title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. junija 2013.#Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs proti Paulu Neweyu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Šesta direktiva o DDV – Člena 2, točka 1, in 6(1) – Pojem ,opravljanje storitev‘ – Opravljanje oglaševalskih storitev in storitev posredovanja kreditov – Oprostitve – Gospodarska in poslovna stvarnost transakcij – Zlorabe – Transakcije, katerih edini namen je pridobitev davčne ugodnosti.#Zadeva C‑653/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-653/11,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 13. decembra 2011, ki je prispela na Sodišče 19. decembra 2011, v postopku
            Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs
            proti
            Paulu Neweyju , ki posluje pod imenom Ocean Finance,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader (poročevalka), sodnica, in C. G. Fernlund, sodnik,
            generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
            sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. marca 2013,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za P. Neweyja, ki posluje pod imenom Ocean Finance, J. Ghosh, QC, E. Wilson in J. Bremner, barristers,
            – za vlado Združenega kraljestva S. Ossowski in L. Christie, agenta, skupaj z O. Thomasom, barrister,
            – za Irsko E. Creedon, agentka, skupaj z A. Collinsom, SC,
            – za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z A. De Stefanom, avvocato dello Stato,
            – za Evropsko komisijo R. Lyal in C. Soulay, agenta,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2000/65/ES z dne 17. oktobra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 324), (v nadaljevanju: Šesta direktiva).
            2. Predlog je bil vložen v okviru spora med Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) in P. Neweyjem, ki posluje pod imenom Ocean Finance (v nadaljevanju: P. Newey), v zvezi z davkom na dodano vrednost (DDV), ki se uporablja za storitve oglaševanja.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. V skladu s členom 299(6) ES se za Kanalske otoke, med katerimi je tudi otok Jersey, Pogodba ES uporablja le, kolikor je to potrebno za izvajanje ureditve, ki je za te otoke predvidena, med drugim, s Protokolom št. 3 o Kanalskih otokih in otoku Man (UL L 1972, L 73, str. 164), ki je priložen k Aktu o pogojih pristopa Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska in prilagoditvah Pogodb (UL 1972, L 73, str. 14). Ker ta protokol ne vsebuje določb, ki se nanašajo na DDV, se pravo Unije v zvezi z DDV za otok Jersey ne uporablja.
            4. V četrti uvodni izjavi Šeste direktive je navedeno, da je treba upoštevati cilj odprave obdavčitve pri uvozu in odpustitve davka pri izvozu v trgovini med državami članicami in da je treba zagotoviti, da skupni sistem prometnih davkov ni diskriminatoren glede porekla blaga in storitev, da bo tako mogoče vzpostaviti skupni trg, ki bo omogočal lojalno konkurenco in odražal dejanski notranji trg.
            5. V skladu s členom 2, točka 1, Šeste direktive je predmet DDV „dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“.
            6. Člen 5(1) te direktive določa, da „dobava blaga“ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik, člen 6(1) te direktive pa določa, da „opravljanje storitev“ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v smislu člena 5 iste direktive.
            7. Člen 9 Šeste direktive določa:
            „1. Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno poslovno enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče ali običajno prebiva.
            2. Vendar pa:
            […]
            (e) je kraj, kjer so navedene storitve opravljene, če se opravijo za naročnike s sedežem izven Skupnosti ali za davčne zavezance s sedežem v Skupnosti, vendar ne v isti državi, kjer ima izvajalec sedež, kraj, kjer ima naročnik sedež svoje dejavnosti ali ima stalno poslovno enoto, za katero se opravi storitev, ali, če takšen kraj ne obstaja, kraj, kjer ima naročnik stalno prebivališče ali začasno prebivališče:
            […]
            – oglaševanje;
            […]
            – bančne, finančne in zavarovalne transakcije, vključno s pozavarovanjem, razen najema sefov;
            […]
            – storitve zastopnikov, ki delujejo v imenu in za račun drugega, kadar za svojega naročnika posredujejo storitve iz te točke (e).
            3. Da bi se države članice izognile dvojnemu obdavčevanju, neobdavčevanju ali izkrivljanju konkurence, lahko pri storitvah iz odstavka 2(e) ter pri dajanju prevoznih sredstev v najem, upoštevajo:
            […]
            (b) kraj opravljanja storitev, ki bi bil po tem členu izven Skupnosti, [kot da bi bil] na ozemlju države, če se storitve dejansko uporabijo in uživajo na ozemlju države.“
            8. Člen 13 Šeste direktive, naslovljen „Oprostitve na ozemlju države“, pod podnaslovom „B. Druge oprostitve“ določa:
            „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:
            […]
            (d) naslednje transakcije:
            1. dajanje kreditov in posredovanje v zvezi s krediti ter upravljanje kreditov s strani osebe, ki kredit odobri;
            2. sklepanje ali druge vrste poslovanja v zvezi z garancijami za kredite ali kakršnimi koli drugimi oblikami zavarovanja denarja ter upravljanje garancij za kredite s strani osebe, ki kredit odobri;
            […]“
            9. Člen 17(2) te direktive določa:
            „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek, ki ga je dolžan plačati:
            (a) [DDV], ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih bo dobavil drug davčni zavezanec;
            […]“
            10. Člen 21 te direktive določa:
            „[…]
            1. DDV] po notranjem sistemu so dolžni plačati:
            […]
            (b) davčni zavezanci, katerim se opravijo storitve iz člena 9(2)(e), ali osebe, identificirane za davek na dodano vrednost na ozemlju države, katerim se opravijo storitve iz člena 28b(C), (D), (E) in (F), če storitve opravi davčni zavezanec, ki nima sedeža na ozemlju države.
            […]“
            Pravo Združenega kraljestva
            11. V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je člen 4(1) zakona o DDV iz leta 1994 (Value Added Tax Act 1994) določal:
            „DDV se obračuna od vseh dobav blaga ali storitev, opravljenih v Združenem kraljestvu, če gre za obdavčljivo dobavo blaga ali storitev, ki jo zavezanec opravi v okviru svoje gospodarske dejavnosti.“
            12. Člen 5(2)(a) in (b) tega zakona je določal:
            „(a) za namene tega zakona ,dobava blaga‘ in ,opravljanje storitev‘ pomenita vse oblike dobave blaga in opravljanja storitev, razen tistih, ki se ne opravijo za plačilo;
            (b) vsaka transakcija, ki ni dobava blaga, vendar se opravi za plačilo, […] se šteje za opravljanje storitev.“
            13. Člen 7(10) tega zakona je določal:
            „Šteje se, da je storitev opravljena:
            (a) v Združenem kraljestvu, če ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež v Združenem kraljestvu; in
            (b) v tretji državi (in ne v Združenem kraljestvu), če ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež v tej državi.“
            14. Člen 8(1) in (2) tega zakona je za storitve, ki se opravijo iz države, ki ni Združeno kraljestvo, nalagal uporabo mehanizma obrnjene davčne obveznosti (reverse charge) in določal:
            „1. Razen v primeru iz odstavka 3 spodaj, so, če upoštevne storitve:
            (a) opravi oseba, ki pripada Združenemu kraljestvu, in
            (b) prejme oseba (,prejemnik‘), ki pripada Združenemu kraljestvu, za namene kakršne koli gospodarske dejavnosti, ki jo opravlja,
            posledice po tem zakonu enake (zlasti kar zadeva obračun DDV na opravo storitev in pravico davčnega zavezanca do odbitja vstopnega davka), kot če bi prejemnik sam opravil storitve v Združenem kraljestvu v okviru svoje gospodarske dejavnosti in bi bila ta transakcija obdavčljiva.
            2. Za namene tega člena ,upoštevne storitve‘ pomenijo storitve, navedene v prilogi 5, ki ne spadajo med storitve, navedene v prilogi 9.
            3. Storitve, za katere se v skladu z odstavkom 1 tega člena šteje, da jih je opravil prejemnik sam, se pri določitvi pravice do odbitka vstopnega davka na podlagi člena 26(1) ne štejejo za storitve, ki jih opravi ta prejemnik.“
            15. Člen 9 zakona o DDV iz leta 1994 je pojem „kraj pripadnosti“ (place of belonging) za prejemnika storitev opredeljeval tako:
            „1. Na podlagi odstavka 2 tega člena se za vse primere opravljanja storitev določi, kateri državi pripada izvajalec storitve, na podlagi odstavkov 3 in 4 tega člena pa se (ob upoštevanju določb, sprejetih na podlagi člena 8(6)) za vse primere opravljanja storitev določi, kateri državi pripada prejemnik storitve.
            2. Za izvajalca storitev se šteje, da pripada državi, če:
            (a) ima v njej sedež ali drugo stalno poslovno enoto, ki ju nima v nobeni drugi državi, ali
            (b) nima sedeža ali stalne poslovne enote (v tej ali kateri drugi državi), vendar ima v tej državi običajno prebivališče, ali
            (c) ima sedež ali stalno poslovno enoto v tej državi in v drugih državah, vendar je njegov sedež ali njegova stalna poslovna enota, ki je najbolj neposredno povezana z opravljeno storitvijo, v tej državi.
            3. Če se storitev opravi za posameznika in je ta ne prejme za namene katere od gospodarskih dejavnosti, ki jih opravlja, se zanj šteje, da pripada državi, v kateri ima običajno prebivališče.
            4. Kadar se odstavek 3 tega člena ne uporabi, se za prejemnika storitve šteje, da pripada državi, če:
            (a) je izpolnjen vsaj eden od pogojev iz točk (a) in (b) odstavka 2 tega člena ali
            (b) če ima sedež ali drugo stalno poslovno enoto iz odstavka 2 tega člena v tej državi in v drugih državah ter sta ta sedež ali enota, v kateri ali za potrebe katere bodo storitve najbolj neposredno uporabljene, v tej državi.
            5. Za namene tega člena (vendar za nobene druge namene) se šteje:
            (a) da ima oseba, ki opravlja gospodarsko dejavnost prek podružnice ali agencije v neki državi, sedež v tej državi in
            (b) da ,običajno prebivališče‘ pri pravni osebi pomeni kraj, v katerem je po zakonu ustanovljena.“
            16. Člen 31 zakona o DDV iz leta 1994 in skupina 5 priloge 9 k temu zakonu izvajata člen 13(B)(d) Šeste direktive in določata, da so DDV oproščene, med drugim, storitve „dajanja kreditov“ in storitve posredovanja v zvezi s krediti.
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            17. Iz predložitvene odločbe izhaja, da se je v obdobju, ki je upoštevno za postopek v glavni stvari, P. Newey ukvarjal s posredovanjem kreditov in da je imel sedež v kraju Tamworth (Združeno kraljestvo). Storitve posredovanja kreditov, ki jih je P. Newey opravil v Združenem kraljestvu, so bile v skladu s členom 13(B)(d) Šeste direktive oproščene DDV. Nasprotno pa so bile storitve oglaševanja, ki jih je P. Newey opravil v Združenem kraljestvu in so bile namenjene privabljanju potencialnih strank, predmet DDV, tako da P. Newey davka, ki ga je moral plačati v okviru izdatkov za oglaševanje, ni mogel dobiti povrnjenega.
            18. Da bi se izognil temu nevračljivemu davčnemu bremenu, je P. Newey na otoku Jersey, ki je ozemlje, na katerem se Šesta direktiva ne uporablja, ustanovil družbo Alabaster (CI) Ltd (v nadaljevanju: Alabaster) in ji dodelil pravico do uporabe imena Ocean Finance. P. Newey je bil edini družbenik te družbe.
            19. V družbi Alabaster je bila vedno vsaj ena oseba zaposlena s polnim delovnim časom, poleg tega pa je imela ta družba lastno upravo, to je fizične osebe, ki so prebivale na otoku Jersey, ki niso imele neposrednih izkušenj s posredovanjem kreditov, ki so jih priporočili ali zaposlili računovodje P. Neweyja in ki so bile plačane glede na čas, ki so ga posvetile dejavnosti družbe Alabaster.
            20. Na podlagi statuta družbe Alabaster in na otoku Jersey veljavne zakonodaje je bila ta uprava odgovorna za upravljanje te družbe in je izvajala s tem povezana pooblastila, P. Newey pa pri upravljanju te družbe ni imel nobene vloge.
            21. Pogodbe o posredovanju kreditov so bile sklenjene neposredno med posojilojemalci in družbo Alabaster, tako da so bile provizije za storitve posredovanja plačane tej družbi, in ne P. Neweyju.
            22. Vendar pa se družba Alabaster sama ni ukvarjala z obravnavo prošenj za kredite, temveč je za to najemala storitve P. Neweyja, ki jih je na podlagi pogodbe opravljal kot podizvajalec (v nadaljevanju: pogodba o opravljanju storitev), zagotavljal pa jih je s svojimi uslužbenci, ki so to dejavnost opravljali v kraju Tamworth (Združeno kraljestvo). Ta pogodba je vsebovala seznam storitev, ki jih je moral P. Newey opraviti, pri čemer so bile na tem seznamu v bistvu navedene vse naloge, ki so bile povezane z dejavnostjo posredovanja kreditov. Na podlagi te pogodbe je imel P. Newey tudi možnost, da se pogaja o vsebini pogodb, ki so bile sklenjene med družbo Alabaster in posojilodajalci.
            23. V zameno za te storitve je P. Newey prejel plačilo, ki je bilo v začetku določeno na 50 % in nato na 60 % bruto provizij, ki jih je družba Alabaster prejela ob dodelitvi kredita, povečano za nastale stroške in izplačila.
            24. V praksi so potencialni posojilojemalci v Združenem kraljestvu vzpostavili stik neposredno z zaposlenimi pri P. Neweyju, ki so prošnje za kredit obravnavali in na otok Jersey v odobritev upravi družbe Alabaster poslali tiste, ki so izpolnjevale merila za dodelitev kredita. Postopek odobritve je bil po navadi končan v eni uri in v praksi ni nikoli prišlo do zavrnitve prošnje za odobritev.
            25. Ker je bilo oglaševanje, namenjeno potencialnim posojilojemalcem, nujno za opravljanje dejavnosti posredovanja kreditov, so stroški oglaševanja predstavljali pomemben delež stroškov družbe Alabaster.
            26. Po navedbah predložitvenega sodišča je storitve oglaševanja zagotavljala družba Wallace Barnaby & Associates Ltd (v nadaljevanju: Wallace Barnaby), ki ni povezana z družbo Alabaster, vendar ima prav tako sedež na otoku Jersey, in sicer na podlagi pogodbe z zadnjenavedeno družbo. Družba Wallace Barnaby je te oglaševalske storitve naročala pri oglaševalskih agencijah s sedežem v Združenem kraljestvu, zlasti pri oglaševalski agenciji Ekay Advertising. V skladu z zakonodajo, ki velja na otoku Jersey, plačila družbe Alabaster družbi Wallace Barnaby za te storitve niso bila obdavčena z DDV.
            27. P. Newey ni bil pooblaščen za to, da bi v imenu družbe Alabaster naročal oglaševalske storitve, in ni imel nobene odgovornosti za plačilo storitev, ki jih je opravila družba Wallace Barnaby za družbo Alabaster. Vendar pa je bil pristojen za odobritev vsebine oglasov, glede katere se je dogovarjal z enim od uslužbencev družbe Ekay Advertising, ki je delal v Združenem kraljestvu. Na podlagi teh dogovorov je ta uslužbenec dal priporočila družbi Wallace Barnaby.
            28. Družba Wallace Barnaby je priporočila posredovala članom uprave družbe Alabaster, ki so se po tem, ko so jih prejeli, vsak teden sestali, da bi sprejeli sklepe glede načrtovanih izdatkov za oglaševanje. V praksi ni bilo zavrnjeno nobeno izmed teh priporočil.
            29. Commissioners menijo, prvič, da so bile za namene DDV zadevne oglaševalske storitve opravljene za P. Neweyja v Združenem kraljestvu in da jih je treba zato tam tudi obdavčiti ter, drugič, da so bile za namene DDV tudi storitve posredovanja kreditov opravljene v Združenem kraljestvu, opravil pa jih je P. Newey.
            30. Commissioners podredno menijo, da bi bilo – če bi se ugotovilo, da je bila družba Alabaster na otoku Jersey prejemnica oglaševalskih storitev in izvajalka storitev posredovanja kreditov – treba šteti, da so pogodbe, ki so sklenjene za doseganje tega rezultata, v nasprotju z načelom prepovedi zlorabe prava, kakor je bilo opredeljeno v sodbi Sodišča z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi (C-255/02, ZOdl., str. I-1609), zato jih je treba presojati drugače.
            31. Commissioners so zato 27. septembra 2005 P. Neweyju poslali odločbo o odmeri DDV za obdobje od 1. julija 2002 do 31. decembra 2004 v višini 10.707.075 funtov (GBP), da bi tako od njega izterjali DDV za oglaševalske storitve, ki so bile zanj opravljene v tem obdobju.
            32. P. Newey trdi, da je zadevne storitve posredovanja kreditov iz postopka v glavni stvari opravila družba Alabaster z otoka Jersey in da je bila ta družba tudi prejemnica oglaševalskih storitev. Dodaja, da načela prepovedi zlorabe prava ni mogoče uporabiti, če storitve oseba s sedežem zunaj Evropske unije opravlja za drugo osebo, ki prav tako nima sedeža v Uniji.
            33. P. Newey je proti navedeni odločbi o odmeri davka vložil tožbo na First-tier Tribunal (Tax Chamber), ki je s sodbo z dne 23. aprila 2010 tej tožbi ugodilo.
            34. To sodišče je menilo, da je dejavnost posredovanja kreditov opravljala družba Alabaster, in to s storitvami, ki jih je na podlagi pogodbe o opravljanju storitev opravil P. Newey. Zato naj družbe Alabaster ne bi bilo mogoče šteti za družbo, ki je „poštni nabiralnik“.
            35. First-tier Tribunal (Tax Chamber) je tudi menilo, da je bila družba Alabaster tista, ki je opravljala zadevne storitve posredovanja kreditov posojilojemalcem in ki je bila prejemnica oglaševalskih storitev. Med P. Neweyjem in posojilodajalci ter med njim in družbo Wallace Barnaby naj ne bi bilo neposrednih transakcij. Čeprav naj bi bil bistveni cilj družbe Alabaster pridobitev davčne ugodnosti, po mnenju tega sodišča ni prišlo do nobene zlorabe, ker konstrukcija, v katero je bila vpeta družba Alabaster, ni v nasprotju s ciljem Šeste direktive.
            36. Commissioners so zoper to sodbo vložili pritožbo na Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).
            37. V teh okoliščinah je Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Kakšen pomen mora nacionalno sodišče – v okoliščinah, kakršne so okoliščine obravnavanega primera – pripisati pogodbam, ko ugotavlja, katera oseba je opravila storitev za namene DDV? Natančneje, ali je položaj stranke na podlagi pogodbe odločilen pri ugotavljanju njenega položaja glede DDV?
            2. Če položaj na podlagi pogodbe ni odločilen, v kakšnih okoliščinah naj nacionalno sodišče – v okoliščinah, kakršne so okoliščine obravnavanega primera – ne upošteva položaja na podlagi pogodbe?
            3. Kako pomembno je zlasti v okoliščinah, kakršne so okoliščine obravnavanega primera:
            (a) da je oseba, ki opravi storitev na podlagi pogodbe, pod popolnim nadzorom druge osebe;
            (b) da ima poslovno znanje, poslovne povezave in izkušnje oseba, ki ni oseba, ki je sklenila pogodbo;
            (c) da vse odločilne elemente storitve ali večino njih opravi oseba, ki ni oseba, ki je sklenila pogodbo;
            (d) da poslovno tveganje finančne izgube in izgube ugleda, ki izhaja iz opravljanja storitev, nosi oseba, ki ni oseba, ki je sklenila pogodbo;
            (e) da oseba, ki opravlja storitev na podlagi pogodbe, za odločilne elemente take storitve sklene pogodbo s podizvajalcem, ki je oseba, ki nadzira prvonavedeno osebo, in taka podizvajalska pogodba nima nekaterih tržnih značilnosti?
            4. Ali naj nacionalno sodišče v okoliščinah, kakršne so okoliščine obravnavanega primera, ne upošteva tega, kar izhaja iz pogodbenih določil?
            5. Če je odgovor na četrto vprašanje nikalen, ali je davčna posledica dogovorov, kot so dogovori v obravnavanem primeru, davčna ugodnost, dopustitev katere bi bila v nasprotju z namenom Šeste direktive v smislu točk od 74 do 86 [zgoraj navedene sodbe v zadevi Halifax in drugi]?
            6. Če je odgovor na peto vprašanje pritrdilen, kako je treba presojati dogovore, kot so dogovori v obravnavanem primeru?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo, drugo, tretje in četrto vprašanje
            38. Predložitveno sodišče s prvimi štirimi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali so pogodbena določila odločilnega pomena za identifikacijo ponudnika in prejemnika v transakciji „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive, in v katerih primerih je mogoče ta določila presojati drugače, če je odgovor nikalen.
            39. Najprej je treba opozoriti, da je Šesta direktiva uvedla skupni sistem DDV, ki temelji zlasti na enotni opredelitvi obdavčljivih transakcij (zgoraj navedena sodba Halifax in drugi, točka 48).
            40. V skladu s členom 2, točka 1, Šeste direktive sta predmet davka na dodano vrednost „dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“. Posebej v zvezi s pojmom opravljanja storitev je Sodišče že velikokrat presodilo, da je storitev opravljena „za plačilo“ v smislu te določbe in torej obdavčljiva, samo če med izvajalcem in prejemnikom storitve obstaja pravno razmerje, v okviru katerega se izmenjajo vzajemne dajatve, pri čemer plačilo, ki ga prejme izvajalec storitev, pomeni dejansko protidajatev za storitve, opravljene za prejemnika (sodba z dne 16. decembra 2010 v zadevi MacDonald Resorts, C-270/09, ZOdl., str. I-13179, točka 16 in navedena sodna praksa).
            41. Iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, da je pojem opravljanja storitev objektiven in se uporablja neodvisno od namenov in rezultatov zadevnih transakcij, pri čemer davčna uprava nima obveznosti izvesti preiskavo, da bi določila namen davčnega zavezanca (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Halifax in drugi, točki 56 in 57 ter navedena sodna praksa).
            42. Posebej v zvezi s težo pogodbenih določil pri predelitvi neke transakcije za obdavčljivo transakcijo je treba spomniti na sodno prakso Sodišča, po kateri upoštevanje gospodarske in poslovne stvarnosti pomeni temeljno merilo za izvajanje skupnega sistema DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 7. oktobra 2010 v združenih zadevah Loyalty Management UK in Baxi Group, C-53/09 in C-55/09, ZOdl., str. I-9187, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).
            43. Glede na to, da pogodbena določila običajno odražajo gospodarsko in poslovno stvarnost, in zato da bi se upoštevale zahteve pravne varnosti, so upoštevna pogodbena določila element, ki ga je za identifikacijo izvajalca in prejemnika pri transakciji „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive treba upoštevati.
            44. Vendar pa se lahko včasih izkaže, da nekatera pogodbena določila gospodarske in poslovne stvarnosti transakcij ne odražajo popolnoma.
            45. Tako bi bilo zlasti, če bi se izkazalo, da so ta pogodbena določila zgolj popolnoma umetna konstrukcija, ki ne ustreza gospodarski in poslovni stvarnosti transakcij.
            46. Sodišče je namreč že večkrat ugotovilo, da je boj proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in možnim zlorabam cilj, ki ga Šesta direktiva priznava in spodbuja (glej zgoraj navedeno sodbo Halifax in drugi, točka 71 in navedena sodna praksa), in da načelo prepovedi zlorabe prava vodi do prepovedi popolnoma umetnih konstrukcij brez gospodarske stvarnosti, opravljenih zgolj z namenom pridobitve davčne ugodnosti (glej sodbe z dne 22. maja 2008 v zadevi Ampliscientifica in Amplifin, C-162/07, ZOdl., str. I-4019, točka 28; z dne 27. oktobra 2011 v zadevi Tanoarch, C-504/10, ZOdl., str. I-10853, točka 51, in z dne 12. julija 2012 v zadevi J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C-326/11, točka 35).
            47. V postopku v glavni stvari ni sporno, da je družba Alabaster formalno, v skladu s pogodbenimi določili, izvajala storitve posredovanja kreditov posojilojemalcem in da je bila prejemnica oglaševalskih storitev družbe Wallace Barnaby.
            48. Vendar pa ob upoštevanju gospodarske stvarnosti poslovnih razmerij med, na eni strani, P. Neweyjem, družbo Alabaster in posojilodajalci in, na drugi strani, P. Neweyjem, družbo Alabaster in družbo Wallace Barnaby, kot izhaja iz predložitvene odločbe in zlasti iz dejstev, ki jih navaja Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) v tretjem vprašanju, ni mogoče izključiti, da je do dejanskega opravljanja ali uporabe zadevnih storitev v postopku v glavni stvari prišlo v Združenem kraljestvu, in to v korist P. Neweyja.
            49. Naloga predložitvenega sodišča je, da preuči vse okoliščine spora v postopku v glavni stvari in preveri, ali pogodbena določila dejansko ne odražajo gospodarske stvarnosti in ali je bil dejanski izvajalec zadevnih storitev posredovanja kreditov in prejemnik oglaševalskih storitev družbe Wallace Barnaby P. Newey, in ne družba Alabaster.
            50. Če je tako, je treba ta pogodbena določila presojati tako, da se vzpostavi položaj, kakršen bi obstajal, če ne bi bilo transakcij, ki pomenijo navedeno zlorabo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Halifax in drugi, točka 98).
            51. Če bi predložitveno sodišče menilo, da te transakcije pomenijo zlorabo, bi v obravnavanem primeru ponovna vzpostavitev položaja, kakršen bi obstajal, če ne bi bilo zadevnih transakcij, pomenila zlasti, da odločbe Commissioners ne bi bilo mogoče izpodbijati s sklicevanjem na pogodbe o opravljanju storitev in na pogodbe o opravljanju oglaševalskih storitev, ki sta jih sklenili družba Alabaster in Wallace Barnaby, ker bi lahko Commissioners upravičeno šteli, da je bil izvajalec storitev posredovanja kreditov in prejemnik oglaševalskih storitev iz postopka v glavni stvari dejansko P. Newey.
            52. Glede na navedeno je treba na prva štiri vprašanja odgovoriti, da čeprav so pogodbena določila eden od elementov, ki jih je treba upoštevati, niso odločilnega pomena za identifikacijo izvajalca in prejemnika „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive. Možno je tudi, da se ta določila sploh ne upoštevajo, zlasti če se izkaže, da ne odražajo gospodarske in poslovne stvarnosti, temveč so popolnoma umetna konstrukcija, ki nima nobene povezave z gospodarsko stvarnostjo in katere edini namen je pridobitev davčne ugodnosti, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče.
            Peto in šesto vprašanje
            53. Glede na odgovor na prva štiri vprašanja na peto in šesto vprašanje predložitvenega sodišča ni treba odgovoriti.
            Stroški
            54. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            Čeprav so pogodbena določila eden od elementov, ki jih je treba upoštevati, niso odločilnega pomena za identifikacijo izvajalca in prejemnika „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2000/65/ES z dne 17. oktobra 2000. Možno je tudi, da se ta določila sploh ne upoštevajo, zlasti če se izkaže, da ne odražajo gospodarske in poslovne stvarnosti, temveč so popolnoma umetna konstrukcija, ki nima nobene povezave z gospodarsko stvarnostjo in katere edini namen je pridobitev davčne ugodnosti, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče.

    ---documentbreak---

         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 20. junija 2013 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Šesta direktiva o DDV — Člena 2, točka 1, in 6(1) — Pojem ‚opravljanje storitev‘ — Opravljanje oglaševalskih storitev in storitev posredovanja kreditov — Oprostitve — Gospodarska in poslovna stvarnost transakcij — Zlorabe — Transakcije, katerih edini namen je pridobitev davčne ugodnosti“
      V zadevi C-653/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 13. decembra 2011, ki je prispela na Sodišče 19. decembra 2011, v postopku

         Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

      proti

         Paulu Neweyju, ki posluje pod imenom Ocean Finance,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader (poročevalka), sodnica, in C. G. Fernlund, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. marca 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za P. Neweyja, ki posluje pod imenom Ocean Finance, J. Ghosh, QC, E. Wilson in J. Bremner, barristers,

               —

               za vlado Združenega kraljestva S. Ossowski in L. Christie, agenta, skupaj z O. Thomasom, barrister,

               —

               za Irsko E. Creedon, agentka, skupaj z A. Collinsom, SC,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z A. De Stefanom, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo R. Lyal in C. Soulay, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2000/65/ES z dne 17. oktobra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 324), (v nadaljevanju: Šesta direktiva).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) in P. Neweyjem, ki posluje pod imenom Ocean Finance (v nadaljevanju: P. Newey), v zvezi z davkom na dodano vrednost (DDV), ki se uporablja za storitve oglaševanja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V skladu s členom 299(6) ES se za Kanalske otoke, med katerimi je tudi otok Jersey, Pogodba ES uporablja le, kolikor je to potrebno za izvajanje ureditve, ki je za te otoke predvidena, med drugim, s Protokolom št. 3 o Kanalskih otokih in otoku Man (UL L 1972, L 73, str. 164), ki je priložen k Aktu o pogojih pristopa Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska in prilagoditvah Pogodb (UL 1972, L 73, str. 14). Ker ta protokol ne vsebuje določb, ki se nanašajo na DDV, se pravo Unije v zvezi z DDV za otok Jersey ne uporablja.

               4

               V četrti uvodni izjavi Šeste direktive je navedeno, da je treba upoštevati cilj odprave obdavčitve pri uvozu in odpustitve davka pri izvozu v trgovini med državami članicami in da je treba zagotoviti, da skupni sistem prometnih davkov ni diskriminatoren glede porekla blaga in storitev, da bo tako mogoče vzpostaviti skupni trg, ki bo omogočal lojalno konkurenco in odražal dejanski notranji trg.

               5

               V skladu s členom 2, točka 1, Šeste direktive je predmet DDV „dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“.

               6

               Člen 5(1) te direktive določa, da „dobava blaga“ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik, člen 6(1) te direktive pa določa, da „opravljanje storitev“ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v smislu člena 5 iste direktive.

               7

               Člen 9 Šeste direktive določa:
               „1.   Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno poslovno enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče ali običajno prebiva.
               2.   Vendar pa:
               […]

                        (e)

                        je kraj, kjer so navedene storitve opravljene, če se opravijo za naročnike s sedežem izven Skupnosti ali za davčne zavezance s sedežem v Skupnosti, vendar ne v isti državi, kjer ima izvajalec sedež, kraj, kjer ima naročnik sedež svoje dejavnosti ali ima stalno poslovno enoto, za katero se opravi storitev, ali, če takšen kraj ne obstaja, kraj, kjer ima naročnik stalno prebivališče ali začasno prebivališče:
                        […]

                                 —

                                 oglaševanje;

                           […]

                                 —

                                 bančne, finančne in zavarovalne transakcije, vključno s pozavarovanjem, razen najema sefov;

                           […]

                                 —

                                 storitve zastopnikov, ki delujejo v imenu in za račun drugega, kadar za svojega naročnika posredujejo storitve iz te točke (e).

                  3.   Da bi se države članice izognile dvojnemu obdavčevanju, neobdavčevanju ali izkrivljanju konkurence, lahko pri storitvah iz odstavka 2(e) ter pri dajanju prevoznih sredstev v najem, upoštevajo:
               […]

                        (b)

                        kraj opravljanja storitev, ki bi bil po tem členu izven Skupnosti, [kot da bi bil] na ozemlju države, če se storitve dejansko uporabijo in uživajo na ozemlju države.“

               8

               Člen 13 Šeste direktive, naslovljen „Oprostitve na ozemlju države“, pod podnaslovom „B. Druge oprostitve“ določa:
               „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:
               […]

                        (d)

                        naslednje transakcije:

                                 1.

                                 dajanje kreditov in posredovanje v zvezi s krediti ter upravljanje kreditov s strani osebe, ki kredit odobri;

                                 2.

                                 sklepanje ali druge vrste poslovanja v zvezi z garancijami za kredite ali kakršnimi koli drugimi oblikami zavarovanja denarja ter upravljanje garancij za kredite s strani osebe, ki kredit odobri;

                           […]“

               9

               Člen 17(2) te direktive določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek, ki ga je dolžan plačati:

                        (a)

                        [DDV], ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih bo dobavil drug davčni zavezanec;

                  […]“

               10

               Člen 21 te direktive določa:
               „[…]
               1.   DDV] po notranjem sistemu so dolžni plačati:
               […]

                        (b)

                        davčni zavezanci, katerim se opravijo storitve iz člena 9(2)(e), ali osebe, identificirane za davek na dodano vrednost na ozemlju države, katerim se opravijo storitve iz člena 28b(C), (D), (E) in (F), če storitve opravi davčni zavezanec, ki nima sedeža na ozemlju države.

                  […]“

         Pravo Združenega kraljestva

               11

               V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je člen 4(1) zakona o DDV iz leta 1994 (Value Added Tax Act 1994) določal:
               „DDV se obračuna od vseh dobav blaga ali storitev, opravljenih v Združenem kraljestvu, če gre za obdavčljivo dobavo blaga ali storitev, ki jo zavezanec opravi v okviru svoje gospodarske dejavnosti.“

               12

               Člen 5(2)(a) in (b) tega zakona je določal:

                        „(a)

                        za namene tega zakona ‚dobava blaga‘ in ‚opravljanje storitev‘ pomenita vse oblike dobave blaga in opravljanja storitev, razen tistih, ki se ne opravijo za plačilo;

                        (b)

                        vsaka transakcija, ki ni dobava blaga, vendar se opravi za plačilo, […] se šteje za opravljanje storitev.“

               13

               Člen 7(10) tega zakona je določal:
               „Šteje se, da je storitev opravljena:

                        (a)

                        v Združenem kraljestvu, če ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež v Združenem kraljestvu; in

                        (b)

                        v tretji državi (in ne v Združenem kraljestvu), če ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež v tej državi.“

               14

               Člen 8(1) in (2) tega zakona je za storitve, ki se opravijo iz države, ki ni Združeno kraljestvo, nalagal uporabo mehanizma obrnjene davčne obveznosti (reverse charge) in določal:
               „1.   Razen v primeru iz odstavka 3 spodaj, so, če upoštevne storitve:

                        (a)

                        opravi oseba, ki pripada Združenemu kraljestvu, in

                        (b)

                        prejme oseba (‚prejemnik‘), ki pripada Združenemu kraljestvu, za namene kakršne koli gospodarske dejavnosti, ki jo opravlja,

                  posledice po tem zakonu enake (zlasti kar zadeva obračun DDV na opravo storitev in pravico davčnega zavezanca do odbitja vstopnega davka), kot če bi prejemnik sam opravil storitve v Združenem kraljestvu v okviru svoje gospodarske dejavnosti in bi bila ta transakcija obdavčljiva.
               2.   Za namene tega člena ‚upoštevne storitve‘ pomenijo storitve, navedene v prilogi 5, ki ne spadajo med storitve, navedene v prilogi 9.
               3.   Storitve, za katere se v skladu z odstavkom 1 tega člena šteje, da jih je opravil prejemnik sam, se pri določitvi pravice do odbitka vstopnega davka na podlagi člena 26(1) ne štejejo za storitve, ki jih opravi ta prejemnik.“

               15

               Člen 9 zakona o DDV iz leta 1994 je pojem „kraj pripadnosti“ (place of belonging) za prejemnika storitev opredeljeval tako:
               „1.   Na podlagi odstavka 2 tega člena se za vse primere opravljanja storitev določi, kateri državi pripada izvajalec storitve, na podlagi odstavkov 3 in 4 tega člena pa se (ob upoštevanju določb, sprejetih na podlagi člena 8(6)) za vse primere opravljanja storitev določi, kateri državi pripada prejemnik storitve.
               2.   Za izvajalca storitev se šteje, da pripada državi, če:

                        (a)

                        ima v njej sedež ali drugo stalno poslovno enoto, ki ju nima v nobeni drugi državi, ali

                        (b)

                        nima sedeža ali stalne poslovne enote (v tej ali kateri drugi državi), vendar ima v tej državi običajno prebivališče, ali

                        (c)

                        ima sedež ali stalno poslovno enoto v tej državi in v drugih državah, vendar je njegov sedež ali njegova stalna poslovna enota, ki je najbolj neposredno povezana z opravljeno storitvijo, v tej državi.

                  3.   Če se storitev opravi za posameznika in je ta ne prejme za namene katere od gospodarskih dejavnosti, ki jih opravlja, se zanj šteje, da pripada državi, v kateri ima običajno prebivališče.
               4.   Kadar se odstavek 3 tega člena ne uporabi, se za prejemnika storitve šteje, da pripada državi, če:

                        (a)

                        je izpolnjen vsaj eden od pogojev iz točk (a) in (b) odstavka 2 tega člena ali

                        (b)

                        če ima sedež ali drugo stalno poslovno enoto iz odstavka 2 tega člena v tej državi in v drugih državah ter sta ta sedež ali enota, v kateri ali za potrebe katere bodo storitve najbolj neposredno uporabljene, v tej državi.

                  5.   Za namene tega člena (vendar za nobene druge namene) se šteje:

                        (a)

                        da ima oseba, ki opravlja gospodarsko dejavnost prek podružnice ali agencije v neki državi, sedež v tej državi in

                        (b)

                        da ‚običajno prebivališče‘ pri pravni osebi pomeni kraj, v katerem je po zakonu ustanovljena.“

               16

               Člen 31 zakona o DDV iz leta 1994 in skupina 5 priloge 9 k temu zakonu izvajata člen 13(B)(d) Šeste direktive in določata, da so DDV oproščene, med drugim, storitve „dajanja kreditov“ in storitve posredovanja v zvezi s krediti.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               17

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da se je v obdobju, ki je upoštevno za postopek v glavni stvari, P. Newey ukvarjal s posredovanjem kreditov in da je imel sedež v kraju Tamworth (Združeno kraljestvo). Storitve posredovanja kreditov, ki jih je P. Newey opravil v Združenem kraljestvu, so bile v skladu s členom 13(B)(d) Šeste direktive oproščene DDV. Nasprotno pa so bile storitve oglaševanja, ki jih je P. Newey opravil v Združenem kraljestvu in so bile namenjene privabljanju potencialnih strank, predmet DDV, tako da P. Newey davka, ki ga je moral plačati v okviru izdatkov za oglaševanje, ni mogel dobiti povrnjenega.

               18

               Da bi se izognil temu nevračljivemu davčnemu bremenu, je P. Newey na otoku Jersey, ki je ozemlje, na katerem se Šesta direktiva ne uporablja, ustanovil družbo Alabaster (CI) Ltd (v nadaljevanju: Alabaster) in ji dodelil pravico do uporabe imena Ocean Finance. P. Newey je bil edini družbenik te družbe.

               19

               V družbi Alabaster je bila vedno vsaj ena oseba zaposlena s polnim delovnim časom, poleg tega pa je imela ta družba lastno upravo, to je fizične osebe, ki so prebivale na otoku Jersey, ki niso imele neposrednih izkušenj s posredovanjem kreditov, ki so jih priporočili ali zaposlili računovodje P. Neweyja in ki so bile plačane glede na čas, ki so ga posvetile dejavnosti družbe Alabaster.

               20

               Na podlagi statuta družbe Alabaster in na otoku Jersey veljavne zakonodaje je bila ta uprava odgovorna za upravljanje te družbe in je izvajala s tem povezana pooblastila, P. Newey pa pri upravljanju te družbe ni imel nobene vloge.

               21

               Pogodbe o posredovanju kreditov so bile sklenjene neposredno med posojilojemalci in družbo Alabaster, tako da so bile provizije za storitve posredovanja plačane tej družbi, in ne P. Neweyju.

               22

               Vendar pa se družba Alabaster sama ni ukvarjala z obravnavo prošenj za kredite, temveč je za to najemala storitve P. Neweyja, ki jih je na podlagi pogodbe opravljal kot podizvajalec (v nadaljevanju: pogodba o opravljanju storitev), zagotavljal pa jih je s svojimi uslužbenci, ki so to dejavnost opravljali v kraju Tamworth (Združeno kraljestvo). Ta pogodba je vsebovala seznam storitev, ki jih je moral P. Newey opraviti, pri čemer so bile na tem seznamu v bistvu navedene vse naloge, ki so bile povezane z dejavnostjo posredovanja kreditov. Na podlagi te pogodbe je imel P. Newey tudi možnost, da se pogaja o vsebini pogodb, ki so bile sklenjene med družbo Alabaster in posojilodajalci.

               23

               V zameno za te storitve je P. Newey prejel plačilo, ki je bilo v začetku določeno na 50 % in nato na 60 % bruto provizij, ki jih je družba Alabaster prejela ob dodelitvi kredita, povečano za nastale stroške in izplačila.

               24

               V praksi so potencialni posojilojemalci v Združenem kraljestvu vzpostavili stik neposredno z zaposlenimi pri P. Neweyju, ki so prošnje za kredit obravnavali in na otok Jersey v odobritev upravi družbe Alabaster poslali tiste, ki so izpolnjevale merila za dodelitev kredita. Postopek odobritve je bil po navadi končan v eni uri in v praksi ni nikoli prišlo do zavrnitve prošnje za odobritev.

               25

               Ker je bilo oglaševanje, namenjeno potencialnim posojilojemalcem, nujno za opravljanje dejavnosti posredovanja kreditov, so stroški oglaševanja predstavljali pomemben delež stroškov družbe Alabaster.

               26

               Po navedbah predložitvenega sodišča je storitve oglaševanja zagotavljala družba Wallace Barnaby & Associates Ltd (v nadaljevanju: Wallace Barnaby), ki ni povezana z družbo Alabaster, vendar ima prav tako sedež na otoku Jersey, in sicer na podlagi pogodbe z zadnjenavedeno družbo. Družba Wallace Barnaby je te oglaševalske storitve naročala pri oglaševalskih agencijah s sedežem v Združenem kraljestvu, zlasti pri oglaševalski agenciji Ekay Advertising. V skladu z zakonodajo, ki velja na otoku Jersey, plačila družbe Alabaster družbi Wallace Barnaby za te storitve niso bila obdavčena z DDV.

               27

               P. Newey ni bil pooblaščen za to, da bi v imenu družbe Alabaster naročal oglaševalske storitve, in ni imel nobene odgovornosti za plačilo storitev, ki jih je opravila družba Wallace Barnaby za družbo Alabaster. Vendar pa je bil pristojen za odobritev vsebine oglasov, glede katere se je dogovarjal z enim od uslužbencev družbe Ekay Advertising, ki je delal v Združenem kraljestvu. Na podlagi teh dogovorov je ta uslužbenec dal priporočila družbi Wallace Barnaby.

               28

               Družba Wallace Barnaby je priporočila posredovala članom uprave družbe Alabaster, ki so se po tem, ko so jih prejeli, vsak teden sestali, da bi sprejeli sklepe glede načrtovanih izdatkov za oglaševanje. V praksi ni bilo zavrnjeno nobeno izmed teh priporočil.

               29

               Commissioners menijo, prvič, da so bile za namene DDV zadevne oglaševalske storitve opravljene za P. Neweyja v Združenem kraljestvu in da jih je treba zato tam tudi obdavčiti ter, drugič, da so bile za namene DDV tudi storitve posredovanja kreditov opravljene v Združenem kraljestvu, opravil pa jih je P. Newey.

               30

               Commissioners podredno menijo, da bi bilo – če bi se ugotovilo, da je bila družba Alabaster na otoku Jersey prejemnica oglaševalskih storitev in izvajalka storitev posredovanja kreditov – treba šteti, da so pogodbe, ki so sklenjene za doseganje tega rezultata, v nasprotju z načelom prepovedi zlorabe prava, kakor je bilo opredeljeno v sodbi Sodišča z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi (C-255/02, ZOdl., str. I-1609), zato jih je treba presojati drugače.

               31

               Commissioners so zato 27. septembra 2005 P. Neweyju poslali odločbo o odmeri DDV za obdobje od 1. julija 2002 do 31. decembra 2004 v višini 10.707.075 funtov (GBP), da bi tako od njega izterjali DDV za oglaševalske storitve, ki so bile zanj opravljene v tem obdobju.

               32

               P. Newey trdi, da je zadevne storitve posredovanja kreditov iz postopka v glavni stvari opravila družba Alabaster z otoka Jersey in da je bila ta družba tudi prejemnica oglaševalskih storitev. Dodaja, da načela prepovedi zlorabe prava ni mogoče uporabiti, če storitve oseba s sedežem zunaj Evropske unije opravlja za drugo osebo, ki prav tako nima sedeža v Uniji.

               33

               P. Newey je proti navedeni odločbi o odmeri davka vložil tožbo na First-tier Tribunal (Tax Chamber), ki je s sodbo z dne 23. aprila 2010 tej tožbi ugodilo.

               34

               To sodišče je menilo, da je dejavnost posredovanja kreditov opravljala družba Alabaster, in to s storitvami, ki jih je na podlagi pogodbe o opravljanju storitev opravil P. Newey. Zato naj družbe Alabaster ne bi bilo mogoče šteti za družbo, ki je „poštni nabiralnik“.

               35

               First-tier Tribunal (Tax Chamber) je tudi menilo, da je bila družba Alabaster tista, ki je opravljala zadevne storitve posredovanja kreditov posojilojemalcem in ki je bila prejemnica oglaševalskih storitev. Med P. Neweyjem in posojilodajalci ter med njim in družbo Wallace Barnaby naj ne bi bilo neposrednih transakcij. Čeprav naj bi bil bistveni cilj družbe Alabaster pridobitev davčne ugodnosti, po mnenju tega sodišča ni prišlo do nobene zlorabe, ker konstrukcija, v katero je bila vpeta družba Alabaster, ni v nasprotju s ciljem Šeste direktive.

               36

               Commissioners so zoper to sodbo vložili pritožbo na Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).

               37

               V teh okoliščinah je Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Kakšen pomen mora nacionalno sodišče – v okoliščinah, kakršne so okoliščine obravnavanega primera – pripisati pogodbam, ko ugotavlja, katera oseba je opravila storitev za namene DDV? Natančneje, ali je položaj stranke na podlagi pogodbe odločilen pri ugotavljanju njenega položaja glede DDV?

                        2.

                        Če položaj na podlagi pogodbe ni odločilen, v kakšnih okoliščinah naj nacionalno sodišče – v okoliščinah, kakršne so okoliščine obravnavanega primera – ne upošteva položaja na podlagi pogodbe?

                        3.

                        Kako pomembno je zlasti v okoliščinah, kakršne so okoliščine obravnavanega primera:

                                 (a)

                                 da je oseba, ki opravi storitev na podlagi pogodbe, pod popolnim nadzorom druge osebe;

                                 (b)

                                 da ima poslovno znanje, poslovne povezave in izkušnje oseba, ki ni oseba, ki je sklenila pogodbo;

                                 (c)

                                 da vse odločilne elemente storitve ali večino njih opravi oseba, ki ni oseba, ki je sklenila pogodbo;

                                 (d)

                                 da poslovno tveganje finančne izgube in izgube ugleda, ki izhaja iz opravljanja storitev, nosi oseba, ki ni oseba, ki je sklenila pogodbo;

                                 (e)

                                 da oseba, ki opravlja storitev na podlagi pogodbe, za odločilne elemente take storitve sklene pogodbo s podizvajalcem, ki je oseba, ki nadzira prvonavedeno osebo, in taka podizvajalska pogodba nima nekaterih tržnih značilnosti?

                        4.

                        Ali naj nacionalno sodišče v okoliščinah, kakršne so okoliščine obravnavanega primera, ne upošteva tega, kar izhaja iz pogodbenih določil?

                        5.

                        Če je odgovor na četrto vprašanje nikalen, ali je davčna posledica dogovorov, kot so dogovori v obravnavanem primeru, davčna ugodnost, dopustitev katere bi bila v nasprotju z namenom Šeste direktive v smislu točk od 74 do 86 [zgoraj navedene sodbe v zadevi Halifax in drugi]?

                        6.

                        Če je odgovor na peto vprašanje pritrdilen, kako je treba presojati dogovore, kot so dogovori v obravnavanem primeru?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo, drugo, tretje in četrto vprašanje

               38

               Predložitveno sodišče s prvimi štirimi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali so pogodbena določila odločilnega pomena za identifikacijo ponudnika in prejemnika v transakciji „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive, in v katerih primerih je mogoče ta določila presojati drugače, če je odgovor nikalen.

               39

               Najprej je treba opozoriti, da je Šesta direktiva uvedla skupni sistem DDV, ki temelji zlasti na enotni opredelitvi obdavčljivih transakcij (zgoraj navedena sodba Halifax in drugi, točka 48).

               40

               V skladu s členom 2, točka 1, Šeste direktive sta predmet davka na dodano vrednost „dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“. Posebej v zvezi s pojmom opravljanja storitev je Sodišče že velikokrat presodilo, da je storitev opravljena „za plačilo“ v smislu te določbe in torej obdavčljiva, samo če med izvajalcem in prejemnikom storitve obstaja pravno razmerje, v okviru katerega se izmenjajo vzajemne dajatve, pri čemer plačilo, ki ga prejme izvajalec storitev, pomeni dejansko protidajatev za storitve, opravljene za prejemnika (sodba z dne 16. decembra 2010 v zadevi MacDonald Resorts, C-270/09, ZOdl., str. I-13179, točka 16 in navedena sodna praksa).

               41

               Iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, da je pojem opravljanja storitev objektiven in se uporablja neodvisno od namenov in rezultatov zadevnih transakcij, pri čemer davčna uprava nima obveznosti izvesti preiskavo, da bi določila namen davčnega zavezanca (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Halifax in drugi, točki 56 in 57 ter navedena sodna praksa).

               42

               Posebej v zvezi s težo pogodbenih določil pri predelitvi neke transakcije za obdavčljivo transakcijo je treba spomniti na sodno prakso Sodišča, po kateri upoštevanje gospodarske in poslovne stvarnosti pomeni temeljno merilo za izvajanje skupnega sistema DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 7. oktobra 2010 v združenih zadevah Loyalty Management UK in Baxi Group, C-53/09 in C-55/09, ZOdl., str. I-9187, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).

               43

               Glede na to, da pogodbena določila običajno odražajo gospodarsko in poslovno stvarnost, in zato da bi se upoštevale zahteve pravne varnosti, so upoštevna pogodbena določila element, ki ga je za identifikacijo izvajalca in prejemnika pri transakciji „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive treba upoštevati.

               44

               Vendar pa se lahko včasih izkaže, da nekatera pogodbena določila gospodarske in poslovne stvarnosti transakcij ne odražajo popolnoma.

               45

               Tako bi bilo zlasti, če bi se izkazalo, da so ta pogodbena določila zgolj popolnoma umetna konstrukcija, ki ne ustreza gospodarski in poslovni stvarnosti transakcij.

               46

               Sodišče je namreč že večkrat ugotovilo, da je boj proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in možnim zlorabam cilj, ki ga Šesta direktiva priznava in spodbuja (glej zgoraj navedeno sodbo Halifax in drugi, točka 71 in navedena sodna praksa), in da načelo prepovedi zlorabe prava vodi do prepovedi popolnoma umetnih konstrukcij brez gospodarske stvarnosti, opravljenih zgolj z namenom pridobitve davčne ugodnosti (glej sodbe z dne 22. maja 2008 v zadevi Ampliscientifica in Amplifin, C-162/07, ZOdl., str. I-4019, točka 28; z dne 27. oktobra 2011 v zadevi Tanoarch, C-504/10, ZOdl., str. I-10853, točka 51, in z dne 12. julija 2012 v zadevi J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C-326/11, točka 35).

               47

               V postopku v glavni stvari ni sporno, da je družba Alabaster formalno, v skladu s pogodbenimi določili, izvajala storitve posredovanja kreditov posojilojemalcem in da je bila prejemnica oglaševalskih storitev družbe Wallace Barnaby.

               48

               Vendar pa ob upoštevanju gospodarske stvarnosti poslovnih razmerij med, na eni strani, P. Neweyjem, družbo Alabaster in posojilodajalci in, na drugi strani, P. Neweyjem, družbo Alabaster in družbo Wallace Barnaby, kot izhaja iz predložitvene odločbe in zlasti iz dejstev, ki jih navaja Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) v tretjem vprašanju, ni mogoče izključiti, da je do dejanskega opravljanja ali uporabe zadevnih storitev v postopku v glavni stvari prišlo v Združenem kraljestvu, in to v korist P. Neweyja.

               49

               Naloga predložitvenega sodišča je, da preuči vse okoliščine spora v postopku v glavni stvari in preveri, ali pogodbena določila dejansko ne odražajo gospodarske stvarnosti in ali je bil dejanski izvajalec zadevnih storitev posredovanja kreditov in prejemnik oglaševalskih storitev družbe Wallace Barnaby P. Newey, in ne družba Alabaster.

               50

               Če je tako, je treba ta pogodbena določila presojati tako, da se vzpostavi položaj, kakršen bi obstajal, če ne bi bilo transakcij, ki pomenijo navedeno zlorabo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Halifax in drugi, točka 98).

               51

               Če bi predložitveno sodišče menilo, da te transakcije pomenijo zlorabo, bi v obravnavanem primeru ponovna vzpostavitev položaja, kakršen bi obstajal, če ne bi bilo zadevnih transakcij, pomenila zlasti, da odločbe Commissioners ne bi bilo mogoče izpodbijati s sklicevanjem na pogodbe o opravljanju storitev in na pogodbe o opravljanju oglaševalskih storitev, ki sta jih sklenili družba Alabaster in Wallace Barnaby, ker bi lahko Commissioners upravičeno šteli, da je bil izvajalec storitev posredovanja kreditov in prejemnik oglaševalskih storitev iz postopka v glavni stvari dejansko P. Newey.

               52

               Glede na navedeno je treba na prva štiri vprašanja odgovoriti, da čeprav so pogodbena določila eden od elementov, ki jih je treba upoštevati, niso odločilnega pomena za identifikacijo izvajalca in prejemnika „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive. Možno je tudi, da se ta določila sploh ne upoštevajo, zlasti če se izkaže, da ne odražajo gospodarske in poslovne stvarnosti, temveč so popolnoma umetna konstrukcija, ki nima nobene povezave z gospodarsko stvarnostjo in katere edini namen je pridobitev davčne ugodnosti, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče.

         Peto in šesto vprašanje

               53

               Glede na odgovor na prva štiri vprašanja na peto in šesto vprašanje predložitvenega sodišča ni treba odgovoriti.

         Stroški

               54

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Čeprav so pogodbena določila eden od elementov, ki jih je treba upoštevati, niso odločilnega pomena za identifikacijo izvajalca in prejemnika „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2000/65/ES z dne 17. oktobra 2000. Možno je tudi, da se ta določila sploh ne upoštevajo, zlasti če se izkaže, da ne odražajo gospodarske in poslovne stvarnosti, temveč so popolnoma umetna konstrukcija, ki nima nobene povezave z gospodarsko stvarnostjo in katere edini namen je pridobitev davčne ugodnosti, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 30. aprila 2009.#Lidl Magyarország Kereskedelmi bt proti Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Fővárosi Bíróság - Madžarska.#Prosti pretok blaga - Radijska oprema in telekomunikacijska terminalska oprema - Medsebojno priznavanje skladnosti - Nepriznanje izjave o skladnosti, ki jo je izdal proizvajalec s sedežem v drugi državi članici.#Zadeva C-132/08.

text:
      Zadeva C-132/08
      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      proti
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság)
      „Prosti pretok blaga – Radijska oprema in telekomunikacijska terminalska oprema – Medsebojno priznavanje skladnosti – Nepriznanje izjave o skladnosti, ki jo je izdal proizvajalec s sedežem v drugi državi članici“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Radijska oprema in telekomunikacijska terminalska oprema ter medsebojno priznavanje  skladnosti
            te opreme – Direktiva 1999/5
      (Direktiva Evropskega Parlamenta in Sveta 1999/5)
      2.        Približevanje zakonodaj – Splošna varnost proizvodov – Direktiva 2001/95
      (Direktiva Evropskega Parlamenta in Sveta 2001/95)
      3.        Prosti pretok blaga – Odstopanja – Obstoj direktiv o približevanju  – Učinki
      (člena 28 ES in 30 ES; Direktiva Evropskega Parlamenta in Sveta 1999/5, člen 5)
      1.        Države članice ne smejo na podlagi Direktive 1999/5/ES o radijski opremi in telekomunikacijski terminalski opremi ter medsebojnem
         priznavanju skladnosti te opreme, zahtevati od osebe, ki daje na trg radijsko opremo, naj predloži izjavo o skladnosti, čeprav
         je proizvajalec navedene opreme s sedežem v drugi državi članici nanjo pritrdil oznako CE in izdal izjavo o skladnosti za
         ta proizvod. Direktiva 1999/5 namreč postavlja domnevo o skladnosti aparatov z oznako CE. Ta oznaka potrjuje skladnost navedenih
         aparatov z vsemi določbami te direktive, vključno z v njej določenim postopkom ocenjevanja njihove skladnosti. Zato se lahko
         proizvodi z oznako CE dajejo na trg brez predhodnega dovoljenja oziroma brez kakršnega koli drugega postopka, ki povečuje
         število oseb, ki morajo namestiti oznako o skladnosti.

      (Glej točke 26, 28, 33 in točko 1 izreka.)
      2.        Direktiva 2001/95/ES o splošni varnosti proizvodov se ne uporablja za presojo vprašanj, ki se nanašajo na obveznost osebe,
         da predloži izjavo o skladnosti radijske opreme. V zvezi z možnostjo držav članic, da v skladu z navedeno direktivo glede
         trženja radijske opreme naložijo druge obveznosti, razen obveznosti predložitve izjave o skladnosti, je mogoče šteti osebo,
         ki trži proizvod, po eni strani za proizvajalca le pod pogoji, določenimi v točki (e) člena 2 te direktive, in po drugi strani
         za distributerja le pod pogoji, določenimi v točki (f) navedenega člena. Proizvajalcu in distributerju je mogoče naložiti
         le obveznosti, ki jih za vsakega od njiju določa Direktiva 2001/95.

      (Glej točko 40 in točko 2 izreka.)
      3.        Če je neko področje usklajeno na ravni Skupnosti, je treba vsak nacionalni ukrep, ki se nanj nanaša, presojati glede na določbe
         tega usklajevalnega ukrepa, in ne glede na člena 28 ES in 30 ES. Na področjih, za katera se uporablja Direktiva 1999/5/ES
         o radijski opremi in telekomunikacijski terminalski opremi ter medsebojnem priznavanju skladnosti te opreme, se morajo države
         članice popolnoma uskladiti z njenimi določbami in ne smejo ohraniti nacionalnih določb, ki so v nasprotju z njo. Če država
         članica meni, da skladnost z usklajenim standardom ne zagotavlja izpolnjevanja bistvenih zahtev iz Direktive 1999/5, ki naj
         bi jih navedeni standard pokrival, mora uporabiti postopek, ki je določen v členu 5 te direktive. Vendar pa lahko država članica
         v podporo omejitve navaja razloge zunaj področja, ki ga usklajuje Direktiva 1999/5. V takem primeru lahko navaja le razloge,
         naštete v členu 30 ES, ali nujne zahteve v splošnem interesu.

      (Glej točko 46 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 30. aprila 2009(*)

      „Prosti pretok blaga – Radijska oprema in telekomunikacijska terminalska oprema – Medsebojno priznavanje skladnosti – Nepriznanje izjave o skladnosti, ki jo je izdal proizvajalec s sedežem v drugi državi članici“
      V zadevi C‑132/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság (Madžarska)
         z odločbo z dne 11. marca 2008, ki je prispela na Sodišče 2. aprila 2008, v postopku

      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt.
      proti
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász in G. Arestis, sodnika
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Lidl Magyarország Kereskedelmi bt R. Kölcsey-Rieden, ügyvéd,
      –        za madžarsko vlado J. Fazekas, R. Somssich in K. Szíjjártó, zastopnice,
      –        za belgijsko vlado T. Materne, zastopnik,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils in A. Sipos, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago direktiv 1999/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 1999
         o radijski opremi in telekomunikacijski terminalski opremi ter medsebojnem priznavanju skladnosti te opreme (UL L 91, str.
         10) in 2001/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. decembra 2001 o splošni varnosti proizvodov (UL 2002, L 11 str.
         4) ter člena 30 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Lidl Magyarország Kereskedelmi bt (v nadaljevanju: Lidl) in Nemzeti Hírközlési
         Hatóság Tanácsa (svet madžarskega organa za komunikacije, v nadaljevanju: Hatóság) zaradi nasprotovanja slednjega, da družba
         Lidl na Madžarskem trži radijsko opremo, ki jo proizvaja družba s sedežem v Belgiji.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
       Direktiva 1999/5
      3        Člen 1(1) Direktive 1995/5 določa njeno področje uporabe tako:

      „Ta direktiva vzpostavlja regulativni okvir za dajanje na trg, prost pretok in dajanje v uporabo radijske opreme in telekomunikacijske
         terminalske opreme v Skupnosti.“

      4        Člen 2 Direktive 1999/5 določa:

      „V tej direktivi:
      (a)       ‚aparat‘ pomeni vsako opremo, ki je radijska oprema ali telekomunikacijska terminalska oprema ali oboje;
      […]
      (c)     ‚radijska oprema‘ pomeni izdelek ali njegov ustrezni sestavni del, ki je sposoben komunicirati z oddajanjem in/ali sprejemanjem
         radijskih valov iz spektra, razporejenega za prizemne/vesoljske radiokomunikacije;

      (d)       ‚radijski valovi‘ pomeni elektromagnetne valove s frekvencami od 9 kHz do 3000 GHz, ki se razširjajo po prostoru brez umetnega
         vodila;

      […]“
      5        Člen 3(1) te direktive v zvezi z bistvenimi zahtevami na področju varnosti, ki jih morajo izpolnjevati aparati, določa:

      „Naslednje bistvene zahteve se uporabljajo za vse aparate:
      (a)      varovanje zdravja ter varnost uporabnika in vsake druge osebe vključno s cilji v zvezi z varnostnimi zahtevami, ki jih vsebuje
         Direktiva 73/23/EGS, vendar brez uporabe napetostne meje;

      (b)      zaščitne zahteve glede elektromagnetne združljivosti, ki jih vsebuje Direktiva 89/336/EGS.“
      6        Člen 5 Direktive 1999/5 določa:

      „1.      Če aparat ustreza ustreznim usklajenim standardom ali delom teh standardov, […], države članice domnevajo, da ta aparat ustreza
         bistvenim zahtevam iz člena 3, kakor jih pokrivajo navedeni usklajeni standardi ali deli teh standardov.

      2.      Če država članica ali Komisija meni, da skladnost z usklajenim standardom ne zagotavlja ustreznosti z bistvenimi zahtevami
         iz člena 3, ki naj bi jih navedeni standard pokrival, Komisija ali zadevna država članica zadevo predloži [Odboru za ocenjevanje
         skladnosti in nadzorovanje telekomunikacijskega trga].

      3.      […] Po posvetovanju z odborom […], lahko Komisija usklajene standarde umakne z objavo obvestila v Uradnem listu Evropskih
         skupnosti.“

      7        Člen 6(1) in (4) Direktive 1999/5 določa:

      „1.      Države članice zagotovijo, da se aparati dajo na trg samo, če so skladni z ustreznimi bistvenimi zahtevami, določenimi v členu
         3, in drugimi ustreznimi določbami te direktive, če so pravilno nameščeni in vzdrževani in se uporabljajo za predvideni namen.
         Glede dajanja na trg zanje ne veljajo nobene druge nacionalne določbe.

      […]
      4.      V primeru radijske opreme, ki uporablja frekvenčne pasove, katerih uporaba na celem območju Skupnosti ni usklajena, proizvajalec
         ali njegov pooblaščeni zastopnik s sedežem v Skupnosti ali oseba, odgovorna za dajanje opreme na trg, državno oblast, ki je
         v zadevni državi članici odgovorna za upravljanje spektra, uradno obvesti o nameri, da se taka oprema da na njegov nacionalni
         trg.

      To uradno obvestilo, ki ga je treba poslati najmanj štiri tedne pred začetkom dajanja na trg, mora vsebovati informacije o
         radijskih karakteristikah opreme […] in identifikacijsko številko priglašenega organa iz Priloge IV ali V.“

      8        Člen 8(1) Direktive 1999/5 določa:

      „Države članice ne smejo na svojem ozemlju prepovedati, omejiti ali ovirati dajanja na trg in dajanja v uporabo aparata z
         oznako CE iz Priloge VII, ki označuje njegovo skladnost z vsemi določbami te direktive […]. To ne posega v člene 6(4), 7(2)
         in 9(5).“

      9        V zvezi z oznako skladnosti CE člen 12(1), prvi pododstavek, Direktive 1999/5 določa:

      „Aparati, ki ustrezajo vsem ustreznim bistvenim zahtevam, se označijo z znakom skladnosti CE iz Priloge VII. Oznaka se namesti
         z odgovornostjo proizvajalca, njegovega pooblaščenega zastopnika v Skupnosti ali osebe, odgovorne za dajanje aparatov na trg.“

       Direktiva 2001/95
      10      Člen 1 Direktive 2001/95 določa njen cilj in področje uporabe tako:

      „1.      Namen te direktive je zagotoviti, da so proizvodi, ki so dani na trg, varni.
      2.      Ta direktiva se uporablja za vse proizvode, opredeljene v členu 2(a). Vsaka od njenih določb se uporablja, kadar za varnost
         proizvodov v predpisih Skupnosti ni posebnih določb z istim ciljem.

      Kadar veljajo za proizvode posebne varnostne zahteve, ki jih določa zakonodaja Skupnosti, se ta direktiva uporablja le za
         tiste vidike in nevarnosti ali vrste nevarnosti, za katere te zahteve ne veljajo. […]“

      11      Člen 2(a), (e) in (f) Direktive 2001/95 določa:

      „V tej direktivi:
      (a)      ‚proizvod‘ pomeni vsak proizvod – vključno v okviru zagotavljanja storitev – ki je namenjen potrošnikom ali ga bodo v razumno
         predvidljivih razmerah potrošniki verjetno uporabljali, četudi jim ni namenjen, in je dobavljen ali dostopen proti plačilu
         ali brezplačno v okviru poslovne dejavnosti ne glede na to, ali je nov, rabljen ali obnovljen.

      […]
      (e)      ‚proizvajalec‘ pomeni:
      (i)      proizvajalca s sedežem v Skupnosti in vsako drugo osebo, ki se z namestitvijo njenega imena, blagovne znamke ali drugega razlikovalnega
         znaka na proizvodu predstavlja kot proizvajalec, ali osebo, ki proizvod obnovi;

      (ii)      zastopnika proizvajalca, kadar proizvajalec nima sedeža v Skupnosti, ali, če tudi zastopnik nima sedeža v Skupnosti, uvoznika
         proizvoda;

      (iii) druge osebe v dobavni verigi, če lahko njihovo delovanje vpliva na varnostne lastnosti proizvoda;
      (f)      ‚distributer‘ pomeni vsako osebo v dobavni verigi, katere delovanje ne vpliva na varnostne lastnosti proizvoda“.
      12      Člen 6(1) Direktive 2001/95 določa:

      „Države članice zagotovijo, da proizvajalci in distributerji ravnajo v skladu s svojimi obveznostmi po tej direktivi, tako
         da so proizvodi na trgu varni.“

      13      Člen 8(2), prvi in drugi pododstavek, te direktive določa:

      „Kadar pristojni organi držav članic sprejmejo ukrepe, kakor so navedeni v odstavku 1, zlasti tiste, navedene v (d) do (f),
         ravnajo v skladu s Pogodbo, zlasti s členoma 28 in 30 Pogodbe, in ukrepe izvajajo v sorazmerju z resnostjo nevarnosti in ob
         upoštevanju previdnostnega načela.

      V tem smislu v skladu z obveznostmi, ki jih nalaga ta direktiva, zlasti Poglavje III, spodbujajo in podpirajo prostovoljne
         ukrepe proizvajalcev in distributerjev, po potrebi tudi z razvojem kodeksa dobre prakse.“

       Nacionalno pravo
      14      Člen 188, točka 32, zakona C. iz leta 2003 o elektronskih komunikacijah (2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről)
         določa:

      „V tem zakonu:
      […]
      32. ‚proizvajalec‘ pomeni vsak gospodarski subjekt, ki je odgovoren za razvoj, proizvodnjo, pakiranje, označbo in trženje
         opreme, ne glede na to, ali izvaja te naloge za svoj ali tuj račun. Za proizvajalca se šteje tudi, kdor obstoječo opremo,
         z namenom njenega trženja, spremeni ali dopolni tako, da to vpliva na njene bistvene značilnosti, ali kdor iz nje izdela novo
         opremo. Če sedež proizvajalca ni na Madžarskem, se uvoznik aparatov šteje za njihovega proizvajalca.“

      15      V skladu s členom 1(2) odloka št. 5/2004 (IV.13.) IHM ministra za informacijsko tehnologijo in komunikacije v zvezi z radijsko
         opremo in telekomunikacijsko terminalsko opremo ter medsebojnim priznavanjem skladnosti te opreme (5/2004 (IV.13.) IHM rendelet
         a rádióberendezésekről és az elektronikus hírközlő végberendezésekről, valamint megfelelőségük kölcsönös elismeréséről) „se
         ta odlok na Madžarskem uporablja za madžarski organ za komunikacije in za vse fizične ali pravne osebe ali subjekte brez pravne
         osebnosti ter vsako podružnico ali predstavništvo podjetja na Madžarskem s sedežem v tujini, ki proizvaja, uvaža, trži (v
         nadaljevanju skupaj: proizvajalec), distribuira, potrjuje, daje v uporabo in uporablja opremo iz odstavka 1.“

      16      Člen 4(4) tega odloka določa, da mora proizvajalec, če radijska oprema uporablja frekvenco ali frekvenčne pasove, ki v Evropski
         uniji niso usklajeni, v skladu s posebnimi določbami, sprejetimi v ta namen, obvestiti pristojni organ o svoji nameri, da
         na Madžarskem trži zadevno opremo.

      17      V skladu s členom 10(6) tega odloka mora proizvajalec „izdati izjavo o skladnosti opreme z bistvenimi zahtevami. Za namen
         trženja aparatov, ki so proizvedeni na Madžarskem, mora izdati izjavo o skladnosti v madžarskem jeziku ali v drugih jezikih,
         vključno z madžarskim. Če aparati niso bili proizvedeni na Madžarskem, je lahko izjava o skladnosti izdana v uradnem jeziku
         katere koli države članice Evropske unije. Vsebinske zahteve glede izjave o skladnosti so navedene v Prilogi 6.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      18      Družba Lidl na Madžarskem trži radijsko opremo vrste „UC Babytalker 500“, ki jo proizvaja belgijska družba, ki je opremo označila
         z oznako CE in za ta proizvod izdala izjavo o skladnosti. Ta oprema uporablja neusklajeno frekvenco.

      19      Hatóság je leta 2007 po inšpekcijskem pregledu prodajnega mesta družbe Lidl ugotovil, da navedena oprema ni izpolnjevala izjave
         o skladnosti, ki jo določa madžarsko pravo. Družbi Lidl je zato prepovedal trženje zadevne opreme do predložitve izjave o
         skladnosti v skladu z madžarskim pravom, saj bi bilo po njenem mnenju treba družbo Lidl šteti za proizvajalca opreme, ker
         jo ponuja na madžarskem trgu.

      20      Ker Hatóság ni sprejel izjave o skladnosti, ki jo je izdal belgijski proizvajalec, je družba Lidl proti odločbi o prepovedi
         trženja vložila pravno sredstvo, s katerim je zahtevala njeno razveljavitev.

      21      Fővárosi Bíróság je po presoji, da se lahko zadevni proizvod v skladu z veljavnimi direktivami Skupnosti trži v vseh državah
         članicah, in glede na nasprotno mnenje tožene stranke v postopku v glavni stvari prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.       Ali je mogoče člen 8 Direktive [1999/5] o prostem pretoku radijske opreme in telekomunikacijske terminalske opreme (v nadaljevanju:
         oprema) razlagati tako, da ni mogoče določiti dodatnih obveznosti v zvezi s trženjem opreme, za katero se uporablja navedena
         direktiva in na katero je proizvajalec s sedežem v drugi državi članici namestil oznako CE?

      2.       Ali je mogoče določbo člena 2(e) in (f) Direktive [2001/95] glede obveznosti v zvezi s trženjem razlagati tako, da je mogoče
         za proizvajalca šteti tudi subjekt, ki trži opremo v neki državi članici – ne da bi sodeloval pri proizvodnji – in katerega
         sedež ni v isti državi članici, kjer je sedež proizvajalca?

      3.       Ali je mogoče določbo člena 2(e)(i), (ii), in (iii) ter (f) Direktive [2001/95] razlagati tako, da ima distributer – ki ni
         proizvajalec – opreme, proizvedene v drugi državi članici, lahko obveznost izdati izjavo o skladnosti, ki zajema tehnične
         podatke o zadevni opremi?

      4.       Ali je mogoče določbo člena 2(e)(i), (ii), in (iii) ter (f) Direktive [2001/95] razlagati tako, da se lahko subjekt, ki se
         ukvarja s trženjem zgolj v državi članici, na ozemlju katere ima sedež, šteje hkrati za proizvajalca tržene opreme, kadar
         njegova dejavnost distributerja ne vpliva na varnostne lastnosti opreme?

      5.       Ali je mogoče člen 2(f) Direktive [2001/95] razlagati tako, da se od distributerja, opredeljenega v navedenem pravilu, lahko
         zahteva, kar se v skladu z navedeno direktivo lahko zahteva le od proizvajalca, opredeljenega v členu 2(e), na primer, da
         izda izjavo o skladnosti v zvezi s tehničnimi pogoji?

      6.       Ali lahko člen 30 [ES] in/ali navedene nujne zahteve utemeljijo izjemo od uporabe pravila iz sodbe [z dne 11. julija 1974
         v zadevi Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837], pri čemer se upoštevata tudi načeli enakovrednosti in vzajemnega priznavanja?

      7.       Ali je mogoče člen 30 [ES] razlagati tako, da iz nobenih drugih razlogov kot teh, ki so navedeni v tej določbi, ni mogoče
         omejevati uvoza in trženja blaga v tranzitu?

      8.       Ali oznaka CE izpolnjuje, kar se zahteva v skladu z načeloma enakovrednosti in/ali vzajemnega priznavanja ter zahtevami iz
         člena 30 [ES]?

      9.       Ali je mogoče oznako CE razlagati tako, da države članice nikakor ne morejo uporabljati drugih tehničnih pravil ali standardov
         za kakovost zadevne opreme, kadar ima oprema oznako CE?

      10.       Ali je mogoče določbo člena 6(1) in člena 8(2), drugi stavek, Direktive [2001/95] razlagati tako, da se lahko za namene trženja
         blaga proizvajalec in distributer štejeta za subjekta z enakimi obveznostmi, če proizvajalec ne trži zadevnih proizvodov?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Razlaga Direktive 1999/5
      22      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali država članica lahko v skladu z Direktivo 1999/5 zahteva
         od subjekta, ki daje radijsko opremo na nacionalni trg, da predloži izjavo o skladnosti, čeprav je proizvajalec navedene opreme
         s sedežem v drugi državi članici na njo namestil oznako CE in izdal izjavo o skladnosti za ta proizvod.

      23      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da vsebuje Direktiva 1999/5, ki vzpostavlja regulativni okvir za dajanje na trg, prosti
         pretok in dajanje v uporabo radijske opreme v Skupnosti, v členih 6, 8 in 12 pravila, upoštevna za rešitev spora o glavni
         stvari.

      24      V členih 6 in 8 te direktive je zagotovljen prosti pretok aparatov, ki so v skladu z določbami navedene direktive (sodba z
         dne 8. maja 2003 v zadevi ATRAL, C‑14/02, Recueil, str. I‑4431, točka 50).

      25      Čeprav morajo države članice v skladu s členom 6(1), prvi stavek, Direktive 1999/5 zagotoviti, da se aparati dajo na trg samo,
         če izpolnjujejo bistvene zahteve, določene v tej direktivi, pa za te aparate na podlagi drugega stavka iste določbe ne veljajo
         nobene druge nacionalne določbe glede njihovega dajanja na trg. Poleg tega v skladu s členom 8(1) te direktive države članice
         ne smejo na svojem ozemlju ovirati dajanja aparatov z oznako CE na trg.

      26      Direktiva 1999/5 namreč postavlja domnevo o skladnosti aparatov z oznako CE. Ta oznaka potrjuje skladnost navedenih aparatov
         z vsemi določbami te direktive, vključno z v njej določenim postopkom ocenjevanja njihove skladnosti (glej zgoraj navedeno
         sodbo ATRAL, točka 51).

      27      V tej ureditvi se oznaka CE v skladu s členom 12(1), prvi pododstavek, drugi stavek, Direktive 1999/5 namesti z odgovornostjo
         proizvajalca, njegovega pooblaščenega zastopnika v Skupnosti ali osebe, odgovorne za dajanje aparatov na trg.

      28      Zato se lahko proizvodi z oznako CE dajejo na trg brez predhodnega dovoljenja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo ATRAL,
         točka 52) oziroma brez kakršnega koli drugega postopka, ki povečuje število oseb, ki morajo namestiti oznako o skladnosti.

      29      Države članice morajo prav tako, ne glede na določbe členov 6(4), 7(2) in 9(5) Direktive 1999/5, priznati oznako CE, ki jo
         je namestila ena izmed v členu 12(1) te direktive navedenih oseb. Zahteva, naj ena izmed teh oseb predloži izjavo o skladnosti
         za radijsko opremo, na katero je oznako CE namestila druga izmed oseb iz člena 12(1) Direktive 1999/5, bi ovirala dajanje
         tega proizvoda na trg, saj bi bil ta tako predmet drugih zahtev, ki niso določene v Direktivi 1999/5.

      30      Iz tega sledi, da Direktiva 1999/5 nasprotuje nacionalnim določbam, ki na področju, ki ga usklajuje ta direktiva, osebam,
         odgovornim za dajanje na trg proizvoda z oznako CE, za katerega je proizvajalec izdal izjavo o skladnosti, nalagajo obveznost,
         da predložijo tudi njo.

      31      Dejstvo, da ima proizvajalec, ki je namestil oznako CE, sedež v državi članici, ki ni tista, v kateri se proizvod daje na
         trg, ne vpliva na to presojo. Prav nasprotno, Direktiva 1999/5 se uporablja prav za tak položaj, s ciljem prostega pretoka
         radijske opreme in vzajemnega priznavanja njene skladnosti.

      32      Poleg tega tudi okoliščina, da zadevna oprema iz postopka v glavni stvari uporablja neusklajeno frekvenco, glede na člen 6(4)
         Direktive 1999/5 ne more spremeniti te presoje. To postopkovno pravilo iz te določbe nalaga proizvajalcu ali njegovemu pooblaščenemu
         zastopniku s sedežem v Skupnosti ali osebi, odgovorni za dajanje opreme na trg, le obveznost, da obvesti nacionalni organ,
         ki je v zadevni državi članici odgovoren za upravljanje spektra, o nameri, da se taka oprema da na njegov nacionalni trg.
         Čeprav je to postopkovno pravilo namenjeno vzpostavitvi mehanizmov Direktive 1999/5 v nacionalnem pravu, pa državam članicam
         nikakor ne omogoča pogojevanja ali omejevanja prepovedi, določene v členu 6(1), drugi stavek, Direktive 1999/5 (glej sodbo
         z dne 20. junija 2002 v združenih zadevah Radiosistemi, C‑388/00 in C‑429/00, Recueil, str. I‑5845, točka 53).

      33      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da države članice od osebe, ki daje na trg radijsko opremo, ne smejo na podlagi
         Direktive 1999/5 zahtevati predložitve izjave o skladnosti, če je proizvajalec navedene opreme s sedežem v drugi državi članici
         na njo namestil oznako CE in izdal izjavo o skladnosti za ta proizvod.

       Razlaga Direktive 2001/95
      34      Z drugim, tretjim, četrtim, petim in desetim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu
         želi izvedeti, ali se lahko distributer radijske opreme na podlagi določb Direktive 2001/95 šteje za proizvajalca tega proizvoda,
         ne da bi sodeloval pri proizvodnji in ne da bi njegova dejavnost vplivala na varnostne lastnosti proizvoda ter ali se mu lahko
         naloži obveznost izdati izjavo o skladnosti, ki vsebuje tehnične podatke o zadevni radijski opremi, oziroma ali se mu lahko
         naloži obveznosti proizvajalca, če ta ne trži zadevnih proizvodov.

      35      Najprej je treba opozoriti, da se Direktiva 2001/95 v skladu z njenim členom 1(2) ne uporablja, če posebna pravila Skupnosti
         urejajo varnost zadevnih proizvodov in želijo doseči isti cilj.

      36      Kot v bistvu trdita, med drugimi, belgijska vlada in Komisija, Direktiva 1999/5 vzpostavlja tako posebno ureditev glede izjave
         o skladnosti radijske opreme.

      37      Tako se Direktiva 2001/95 in opredelitve izrazov „proizvajalec“ in „distributer“ v njenem členu 2(e) in (f) ne uporabljajo
         za presojo vprašanj v zvezi z obveznostjo osebe, da predloži izjavo o skladnosti radijske opreme.

      38      Ker predložitveno sodišče želi izvedeti, ali država članica takemu distributerju lahko naloži obveznosti, ki jih imajo po
         navadi proizvajalci in izhajajo iz Direktive 2001/95, je treba ugotoviti, da spis, predložen Sodišču, ne vsebuje podatkov
         v zvezi z drugimi obveznostmi, razen z obveznostjo distributerjev radijske opreme na Madžarskem, da predložijo izjavo o skladnosti.

      39      Za opredelitev posebnih obveznosti, ki so razvidne iz Direktive 2001/95, je vsekakor treba ugotoviti, da je mogoče osebo,
         ki trži proizvod, šteti za proizvajalca le pod pogoji, določenimi v točki (e) člena 2 te direktive, in za distributerja le
         pod pogoji, določenimi v točki (f) navedenega člena. Proizvajalcu in distributerju je mogoče naložiti le obveznosti, ki jih
         za vsakega od njiju določa Direktiva 2001/95.

      40      Zato je treba na drugo, tretje, četrto, peto in deseto vprašanje odgovoriti, da se Direktiva 2001/95 ne uporablja za presojo
         vprašanj v zvezi z obveznostjo osebe, da predloži izjavo o skladnosti radijske opreme. V zvezi z možnostjo držav članic, da
         v skladu z Direktivo 2001/95 glede trženja radijske opreme naložijo druge obveznosti, razen obveznosti predložitve izjave
         o skladnosti, je mogoče šteti osebo, ki trži proizvod, po eni strani za proizvajalca le pod pogoji, določenimi v točki (e)
         člena 2 te direktive, in po drugi strani za distributerja le pod pogoji, določenimi v točki (f) navedenega člena. Proizvajalcu
         in distributerju je mogoče naložiti le obveznosti, ki jih za vsakega od njiju določa Direktiva 2001/95.

       Razlaga člena 30 ES
      41      Vprašanja od šestega do devetega, ki jih je treba obravnavati skupaj, se nanašajo na morebitne utemeljitve, ki bi jih države
         članice lahko navajale v podporo omejitev prostega pretoka radijske opreme, ki nosi oznako skladnosti CE, in na razlago člena
         30 ES.

      42      V zvezi s tem je treba opozoriti – kot je poudarila zlasti Komisija – da je treba nacionalne ukrepe, ki se nanašajo na področje,
         usklajeno na ravni Skupnosti, presojati glede na določbe usklajevalnega ukrepa, in ne glede na člena 28 ES in 30 ES (glej
         sodbo z dne 13. decembra 2001 v zadevi DaimlerChrysler, C‑324/99, Recueil, str. I‑9897, točka 32 in navedena sodna praksa).

      43      Direktiva 1999/5 v zvezi z obveznostjo predložitve izjave o skladnosti za radijsko opremo vsebuje posebna pravila. Iz besedila
         in cilja te direktive je razvidno, da želi glede svoje uporabe doseči popolno uskladitev. Iz tega izhaja, da se ji morajo
         na področjih, za katera se uporablja, države članice popolnoma prilagoditi in ne smejo ohraniti nacionalnih določb, ki so
         v nasprotju z njo (glej zgoraj navedeno sodbo ATRAL, točka 44).

      44      Prosti pretok aparatov, za katere se uporablja Direktiva 1999/5 in za katere se domneva, da so v skladu z bistvenimi zahtevami
         in varnostnimi standardi, ki jih ta določa, je lahko omejen le pod pogoji, ki jih določa ta direktiva sama. Če država članica
         meni, da skladnost z usklajenim standardom ne zagotavlja izpolnjevanja bistvenih zahtev iz te direktive, ki naj bi jih navedeni
         standard pokrival, lahko v skladu s členom 5 te direktive zadevo predloži odboru. Če so usklajeni standardi glede bistvenih
         zahtev pomanjkljivi, jih je mogoče umakniti le v skladu s postopkom, določenim v členu 5 Direktive 1999/5. V teh okoliščinah
         je treba ugotoviti, da ureditev, ki jo vzpostavlja Direktiva 1999/5, zagotavlja skladnost z bistvenimi zahtevami iz navedene
         direktive.

      45      Poleg tega se lahko, kot navaja Komisija, država članica sklicuje na člen 30 ES, če v podporo omejitvi navaja razloge zunaj
         področja, ki ga usklajuje Direktiva 1999/5. V takem primeru lahko navede le enega izmed razlogov splošnega interesa, opredeljenih
         v členu 30 ES, ali eno izmed nujnih zahtev, na katere se sklicuje sodna praksa Sodišča (glej zlasti sodbo z dne 20. februarja
         1979 v zadevi Rewe-Zentral, imenovani „Cassis de Dijon“, 120/78, Recueil, str. 649, točka 8). Vsekakor mora biti ta omejitev
         primerna za zagotavljanje uresničitve legitimnega cilja, ki se poskuša doseči, in ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno
         za njegovo dosego (glej zgoraj navedeni sodbi Radiosistemi, točka 42, in ATRAL, točka 64).

      46      Glede na navedeno je treba na vprašanja od šestega do devetega odgovoriti, da če je neko področje usklajeno na ravni Skupnosti,
         je treba vsak nacionalni ukrep, ki se nanj nanaša, presojati glede na določbe tega usklajevalnega ukrepa, in ne glede na člena
         28 ES in 30 ES. Na področjih, za katera se uporablja Direktiva 1999/5, se morajo države članice popolnoma uskladiti z njenimi
         določbami in ne smejo ohraniti nacionalnih določb, ki so v nasprotju z njo. Če država članica meni, da skladnost z usklajenim
         standardom ne zagotavlja izpolnjevanja bistvenih zahtev iz Direktive 1999/5, ki naj bi jih navedeni standard pokrival, mora
         uporabiti postopek, ki je določen v členu 5 te direktive. Vendar pa lahko država članica v podporo omejitve navaja razloge
         zunaj področja, ki ga usklajuje Direktiva 1999/5. V takem primeru lahko navaja le razloge, naštete v členu 30 ES, ali nujne
         zahteve v splošnem interesu.

       Stroški
      47      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
      1)      Države članice ne smejo na podlagi Direktive 1999/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 1999 o radijski opremi
            in telekomunikacijski terminalski opremi ter medsebojnem priznavanju skladnosti te opreme zahtevati od osebe, ki daje na trg
            radijsko opremo, naj predloži izjavo o skladnosti, če je proizvajalec navedene opreme s sedežem v drugi državi članici nanjo
            namestil oznako CE in izdal izjavo o skladnosti za ta proizvod.
      2)      Direktiva 2001/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. decembra 2001 o splošni varnosti proizvodov se ne uporablja za
            presojo vprašanj, ki se nanašajo na obveznost osebe, da predloži izjavo o skladnosti radijske opreme. V zvezi z možnostjo
            držav članic, da v skladu z Direktivo 2001/95 glede trženja radijske opreme naložijo druge obveznosti, razen obveznosti predložitve
            izjave o skladnosti, je mogoče šteti osebo, ki trži proizvod, po eni strani za proizvajalca le pod pogoji, določenimi v točki
            (e) člena 2 te direktive, in po drugi strani za distributerja le pod pogoji, določenimi v točki (f) navedenega člena. Proizvajalcu
            in distributerju je mogoče naložiti le obveznosti, ki jih za vsakega od njiju določa Direktiva 2001/95.
      3)      Če je neko področje usklajeno na ravni Skupnosti, je treba vsak nacionalni ukrep, ki se nanj nanaša, presojati glede na določbe
            tega usklajevalnega ukrepa, in ne glede na člena 28 ES in 30 ES. Na področjih, za katera se uporablja Direktiva 1999/5/ES,
            se morajo države članice popolnoma uskladiti z njenimi določbami in ne smejo ohraniti nacionalnih določb, ki so v nasprotju
            z njo. Če država članica meni, da skladnost z usklajenim standardom ne zagotavlja izpolnjevanja bistvenih zahtev iz Direktive
            1999/5, ki naj bi jih navedeni standard pokrival, mora uporabiti postopek, ki je določen v členu 5 te direktive. Vendar pa
            lahko država članica v podporo omejitve navaja razloge zunaj področja, ki ga usklajuje Direktiva 1999/5. V takem primeru lahko
            navaja le razloge, naštete v členu 30 ES, ali nujne zahteve v splošnem interesu.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 27. februarja 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-389/00.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 13. maja 1982. # Agata Alaimo proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 16/81.