Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 4. julija 2014. # Construcción, Promociones e Instalaciones, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-345/13.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 8. oktobra 1996. # Compagnie maritime belge transports SA in Compagnie maritime belge SA, Dafra-Lines A/S, Deutsche Afrika-Linien GmbH & Co. in Nedlloyd Lijnen BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca -Globe. # Združene zadeve T-24/93, T-25/93, T-26/93 in T-28/93.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 30. septembra 2010.#Uszodaépítő kft proti APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Baranya Megyei Bíróság - Madžarska.#Šesta direktiva o DDV - Direktiva 2006/112/ES - Pravica do odbitka vstopnega davka - Nova nacionalna ureditev - Zahteve glede vsebine računa - Uporaba z retroaktivnim učinkom - Izguba pravice do odbitka.#Zadeva C-392/09.

text:
      Zadeva C-392/09
      Uszodaépítő kft
      proti
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Baranya Megyei Bíróság)
      „Šesta direktiva o DDV – Direktiva 2006/112/ES – Pravica do odbitka vstopnega davka – Nova nacionalna ureditev – Zahteve glede vsebine računa – Uporaba z retroaktivnim učinkom – Izguba pravice do odbitka“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Postopek obrnjene davčne obveznosti – Davčni zavezanec, zavezan za plačilo davka na dodano vrednost kot prejemnik blaga
            in storitev – Pravica do odbitka
      (Direktiva Sveta 2006/112, členi 167, 168 in 178)
      Člene 167, 168 in 178 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da če ima zadevna
         davčna uprava na voljo vse podatke, potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih storitev zavezan
         za plačilo davka na dodano vrednost, in za preverjanje zneska odbitnega davka, ti členi nasprotujejo retroaktivni uporabi
         nacionalne zakonodaje, ki v okviru sistema obrnjene davčne obveznosti za odbitje davka na dodano vrednost, ki se nanaša na
         gradbena dela, določa pogoja, da morajo biti računi, ki se nanašajo na navedene storitve, popravljeni in da se predloži dodatni
         popravni obračun.

      Dejstvo, da se je davčni zavezanec odločil za uporabo novega zakona o davku na dodano vrednost, in ne za uporabo starega,
         namreč ne sme vplivati na njegovo pravico do odbitka plačanega vstopnega davka, ki neposredno izhaja iz členov 167 in 168
         Direktive 2006/112. Načelo davčne nevtralnosti med drugim zahteva, da se odbitek vstopnega davka odobri, če so izpolnjene
         vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci niso izpolnili. Če ima davčna uprava na voljo podatke,
         potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih storitev zavezan za plačilo davka na dodano vrednost,
         členi 167, 168 in 178(f) Direktive 2006/112 nasprotujejo zakonodaji, ki v zvezi z njegovo pravico do odbitka tega davka določa
         dodatne pogoje, zaradi katerih bi lahko bilo uveljavljanje te pravice popolnoma nemogoče. Do tega lahko pride, kadar so izpolnjeni
         vsebinski pogoji iz člena 168(a) Direktive 2006/112 za pridobitev pravice do odbitka in če davčna uprava takrat, ko davčnemu
         zavezancu ne prizna pravice do odbitka davka na dodano vrednost, ta davčna uprava razpolaga z vsemi podatki, potrebnimi za
         ugotovitev, da je davčni zavezanec zavezan za plačilo davka.

       (Glej točke 36, 39, 40, 42, 43 in 46 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 30. septembra 2010(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Direktiva 2006/112/ES – Pravica do odbitka vstopnega davka – Nova nacionalna ureditev – Zahteve glede vsebine računa – Uporaba z retroaktivnim učinkom – Izguba pravice do odbitka“
      V zadevi C‑392/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Baranya Megyei Bíróság
         (Madžarska) z odločbo z dne 2. aprila 2009, ki je prispela na Sodišče 5. oktobra 2009, v postopku

      Uszodaépítő kft
      proti
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász, J. Malenovský in D. Šváby,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: R. Grass,
      ob upoštevanju stališč, so jih predložili:
      –        za madžarsko vlado J. Fazekas, M. Fehér in Z. Tóth, zastopniki,
      –        za Evropsko komisijo B. D. Simon, zastopnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 17 in 20 Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS)
         (UL L 145, str.1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2001/115/ES z dne 20. decembra 2001 (UL 2002, L 15, str. 24,
         v nadaljevanju: Šesta direktiva), in na razlago splošnih načel prava Unije.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Uszodaépítő kft in APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály (glavni urad
         osrednje uprave za davke in finančni nadzor, v nadaljevanju: APEH) glede tega, da APEH tožeči stranki v glavni stvari od zneska
         davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ga je bila dolžna plačati, ni odbil DDV, ki se nanaša na gradbena dela,
         opravljena zanjo.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Direktiva Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1) je v skladu
         s svojima členoma 411 in 413 s 1. januarjem 2007 razveljavila in nadomestila zakonodajo Unije na področju DDV, zlasti Šesto
         direktivo. V uvodnih izjavah 1 in 3 Direktive 2006/112 je navedeno, da je preoblikovanje Šeste direktive nujno, da bi bile
         določbe na področju harmonizacije zakonodaj držav članic o DDV predstavljene jasno in racionalno v preoblikovani strukturi
         in besedilu, vendar načeloma brez vsebinskih sprememb. Določbe Direktive 2006/112 so tako v bistvu enake ustreznim določbam
         Šeste direktive.

      4        V skladu s členom 167 Direktive 2006/112, ki povzema besedilo člena 17(1) Šeste direktive, nastane „pravica do odbitka […]
         v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka“.

      5        Člen 168(a) Direktive 2006/112, ki v bistvu vsebuje enako besedilo kot člen 17(2)(a) Šeste direktive, v ubeseditvi, kot izhaja
         iz člena 28f(1) Šeste direktive, določa:

      „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni zavezanec v državi članici,
         v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki ga je dolžan plačati, naslednje zneske:

      (a)      DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal v tej državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo opravil drug
         davčni zavezanec“.

      6        Člen 178 Direktive 2006/112, ki v bistvu povzema besedilo člena 18(1) Šeste direktive, v ubeseditvi, kot izhaja iz člena 28f,
         točka 2, Šeste direktive, vsebuje te določbe:

      „Za uveljavljanje pravice do odbitka mora davčni zavezanec izpolniti naslednje pogoje:
      […]
      (f)      če je dolžan plačati DDV kot prejemnik ali pridobitelj pri uporabi členov 194 do 197 ali členom 199, mora izpolnjevati formalnosti,
         ki jih določi vsaka država članica.“

      7        V členu 199(1)(a) Direktive 2006/112 je navedeno:

      „Države članice lahko določijo, da je oseba, ki je dolžna plačati DDV, davčni zavezanec, za katerega se opravi katera koli
         izmed naslednjih storitev:

      (a)      gradbena dela […]“.
      8        Sistem, kot izhaja iz člena 199(1)(a) Direktive 2006/112, je splošno znan pod imenom „obrnjena davčna obveznost“ in je bil
         pred tem določen s členom 21(1) Šeste direktive.

       Nacionalna ureditev
      9        Člen 127(1)(a) zakona št. CXXVII o davku na dodano vrednost iz leta 2007 (Általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII
         törvény, v nadaljevanju: novi zakon o DDV), ki je začel veljati 1. januarja 2008, določa, da je „[p]ogoj za izvrševanje pravice
         do odbitka […] to, da ima davčni zavezanec […] račun, izdan na njegovo ime, ki dokazuje, da je bil posel izvršen“.

      10      Člen 142(1)(b) novega zakona o DDV določa:

      „1.      Davek plača prejemnik blaga ali storitve:
      […]
      (b)      za gradbena dela […]“.
      11      V skladu s členom 142(7) novega zakona o DDV mora „[v] primeru uporabe odstavka 1 […] dobavitelj blaga ali ponudnik storitve
         izdati račun, na katerem nista navedena ne znesek vstopnega davka ne stopnja […]“.

      12      Člen 169(k) novega zakona o DDV določa:

      „Račun mora obvezno vsebovati te sestavine:
      k)      […] če je davek dolžan plačati prejemnik blaga ali storitve, navedbo pravnega pravila ali drugačno jasno navedbo dejstva,
         da je za prodano blago ali opravljeno storitev

       […]
      kb)      zavezanec za plačilo davka prejemnik blaga ali storitve“.
      13      Člen 269(1) novega zakona o DDV dalje določa:

      „Če za isto osebo ali krog oseb glede pravic in obveznosti, ki se izvajajo z obrnjeno davčno obveznostjo in ki nastanejo na
         podlagi obdavčljive transakcije, ki temelji na istih dejanskih okoliščinah, veljata ta zakon in zakon št. LXXIV o davku na
         dodano vrednost iz leta 1992 [v nadaljevanju: stari zakon o DDV], se določitev in uporaba teh pravic in obveznosti – potem
         ko je začel veljati ta zakon – še naprej urejata izključno po določbah [starega] zakona o DDV, razen kadar so s tem zakonom,
         drugače kot s [starim] zakonom o DDV, za vse zadevne osebe odpravljene obveznosti, naložene manj zahtevne obveznosti ali ustanovljene
         nove ali dodatne pravice. V tem primeru so lahko na podlagi skupne odločitve vseh zadevnih oseb pravice in obveznosti določene
         in uporabljene v skladu z določbami tega zakona, tudi če so te pravice in obveznosti nastale pred začetkom veljavnosti tega
         zakona in še niso zastarale, če vse zadevne osebe o svoji skupni odločitvi predložijo skupno pisno vlogo državnemu davčnemu
         uradu, ki jo mora pristojni organ tega urada prejeti najpozneje do 15. februarja 2008. Ta rok je zavezujoč in nepodaljšljiv.
         V primeru zamude se lahko predloži dodatni obračun, ki ne more imeti za posledico naložitve kazni za zamudo.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      14      Tožeča stranka v glavni stvari je 9. junija 2006 s podjetjem NÁS MPS‑4 kft, glavnim izvajalcem, sklenila podjemno pogodbo
         o izvedbi gradbenih del. Tožeča stranka v glavni stvari je navedena dela izvedla v sodelovanju z več podizvajalci.

      15      Gradnja se je začela spomladi leta 2007, vendar je bila poleti istega leta zaradi finančnih težav prekinjena. Računi za do
         tedaj opravljeno delo so bili izdani. Tožeča stranka v glavni stvari in njeni podizvajalci so izpolnili svoje obveznosti glede
         obračuna in plačila DDV po starem zakonu o DDV.

      16      Tožeča stranka v glavni stvari, glavni izvajalec in podizvajalci so 14. februarja 2008, po začetku veljavnosti novega zakona
         o DDV, s skupno odločitvijo v skladu s členom 269(1) navedenega zakona zaprosili, naj se za dela, opravljena po pogodbi med
         tožečo stranko v glavni stvari in glavnim izvajalcem ter po pogodbah med tožečo stranko in njenimi podizvajalci, uporabi novi
         zakon (v nadaljevanju: vloga z dne 14. februarja 2008).

      17      Ob preverjanju obračuna DDV, ki ga je tožeča stranka v glavni stvari predložila za davčno leto 2007, je davčna uprava z odločbo
         z dne 23. maja 2008 določila, da mora tožeča stranka plačati davčni dolg v skupnem znesku 52.822.000 HUF, ki se nanaša na
         obdobje od aprila do septembra leta 2007. Davčna uprava je v zvezi s tem pojasnila, da tožeča stranka v glavni stvari ne more
         izvrševati pravice do odbitka na podlagi računov, ki so jih izdali podizvajalci, ker niso skladni z določbami novega zakona
         o DDV. Na podlagi vloge z dne 14. februarja 2008 so se namreč določbe o obrnjeni davčni obveznosti iz novega zakona o DDV
         retroaktivno uporabljale za račune, izdane v davčnem letu 2007. Po navedbah davčne uprave bi na računih, ki so jih izdali
         podizvajalci, morale biti upoštevane določbe členov 142(7) in 169(k) tega novega zakona. Da bi lahko tožeča stranka v glavni
         stvari izvrševala svojo pravico do odbitka v skladu z določbami novega zakona o DDV, bi morali po eni strani podizvajalci
         spremeniti izdane račune, po drugi strani pa bi morala tožeča stranka spremeniti svoj obračun DDV za davčno leto 2007 s predložitvijo
         dodatnega obračuna.

      18      Z odločbo z dne 5. septembra 2008 je APEH potrdil odločbo z dne 23. maja 2008.

      19      Tožeča stranka v glavni stvari je pred predložitvenim sodiščem vložila tožbo za razveljavitev odločbe APEH z dne 5. septembra 2008.
         Navedeno sodišče ocenjuje, da se s členom 269(1) novega zakona o DDV zaradi retroaktivne ukinitve pravice do odbitka, ki jo
         je tožeča stranka v glavni stvari redno izvrševala na podlagi starega zakona o DDV, kršijo člena 17 in 20 Šeste direktive
         ter več splošnih načel prava Unije.

      20      V teh okoliščinah je Baranya Megyei Bíróság prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je predpis države članice, ki je začel veljati 1. januarja 2008 – potem ko je pravica do odbitka davka že nastala – in
         ki zaradi odbitka DDV, ki je bil plačan in obračunan za storitve, opravljene v davčnem letu 2007, ali blago, dobavljeno v
         davčnem letu 2007, zahteva spremembo vsebine računov in predložitev dodatnega obračuna, skladen s členoma 17 in 20 Šeste direktive?

      2.      Ali je ukrep iz člena 269(1) novega zakona o DDV, v skladu s katerim se pravice in obveznosti ob izpolnitvi pogojev iz navedenega
         člena določijo in uporabijo na podlagi navedenega zakona, tudi če so nastale – razen v primeru zastaranja – pred začetkom
         njegove veljavnosti, v skladu s splošnimi načeli prava [Unije], in zlasti, ali je objektivno opravičljiv, smiseln in sorazmeren
         ter v skladu z načelom pravne varnosti?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Dopustnost
      21      Madžarska vlada trdi, da za spor o glavni stvari razlaga določb in pravnih načel iz predložitvene odločbe ni potrebna. Po
         njenem mnenju je treba v zvezi s tem po eni strani ugotoviti, da retroaktivna uporaba določb novega zakona o DDV temelji izključno
         na izrecno in spontano izraženi volji tožeče stranke v glavni stvari in drugih zadevnih davčnih zavezancev. Ker naj bi tožeča
         stranka v glavni stvari izrecno predlagala takšno uporabo tega zakona, bi morala upoštevati iz tega izhajajoče pravne posledice.
         Po drugi strani naj bi bil spor v glavni stvari posledica dejstva, da je tožeča stranka v glavni stvari napačno razlagala
         prehodne določbe novega zakona o DDV. Navedeni spor naj bi se nanašal na vprašanje razlage nacionalnega prava, ne pa prava
         Unije.

      22      V zvezi s tem je treba opozoriti, da na podlagi ustaljene sodne prakse v okviru sodelovanja med Sodiščem Evropske unije in
         nacionalnimi sodišči, kot je določeno v členu 267 PDEU, samo nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu in morajo prevzeti odgovornost
         za sodno odločbo, ki jo bodo izdala, glede na posebnosti vsake zadeve presojajo, ali je za izdajo njihove sodbe potrebno sprejetje
         predhodne odločbe in ali so vprašanja, ki jih postavljajo Sodišču, upoštevna. Če se postavljena vprašanja nanašajo na razlago
         prava Unije, Sodišče načeloma mora odločati (glej zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, Recueil,
         str. I‑2099, točka 38; z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Gottwald, C‑103/08, ZOdl., str. I‑9117, točka 16, in z dne 22. aprila 2010
         v zadevi Dimos Agiou Nikolaou, C‑82/09, ZOdl., str. I-3649, točka 14).

      23      Torej je mogoče domnevo upoštevnosti, povezano z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih postavijo nacionalna sodišča, zavrniti
         samo v izjemnih primerih, kadar je popolnoma očitno, da razlaga določb prava Unije, za katero je s temi vprašanji zaprošeno,
         nima nobene zveze z resničnostjo oziroma predmetom spora o glavni stvari (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Gottwald, točka 17
         in navedena sodna praksa).

      24      Ne glede na dejstvo, da se je tožeča stranka v glavni stvari odločila za uporabo novega zakona o DDV, in tudi če njena izbira
         temelji na napačni razlagi tega zakona, se v obravnavanem primeru določbe tega novega zakona uporabljajo za spor o glavni
         stvari, predložitveno sodišče pa dvomi o skladnosti prehodnih določb tega zakona z več določbami prava Unije, ker te določbe
         tožeči stranki v glavni stvari preprečujejo izvrševanje njene pravice do odbitka DDV.

      25      Ugotoviti je torej treba, da ni očitno, da predlagana razlaga prava Unije ni pomembna za odločitev, ki naj jo sprejme predložitveno
         sodišče.

      26      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je zato treba šteti za dopusten.

       Prvo vprašanje
      27      Na prvem mestu, glede predmeta prvega vprašanja je treba ugotoviti, da se predlog predložitvenega sodišča nanaša na razlago
         členov 17 in 20 Šeste direktive.

      28      Vendar je bila v skladu s členoma 411 in 413 Direktive 2006/112 Šesta direktiva s 1. januarjem 2007 razveljavljena in nadomeščena.

      29      Torej, ker je upoštevno dejansko stanje iz spora o glavni stvari nastalo po 1. januarju 2007, je za ta spor upoštevna le razlaga
         določb Direktive 2006/112.

      30      Okoliščina, da je nacionalno sodišče vprašanja za predhodno odločanje oblikovalo formalno tako, da se je sklicevalo le na
         določbe Šeste direktive, ni ovira za to, da Sodišče nacionalnemu sodišču predloži vse elemente razlage, ki so lahko koristni
         pri sojenju v zadevi, o kateri odloča, ne glede na to, ali jih to v vprašanjih navaja ali ne (glej v tem smislu sodbi z dne
         27. oktobra 2009 v zadevi ČEZ, C‑115/08, ZOdl., str. I‑10265, točka 81, in z dne 12. januarja 2010 v zadevi Petersen, C‑341/08,
         ZOdl., str. I-47, točka 48).

      31      V zvezi s tem je treba navesti, da se z Direktivo 2006/112, kakor je razvidno iz njene uvodne izjave 3, preoblikuje obstoječa
         zakonodaja na področju usklajevanja zakonodaj držav članic o DDV in zlasti Šesta direktiva, s čimer pa načeloma niso povzročene
         vsebinske spremembe.

      32      V teh okoliščinah je treba šteti, da se prvo postavljeno vprašanje nanaša na razlago členov 167 in 168 Direktive 2006/112,
         ki ustrezata določbam Šeste direktive, navedenim v predložitveni odločbi. Ker se prvo vprašanje v bistvu nanaša na podrobna
         pravila o izvrševanju pravice do odbitka DDV, je treba poleg tega šteti, da se nanaša tudi na razlago člena 178 Direktive
         2006/112.

      33      Na drugem mestu, glede vsebine predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali členi 167, 168 in 178 Direktive 2006/112 nasprotujejo
         nacionalni ureditvi, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari, ki v okviru retroaktivne uporabe novih določb o obrnjeni
         davčni obveznosti kot pogoja za odbitek DDV določa popravo računov za storitve, opravljene pred začetkom veljavnosti novega
         zakona, in predložitev dodatnega obračuna davka.

      34      V zvezi s tem je treba po eni strani opozoriti, da je pravica do odbitka, določena v členih 167 in 168 Direktive 2006/112,
         bistven del sistema DDV in načeloma ne sme biti omejena. Izvede se takoj za vse davke, ki so bili naloženi na vstopne transakcije
         (sodba z dne 15. julija 2010 v zadevi Pannon Gép Centrum, C‑368/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 37 in navedena sodna praksa).

      35      Namen sistema odbitkov je davčnemu zavezancu v celoti olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV pri vseh njegovih gospodarskih
         dejavnostih. Skupni sistem DDV zato zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih dejavnosti, če so
         te načeloma same predmet DDV (glej sodbe z dne 22. februarja 2001 v zadevi Abbey National, C‑408/98, Recueil, str. I‑1361,
         točka 24; z dne 21. aprila 2005 v zadevi HE, C‑25/03, ZOdl., str. I‑3123, točka 70, in z dne 6. julija 2006 v združenih zadevah
         Kittel in Recolta Recycling, C‑439/04 in C‑440/04, ZOdl., str. I‑6161, točka 48).

      36      Dejstvo, da se je davčni zavezanec odločil za uporabo novega zakona o DDV, in ne starega, ne sme vplivati na njegovo pravico
         do odbitka plačanega vstopnega DDV, ki neposredno izhaja iz členov 167 in 168 Direktive 2006/112.

      37      Po drugi strani je treba glede podrobnih pravil izvrševanja pravice do odbitka DDV, kakor so določena v členu 178 Direktive
         2006/112, ugotoviti, da če gre za postopek obrnjene davčne obveznosti iz člena 199(1)(a) Direktive 2006/112, je mogoče uporabiti
         le podrobna pravila iz člena 178(f). Zato ni treba, da ima davčni zavezanec, ki je kot prejemnik storitev zavezan za plačilo
         pripadajočega DDV, za izvrševanje pravice do odbitka račun, izdan v skladu s formalnimi pogoji Direktive 2006/112, pač pa
         mora, ko se odloči za možnost iz člena 178(f) iste direktive, zgolj izpolniti formalnosti, ki jih je predpisala zadevna država
         članica (glej v tem smislu sodbo z dne 1. aprila 2004 v zadevi Bockemühl, C‑90/02, Recueil, str. I‑3303, točka 47).

      38      Iz sodne praksa izhaja, da formalnosti, ki jih je predpisala zadevna država članica in ki jih morajo spoštovati davčni zavezanci,
         da bi lahko izvrševali pravico do odbitka DDV, ne smejo presegati tega, kar je nujno potrebno za nadzor pravilne uporabe postopka
         obrnjene davčne obveznosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bockemühl, točka 50).

      39      V zvezi s tem je že bilo razsojeno, da načelo davčne nevtralnosti zahteva, da se odbitek vstopnega DDV odobri, če so izpolnjene
         vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci niso izpolnili (sodba z dne 8. maja 2008 v združenih
         zadevah Ecotrade, C‑95/07 in C‑96/07, ZOdl., str. I‑3457, točka 63).

      40      Če ima davčna uprava na voljo podatke, potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih storitev zavezan
         za plačilo DDV, členi 167, 168 in 178(f) Direktive 2006/112 nasprotujejo zakonodaji, ki v zvezi z njegovo pravico do odbitka
         tega davka določa dodatne pogoje, zaradi katerih bi lahko bilo uveljavljanje te pravice popolnoma nemogoče (glej v tem smislu
         zgoraj navedeni sodbi Bockemühl, točka 51, in Ecotrade, točka 64).

      41      V okviru spora o glavni stvari davčna uprava tožeči stranki v glavni stvari ni priznala pravice do odbitka DDV, ki se nanaša
         na gradbena dela, ki so jih leta 2007 opravili njeni podizvajalci, ker po eni strani tožeča stranka za navedene storitve ni
         imela računov, popravljenih v skladu z določbami členov 142(7) in 169(k) novega zakona o DDV, ki sta se z retroaktivnim učinkom
         uporabljala od 1. januarja 2008, in ker po drugi strani ni spremenila svoje davčne napovedi za leto 2007 na podlagi tako popravljenih
         računov.

      42      Prvič, iz spisa je razvidno, da so izpolnjeni vsebinski pogoji iz člena 168(a) Direktive 2006/112 za pridobitev pravice do
         odbitka DDV, da bi lahko tožeča stranka v glavni stvari izkoristila to pravico v zvezi z DDV za gradbena dela, ki so jih opravili
         njeni podizvajalci. Treba je opozoriti, da so bila namreč ta dela uporabljena za potrebe obdavčljivih transakcij davčnega
         zavezanca v zadevni državi članici. Poleg tega je bila na podlagi davčne napovedi za davčno leto 2007 zadevna davčna uprava
         obveščena o izpolnitvi navedenih vsebinskih pogojev.

      43      Drugič, ni sporno, da je davčna uprava takrat, ko tožeči stranki v glavni stvari ni priznala pravice do odbitka DDV, na podlagi
         davčne napovedi za davčno leto 2007 in vloge z dne 14. februarja 2008 razpolagala z vsemi podatki, potrebnimi za ugotovitev,
         da je bila tožeča stranka v glavni stvari kot družba, za katero so njeni podizvajalci opravili gradbena dela, zavezana za
         plačilo DDV.

      44      Kot opozarja Evropska komisija, lahko uvedba formalnosti, kakršne se obravnavajo v postopku v glavni stvari, povzroči popolno
         onemogočenje tožeče stranke v glavni stvari pri izvrševanju njene pravice do odbitka.

      45      Ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah 39 in 40 te sodbe, je treba tako ugotoviti, da členi 167, 168 in 178 Direktive
         2006/112 nasprotujejo uvedbi formalnosti, kakršne se obravnavajo v postopku v glavni stvari.

      46      V takih okoliščinah je treba člene 167, 168 in 178 Direktive 2006/112 razlagati tako, da če ima zadevna davčna uprava na voljo
         vse podatke, potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih storitev zavezan za plačilo DDV, in za
         preverjanje zneska odbitnega davka, ti členi nasprotujejo retroaktivni uporabi nacionalne zakonodaje, ki v okviru sistema
         obrnjene davčne obveznosti za odbitje DDV, ki se nanaša na gradbena dela, določa pogoja, da morajo biti računi, ki se nanašajo
         na navedene storitve, popravljeni in da se predloži dodatni popravni obračun.

       Drugo vprašanje
      47       Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo ni treba odgovoriti.

       Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člene 167, 168 in 178 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da če ima zadevna
            davčna uprava na voljo vse podatke, potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih storitev zavezan
            za plačilo davka na dodano vrednost, in za preverjanje zneska odbitnega davka, ti členi nasprotujejo retroaktivni uporabi
            nacionalne zakonodaje, ki v okviru sistema obrnjene davčne obveznosti za odbitje davka na dodano vrednost, ki se nanaša na
            gradbena dela, določa pogoja, da morajo biti računi, ki se nanašajo na navedene storitve, popravljeni in da se predloži dodatni
            popravni obračun.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. aprila 2003. # Christian Schulin proti Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva C-305/00.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 5. oktobra 1999. # Royscot Leasing Ltd, Royscot Industrial Leasing Ltd, Allied Domecq plc in T.C. Harrison Group Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) - Združeno kraljestvo. # DDV. # Zadeva C-305/97.


title: Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 22. januarja 2015.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne proti État belge.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour d'appel de Mons.#Predhodno odločanje – Direktiva 77/388/EGS – DDV – Oprostitve – Člen 13(B)(b) – Pojem „oproščeno dajanje nepremičnin v najem“ – Odplačno dajanje nogometnega stadiona na voljo – Pogodba o dajanju na voljo, s katero se nekatere pravice in pristojnosti pridržijo za lastnika – Lastnikovo opravljanje različnih storitev, ki pomenijo 80 % pogodbeno določenega nadomestila.#Zadeva C-55/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (deveti senat)
      z dne 22. januarja 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Direktiva 77/388/EGS — DDV — Oprostitve — Člen 13(B)(b) — Pojem ‚oproščeno dajanje nepremičnin v najem‘ — Odplačno dajanje nogometnega stadiona na voljo — Pogodba o dajanju na voljo, s katero se nekatere pravice in pristojnosti pridržijo za lastnika — Lastnikovo opravljanje različnih storitev, ki pomenijo 80 % pogodbeno določenega nadomestila“
      V zadevi C‑55/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo cour d’appel de Mons (Belgija) z odločbo z dne 31. januarja 2014, ki je prispela na Sodišče 5. februarja 2014, v postopku

         Régie communale autonome du stade Luc Varenne

      proti

         État belge,

      SODIŠČE (deveti senat),
      v sestavi J. Malenovský, v funkciji predsednika devetega senata, M. Safjan (poročevalec), sodnik, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za régie communale autonome du stade Luc Varenne W. Panis, odvetnik,

               —

               za belgijsko vlado M. Jacobs in J.‑C. Halleux, agenta,

               —

               za grško vlado I. Bakopoulos in V. Stroumpouli, agenta,

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman in M. Gijzen, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in L. Lozano Palacios, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13(B)(b) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med régie communale autonome du stade Luc Varenne (neodvisno občinsko podjetje stadion Luc Varenne, v nadaljevanju: občinsko podjetje) in État belge glede možnosti odbitka davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), s katerim je bila obdavčena pridobitev objektov nogometnega stadiona Luc Varenne, v znesku 1350001,79 EUR.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 2 Šeste direktive, ki spada v naslov II te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
               „Predmet [DDV] je naslednje:

                        1.

                        dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;

                  […]“

               4

               Člen 13 te direktive, naslovljen „Oprostitve na ozemlju države“, v točki B, naslovljeni „Druge oprostitve“, določa:
               „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:
               […]

                        (b)

                        lizing ali dajanje v najem nepremičnin, razen:

                                 1.

                                 nastanitve, kot je opredeljena v zakonodaji držav članic, v hotelskem sektorju ali v sektorjih s podobnimi funkcijami, vključno z nastanitvijo v počitniških taborih ali na prostorih, urejenih za taborjenje;

                                 2.

                                 dajanja v najem garaž in površin za parkiranje vozil;

                                 3.

                                 dajanja v najem stalno instalirane opreme in strojev;

                                 4.

                                 najema sefov.

                           Države članice lahko uporabijo nadaljnje izključitve iz obsega te oprostitve;

                  […]“

               5

               Vsebina v prejšnji točki navedene določbe Šeste direktive je bila skoraj nespremenjena povzeta v členu 135 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1), s katero je bila prenovljena Šesta direktiva in njene poznejše spremembe.

               6

               Člen 17(2)(a) Šeste direktive (postal člen 168 Direktive 2006/112) določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek, ki ga je dolžan plačati:

                        (a)

                        [DDV], ki ga je dolžan ali ga je plačal na ozemlju države za blago ali storitve, ki mu jih je, ali mu jih bo opravil drug davčni zavezanec“.

         Belgijsko pravo

               7

               Člen 19(1) zakonika o davku na dodano vrednost (code de la taxe sur la valeur ajoutée) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o DDV), določa:
               „Uporaba blaga, ki je del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca ali za zasebno rabo njegovih zaposlenih ali bolj splošno za druge namene, ki niso povezani z gospodarsko dejavnostjo davčnega zavezanca, se šteje za opravljanje storitev za plačilo, če je davek za takšno blago v celoti ali deloma odbiten.“

               8

               Člen 44(3), točka 2, zakonika o DDV določa, da so te transakcije oproščene DDV:
               „lizing, dajanje nepremičnin v najem in prenos njihovega najema ter njihova uporaba pod pogoji iz člena 19(1), razen:

                        (a)

                        opravljanje teh storitev:

                                 —

                                 dajanje parkirnih mest za vozila na voljo;

                                 —

                                 dajanje prostorov za skladiščenje blaga na voljo;

                                 —

                                 zagotavljanje opremljenih stanovanj v hotelih, motelih in podjetjih za nastanitev gostov za plačilo;

                                 —

                                 dajanje prostorov za kampiranje na voljo;

                        (b)

                        finančni lizing nepremičnin, ki ga odobri podjetje, ki opravlja finančni lizing nepremičnin ali dajanje v najem, ki se šteje za lizing nepremičnin, če to podjetje obdavčeno zgradi, da zgraditi ali pridobi stavbo, na katero se nanaša pogodba, in najemnik to blago najame za potrebe opravljanja dejavnosti davčnega zavezanca; kralj določi pogoje, ki jih mora izpolnjevati pogodba o finančnem lizingu nepremičnin, zlasti glede trajanja pogodbe, vrste in namembnosti blaga, na katero se ta pogodba nanaša, in pravic in obveznosti najemnika;

                        (c)

                        najem sefov.“

               9

               Člen 45(1), točka 1, zakonika o DDV določa:
               „Vsak davčni zavezanec lahko od davka, ki ga je dolžan plačati, odbije davek na blago, ki mu je bilo dobavljeno, in storitve, ki so bile zanj opravljene, na blago, ki ga je uvozil, ter na dobave blaga znotraj Skupnosti, ki jih je opravil, če jih je uporabil za izvršitev:

                        1.

                        obdavčenih transakcij […]“

               10

               Člen 1 kraljevega odloka št. 3 z dne 10. decembra 1969 o odbitkih pri uporabi davka na dodano vrednost določa:
               „1.   Razen v primerih iz člena 45(1a), (2) in (3) zakonika o [DDV], davčni zavezanec pod pogoji iz členov 2 in 4 tega odloka odbije davek na blago ali storitve, opravljene v zvezi s transakcijami iz člena 45(1), točke od 1 do 5, zakonika.
               Kadar davčni zavezanec pri opravljanju svoje gospodarske dejavnosti opravlja druge transakcije, v zvezi s katerimi odbitek ni možen, odbitni del določi v skladu s členoma 46 in 48 zakonika in členi od 12 do 21 tega odloka.
               2.   V nobenem primeru ni mogoče odbiti davkov na blago in storitve, ki jih je davčni zavezanec namenil za zasebno rabo ali za druge namene kot za namene njegove gospodarske dejavnosti.
               Če se blago ali storitev deloma nameni za take namene, se davek v tem delu ne odbije. Ta del določi davčni zavezanec pod nadzorom uprave.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               11

               Občinsko podjetje uporablja nogometni stadion Luc Varenne, za nakup katerega je moralo plačati znesek 6428579,97 EUR skupaj z DDV v višini 1350001,79 EUR.

               12

               Občinsko podjetje je 25. avgusta 2003 z društvom Royal Football Club de Tournai ASBL (v nadaljevanju: RFCT) sklenilo pogodbo, v skladu s katero lahko društvo RFCT za plačilo uporablja objekte nogometnega stadiona Luc Varenne.

               13

               Občinsko podjetje je odbilo celotni DDV za nakup navedenih objektov.

               14

               Belgijska finančna uprava je po dveh preiskavah, opravljenih na sedežu občinskega podjetja med letoma 2004 in 2006, ugotovila, da je občinsko podjetje opravljalo več vrst transakcij, povezanih z DDV, in sicer:

                        —

                        transakcije, ki so obdavčene z DDV in omogočajo pravico do odbitka vstopnega DDV;

                        —

                        transakcije, ki ne spadajo na področje uporabe DDV in ne omogočajo pravice do odbitka vstopnega DDV, kot je dajanje nekaterih objektov nogometnega stadiona Luc Varenne na voljo društvu RFCT, ki je brezplačno in brez protistoritve, in

                        —

                        transakcije, ki so oproščene DDV in zato ne omogočajo pravice do odbitka vstopnega DDV.

               15

               Belgijska finančna uprava je tako menila, da je treba dajanje nekaterih objektov navedenega stadiona na voljo društvu RFCT po določbah pogodbe, sklenjene s občinskim podjetjem, šteti za dajanje nepremičnine v najem, tako da ga je treba oprostiti DDV v skladu s členom 44(3), točka 2, zakonika o DDV.

               16

               Belgijska finančna uprava je v zapisniku z dne 22. decembra 2006 poudarila, da je iz analize dejavnosti občinskega podjetja po metodi dejanske uporabe razvidno, da lahko vstopni DDV odbije le v višini 36 % po sorazmerni tehniki odbitka DDV iz člena 46(2) zakonika o DDV.

               17

               Belgijska finančna uprava je 10. januarja 2007 proti občinskemu podjetju izdala sklep o izvršbi, da bi to plačalo del DDV, ki naj bi ga neupravičeno odbilo, in sicer v znesku 864001,15 EUR, globo 86.400 EUR in zamudne obresti.

               18

               Občinsko podjetje je ta sklep o izvršbi izpodbijalo pred tribunal de première instance de Mons, ki je s sodbo z dne 12. maja 2011 ugotovilo, da je treba dajanje nekaterih objektov nogometnega stadiona Luc Varenne na voljo društvu RFCT od občinskega podjetja šteti za dajanje nepremičnin v najem in da je uprava pravilno zavrnila odbitek vstopnega davka. Občinsko podjetje je zoper to sodbo vložilo pritožbo pri cour d’appel de Mons.

               19

               Ker je rešitev spora, o katerem mora odločiti cour d’appel de Mons, odvisna od razlage nekaterih določb Šeste direktive, je to prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali dajanje objektov športne infrastrukture na voljo izključno za potrebe nogometa, ki se razume kot možnost uporabe in koriščenja igralne površine nogometnega stadiona (zemljišče) in garderob za igralce in sodnike največ 18 dni na športno sezono (pri čemer se športna sezona začne 1. julija vsako koledarsko leto in konča 30. junija naslednje leto), pomeni dajanje nepremičnin v najem, oproščeno v smislu člena 13(B)(b) Šeste direktive (člen 135(1)(l) Direktive 2006/112), če podeljevalec pravice do uporabe in koriščenja:

                        —

                        v celoti razpolaga z možnostjo, da enake pravice podeli drugim fizičnim ali pravnim osebam po svoji izbiri v času zunaj navedenih 18 dni;

                        —

                        razpolaga s pravico, da kadar koli in brez predhodnega soglasja imetnika pravice do uporabe in koriščenja dostopa do navedenih objektov, predvsem da bi se prepričal o njihovi pravilni uporabi in preprečil kakršno koli škodo, če ne moti neoviranega poteka športnih tekmovanj;

                        —

                        poleg tega ohrani pravico do stalnega nadzora nad dostopom do objektov, vključno z obdobjem, ko jih uporablja RFCT;

                        —

                        zahteva pavšalno nadomestilo 1750 EUR za dan uporabe igralne površine, garderob, okrepčevalnice, hišniške službe, spremljanja in nadzora vseh objektov, pri čemer v skladu s pogodbo 20 % zahtevanega zneska predstavlja nadomestilo za dostop do nogometnega igrišča, 80 % pa nadomestilo za različne storitve čiščenja in vzdrževanja (košnja, sejanje itd.) igralne površine, usklajevanja te površine s standardi ter pomožne storitve, ki jih zagotavlja podeljevalec pravice do uporabe in koriščenja […]?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               20

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(B)(b) Šeste direktive razlagati tako, da pomeni odplačno dajanje nogometnega stadiona na voljo na podlagi pogodbe, s katero so nekatere pravice in pristojnosti pridržane za lastnika in ki določa, da ta opravlja različne storitve, zlasti storitve vzdrževanja, čiščenja, oskrbe in usklajevanja s standardi, ki zajemajo 80 % pogodbeno določenega nadomestila, „dajanje nepremičnin v najem“ v smislu te določbe.

               21

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je temeljna značilnost pojma „dajanje nepremičnin v najem“ v smislu člena 13(B)(b) Šeste direktive ta, da se sopogodbeniku da pravica, da za dogovorjeni čas in proti plačilu uporabi nepremičnino, kot da bi bil njen lastnik, in od uživanja te pravice izključi vse druge osebe. Za presojo, ali neki dogovor ustreza tej definiciji, je treba upoštevati vse značilnosti transakcije in okoliščine, v katerih se opravlja. V zvezi s tem je odločilna objektivnost zadevne transakcije, ne glede na to, kako so jo opredelile stranke (sodba MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, točka 46 in navedena sodna praksa).

               22

               Opozoriti je treba tudi, da morajo biti, da bi šlo za dajanje nepremičnin v najem v smislu člena 13(B)(b) Šeste direktive, izpolnjeni vsi pogoji, ki so značilni za to transakcijo, to je, da je lastnik nepremičnine na najemnika v zameno za najemnino za dogovorjen čas prenesel pravico do uporabe nepremičnine in pravico, da od uporabe te nepremičnine izključi druge osebe (sodba Medicom in Maison Patrice Alard, C‑210/11 in C‑211/11, EU:C:2013:479, točka 26 in navedena sodna praksa).

               23

               Člen 13(B)(b) Šeste direktive pomeni izjemo od splošnega načela, da se DDV plača za vsako storitev, ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo, zaradi česar je treba besedilo te določbe razlagati ozko. Če kateri od pogojev iz prejšnje točke ni izpolnjen, te določbe ni mogoče uporabiti po analogiji z obrazložitvijo, da je uporaba zadevne nepremičnine najbolj podobna dajanju v najem v smislu navedene določbe (glej v tem smislu sodbo Medicom in Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, točka 27).

               24

               Načeloma morajo nacionalna sodišča, ki so edina pristojna za presojo dejanskega stanja, glede na okoliščine vsakega posameznega primera ugotoviti bistvene značilnosti zadevne transakcije, da bi se lahko opravila njena opredelitev glede na Šesto direktivo (glej zlasti, v tem smislu, sodbo Medicom in Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, točka 33 in navedena sodna praksa).

               25

               Glede, natančneje, opredelitve kot uporaba športnih objektov je Sodišče že poudarilo, da je treba storitve, povezane s športom in telesno vzgojo, če je mogoče, obravnavati kot celoto (sodba Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, točka 26).

               26

               Sodišče je tako glede najema igrišča za golf pojasnilo, ker dejavnost vzdrževanja igrišča za golf ne vključuje le pasivnega dajanja igrišča na voljo, ampak med drugim tudi številne trgovske dejavnosti, kot so nadziranje, upravljanje in redno vzdrževanje, ki ga izvaja ponudnik storitev, ter dajanje drugih objektov na voljo, če niso podane povsem posebne okoliščine, dajanje igrišča za golf v najem ne more biti opravljanje glavne storitve (sodba Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, točka 26).

               27

               Okoliščine v postopku v glavni stvari so sicer različne od tistih pri transakciji v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Stockholm Lindöpark (EU:C:2001:34), saj gre v postopku v glavni stvari, prvič, za „kolektivno“ klubsko uporabo objektov in ne za posamični dostop igralcev, drugič, je ta uporaba ponavljajoča in daljša ter načeloma izključna na dogovorjene dni, in tretjič, so funkcije in pristojnosti občinskega podjetja kot najemodajalca odvisne od potreb, ki so neločljivo povezane z najemodajalskim koriščenjem športnih objektov, ki lahko sprejmejo veliko različnih skupin in posameznikov.

               28

               Ugotoviti pa je treba, da iz predložitvene odločbe niso razvidne – s pridržkom presoje dejstev, za katero je pristojno predložitveno sodišče – povsem posebne okoliščine, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da je uporaba igrišča za nogomet glavna storitev transakcije, tako da bi bilo to mogoče opredeliti kot dajanje nepremičnine v najem v smislu člena 13(B)(b) Šeste direktive.

               29

               V okoliščinah postopka v glavni stvari se zdi, da občinsko podjetje opravlja bolj zapleteno storitev od zagotavljanja dostopa do športnih objektov, saj se ukvarja z nadziranjem, upravljanjem, vzdrževanjem in čiščenjem navedenih objektov.

               30

               Prvič, glede nadziranja, in sicer pravic do dostopa do športnih objektov in do nadzora nad tem dostopom, podeljenih občinskemu podjetju, ti ne moreta izključiti opredelitve transakcije v postopku v glavni stvari kot dajanje v najem v smislu člena 13(B)(b) Šeste direktive. Taki pravici je mogoče utemeljiti z zagotavljanjem, da najemniške uporabe navedenih objektov ne motijo tretje osebe. Sodišče je namreč že pojasnilo, da omejitve pravice do uporabe najetih prostorov ne izključujejo tega, da gre za izključno pravico do uporabe v razmerju do vseh drugih oseb, na katere se zakon ali pogodba ne nanaša in ki lahko uveljavljajo pravico na stvari, ki je predmet najema (sodba Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, točka 25).

               31

               V okoliščinah v postopku v glavni stvari se zdi, da pravici do dostopa do športnih objektov in do nadzora tega dostopa prek hišniške službe povzročata trajno prisotnost predstavnikov občinskega podjetja v navedenih objektih, kar bi lahko bil indic, na podlagi katerega je mogoče sklepati, da je vloga občinskega podjetja dejavnejša od vloge, ki bi jo imelo na podlagi dajanja nepremičnin v najem v smislu člena 13(B)(b) Šeste direktive.

               32

               Drugič, glede različnih storitev upravljanja, vzdrževanja in čiščenja je očitno, da so večinoma dejansko nujne za zagotavljanje primernosti zadevnih objektov za uporabo, za katero so namenjeni, torej za športne prireditve in, konkretneje, nogometne tekme v skladu s športno ureditvijo, ki se uporabi.

               33

               Ugotoviti je torej treba, da so objekti, ki so za to potrebni, s ponujenimi storitvami vzdrževanja in usklajevanja s standardi dani na voljo društvu RFCT v stanju, ki omogoča njihovo uporabo za dogovorjene namene, in da pomeni zagotavljanje dostopa do navedenih objektov za prav ta namen opravljanje storitev, ki je značilno za transakcijo v postopku v glavni stvari (glej zlasti, po analogiji, sodbe Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, točki 51 in 52; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, točka 23, in RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, točka 22).

               34

               V zvezi s tem je ekonomska vrednost različnih opravljenih storitev, ki v skladu s predložitveno odločbo pomenijo 80 % pogodbeno določenega nadomestila, tudi indic za to, da se celotna transakcija iz postopka v glavni stvari raje opredeli kot opravljanje storitev namesto dajanje nepremičnine v najem v smislu člena 13(B(b) Šeste direktive.

               35

               Vendar mora predložitveno sodišče presoditi, ali so vse storitve, ki jih ponuja občinsko podjetje, dejansko nujne za zagotavljanje dostopa do športnih objektov za pogodbeno določene namene, ki so izključno nogometni.

               36

               Glede trajanja uporabe zadevnega blaga, ki je bistveni element najemne pogodbe, je treba po eni strani opozoriti, da je Sodišče že ugotovilo, da je pri igrišču za golf to lahko omejeno (sodba Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, točka 27).

               37

               Po drugi strani iz sodne prakse izhaja, da navedena uporaba načeloma ne sme biti zgolj občasna in začasna (glej v tem smislu sodbo Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, točka 24).

               38

               V okoliščinah postopka v glavni stvari se trajanje uporabe, določeno v pogodbi o dajanju na voljo, nanaša na največ 18 nogometnih dni, tako trajanje pa ni a priori zanemarljivo. Predložitveno sodišče mora vseeno presoditi, ali glede na vse okoliščine ne bi bilo primerneje dogovorjene uporabe opredeliti kot občasne in začasne, kar bi pomenilo dodaten indic za ugotovitev, da je treba celotno transakcijo v postopku v glavni stvari raje opredeliti kot opravljanje storitev namesto dajanje nepremičnine v najem. Glede tega je treba zlasti preveriti, ali so objekti nogometnega stadiona Luc Varenne, kot trdi belgijska vlada, ne glede na besedilo pogodbe dejansko dani na voljo društvu RFCT manj občasno ali pa je, kot trdi občinsko podjetje, dejanska uporaba omejena samo na nogometne tekme.

               39

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na predloženo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13(B)(b) Šeste direktive razlagati tako, da odplačno dajanje nogometnega stadiona na voljo na podlagi pogodbe, s katero so nekatere pravice in pristojnosti pridržane za lastnika in ki določa, da ta opravlja različne storitve, zlasti storitve vzdrževanja, čiščenja, oskrbe in usklajevanja s standardi, ki zajemajo 80 % pogodbeno določenega nadomestila, načeloma ne pomeni „dajanja nepremičnin v najem“ v smislu te določbe. Ali je v obravnavanem primeru tako, mora presoditi predložitveno sodišče.

         Stroški

               40

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:

                     Člen 13(B)(b) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) je treba razlagati tako, da odplačno dajanje nogometnega stadiona na voljo na podlagi pogodbe, s katero so nekatere pravice in pristojnosti pridržane za lastnika in ki določa, da ta opravlja različne storitve, zlasti storitve vzdrževanja, čiščenja, oskrbe in usklajevanja s standardi, ki zajemajo 80 % pogodbeno določenega nadomestila, načeloma ne pomeni „dajanja nepremičnin v najem“ v smislu te določbe. Ali je v obravnavanem primeru tako, mora presoditi predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.