title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. novembra 2007.#Deutsche Telekom AG proti Bundesrepublik Deutschland.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija.#Sektor za telekomunikacije - Univerzalne storitve in pravice uporabnikov - Pojem ‚obveznosti‘, ki jih morajo države članice začasno ohraniti - Člen 27, prvi odstavek, Direktive 2002/21/ES (Okvirna direktiva) in člen 16(1)(a) Direktive 2002/22/ES (Direktiva o univerzalnih storitvah) - Določitev cen za zagotavljanje storitev govorne telefonije - Obveznost pridobitve upravnega dovoljenja.#Zadeva C-262/06.

text:
      Zadeva C-262/06
      Deutsche Telekom AG
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht)
      „Sektor za telekomunikacije – Univerzalne storitve in pravice uporabnikov – Pojem ‚obveznosti‘, ki jih morajo države članice začasno ohraniti – Člen 27, prvi odstavek, Direktive 2002/21/ES (Okvirna direktiva) in člen 16(1)(a) Direktive 2002/22/ES (Direktiva o univerzalnih
         storitvah) – Določitev cen za zagotavljanje storitev govorne telefonije – Obveznost pridobitve upravnega dovoljenja“

      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz‑Jaraboja Colomerja, predstavljeni 28. junija 2007
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. novembra 2007
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Regulativni okvir
            – Direktiva 2002/21 – Univerzalne storitve in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22
      (Direktivi [E]vropskega parlamenta in [S]veta 2002/21, člen 27, prvi odstavek, in 2002/22, člen 16(1)(a))
      Člen 27, prvi odstavek, Direktive [E]vropskega parlamenta in [S]veta 2002/21/ES o skupnem regulativnem okviru za elektronska
         komunikacijska omrežja in storitve in člen 16(1)(a) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta o univerzalnih storitvah
         in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami je treba razlagati tako, da je treba
         v novem regulativnem okviru, ki izhaja iz navedenih direktiv, začasno ohraniti zakonsko obveznost prejšnjega nacionalnega
         prava, ki zahteva pridobitev upravnega dovoljenja za maloprodajne cene storitev govorne telefonije, ki jih opravi podjetje
         s prevladujočim položajem na trgu, in tudi upravne akte, s katerimi se ugotovi obstoj te obveznosti odobritve.

      Te določbe so namreč hotele izpolniti isti cilj, to je zagotoviti nepretrganost med prejšnjim in novim regulativnim okvirom,
         in to ne glede na naravo in izvor obveznosti operaterjev.

      V zvezi s tem okoliščina, da je nacionalnemu regulativnemu organu naloženo sprejetje odločitve o odpravi začasnega stanja,
         kar je posledica opravljene analize trga, navedene v členu 16 Direktive 2002/21, ne spremeni te razlage, saj ta organ zgolj
         izvršuje obveznosti, ki mu jih nalaga veljavna zakonodaja, ki je bila sprejeta na podlagi novega regulativnega okvira. V bistvu
         je slednji tisti, ki določi obveznosti, ki bodo spremenjene, ohranjene ali preklicane.

      (Glej točke 22, 36 in 43 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 22. novembra 2007(*)

      „Sektor za telekomunikacije – Univerzalne storitve in pravice uporabnikov – Pojem ‚obveznosti‘, ki jih morajo države članice začasno ohraniti – Člen 27, prvi odstavek, Direktive 2002/21/ES (Okvirna direktiva) in člen 16(1)(a) Direktive 2002/22/ES (Direktiva o univerzalnih
         storitvah) – Določitev cen za zagotavljanje storitev govorne telefonije – Obveznost pridobitve upravnega dovoljenja“

      V zadevi C‑262/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht
         (Nemčija) s sklepom z dne 17. maja 2006, ki je prispel na Sodišče 15. junija 2006, v postopku

      Deutsche Telekom AG
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopa Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, L. Bay Larsen, J. Makarczyk, P. Kūris (poročevalec) in J.-C. Bonichot, sodniki,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7 junija 2007,
      ob upoštevanju stališč, so jih predložili:
      –       za Deutsche Telekom AG T. Mayen, U. Karpenstein in B. Stamm, odvetniki,
      –       za Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen Bayer, Meyer-Sebastian, E. Greiwe, M. Dorsch,
         zastopniki, skupaj z B. Kuhrmeyerjem in R. Buschem,

      –       za nemško vlado M. Lumma in C. Schulze-Bahr, zastopnika,
      –       za belgijsko vlado A. Hubert, zastopnica,
      –       za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Aiellom, avvocato dello Stato,
      –       za litovsko vlado S. Žalimienė, zastopnica,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti G. Braun in M. Shotter, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. junija 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 27, prvi odstavek, Direktive [E]vropskega parlamenta in
         [S]veta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna
         direktiva) (UL L 108, str. 33, v nadaljevanju: Okvirna direktiva) in člena 16(1)(a) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji
         in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) (UL L 108, str. 51, v nadaljevanju: Direktiva o univerzalnih storitvah).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru revizijskega postopka med Zvezno republiko Nemčijo, ki jo zastopa Bundesnetzagentur für
         Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (zvezna agencija za električno, plinsko, telekomunikacijsko, poštno
         in železniško omrežje, v nadaljevanju: regulativni organ) in družbo Deutsche Telekom AG (v nadaljevanju: Deutsche Telekom)
         zaradi odločbe z dne 8. junija 2004, s katero je regulativni organ odločil, da za cene, ki jih je za „paketne ponudbe“ določila
         družba Deutsche Telekom, in določbe splošnih pogojev prodaje, ki se nanašajo nanje, velja obveznost pridobitve upravnega dovoljenja
         v smislu člena 25, prvi odstavek, zakona o telekomunikacijah (Telekommunikationsgesetz) z dne 25. julija 1996 (BGBl. 1996 I,
         str. 1120, v nadaljevanju: TKG 1996).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Člen 17 Direktive 98/10/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 1998 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti
         omrežij (ONP) pri govorni telefoniji in o univerzalnih storitvah za telekomunikacije v konkurenčnem okolju (UL L 101, str.
         24) določa načela za določitev cen:

      „1.      Kljub posebnim določbam iz člena 3 o dostopnosti cen in določbam odstavka 6 morajo nacionalni regulativni organi zagotoviti,
         da so podjetja, ponudniki govorne telefonije, s pomembno tržno močjo ali tista, ki so bila označena v skladu s členom 5 in
         ki imajo pomembno tržno moč, usklajena z določbami tega člena.

      2.      Cene za uporabo javnega fiksnega telefonskega omrežja in javnih fiksnih telefonskih storitev spoštujejo osnovna načela stroškovne
         naravnanosti iz Priloge II k Direktivi 90/387/EGS.

      3.      Ne glede na člen 7(3) Direktive 97/33/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. junija 1997] o medomrežnem povezovanju
         [v telekomunikacijah glede zagotavljanja univerzalne storitve in medobratovalnosti z uporabo načel zagotavljanja odprtosti
         omrežij (ONP) (UL L 199, str. 32)], so cene dostopa na javno fiksno omrežje in njegova uporaba neodvisne od vrste uporabe,
         ki jo izvajajo uporabniki, razen če potrebujejo drugačne storitve ali drugačne dodatne storitve.

      4.      Cene dodatnih storitev, ki so dodane zagotavljanju priključitve na javno fiksno omrežje in na javne fiksne telefonske storitve,
         so, skladno s pravom Skupnosti, zadosti ločene, tako da uporabnik ni dolžan plačati za dodatne storitve, ki niso nujne za
         zahtevano storitev.

      5.      Spremembe cen začnejo veljati šele po preteku primernega obdobja po javnemu obvestilu, ki ga določi nacionalni regulativni
         organ.

      6.      Ne glede na člen 3 o dostopnih cenah lahko država članica pooblasti svoj nacionalni regulativni organ, da ne uporabi odstavkov
         1, 2, 3, 4 ali 5 tega člena na danem geografskem območju, če se ugotovi, da na trgu javnih fiksnih telefonskih storitev konkurenca
         učinkovito deluje.“

      4       Dvanajsta uvodna izjava Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih
         komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL L 108, str.
         7, v nadaljevanju: Direktiva o dostopu) določa, da mora novi pravni okvir telekomunikacij ohraniti obveznosti iz prejšnje
         ureditve do njihovega pregleda zaradi zagotovitve nadaljnje veljave obstoječih sporazumov in preprečitve pravne praznine.

      5       Člen 16(1) Okvirne direktive določa, da nacionalni regulativni organi čimprej po sprejetju priporočila ali njegove morebitne
         dopolnitve izvedejo analizo upoštevnih trgov, pri čemer dosledno upoštevajo smernice. Države članice zagotovijo, da se analiza,
         kjer je to primerno, izvede v sodelovanju z nacionalnimi organi za konkurenco.

      6       Člen 27, prvi odstavek, Okvirne direktive določa:
      „Države članice ohranijo vse obveznosti po nacionalni zakonodaji iz člena 7 [Direktive o dostopu] in člena 16 [Direktive o
         univerzalnih storitvah], dokler nacionalni regulativni organ ne presodi o teh obveznostih v skladu s členom 16 te direktive.“

      7       Člen 7 Direktive o dostopu določa:
      „Pregled prejšnjih obveznosti za dostop in medomrežno povezovanje
      1.      Države članice ohranijo vse obveznosti za podjetja, ki zagotavljajo javna komunikacijska omrežja in/ali storitve v zvezi z
         dostopom in medomrežnim povezovanjem, ki so veljale pred datumom začetka veljavnosti te direktive po členih 4, 6, 7, 8, 11,
         12 in 14 Direktive [97/33], členu 16 Direktive [98/10] ter členih 7 in 8 Direktive 92/44/EGS [Sveta z dne 5. junija 1992,
         o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežja pri zakupljenih vodih (UL L 165, str. 27)], dokler se te obveznosti ne pregledajo
         in dokler ni sprejeta odločitev v skladu z odstavkom 3.

      2.      Komisija bo navedla ustrezne trge za obveznosti iz odstavka 1 v prvem priporočilu o upoštevnih trgih proizvodov in storitev
         in v odločbi, ki opredeljuje nadnacionalne trge, ki jo je treba sprejeti v skladu s členom 15 [Okvirne direktive].

      3.      Države članice zagotovijo, da nacionalni regulativni organi čimprej po začetku veljavnosti te direktive, potem pa v rednih
         časovnih presledkih opravijo analizo trga v skladu s členom 16 [Okvirne direktive], da presodijo, ali naj se te obveznosti
         ohranijo, spremenijo ali odpravijo. Stranke, ki jih zadeva taka sprememba ali preklic obveznosti, je treba o tem obvestiti
         v primernem roku.“

      8       Člen 16 Direktive o univerzalnih storitvah določa:
      „Pregled obveznosti
      1.      Države članice ohranijo vse obveznosti v zvezi z:
      a)      maloprodajnimi tarifami za zagotavljanje dostopa do javnega telefonskega omrežja in njegovo uporabo, določenimi po členu 17
         Direktive [98/10];

      b)      izbiro ali predizbiro obratovalca, ki sta določeni po Direktivi [97/33];
      […]“
       Nacionalna ureditev
      9       Člen 24 TKG 1996 določa predvsem, da morajo biti cene določene glede na stroške, ki nastanejo zaradi učinkovitega zagotavljanja
         storitev, in morajo ustrezati naslednjim zahtevam, in sicer, ne smejo zajemati dodatkov, ki se zaračunajo samo zato, ker ima
         operater prevladujoč položaj na zadevnem trgu telekomunikacij v smislu člena 19 zakona o prepovedi omejevanja konkurence (Gesetz
         gegen Wettbewerbsbeschränkungen), kot je bil objavljen v BGBl. 1989 I, str. 2486, ne smejo zajemati znižanj, ki škodijo konkurenčnim
         možnostim drugih podjetij na trgu telekomunikacij in ne smejo podeljevati ugodnosti uporabnikom, v primerjavi z drugimi uporabniki
         podobnih ali enakih telefonskih storitev na upoštevnem trgu telekomunikacij, razen če obstaja dokaz, ki to objektivno opravičuje.

      10     Člen 25 TKG 1996 določa:
      „(1)      Na podlagi členov 24 in od 27 do 31 tega zakona je treba za cene in nanje nanašajoče se določbe splošnih prodajnih pogojev
         za ponudbo sredstev za prenos in storitev govorne telefonije v okviru tretjega in četrtega razreda licenc v smislu člena 6
         pridobiti upravno dovoljenje regulativnega organa, če ima imetnik licence na upoštevnem trgu prevladujoč položaj v smislu
         člena 22 zakona o prepovedi omejevanja konkurence.

      (2)      Na podlagi členov 24, 27(4) in 31 tega zakona se za cene in nanje nanašajoče se določbe splošnih prodajnih pogojev za zagotavljanje
         telekomunikacijskih storitev, ki niso zajete v odstavku 1 in ki jih opravijo podjetja, ki imajo na upoštevnem trgu prevladujoč
         položaj v smislu člena 22 zakona o prepovedi omejevanja konkurence, uporablja postopek iz člena 30.

      (3)      Odstavka 1 in 2 se po analogiji uporabljata za cene in nanje nanašajoče se določbe splošnih prodajnih pogojev, ki jih določa
         podjetje, ki z imetnikom licence iz odstavka 1 ali s podjetjem iz odstavka 2 tvori isto podjetje. S tem, ko tvorita eno podjetje,
         sta podjetji v razmerju iz člena 36(2) in člena 37(1) in (2) zakona o prepovedi omejevanja konkurence.“

      11     Člen 150 zakona o telekomunikacijah (Telekommunikationsgesetz) z dne 22. junija 2004 (BGBl. 2004 I, str. 1190) kot je bil
         spremenjen z zakonom z dne 7. julija 2005 (BGBl. 2005 I, str. 1970, v nadaljevanju: TKG 2004), ureja cene:

      „(1)      Ugotovitve prevladujočih položajev na trgu, na katerem je regulativni organ deloval pred začetkom veljavnosti tega zakona,
         in obveznosti, ki se nanje nanašajo, ostanejo v veljavi, dokler jih v skladu z delom II ne nadomestijo nove odločbe. To velja
         tudi, če se ugotovitve prevladujočih položajev na trgu nahajajo le v obrazložitvi upravnega akta. Prvi stavek se po analogiji
         nanaša na obveznosti iz člena 36, 37 in 39, druga alternativa, [TKG 1996].

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      12     Družba Deutsche Telekom je leta 2003 prodajala več „paketnih ponudb“ telekomunikacijskih storitev, ki so istočasno zajemale
         storitve, za katere je veljala obveznost pridobitve dovoljenja regulativnega organa iz člena 25(1) TKG 1996, in storitve,
         za katere ta obveznost ni veljala.

      13     Regulativni organ je zaradi pritožb decembra 2003 opravil preiskavo, da bi ugotovil, ali je navedena obveznost veljala za
         pakete v celoti.

      14     Z odločbo z dne 8. junija 2004 je regulativni organ ugotovil, da je bilo za cene in nanje nanašajoče se določbe splošnih prodajnih
         pogojev treba pridobiti dovoljenje v skladu s členom 25 TKG 1996.

      15     Družba Deutsche Telekom je zoper to odločbo vložila tožbo pri Verwaltungsgericht Köln in zahtevala izdajo začasne odredbe.
      16     To sodišče je s sodbo z dne 15. septembra 2005 ugodilo tožbi družbe Deutsche Telekom z obrazložitvijo, da se predhodna določba
         iz člena 150(1) TKG 2004 nanaša le na tiste obveznosti, za katere ni potreben drug akt o izvajanju in so same po sebi izvršljive,
         kar pa ne velja za člen 25(1) TKG 1996.

      17     Regulativni organ je zoper to sodbo vložil revizijo pri Bundesverwaltungsgericht, ki je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1)      Ali je treba člen 27, prvi odstavek, [Okvirne direktive] in člen 16(1)(a) [Direktive o univerzalnih storitvah] razlagati tako,
         da je treba začasno ohraniti zakonsko obveznost iz prejšnjega nacionalnega prava, ki zahteva pridobitev upravnega dovoljenja
         za maloprodajne cene storitev govorne telefonije, ki jih za končne uporabnike opravi podjetje s prevladujočim položajem na
         zadevnem trgu, in posledično tudi upravni akt, s katerim se ugotovi obstoj te obveznosti odobritve?

      V primeru, da je odgovor na prvo vprašanje nikalen:
      2)      Ali pravo Skupnosti nasprotuje taki daljnosežni ohranitvi navedene zakonske zahteve in upravnega akta?“
       Vprašanji za predhodno odločanje
      18     Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je namen člena 27 Okvirne direktive in člena 16 Direktive
         o univerzalnih storitvah začasno ohraniti zakonsko obveznost prejšnjega nacionalnega prava, ki zahteva, da podjetje, ki ima
         prevladujoč položaj na zadevnem trgu, pridobi upravno dovoljenje za cene telefonskih storitev, ki jih zagotavlja, ter upravni
         akt, s katerim se ugotovi obstoj te obveznosti odobritve.

      19     Ni sporno, da regulativni organ ni izdal nobene odločbe na podlagi člena 16 Okvirne direktive, ker analiza upoštevnega trga
         storitev govorne telefonije, ko je potekal postopek pred predložitvenim sodiščem, še ni bila opravljena.

       Razlaga člena 27 Okvirne direktive in člena 16 Direktive o univerzalnih storitvah
      20     V zvezi z jezikovno razlago člena 27 Okvirne direktive je treba poudariti, da se morajo ohraniti v veljavi „vse obveznosti“,
         ki jih določa zakonodaja držav članic in so navedene v členu 7 Direktive o dostopu in v členu 16 Direktive o univerzalnih
         storitvah. Navedeni člen 7 se nanaša na obveznosti podjetij, ki zagotavljajo javna komunikacijska omrežja in/ali storitve
         v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem, ki so veljale pred začetkom veljavnosti Okvirne direktive. Člen 16(1)(a) Direktive
         o univerzalnih storitvah določa, da se ohranijo v veljavi vse obveznosti, ki se nanašajo na maloprodajne tarife za zagotavljanje
         dostopa do javnega telefonskega omrežja.

      21     Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 30 sklepnih predlogov, iz tega sledi, da je treba vse take obveznosti, določene
         na podlagi prejšnje zakonodaje držav članic v regulativnem okviru, ki temelji na Okvirni direktivi, Direktivi o dostopu, Direktivi
         o univerzalnih storitvah in Direktivi 2002/20/ES [E]vropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih
         komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (v nadaljevanju: novi regulativni okvir), začasno ohraniti v veljavi,
         ne glede na njihovo naravo.

      22     Okoliščina, da je regulativnemu organu naloženo sprejetje odločitve o odpravi začasnega stanja, kar je posledica opravljene
         analize trga, navedene v členu 16 Okvirne direktive, ne spremeni te razlage, saj ta organ zgolj izvršuje obveznosti, ki mu
         jih nalaga veljavna zakonodaja, ki je bila sprejeta na podlagi novega regulativnega okvira. V bistvu je slednji tisti, ki
         določi obveznosti, ki bodo spremenjene, ohranjene ali preklicane.

      23     Taka razlaga je prav tako v skladu z razvojem in sistematiko novega regulativnega okvirja.
      24     V zvezi z njegovim nastankom ni sporno, da v Predlogu Direktive Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2000 o skupnem
         regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve [COM(2000) 393 konč.] ni bila opredeljena nobena izrecna
         prehodna določba.

      25     V točki 4.4. mnenja Ekonomsko-socialnega odbora z dne 24. januarja 2001 o „Predlog[u] Direktive Evropskega parlamenta in Sveta
         o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve“ (UL C 123, str. 56) je navedeno, da je treba
         „jasno navesti, da se veljavno zakonodajo uporablja le dokler se ne opravi prva analiza zadevnih trgov v skladu z novo direktivo“.

      26     Navedeno mnenje je bilo povzeto v Skupnem stališču (ES) št. 38/2001 z dne 17. septembra 2001, ki ga je sprejel Svet z namenom
         sprejetja Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in
         storitve (Okvirna direktiva) (UL C 337, str. 34), iz katerega izhaja, da je bila skrb Sveta zagotoviti pravno jasnost in upoštevati
         slabosti raznovrstnosti nacionalnih razmer.

      27     Iz tega sledi, da zakonodajalec Skupnosti očitno ni imel namena omejiti kategorij obveznosti iz člena 27, prvi odstavek, Okvirne
         direktive.

      28     Glede sistematike novega regulativnega okvirja je treba najprej poudariti, da so bile obveznosti podjetja, ki ima prevladujoč
         položaj na določenem trgu, v prejšnjem regulativnem okviru določene v samih besedilih, medtem ko so v novem regulativnem okviru
         nacionalni regulativni organi pristojni za opredelitev upoštevnega trga in za uporabo regulativnih instrumentov na njem. Prav
         tako so ti organi udeleženi pri analizi trga in določijo podjetja s pomembno tržno močjo na njem.

      29     Drugič, med obveznostmi, ki so veljale, preden je začela veljati Direktiva o dostopu, in ki jih države članice ohranijo, člen
         7 omenja na eni strani člen 4 Direktive 97/33, ki neposredno ustvarja obveznosti za operaterje, ter na drugi strani člene
         od 6 do 8, 11, 12 in 14 slednje direktive, člen 16 Direktive 98/10 ter člena 7 in 8 Direktive 92/44, ki državam članicam podeljuje
         pristojnost, da prenesejo navedene določbe, ki jih izvršijo državni organi ali nacionalni regulativni organi.

      30     Tretjič in zadnjič, poudariti je treba, da osemindvajseta uvodna izjava Direktive o univerzalnih storitvah šteje za potrebno,
         da se zagotovi nadaljnja uporaba veljavnih predpisov v zvezi z minimalnim naborom storitev zakupljenih vodov v zakonodaji
         Skupnosti o telekomunikacijah, zlasti v Direktivi Sveta 92/44/EGS, dokler nacionalni regulativni organi ne presodijo, da taki
         predpisi niso več potrebni, ker se je na njihovem ozemlju razvilo dovolj konkurenčno tržišče.

      31     Ta cilj ohranitve je bil izrecno uresničen s Prilogo VII k Direktivi o univerzalnih storitvah o pogojih za minimalni nabor
         zakupljenih vodov iz člena 18 te direktive ter s členom 16(1)(c) navedene direktive, ki določa ohranitev obveznosti o zakupljenih
         vodih iz členov 3, 4, 7 in 10 Direktive 92/44, ki nalagajo obveznosti državam članicam, in členov 6 in 8 zadnjenavedene direktive,
         katerih normativni značaj ni sporen.

      32     Člen 16(1)(a) in (b) Direktive o univerzalnih storitvah pa določa ohranitev obveznosti o določitvi maloprodajnih cen iz člena
         17 Direktive 98/10 in o izbiri ali predizbiri operaterja iz Direktive 97/33.

      33     Iz navedenega sledi, da se omenjene obveznosti nanašajo tako na posamezne akte kot na regulativne ukrepe, ki jih uporabi organ,
         katerega imenovanje je odvisno od ustavne ureditve posamezne države članice.

      34     To razlago nazadnje potrjuje tudi ugotavljanje namena zadevnih določb.
      35     Dvanajsta uvodna izjava ter člen 7 Direktive o dostopu v bistvu določata potrebo po preprečevanju nastanka pravnih praznin
         med prejšnjim in novim regulativnim okvirjem. Za ta namen je določena ohranitev vseh obstoječih obveznosti, ne glede na njihov
         izvor.

      36     Člen 27 Okvirne direktive je z izrecnim sklicevanjem na člen 7 Direktive o dostopu in člen 16 Direktive o univerzalnih storitvah
         zato nujno hotel izpolniti isti cilj, to je zagotoviti nepretrganost med prejšnjim in novim regulativnim okvirjem, in to ne
         glede na naravo in izvor obveznosti operaterjev.

       Člen 25(1) TKG 1996
      37     Člen 25(1) TKG 1996 je v skladu s členi 24 in od 27 do 31 tega zakona za cene, ki jih podjetja s prevladujočim položajem na
         zadevnem trgu zaračunavajo končnim potrošnikom za zagotavljanje govorne telefonije, določil obveznost pridobitve predhodnega
         dovoljenja.

      38     Člen 17 Direktive 98/10, ki ga je v členu 27 Okvirne direktive navedeni člen 16(1)(a) Direktive o univerzalnih storitvah izrecno
         ohranil v veljavi, določa v odstavku 1 vlogo nacionalnih regulatornih organov ter obveznost imetnikov licence, ki imajo prevladujoč
         položaj na trgu, da ravnajo v skladu z v njem vsebovanimi predpisi. Odstavek 2 navedenega člena 17 določa, da se morajo pri
         določanju cen za uporabo fiksnega javnega telefonskega omrežja spoštovati temeljna načela določanja cen glede na stroške.

      39     V skladu s členom 24 TKG 1996 morajo biti cene določene glede na stroške, ki so povezani z učinkovitim zagotavljanjem storitev,
         in morajo izpolniti zahteve iz odstavka 2 tega člena, ki določa zlasti, da cene ne smejo zajemati dodatkov, ki se zaračunajo
         samo zato, ker ima operater na zadevnem trgu telekomunikacij prevladujoč položaj.

      40     Iz tega sledi, da se lahko šteje, da določba, kot je člen 25 TKG 1996, ki vsebuje splošno obveznost pridobitve dovoljenja
         in se delno sklicuje na načelo določanja cen glede na stroške, iz določbe, kot je člen 24 tega zakona, prenaša člen 17 Direktive 98/10.

      41     Iz navedenega izhaja, da obveznost, kot je določena v členu 25 TKG 1996, pomeni obveznost v smislu člena 16(1)(a) Direktive
         o univerzalnih storitvah in jo je zato treba začasno ohraniti v veljavi.

      42     Družba Deutsche Telekom res trdi, da bi tako nacionalni regulativni organ lahko z opustitvijo izvedbe analize upoštevnega
         trga zavlačeval z izvajanjem novih pravil Skupnosti. Vendar bi v tem primeru morali ukrepati nacionalni organi in, če bi bilo
         to potrebno, pristojna sodišča, Komisija pa bi morala izvršiti svoja pooblastila, da bi zagotovila polno uporabo prava Skupnosti.

      43     Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 27, prvi odstavek, Okvirne
         direktive in člen 16(1)(a) Direktive o univerzalnih storitvah razlagati tako, da je treba v novem regulativnem okviru začasno
         ohraniti zakonsko obveznost prejšnjega nacionalnega prava, ki zahteva pridobitev upravnega dovoljenja za maloprodajne cene
         storitev govorne telefonije, ki jih opravi podjetje s prevladujočim položajem na trgu, kot je določen v členu 25 TKG 1996,
         in tudi upravne akte, s katerimi se ugotovi obstoj te obveznosti odobritve.

      44     Glede na odgovor na prvo vprašanje, na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
       Stroški
      45     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 27, prvi odstavek, Direktive [E]vropskega parlamenta in [S]veta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem
            okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) in člen 16(1)(a) Direktive 2002/22/ES Evropskega
            parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalnih storitvah in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi
            omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) je treba razlagati tako, da je treba v novem regulativnem okviru,
            ki izhaja iz navedenih direktiv, začasno ohraniti zakonsko obveznost prejšnjega nacionalnega prava, ki zahteva pridobitev
            upravnega dovoljenja za maloprodajne cene storitev govorne telefonije, ki jih opravi podjetje s prevladujočim položajem na
            trgu, kot je določen v členu 25 zakona o telekomunikacijah (Telekommunikationsgesetz) z dne 25. julija 1996, in tudi upravne
            akte, s katerimi se ugotovi obstoj te obveznosti odobritve.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 23. novembra 2011.#bpost NV van publiek recht proti Evropski komisiji.#Javna naročila storitev - Postopek javnega razpisa Urada za publikacije - Dnevni prevoz in dostava Uradnega lista, knjig ter drugih revij in publikacij - Zavrnitev ponudbe ponudnika in odločitev o dodelitvi naročila drugemu ponudniku - Merila za izbor - Obveznost obrazložitve - Očitna napaka pri presoji - Nepogodbena odgovornost.#Zadeva T-514/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 23. novembra 2011 – bpost proti Komisiji
      (Zadeva T-514/09)
      „Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa Urada za publikacije – Dnevni prevoz in dostava Uradnega lista, knjig ter drugih revij in publikacij – Zavrnitev ponudbe ponudnika in odločitev o dodelitvi naročila drugemu ponudniku – Merila za izbor – Obveznost obrazložitve – Očitna napaka pri presoji – Nepogodbena odgovornost“
      1.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Postopek s tožbo zoper odločbe naročnikov o dodelitvi javnih
            naročil – Načelo kontradiktornosti – Uskladitev z varstvom poslovnih skrivnosti – Pristojni organi za revizijske postopke
            – Obveznost zagotovitve zaupnosti in pravice spoštovanja poslovnih skrivnosti glede informacij iz spisov, ki jih predložijo
            stranke – Pogoji – Uskladitev te obveznosti z zahtevami po učinkovitem sodnem varstvu in s spoštovanjem pravic obrambe (člen
            267 PDEU; Uredba Sveta št. 1605/2002, člen 100(2)) (Glej točki 25 in 26.)
      2.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Oddaja javnih naročil – Ekonomsko najugodnejša ponudba – Merila
            za izbor – Naročnikova izbira – Meje – Spoštovanje načel preglednosti, enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije (Uredba
            Sveta št. 1605/2002, člen 97; Uredba Komisije št. 2342/2002, člen 138) (Glej točki 64 in 66.)
      3.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Obveznost spoštovanja načela enakega obravnavanja ponudnikov
            – Nujnost zagotovitve enakih možnosti in spoštovanja načela preglednosti – Obseg obveznosti preglednosti (Uredba Sveta št.
            1605/2002, člen 89) (Glej točko 65.)
      4.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Sklenitev naročila na podlagi javnega razpisa – Diskrecijska pravica institucij – Sodni
            nadzor – Meje (Glej točko 121.)
      5.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Škoda – Vzročna zveza – Neizpolnitev enega od pogojev – Zavrnitev odškodninske
            tožbe v celoti (člen 340, drugi odstavek, PDEU) (Glej točko 167.)
      6.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Stroški ponudnika – Pravica do odškodnine – Neobstoj (Uredba
            Sveta št. 1605/2002, člen 101) (Glej točko 173.)
      Predmet

               Prvič, predlog za razglasitev ničnosti odločbe Urada za publikacije Evropske unije, ki je bila sporočena z dopisom z dne 17.
                  decembra 2009 in s katero je bila zavrnjena ponudba tožeče stranke v okviru javnega razpisa št. 10234 „Dnevni prevoz in dostava
                  Uradnega lista, knjig ter drugih revij in publikacij“ (UL 2009/S 176-253034) ter naročilo oddano izbranemu ponudniku, in drugič,
                  odškodninski zahtevek.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi bpost NV van publiek recht se naloži plačilo stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.


Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 10. decembra 2015.#Kyocera Mita Europe BV proti Evropski komisiji.#Pritožba – Carinska unija in skupna carinska tarifa – Uredba (EU) št. 861/2010 – Ničnostna tožba – Člen 263, četrti odstavek, PDEU – Predpis, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov – Sprostitev blaga in sporočitev zneska dajatev – Uporaba poenostavljenega postopka ali postopka elektronske obdelave podatkov.#Zadeva C-553/14 P.


Sodba Sodišča z dne 15. novembra 1972. # Jozef Aimer proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva 27-72.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 25. septembra 2014. # Peri GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava tridimenzionalne znamke Skupnosti - Oblika napenjalnika - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-171/12.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 25. septembra 2014 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Prijava tridimenzionalne znamke Skupnosti — Oblika napenjalnika — Absolutni razlog za zavrnitev — Neobstoj razlikovalnega učinka — Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      V zadevi T‑171/12,

         Peri GmbH, s sedežem v Weißenhornu (Nemčija), ki jo zastopa J. Dönch, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa D. Walicka, zastopnica,
      tožena stranka,
      katere predmet je tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 26. januarja 2012 (zadeva R 1209/2011‑1) glede zahteve za registracijo tridimenzionalnega znaka, ki ga sestavlja oblika napenjalnika, kot znamke Skupnosti,
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi D. Gratsias, predsednik, M. Kančeva, sodnica, in C. Wetter (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: S. Bukšek Tomac, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 12. aprila 2012,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 24. julija 2012,
      na podlagi obravnave z dne 5. junija 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, družba Peri GmbH, je 5. oktobra 2010 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti.

               2

               Tridimenzionalna oblika, za katero je bilo zahtevano, da se registrira kot znamka, je prikazana spodaj:

               3

               Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razreda 6 in 19 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu posameznih razredov:

                        —

                        razred 6: „opaži za beton, in njihovi kovinski dodatki“;

                        —

                        razred 19: „opaži za beton, in njihovi dodatki, ki niso iz kovine“.

               4

               Preizkuševalec je 21. aprila 2011 na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 zavrnil zahtevo za registracijo za vse zadevne proizvode.

               5

               Tožeča stranka je 7. junija 2011 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 vložila pritožbo zoper odločbo preizkuševalca.

               6

               Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 26. januarja 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki vročena 13. februarja 2012, zavrnil pritožbo z obrazložitvijo, da tridimenzionalni znak, za katerega je bilo zahtevano, da se registrira kot znamka Skupnosti, v zvezi z zadevnimi proizvodi nima razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

         Predlogi strank

               7

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razglasi za nično;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               8

               UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Predmet spora

               9

               Ko so tožečo stranko na obravnavi povprašali o morebitnih pripombah na poročilo o obravnavi, je obvestila Splošno sodišče o tem, da želi, da se to poročilo spremeni, tako da bi se upoštevala zožitev njene zahteve za registracijo. Na vprašanja o tem je pojasnila, da je ta zožitev nastopila po sprejetju izpodbijane odločbe, ker je do nje prišlo 23. maja 2014, in da je glede proizvodov, opisanih v točki 3 zgoraj, ki so predmet prijavljene znamke, vsebovala to pojasnilo: „ne vključuje sidranja opažev“.

               10

               UUNT je ugovarjal, da te zahteve Splošno sodišče na podlagi člena 135(4) Poslovnika ne more upoštevati, kot to po njegovem mnenju izhaja iz sodne prakse (sodba z dne 20. novembra 2007, Tegometall International/UUNT – Wuppermann (TEK), T‑458/05, ZOdl., EU:T:2007:349), ker bi to povzročilo nedopustno spremembo predmeta spora.

               11

               Po mnenju UUNT je res, da je Splošno sodišče priznalo, da je mogoče izjavo prijavitelja znamke, do katere pride po odločbi odbora za pritožbe, s katero je ta umaknil zahtevo za nekatere sprva vključene proizvode ali storitve, razlagati tako, kot da je namenjena izpodbijanju zakonitosti izpodbijane odločbe le, če se nanaša na preostale zadevne proizvode ali storitve in če ne spreminja predmeta spora. Vendar v obravnavanem primeru ni tako, saj zožitev prijave znamke ne vsebuje umika proizvoda, ampak pomeni spremembo opisa zadevnih proizvodov.

               12

               Kljub temu ugovoru je tožeča stranka vztrajala pri svojem stališču.

               13

               Najprej je treba spomniti, da lahko Splošno sodišče razveljavi ali spremeni odločbo odbora za pritožbe UUNT le, če je glede odločbe, ko je bila sprejeta, obstajal en ali več razlogov za njeno razveljavitev ali spremembo, ki so navedeni v členu 65(2) Uredbe št. 207/2009. V skladu s členom 76 navedene uredbe mora namreč Splošno sodišče razsoditi ob upoštevanju dejanskega in pravnega okvira spora, ki je bil predložen odboru za pritožbe (glej zgoraj v točki 10 navedeno sodbo TEK, EU:T:2007:349, točka 19 in navedena sodna praksa).

               14

               Vendar navedene odločbe ni mogoče razveljaviti oziroma spremeniti iz razlogov, ki se pojavijo po njeni razglasitvi (sodbi z dne 11. maja 2006, Sunrider/UUNT, C‑416/04 P, ZOdl., EU:C:2006:310, točka 55, in z dne 9. julija 2008, Reber/UUNT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, ZOdl., EU:T:2008:268, točka 24).

               15

               Poleg tega mora na podlagi člena 26(1)(c) Uredbe št. 207/2009 „prijava znamke Skupnosti [vsebovati] seznam blaga ali storitev, za katere je zahtevana registracija“.

               16

               Člen 43(1) Uredbe št. 207/2009 določa, da „[lahko prijavitelj] kadarkoli umakne zahtevo za znamko Skupnosti ali zoži seznam blaga ali storitev, ki jih ta vsebuje“.

               17

               V obravnavanem primeru ni sporno, da je tožeča stranka zožila seznam proizvodov, navedenih v svoji zahtevi za registracijo znamke Skupnosti, po sprejetju izpodbijane odločbe.

               18

               Iz tega je razvidno, da zožitev – v smislu člena 43(1) Uredbe št. 207/2009 – seznama proizvodov ali storitev iz prijave znamke Skupnosti, do katere pride po sprejetju odločbe odbora za pritožbe, ki se izpodbija pred Splošnim sodiščem, načeloma ne more vplivati na zakonitost navedene odločbe, saj se pred njim izpodbija samo ta odločba (glej zgoraj v točki 14 navedeno sodbo Mozart, EU:T:2008:268, točka 25 in navedena sodna praksa).

               19

               Vendar je treba poudariti tudi to, da je odločbo odbora za pritožbe UUNT mogoče izpodbijati pri Splošnem sodišču le v zvezi z nekaterimi proizvodi ali storitvami s seznama, navedenega v zadevni zahtevi za registracijo znamke Skupnosti. V takem primeru ta odločba postane dokončna za preostale proizvode ali storitve z istega seznama (zgoraj v točki 14 navedena sodba Mozart, EU:T:2008:268, točka 26).

               20

               Splošno sodišče je ob upoštevanju te možnosti razlagalo izjavo – ki jo je prijavitelj znamke podal pri tem sodišču, torej po sprejetju odločbe odbora za pritožbe, in sicer, da umika svojo prijavo le za nekatere proizvode, navedene v svoji prvotni zahtevi – kot izjavo, da je izpodbijana odločba izpodbijana le v delu, ki se nanaša na preostale zadevne proizvode, ali kot delni odstop, če je taka izjava nastala na višji stopnji postopka pred Splošnim sodiščem (glej zgoraj v točki 14 navedeno sodbo Mozart, EU:T:2008:268, točka 27 in navedena sodna praksa).

               21

               Vendar če prijavitelj znamke z zožitvijo seznama proizvodov, navedenih v prijavi znamke Skupnosti, ne želi umakniti enega ali več proizvodov s tega seznama, ampak spremeniti njihovo lastnost ali več lastnosti, ni mogoče izključiti, da bi ta sprememba lahko vplivala na preizkus znamke Skupnosti, ki ga opravijo organi UUNT v upravnem postopku. V teh okoliščinah bi bilo priznanje te spremembe na stopnji tožbe pred Splošnim sodiščem enako spremembi predmeta spora med postopkom, ki je prepovedana s členom 135(4) Poslovnika. Zato Splošno sodišče take zožitve ne more upoštevati pri preizkusu utemeljenosti tožbe (zgoraj v točki 10 navedena sodba TEK, EU:T:2007:349, točka 25, in sodba z dne 20. februarja 2013, Caventa/UUNT – Anson’s Herrenhaus (B BERG), T‑631/11, EU:T:2013:85, točka 23).

               22

               Zato je treba ugotoviti, ali je zožitev zahteve za registracijo zadevne znamke, do katere je prišlo 23. maja 2014 in na katero se je tožeča stranka sklicevala na obravnavi, mogoče razlagati kot njeno izjavo, da izpodbija sporno odločbo le v delu, v katerem se nanaša na proizvode s spremenjenega seznama, ali kot delni odstop.

               23

               To ne drži. Tožeča stranka namreč s to zožitvijo ni umaknila proizvodov s seznama proizvodov, za katere je bila zahtevana zadevna registracija znamke in ki po eni strani, kar zadeva razred 6, vsebujejo opaže za beton in njihove kovinske dodatke ter, kar zadeva razred 19, opaže za beton in njihove dodatke, ki niso iz kovine, ampak je pojasnila, da je te proizvode treba razumeti tako, da „ne vključujejo sidranja opažev“. Tako ni mogoče izključiti, da je tožeča stranka pri tem izvedla spremembo, ki lahko vpliva na preizkus znamke Skupnosti, ki ga opravijo organi UUNT v upravnem postopku. Kot je bilo poudarjeno zgoraj v točki 21, Splošno sodišče ne more upoštevati take zožitve, ker bi spremenila predmet spora.

               24

               Skleniti je torej treba, da je treba v okviru te tožbe upoštevati tiste proizvode, ki so bili na seznamu proizvodov, navedenih v prvotni prijavi tožeče stranke za znamko (glej točko 3 zgoraj).

               25

               Zato je treba zahtevo tožeče stranke iz točke 9 zgoraj zavrniti.

         Utemeljenost

               26

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, in sicer, prvič, kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009, in drugič, kršitev člena 7(1)(e) te uredbe.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009

               27

               Tožena stranka trdi, da bi moral odbor za pritožbe glede na stopnjo pozornosti upoštevne javnosti, ki jo sestavljajo strokovnjaki in ki je višja od stopnje pozornosti normalno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega povprečnega potrošnika, ter glede na zelo prepoznavne lastnosti napenjalnika, prikazanega z zadevnim znakom, ugotoviti, da ima prijavljena znamka razlikovalni učinek.

               28

               Trdi, da odbor za pritožbe ni predstavil konkretnih dejstev v podporo svojemu stališču, ki temelji zgolj na predpostavkah, ki niso podprte z dokazi. Dodaja, da so te ovržene z dokazi, predloženimi pred UUNT, zlasti z raziskavo, ki jo je predložila in za katero je odbor za pritožbe nepravilno štel, da se nanaša samo na nemško govorečo javnost, čeprav je napenjalnik znak, ki ga je mogoče „prebrati“ brez kakršnega koli jezikovnega znanja.

               29

               UUNT prereka trditve tožeče stranke.

               30

               V zvezi s tem je treba spomniti, da se na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 zavrne registracija za „znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka“.

               31

               Razlikovalni učinek znamke v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 pomeni, da je znamka primerna, da proizvode, za katere je bila zahtevana registracija, označuje za proizvode, ki izvirajo iz nekega podjetja, in jih tako razlikuje od proizvodov, ki izvirajo iz drugih podjetij (glej sodbo z dne 9. decembra 2010, Wilo/UUNT (Fasetirano ohišje električnega motorja in upodobitev zelenih faset), T‑253/09, in T‑254/09, EU:T:2010:507, točka 17 in navedena sodna praksa).

               32

               Razlikovalni učinek znamke je treba presojati po eni strani glede na proizvode ali storitve, za katere je bila zahtevana registracija, po drugi strani pa glede na zaznavo upoštevne javnosti, ki je sestavljena iz normalno obveščenih ter razumno pozornih in preudarnih povprečnih potrošnikov navedenih proizvodov ali storitev (glej zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Fasetirano ohišje električnega motorja in upodobitev zelenih faset, EU:T:2010:507, točka 18 in navedena sodna praksa).

               33

               V skladu z ustaljeno sodno prakso so merila za presojo razlikovalnega učinka znamk, ki imajo videz proizvoda, enaka kot tista, ki se uporabljajo za druge kategorije znamk (glej zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Fasetirano ohišje električnega motorja in upodobitev zelenih faset, EU:T:2010:507, točka 19 in navedena sodna praksa).

               34

               Vendar v okviru uporabe teh meril ni nujno, da upoštevna javnost tridimenzionalno znamko, ki ima videz proizvoda, zaznava vedno kot besedno ali figurativno znamko, ki jo sestavlja znak, neodvisen od videza proizvodov, ki jih znamka označuje. Povprečni potrošniki namreč ne sklepajo o izvoru proizvodov iz njihove oblike ali oblike njihove embalaže, če ni grafičnih ali besednih elementov, in je zato težje dokazati razlikovalni učinek take tridimenzionalne znamke kot besedne ali figurativne znamke (glej zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Fasetirano ohišje električnega motorja in upodobitev zelenih faset, EU:T:2010:507, točka 20 in navedena sodna praksa).

               35

               Poleg tega, bolj ko se oblika, za katero je bilo zahtevano, da se registrira kot znamka, približuje najverjetnejši obliki, ki jo bo imel zadevni proizvod, verjetneje je, v skladu s sodno prakso, da navedena oblika nima razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009. V teh okoliščinah ima le znamka, ki se bistveno razlikuje od standarda ali navad sektorja in zaradi tega izpolnjuje bistveno nalogo označbe izvora, razlikovalni učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 (glej zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Fasetirano ohišje električnega motorja in upodobitev zelenih faset, EU:T:2010:507, točka 21 in navedena sodna praksa).

               36

               Na podlagi teh ugotovitev je treba preizkusiti trditve tožeče stranke.

               37

               V zvezi z upoštevno javnostjo je odbor za pritožbe pravilno menil, da gre za specializirano javnost (točka 11 izpodbijane odločbe). Kljub temu da tožeča stranka odobrava to stališče, iz njega sklepa, da je upoštevna javnost torej strokovna javnost, kar pa le delno drži. Ker je odnos navedene javnosti – kot priznava tudi tožeča stranka – do zadevnega področja tak, da širše zajema tudi osebe, „ki se zanj iskreno zanimajo“, lahko glede na okoliščine primera v nasprotju z tem, kako tožeča stranka razume te zadnje izraze, prestopi strogo strokovne okvire.

               38

               Ob tem pojasnilu je treba navesti, da se stranke pravilno strinjajo s sklepom, ki ga je treba izvesti iz tega, da je upoštevna javnost specializirana javnost, namreč z višjo stopnjo pozornosti, ki jo bo navedena javnost namenila tridimenzionalnemu znaku, kakršen je zadevni, kar se kaže zlasti v tem, da „bo pozorna na tehnične lastnosti takega sistema zapiranja (na kakovost materiala in izdelave)“ (točka 11 izpodbijane odločbe).

               39

               Nasprotno pa tožeča stranka trdi, da bi upoštevna javnost glede na višjo stopnjo pozornosti zagotovo opazila lastnosti napenjalnika, ki je predmet tridimenzionalnega znaka, za katerega je bilo zahtevano, da se registrira kot znamka Skupnosti, namreč predvsem vidno vrsto zobcev in osrednji položaj na pokončnem delu, in bi s temi lastnostmi navedena znamka pridobila razlikovalni učinek, kar naj bi bilo podprto z rezultati raziskave. Odboru za pritožbe očita, da ni predložil nikakršnega konkretnega dokaza, da bi upravičil zavrnitev registracije prijavljene znamke.

               40

               Odbor za pritožbe pa je menil, da bi prav zaradi visoke stopnje pozornosti upoštevne javnosti, na katero je bilo opozorjeno v točki 38 zgoraj, ta javnost dojemala zadevne funkcionalne elemente zlasti kot nekaj, kar je namenjeno povezovanju ali zapiranju, med drugim elementov sten ali betonskih delov. Ker so ti tehnični elementi prisotni v drugih napenjalnikih, bi majhne razlike med zadevnim napenjalnikom in temi drugimi po mnenju odbora za pritožbe ne omogočale, da bi se za zahtevano tridimenzionalno znamko štelo, da je edinstveno in zelo posebno zasnovana.

               41

               Poudariti je treba, da ima v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 35 zgoraj, na področju tridimenzionalnih znamk razlikovalni učinek le znamka, ki se bistveno razlikuje od standarda ali navad sektorja in zato izpolnjuje ključno nalogo označbe izvora.

               42

               To stališče je enako upoštevno, če je zadevna javnost specializirana javnost (v zvezi z omejenim krogom potrošnikov v zvezi z mikrofoni glej sodbo z dne 12. septembra 2007, Neumann/UUNT (Oblika glave mikrofona), T‑358/04, ZOdl., EU:T:2007:263, točka 46; v zvezi z nadstreški in senčili sodbo z dne 17. decembra 2008, Somm/UUNT (Nadstrešek za senco), T‑351/07, EU:T:2008:591, točka 29, in v zvezi z luksuznimi zapestnimi urami in urnimi številčnicami sodbo z dne 14. septembra 2009, Lange Uhren/UUNT (Geometrična polja na številčnici zapestne ure), T‑152/07, EU:T:2009:324, točka 87).

               43

               Odbor za pritožbe je z natančno uporabo člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 ugotovil, da zasnova predstavljenega napenjalnika ni edinstvena in zelo posebna, ampak da se od drugih proizvodov te vrste le malenkostno razlikuje. V obravnavanem primeru se ne zdi, da bi zadevni napenjalnik imel tak neobičajni učinek, da bi bilo mogoče šteti, da že samo njegova tridimenzionalna upodobitev omogoča dojemanje prijavljene znamke, kot da ima sama po sebi sposobnost, da proizvode, ki naj bi jih obsegala, razlikuje od proizvodov konkurentov.

               44

               Čeprav tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da ni predložil nikakršnega konkretnega dokaza v podporo tej trditvi, tega ni podprla z dejstvi. V zvezi s tem je iz izpodbijane odločbe razvidno, da je odbor za pritožbe preučil vzorce napenjalnikov, ki jih proizvajajo konkurenti tožeče stranke, in ugotovil, da lahko imajo sponke „različno funkcionalno ali celo estetsko zasnovo“, vendar da „te različice proizvoda“ ne pomenijo, da je mogoče ugotoviti „funkcijo znamke v njihovem celotnem vtisu“ (točka 17 izpodbijane odločbe). Tožeči stranki je pravilno pojasnil, da ni dovolj, da lahko javnost prepozna razliko med različnimi napenjalniki – kar je dejansko zmožna specializirana javnost, tako kot v obravnavanem primeru – ampak da bi morala hkrati zaznati različico napenjalnika, ki ga predstavlja tožeča stranka, kot „tako veliko, da jo bo prepoznala kot označbo izvora“ (točka 18 izpodbijane odločbe). Kot je ustrezno navedel odbor za pritožbe, se razlike pri zadevnem napenjalniku, čeprav so prepoznavne, vendarle zdijo kot preproste izvedbene različice napenjalnikov. Te lastnosti torej niso take, da bi individualizirale zadevni proizvod in da bi same po sebi označevale določen trgovski izvor.

               45

               In nazadnje, kar zadeva dokazno vrednost raziskave, ki jo je tožeča stranka v postopku pred UUNT predložila v zvezi z razlikovalnim učinkom zadevnega tridimenzionalnega znaka, je treba poudariti, da je odbor za pritožbe pravilno navedel, da je bila opravljena samo pri nemško govoreči specializirani javnosti, ne pa pri specializirani javnosti Evropske unije, ki je upoštevna javnost v obravnavanem primeru. Čeprav gre namreč za prijavo tridimenzionalne znamke Skupnosti, ki ne zahteva jezikovnega znanja, da bi jo bilo mogoče „prebrati“, kot pravilno navaja tožeča stranka, pa je dejstvo, da je nemško govoreča specializirana javnost bolj seznanjena s proizvodi, ki jih tržijo nemška ali avstrijska podjetja, in zato v anketi pogosteje navaja njihovo ime, kot bi to storila specializirana javnost celotne Unije.

               46

               Poleg tega je tožeča stranka ob navedbi rezultatov navedene raziskave pred odborom za pritožbe trdila (točka 6, četrta alinea, izpodbijane odločbe), da je „velik odstotek nemške specializirane javnosti“ prepoznal proizvajalca tridimenzionalne oblike, za katero je bilo zahtevano, da se registrira kot znamka Skupnosti. Vendar mora razlikovalni učinek kot tak zaznati celotna upoštevna javnost (namreč upoštevna javnost Unije). Iz tega je razvidno, da je odbor za pritožbe pravilno zavrnil to raziskavo, češ da ne more omajati njegovega sklepa o tem, da zadevni tridimenzionalni znak nima razlikovalnega učinka.

               47

               Če bi se tožeča stranka sklicevala na to, da rezultati te raziskave pri upoštevni javnosti dokazujejo razlikovalni učinek navedenega znaka v zvezi s proizvodom, ki ga prestavlja ta znak in ki ga sama že trži, bi bilo treba pripomniti, da se taka trditev nanaša na razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo, ki je nastal iz prijavljene znamke. Odbor za pritožbe torej ni napačno uporabil prava, s tem ko je navedel, da tak element ne more voditi do tega, da UUNT izključi uporabo absolutnega razloga za zavrnitev v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2002, Mag Instrument/UUNT (Oblika žepnih svetilk), T‑88/00, ZOdl., EU:T:2002:28, točka 39), in da ga je mogoče upoštevati le v okviru uporabe člena 7(3) navedene uredbe, katerega uporabe tožeča stranka v postopku nikoli ni zahtevala.

               48

               Iz tega je razvidno, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da zadevna tridimenzionalna znamka za nobenega od zadevnih proizvodov nima razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

               49

               Zato je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.

         Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(e) Uredbe št. 207/2009

               50

               Ugotoviti je treba, da je odbor za pritožbe na koncu točke 23 izpodbijane odločbe zgolj dodatno omenil možnost, da bi preizkuševalec lahko zavrnil prijavo znamke tožeče stranke tudi na podlagi člena 7(1)(e)(i) in (ii) Uredbe št. 207/2009, vendar je ni. Že iz besedila te točke je namreč razvidno, da odbor za pritožbe zaradi ekonomičnosti ni poslal zadeve preizkuševalcu za izdajo dodatne odločbe, saj bi bilo treba zahtevo „v vsakem primeru zavrniti na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009“, zakonitost te presoje pa je bila potrjena v točkah od 30 do 48 zgoraj.

               51

               Ker izpodbijana odločba ni temeljila na členu 7(1)(e)(i) in (ii) Uredbe št. 207/2009, kot opozarja UUNT v odgovoru na pritožbo, tožbeni razlog, ki se sklicuje na njeno kršitev, tako ne more vplivati na zakonitost navedene odločbe.

               52

               Iz istega razloga ni bil kršen člen 75 Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim se v odločbah UUNT navedejo razlogi, na katerih odločbe temeljijo. Ker gre za element, glede katerega je odbor za pritožbe odločil, da na njem ne bo utemeljil svoje odločbe, predhodno posvetovanje s tožečo stranko očitno ni bilo zahtevano.

               53

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.

               54

               Zato je treba – ne da bi se bilo treba izreči o dopustnosti dokumenta, ki ga je na obravnavi predložila tožeča stranka – tožbo zavrniti v celoti.

         Stroški

               55

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               56

               Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
               razsodilo:

                        1.

                           Tožba se zavrne.

                        2.

                           Družbi Peri GmbH se naloži plačilo stroškov.

                           Gratsias

                           Kančeva

                           Wetter

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. septembra 2014.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 15. januarja 2003. # Institut de l'audiovisuel et des télécommunications en Europe (IDATE) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Arbitražna klavzula. # Zadeva T-171/01.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. marca 1984. # Tradax Graanhandel BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 64/82.