title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 24. aprila 2007.#Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski.#Neizpolnitev obveznosti države - Sklenitev dvostranskega sporazuma med državo članico in Združenimi državami Amerike o zračnem prometu - Pravica do ustanavljanja - Sekundarna zakonodaja, ki ureja notranji trg zračnega prometa - Zunanja pristojnost Skupnosti.#Zadeva C-523/04.

text:
      Zadeva C-523/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Nizozemski
      „Neizpolnitev obveznosti države – Sklenitev dvostranskega sporazuma med državo članico in Združenimi državami Amerike o zračnem prometu – Pravica do ustanavljanja – Sekundarna zakonodaja, ki ureja notranji trg zračnega prometa – Zunanja pristojnost Skupnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Države članice – Obveznosti – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev – Načelo varstva zaupanja v pravo
      (člen 226 ES)
      2.        Mednarodni sporazumi – Sporazumi držav članic – Sporazumi, sklenjeni pred Pogodbo ES – Člen 307 ES – Področje uporabe
      (člen 307 ES)
      3.        Promet – Zračni promet – Obračunavanje prevoznin za zračne proge znotraj Skupnosti in računalniški sistemi rezervacij, ki
            se uporabljajo v državah članicah
      (Pogodba ES, člen 5 ( postal člen 10 ES); uredbi Sveta št. 2299/89 in št. 2409/92)
      4.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Dvostranski sporazum o zračnem prometu, sklenjen med državo članico in tretjo
            državo
      (Pogodba ES, člen 52 (po spremembi postal člen 43 ES))
      1.        Postopek zaradi neizpolnitve obveznosti temelji na objektivni ugotovitvi nespoštovanja obveznosti države članice, ki jih nalaga
         pravo Skupnosti, in na načelo varstva legitimnega pričakovanja se država članica ne more sklicevati, da bi preprečila objektivno
         ugotovitev nespoštovanja obveznosti, ki so ji naložene s Pogodbo ali z aktom sekundarnega prava, saj bi bilo sprejetje te
         utemeljitve v nasprotju s ciljem, ki mu sledi postopek, določen v členu 226 ES.

      (Glej točko 28.)
      2.        Spremembe dvostranskega sporazuma o zračnem prometu, sklenjenega med državo članico in tretjo državo, do katerih je prišlo
         po pristopu te države članice k Evropskim skupnostim, pričajo o spremembah sporazuma kot celote. Čeprav nekatere določbe tega
         sporazuma formalno niso bile dopolnjene s temi spremembami ali so bile v zvezi z njimi opravljene le manjše redakcijske spremembe,
         so bile obveznosti, ki izvirajo iz teh določb, ob teh spremembah potrjene. Vendar pa v takem položaju državam članicam ni
         prepovedano le, da prevzemajo nove mednarodne obveznosti, temveč tudi, da ohranijo v veljavi take obveznosti, če te kršijo
         pravo Skupnosti.

      (Glej točko 51.)
      3.        Člen 5 Pogodbe (postal člen 10 ES) državam članicam nalaga, naj olajšajo uresničitev nalog Skupnosti in naj se vzdržijo vseh
         ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničitev ciljev iz Pogodbe. Na področju zunanjih odnosov bi bila uresničitev nalog Skupnosti
         in ciljev iz Pogodbe ogrožena, če bi države članice smele prevzemati mednarodne obveznosti, ki vsebujejo določbe, ki bi lahko
         vplivale na pravila Skupnosti ali bi spremenile njihovo vsebino.

      Država članica s tem, da je kljub spremembam dvostranskega sporazuma o zračnem prometu, sklenjenega s tretjo državo, ohranila
         v veljavi mednarodne obveznosti glede prevoznin, ki jih letalski prevozniki, ki jih je za zračne proge znotraj Skupnosti določila
         ta država, kot tudi glede računalniških sistemov rezervacij, ki so na voljo za uporabo ali se uporabljajo na njenem ozemlju,
         ni izpolnila obveznosti iz člena 5 Pogodbe in iz uredb št. 2409/92 o prevozninah in tarifah za zračni prevoz in št. 2299/89
         o kodeksu poslovanja računalniških sistemov rezervacij.

      (Glej točke od 74 do 76.)
      4.        Določba dvostranskega sporazuma o zračnem prometu, sklenjenega med državo članico in tretjo državo, ki zlasti tretjim državam
         omogoča, da zavrnejo ali prekličejo koncesijo ali dovoljenje letalski družbi, ki jo je določila navedena država članica, in
         v kateri ta država članica ali nizozemski državljani nimajo bistvenega deleža in dejanskega nadzora, je v nasprotju s členom
         52 Pogodbe (po spremembi postal člen 43 ES).

      Taka določba namreč brez dvoma prizadene letalske prevoznike s sedežem v navedeni državi članici, v katerih imajo bistveni
         delež in dejanski nadzor bodisi druge države članice, in ne država članica gostiteljica, ali državljani te druge države članice.
         Navedeni letalski prevozniki, imenovani letalski prevozniki Skupnosti, so lahko vedno izključeni od koristi navedenega dvostranskega
         sporazuma, nasprotno pa so to korist pridobili nacionalni letalski prevozniki, v katerih ima ta država članica ali njeni državljani
         bistveni delež in dejanski nadzor. Zato so navedeni letalski prevozniki Skupnosti utrpeli diskriminacijo, ki jim v državi
         članici gostiteljici, in sicer Kraljevini Nizozemski, preprečuje, da bi bili deležni nacionalne obravnave.

      (Glej točke od 86 do 90.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 24. aprila 2007(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Sklenitev dvostranskega sporazuma med državo članico in Združenimi državami Amerike o zračnem prometu – Pravica do ustanavljanja – Sekundarna zakonodaja, ki ureja notranji trg zračnega prometa – Zunanja pristojnost Skupnosti“
      V zadevi C-523/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 23. decembra 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. Huttunen in W. Wils, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Nizozemski, ki jo zastopata H. G. Sevenster in M. de Grave, zastopnika,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Francoske republike, ki jo zastopata G. de Bergues in A. Hare, zastopnika,

      intervenientka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász in J. Klučka, predsedniki
         senatov, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus, E. Levits in A. Ó Caoimh, sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. novembra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S tožbo Komisija Evropskih skupnosti Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Nizozemska s prevzemanjem ali ohranitvijo
         v veljavi mednarodnih obveznosti do Združenih držav:

      –        glede prevoznin letalskih prevoznikov, ki so jih Združene države določile za zračne proge znotraj Skupnosti,
      –        glede računalniških sistemov rezervacij (v nadaljevanju: RSR), ki so na voljo za uporabo ali se uporabljajo na nizozemskem
         ozemlju, in

      –        s priznanjem Združenim državam pravice do odvzema, do začasnega preklica ali do omejitve prometnih pravic, kadar letalski
         prevozniki, ki jih je določila Kraljevina Nizozemska, niso v njeni lasti ali lasti nizozemskih državljanov,

      kljub spremembi sporazuma o zračnem prometu, sklenjenega med Kraljevino Nizozemsko in Združenimi državami Amerike 3. aprila
         1957 (Tractatenblad 1957, št. 53, v nadaljevanju: sporazum iz leta 1957), ni izpolnila obveznosti iz členov 5 Pogodbe ES (ki je postal člen 10 ES)
         in 52 Pogodbe ES (po spremembi člen 43 ES) ter Uredbe Sveta (EGS) št. 2409/92 z dne 23. julija 1992 o prevozninah in tarifah
         za zračni prevoz (UL L 240, str. 15) in Uredbe Sveta št. 2299/89 z dne 24. julija 1989 o kodeksu poslovanja računalniških
         sistemov rezervacij (UL L 220, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 3089/93 z dne 29. oktobra 1993
         (UL L 278, str. 1).

      2        S sklepom predsednika Sodišča z dne 6. junija 2005 je bila Francoski republiki dovoljena intervencija v podporo predlogom
         Kraljevine Nizozemske.

       Pravni okvir
      3        Člen 1 Uredbe št. 2299/89 določa:

      „Ta uredba se uporablja za [RSR], ki so na voljo za uporabo in/ali se uporabljajo na območju Skupnosti za posredovanje in
         prodajo proizvodov v zračnem prevozu ne glede na:

      –        status ali državljanstvo prodajalca sistema,
      –        vir uporabljenih informacij ali mesto namestitve obravnavane centralne enote za obdelavo podatkov,
      –        geografsko lego zadevnega proizvoda v zračnem prevozu.“
      4        Vendar člen 7(1) in (2) iste uredbe določa:

      „1.      Obveznosti prodajalca sistema iz členov 3 do 6 se ne uporabljajo za matičnega prevoznika iz tretje države, če njegov RSR ni
         v skladu s to uredbo ali letalskim prevoznikom iz Skupnosti ne zagotavlja enakovredne obravnave, kakor jo določa ta uredba.

      2.      Obveznosti matičnega in sodelujočega prevoznika iz člena 8 se ne uporabljajo za RSR, ki ga nadzorujejo letalski prevozniki
         iz tretje države, če se matičnemu ali sodelujočemu prevozniku v tej državi ne zagotavlja enakovredna obravnava, kakor jo določata
         ta uredba in Uredba Komisije (EGS) št. 2672/88.“

      5        Člen 1(1) Uredbe št. 2409/92 določa merila in postopke za določanje prevoznin in tarif za zračni prevoz izključno znotraj
         Skupnosti.

      6        V odstavkih 2 in 3 istega člena je določeno:

      „2.      Brez poseganja v odstavek 3 se ta uredba ne uporablja za:
      a)      prevoznine in tarife, ki jih zaračunavajo letalski prevozniki, ki niso letalski prevozniki Skupnosti;
      b)      prevoznine in tarife, določene z obveznostjo javne službe v skladu z Uredbo Sveta (EGS) št. 2408/92 z dne 23. julija 1992
         o dostopu letalskih prevoznikov Skupnosti do zračnih prog znotraj Skupnosti […]

      3.      Samo letalski prevozniki Skupnosti imajo pravico do uvajanja novih proizvodov ali nižjih prevoznin od tistih, ki veljajo za
         enake storitve.“

      7        Člen 12 Uredbe št. 2409/92 določa:

      „Ta uredba začne veljati 1. januarja 1993.“
       Dejansko stanje
       Sporazum iz leta 1957
      8        Kraljevina Nizozemska in Združene države so 3. aprila 1957 sklenile sporazum iz leta 1957.

      9        Ta sporazum je bil dopolnjen s protokolom z dne 31. marca 1978 (Tractatenblad 1978, št. 55, v nadaljevanju: protokol iz leta 1978) in spremenjen z izmenjavami not z dne 13. oktobra in 22. decembra 1987
         (Tractatenblad 1988, št. 12), z dne 29. januarja in 13. marca 1992 (Tractatenblad 1992, št. 63) in z dne 14. oktobra 1992 (Tractatenblad 1992, št. 177, v nadaljevanju: izmenjava not iz oktobra 1992).

      10      Protokol iz leta 1978 je bil spremenjen s protokolom z dne 11. junija 1986 (Tractatenblad 1986, št. 88) in z izmenjavo not iz oktobra 1992.

      11      Z izmenjavo not iz oktobra 1992 je bilo spremenjenih več določb sporazuma iz leta 1957, zlasti členi 1 (opredelitev pojmov),
         2 (dodelitev pravic), 3 (določanje), 4 (lastništvo in nadzor letalskih družb), 6 (varnost), 7 (carinske dajatve in pristojbine
         za uporabo), 8 (lojalna konkurenca), 13 (reševanje sporov), 16 (odpoved), kot tudi njegova priloga, ki vsebuje seznam zračnih
         prog. Poleg tega je bil tudi protokol iz leta 1978 večkrat spremenjen.

      12      Nasprotno pa z izmenjavo not iz oktobra 1992 niso bile spremenjene določbe sporazuma iz leta 1957 o prevozninah in RSR.

      13      Ta izmenjava not je predvidevala, da se začasno uporablja od dneva njegove sklenitve, in sicer od 14. oktobra 1992. S tem
         ko je nizozemski parlament 26. aprila 1993 ratificiral navedeno izmenjavo not, je ta začela veljati 11. maja 1993 (glej Tractatenblad 1993, št. 84 in 85).

       Zadeve „odprt zračni prostor“ in njihove posledice
      14      Pred začetkom tega postopka proti Kraljevini Nizozemski je Komisija sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti zoper
         osem drugih držav članic, ki so glede zračnih prevozov sklenile sporazume z Združenimi državami.

      15      Komisija je na vsako izmed teh držav članic med junijem 1995 in majem 1996 naslovila pisni opomin, med marcem in aprilom 1998
         obrazloženo mnenje, 18. decembra 1998 pa je proti njim vložila tožbo. Kraljevina Nizozemska je intervenirala v podporo toženi
         državi članici v vsaki izmed teh zadev. Sodišče se je o teh zadevah izreklo (tako imenovane zadeve „odprt zračni prostor“)
         5. novembra 2002 s sodbami v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (C‑466/98, Recueil, str. I-9427); v zadevi Komisija
         proti Danski (C-467/98, Recueil, str. I-9519); v zadevi Komisija proti Švedski (C-468/98, Recueil, str. I‑9575); v zadevi
         Komisija proti Finski (C-469/98, Recueil, str. I-9627); v zadevi Komisija proti Belgiji (C-471/98, Recueil, str. I-9681);
         v zadevi Komisija proti Luksemburgu (C-472/98, Recueil, str. I-9741); v zadevi Komisija proti Avstriji (C-475/98, Recueil,
         str. I-9797) in v zadevi Komisija proti Nemčiji (C‑476/98, Recueil, str. I-9855).

      16      Sodišče je v zadnjih sedmih navedenih sodbah (tožba zoper Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska zadeva drugačen
         položaj) razsodilo, da s prevzemanjem ali ohranitvijo v veljavi mednarodnih obveznosti do Združenih držav glede prevoznin
         letalskih prevoznikov, ki so jih Združene države določile za zračne proge znotraj Skupnosti, glede RSR, ki so na voljo za
         uporabo ali se uporabljajo na ozemlju tožene države članice, in s priznanjem Združenim državam pravice do odvzema, do začasnega
         preklica ali do omejitve prometnih pravic, kadar letalski prevozniki, ki jih je določila država članica, niso v njeni lasti
         ali lasti njenih državljanov, kljub spremembam obstoječih sporazumov, tožene države članice niso izpolnile obveznosti iz členov
         5 in 52 Pogodbe in iz Uredbe št. 2409/92 in Uredbe št. 2299/89, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 3089/93.

      17      Na podlagi teh sodb je Komisija 25. novembra 2002, 30. julija 2004 in 10. marca 2005 poslala dopis Kraljevini Nizozemski in
         jo pozvala, naj ne nadaljuje dvostranskih pogajanj z Združenimi državami in naj odpove sporazum iz leta 1957.

       Predhodni postopek in predlogi
      18      Komisija je v skladu z izmenjavo not iz oktobra 1992 na Kraljevino Nizozemsko 19. januarja 1999 naslovila pisni opomin, na
         katerega je ta odgovorila z dopisom z dne 1. junija 1999.

      19      Komisija je 24. oktobra 2000 na Kraljevino Nizozemsko naslovila obrazloženo mnenje in jo pozvala, naj sprejme ukrepe, ki so
         potrebni za uskladitev v roku dveh mesecev od njegove vročitve. Kraljevina Nizozemska je na omenjeno mnenje odgovorila z dopisom
         z dne 23. februarja 2001.

      20      Komisija je 23. decembra 2004 vložila to tožbo.

       Ugovor nedopustnosti zaradi predolgega predhodnega postopka
       Trditve strank
      21      Kraljevina Nizozemska poudarja pretirano dolgo trajanje predhodnega postopka v tej zadevi. Komisija naj bi namreč dopustila,
         da je minilo več kot šest let med izmenjavo not iz oktobra 1992 in trenutkom, ko je bil poslan pisni opomin (januar 1999),
         in več kot štiri leta med dnevom, ko je bilo poslano obrazloženo mnenje (oktober 2000), in vložitvijo te tožbe (december 2004).
         S tem naj bi Komisija postavila Kraljevino Nizozemsko v tako neugoden položaj, da naj bi ta izgubila pravico, da v tej zadevi
         na Sodišču zoper Komisijo vloži tožbo.

      22      Čeprav je Komisija leta 1995 sprožila postopke zaradi neizpolnitve obveznosti zoper osem drugih držav članic v zadevah „odprt
         zračni prostor“, naj ne bi izpodbijala izmenjave not iz oktobra 1992. S tem, da je čakala več kot šest let, preden je na Kraljevino
         Nizozemsko naslovila pisni opomin, naj bi Komisija pri nizozemski vladi ustvarila legitimno pričakovanje, da ni šlo za kršitev
         ureditve Skupnosti.

      23      Komisija naj ne bi upoštevala obveznosti spoštovanja razumnega roka, ki je del načela dobrega upravljanja in ki izhaja iz
         načela pravne varnosti.

      24      Po mnenju Kraljevine Nizozemske, ki jo v tej točki podpira francoska vlada, naj bi sporazum iz leta 1957, kakor je bil spremenjen,
         zagotovil pravno varnost zadevnim prevoznikom, ki imajo dostop na ameriški trg. Medtem naj bi Komisija potrdila povezavo med
         podjetjema KLM Royal Dutch Airlines (v nadaljevanju: KLM) in Northwest Airlines. Združene države naj bi menile, da obveznosti,
         določene v tem sporazumu, pogojujejo podelitev „antitrustovske imunitete“, potrebne za to povezavo. Odpoved sporazuma iz leta
         1957 naj bi privedla tudi do odprave te „antitrustovske imunitete“ s strani ameriških organov in bilo bi iluzorno pričakovati,
         da bi pridobili tako imuniteto za sodelovanje med podjetjema KLM in Air France (ki jo je že odobrila Komisija). Škoda zaradi
         odprave te „antitrustovske imunitete“ naj bi znašala milijone eurov.

      25      Komisija odgovarja, da v skladu z ustaljeno sodno prakso ni dolžna spoštovati določenih rokov pri uporabi člena 226 ES.

      26      Sicer naj dejstvo, da je Komisija začela postopek zaradi neizpolnitve obveznosti proti Kraljevini Nizozemski pozneje kot proti
         preostalim osmim državam članicam, tej, nasprotno, ne bi škodilo. V primerjavi s preostalimi osmimi državami članicami naj
         bi imela Kraljevina Nizozemska prednost, saj je imela na voljo dodaten rok, v katerem bi se lahko z odpravo izmenjave not
         iz oktobra 1992 izognila vložitvi tožbe.

       Presoja Sodišča
      27      V določenih primerih je res, da lahko predolgo trajanje predhodnega postopka, določeno v členu 226 ES, zadevni državi članici
         oteži zavrnitev trditev Komisije in tako povzroči kršitev pravic obrambe. Vendar pa nizozemska vlada v tem primeru ni dokazala,
         da je neobičajno trajanje postopka imelo posledice na način, na katerega je organizirala svojo obrambo (glej v tem smislu
         sodbo z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-96/89, Recueil, str. I-2461, točki 15 in 16, in zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Avstriji, točka 36).

      28      Poleg tega je treba poudariti, da postopek zaradi neizpolnitve obveznosti temelji na objektivni ugotovitvi nespoštovanja obveznosti
         države članice, ki jih nalaga pravo Skupnosti, in da se na načelo varstva legitimnega pričakovanja v primeru, kot je ta, država
         članica ne more sklicevati, da bi preprečila objektivno ugotovitev nespoštovanja obveznosti, ki so ji naložene s Pogodbo ES
         ali z aktom sekundarnega prava, saj bi bilo sprejetje te utemeljitve v nasprotju s ciljem, ki mu sledi postopek, določen v
         členu 226 ES (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Avstriji, točka 38).

      29      Okoliščina, da bi lahko odpoved sporazuma iz leta 1957 povzročila odpravo „antitrustovske imunitete“ s strani ameriških organov
         in morebitna škoda, ki bi pri tem nastala, ne vplivata na dopustnost te tožbe. Namen te tožbe, ki temelji na členu 226 ES,
         je izključno ugotovitev kršitve prava Skupnosti, ki izhaja iz prevzetih obveznosti med Kraljevino Nizozemsko in Združenimi
         državami.

      30      Zato je treba ta ugovor zavrniti.

       Trditev v zvezi s spremembami, nastalimi po obrazloženem mnenju
       Trditve strank
      31      Kraljevina Nizozemska ob podpori francoske vlade zatrjuje, da je Komisija vložila to tožbo, ne da bi dovolj upoštevala spremembe,
         nastale po obrazloženem mnenju. Po izreku sodb v zadevah „odprt zračni prostor“ naj bi namreč Svet Evropske unije 5. junija
         2003 Komisijo pooblastil za pogajanja o sporazumih o zračnem prometu z Združenimi državami in z drugimi tretjimi državami,
         ta pooblastila so omejena z Uredbo (ES) št. 847/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o pogajanjih in
         izvajanju sporazumov o letalskih prevozih med državami članicami in tretjimi državami (UL L 157, str. 7). Komisija je večkrat
         zahtevala od držav članic, naj opustijo dvostranska pogajanja o zračnem prevozu ter tako ne ogrozijo pogajanj Skupnosti.

      32      Če bi Sodišče ugodilo tej tožbi, bi bila Kraljevina Nizozemska dolžna razglasiti ničnost določb, za katere je bilo ugotovljeno,
         da nasprotujejo pravu Skupnosti. To bi postavilo to državo članico v nemogoč položaj. Kraljevina Nizozemska bi se s pogajanji
         z Združenimi državami o taki razglasitvi ničnosti vmešavala v pogajanja Skupnosti, ki tečejo.

      33      Po mnenju Kraljevine Nizozemske, ki jo podpira francoska vlada, naj Komisija v tem postopku ne bi upoštevala niti dveh pooblastil
         za pogajanja, ki jih je Komisiji junija 2003 podelil Svet, niti Uredbe št. 847/2004. Tako naj tudi ne bi bilo nobene ocene
         o znatni škodi, ki bi jo odpoved dvostranskih sporazumov o zračnem prometu lahko povzročila letalskim prevoznikom.

      34      Načelo lojalnega sodelovanja med institucijami Skupnosti in državami članicami, priznano s členom 5 Pogodbe, naj bi se vzajemno
         uporabljalo, tako da bi bila tudi Komisija dolžna sodelovati pri ohranitvi učinkovitosti prava Skupnosti. Če bi Komisija uspešno
         preprečila Kraljevini Nizozemski, da se uskladi z obveznostmi Skupnosti, ne bi šlo za lojalno sodelovanje. Komisija naj bi
         kršila člen 5 Pogodbe s tem, ko je vložila to tožbo takrat, ko so ji države članice in Svet dali instrumente, ki so potrebni
         za uskladitev transatlantskega zračnega prevoza s pravom Skupnosti.

      35      Odpoved sporazuma iz leta 1957 naj bi privedla do pravne praznine, ki bi škodovala koristim Kraljevine Nizozemske in drugih
         držav članic. Tudi če bi poleti ostali mogoči na podlagi načela kurtoazije, kot to zatrjuje Komisija, uporaba tega načela
         letalskim prevoznikom Skupnosti ne bi več omogočala uživati pravne in gospodarske varnosti, ki ju zagotavlja obstoj sporazuma,
         kot je sporazum v tem postopku. Njihove letalske programe bi morali ponovno potrjevati vsako sezono in bi tako postali negotovi.
         Potrditev ali zavrnitev njihovih pogojev opravljanja storitev bi privedla do dodatnega administrativnega bremena in prevoznike
         Skupnosti izpostavila temu, da bi organi Združenih držav zavrnili določene lete.

      36      Komisija odgovarja, da naj bi z dopisi, ki jih je 25. novembra 2002, 30. julija 2004 in 10. marca 2005 naslovila na Kraljevino
         Nizozemsko, od te države članice zahtevala, naj z Združenimi državami ne začne pogajanj, temveč naj uporabi odpovedno klavzulo,
         določeno v sporazumu iz leta 1957. Ta naj Kraljevine Nizozemske ne bi postavila v nevzdržen položaj.

      37      Strah, da bi odpoved tega sporazuma povzročila pravno praznino, pa naj bi bil neutemeljen. Če med Skupnostjo in Združenimi
         državami ne bi bil sklenjen nov sporazum, bi poleti ostali mogoči na podlagi načela kurtoazije.

       Presoja Sodišča
      38      Poleg preudarkov iz točke 29 te sodbe je treba opozoriti, da je treba določbe člena 226 ES uporabiti, ne da bi bila Komisija
         dolžna spoštovati določeni rok. V tem primeru je Komisija pojasnila, da se je odločila, da pred vložitvijo te tožbe počaka
         na sodbe Sodišča iz leta 2002 v zadevah „odprt zračni prostor“ in na odzive nizozemske vlade na te sodbe. S tem Komisija ni
         izvrševala diskrecijske pravice, ki jo ima na podlagi člena 226 ES, v nasprotju s Pogodbo.

      39      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba obstoj neizpolnitve obveznosti presoditi glede na položaj države članice, kot je
         obstajal ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, naknadnih sprememb pa Sodišče ne sme upoštevati (glej zlasti sodbo
         z dne 14. julija 2005 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-433/03, ZOdl., str. I-6985, točka 32 in navedena sodna praksa).

      40      V tem primeru je rok, določen v obrazloženem mnenju, potekel 24. decembra 2000, tako da spremembe, na katere se sklicuje Kraljevina
         Nizozemska, nimajo učinka na ta spor.

      41      Zato je treba to trditev zavrniti.

       Temelj
       Nujnost, da se izreče o obstoju novega sporazuma po spremembah, do katerih je prišlo z izmenjavo not iz oktobra 1992
       Trditve strank
      42      Po mnenju Komisije so spremembe, do katerih je prišlo z izmenjavo not iz oktobra 1992, korenito spremenile naravo sporazuma
         iz leta 1957, s tem da so ga spremenile v popolnoma nov sporazum vrste „odprt zračni prostor“, in sicer sporazum, ki bi moral
         spoštovati več meril, ki jih je določila vlada Združenih držav, kot je prost dostop do vseh zračnih poti, podelitev neomejenih
         pravic zračnih poti in prometa, določanje cen v skladu s sistemom „dvojnega neodobravanja“ za letalske proge med strankami
         sporazuma in možnost skupne uporabe oznak letov. Posledica navedenih sprememb naj bi bil nastanek ožjega okvira sodelovanja
         med Združenimi državami in Kraljevino Nizozemsko, iz katerega za to izhajajo nove in pomembne mednarodne obveznosti. Te spremembe
         naj bi pričale o spremembah sporazuma iz leta 1957 kot celote. V tem položaju bi bilo državam članicam preprečeno ne le sklepanje
         novih mednarodnih obveznosti, temveč tudi ohranitev v veljavi takih obveznosti, če te kršijo pravo Skupnosti.

      43      Kraljevina Nizozemska prereka, da izmenjava not iz oktobra 1992 predstavlja nov sporazum. Po njenem mnenju je sporazum iz
         leta 1957 kot tak ostal nedotaknjen. Določbe, ki so mu bile dodane, naj bi utrdile elemente, navedene v začetnem sporazumu.
         Prilagoditve iz oktobra 1992 naj bi bile posledica liberalizacije, ki se je v korist letalskih družb dveh držav pogodbenic
         začela veliko let prej. Sporazum iz leta 1957 je že pred letom 1992 vseboval bistvene elemente sporazuma vrste „odprt zračni
         prostor“, tako da naj posledica izmenjave not iz oktobra 1992 ne bi bila sprememba tega sporazuma v nov sporazum vrste „odprt
         zračni prostor“.

      44      Kraljevina Nizozemska meni, da naj bi sporazum iz leta 1957, ker je bil sklenjen pred 1. januarjem 1958, sodil v okvir člena
         307, prvi odstavek, ES, v skladu s katerim Pogodba ne vpliva na obveznosti zadevne države članice, da spoštuje pravice, ki
         jih imajo tretje države na podlagi konvencije, sklenjene pred začetkom veljavnosti Pogodbe EGS. Enako naj bi veljalo tudi
         za poznejšo sekundarno ureditev: sam obstoj te ureditve ne bi imel za posledico, da se državi članici naloži, naj se odpove
         obveznostim, ki jih je prevzela v odnosu do tretjih držav.

       Presoja Sodišča
      45      Ugotoviti je treba, da sporazum iz leta 1957 prvotno ni vseboval nobene določbe v zvezi z RSR. Izmenjava not z dne 29. januarja
         in 13. marca 1992 je temu sporazumu dodala prilogo o načelih prepovedi diskriminacije in konkurence v okviru RSR. Izmenjava
         not iz oktobra 1992 te priloge ni spremenila.

      46      Določbe sporazuma iz leta 1957 v zvezi s prevozninami, in sicer določbe člena 11 tega sporazuma, prav tako izhajajo iz izmenjave
         not z dne 29. januarja in 13. marca 1992, ne da bi izmenjava not iz oktobra 1992 vsebovala določbe s tega področja.

      47      Res je, da Komisija v tožbi priznava, da je izmenjava not iz oktobra 1992 pustila nespremenjene določbe glede RSR in prevoznin,
         ki izhajajo iz sporazuma iz leta 1957, kakor je bil spremenjen pred oktobrom 1992.

      48      Kot je v točki 136 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, pa izmenjava not iz oktobra 1992 izraža voljo pogodbenih
         strank, ki ni nadomestiti sporazuma iz leta 1957, temveč sprememba zgolj nekaterih določb, če so bile pomembne.

      49      Iz spisa izhaja, da so spremembe sporazuma iz leta 1957, nastale oktobra 1992 in opisane v točki 11 te sodbe, povzročile popolno
         liberalizacijo zračnega prometa med Združenimi državami in Kraljevino Nizozemsko s tem, da so zagotovile prost dostop do vseh
         zračnih prog med vsemi točkami, ki ležijo v teh dveh državah, brez omejitev kapacitet in pogostosti, brez omejitev glede vmesnih
         točk in točk, ki ležijo tostran ali onstran („behind, between and beyond rights“), in z vsemi mogočimi kombinacijami letal
         („change of gauge“). To popolno svobodo so dopolnile določbe, ki so obravnavale možnosti zadevnih letalskih družb za sklepanje
         sporazumov o skupni uporabi oznak letov („code sharing“), in določbe o spodbujanju konkurence.

      50      Iz tega izhaja, da so spremembe sporazuma iz leta 1957, do katerih je prišlo oktobra 1992, imele za posledico vzpostavitev
         okvirja za pospešeno sodelovanje med Združenimi državami in Kraljevino Nizozemsko, iz katerega za slednjo izhajajo nove in
         pomembne mednarodne obveznosti.

      51      Poleg tega je pomembno poudariti, da spremembe, do katerih je prišlo oktobra 1992, pričajo o spremembah sporazuma iz leta
         1957 kot celote. Čeprav nekatere določbe tega sporazuma formalno niso bile dopolnjene s temi spremembami ali so bile v zvezi
         z njimi opravljene le manjše redakcijske spremembe, so bile obveznosti, ki izvirajo iz teh določb, ob teh spremembah potrjene.
         Vendar pa v takem položaju državam članicam ni prepovedano le, da prevzemajo nove mednarodne obveznosti, temveč tudi, da ohranijo
         v veljavi take obveznosti, če te kršijo pravo Skupnosti.

      52      Sicer pa je treba šteti za nesporno, da spremembe sporazuma iz leta 1957 kot celote, napravljene oktobra 1992, vplivajo na
         domet nekaterih določb, ki formalno niso bile spremenjene z navedenimi spremembami ali so bile le rahlo spremenjene.

      53      Iz tega sledi, da je treba vse mednarodne obveznosti, ki se izpodbijajo s to tožbo, presojati glede na določbe prava Skupnosti,
         na katere se v obrazložitvi te tožbe sklicuje Komisija (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, točke
         od 36 do 42; Komisija proti Švedski, točke od 34 do 40; Komisija proti Finski, točke od 36 do 42; Komisija proti Belgiji,
         točke od 47 do 53; Komisija proti Luksemburgu, točke od 42 do 48, in Komisija proti Avstriji, točke od 46 do 52).

      54      Iz te analize izhaja, da trditev nizozemske vlade v zvezi s členom 307, prvi odstavek, ES ni utemeljena.

       Neizpolnitev obveznosti, ki izhaja iz kršitve zunanje pristojnosti Skupnosti
       Trditve strank
      55      Komisija meni, da vsakokrat, ko mora Skupnost za izvrševanje s Pogodbo ES določene skupne politike sprejeti določbe, ki v
         katerikoli obliki določajo skupna pravila, države članice niso več upravičene, da bi do tretjih držav prevzemale obveznosti,
         ki vplivajo na ta pravila ali spreminjajo njihovo vsebino. V zvezi s tem Komisija očita Kraljevini Nizozemski, da je z obveznostmi
         do Združenih držav glede, prvič, prevoznin letalskih prevoznikov, ki so jih Združene države določile za zračne proge znotraj
         Skupnosti, drugič, v zvezi z RSR, ki so na voljo za uporabo ali se uporabljajo na nizozemskem ozemlju, kršila izključno zunanjo
         pristojnost Skupnosti.

      56      Glede prevoznin Komisija v tožbi trdi, da od začetka veljavnosti Uredbe št. 2409/92 Kraljevina Nizozemska ni mogla več sama
         prevzemati niti ohraniti mednarodnih obveznosti v zvezi s prevozninami, ki jih zaračunavajo letalski prevozniki tretjih držav
         za zračne proge znotraj Skupnosti. Vendar pa naj bi člen 11 sporazuma iz leta 1957, kakor je bil spremenjen z izmenjavo not
         z dne 29. januarja in z dne 13. marca 1992 in s členom 6 protokola iz leta 1978, vseboval tako obveznost. Poleg tega naj bi
         ob sklenitvi izmenjavi not iz oktobra 1992 Kraljevina Nizozemska ohranila to določbo. Ta država članica naj bi tako kršila
         izključno zunanjo pristojnost, ki je s členom 1(3) Uredbe št. 2409/92 podeljena Skupnosti.

      57      Kar zadeva RSR Komisija trdi, da je Kraljevina Nizozemska ohranila prilogo k sporazumu iz leta 1957, ki po spremembah tega
         sporazuma v oktobru 1992, povzema načela RSR. S tem naj bi Kraljevina Nizozemska kršila izključno zunanjo pristojnost, ki
         jo ima Skupnost na podlagi Uredbe št. 2299/89.

      58      Kraljevina Nizozemska trdi, da naj bi v trenutnem stanju razvoja prava pristojnost za sklepanje dvostranskih sporazumov ostala
         državam članicam, dokler ni podeljena Komisiji z izrecnim mandatom. Drugače bi bilo le, če bi bila skupna pravila lahko spremenjena
         z dvostranskimi obveznostmi države članice, v tem postopku pa naj ne bi bilo tako.

      59      Tudi če se prizna, da se Skupnost lahko sklicuje na izključno zunanjo pristojnost na podlagi sprejetja notranje ureditve Skupnosti,
         bi taka pristojnost nastala šele po začetku veljavnosti te ureditve. Ker je Uredba št. 2409/92 začela veljati 1. januarja
         1993, ne bi mogla vplivati na Kraljevino Nizozemsko oktobra 1992.

      60      V svoji repliki se Komisija po analogiji sklicuje na sodbo z dne 18. decembra 1997 v zadevi Inter-Environnement Wallonie (C-129/96,
         Recueil, str. I-7411, točka 45), v kateri je Sodišče ugotovilo, da države članice v obdobju, potrebnem za prenos direktive,
         ne smejo sprejeti določb, ki bi lahko resno ogrozile cilj, ki ga določa ta direktiva. Komisija v zvezi s tem poudarja, da
         je nizozemski parlament 26. aprila 1993 ratificiral izmenjavo not iz oktobra 1992, torej po 1. januarju 1993, ko je začela
         veljati Uredba št. 2409/92.

      61      Na to trditev je Kraljevina Nizozemska, ki jo glede tega podpira francoska vlada, odgovorila, da trditi šele v repliki, kot
         je to naredila Komisija, da izključna zunanja pristojnost Skupnosti nastane ob sprejetju Uredbe št. 2409/92, torej pred začetkom
         njene veljavnosti, pomeni nov tožbeni razlog, katerega namen je sprememba predmeta spora in katerega navajanje je prepovedano
         s členom 42(2) Poslovnika. V vsakem primeru zgoraj navedena sodba Inter-Environnement Wallonie ne bi bila upoštevna v tem
         primeru, ker se ta zadeva nanaša na uredbo in ne na direktivo ter ker nobena določba sporazuma iz leta 1957 ne more resno
         ogroziti doseganja cilja, ki ga določa Uredba št. 2409/92. Končno, ratifikacija izmenjave not iz oktobra 1992 s strani nizozemskega
         parlamenta naj bi bila brez pomena, ker se je ta izmenjava not že uporabljala od 14. oktobra 1992.

       Presoja Sodišča
      62      Kar zadeva, prvič, prevoznine, je treba poudariti, da se v skladu s členom 1(2)(a) Uredbe št. 2409/92 ta ne uporablja za prevoznine
         in tarife, ki jih zaračunavajo letalski prevozniki, ki niso letalski prevozniki Skupnosti, kljub temu da je ta omejitev določena
         „brez poseganja v odstavek 3“ istega člena. V skladu s tem členom 1(3) lahko le letalski prevozniki Skupnosti uvedejo nove
         proizvode ali nižje prevoznine od tistih, ki veljajo za enake storitve.

      63      Iz kombinacije teh določb izhaja, da je Uredba št. 2409/92 na posreden, a nesporen način letalskim prevoznikom tretjih držav,
         ki delujejo v Skupnosti, prepovedala uvedbo novih proizvodov ali nižjih prevoznin od tistih, ki veljajo za enake storitve.
         Tako je zakonodajalec Skupnosti omejil prosto določanje prevoznin teh letalskih prevoznikov, kadar zagotavlja zračne proge
         znotraj Skupnosti. Zato je Skupnost v obsegu člena 1(3) Uredbe št. 2409/92 pridobila izključno pristojnost prevzemanja obveznosti
         do tretjih držav, ki se nanašajo na to omejitev prostega določanja prevoznin letalskih prevoznikov, ki niso podjetja v Skupnosti.

      64      Iz tega sledi, da po začetku veljavnosti Uredbe št. 2409/92 Kraljevina Nizozemska ni mogla več sama prevzemati niti ohraniti
         v veljavnosti, kljub spremembam sporazuma iz leta 1957, mednarodnih obveznosti v zvezi s prevozninami, ki jih zaračunavajo
         letalski prevozniki tretjih držav za zračne proge znotraj Skupnosti.

      65      Vendar pa obveznost te vrste izhaja iz člena 11 sporazuma iz leta 1957, kakor je bil spremenjen z izmenjavo not z dne 29.
         januarja in 13. marca 1992 ter s členom 6 protokola iz leta 1978. Kraljevina Nizozemska je ohranila to obveznost kljub spremembam
         sporazuma iz leta 1957, ki so vodile do izmenjave not iz oktobra 1992. Kraljevina Nizozemska je na ta način torej kršila izključno
         zunanjo pristojnost Skupnosti, ki izhaja iz člena 1(3) Uredbe št. 2409/92 (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Komisija
         proti Danski, točke od 97 do 100; Komisija proti Švedski, točke od 93 do 96; Komisija proti Finski, točke od 98 do 101; Komisija
         proti Belgiji, točke od 110 do 113; Komisija proti Luksemburgu, točke od 103 do 106; Komisija proti Avstriji, točke od 112
         do 115, in Komisija proti Nemčiji, točke od 123 do 126).

      66      Te ugotovitve ne more omajati utemeljevanje nizozemske vlade, v skladu s katerim naj bi do izmenjave not iz oktobra 1992 prišlo
         pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2409/92. Kot je namreč poudaril generalni pravobranilec v točkah od 153 do 158 sklepnih
         predlogov, čeprav je izmenjava not iz oktobra 1992 začasno veljala od 14. oktobra 1992, je bil sporazum med Kraljevino Nizozemsko
         in Združenimi državami dokončno sklenjen šele po njegovi ratifikaciji s strani nizozemskega parlamenta, 26. aprila 1993. Vendar
         pa je ta datum poznejši od začetka veljavnosti Uredbe št. 2409/92.

      67      Kar zadeva, drugič, RSR, Komisija predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Kraljevina Nizozemska ni izpolnila obveznosti iz Uredbe
         št. 2299/89, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 3089/93.

      68      Uredba št. 3089/93 je bila sprejeta 29. oktobra 1993 in je začela veljati, v skladu z njenim členom 2(1), 11. decembra 1993.

      69      Ne glede na to, ali gre za sprejetje ali začetek veljavnosti navedene uredbe, sta oba datuma poznejša od ratifikacije izmenjave
         not iz oktobra 1992. Iz tega sledi, da izključna zunanja pristojnost, ki jo zatrjuje Komisija, ni mogla izhajati iz Uredbe
         št. 3089/93.

      70      Posledično je treba očitek glede RSR presojati le glede na Uredbo št. 2299/89, brez upoštevanja Uredbe št. 3089/93.

      71      Iz členov 1 in 7 Uredbe št. 2299/89 izhaja, da se, pod pridržkom vzajemnosti, ta uredba uporablja tudi za državljane tretjih
         držav, ko je na voljo za uporabo ali se uporablja RSR na ozemlju Skupnosti.

      72      Na podlagi navedene uredbe je Skupnost pridobila izključno pristojnost, da v odnosu do tretjih držav prevzema obveznosti glede
         RSR, ki so na voljo za uporabo ali se uporabljajo na njenem ozemlju.

      73      Ni sporno, da sta Kraljevina Nizozemska in Združene države z izmenjavo not z dne 29. januarja in 13. marca 1992 sporazumu
         iz leta 1957 dodali prilogo, ki obsega načela, ki urejajo RSR, zlasti tiste, ki so na voljo za uporabo ali se uporabljajo
         na nizozemskem ozemlju. Kraljevina Nizozemska je to prilogo ohranila v veljavi, kljub spremembam sporazuma iz leta 1957, ki
         so vodile do izmenjave not iz oktobra 1992. Ta država članica je na ta način kršila izključno zunanjo pristojnost Skupnosti,
         ki izhaja iz Uredbe št. 2299/89 (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, točke od 102 do 104; Komisija
         proti Švedski, točke od 98 do 100; Komisija proti Finski, točke od 103 do 105; Komisija proti Belgiji, točke od 115 do 117;
         Komisija proti Luksemburgu, točke od 108 do 110; Komisija proti Avstriji, točke od 117 do 119, in Komisija proti Nemčiji,
         točke od 128 do 130).

      74      Člen 5 Pogodbe sicer nalaga državam članicam, naj olajšajo uresničitev nalog Skupnosti in naj se vzdržijo vseh ukrepov, ki
         bi lahko ogrozili uresničitev ciljev iz Pogodbe ES.

      75      Na področju zunanjih odnosov je Sodišče presodilo, da bi bila uresničitev nalog Skupnosti in ciljev iz Pogodbe ES ogrožena,
         če bi države članice smele prevzemati mednarodne obveznosti, ki vsebujejo določbe, ki bi lahko vplivale na pravila Skupnosti
         ali bi spremenile njihovo vsebino.

      76      Iz navedenih ugotovitev sledi, da Kraljevina Nizozemska s tem, da je kljub spremembam sporazuma iz leta 1957 ohranila v veljavi
         mednarodne obveznosti glede prevoznin, ki jih letalski prevozniki, ki so jih za zračne proge znotraj Skupnosti določile Združene
         države, kot tudi glede RSR, ki je na voljo za uporabo ali se uporablja na nizozemskem ozemlju, ni izpolnila obveznosti iz
         člena 5 Pogodbe in iz uredb št. 2409/92 in 2299/89 (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, točke od
         110 do 112; Komisija proti Švedski, točke od 106 do 108; Komisija proti Finski, točke od 111 do 113; Komisija proti Belgiji,
         točke od 124 do 126; Komisija proti Luksemburgu, točke od 116 do 118; Komisija proti Avstriji, točke od 124 do 126, in Komisija
         proti Nemčiji, točke od 135 do 137).

       Neizpolnitev obveznosti, ki izhaja iz kršitve člena 52 Pogodbe
       Trditve strank
      77      Komisija navaja, da je bil člen 4 sporazuma iz leta 1957 glede lastništva in nadzora letalskih družb v celoti nadomeščen z
         izmenjavo not iz oktobra 1992.

      78      Komisija trdi, da bi bile, v skladu s členom 4, kakor je bil spremenjen (v nadaljevanju: določba glede lastništva in nadzora
         letalskih družb), letalske družbe držav članic, razen Kraljevine Nizozemske, lahko vedno izključene od uporabe sporazuma iz
         leta 1957, medtem ko se ta sporazum avtomatično uporablja za nizozemske letalske družbe. Letalske družbe teh držav članic
         bi bile torej diskriminirane, ker nimajo koristi od nacionalne ureditve v Kraljevini Nizozemski, in to v nasprotju s členom
         52 Pogodbe.

      79      Nizozemska vlada odgovarja, da v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, izmenjava not iz oktobra 1992 ne nadomešča v celoti člena
         4 sporazuma iz leta 1957, ampak se omejuje na pojasnitev določenih pojmov. Člen 4 ostaja v bistvu nespremenjen. V zvezi s
         tem izmenjava not iz oktobra 1992 ne pomeni novega sporazuma in sporazum iz leta 1957 naj bi bil zaščiten s členom 307, prvi
         odstavek, ES.

       Presoja Sodišča
      80      Člen 4 sporazuma iz leta 1957 je v prvotni različici določal:

      „Vsaka pogodbena stranka si pridržuje pravico, da letalski družbi, ki jo je določila druga pogodbena stranka, če ugotovi,
         da ni zadostno dokazano, da bistvenega deleža in dejanskega nadzora nad to družbo nimajo državljani druge pogodbene stranke,
         zavrne ali začasno prekliče izvajanje pravic, določenih s členom 3 tega sporazuma […]“

      81      Izmenjava not iz oktobra 1992 je spremenila začetni del tega člena, kot sledi, medtem ko je njegovo nadaljevanje pustila nespremenjeno:

      „Vsaka pogodbena stranka si pridržuje pravico, da zavrne, zadrži, omeji, pogoji ali začasno prekliče izvajanje pravic, določenih
         s tem sporazumom […]“

      82      Iz tega je razvidno, da člen 4 sporazuma iz leta 1957 ni bil v celoti nadomeščen z izmenjavo not iz oktobra 1992, kot to navaja
         Komisija.

      83      Kljub temu je treba ugotoviti, kot je v točki 170 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, da čeprav je bil s
         formalnega vidika člen 4 sporazuma iz leta 1957 delno spremenjen z izmenjavo not iz oktobra 1992, sta bila njegova vsebina
         in pomen s to izmenjavo not bistveno spremenjena, ker je ta nujno vplivala na področje uporabe tega člena po popolni liberalizaciji
         zračnih prog pete svoboščine, v smislu člena 1 sporazuma o mednarodnem zračnem prevozu (Chicago, 7. december 1944; 1953 UNTS
         389).

      84      Iz tega sledi, prvič, da je treba določbo glede lastništva in nadzora letalskih družb presojati glede na uveljavljane določbe
         prava Skupnosti in, drugič, da trditev nizozemske vlade v zvezi s členom 307, prvi odstavek, ES ni utemeljena.

      85      Kar zadeva uporabo člena 52 Pogodbe, je treba poudariti, da se ta določba uporablja na področju zračnega prometa in jo je
         še posebej treba uporabljati za letalske družbe s sedežem v državi članici, ki opravljajo storitve zračnega prometa med državo
         članico in tretjo državo.

      86      V tem primeru določba glede lastništva in nadzora letalskih družb omogoča zlasti Združenim državam, da zavrnejo ali prekličejo
         koncesijo ali dovoljenje letalski družbi, ki jo je določila Kraljevina Nizozemska, v kateri ta država članica ali nizozemski
         državljani nimajo bistvenega deleža in dejanskega nadzora.

      87      Ni dvoma, da so s to določbo lahko prizadete letalske družbe s sedežem v Kraljevini Nizozemski, v katerih imajo bistveni delež
         in dejanski nadzor bodisi druge države članice, in ne Kraljevina Nizozemska, ali državljani te druge države članice (v nadaljevanju:
         letalski prevozniki Skupnosti).

      88      Nasprotno iz besedila navedene določbe izhaja, da so Združene države načeloma dolžne podeljevati potrebne koncesije ali dovoljenja
         letalskim prevoznikom, v katerih imajo Kraljevina Nizozemska ali nizozemski državljani bistveni delež in dejanski nadzor (v
         nadaljevanju: nizozemski letalski prevozniki).

      89      Iz zgoraj navedenega izhaja, da so letalski prevozniki Skupnosti lahko vedno izključeni od koristi sporazuma iz leta 1957,
         nasprotno pa so to korist pridobili nizozemski letalski prevozniki. Zato so letalski prevozniki Skupnosti utrpeli diskriminacijo,
         ki jim v državi članici gostiteljici, in sicer Kraljevini Nizozemski, preprečuje, da bi bili deležni nacionalne obravnave.

      90      Iz tega sledi, da je določba glede lastništva in nadzora letalskih prevoznikov v nasprotju s členom 52 Pogodbe (glej v tem
         smislu zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, točke od 122 do 124 in od 128 do 133; Komisija proti Švedski, točke od
         113 do 115 in od 119 do 124; Komisija proti Finski, točke od 118 do 120 in od 124 do 129; Komisija proti Belgiji, točke od
         131 do 133 in od 137 do 142; Komisija proti Luksemburgu, točke od 122 do 124 in od 128 do 133; Komisija proti Avstriji, točke
         od 130 do 134 in od 138 do 143, in Komisija proti Nemčiji, točke od 144 do 146 in od 150 do 156).

      91      V teh okoliščinah je neizpolnitev obveznosti, očitana Kraljevini Nizozemski na podlagi navedenega člena, utemeljena.

      92      Glede na vse zgornje preudarke je treba ugotoviti, da Kraljevina Nizozemska s prevzemanjem ali ohranitvijo v veljavi mednarodnih
         obveznosti do Združenih držav:

      –        glede prevoznin letalskih prevoznikov, ki so jih Združene države Amerike določile za zračne proge znotraj Skupnosti,
      –        glede RSR, ki so na voljo za uporabo ali se uporabljajo na nizozemskem ozemlju, in
      –        s priznanjem Združenim državam pravice do odvzema, do začasnega preklica ali do omejitve prometnih pravic, kadar letalski
         prevozniki, ki jih je določila Kraljevina Nizozemska, niso v njeni lasti ali lasti nizozemskih državljanov,

      kljub spremembi sporazuma iz leta 1957, ni izpolnila obveznosti iz členov 5 in 52 Pogodbe in uredb št. 2409/92 in št. 2299/89.
       Stroški
      93      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Kraljevini Nizozemski naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      94      V skladu s členom 69(4) Poslovnika Francoska republika nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Kraljevina Nizozemska s prevzemanjem ali ohranitvijo v veljavi mednarodnih obveznosti do Združenih držav Amerike:
      –        glede prevoznin letalskih prevoznikov, ki so jih Združene države Amerike določile za zračne proge znotraj Skupnosti,
      –        glede računalniških sistemov rezervacij, ki so na voljo za uporabo ali se uporabljajo na nizozemskem ozemlju, in
      –        s priznanjem Združenim državam Amerike pravice do odvzema, do začasnega preklica ali do omejitve prometnih pravic, kadar letalski
            prevozniki, ki jih je določila Kraljevina Nizozemska, niso v njeni lasti ali lasti nizozemskih državljanov,
      kljub spremembi sporazuma o letalskem prometu, sklenjenega med Kraljevino Nizozemsko in Združenimi državami Amerike 3. aprila
            1957, ni izpolnila obveznosti iz členov 5 Pogodbe ES (postal člen 10 ES) in 52 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 43 ES),
            Uredbe Sveta (EGS) št. 2409/92 z dne 23. julija 1992 o prevozninah in tarifah za zračni prevoz in Uredbe Sveta št. 2299/89
            z dne 24. julija 1989 o uvedbi kodeksa poslovanja računalniških sistemov rezervacij.
      2.      Kraljevini Nizozemski se naloži plačilo stroškov.
      3.      Francoska republika nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. aprila 2004. # Kazenski postopek proti Felix Kapper. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Amtsgericht Frankenthal - Nemčija. # Zadeva C-476/01.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. decembra 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Freistaat Sachsen. # Pritožba - Državne pomoči - Predlog sheme pomoči v korist malih in srednje velikih podjetij - Združljivost s skupnim trgom - Merila preučitve državnih pomoči - Časovna veljavnost - Predlog, priglašen pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 70/2001 - Odločba, sprejeta po začetku veljavnosti te uredbe - Legitimno pričakovanje - Pravna varnost - Popolna priglasitev. # Zadeva C-334/07 P.

text:
      Zadeva C-334/07 P
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Freistaat Sachsen
      „Pritožba – Pomoči, ki jih dodelijo države – Predlog sheme pomoči v korist malih in srednje velikih podjetij – Združljivost s skupnim trgom – Merila preučitve državnih pomoči – Časovna veljavnost – Predlog, priglašen pred začetkom veljavnosti Uredbe (ES) št. 70/2001 – Odločba, sprejeta po začetku veljavnosti te uredbe – Legitimno pričakovanje – Pravna varnost – Popolna priglasitev“
      Povzetek sodbe
      Pomoči, ki jih dodelijo države – Načrt pomoči – Preizkus, ki ga opravi Komisija – Presoja na datum sprejetja odločbe Komisije
      (člen 88(3) ES; Uredba Sveta št. 659/199, člen 4(1) in (5))
      Člen 4(1) Uredbe št. 659/1999, ki določa, da mora Komisija pregledati uradno priglasitev predloga pomoči „takoj, ko jo prejme“,
         tej instituciji nalaga zgolj dolžnost posebne skrbnosti in torej ni pravilo o časovni uporabi meril preučitve združljivosti
         priglašenih predlogov pomoči s skupnim trgom. Takega pravila prav tako ne bi bilo mogoče izvesti iz člena 4(5), druga poved,
         te uredbe, ki določa, da rok dveh mesecev, v katerem mora Komisija predhodno preučiti priglasitev, začne teči na dan po prejemu
         popolne uradne priglasitve.

      Nasprotno, na vprašanje, ali gre za državno pomoč v smislu Pogodbe, je treba odgovoriti na podlagi objektivnih dejstev, ki
         se presojajo na datum, ko Komisija sprejme odločbo. Zato se nadzor sodišča Skupnosti nanaša na presojo položaja, kot jo opravi
         Komisija na ta dan.

      Zato čeprav je uradna priglasitev predlogov pomoči bistvena zahteva za njihov nadzor, pa pomeni zgolj procesno obveznost,
         ki je namenjena temu, da Komisija lahko zagotovi preventiven in hkrati učinkovit nadzor pomoči, ki jih države članice nameravajo
         dodeliti podjetjem. Zato se z njo ne more določiti pravne ureditve, ki se uporabi za priglašene pomoči. Tako priglasitev načrtovane
         pomoči ali sheme pomoči, ki jo opravi država članica, ne ustvari dokončnega pravnega položaja, ki bi privedel do tega, da
         bi se Komisija izrekla o njihovi združljivosti s skupnim trgom, tako da bi uporabila predpise, ki veljajo na datum te priglasitve.
         Nasprotno, naloga Komisije je uporabiti predpise, ki veljajo ob njeni odločitvi, saj je treba zakonitost odločbe, ki jo je
         sprejela v zvezi s tem, presojati samo glede na njih.

      Če se je pravna ureditev, med veljavnostjo katere je država članica priglasila načrtovano pomoč, spremenila, preden je Komisija
         sprejela odločbo, mora Komisija glede odločbe, ki jo mora sprejeti na podlagi novih predpisov, zaprositi zainteresirane stranke,
         naj izrazijo stališče do združljivosti te pomoči z omenjenimi predpisi. Drugače velja le, če nova pravna ureditev ne vsebuje
         bistvene spremembe glede na prej veljavno ureditev.

      (Glej točke 49, 50, 52, 53 in 56.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 11. decembra 2008(*)

      „Pritožba – Pomoči, ki jih dodelijo države – Predlog sheme pomoči v korist malih in srednje velikih podjetij – Združljivost s skupnim trgom – Merila preučitve državnih pomoči – Časovna veljavnost – Predlog, priglašen pred začetkom veljavnosti Uredbe (ES) št. 70/2001 – Odločba, sprejeta po začetku veljavnosti te uredbe – Legitimno pričakovanje – Pravna varnost – Popolna priglasitev“
      V zadevi C‑334/07 P,
      katere predmet je pritožba na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložena 17. julija 2007,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa K. Gross, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      druga stranka v postopku:
      Freistaat Sachsen, ki ga zastopa T. Lübbig, odvetnik,

      tožeča stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec), J. Makarczyk, P. Kūris in L. Bay Larsen, sodniki;
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s svojo pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje z dne 3. maja 2007 v postopku
         Freistaat Sachsen proti Komisiji Evropskih skupnosti z dne 3. maja 2007 (T‑357/02, ZOdl., str. II‑1261, v nadaljevanju: izpodbijana
         sodba), s katero je to razglasilo ničnost dela odločbe Komisije 2003/226/ES z dne 24. septembra 2002 o shemi pomoči, ki jo
         je predvidela Nemčija – „Program v korist malih in srednje velikih podjetij – Izboljšanje storilnosti saških podjetij“ – podprogrami
         1 (coaching), 4 (udeležba na sejmih in razstavah), 5 (sodelovanje) in 7 (spodbujanje dizajna) (UL 2003, L 91, str. 13, v nadaljevanju:
         sporna odločba).

       Pravni okvir
      2        Uredba Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe ES (UL L 83,
         str. 1) opredeljuje postopke, ki veljajo za izvajanje pristojnosti Komisije, ki ji jo podeljuje člen 88 ES, da odloča o združljivosti
         državne pomoči s skupnim trgom.

      3        Ta pritožba se nanaša predvsem na naslednje določbe te uredbe:

      –        člen 1(f), ki opredeljuje „nezakonit[o] pomoč“ kot „novo pomoč, ki se izvaja v nasprotju s členom [88](3) Pogodbe“;
      –        člen 1(h), ki vsebuje naslednjo opredelitev:
      „‚zainteresirana stranka‘: pomeni katero koli državo članico ali osebo, podjetje ali združenje podjetij, na katerih interese
         bi lahko dodelitev pomoči vplivala, predvsem upravičenca pomoči, konkurenčna podjetja in poklicna združenja.“

      –        člen 2(2), ki določa:
      „V uradni prijavi država članica predloži vse potrebne podatke z namenom, da Komisija lahko odloči na podlagi členov 4 in
         7 (v nadaljnjem besedilu: ‚popolna uradna priglasitev‘).“

      –        člen 4(1), ki določa:
      „Komisija pregleda uradno priglasitev takoj, ko jo prejme. Brez poseganja v člen 8 Komisija sprejme odločbo skladno z odstavki
         2 [(odločba, da prijavljeni ukrep ni pomoč)], 3 [(odločba o nenasprotovanju)] ali 4 [(odločba o začetku formalnega postopka
         preiskave)].“

      –        člen 4(5), ki določa:
      „Odločbe iz odstavkov 2, 3 in 4 se sprejmejo v dveh mesecih. Ta rok začne teči na dan po prejemu popolne uradne priglasitve.
         Uradna priglasitev se šteje za popolno, če v dveh mesecih od prejema ali od prejema zahtevanih dodatnih podatkov Komisija
         ne zahteva nobenih dodatnih podatkov. […]“

      –        člen 4(6), ki določa:
      „Če Komisija ni sprejela odločbe skladno z odstavki 2, 3 ali 4 v roku, določenem v odstavku 5, se šteje, da je Komisija pomoč
         odobrila. Zadevna država članica lahko izvaja te ukrepe, potem ko je o tem obvestila Komisijo, razen če Komisija ne odloči
         na podlagi tega člena v roku 15 delovnih dni po prejemu obvestila.“

      4        Na področju pomoči malim in srednje velikim podjetjem Uredba Sveta (ES) št. 994/98 z dne 7. maja 1998 o uporabi členov [87]
         in [88] Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za določene vrste horizontalne državne pomoči (UL L 142, str. 1) podeljuje
         Komisiji v členu 1(1)(a)(i) pooblastilo, da v skladu s členom 87 ES izjavi, da so pod določenimi pogoji pomoči v korist malih
         in srednje velikih podjetij skladne s skupnim trgom in da zanje ne veljajo zahteve za uradno priglasitev iz člena 88(3) ES.

      5        V Uredbi Komisije (ES) št. 70/2001 z dne 12. januarja 2001 o uporabi členov 87 in 88 Pogodbe ES pri pomoči za majhna in srednje
         velika podjetja (UL L 10, str. 33) so opredeljena merila, ki jih morajo izpolnjevati posamične pomoči in programi pomoči v
         korist majhnih in srednje velikih podjetij, da bi bili združljivi s skupnim trgom v smislu člena 87(3) ES, in je določena
         oprostitev obvezne uradne priglasitve iz člena 88(3) ES za tista podjetja, ki izpolnjujejo ta merila.

      6        V skladu s členom 10 te uredbe je ta začela veljati 2. februarja 2001, to je dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropskih skupnosti.

      7        Zadnja poved uvodne izjave 4 navedene uredbe določa, da se „Smernice o državni pomoči za majhna in srednje velika podjetja
         […] [, ki jih je sprejela Komisija (UL 1996, C 213, str. 4),] razveljavijo z dnem začetka veljavnosti te uredbe, ker slednja
         nadomešča njihovo vsebino“.

       Dejansko stanje
      8        V okviru programa ministrstva za gospodarstvo in delo dežele Saške za izboljšanje storilnosti malih in srednje velikih podjetij,
         ki imajo sedež na ozemlju te dežele, je slednja osebam, ki tam opravljajo svobodni poklic, ter malim in srednje velikim podjetjem,
         ki imajo sedež ali poslovno enoto na njenem ozemlju, odobrila nepovratna sredstva za projekte za spodbujanje razvoja gospodarstva.
         Ta sredstva so bila predvidena s shemo pomoči, ki je bila prvič priglašena Komisiji leta 1992 in ki jo je ta odobrila in večkrat
         podaljšala po tem, ko je zanje izdala nove odobritve. Namen teh pomoči je izboljšati proizvodne zmogljivosti in konkurenčnost
         malih in srednje velikih podjetij.

      9        Zvezna republika Nemčija je z dopisom z dne 29. decembra 2000, ki ga je Komisija prejela 3. januarja 2001, priglasila novo
         različico te sheme pomoči (v nadaljevanju: prvotna uradna priglasitev).

      10      Komisija je 12. januarja 2001 sprejela Uredbo št. 70/2001, ki je začela veljati 2. februarja istega leta.

      11      Komisija je decembra 2001 uvedla formalni postopek preiskave v zvezi z delom ukrepov, predvidenih s priglašeno shemo pomoči,
         namreč v zvezi z ukrepi, predvidenimi s podprogramom „coaching“, „udeležba na sejmih in razstavah“, „sodelovanje“ in „spodbujanje
         dizajna“ (vsi skupaj v nadaljevanju: štirje zadevni podprogrami). Nasprotno pa je Komisija glede preostalih priglašenih ukrepov
         odločila, da jim ne bo ugovarjala.

      12      Po končani preiskavi je Komisija sprejela sporno odločbo, s katero je, prvič, menila, da so ukrepi, predvideni s štirimi zadevnimi
         podprogrami, državne pomoči, in, drugič, pojasnila, da bi bilo mogoče te pomoči obravnavati kot združljive s skupnim trgom
         le, če se zanje uporablja Uredba št. 70/2001 in če upoštevajo pragove intenzivnosti, določene v tej uredbi, razen pomoči za
         tekoče poslovanje, predvidene s podprogramom „sodelovanje“, za katere je menila, da so nezdružljive s skupnim trgom.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      13      Z izpodbijano sodbo je Sodišče prve stopnje ugodilo predlogu Freistaat Sachsen, s katerim je ta predlagala, naj se več določb
         sporne odločbe razglasi za nične, in sicer:

      –        člen 2, drugi odstavek, v skladu s katerim so pomoči, za katere se ne uporablja Uredba št. 70/2001 in ki presegajo intenzivnosti
         pomoči, določene z navedeno uredbo, nezdružljive s skupnim trgom;

      –        člen 3, v skladu s katerim so pomoči za tekoče poslovanje, predvidene s podprogramom „sodelovanje“, nezdružljive s skupnim
         trgom, ter

      –        člen 4, v skladu s katerim lahko Zvezna republika Nemčija izvede štiri zadevne podprograme šele, ko jih uskladi s to odločbo.
      14      Sodišče prve stopnje je menilo, da je Komisija, s tem da je preučevala združljivost zadevnih pomoči glede na Uredbo št. 70/2001,
         čeprav ta uredba takrat, ko je Komisija prejela uradno priglasitev, še ni začela veljati, retroaktivno uporabila nove predpise
         o malih in srednje velikih podjetjih, ki so bili sprejeti s to uredbo.

      15      Sodišče prve stopnje se je bistveno oprlo na pravne učinke uradne priglasitve v postopku preiskave državnih pomoči. Predvsem
         je poudarilo, da člen 4 Uredbe št. 659/1999 v odstavku 1 določa, da Komisija pregleda uradno priglasitev takoj, ko jo prejme,
         in v odstavku 5, da rok dveh mesecev, v katerem mora Komisija predhodno preučiti to priglasitev, začne teči na dan po prejemu
         njene uradne priglasitve.

      16      Sodišče prve stopnje je sklenilo, da je treba združljivost predlagane pomoči s skupnim trgom načeloma preučiti na podlagi
         predpisov, ki veljajo na datum, ko Komisija prejme uradno priglasitev te pomoči. Pojasnilo je, da je ta rešitev utemeljena
         z zahtevami po preglednosti in predvidljivosti, saj se je z njo mogoče izogniti temu, da bi se Komisiji dala možnost, da enostransko
         določi pravno ureditev, ki se uporabi za pomoči, ki jih mora preučiti.

      17      Sodišče prve stopnje je prav tako menilo, da to razlago podpira sodna praksa. V zvezi s tem se je sklicevalo na sodbo z dne
         24. septembra 2002 v zadevi Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji (C‑74/00 P in C‑75/00 P, ZOdl., str. I‑7869) v zvezi
         s časovno veljavnostjo odločb, ki jih je Komisija sprejela zaporedoma glede dodelitve državnih pomoči jeklarski industriji
         v določenih, taksativno naštetih primerih, ki se jih je poimenovalo „pravila o pomoči jeklarstvu“. V tej sodbi je Sodišče
         razsodilo, da uporaba pravil o pomoči jeklarstvu, ki veljajo na datum, ko je Komisija izdala odločbo o pomočeh, ki so bile
         izplačane med veljavnostjo prejšnjih pravil, pomeni retroaktivno uporabo poznejših pravil.

      18      Sodišče prve stopnje je nato menilo, da tako iz izrazov kot iz namena Uredbe št. 70/2001 ter zahtev, ki izvirajo iz spoštovanja
         načel varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, izhaja, da namen te uredbe ni bila njena retroaktivna veljavnost.

      19      Sodišče prve stopnje je prav tako odločilo, da okoliščina, da je Zvezna republika Nemčija ob prvotni priglasitvi morda vedela
         za naslednjo spremembo meril za preučitev, ki se uporabijo za tako priglašene pomoči, ne more upravičiti uporabe Uredbe št.
         70/2001.

      20      Sodišče prve stopnje se je na koncu sklicevalo na Sporočilo Komisije o določitvi pravil, ki se uporabljajo za presojo nezakonite
         državne pomoči (UL 2002, C 119, str. 22), v skladu s katerim je odločila, da bo presojala združljivost teh pomoči s skupnim
         trgom glede na pravila, ki so veljala na datum odobritve teh pomoči. Sodišče prve stopnje je menilo, da če bi se, nasprotno,
         priglašene predloge pomoči moralo presojati glede na pravila, ki so veljala na dan, ko je Komisija o tem sprejela odločbo,
         bi to spodbujalo države članice, da ne spoštujejo svojih procesnopravnih obveznosti, če nameravajo dodeliti pomoč, za katere
         obstaja tveganje, da bo zakonodaja, ki se zanjo uporabi, postala strožja.

       Predlogi strank
      21      Komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, naj dokončno odloči o temelju zadeve, tako da zavrne
         tožbo za razveljavitev Freistaat Sachsen, in naj tej naloži plačilo stroškov obeh postopkov.

      22      Freistaat Sachsen predlaga Sodišču, naj zavrne pritožbo Komisije in naj ji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

       Pritožba
      23      Komisija navaja dva pritožbena razloga v utemeljitev pritožbe. Trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker
         je menilo, da je Komisija ravnala napačno, ker je predlog pomoči, ki ga je priglasila Zvezna republika Nemčija, preučila glede
         na Uredbo št. 70/2001, ker ta uredba ni veljala na datum, ko je prejela prvotno priglasitev, in, podredno, ker je razsodilo,
         da bi bilo treba to priglasitev obravnavati kot popolno.

       Prvi pritožbeni razlog
       Trditve strank
      24      Komisija s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Sodišče prve stopnje kršilo člene 88(2) in (3) ES, 249, drugi odstavek,
         ES in 254(2), druga poved, ES, člen 3 in naslednje Uredbe št. 659/1999 ter člen 10(1) Uredbe št. 70/2001, ker je razsodilo,
         da je uporaba zadnje za predlog sheme pomoči, priglašen pred njenim začetkom te uredbe veljavnosti, v nasprotju z načelom
         prepovedi retroaktivnosti in je zato sporna odločba nezakonita.

      25      Komisija meni, da uporaba Uredbe št. 70/2001 za zadevno shemo pomoči nikakor ni retroaktivna, ampak je v skladu z načelom
         neposredne veljavnosti, na podlagi katerega se predpis prava Skupnosti uporablja od začetka njegove veljave za obstoječe položaje,
         ki še trajajo.

      26      Komisija trdi, da je Sodišče prve stopnje, s tem da je razsodilo, da uradna priglasitev predloga državne pomoči pomeni pravni
         položaj, iz katerega izhaja, da bi bilo treba uporabiti predpise, ki veljajo na datum te priglasitve, zavzelo pravno napačno
         stališče.

      27      Komisija namreč meni, da ima taka priglasitev zgolj procesne učinke. Dodaja, da se preiskava, ki jo mora izvesti, ne nanaša
         na to priglasitev, ampak na priglašeno pomoč, in da jo je treba izvesti ne samo glede na informacije, posredovane v okviru
         te priglasitve, ampak tudi glede na aktualna dejstva in pravne predpise, ki veljajo ob sprejetju odločbe. V zvezi s tem se
         sklicuje na člene 3, 4 od (2) do (4) in (6) ter 5(1), 6 in 7 od (2) do (4) Uredbe št. 659/1999.

      28      Komisija prav tako trdi, da uradna priglasitev predloga državne pomoči pomeni obveznost, ki jo Pogodba ES nalaga državam članicam,
         in da zaradi nje ne nastanejo nobene pravice.

      29      Pojasnjuje, da takojšnja preučitev priglasitve, predvidena v členu 4(1) Uredbe št. 659/1999, ne izključuje tega, da Komisija
         zahteva dodatne podatke od zadevne države članice na podlagi člena 5 te uredbe.

      30      Komisija trdi, da rok dveh mesecev, ki začne teči od prejema uradne priglasitve na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 659/1999
         in ob izteku katerega se v skladu s členom 4(6) te uredbe šteje, da je bila pomoč na podlagi uredbe same odobrena, pomeni
         zgolj procesni rok. Trdi, da je v skladu s členom 4(6), druga poved, te uredbe v vsakem primeru pooblaščena, da sprejme odločitev
         ob poteku tega roka in, po potrebi, da začne formalni postopek preiskave.

      31      Komisija poleg tega poudarja, da je Zvezna republika Nemčija poznala predlog, ki je privedel do Uredbe št. 70/2001, predvsem
         ker je sodelovala pri delu v zvezi s tem predlogom.

      32      Meni, da zgoraj navedene sodbe Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji ni mogoče upoštevati v tej zadevi, ker se nanaša
         na nezakonite pomoči, in da rešitev, ki jo je sprejelo Sodišče v tej sodbi, med drugim utemeljujejo posebnosti pravil o pomoči
         jeklarstvu.

      33      Komisija ravno tako izpodbija analizo Sodišča prve stopnje, da dejstvo, da daje Uredba št. 70/2001 državam članicam možnost,
         da same preverijo, ali obstaja obveznost uradne priglasitve, kaže na to, da ni namen te uredbe, da se uporablja za prejšnje
         uradne priglasitve. V zvezi s tem poudarja, da bi lahko v tej zadevi po začetku veljavnosti te uredbe Zvezna republika Nemčija
         preverila, ali bi bilo mogoče ukrepe, ki jih je priglasila, oprostiti, in v skladu s členom 8 Uredbe št. 659/1999 umaknila
         priglasitev, če bi bilo to potrebno. Komisija dodaja, da iz uvodne izjave 4 Uredbe št. 70/2001 izhaja, da države članice lahko
         priglasijo državne pomoči, za katere se uporablja ta uredba. Trdi tudi, da navedena uredba ne nasprotuje ohranitvi priglasitev,
         ki obstajajo ob začetku njene veljavnosti.

      34      Komisija tudi trdi, da pojasnila v drugi povedi uvodne izjave 4 Uredbe št. 70/2001, v skladu s katerim bo Komisija priglašene
         sheme ocenila „zlasti“ glede na merila, določena v tej uredbi, ni mogoče razlagati tako, da dovoljuje uporabo Smernic Skupnosti
         o državni pomoči za majhna in srednje velika podjetja, sprejetih leta 1996, saj so bile te razveljavljene z navedeno uredbo,
         kot to izrecno pojasni navedena uvodna izjava.

      35      Končno Komisija meni, da primerjava, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje med priglašenim predlogom sheme pomoči in nezakonitimi
         pomočmi, ni upoštevna. V zvezi s tem trdi, da Sporočila Komisije o določitvi pravil, ki se uporabljajo za presojo nezakonitih
         državnih pomoči, na katero se sklicuje Sodišče prve stopnje, nikakor ne bi bilo mogoče uporabiti, če bi bile pomoči, ki jih
         je priglasila Zvezna republika Nemčija, nezakonite. To sporočilo namreč velja izključno za direktive ali podobne instrumente,
         pri čemer četrti odstavek tega sporočila med drugim določa, da „ne vpliva na razlago uredb Sveta in Komisije na področju državnih
         pomoči“.

      36      Freistaat Sachsen trdi, da Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, s tem da je razsodilo, da je pri uporabi Uredbe
         št. 70/2001 glede predloga sheme pomoči, priglašenega pred začetkom veljavnosti te uredbe, šlo za retroaktivno uporabo te
         uredbe, tako da je sporna odločba nezakonita.

      37      Freistaat Sachsen meni, da uradna priglasitev predloga pomoči ne pomeni zgolj obveznosti držav članic, ampak ta akt povzroči
         tudi posebne obveznosti za Komisijo, zaradi njega pa začne teči rok, po poteku katerega nastanejo pomembne pravne posledice
         za stranke tega postopka.

      38      Freistaat Sachsen meni, da pravna varnost načelno nasprotuje retroaktivni uporabi predpisov Skupnosti, ki glede tega ne vsebujejo
         izrecne določbe.

      39      Meni, da je treba rešitev, ki jo je razvilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji
         v zvezi z nezakonitimi pomočmi, uporabiti za priglašene pomoči.

      40      Meni, da uradna priglasitev predloga pomoči s strani države članice utemelji legitimno pričakovanje, da se bo preučila v skladu
         z merili, ki veljajo na datum te priglasitve. Ne velja pa to za primer, ko je pravilo, ki je začelo veljati po uradni priglasitvi
         predloga pomoči, za zadevno državo članico ugodneje od pravila, ki je veljalo ob tej priglasitvi.

      41      Freistaat Sachsen nato navaja, da če Komisija trdi, da bi bilo treba nezakonite pomoči presojati glede na določbe, ki veljajo
         ob njihovi odobritvi, je treba prav tako uporabiti pravo, ki velja v trenutku, ko „nastanejo“ pomoči, ki so bile priglašene
         v skladu s predpisi, to pomeni ob njihovi priglasitvi, zato da države članice, ki spoštujejo svoje procesnopravne obveznosti,
         ne bi bile v slabšem položaju.

      42      Podredno Freistaat Sachsen trdi, da bi bilo treba, če bi Sodišče menilo, da je prvi pritožbeni razlog Komisije utemeljen,
         sporno odločbo razglasiti za nično v vsakem primeru, ker Komisija dejansko ni izvajala svoje diskrecijske pravice. V zvezi
         s tem Komisija pri uporabi Uredbe št. 70/2001 ni upoštevala posebnosti Freistaat Sachsen in priglašene sheme pomoči.

       Presoja Sodišča
      43      V skladu z ustaljeno sodno prakso se novo pravilo načelno uporabi neposredno za bodoče učinke položaja, ki je nastal med veljavnostjo
         starega pravila (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 14. aprila 1970 v zadevi Brock, 68/69, Recueil, str. 171, točka 7, in
         z dne 10. julija 1986 v zadevi Licata proti CES, 270/84, Recueil, str. 2305, točka 31). Sodišče je prav tako razsodilo, da
         se načela varstva legitimnih pričakovanj ne sme razširiti do takega obsega, da bi na splošno oviralo, da bi se novo pravilo
         uporabilo za bodoče učinke položajev, ki so nastali med veljavnostjo starega pravila (glej zlasti sodbi z dne 14. januarja
         1987 v zadevi Nemčija proti Komisiji, 278/84, Recueil, str. 1, točka 36, in z dne 20. septembra 1988 v zadevi Španija proti
         Komisiji, 203/86, Recueil, str. 4563, točka 19).

      44      Nasprotno pa je treba materialnopravne predpise Skupnosti razlagati tako, da se na položaje, nastale pred začetkom njihove
         veljavnosti, nanašajo samo, če iz njihovega besedila, ciljev ali sistematike jasno izhaja, da jim je treba pripisati tak učinek
         (glej zlasti sodbo z dne 29. januarja 2002 v zadevi Pokrzeptowicz-Meyer, C‑162/00, Recueil, str. I‑1049, točka 49).

      45      Uradna priglasitev predlogov državnih pomoči, predvidena v členu 88(3) ES, je osrednji element mehanizma Skupnosti za njihov
         nadzor in podjetja, ki so prejela te pomoči, se ne morejo sklicevati na legitimno pričakovanje glede njihove zakonitosti,
         če te niso bile odobrene v skladu s tem postopkom (sodbi z dne 20. marca 1997 v zadevi Alcan Deutschland, C‑24/95, Recueil,
         str. I‑1591, točka 25, in z dne 22. aprila 2008 v zadevi Komisija proti Salzgitterju, C‑408/04 P, še neobjavljena v ZOdl.,
         točka 104).

      46      V skladu s členom 88(3), zadnja poved, ES država članica, ki namerava dodeliti pomoč, ne sme izvajati predlaganih ukrepov,
         dokler v navedenem postopku ni sprejeta dokončna odločitev Komisije.

      47      S prepovedjo iz te določbe se poskuša zagotoviti, da pomoč ne učinkuje, dokler Komisija nima na voljo razumnega roka za podrobno
         preučitev predloga in, če je to potrebno, za uvedbo postopka iz odstavka 2 istega člena (sodbi z dne 14. februarja 1990 v
         zadevi Francija proti Komisiji, imenovana Boussac Saint Frères, C‑301/87, Recueil, str. I‑307, točka 17, in z dne 12. februarja
         2008 v zadevi CELF in Ministère de la Culture et de la Communication, C‑199/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 36).

      48      S členom 88(3) ES je tako uveden preventivni nadzor novih predlogov pomoči (sodbi z dne 11. decembra 1973 v zadevi Lorenz,
         120/73, Recueil, str. 1471, točka 2, in zgoraj navedena CELF in Ministre de la Culture et de la Communication, točka 37).

      49      V okviru tega nadzora člen 4(1) Uredbe št. 659/1999, ki določa, da mora Komisija pregledati uradno priglasitev „takoj, ko
         jo prejme“, tej instituciji nalaga zgolj dolžnost posebne skrbnosti in torej ni pravilo o časovni uporabi meril preučitve
         združljivosti priglašenih predlogov pomoči s skupnim trgom. Takega pravila prav tako ne bi bilo mogoče izvesti iz člena 4(5),
         druga poved, te uredbe, ki določa, da rok dveh mesecev, v katerem mora Komisija predhodno preučiti priglasitev, začne teči
         na dan po prejemu popolne uradne priglasitve.

      50      Nasprotno, na vprašanje, ali gre za državno pomoč v smislu Pogodbe, je treba odgovoriti na podlagi objektivnih dejstev, ki
         se presojajo na datum, ko Komisija sprejme odločbo (glej v tem smislu sodbi z dne 22. junija 2006 v zadevi Belgija in Forum 187
         proti Komisiji, C‑182/03 in C‑217/03, ZOdl., str. I‑5479, točka 137, in z dne 1. julija 2008 v zadevi Chronopost in La Poste
         proti UFEX in drugim, C‑341/06 P in C‑342/06 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 95). Zato se nadzor sodišča Skupnosti nanaša
         na presojo položaja, kot jo opravi Komisija na ta dan (zgoraj navedena sodba Chronopost in La Poste proti UFEX in drugim,
         točka 144).

      51      Prav tako je treba poudariti, da je mogoče pravila, načela in merila, s katerimi se preuči združljivosti državnih pomoči in
         veljajo na datum, ko Komisija sprejme odločbo, načelno obravnavati, da so bolje prilagojena kontekstu konkurence.

      52      Iz zgoraj navedenega izhaja, da čeprav je uradna priglasitev predlogov pomoči bistvena zahteva za njihov nadzor, pa pomeni
         zgolj procesno obveznost, ki je namenjena temu, da Komisija lahko zagotovi preventiven in hkrati učinkovit nadzor pomoči,
         ki jih države članice nameravajo dodeliti podjetjem. Zato se z njo ne more določiti pravne ureditve, ki se uporabi za priglašene
         pomoči.

      53      Zato priglasitev načrtovane pomoči ali sheme pomoči, ki jo opravi država članica, ne ustvari dokončnega pravnega položaja,
         ki bi privedel do tega, da bi se Komisija izrekla o njihovi združljivosti s skupnim trgom, tako da bi uporabila predpise,
         ki veljajo na datum te priglasitve. Nasprotno, naloga Komisije je uporabiti predpise, ki veljajo ob njeni odločitvi, saj je
         treba zakonitost odločbe, ki jo je sprejela v zvezi s tem, presojati samo glede na njih.

      54      V nasprotju s tem, kar trdi Freistaat Sachsen, ta rešitev ni taka, da bi spodbujala države članice, da bi takoj izvajale pomoči,
         ki jih načrtujejo, ne da bi jih priglasile, zato da bi imele korist od pravne ureditve, ki velja takrat. Tudi če se domneva,
         da se združljivost nezakonite pomoči s skupnim trgom presoja v vseh primerih na datum, ko je bila izplačana, lahko države
         članice namreč le s težavo predvidijo spremembe zakonodaje v vseh podrobnostih. Poleg tega lahko zaradi dodelitve nezakonite
         pomoči za državo članico, ki jo je izplačala, nastane obveznost, da jo zahteva nazaj ter da izplača odškodnino za škodo, ki
         je nastala zaradi nezakonitosti te pomoči (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo CELF in Ministre de la Culture et
         de la Communication, točka 55).

      55      Vendar je treba poudariti, da iz člena 88(2) ES ter iz člena 1(h) Uredbe št. 659/1999 izhaja, da če se Komisija odloči uvesti
         formalni postopek preiskave za predlog pomoči, mora zainteresiranim strankam, med njimi zadevnemu podjetju oziroma zadevnim
         podjetjem, omogočiti, da predložijo svoja stališča. To pravilo je bistvena določba procesnega prava.

      56      Iz tega sledi, da če se je pravna ureditev, med veljavnostjo katere je država članica priglasila načrtovano pomoč, spremenila,
         preden je Komisija sprejela odločbo, mora Komisija glede odločbe, ki jo mora sprejeti na podlagi novih predpisov, zaprositi
         zainteresirane stranke, naj izrazijo stališče do združljivosti te pomoči z omenjenimi predpisi. Drugače velja le, če nova
         pravna ureditev ne vsebuje bistvene spremembe glede na prej veljavno ureditev (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2008
         v zadevi Ferriere Nord proti Komisiji, C‑49/05 P, še neobjavljena v ZOdl., točke od 68 do 71).

      57      V tej zadevi ni sporno, prvič, da je bila načrtovana shema pomoči priglašena Komisiji pred začetkom veljavnosti Uredbe št.
         70/2001, drugič, da Komisija na datum začetka veljavnosti te uredbe še ni sprejela odločbe, in, tretjič, da je ta uredba veljala
         na datum sprejetja sporne odločbe.

      58      Tudi iz spisa izhaja, da je Komisija zaprosila zainteresirane stranke, naj zavzamejo stališče o uporabi navedene uredbe za
         priglašeno shemo pomoči.

      59      Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je Sodišče prve stopnje, s tem da je razsodilo, da sporna odločba krši načelo prepovedi
         retroaktivnosti, v svoji sodbi napačno uporabilo pravo. Iz tega sledi, da je prvi pritožbeni razlog Komisije utemeljen. Zato
         je treba razveljaviti izpodbijano sodbo, ne da bi bilo treba preučiti drugi pritožbeni razlog.

       Vrnitev zadeve Sodišču prve stopnje
      60      Iz člena 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča izhaja, da lahko, če je pritožba utemeljena, Sodišče samo dokončno odloči o zadevi,
         če stanje postopka to dovoljuje, ali pa jo vrne v razsojanje Sodišču prve stopnje.

      61      Ker pritožbeni razlog, da gre za retroaktivno uporabo Uredbe št. 70/2001 glede sporne odločbe, ni utemeljen, je treba v tej
         zadevi odločiti o četrtem in petem pritožbenem razlogu, ki ju je navedla Freistaat Sachsen pred Sodiščem prve stopnje, in
         sicer da Komisija ni izvajala svoje diskrecijske pravice pri preučitvi zadevnih pomoči in je zato kršila obveznost obrazložitve
         ter da Komisija ni dokazala, da so te pomoči dejansko ali potencialno izkrivljale konkurenco, in je zaradi tega kršila obveznost
         obrazložitve.

      62      Odgovor na ta razloga predpostavlja presojo kompleksnih dejanskih stanj na podlagi dejstev, ki jih Sodišče prve stopnje ni
         presojalo. Freistaat Sachsen je brez podrobnejših pojasnil pred Sodiščem zgolj trdila, da bi bilo treba sporno odločbo razglasiti
         za nično, ker Komisija ni izvajala svoje diskrecijske pravice, saj ni upoštevala niti posebnosti te dežele niti posebnosti
         priglašenega predloga sheme pomoči, ko je uporabila Uredbo št. 70/2001.

      63      Iz tega izhaja, da spor ni v takem stanju, da bi o njem lahko razsojalo Sodišče, tako da je zadevo treba vrniti Sodišču prve
         stopnje, da bo razsodilo o teh dveh razlogih.

       Stroški
      64      Ker se zadeva vrne Sodišču prve stopnje, se odločitev o stroških pritožbenega postopka pridrži.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 3. maja 2007 v zadevi Freistaat Sachsen proti Komisiji (T‑357/02) se
            razveljavi.
      2)      Zadeva se vrne v razsojanje Sodišču prve stopnje Evropskih skupnosti.
      3)      Odločitev o stroških se pridrži.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.