title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. februarja 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Neizpolnitev obveznosti države - Šesta direktiva o DDV - Členi 2(1), 5(4)(c), 12(3) in 16(1) - Transakcija na ozemlju države - Javna dražba blaga, ki je v postopku začasnega uvoza - Provizija dražitelja. # Zadeva C-305/03.

text:
      Zadeva C-305/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska
      „Neizpolnitev obveznosti države – Šesta direktiva o DDV – Členi 2, točka 1, 5(4)(c), 12(3) in 16(1) – Transakcija na ozemlju države – Javna dražba blaga, ki je v postopku začasnega uvoza – Provizija dražitelja“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Možnost držav članic,
            da oprostijo dobavo blaga, uvoženega v okviru postopka začasnega uvoza, in z njim povezane opravljene storitve
      (Direktiva Sveta 77/388, členi 2, točka 1, 5(4)(c), 12(3) in 16(1))
      Država članica, ki za provizijo, ki jo prejme dražitelj pri prodaji na dražbi umetniških del, zbirk in starin, ki se uvozijo
         v okviru postopka začasnega uvoza, uporablja nižjo stopnjo davka na dodano vrednost, ne izpolni obveznosti iz členov 2, točka
         1, 5(4)(c), 12(3) in 16(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila spremenjena
         z Direktivo Sveta 1999/49.

      Zato da se uvoz in prodaja na dražbi obdavčita v skladu s pogoji, ki so navedeni v členu 16(1) Šeste direktive, je treba namreč
         razlikovati med delom dražbene cene, ki ustreza proviziji dražitelja, in tistim, ki ustreza carinski vrednosti uvoženega blaga.
         Prvi pomeni obdavčljivo osnovo pri prodaji na dražbi, izračunano v skladu s členom 26a Šeste direktive in odmerjeno po splošni
         davčni stopnji, ki je določena v členu 12(3)(a) te direktive, medtem ko drugi ustreza carinski vrednosti blaga, ki je predmet
         davka na dodano vrednost pri uvozu in se odmeri po dejansko nižji davčni stopnji, ki se v zadevni državi članici uporablja
         v skladu s členom 11(B)(6) te direktive.

      (Glej točki 43 in 51 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 9. februarja 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Šesta direktiva o DDV – Členi 2, točka 1, 5(4)(c), 12(3) in 16(1) – Transakcija na ozemlju države – Javna dražba blaga, ki je v postopku začasnega uvoza – Provizija dražitelja“
      V zadevi C‑305/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 16. julija 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa R. Lyal, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata C. Jackson in R. Caudwell, zastopnici, skupaj z N. Painesom, QC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J.-P. Puissochet, S. von Bahr, U. Lõhmus (poročevalec) in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. decembra 2004,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 24. februarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska
         s tem, da za provizijo, ki jo prejmejo dražitelji pri prodaji na dražbi umetniških del, zbirk in starin, ki se uvozijo v okviru
         postopka začasnega uvoza, uporablja nižjo stopnjo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ni izpolnilo obveznosti
         iz členov 2, točka 1, 5(4)(c), 12(3) in 16(1) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje
         držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1), kot
         je bila spremenjena z Direktivo Sveta 1999/49 ES (UL L 139, str. 27) (v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta tožba se zlasti nanaša na DDV, ki se uporablja za prodaje na dražbi umetniških del, zbirk in starin, ki so na ozemlje Združenega
         kraljestva vnesene po postopku začasnega uvoza in se po prodaji uvozijo na ozemlje Skupnosti.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Šesta direktiva
      3        Člen 2 te direktive določa:

      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      2.      uvoz blaga.“
      4        Na podlagi člena 5(4)(c) te direktive je kot dobava prav tako v smislu člena 1 navedenega člena mišljen:

      „prenos blaga po pogodbi, na podlagi katere se plača provizija na nakup ali prodajo.“
      5        Člen 11(B)(1), (3) in (6) Šeste direktive določa:

      „1. Davčna osnova je carinska vrednost, določena v skladu z veljavnimi določbami Skupnosti; to velja tudi za uvoz blaga iz
         člena 7(1)(b).

      […]
      3. Davčna osnova vključuje, če že niso vključeni:
      (a)      davke, dajatve, prelevmane in druge takse, ki se plačajo izven države članice uvoza, in tiste, ki se plačajo zaradi uvoza,
         razen davka na dodano vrednost, ki se odmeri;

      b)       postranske stroške, kot so provizije, stroški pakiranja, prevoza in zavarovanja, ki nastanejo do prvega namembnega kraja na
         ozemlju države članice uvoza.

      ‚Prvi namembni kraj‘ je kraj, ki je naveden na tovornem listu ali katerem koli drugem dokumentu, s katerim se blago uvozi
         v državo članico uvoza. Če prvi namembni kraj ni naveden, se za prvi namembni kraj šteje kraj prvega pretovora blaga v državi
         članici uvoza.

      Prav tako lahko države članice v davčno osnovo vključijo zgoraj navedene dodatne stroške, ki nastanejo pri prevozu v drug
         namembni kraj na območju Skupnosti, če je ta kraj znan ob nastanku obdavčljivega dogodka.

       […]
      6. Z odstopanjem od odstavkov od 1 do 4 lahko države članice, ki 1. januarja 1993 niso uporabljale možnosti iz tretjega pododstavka
         člena 12(3)(a), določijo, da je davčna osnova za uvoz umetniških predmetov, zbirk in starin iz člena 26a(A)(a), (b) in (c)
         enaka delu zneska, ki se določi v skladu z odstavki od 1 do 4.

      Ta del se določi tako, da je davek na dodano vrednost, ki ga je tako treba plačati pri uvozu, v vsakem primeru enak najmanj
         5 % zneska, ki se določi v skladu z odstavki od 1 do 4.“

      6        Člen 12(3) te direktive določa:

      „(a)  Splošno stopnjo davka na dodano vrednost določi vsaka država članica kot odstotek od davčne osnove in je enaka za dobavo blaga
         in za opravljanje storitev. Od 1. januarja 1999 do 31. decembra 2000 ta odstotek ne sme biti nižji od 15 %.

      […]
      Države članice lahko uporabljajo tudi eno ali dve nižji stopnji. Te stopnje se določijo kot odstotek od davčne osnove, ki
         ne sme biti nižji od 5 % in se uporablja samo za dobave kategorij blaga in storitev iz Priloge H.“

      […]
      (c)       Države članice lahko določijo, da se nižja stopnja ali ena od nižjih stopenj, ki jih uporabljajo v skladu s tretjim odstavkom
         (a), uporablja tudi za uvoz umetniških predmetov, zbirk in starin iz člena 26a(A)(a), (b) in (c).

      […]“
      7        Člen 14(1) te direktive določa, da lahko države članice oprostijo od uvoza med drugim:

      „(i)       opravljanje storitev v zvezi z uvozom blaga, če je vrednost takšnih storitev vključena v davčno osnovo v skladu s členom
         11(B)(3)(b).“

      8        Člen 16 Šeste direktive, iz katerega izhaja člen 28 te direktive, navaja več oprostitve, povezanih z mednarodnim prometom
         proizvodov, in v odstavku 1 določa:

      „1.       Brez poseganja v druge davčne določbe Skupnosti lahko države članice, s pogojem posvetovanj iz člena 29, sprejmejo posebne
         ukrepe, s katerimi so oproščene plačila davka na dodano vrednost vse ali nekatere od naslednjih transakcij, če niso namenjene
         za končno uporabo in/ali potrošnjo in je znesek dolgovanega davka na dodano vrednost ob prenehanju postopkov iz možnosti od
         A do E enak znesku davka, ki bi bil dolgovan, če bi bila vsaka od teh transakcij obdavčena na ozemlju države.

      […]
      E. Dobave:
      –      blaga iz člena 7(1)(a), ki je še vedno v postopku začasnega uvoza s popolno oprostitvijo uvozne dajatve ali v zunanjem tranzitnem
         postopku,

      […]
      ter za opravljanje storitev v zvezi s takšnimi dobavami.
      Z odstopanjem od prvega pododstavka člena 21(1)(a) je oseba, ki je dolžna plačati dolgovan davek v skladu s prvim pododstavkom,
         oseba, ki da nalog, da se za blago končajo postopki ali možnosti iz tega odstavka.

      Kadar se zaradi končanja postopkov ali možnosti iz tega odstavka blago uvozi v smislu člena 7(3), država članica uvoza sprejme
         potrebne ukrepe v izogib dvojnemu obdavčevanju v državi.

      […]“
      9        Direktiva Sveta 94/5/ES z dne 14. februarja 1994 o dopolnitvi skupnega sistema davka na dodano vrednost in spremembi Direktive
         77/388/EGS – Posebna ureditev za rabljeno blago, umetniške predmete, zbirke in starine (UL L 60, str. 16), katere prenos naj
         bi se v državah članicah izvršil do 1. januarja 1995, je v Šesto direktivo vstavila člen 26a. Ta določba, naslovljena „Posebna
         ureditev za rabljeno blago, umetniške predmete, zbirke in starine“, določa:

      „A. Opredelitve
      Za namene tega člena in brez vpliva na druge določbe Skupnosti:
      […]
      e)      obdavčljiv preprodajalec pomeni davčnega zavezanca, ki v okviru svoje gospodarske dejavnosti kupuje ali pridobiva za svoje
         podjetje ali uvaža z namenom nadaljnje prodaje rabljeno blago in/ali umetniške predmete, zbirke ali starine, ne glede na to,
         ali ta davčni zavezanec deluje v svojem imenu ali za račun druge osebe v skladu s pogodbo, na podlagi katere se plača provizija
         na nakup ali prodajo;

      f)      organizator prodaje na javni dražbi pomeni katerega koli davčnega zavezanca, ki v okviru svoje gospodarske dejavnosti ponuja
         blago za prodajo na javni dražbi z namenom, da ga izroči najboljšemu ponudniku;

      g)      naročnik organizatorja prodaje na javni dražbi pomeni katero koli osebo, ki izroči blago organizatorju prodaje na javni dražbi
         po pogodbi, na podlagi katere se plača provizija na prodajo pod naslednjima pogojema:

      organizator prodaje na javni dražbi ponudi blago za prodajo v svojem imenu, toda za račun svojega naročnika,
      organizator prodaje na javni dražbi izroči predmete v svojem imenu, toda za račun svojega naročnika, najboljšemu ponudniku
         na javni dražbi.

      […]
      C. Posebna ureditev za prodajo na javni dražbi
      1.      Z odstopanjem od B lahko države članice v skladu z naslednjimi določbami določijo davčno osnovo za rabljeno blago, umetniške
         predmete, zbirke ali starine, ki jih organizator prodaje na javni dražbi proda v svojem imenu, v skladu s pogodbo, na podlagi
         katere se plača provizija od prodaje tega blaga na javni dražbi, za račun:

      […]
      2.      Davčna osnova za vsako dobavo blaga iz odstavka 1 je skupni znesek, ki ga organizator prodaje na javni dražbi zaračuna kupcu
         v skladu z odstavkom 4, zmanjšan za:

      –        neto znesek, ki ga je ali naj bi ga plačal organizator prodaje na javni dražbi svojemu naročniku, določen v skladu z odstavkom
         3,

      in
      –        znesek davka, ki ga mora plačati organizator prodaje na javni dražbi za opravljeno dobavo.
      3.      Neto znesek, ki ga je ali naj bi ga plačal organizator prodaje na javni dražbi svojemu naročniku, je enak razliki med:
      –        ceno blaga, doseženo na javni dražbi,
      in
      –        zneskom provizije, ki jo je ali naj bi jo dobil organizator prodaje na javni dražbi od svojega naročnika po pogodbi, kjer
         se provizija plača od prodaje.

      […]
      7.      Šteje se, da se dobava blaga davčnemu zavezancu, ki je organizator prodaje na javni dražbi, opravi, ko se to blago proda na
         javni dražbi.

      […]“
      10      Člen 28a(1) Šeste direktive, katerega besedilo izhaja iz Direktive 94/5, določa, da lahko Združeno kraljestvo do 30. junija
         1999 za uvoz umetniških predmetov, zbirk ali starin uporablja nižjo davčno stopnjo, ki pa ne sme biti nižja od 2,5 %. Po tem
         datumu je ta država članica zavezana do uporabe splošne davčne stopnje ali v skladu z odstopanjem, ki je določeno v členu
         11(B)(6), nižje davčne stopnje, ki ni manj kot 5 % za take uvoze.

       Carinski zakonik
      11      Člen 29 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju:
         Carinski zakonik) določa, da:

      „1.      Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz
         na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s
         členoma 32 in 33 […]

      […]
      3.      a) Dejansko plačana ali plačljiva cena je celotno plačilo, ki ga kupec opravi ali mora opraviti prodajalcu ali v prodajalčevo
         korist za uvoženo blago in vključuje vsa plačila, ki jih kot pogoj za prodajo uvoženega blaga kupec opravi ali mora opraviti
         prodajalcu ali tretji osebi zaradi izpolnitve prodajalčeve obveznosti […]“

      12      Natančna pravila o uporabi Carinskega zakonika so določena v Uredbi Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah
         za izvajanje Uredbe [...] št. 2913/92 [...] (UL L 253, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (CEE) št. 993/2001
         z dne 4. maja 2001 (UL L 141, str. 1). Upoštevne določbe so:

      „Člen 576
      […]
      3.       Popolna oprostitev uvoznih dajatev se odobri za naslednje:
      a)       umetniška dela, zbirateljske predmete in starine, kot so opredeljeni v Prilogi I k Uredbi 77/388/EGS, uvoženi za razstavo,
         zaradi morebitne prodaje;

      b)       blago, ki ni nove izdelave, zaradi prodaje na dražbi.“
      „Člen 582
      1.       Kadar je blago, dano v postopek v skladu s členom 576, sproščeno v prosti promet, se znesek dolga določi na osnovi elementov
         za odmero, ustreznih za to blago ob sprejetju deklaracije za prosti promet.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      13      Iz spisa izhaja, da Sklep z dne 10. maja 1995 o davku na dodano vrednost (posebne določbe) (Value Added Tax (Special Provisions)
         Order 1995 – S.I. 1995/1268), ki je začel veljati 1. junija 1995 in je prenesel Direktivo 94/5 v Zruženo kraljestvo, v členu
         12 določa uporabo ureditve provizije pri dobavah umetniških predmetov, zbirk ali starin za organizatorje prodaj na javnih
         dražbah.

      14      Člen 3 sklepa z dne 30. marca 1995 o davku na dodano vrednost (obravnava transakcij) (Value Added Tax (Treatment of Transactions)
         Order 1995 – (S.I. 1995/958)) določa, da prenos lastninske pravice na umetniškem delu, ki se zaradi prodaje na dražbi začasno
         uvozi in je še v postopku začasnega uvoza s popolno oprostitvijo od uvoznih dajatev, v skladu z upoštevnimi določbami Carinskega
         zakonika ne more biti obravnavan niti kot dobava blaga niti kot opravljanje storitev.

       Dejstva in predhodni postopek
      15      V Združenem kraljestvu se umetniška dela, zbirke ali starine (v nadaljevanju: umetniška dela) uvozijo z namenom morebitne
         prodaje na dražbi v okviru postopka začasnega uvoza s popolno oprostitvijo od uvoznih dajatev. Če se predmet, po prodaji na
         dražbi, dokončno uvozi v Evropsko skupnost, se DDV obračuna na podlagi cene, ki je bila dosežena na dražbi, skupaj z provizijo
         dražitelja. Ta vsota se potem zmanjša v skladu s členom 11(B)(6) Šeste direktive, tako da je efektivna davčna stopnja enaka
         5 % obdavčljive osnove.

      16      Potem ko je Komisija ugotovila, da Združeno kraljestvo, v nasprotju z obveznostmi iz členov 28(1a) in 28c(E)(1) Šeste direktive,
         profitne provizije dražiteljev za prodajo na dražbah uvoženih umetniških del ne obdavčuje po splošni davčni stopnji, je 17.
         marca 1997 na to državo članico naslovila pisni opomin in je začela postopek zaradi kršitve na podlagi člena 226 ES.

      17      Komisija je, da bi obrazložila svoje stališče, Združenemu kraljestvu poslala dodaten pisni opomin 10. avgusta 1998, v katerem
         je pojasnila, da ta država članica ni izpolnila obveznosti tako v skladu s členom 28(1a) in 28c(E)(1) Šeste direktive kot
         v skladu s členi 2, točka 1, 5(4)(c), 12(3) in 26a te direktive.

      18      Ker z odgovori organov Združenega kraljestva z dne 15. maja 1997 in z dne 12. oktobra 1998 ni bila zadovoljna, je 3. avgusta
         2000 to državo članico z obrazloženim mnenjem pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za uskladitev s tem mnenjem v roku dveh
         mesecev od seznanitve z njim.

      19      Organi Združenega kraljestva so odgovorili z dopisom z dne 16. novembra 2000 in vztrajali pri stališču, ki so ga zagovarjali
         že prej. Ob upoštevanju tega, da Združeno kraljestvo potrebnih ukrepov za uskladitev z obrazloženim mnenjem ni sprejelo v
         roku, ki je bil določen, se je Komisija odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
       Dopustnost
      20      Vlada Združenega kraljestva je v nasprotnem odgovoru in na ustni obravnavi Komisiji očitala, da je v odgovoru navedla nov
         očitek, ki ga ni navajala v okviru predhodnega postopka, zaradi česar je njena tožba nedopustna.

      21      V obrazloženem mnenju in v vlogi, s katero se je začel postopek, je Komisija očitala Združenemu kraljestvu, da ni obdavčilo
         profitne provizije dražitelja za prodajo na dražbi umetniških del, uvoženih v okviru postopka začasnega uvoza z DDV od dobav
         na ozemlju države v skladu s členom 2 Šeste direktive. Po drugi strani je v odgovoru menila, da je Združeno kraljestvo pravilno
         vključilo to provizijo v obdavčljivo osnovo pri uvozu, vendar je napačno izračunalo DDV od uvoza.

      22      Predmet tožbe, ki je vložena v skladu s členom 226 ES, je omejen s predhodnim postopkom, določenim v tem členu (glej sodbe
         z dne 10. maja 2001 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-152/98, Recueil, str. I-3463, točka 23; z dne 15. januarja 2002
         v zadevi Komisija proti Italiji, C-439/99, Recueil, str. I-305, točka 11, in z dne 16. junija 2005 v zadevi Komisija proti
         Italiji, C-456/03, ZOdl., str. I‑5335, točka 35). Tožba mora biti torej utemeljena na istih podlagah in razlogih, kot so navedeni
         v obrazloženem mnenju (glej zlasti sodbi z dne 1. decembra 1993 v zadevi Komisija proti Danski, C-234/91, Recueil, str. I‑6273,
         točka 16, in z dne 18. junija 1998 v zadevi Komisija proti Italiji, C-35/96, Recueil, str. I-3851, točka 28). Če očitek ni
         bil naveden v obrazloženem mnenju, je v fazi postopka pred Sodiščem nedopusten (glej sodbo z dne 15. januarja 2002 v zgoraj
         navedeni zadevi Komisija proti Italiji, točka 11).

      23      Vendar ta zahteva ne more biti razširjena v smislu, da se predpostavlja, da sta besedilo obrazloženega mnenja in tožbeni predlog
         v vsakem primeru popolnoma enaka, če predmet postopka ni bil razširjen ali spremenjen, ampak nasprotno le omejen (sodbi z
         dne 11. julija 2002 v zadevi Komisija proti Španiji, C-139/00, Recueil, str. I-6407, točka 19, in z dne 1. februarja 2005
         v zadevi Komisija proti Avstriji, C-203/03, ZOdl., str. I-935, točka 29).

      24      V obravnavanem primeru je Komisija ves čas, v predhodnem postopku in v sodnem postopku, trdila, da Združeno kraljestvo uporablja
         nižjo davčno stopnjo DDV za profitno provizijo dražitelja v nasprotju z obveznostmi iz Šeste direktive. Vprašanje, ali je
         provizija dražitelja sestavljena iz carinske vrednosti ali ne, ne spremeni dejstva, da Združeno kraljestvo uporablja nižjo
         efektivno davčno stopnjo. Stališče Komisije, po katerem bi morala za obdavčitev te provizije veljati splošna davčna stopnja,
         se ni spremenilo med postopkom.

      25      Tako se predlog Združenega kraljestva glede ugotovitve, da je Komisija navajala nov očitek, zavrne.

       Temelj
      26      Glavno vprašanje v tem pravnem sporu je, ali mora biti profitna provizija dražitelja pri prodaji umetniških del, uvoženih
         v postopku začasnega uvoza, obdavčena kot transakcija na ozemlju države v skladu s pogoji, ki so določeni v členu 16(1) Šeste
         direktive. Vendar Komisija prav tako navaja kršitev členov 2, točka 1, 5(4)(c) in 12(3). Zato je treba preizkusiti, ali je
         zatrjevana kršitev teh določb utemeljena.

      27      Komisija navaja, da sta v položaj v obravnavanem primeru vključena dva obdavčljiva dogodka: uvoz blaga in transakcija na ozemlju
         države. V vsakem primeru se morata takrat, ko prodaji, ki jo opravi oseba, ki je davčni zavezanec, sledi uvoz, obdavčiti tako
         uvoz kot prodaja.

      28      Združenemu kraljestvu očita, da ni izločilo drugega obdavčljivega dogodka, in sicer prodajo na dražbi, in ga ni obdavčilo
         kot transakcijo na ozemlju države. Združeno kraljestvo tako ni izpolnilo obveznosti iz členov 2, točka 1, 5(4)(c) in 12(3)
         Šeste direktive.

      29      Vlada Združenega kraljestva priznava, da gre potencialno za dva obdavčljiva dogodka, namreč uvoz blaga in prodajo na dražbi.
         Vendar, kot meni sama, medtem ko so predmeti v postopku začasnega uvoza, so zadevne prodaje na dražbi prodaje za izvoz na
         carinsko območje Skupnosti v smislu člena 29 Carinskega zakonika in ne morejo biti hkrati transakcije na ozemlju Združenega
         kraljestva.

      30      Člen 2 Šeste direktive razlikuje dve skupini transakciji, za kateri velja obdavčitev z DDV, na eni strani transakcije na ozemlju
         države in na drugi strani uvoz blaga.

      31      Iz člena 5(4)(c) te Direktive izhaja, da dražitelj opravlja dobave blaga pri prenosu blaga po komisijski pogodbi med njim
         in prodajalcem ali kupcem.

      32      Člen 12(3) Šeste direktive določa splošno stopnjo DDV, ki se uporablja za vse transakcije, za katere se ne uporablja nižja
         davčna stopnja.

      33      Kot je Sodišče že presodilo, se lahko iz analiz značilnosti skupnega sistema DDV ugotovi, da pri transakcijah na ozemlju države
         članice obdavčljiv dogodek nastane z dobavo blaga, ki jo za plačilo opravi davčni zavezanec, ki deluje kot tak, medtem ko
         pri uvozu obdavčljiv dogodek nastane že z samim vnosom blaga na ozemlje države članice, ne glede na to, ali se tam opravi
         transakcija, in neodvisno od tega, ali je transakcija opravljena za plačilo ali brezplačna, ne glede na to, ali jo opravi
         davčni zavezanec ali posameznik (glej zlasti sodbo z dne 5. maja 1982 v zadevi Schul, 15/81, Recueil, str. 1409, točka 14).

      34      V obravnavanem primeru so umetniška dela, ki se uvozijo za nadaljnjo prodajo na dražbi, od vnosa v Skupnost v postopku začasnega
         uvoza in so popolnoma oproščena uvoznih dajatev, pod pogojem, da je njihov končni pridobitelj znan pred prodajo. Če se blago
         proda kupcu iz Skupnosti, se opravi uvoz v državo članico na ozemlje, kjer blago izstopi iz tega postopka.

      35      Šesta direktiva določa dva različna davčna postopka, ki se uporabljata pri uvozu in prodaji umetniških del na dražbi. Prvič,
         za uvoz, ki je predmet DDV po členu 2(2) Šeste direktive, člena 12(3)(c) in z odstopanjem člen 11(B)(6) te direktive določata,
         da se za carinsko vrednost uvoženega blaga uporablja nižja stopnja DDV. Drugič, za prodajo na dražbi imajo določbe člena 26a(C)
         Šeste direktive zlasti učinek individualizacije provizije dražitelja v razmerju do celotne vrednosti blaga, če dražitelj opravi
         dobave v smislu člena 5(4)(c) te direktive. Ta provizija dražitelja je tako obdavčljiva osnova pri prodaji na dražbi, ki se
         obdavči po splošni davčni stopnji, določeni v členu 12(3)(a) te direktive.

      36      Komisija trdi, da člen 16(1) Šeste direktive določa, da je treba vse transakcije, ki se opravijo, ko je blago v postopku začasnega
         uvoza, če je blago pozneje uvoženo, obdavčiti enako, kot če bi bile transakcije opravljene po dokončnem uvozu blaga. Dejansko
         nižja davčna stopnja se mora zato uporabiti za vrednost blaga pred prodajo na dražbi, to je za ceno, ki jo na tej prodaji
         plača kupec, zmanjšano za provizijo dražitelja. Za provizijo dražitelja se tako uporabi splošna stopnja DDV v skladu s členom
         26a(C) te direktive.

      37      Dalje navaja, da se to pravilo uporablja ne glede na splošna pravila za določitev carinske vrednosti, določena v členih 29
         in 144 Carinskega zakonika, in tistih v členu 11(B)(1) Šeste direktive.

      38      Vlada Združenega kraljestva te trditve izpodbija. Po njenem mnenju je davčna ureditev, ki jo uporablja, združljiva s členom
         16 Šeste direktive, ker je iz te določbe in iz člena 11(B) te direktive namreč jasno razvidno, da je strošek teh transakcij
         vključen v davčno osnovo pri uvozu in ni obdavčen kot transakcija na ozemlju države, kot bi bilo pri transakciji, ki bi se
         opravila po dokončnem uvozu. Če bi bila provizija ponovno obdavčena kot transakcija na ozemlju države, bi šlo za dvojno obdavčenje.

      39      Splošno je znano, da člen 16(1) Šeste direktive, v smislu postopkov, ki so navedeni v točki E, zagotavlja, da lahko države
         članice od DDV oprostijo določene transakcije, ki so predmet postopkov začasnega uvoza, če te niso namenjene končni uporabi
         ali potrošnji in da vsota DDV, ki je dolgovana po prenehanju postopkov, ustreza vsoti davka, ki bi naj bil dolgovan, če bi
         bila vsaka transakcija obdavčena na ozemlju države.

      40      Ta določba državam članicam podeljuje možnost, da lahko oprostijo določene transakcije na ozemlju države za blago, ki je v
         postopku ali položajih, ki so določeni s to določbo, vključno s postopkom začasnega uvoza, prav tako pa od njih zahteva, da
         izpolnijo določene pogoje, preden to oprostitev uporabijo.

      41      Čeprav je trenutek dokončnega uvoza blaga, ki je od vnosa v Skupnost v postopku začasnega uvoza, v skladu s členom 7(3) Šeste
         direktive prestavljen na čas prenehanja teh postopkov, iz odstopanja, ki je določeno v členu 16(1), izhaja, da morajo biti
         vse transakcije v postopkih začasnega uvoza obdavčljive, kot če bi bile opravljene na ozemlju države po dokončnem uvozu blaga.

      42      V skladu s tem se mora prodaja na dražbi, če se umetniško delo proda na dražbi v postopku začasnega uvoza in se po tej transakciji
         uvozi na območje Skupnosti, razlikovati od uvoza in mora biti posebej obdavčena.

      43      Posledično je treba zato, da se uvoz in prodaja na dražbi obdavčita v skladu s pogoji, ki so navedeni v členu 16(1) Šeste
         direktive, razlikovati med delom dražbene cene, ki ustreza proviziji dražitelja, in tistim, ki ustreza carinski vrednosti
         uvoženega blaga. Prvi pomeni obdavčljivo osnovo pri prodaji na dražbi, izračunano v skladu s členom 26a Šeste direktive in
         odmerjeno po splošni davčni stopnji, ki je določena v členu 12(3)(a) te direktive, medtem ko drugi ustreza carinski vrednosti
         blaga, ki je predmet uvoznega DDV in se odmeri po dejansko nižji davčni stopnji, ki se v Združenem kraljestvu uporablja v
         skladu s členom 11(B)(6) te direktive.

      44      Taka razlaga je v skladu s ciljem člena 16(1) Šeste direktive, ki je predvsem zagotoviti davčno nevtralnost med transakcijami
         blaga, ki je v postopku začasnega uvoza in se pozneje uvozi, in s tistega zadevnega blaga, ki je že na območju Skupnosti.

      45      Glede na analize, opravljene v točki 43 te sodbe, zlasti dejstvo, da je vrednost provizije dražitelja treba razlikovati od
         carinske vrednosti blaga za namene njegove konkretne obdavčitve, trditev Združenega kraljestva, da je profitna provizija dražitelja
         del uvozne vrednosti, v skladu s povezanimi določbami iz členov 11(B)(1) in (3)(b) Šeste direktive in člena 29 Carinskega
         zakonika, ni utemeljena.

      46      Zavrniti je treba tudi trditev Združenega kraljestva, da je prvi pododstavek člena 16(1) Šeste direktive določba, ki je za
         države članice neobvezna, medtem ko jih zavezuje zadnji pododstavek tega člena, namreč obveznost izogibanja dvojnemu obdavčevanju.
         Ta države članice zavezuje, da transakcije, ki jo opravi dražitelj, ne obravnavajo kot transakcijo na ozemlju države.

      47      Kot pravilno navaja Komisija, mora država članica v primeru, ko uporabi možnost iz člena 16(1) Šeste direktive, s tem da sprejme
         posebne ukrepe za oprostitev transakcij, ki se nanašajo na blago v postopkih začasnega uvoza, zadostiti vsem pogojem, ki so
         določeni v tem členu.

      48      Glede obveznosti države članice o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, ki je določena v zadnjem pododstavku člena 16(1) Šeste
         direktive, je treba navesti, da ta velja za davčnega zavezanca. Kot izhaja iz navedenega pododstavka, je z odstopanjem od
         prvega pododstavka člena 21(1)(a) te direktive oseba, ki je dolžna plačati dolgovani davek v skladu s prvim pododstavkom člena
         16(1), oseba, ki da nalog, da se za blago končajo postopki ali možnosti iz tega odstavka. Da bi se izognili kakšni koli zmedi
         glede davčnega zavezanca, določa Šesta direktiva obveznost izogibanja dvojnemu obdavčevanju, ne da bi kakor koli posegala
         v davčno stopnjo, po kateri se obdavčuje profitna provizija dražitelja.

      49      V teh okoliščinah, ob upoštevanju dejstva, da se prodaja na dražbi umetniških del, ki so v postopku začasnega uvoza, po uvozu
         na ozemlje države članice obravnava kot transakcija na ozemlju države in jo je kot tako treba obdavčiti, je treba ugotoviti,
         da je očitek Komisije, ki se nanaša na kršitev člena 16(1) Šeste direktive, utemeljen.

      50      Ker mora biti tako prodaja na dražbi opredeljena kot transakcija na ozemlju države, gre tudi za kršitev členov 2, točka 1,
         5(4)(c) in 12(3) Šeste direktive.

      51      V skladu z navedenim je treba ugotoviti, da Združeno kraljestvo s tem, da za provizijo, ki jo prejme dražitelj pri prodaji
         na dražbi umetniških del, zbirk in starin, ki se uvozijo v okviru postopka začasnega uvoza, uporablja nižjo stopnjo davka
         na dodano vrednost, ni izpolnilo obveznosti iz členov 2, točka 1, 5(4)(c), 12(3) in 16(1) Šeste direktive.

       Stroški
      52      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Združenemu kraljestvu naloži plačilo stroškov, in ker to s predlogi ni uspelo, se mu naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da za provizijo, ki jo prejme dražitelj pri prodaji na dražbi
            umetniških del, zbirk in starin, ki se uvozijo v okviru postopka začasnega uvoza, uporablja nižjo stopnjo davka na dodano
            vrednost, ni izpolnilo obveznosti iz členov 2, točka 1, 5(4)(c), 12(3) in 16(1) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17.
            maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova
            za odmero, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 1999/49 ES.
      2)      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 7. septembra 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Zavarovanja - Tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju - Sistem bonus-malus. # Zadeva C-346/02.

text:
      Zadeva C-346/02
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Velikemu vojvodstvu Luksemburg
      „Zavarovanja – Tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju – Sistem bonus‑malus“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svobodno opravljanje storitev – Neposredno zavarovanje, razen življenjskega
            zavarovanja – Direktiva 92/49 – Prosto določanje premijskih stopenj – Sistem bonus-malus, ki ne vodi do tega, da bi država
            neposredno določala premijske stopnje – Dopustnost
      (Direktiva Sveta 92/49)
      Sistem bonus-malus – ki velja za pogodbe avtomobilskega zavarovanja, ki ima gotovo učinke na gibanje premij, vendar pa ne vodi do tega, da bi
         država neposredno določala premijske stopnje, saj zavarovalnice ostanejo proste pri določanju višine osnovnih premij – se
         ne more izenačiti s sistemom predhodne odobritve, ki nasprotuje načelu prostega določanja premijskih stopenj, določenemu z
         Direktivo 92/49 o spremembah direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju
         razen življenjskega zavarovanja.

      V tem pogledu se popolna uskladitev premijskih stopenj na področju zavarovanja z izjemo življenjskega zavarovanja, s katero
         se izključi vsak nacionalni ukrep, ki ima lahko učinke na premijske stopnje, zaradi pomanjkanja ustrezne jasno izražene volje
         zakonodajalca Skupnosti ne more domnevati.

      (Glej točki 23 in 24.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 7. septembra 2004(*)

      „Zavarovanja – Tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju – Sistem bonus‑malus“
      V zadevi C-346/02,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES,
      vložene 30. septembra 2002,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata C. Tufvesson in J.-F. Pasquier, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Velikemu vojvodstvu Luksemburg, ki ga zastopa P. Gramegna, zastopnik, skupaj z A. Schmittom, avocat,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans (poročevalec), C. Gulmann in J. N. Cunha Rodrigues, predsedniki
         senatov, R. Schintgen, sodnik, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, in K.
         Lenaerts, sodnik,

      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. februarja 2004,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. marca 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem da je v nasprotju
         z načelom prostega določanja premijskih stopenj in odprave predhodnega nadzora premijskih cenikov in pogodb, določenim v členih
         6(3), 29 in 39 Direktive Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi
         zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju, razen življenjskega zavarovanja (Tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju)
         (UL L 228, str. 1), uvedlo in ohranilo sistem bonus-malus, ki avtomatično in obvezujoče vpliva na premijske stopnje, ki veljajo za vse pogodbe avtomobilskega zavarovanja, ki so jih
         sklenile fizične osebe v Luksemburgu, brez razlikovanja med zavarovalnicami s sedežem v Velikem vojvodstvu Luksemburg in zavarovalnicami,
         ki tam izvajajo svojo dejavnost s podružnico oziroma z opravljanjem storitev, ni izpolnilo obveznosti iz navedene direktive.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Člen 6 Direktive 92/49 v Naslovu II „Začetek zavarovalnih poslov“ določa:

      „Člen 8
      […]
      3.      Nobena določba iz te direktive ne preprečuje državam članicam, da ohranijo v veljavi ali sprejmejo zakone in druge predpise,
         ki zahtevajo odobritev družbene pogodbe in akta o ustanovitvi ter predložitev drugih listin, potrebnih za normalno izvajanje
         nadzora.

      Vendar države članice ne sprejmejo določb, ki zahtevajo predhodno dovoljenje ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih
         zavarovalnih pogojih, o premijskih cenikih in obrazcih ter drugih tiskanih listinah, ki jih namerava podjetje uporabljati
         pri svojem poslovanju z zavarovalci.

      Države članice ne morejo ohraniti ali uvesti predhodnega obvestila ali odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj,
         razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.

      […]“
      3        Člen 29 Direktive 92/49 pod Naslovom III „Uskladitev pogojev za opravljanje poslov“ določa:

      „Države članice ne sprejmejo predpisov, ki zahtevajo predhodno dovoljenje ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih
         zavarovalnih pogojih, premijskih cenikih ali o obrazcih in drugih tiskanih listinah, ki jih namerava zavarovalnica uporabljati
         pri svojem poslovanju z zavarovalci. Zahtevajo lahko le nesistematično obveščanje o teh zavarovalnih pogojih in drugih listinah
         zaradi preverjanja usklajenosti z nacionalnimi predpisi v zvezi z zavarovalnimi pogodbami in ta zahteva ne more predstavljati
         predhodnega pogoja za podjetje, da bi opravljalo svoje dejavnosti.

      Države članice ne morejo ohraniti ali uvesti predhodnega obvestila ali odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj,
         razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.“

      4        Člen 39(2) in (3) pod Naslovom IV Direktive 92/49 „Določbe o pravici do ustanavljanja in svobodi opravljanja storitev“ določa:

      „2.      Država članica, v kateri je podružnica ali kjer se izvajajo storitve, ne sprejme predpisov, ki zahtevajo predhodno dovoljenje
         ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih, premijskih cenikih ali o obrazcih in drugih tiskanih
         listinah, ki jih namerava zavarovalnica uporabljati pri svojem poslovanju z zavarovalci. Zahteva lahko samo, da podjetje,
         ki predlaga, da bi na njenem ozemlju izvajalo zavarovalne posle iz naslova pravice do ustanavljanja ali svobode opravljanja
         storitev, pošlje nesistematično obveščanje o teh zavarovalnih pogojih in drugih listinah, zaradi preverjanja skladnosti z
         nacionalnimi predpisi o zavarovalnih pogodbah, ta zahteva pa ne more predstavljati predhodnega pogoja za nadaljevanje poslovanja
         podjetja.

      3.      Država članica, v kateri je podružnica ali kjer se izvajajo storitve, ne more ohraniti ali uvesti predhodnega obveščanja ali
         odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj, razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.“

       Nacionalna ureditev
      5        Uredba Velikega vojvodstva z dne 20. decembra 1994 o izvrševanju člena 17(2) in (3) spremenjenega zakona z dne 7. aprila 1976
         o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o določitvi pogojev, ki jih morajo izpolnjevati
         pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (Mémorial A 1994, str. 2776, v nadaljevanju: uredba), je med drugim uvedla v nacionalno pravo sistem ugotovitve višine zavarovalnih
         premij, skladno s katerim se premije po več letih brez škodnih primerov zmanjšajo in se po enem škodnem primeru povečajo.

      6        Člen 3 uredbe določa:

      „Prepovedane so vse klavzule, ki jih vsebuje pogodba o zavarovanju, katerih cilj ali učinek je:
      […]
      5.      da lestvica bonus-malus, kot je določena v naslednjih členih 7 in 8, ne velja za pogodbo.“

      7        Člen 7 uredbe predvideva zavezujoča merila, ki veljajo za pogodbo o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti, ki jo sklene
         fizična oseba za motorna vozila, ki se običajno nahajajo v Luksemburgu.

      8        Skladno s tem sistemom se vsak novi zavarovalec uvrsti na stopnjo 11 na lestvici bonus-malus (bonus v višini 0 %). Če med referenčnim obdobjem ni nobenega škodnega primera, pripelje to do znižanja za eno stopnjo na
         lestvici. Lestvica bonus-malus se konča pri stopnji –3, pri kateri imetnik zavarovalne police plača samo 45 % osnovne premije.

      9        Nasprotno pa vsak škodni primer v referenčnem obdobju pripelje do povišanja za tri stopnje na lestvici. Najvišja stopnja na
         lestvici bonus-malus je stopnja 22, pri kateri imetnik zavarovalne police plača prispevek v višini 250 % osnovne premije.

      10      Obvezna lestvica bonus-malus velja samo za pogodbe, ki jih sklenejo fizične osebe. Poleg tega se sistem bonus-malus nanaša zgolj na premije obveznega zavarovanja civilne odgovornosti. Drugi deli celotne premije zavarovanja motornih vozil,
         kot je tveganje v zvezi z razbitjem stekla, tatvino in požarom, pa tudi pravna zaščita, ne sodijo v ta sistem.

       Predhodni postopek
      11      Komisija je 25. julija 2001 na Veliko vojvodstvo Luksemburg naslovila pisni opomin, v katerem je zastopala stališče, da sistem
         določitve zneska zavarovalnih premij krši določene določbe Direktive 92/49, zlasti člene 6(3), 29 in 39.

      12      Ker Komisija na omenjeni pisni opomin ni dobila odgovora, je 20. decembra 2001 na Veliko vojvodstvo Luksemburg naslovila obrazloženo
         mnenje, v katerem je to državo članico pozvala, naj sprejme ukrepe v skladu s tem mnenjem v roku dveh mesecev po njegovi vročitvi.

      13      Luksemburška vlada je na obrazloženo mnenje odgovorila z dopisom z dne 6. marca 2002. Trdila je, ob priznavanju, da je prosto
         določanje premijskih stopenj načelo, določeno z Direktivo 92/49, da naj bi bila določitev osnovne premije prepuščena prosti
         presoji zavarovalnic. V odgovoru je tudi poudarila, da naj bi sistem bonus-malus prispeval k varstvu potrošnikov in preprečevanju nesreč.

      14      Ker je Komisijam menila, da luksemburške oblasti niso sprejele potrebnih ukrepov za izpolnitev obveznosti iz Direktive 92/49,
         je vložila to tožbo.

       Temelj
       Trditve strank
      15      Komisija meni, da luksemburški sistem bonus-malus nasprotuje načelu prostega določanja premijskih stopenj, ki izhaja iz določb Direkitve 92/49, ki naj bi državam članicam
         prepovedovalo, da premijske stopnje ali povečanje premijskih stopenj, ki jih nameravajo zavarovalnice uporabiti ali izvesti
         na območju držav članic, podvrže obveznosti obveščanja, prehodnega dovoljenja ali sistematičnega obveščanja; nasprotuje tudi
         cilju Direktive, ki skuša doseči svobodno trženje zavarovalnih proizvodov v Skupnosti. Njeno razlago naj bi potrdili sodbi
         Sodišča z dne 11. maja 2000 v zadevi Komisija proti Franciji (C-296/98, Recueil, str. I‑3025) in z dne 25. februarja 2003
         v zadevi Komisija proti Italiji (C-59/01, Recueil, str. I-1759).

      16      Komisija ne oporeka državam članicam pristojnosti, da uvedejo lestvico, ki upošteva pogostost škodnih primerov zavarovanca,
         ali celo uvedejo enoten sistem bonus-malus. Vendar je taka ureditev v nasprotju z Direktivo 92/49, če avtomatično učinkuje na premijske stopnje, kar naj bi bilo pri
         luksemburškem sistemu bonus-malus.

      17      Komisija priznava, da lahko zavarovatelji v Luksemburgu načeloma prosto določajo znesek osnovne premije. Vendar meni, da bi
         zavarovalnice morale za spoštovanje načela prostega določanja premijskih stopenj prosto določati ne samo osnovne premije,
         ampak tudi vse druge bistvene elemente zavarovalne premije.

      18      Dejansko bi lahko prosto določanje premijskih stopenj ostalo pretežno navidezno, če zavarovalnice ne bi mogle prilagoditi
         premij glede na tako temeljno merilo, kot je pogostost škodnih primerov zavarovanca, samo z upoštevanjem že določenih predpisov.
         To je toliko bolj res, ker predpisana prilagoditev ne bi imela stranskega učinka na znesek premije, lahko pa bi ga za več
         kot dvakrat povečala.

      19      Luksemburška vlada, sklicujoč se na točko 29 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Italiji, trdi, da je uredba skladna z načelom
         prostega določanja premijskih stopenj, saj ne zahteva niti tega, da bi bilo treba premijske stopnje, ki jih uporabljajo zavarovalnice,
         pred njihovo uporabo sporočiti nadzornim organom, niti tega, da bi bili ti organi zavezani, da odobrijo te premijske stopnje
         pred njihovo uporabo.

      20      Omenjena vlada trdi, da naj bi sistem bonus-malus omogočal, da se zavarovalno premijo prilagodi glede na zgodovino zavarovalca in število škodnih primerov, za katere naj bi
         bil odgovoren zavarovanec. Gre za sistem naknadne personalizacije premije, ki se nanaša zgolj na spremembo zavarovalne premije.
         Nasprotno pa ta sistem dopušča zavarovateljem popolno prostost, da določijo vse sestavne elemente določanja premije avtomobilskega
         zavarovanja.

       Presoja Sodišča
      21      Kot je Sodišče ugotovilo v točki 29 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Italiji, je bil namen zakonodajalca Skupnosti zagotoviti
         načelo prostega določanja premijskih stopenj v zavarovalnem sektorju (z izjemo življenjskega zavarovanja), vključujoč obvezno
         zavarovanje in obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil. To načelo obsega, kot je Sodišče opredelilo
         v točki 29 navedene sodbe, prepoved kakršne koli ureditve predhodnega ali sistematičnega obveščanja ali odobritve premijskih
         stopenj, ki jih namerava zavarovalnica uporabiti v razmerju do zavarovalcev. Edina izjema od tega načela, ki jo Direktiva
         92/49 dopušča, se nanaša na predhodno obveščanje in odobritev „povečanj premijskih stopenj“ v sklopu „splošnega sistema nadzora
         cen“.

      22      V zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Italiji je Sodišče obravnavalo ureditev zamrznitve cen, ki je vplivala tako na določitev
         kot na gibanje premijskih stopenj v okviru pogodb o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki so se
         nanašale na tveganje na italijanskem ozemlju (sodba Komisija proti Italiji, točki 32 in 48).

      23      Luksemburški sistem bonus-malus, ki je predmet te tožbe, se v svojih učinkih na premijske stopnje zavarovalnic razlikuje od italijanskih pravnih predpisov
         iz zgoraj navedene sodbe Komisija proti Italiji. Ta sistem ima gotovo učinke na gibanje premij. Vendar pa ne pripelje do tega,
         da bi država neposredno določala premijske stopnje, saj zavarovalnice ostanejo proste pri določanju višine osnovne premije.
         V teh okoliščinah se luksemburški sistem bonus-malus ne more izenačiti s sistemom predhodne odobritve, ki nasprotuje načelu prostega določanja premijskih stopenj, kot je opredelilo
         Sodišče v točki 29 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Italiji.

      24      Popolna uskladitev premijskih stopenj na področju zavarovanja z izjemo življenjskega zavarovanja, s katero se izključi vsak
         nacionalni ukrep, ki ima lahko učinke na premijske stopnje, se zaradi pomanjkanja ustrezne jasno izražene volje zakonodajalca
         Skupnosti ne more domnevati.

      25      V skladu s tem utemeljitev, na katerih temelji tožba Komisije, da luksemburški sistem bonus-malus kljub dejstvu, da se osnovna premija lahko določi popolnoma prosto, samo zato, ker naj bi učinkoval na gibanje te premije,
         krši načelo prostega določanja premijskih stopenj, ni mogoče sprejeti.

      26      Komisija sicer ne trdi, da ta sistem pomeni uvedbo obveznosti predhodnega ali sistematičnega obveščanja ali odobritve premijskih
         stopenj, ki jih namerava zavarovalnica uporabiti v svojih razmerjih z zavarovalci.

      27      Iz tega sledi, da Komisija ni dokazala, da je Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da je uvedlo in ohranilo sistem bonus-malus, kršilo načelo prostega določanja premijskih stopenj in odprave predhodnega ali sistematičnega nadzora zavarovalnih premijskih
         stopenj in zavarovalnih pogodb, določeno v členih 6(3), 29 in 39 Direktive 92/49.

      28      Ker je Komisija omejila predmet obrazloženega mnenja in obravnavane tožbe na ugotovitev kršitve temeljnega načela prostega
         določanja premijskih stopenj in odprave predhodnega ali sistematičnega nadzora zavarovalnih premijskih stopenj in zavarovalnih
         pogodb, kot izhaja iz določb, omenjenih v prejšnji točki, se tožba zavrne.

       Stroški
      29      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Veliko vojvodstvo
         Luksemburg je predlagalo, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo
         stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 25. februarja 2016.#François Musso proti Evropskemu parlamentu.#Plačni sistem poslancev Parlamenta – Starostna pokojnina – Obveznost francoskih poslancev, da svoje pokojninske pravice uveljavljajo v okviru nacionalnih sistemov – Prepoved kopičenja – Izvedbeni ukrepi v zvezi s statutom poslancev – Odločba, ki se sprejme v postopku s pritožbo – Opomin – Sklep o zaustavitvi nakazovanja pokojnine – Načelo kontradiktornosti – Razumni rok – Obveznost obrazložitve.#Združeni zadevi T-589/14 in T-772/14.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 15. junija 1995. # Teresa Zabala Erasun, Elvira Encabo Terrazos in Francisco Casquero Carrillo proti Instituto Nacional de Empleo. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco - Španija. # Združene zadeve C-422/93, C-423/93 in C-424/93.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. junija 1971. # Anne Duraffour proti Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva 18-70.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 9. julija 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Zadeva C-323/97.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 8. aprila 2008. # Giovanni Bordini proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Korekcijski koeficient. # Zadeva F-134/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 8. aprila 2008
      Zadeva F-134/06
      Giovanni Bordini
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Pokojnine – Korekcijski koeficient – Država članica prebivališča – Pojem prebivališča – Pojem glavnega prebivališča – Dokazila“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero G. Bordini predlaga, po eni strani, razglasitev ničnosti
         odločbe organa za imenovanja Komisije z dne 25. januarja 2006, s katero je bila zavrnjena uporaba korekcijskega koeficienta
         Združenega kraljestva za njegovo pokojnino, in, če je potrebno, razglasitev ničnosti odločbe z dne 18. avgusta 2006 o zavrnitvi
         njegove pritožbe, vložene 19. aprila 2006, ter, po drugi strani, naložitev Komisiji, da za zneske, dolgovane na podlagi retroaktivne
         uporabe korekcijskega koeficienta Združenega kraljestva za njegovo pokojnino od 1. aprila 2004, plača obresti na podlagi obrestne
         mere, ki jo Evropska centralna banka določi za glavne operacije refinanciranja in velja v zadevnem obdobju, povečane za dve
         odstotni točki.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Komisija nosi poleg svojih stroškov tudi polovico stroškov, ki jih je imela tožeča stranka v zvezi z neuradnim
         sestankom 5. junija 2007. Tožeča stranka nosi svoje stroške razen polovice stroškov, ki jih je priglasila v zvezi z neuradnim
         sestankom 5. junija 2007.

      Povzetek
      Uradniki – Pokojnine – Korekcijski koeficient
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 82)
      Pojem prebivališča v smislu člena 82 starih kadrovskih predpisov, ki je določal, da se za pokojnine uporablja korekcijski
         koeficient, določen za državo, v kateri prejemnik pokojnine dokaže prebivališče, se nanaša na kraj, v katerem je nekdanji
         uradnik dejansko imel središče svojih interesov, to je kraj, v katerem je v želji, da bi mu podelil stalnost, določil stalno
         ali običajno središče svojih interesov in naj bi v njem v skladu s pričakovanji imel izdatke. Poleg tega pojem prebivališča
         ne glede na popolnoma količinski podatek o času, ki ga oseba preživi na ozemlju ene ali druge države, poleg fizičnega dejstva
         bivanja na določenem kraju zajema namen, da se temu dejstvu podeli neprekinjenost, ki izhaja iz življenjskih navad in običajnih
         družbenih odnosov. Ta pojem prebivališča je lasten javnim uslužbencem Skupnosti in se ne ujema nujno z nacionalnimi pomeni
         tega izraza.

      (Glej točki 69 in 86.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 4. junij 2003, Del Vaglio proti Komisiji, združeni zadevi T‑124/01 in T-320/01, RecFP, str. I-A-157
         in II-767, točka 70 in navedena sodna praksa, točka 71 in navedena sodna praksa ter točka 72; 12. september 2005, Dionyssopoulou
         proti Svetu, T-320/04, neobjavljena v ZOdl., točka 39; 27. september 2006, Kontouli proti Svetu, T-416/04, ZOdl. JU, str.
         I-A-2-181 in II-A-2-897, točka 71.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 16. julija 1992. # Hilaire Della Pietra proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ocenjevalno poročilo - Dopustnost. # Zadeva T-1/91.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 24. oktobra 2013.#Evropska komisija proti Kraljevini Španiji.#Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Direktiva 2000/60/ES – Okvir Skupnosti za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike – Prenos členov 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter Priloge V, oddelka 1.3 in 1.4, Direktive 2000/60 – Povodja znotraj posameznih skupnosti in medskupnostna povodja – Konec člena 149(3) španske ustave – Dopolnilna določba.#Zadeva C‑151/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 24. oktobra 2013 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države — Okolje — Direktiva 2000/60/ES — Okvir Skupnosti za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike — Prenos členov 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter Priloge V, oddelka 1.3 in 1.4, Direktive 2000/60 — Povodja znotraj posameznih skupnosti in medskupnostna povodja — Konec člena 149(3) španske ustave — Dopolnilna določba“
      V zadevi C-151/12,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 26. marca 2012,

         Evropska komisija, ki jo zastopajo G. Valero Jordana, E. Manhaeve in B. Simon, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Kraljevini Španiji, ki jo zastopa A. Rubio González, agent,
      tožena stranka,
      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby in C. Vajda (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. aprila 2013,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. maja 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Španija s tem, da ni sprejela vseh ukrepov, potrebnih za prenos členov 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter oddelkov 1.3 in 1.4 Priloge V k Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 5, str. 275), glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi navedene direktive.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               V skladu s členom 1 Direktive 2000/60 je njen namen določiti okvir za varstvo celinskih površinskih voda, somornic, obalnega morja in podzemne vode.

               3

               „Povodje“ je v trinajsti točki člena 2 te direktive opredeljeno kot „območje kopnega, s katerega ves površinski odtok teče preko zaporedja potokov, rek in lahko tudi jezer skozi eno samo rečno ustje, estuarij ali delto v morje“.

               4

               Člen 4 navedene direktive z naslovom Okoljski cilji v odstavku 8 določa:
               „Pri uporabi odstavkov 3, 4, 5, 6 in 7 država članica zagotovi, da uporaba trajno ne izključi ali ogrozi uresničitve ciljev te direktive pri drugih vodnih telesih na istem vodnem območju in je skladna z izvajanjem druge okoljske zakonodaje Skupnosti.“

               5

               Člen 7 te direktive z naslovom Vode, ki se uporabljajo za odvzem pitne vode v odstavku 2 določa:
               „Za vsako vodno telo, opredeljeno na podlagi odstavka 1, države članice poleg tega, da izpolnjujejo cilje iz člena 4 v skladu z zahtevami te direktive za vodna telesa površinske vode vključno s standardi kakovosti, določenimi na ravni Skupnosti po členu 16, zagotovijo, da bo voda po uporabljenem režimu čiščenja in skladno z zakonodajo Skupnosti ustrezala zahtevam Direktive 80/778/EGS, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/83/ES.“

               6

               Člen 8 Direktive 2000/60 z naslovom Spremljanje stanja površinskih in podzemnih voda ter zavarovanih območij v odstavku 2 določa:
               „[Programi za spremljanje stanja voda] so pripravljeni za izvedbo najkasneje šest let po začetku veljavnosti te direktive, če ni drugače določeno v zadevni zakonodaji. Tako spremljanje stanja mora biti skladno z zahtevami Priloge V.“

               7

               Člen 10 te direktive z naslovom Kombinirani pristop za točkovne in razpršene vire v odstavkih 1 in 2 določa:
               „1.   Države članice zagotovijo, da se odvajanja v površinske vode, omenjena v odstavku 2, nadzorujejo skladno s kombiniranim pristopom, opredeljenim v tem členu.
               2.   Države članice zagotovijo vzpostavitev in/ali izvajanje:

                        a)

                        nadzora nad emisijami, ki temelji na najboljših razpoložljivih tehnologijah, ali

                        b)

                        ustreznih mejnih vrednosti emisij ali

                        c)

                        pri razpršenih vplivih primernega nadzora, ki vključuje najboljšo okoljsko prakso,

                  kot je določeno v:

                        —

                        Direktivi Sveta 96/61/ES z dne 24. septembra 1996 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 80)].

                        —

                        Direktivi Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 26)].

                        —

                        Direktivi Sveta 91/676/EGS z dne 12. decembra 1991 o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 68)].

                        —

                        direktivah, sprejetih na podlagi člena 16 te direktive,

                        —

                        direktivah, navedenih v Prilogi IX,

                        —

                        kateri koli drugi ustrezni zakonodaji Skupnosti

                  najkasneje 12 let po začetku veljavnosti te direktive, če ni drugače določeno v zadevni zakonodaji.“

               8

               Priloga V k Direktivi 2000/60 vsebuje oddelek 1.3 z naslovom Spremljanje ekološkega in kemijskega stanja površinskih voda. Ta oddelek določa:
               „Mreža za spremljanje stanja površinskih voda se vzpostavi skladno z zahtevami člena 8. Mreža se oblikuje tako, da zagotavlja skladen in izčrpen pregled ekološkega in kemijskega stanja v vsakem povodju in omogoča razvrstitev vodnih teles v pet razredov, ki ustrezajo normativnim opredelitvam iz oddelka 1.2. Države članice načrtu upravljanja povodja priložijo karto ali karte, ki prikazujejo mrežo za spremljanje stanja površinske vode.
               Na podlagi opredelitve in presoje vplivov, ki se pripravita skladno s členom 5 in Prilogo II, države članice izdelajo program nadzornega spremljanja stanja in program obratovalnega spremljanja stanja za vsako obdobje, za katero se uporablja načrt upravljanja povodja. Pri nekaterih primerih se lahko zgodi, da morajo države članice izdelati tudi programe preiskovalnega spremljanja stanja.
               Države članice spremljajo parametre, ki kažejo, kakšno je stanje vsakega pomembnega elementa kakovosti. Pri izbiri parametrov za biološke elemente kakovosti države članice določijo ustrezno taksonomsko raven, ki je potrebna, da se dosežeta zadostno zaupanje in natančnost pri razvrščanju elementov kakovosti. Ocene ravni zaupanja in natančnosti rezultatov, določenih s programi spremljanja stanja, se navedejo v načrtu.“

               9

               Pododdelki od 1.3.1 do 1.3.6 Priloge V k tej direktivi določajo pravila na področju oblikovanja nadzornega spremljanja stanja, oblikovanja obratovalnega spremljanja stanja, oblikovanja preiskovalnega spremljanja stanja, pogostosti spremljanja stanja, dodatnih zahtev za spremljanje stanja na zavarovanih območjih in standardov za spremljanje elementov kakovosti.

               10

               Oddelek 1.4 Priloge V k Direktivi 2000/60 z naslovom Razvrščanje in prikaz ekološkega stanja vsebuje pododdelek 1.4.1 z naslovom Primerljivost rezultatov biološkega spremljanja stanja, ki določa:

                        „(i)

                        Države članice vzpostavijo sisteme spremljanja stanja, da se ocenijo vrednosti bioloških elementov kakovosti, določenih za vsako vrsto površinske vode ali za močno preoblikovana in umetna telesa površinske vode. Pri uporabi tu navedenega postopka za močno preoblikovana ali umetna vodna telesa se navajanje ekološkega stanja razume kot navajanje ekološkega potenciala. Taki sistemi lahko uporabijo posamezne vrste ali skupine vrst, ki so reprezentativne za element kakovosti v celoti.

                        (ii)

                        Da se zagotovi primerljivost takih sistemov spremljanja stanja, se rezultati sistemov, ki jih uporablja vsaka država članica, za razvrstitev po ekološkem stanju izrazijo kot razmerje ekološke kakovosti. Ta razmerja predstavljajo odnos med vrednostmi bioloških parametrov, opaženimi v določenem telesu površinske vode, in vrednostmi za te parametre pri referenčnih razmerah za isto telo. Razmerje se izrazi kot številčna vrednost med nič in ena, pri čemer zelo dobro ekološko stanje predstavljajo vrednosti blizu ena in slabo ekološko stanje vrednosti blizu nič.

                        (iii)

                        Vsaka država članica razdeli lestvico razmerij ekološke kakovosti za svoj sistem spremljanja stanja za vsako vrsto površinskih voda v pet razredov od zelo dobrega do slabega ekološkega stanja, kot je določeno v oddelku 1.2, tako da vsaki meji med dvema razredoma določi številčno vrednost. Vrednost, ki predstavlja mejo med razredoma zelo dobrega in dobrega stanja, in vrednost, ki predstavlja mejo med dobrim in zmernim stanjem, se določita po tu opisanem postopku interkalibracije.

                  […]“

         Špansko pravo

               11

               Španska zakonodaja za namene upravljanja voda razlikuje dve vrsti povodij, in sicer „medskupnostna“ povodja, ki zajemajo tekoče vode na ozemlju več avtonomnih skupnosti in glede katerih ima zakonodajna pooblastila le država, ter povodja „znotraj posameznih skupnosti“, ki se raztezajo na ozemlje ene same avtonomne skupnosti in glede katerih lahko zakonodajne pristojnosti prevzamejo avtonomne skupnosti.

               12

               Člen 149(3) ustave določa:
               „Področja, ki jih ustava izrecno ne dodeljuje državi, lahko na podlagi svojih statutov urejajo avtonomne skupnosti. Pristojnost na področjih, ki jih ne prevzamejo avtonomne skupnosti, ima država, katere predpisi imajo v spornih primerih prednost pred predpisi avtonomnih skupnosti, če zadnjenavedene nimajo na teh področjih izključne pristojnosti. Pravo, sprejeto na ravni države, vedno dopolnjuje pravo avtonomnih skupnosti.“

               13

               Glede medskupnostnih povodij je bilo izvajanje zadevnih določb Direktive 2000/60 zagotovljeno z uredbo ARM/2656/2008 z dne 10. septembra 2008, s katero so bila sprejeta navodila glede upravljanja z vodnimi viri (BOE št. 229 z dne 22. septembra 2008, str. 38472, v nadaljevanju: uredba iz leta 2008).

               14

               Edini člen uredbe iz leta 2008 v odstavku 2 določa, da se „sprejeta navodila uporabljajo za medskupnostna povodja“.

               15

               Uredba iz leta 2008 je bila v nekaterih delih spremenjena z uredbo ARM/1195/2011 z dne 11. maja 2011 (BOE št. 114 z dne 13. maja 2011, str. 48584, v nadaljevanju: uredba iz leta 2011).

               16

               Glede povodij znotraj posameznih skupnosti je samo avtonomna skupnost Katalonije izvrševala svoja zakonodajna pooblastila glede izvajanja zadevnih določb Direktive 2000/60. V ta namen je sprejela dva ukrepa, in sicer dekret 380/2006 z dne 10. oktobra 2006 o sprejetju uredbe o upravljanju vodnih virov v Kataloniji (Diario Oficial de la Generalidad de Cataluña št. 4740 z dne 16. oktobra 2006, str. 42776, v nadaljevanju: dekret 380/2006) in vladni sporazum GOV/128/2008 z dne 3. junija 2008 o programu nadzora in kontrole povodja v Kataloniji (v nadaljevanju: vladni sporazum iz leta 2008).

         Predhodni postopek

               17

               Komisija je z uradnim opominom z dne 24. februarja 2009 Kraljevino Španijo obvestila, da meni, da ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi nekaterih določb Direktive 2000/60, zlasti členov 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter oddelkov 1.3 in 1.4 Priloge V k tej direktivi, ker navedenih določb ni pravilno prenesla v španski pravni red in jih je napačno uporabila.

               18

               Kraljevina Španija je odgovorila v dopisu z dne 23. junija 2009.

               19

               Ker je Komisija menila, da na podlagi tega odgovora ni mogoče sklepati, da je bila Direktiva 2000/60 v celoti prenesena, je 22. marca 2010 na Kraljevino Španijo naslovila obrazloženo mnenje, pri čemer jo je pozvala, naj v roku dveh mesecev, štetih od njegovega prejema, sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem. Ta rok se je iztekel 22. maja 2010.

               20

               Kraljevina Španija je po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, odgovorila v štirih dopisih, v katerih je napovedala ukrepe, ki jih bo v kratkem sprejela za uskladitev s tem mnenjem. Ta država članica je Komisiji tudi posredovala poročila o napredku priprave navedenih ukrepov in akte, ki so bili sprejeti v ta namen. Med akti, posredovanimi Komisiji, je med drugim uredba iz leta 2011.

               21

               Komisija je na podlagi odgovorov menila, da ostaja položaj glede prenosa členov 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter oddelkov 1.3 in 1.4 Priloge V k Direktivi 2000/60 v zvezi s povodji znotraj posameznih skupnosti nezadovoljiv. Zato se je odločila vložiti to tožbo.

         Tožba

         Očitki glede neprenosa določb Direktive 2000/60 v zvezi s povodji znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo zunaj Katalonije

      Trditve strank

               22

               Komisija priznava, da so bili Priloga V, oddelek 1.4, Direktive 2000/60 na eni strani in členi 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter oddelek 1.3 te direktive na drugi v španski pravni red preneseni z oddelkom 5.1 uredbe iz leta 2008 in z edinim členom v odstavkih od 2 do 6 uredbe iz leta 2011. Vendar ker se ti uredbi uporabljata samo za medskupnostna povodja, je Komisija iz tega razbrala, da zgoraj navedene določbe Direktive 2000/60 niso bile prenesene glede povodij znotraj posameznih skupnosti.

               23

               Kraljevina Španija trdi, da je za povodja znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo zunaj Katalonije, prenos obveznosti, ki izhajajo iz zadevnih določb Direktive 2000/60, v notranje pravo zagotovljen z dopolnilno določbo na koncu člena 149(3) ustave. Iz navedene dopolnilne določbe naj bi bilo razvidno, da če avtonomna skupnost, ki ima na določenem področju zakonodajna pooblastila, teh pooblastil ne uporablja ali jih izvršuje le delno, državni predpisi ostajajo v veljavi, bodisi v celoti bodisi delno, glede področij, ki jih avtonomna skupnost ne ureja. Sklicujoč se na uredbo iz leta 2008 Kraljevina Španija tudi trdi, da je celovita uporaba državnih pravil v obravnavanem primeru zagotovljena glede povodij znotraj posameznih skupnosti. Kraljevina Španija poleg tega Komisiji očita, da je želela vsiliti način, kako bi se prenos v tej državi članici moral izvesti, s čimer naj bi kršila člen 4(2) PEU in člen 288, tretji odstavek, PDEU.

               24

               Komisija zadnjenavedeno trditev zavrača. Glede subsidiarne uporabe državnih pravil za povodja znotraj posameznih skupnosti trdi, da razlaga dopolnilne določbe, kakršno predlaga Kraljevina Španija, ni razlaga, ki jo dopušča španska ustavna sodna praksa. Po mnenju Komisije učinkovita uporaba navedenih uredb glede povodij znotraj posameznih skupnosti v tej zadevi nikakor ni zagotovljena.

         Presoja Sodišča
      – Očitek glede neprenosa Priloge V, oddelek 1.4, Direktive 2000/60, na katero napotuje člen 8(2) te direktive

               25

               V zvezi z očitkom Komisije glede neprenosa Priloge V, oddelek 1.4, Direktive 2000/60 je treba takoj na začetku poudariti, da je Komisija na obravnavi ta očitek omejila na neprenos točk od (i) do (iii) pododdelka 1.4.1 Priloge V k tej direktivi.

               26

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe direktive izvajati z nesporno zavezujočo močjo, z zahtevano specifičnostjo, natančnostjo in jasnostjo, da bi bila izpolnjena zahteva po pravni varnosti (glej zlasti sodbi z dne 20. novembra 2003 v zadevi Komisija proti Franciji, C-296/01, ZOdl., str. I-13909, točka 54, in z dne 16. julija 2009 v zadevi Komisija proti Irski, C-427/07, ZOdl., str. I-6277, točka 55).

               27

               Vendar ostaja dejstvo, da lahko na podlagi člena 288, tretji odstavek, PDEU države članice izberejo oblike in metode za izvajanje direktiv, ki omogočajo najboljše zagotavljanje rezultatov, ki se želijo z direktivami doseči. Iz te določbe je razvidno, da prenos direktive v vsaki državi članici ne zahteva nujno zakonodajnega postopka.

               28

               Sodišče je že večkrat razsodilo, da se vedno ne zahteva formalni prevzem določb direktive v izrecno in posebno zakonsko določbo, ker lahko za izvajanje direktive glede na njeno vsebino zadošča že splošni pravni okvir. Zaradi obstoja splošnih načel ustavnega ali upravnega prava lahko postane prenos s posebnimi zakonskimi ali podzakonskimi ukrepi odvečen, če ta načela učinkovito zagotavljajo, da nacionalna uprava direktivo polno uporablja, in če je, kadar se z zadevno določbo direktive želijo ustvariti pravice za posameznike, pravni položaj, ki iz teh načel izhaja, dovolj natančen in jasen in so upravičenci s svojimi pravicami lahko seznanjeni ter se po potrebi nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči (glej sodbo z dne 30. novembra 2006 v zadevi Komisija proti Luksemburgu, C-32/05, ZOdl., str. I-11323, točka 34 in navedena sodna praksa).

               29

               Očitek Komisije je treba preučiti v skladu s to sodno prakso.

               30

               Ni sporno, da Kraljevina Španija ni sprejela zakonodajnih ukrepov za prenos Priloge V, oddelek 1.4, Direktive 2000/60 glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo zunaj Katalonije, saj se uredba iz leta 2008 uporablja le za medskupnostna povodja.

               31

               Po mnenju Kraljevine Španije je ta prenos zagotovljen z dopolnilno določbo na koncu člena 149(3) ustave, v skladu s katero bi se uredba iz leta 2008 uporabljala tudi glede navedenih povodij znotraj posameznih skupnosti, če avtonomne skupnosti ne bi izvrševale svojih zakonodajnih pooblastil za prenos Direktive 2000/60.

               32

               Najprej, tudi ob predpostavki, da se dopolnilna določba v obravnavanem primeru lahko uporablja, pa Kraljevina Španija ni pojasnila, kako bi to načelo omogočalo nadomestitev neobstoja zakonodaje glede povodij znotraj posameznih skupnosti glede na izrecno omejitev področja uporabe uredbe iz leta 2008 na medskupnostna povodja.

               33

               Dalje, poudariti je treba, da tudi če bi bilo treba podredno uporabo uredbe iz leta 2008 razumeti tako, da uporaba določb o izvajanju, ki so navedene v oddelku 5.1, kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah od 23 do 25 sklepnih predlogov, presega besedilo odstavka 2 edinega člena te uredbe in se nanaša tudi na povodja znotraj posameznih skupnosti, pravni položaj, ki bi iz tega izhajal, ne bi ustrezal zahtevam jasnosti in natančnosti, ki veljajo za nacionalne ukrepe prenosa (glej v tem smislu sodbo z dne 24. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C-372/99, ZOdl., str. I-819, točka 18).

               34

               Treba je tudi dodati, da se Komisija na podlagi poročila Consejo de Estado z dne 15. decembra 2010 sklicuje na negotovost v trenutnem stanju španskega ustavnega prava glede področja uporabe dopolnilne določbe kot instrumenta za zagotovitev izvajanja prava Unije, česar Kraljevina Španija ne izpodbija.

               35

               Nazadnje je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso Tribunal Constitucional, na katero se Kraljevina Španija sklicuje v stališčih, konec člena 149(3) ne omogoča subsidiarne uporabe državnih predpisov, če avtonomne skupnosti ne urejajo področja, temveč le zapolnitev ugotovljenih pravnih praznin. Dodati je treba, da je Kraljevina Španija na obravnavi potrdila, da avtonomne skupnosti, razen avtonomne skupnosti Katalonije, v obravnavanem primeru niso izvrševale svojih zakonodajnih pooblastil. V teh okoliščinah uporaba dopolnilne določbe v obravnavanem primeru za povodja znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo zunaj Katalonije, ne bi bila upoštevna.

               36

               Kraljevina Španija glede napotitve v načrtih upravljanja povodij znotraj posameznih skupnosti na uredbo iz leta 2008, navedeno kot dokaz popolne uporabe navedene uredbe za ta povodja, ob upoštevanju navedenega ni dokazala, da so avtonomne skupnosti ravnale v skladu s pravno obveznostjo, ko so v načrtih upravljanja navedenih povodij upoštevale uredbo iz leta 2008. Vendar čeprav napotitev izraža le upravno prakso, ki je lahko kadar koli spremenjena in ni dovolj znana, ni mogoče šteti, da napotitev pomeni ustrezno izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz Pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 27. januarja 2011 v zadevi Komisija proti Luksemburgu, C-490/09, ZOdl., str. I-247, točka 47 in navedena sodna praksa).

               37

               Glede trditve Kraljevine Španije, da je Komisija skušala vsiliti način prenosa zadevnih določb in pri tem kršila člen 4(2) PEU ter člen 288, tretji odstavek, PDEU, je treba ugotoviti, da ta trditev temelji na napačnem razumevanju tožbe Komisije. Komisija v tožbi namreč ni navedla ali Sodišču predlagala načina, kako bi se zadevne določbe Direktive 2000/60 morale prenesti v španski pravni red.

               38

               Ob upoštevanju navedenega je treba šteti, da je očitek glede neprenosa Priloge V, pododdelek 1.4.1, točke od (i) do (iii), Direktive 2000/60, na katero napotuje člen 8(2) te direktive, utemeljen.

         – Očitek glede neprenosa členov 4(8), 7(2) in 10(1) in (2) Direktive 2000/60 ter Priloge V, oddelek 1.3, na katero napotuje člen 8(2) navedene direktive

               39

               Ni sporno, da uredba iz leta 2008 v različici, ki je veljala na dan, ko se je iztekel rok, določen v obrazloženem mnenju, ni vsebovala nikakršne določbe o izvajanju členov 4(8), 7(2) in 10(1) in (2) Direktive 2000/60 ter Priloge V, oddelek 1.3, na katero napotuje člen 8(2) navedene direktive.

               40

               Kraljevina Španija se v pisnih vlogah sklicuje na prenos teh določb z uredbo iz leta 2011 v povezavi z dopolnilno določbo. V zvezi s tem je treba poudariti, da je uredba iz leta 2011 vsekakor začela veljati šele po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju. V skladu z ustaljeno sodno prakso pa je treba obstoj neizpolnitve obveznosti presojati glede na položaj države članice, kakršen je bil ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, zato Sodišče ne more upoštevati poznejših sprememb (sodba z dne 6. novembra 2012 v zadevi Komisija proti Madžarski, C-286/12, točka 41 in navedena sodna praksa).

               41

               Poleg tega je treba v zvezi z rokom dvanajstih let iz člena 10(2) Direktive 2000/60 za vzpostavitev in/ali izvajanje nekaterih ukrepov nadzora emisij, navedenih v tej določbi, poudariti, da člen 24(1) navedene direktive določa rok za njen prenos, vključno s členom 10. Ugotoviti je torej treba, kot je to storila generalna pravobranilka v točki 7 sklepnih predlogov, da v členu 10(2) Direktive 2000/60 ni naveden rok za prenos te določbe, temveč rok, v katerem je moral biti zagotovljen nadzor.

               42

               Zato je očitek glede neprenosa členov 4(2), 7(2) in 10(1) in (2) Direktive 2000/60 ter Priloge V, oddelek 1.3, na katero napotuje člen 8(2) navedene direktive, utemeljen.

         Očitki glede neprenosa določb Direktive 2000/60 glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo v Kataloniji

      Trditve strank

               43

               Da bi dokazala izvajanje obveznosti, ki izhajajo iz Direktive 2000/60 v zvezi s povodji znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo v Kataloniji, se Kraljevina Španija opira na dva ukrepa, ki ju je v roku, določenem v obrazloženem mnenju, sprejela ta avtonomna skupnost, in sicer na dekret 380/2006 ter vladni sporazum iz leta 2008. Poleg tega se sklicuje še na tri druge ukrepe, ki jih je ta avtonomna skupnost sprejela pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju, in sicer na načrt upravljanja povodja v Kataloniji z dne 23. novembra 2010, na program ukrepov, sprejet z vladnim sporazumom Generalidad de Cataluña z dne 23. novembra 2010 (v nadaljevanju: program ukrepov z dne 23. novembra 2010), in na kraljevi odlok 1219/2011 o sprejetju načrta upravljanja za območje rek v Kataloniji (BOE z dne 22. septembra 2011, v nadaljevanju: kraljevi odlok 1219/2011), pri čemer pa v zvezi z zadnjenavedenim ukrepom ne navaja določb Direktive 2000/60, ki naj bi jih ta odlok izvajal.

               44

               Komisija poudarja, da Kraljevina Španija Komisije glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo v Kataloniji, ni obvestila o ukrepih prenosa Direktive 2000/60 in jih poleg tega ni priložila v odgovor na tožbo, s čimer je opustila obveznost lojalnega sodelovanja. Podredno zlasti poudarja, da kraljevega odloka 1219/2011 ni mogoče upoštevati, ker je bil sprejet po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju.

         Presoja Sodišča

               45

               Najprej je treba poudariti, da programa ukrepov z dne 23. novembra 2010 in kraljevega odloka 1219/2011, na katera se Kraljevina Španija sklicuje kot na ukrepa prenosa določb Direktive 2000/60, ni mogoče upoštevati, ker sta bila ta ukrepa sprejeta po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju.

               46

               Glede prenosa členov 7(2) in 10(1) in (2) Direktive 2000/60 se Kraljevina Španija v zvezi s tem ob dekretu 380/2006 in vladnem sporazumu iz leta 2008 opira tudi na program ukrepov z dne 23. novembra 2010. Iz tega sledi, da so bile te določbe Direktive 2000/60 v roku, določenem v obrazloženem mnenju, prenesene le delno.

               47

               Zato je treba ugotoviti, da so očitki Komisije Kraljevini Španiji, da teh določb Direktive 2000/60 ni prenesla, utemeljeni.

               48

               Glede prenosa člena 4(8) te direktive Kraljevina Španija trdi, da so bile te določbe prenesene z dekretom 380/2006. Glede prenosa Priloge V, oddelek 1.3 in pododdelek 1.4.1, točke od (i) do (iii), navedene direktive, na katero napotuje člen 8(2) te direktive, se ta država članica opira na vladni sporazum iz leta 2008.

               49

               V zvezi s tem je treba vsekakor poudariti, da se je Kraljevina Španija na te ukrepe prenosa prvič sklicevala v fazi odgovora na tožbo, kar ne more biti v skladu z obveznostjo lojalnega sodelovanja, ki jo imajo države članice na podlagi člena 4(3) PEU. Vendar predmet te tožbe ni neizpolnitev obveznosti obvestitve, ampak neizpolnitev obveznosti prenosa nekaterih določb Direktive 2000/60. Zgolj dejstvo, da Kraljevina Španija Komisije v predhodnem postopku ni obvestila, da je bil prenos že opravljen, ne more biti zadosten dokaz za zatrjevano neizpolnitev (glej v tem smislu sodbo z dne 16. junija 2005 v zadevi Komisija proti Italiji, C-456/03, ZOdl., str. I-5335, točki 46 in 47).

               50

               Ker so namreč ob izteku roka, ki je bil določen v obrazloženem mnenju, veljale določbe notranjega prava, na katere se sklicuje Kraljevina Španija, jih mora Sodišče pri presoji obstoja neizpolnitve obveznosti upoštevati (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 16. junija 2005, točka 48).

               51

               Glede člena 4(8) Direktive 2000/60 in Priloge V, oddelek 1.3 in pododdelek 1.4.1, točke od (i) do (iii), te direktive je treba ugotoviti, da Komisija zoper dekret 380/2006 in vladni sporazum iz leta 2008, za katera Kraljevina Španija trdi, da so bile z njima prenesene zgoraj navedene določbe Direktive 2000/60, ne navaja nikakršnega vsebinskega ugovora.

               52

               Zato je treba očitek glede neprenosa člena 4(8) in Priloge V, oddelek 1.3 in pododdelek 1.4.1, točke od (i) do (iii), Direktive 2000/60, na katero napotuje njen člen 8(2), zavrniti.

               53

               V teh okoliščinah je treba tožbo zavrniti v delu, v katerem se predlaga sprejetje ugotovitve, da Kraljevina Španija ni prenesla člena 4(8) in Priloge V, oddelek 1.3 in 1.4.1, točke od (i) do (iii), Direktive 2000/60, na katero napotuje člen 8(2) te direktive, glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo v Kataloniji.

               54

               Ob upoštevanju navedenih preudarkov je treba ugotoviti, da Kraljevina Španija s tem, da ni sprejela vseh ukrepov, potrebnih za prenos členov 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter Priloge V, oddelek 1.3 in pododdelek 1.4.1, točke od (i) do (iii), Direktive 2000/60, na katero napotuje člen 8(2) te direktive, glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo zunaj Katalonije, ter členov 7(2), 10(1) in (2) Direktive 2000/60 glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo v Kataloniji, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi te direktive.

               55

               V preostalem je treba tožbo zavrniti.

         Stroški

               56

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Člen 138(3) določa, da če vsaka stranka uspe samo deloma, nosi vsaka svoje stroške. Vendar lahko Sodišče, če se zdi to glede na okoliščine primera upravičeno, odloči, da ena stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.

               57

               Ker je v obravnavanem primeru Komisija predlagala, naj se stroški naložijo Kraljevini Španiji, ki v bistvenem ni uspela, in ker ta država članica v predhodnem postopku ni predložila nikakršnih uporabnih informacij glede določb notranjega prava, na podlagi katerih naj bi po njenem mnenju izpolnila različne obveznosti, ki so ji naložene z Direktivo 2000/60, ji je treba naložiti plačilo vseh stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                           Kraljevina Španija s tem, da ni sprejela vseh ukrepov, potrebnih za prenos členov 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter Priloge V, oddelek 1.3 in pododdelek 1.4.1, točke od (i) do (iii), Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike, na katero napotuje člen 8(2) te direktive, glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo zunaj Katalonije, ter členov 7(2), 10(1) in (2) Direktive 2000/60 glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo v Kataloniji, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi te direktive.

                           2.

                           V preostalem se tožba zavrne.

                           3.

                           Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: španščina.