title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. novembra 2013.#Comune di Ancona proti Regione Marche.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo regionale per le Marche.#Strukturni skladi – Evropski sklad za regionalni razvoj (ESRR) – Finančni prispevek strukturnih skladov – Merila upravičenosti stroškov – Uredba (ES) št. 1260/1999 – Člen 30(4) – Načelo trajnosti dejavnosti – Pojem ‚bistvena sprememba‘ dejavnosti – Sklenitev koncesijskih pogodb brez predhodne objave in javnega razpisa.#Zadeva C‑388/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 14. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Strukturni skladi — Evropski sklad za regionalni razvoj (ESRR) — Finančni prispevek strukturnih skladov — Merila upravičenosti stroškov — Uredba (ES) št. 1260/1999 — Člen 30(4) — Načelo trajnosti dejavnosti — Pojem ‚bistvena sprememba‘ dejavnosti — Sklenitev koncesijskih pogodb brez predhodne objave in javnega razpisa“
      V zadevi C‑388/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Italija) z odločbo z dne 21. junija 2012, ki je prispela na Sodišče 16. avgusta 2012, v postopku

         Comune di Ancona

      proti

         Regione Marche,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Lenaerts, podpredsednik Sodišča, v funkciji sodnika četrtega senata, M. Safjan, J. Malenovský (poročevalec), sodnika, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. julija 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Comune di Ancona A. Lucchetti, odvetnik,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, S. Rodrigues in A. Gattini, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo A. Steiblytė in D. Recchia, agentki,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. septembra 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 30(4) Uredbe Sveta (ES) št. 1260/1999 z dne 21. junija 1999 o splošnih določbah o Strukturnih skladih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 14, zvezek 1, str. 31).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Comune di Ancona in Regione Marche, ker se je zadnjenavedena odločila, da bo odvzela in izterjala finančne pomoči, ki so ji bile izplačane za gradnjo klančine za popravilo ladij.

         Pravni okvir

               3

               V uvodni izjavi 4 Uredbe št. 1260/1999 je navedeno:
               „[…] ker bi bilo treba zato, da se poveča koncentracija in poenostavi delovanje Strukturnih skladov, […] opredeliti, da so [prednostni] cilji spodbujati razvoj in strukturno prilagajanje regij, ki zaostajajo v razvoju, gospodarska in socialna preobrazba območij s strukturnimi težavami ter prilagajanje in posodabljanje politik in sistemov izobraževanja, usposabljanja in zaposlovanja“.

               4

               V uvodni izjavi 7 te uredbe je navedeno:
               „ker Evropski sklad za regionalni razvoj (ESRR) prispeva zlasti k doseganju cilja spodbujati razvoj in strukturno prilagajanje regij, ki zaostajajo v razvoju, in h gospodarski in socialni preobrazbi območij s strukturnimi težavami“.

               5

               V uvodni izjavi 41 iste uredbe je navedeno:
               „ker bi moral zato, da se zagotovi učinkovitost in trajen učinek pomoči iz skladov, del pomoči ali vsa pomoč ostati vezana le na tisto aktivnost, katere narava ali izvedbeni pogoji se ne spremenijo toliko, da bi to povzročilo odklon aktivnosti, ki prejema pomoč, od prvotnih ciljev“.

               6

               Člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 z naslovom „Izpolnjevanje pogojev za pridobitev pomoči“ določa:
               „Države članice zagotavljajo, da se prispevek skladov za aktivnost ohranja le, če se ta aktivnost v petih letih od datuma sklepa o prispevku skladov, ki ga sprejmejo pristojne nacionalne oblasti ali organ upravljanja, bistveno ne spremeni, tako da:

                        (a)

                        vpliva na njeno naravo ali izvedbene pogoje ali daje podjetju ali javni organizaciji neupravičeno prednost
                        in

                        (b)

                        izhaja bodisi iz spremembe narave lastništva posameznega dela infrastrukture bodisi iz prenehanja ali spremembe lokacije proizvodne dejavnosti.

                  Države članice obvestijo Komisijo o vsaki taki spremembi. Kjer do take spremembe pride, se uporablja člen 39.“

               7

               Člen 38 navedene uredbe z naslovom „Splošne določbe“ v odstavku 1 določa:
               „Brez poseganja v pristojnost Komisije glede izvrševanja splošnega proračuna [Evropske unije] so za finančni nadzor pomoči odgovorne predvsem države članice. V ta namen sprejmejo zlasti naslednje ukrepe:
               […]

                        (e)

                        preprečujejo, odkrivajo in popravljajo nepravilnosti, o njih uradno obveščajo Komisijo v skladu s predpisi in obveščajo Komisijo o napredku upravnih in sodnih postopkov;

                  […]

                        (h)

                        povračilo vsakega izgubljenega zneska zaradi odkrite nepravilnosti in, kjer je primerno, zaračunavanje zamudnih obresti“.

               8

               Člen 39 te uredbe z naslovom „Finančni popravki“ v odstavku 1 določa:
               „Države članice so odgovorne predvsem za raziskavo nepravilnosti, ukrepanje ob dokazu večje spremembe, ki vpliva na naravo ali pogoje za izvajanje ali nadzor pomoči, in za izvedbo potrebnih finančnih popravkov.
               Država članica izvede zahtevane finančne popravke v zvezi s posamezno ali sistemsko nepravilnostjo. Popravki, ki jih izvede država članica, preklicujejo celoten ali delni prispevek Skupnosti. Sredstva skladov Skupnosti, sproščena na ta način, lahko država članica ponovno uporabi za zadevno pomoč v skladu z določbami, ki se opredelijo na podlagi člena 53(2).“

         Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Dežela Marke, organ upravljanja operativnega programa za strukturne ukrepe Unije v deželi Marke, je v zvezi s skladom ESRR objavila razpis za različne infrastrukturne projekte na lokalnih pristaniških območjih za programsko obdobje od leta 2002 do leta 2006.

               10

               Občina Ancona se je odzvala na razpis tako, da je vložila prošnje za financiranje treh projektov, in sicer gradnjo klančine za popravilo ladij, nakup premičnega žerjava in ureditvena dela na ploščadi pred navedeno klančino. Te tri prošnje so bile sprejete.

               11

               Občina Ancona se je po gradnji klančine za popravilo ladij in namestitvi premičnega žerjava kot organ, upravičen do zadevnega financiranja, januarja 2005 pri upravnem organu dežele Marke pozanimala, ali lahko koncesijo za upravljanje navedene klančine podeli tretji osebi. Dežela Marke je menila, da v zvezi s tem ni ovir, opozorila pa je, da je treba spoštovati veljavno zakonodajo s področja podelitve koncesij za izvajanje javnih storitev.

               12

               Občina Ancona je s sklepom občinskega sveta z dne 19. aprila 2005 za upravljanje klančine za popravilo ladij podelila koncesijo zadrugi Cooperativa arl Pescatori e Motopescherecci di Ancona (v nadaljevanju: zadruga Pescatori), pri čemer je določila več obveznosti zadnjenavedene – med njimi plačilo letne pristojbine občini, izračunane tako, da niti koncedent niti koncesionar nimata znatnega neto prihodka – prepovedala spreminjanje načina izvajanja dejavnosti, za katero je bilo odobreno financiranje, prepovedala opravljanje pridobitne dejavnosti in določila obveznost spoštovanje vseh veljavnih direktiv in predpisov Unije ter obveznost ohranitve funkcije javne službe in namembnosti zadevnega objekta. Poleg tega je določila, da bo objekt vsekakor ostal v njeni lasti.

               13

               Dežela Marke je junija 2010 ugotovila, da je občina Ancona pri upravljanju klančine za popravilo ladij storila več nepravilnosti, in sicer:

                        —

                        klančina za popravilo ladij naj bi se uporabljala tudi kot plovila za rekreacijo, in sicer naj bi bil delež uporabe v ta namen po ocenah 18‑odstoten;

                        —

                        del zadevnega objekta ni bil uporabljen in

                        —

                        najpomembnejše glede na preostala očitka, koncesijo za upravljanje tega objekta naj bi podelila neposredno, torej brez izvedbe postopka javnega razpisa.

               14

               Dežela Marke je na podlagi teh ugotovitev sprejela odlok, s katerim je odredila odvzem in izterjavo financiranja, odobrenega občini Ancona.

               15

               Občina Ancona je nato zoper navedeni odlok pri predložitvenem sodišču vložila ničnostno tožbo.

               16

               V podporo tožbi je med drugim uveljavljala naslednje tožbene razloge:

                        —

                        domnevno nespoštovanje postopkov za izvajanje javnega razpisa v zvezi z upravljanjem koncesije za klančine za popravilo ladij ni razlog za razveljavitev finančne pomoči,

                        —

                        za podelitev upravljanja navedene klančine izvedba postopka javnega razpisa ni bila potrebna, saj v zadevnem primeru razen zadruge Pescatori ni bilo drugih gospodarskih subjektov, ki bi izkazali interes, in

                        —

                        uporaba klančine za popravilo ladij za plovila za rekreacijo ni v nasprotju s cilji, ki jih uresničuje sklad ESRR.

               17

               V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale della Sicilia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba [člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999] razlagati tako, da se lahko presoja, ali podelitev koncesije ni povzročila večjih dohodkov za koncedenta ali neupravičene prednosti za koncesionarja, opravi šele po predhodni preveritvi, ali se je objekt bistveno spremenil?

                        2.

                        [Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, kaj se razume kot] ‚bistvena sprememba‘, to je, ali se to pravilo nanaša samo na fizične spremembe – v smislu, da zgrajeni objekt ni v skladu z navedbami v načrtu, za katerega je bilo odobreno financiranje – ali tudi na spremembe namembnosti, in če je tako, ali gre za ‚bistveno spremembo‘, če se objekt uporablja ‚tudi‘ – ampak ne večinoma – za dejavnosti, ki niso tiste iz razpisa ali prijave nanj?

                        3.

                        [Nasprotno, če] je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali se [člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999] v zvezi s primeri, v katerih se javno financiranje uporabi za gradnjo objektov, katerih upravljanje bi lahko bilo gospodarsko izredno pomembno, uporabi samo za gradnjo objekta ali obveznost spoštovanja pravil o objavi javnega naročila velja tudi za podelitev koncesije za upravljanje?

                        4.

                        [Nazadnje, ali] je treba [člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999] razlagati tako, da ugotavljanje, ali podelitev upravljanja tretji osebi ne povzroča znatnih neto dohodkov ali neupravičene prednosti podjetju ali javni organizaciji, pomeni fazo, ki logično in pravno sledi glede na vprašanje za sprejetje predhodne odločbe (torej obveznost spoštovanja postopkov javnega naročanja), ali pa je treba obveznost izvedbe postopka javnega naročila presojati tudi ob upoštevanju konkretne ureditve koncesijskega razmerja?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               18

               Člen 30(4) Uredba št. 1260/1999 določa načelo, da se prispevek strukturnih skladov za aktivnost ohranja le, če se ta aktivnost v petih letih od datuma sklepa o prispevku skladov, ki ga sprejmejo pristojne nacionalne oblasti ali organ upravljanja, „bistveno“ ne spremeni. V zadevi v glavni stvari se stranki ne strinjata zlasti glede tega, ali ta določba zajema spremembe, ki jih je ugotovila dežela Marke.

               19

               Za uvod je treba navesti, da Sodišče ne opredeljuje podrobneje sprememb postopka v glavni stvari. Za tako opredelitev je namreč izključno pristojno nacionalno sodišče. Vloga Sodišča je omejena na razlago prava Unije nacionalnemu sodišču, ki je koristna za odločitev v sporu, ki mu je bil predložen. Tako lahko Sodišče opredeli upoštevne elemente, ki bi lahko predložitveno sodišče usmerjali pri presoji (glej sodbo z dne 10. novembra 2011 v zadevi Norma‑A in Dekom, C‑348/10, str. I‑10983, točki 57 in 58).

               20

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je treba za to, da bi sprememba spadala v področje uporabe člena 30(4) Uredbe št. 1260/1999, najprej zagotoviti, da je dana dejavnost, ki je bila spremenjena, zajeta z navedenim členom, in nato, če je odgovor pritrdilen, preučiti, ali ta sprememba izpolnjuje pogoje iz prvega pododstavka člena 30(4)(a) in (b), pri čemer je iz uporabe prirednega veznika „in“ med dvema navedenima pogojema iz prvega pododstavka člena 30(4)(a) razvidno, da mora sprememba ta dva pogoja izpolnjevati kumulativno.

               21

               Pri presoji navedenih pogojev je treba, prvič, preveriti, ali sporna sprememba izpolnjuje pogoj iz prvega pododstavka člena 30(4)(b) Uredbe št. 1260/1999, s katerim se zahteva, da sprememba izhaja bodisi iz narave lastništva posameznega dela infrastrukture bodisi iz prenehanja ali spremembe lokacije proizvodne dejavnosti. Pri preverjanju tega pogoja je treba namreč presoditi elemente, iz katerih izhaja sporna sprememba in ki so tako razlog za to spremembo.

               22

               Drugič, preizkusiti je treba, ali preučevana sprememba izhaja iz domneve, navedene v prvem pododstavku člena 30(4)(a) navedene uredbe, in sicer ali vpliva na njeno naravo ali izvedbene pogoje navedene dejavnosti ali pa daje podjetju ali javni organizaciji neupravičeno prednost, saj se ti domnevi nanašata na vplive sporne spremembe.

               23

               Tretjič, po preučitvi pogojev iz prvega pododstavka člena 30(4)(a) in (b) Uredbe št. 1260/1999 je treba preveriti, ali so te sporne spremembe bistvene.

               24

               Sodišče bo na vprašanja, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče, odgovorilo po tem vrstnem redu.

         Tretje vprašanje

               25

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem, na katero je treba odgovoriti najprej, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 razlagati tako, da so spremembe iz te določbe samo spremembe pri gradnji objekta ali pa zajemajo tudi spremembe, ki nastanejo naknadno, predvsem med njegovim upravljanjem.

               26

               Prvič, v zvezi s tem je iz besedila člena 30(4) Uredba št. 1260/1999 razvidno, da zajema spremembe aktivnosti v petih letih od datuma sklepa o prispevku strukturnih skladov, ki ga sprejmejo pristojne nacionalne oblasti ali organ upravljanja. Ker na primer pri gradnji objekta ni mogoče izključiti, da bo gradnja objektov trajala manj kot pet let, je treba ugotoviti, da zadevne spremembe niso omejene samo na spremembe, ki nastanejo pri gradnji objekta, ampak po potrebi in ne glede na ta navedeni rok zajemajo tudi spremembe, ki nastanejo po gradnji, predvsem med njegovim upravljanjem.

               27

               Drugič, iz uvodne izjave 4 Uredbe št. 1260/1999 je razvidno, da ukrep strukturnih skladov ustreza prednostnim ciljem „spodbujati razvoj in strukturno prilagajanje regij, ki zaostajajo v razvoju, gospodarska in socialna preobrazba območij s strukturnimi težavami ter prilagajanje in posodabljanje politik in sistemov izobraževanja, usposabljanja in zaposlovanja“. V primeru ESRR so ti cilji ob upoštevanju uvodne izjave 7 Uredbe št. 1260/1999 bolj specifični, in sicer „spodbujati razvoj in strukturno prilagajanje regij, ki zaostajajo v razvoju, in h gospodarski in socialni preobrazbi območij s strukturnimi težavami“.

               28

               Iz tega izhaja, da strukturni skladi sledijo ciljem, ki jih je mogoče uresničiti le, če subvencije, odobrene v okviru teh skladov, in z njim povezan nadzor ne zaobjemajo le ukrepov in izdatkov v zvezi z izvajanjem dejavnosti, ampak tudi pravila za njeno izvajanje in upravljanje, in to v obdobju petih let, določenem s členom 30(4) Uredbe št. 1260/1999. Le tako se namreč lahko zagotavlja učinkovitost ukrepov navedenih skladov, s tem da se onemogoča, da se z njimi financirajo objekti, ki, potem ko so zgrajeni in po spremembi njihovega upravljanja, ne prispevajo več k uresničevanju ciljev, v zvezi s katerimi je bilo financiranje odobreno.

               29

               Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 razlagati tako, da spremembe iz te določbe zajemajo tako spremembe pri gradnji objekta kot tudi spremembe, ki nastanejo naknadno, predvsem med njegovim upravljanjem, če nastanejo v obdobju petih let, določenem v tem členu.

         Prvo vprašanje

               30

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, na katero je treba odgovoriti na drugem mestu, sprašuje, ali je treba člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 razlagati tako, da se lahko presoja, ali podelitev koncesije povzroča večje dohodke za koncedenta ali neupravičene prednosti za koncesionarja, opravi šele po predhodni preveritvi, ali se je podeljeni objekt bistveno spremenil.

               31

               V zvezi s tem iz besedila člena 30(4) Uredbe št. 1260/1999 izhaja, da je obstoj neupravičene prednosti eden od elementov, ki bi lahko pomenili bistveno spremembo v smislu te določbe.

               32

               Zato mora predložitveno sodišče, preden v obravnavani zadevi ugotovi, ali obstaja bistvena sprememba v smislu člena 30(4) Uredbe št. 1260/1999, zlasti preveriti, ali sporna sprememba povzroča neupravičeno prednost in/ali vpliva na njeno naravo ali izvedbene pogoje.

               33

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje torej odgovoriti, da je treba člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 razlagati tako, da se lahko presoja, ali podelitev koncesije povzroča večje dohodke za koncedenta ali neupravičene prednosti za koncesionarja, opravi šele po predhodni preveritvi, ali se je podeljeni objekt bistveno spremenil.

         Drugo vprašanje

               34

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, na katero je treba odgovoriti na tretjem mestu, sprašuje, ali je treba člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 razlagati tako, da se ta določba nanaša samo na fizične spremembe – v smislu, da zgrajeni objekt ni v skladu z navedbami v načrtu, za katerega je bilo odobreno financiranje – ali tudi na spremembe namembnosti. Če gre za slednje, predložitveno sodišče sprašuje, ali gre za „bistveno spremembo“, če se zadevni objekt uporablja delno – ampak ne večinoma – za dejavnosti, ki niso tiste iz razpisa za projekte, ali prošnjo za financiranje, predloženo v odgovor nanj.

               35

               Prvič, ker je zakonodajalec Unije opisu sporne spremembe skrbno dodal opredelitev „bistvena“, mora sprememba izpolnjevati ne le pogoja iz te določbe, ampak mora biti poleg tega bistvena, da bi spadala na področje uporabe člena 30(4) Uredbe št. 1260/1999.

               36

               V zvezi s tem iz uvodne izjave 41 Uredbe št. 1260/1999 izhaja, da mora vsa pomoč ali del pomoči iz strukturnih skladov ostati vezan le na tisto aktivnost, katere narava ali izvedbeni pogoji se ne spremenijo toliko, da bi to povzročilo odklon dejavnosti, za katero se prejema pomoč, od prvotnih ciljev.

               37

               Zato je mogoče – če sprememba, ki izpolnjuje pogoj iz prvega pododstavka člena 30(4)(a) Uredbe št. 1260/1999, ker vpliva na naravo ali izvedbene pogoje navedene dejavnosti – tako spremembo opredeliti kot „bistveno spremembo“ v smislu člena 30(4) navedene uredbe le, če bistveno zmanjša možnost, da se bo z zadevno dejavnostjo uresničeval cilj, ki je bil določen zanjo.

               38

               Ker lahko sprememba, ki je vsebinska in fizična, bistveno zmanjša možnost, da se bo z zadevno dejavnostjo uresničeval cilj, ki je bil določen zanjo, je treba ugotoviti, da se nadzor nad spremembami projekta, ki so zajete s členom 30(4) Uredbe št. 1260/1999, ne nanaša le na neusklajenost med projektom objekta in zgrajenim objektom, ampak tudi na spremembe delovanje zadevnega objekta.

               39

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da to, da so bili različni elementi dejavnosti nekoliko spremenjeni, sama po sebi ni odločilna.

               40

               V okoliščinah postopka v glavni stvari mora predložitveno sodišče torej presoditi, ali so bile nastale spremembe – predvsem to, da se je klančina za popravilo ladij, katere gradnjo je izvedla občina Ancona, uporabljala tudi za plovila za rekreacijo, in sicer naj bi bil delež uporabe v ta namen po ocenah 18‑odstoten, čeprav ta uporaba v projektu, za katerega je bilo odobreno financiranje, ni bila predvidena – take, da so bistveno spremenile uporabo zadevnega objekta, tako da se je uporabljal za dejavnosti, ki niso bile predvidene, in zato bistveno zmanjšale možnost, da se bo z zadevno dejavnostjo uresničeval cilj, ki je bil določen zanjo.

               41

               Ob upoštevanju drugega pogoja iz člena 30(4)(b) Uredbe št. 1260/1999 mora za to, da bi bilo mogoče spremembo, in sicer uporabo objekta za dejavnosti, ki niso tiste iz načrta, za katerega je bilo odobreno financiranje, opredeliti kot „bistveno spremembo“ v smislu navedenega člena 30(4), poleg tega med njo in določenimi dejavnostmi, predvidenimi v načrtu, za katerega je bilo odobreno financiranje, obstajati vsaj delna vzročna zveza.

               42

               Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti tako, da je treba člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 razlagati tako, da se ta določba nanaša tako na fizične spremembe – v smislu, da zgrajeni objekt ni v skladu z navedbami v načrtu, za katerega je bilo odobreno financiranje – kot tudi na spremembe namembnosti, s tem da mora pri spremembi, ki pomeni uporabo objekta za dejavnosti, ki niso bile prvotno določene v načrtu, za katerega je bilo odobreno financiranje, taka sprememba bistveno zmanjšati možnost, da se bo z zadevno dejavnostjo uresničeval cilj, ki je bil določen zanjo.

         Četrto vprašanje

               43

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali pravo Unije nasprotuje temu, da občina tretji osebi neposredno, torej brez izvedbe postopka javnega razpisa, podeli koncesijo za opravljanje javne storitve v zvezi z objektom, kadar navedena koncesija ne povzroča znatnih neto dohodkov ali neupravičene prednosti tej tretji osebi ali javnemu organu, ki podeljuje koncesije.

               44

               V zvezi s tem je treba najprej navesti, da ob ugotovitvi, da zadevne spremembe ni mogoče opredeliti kot „spremembo“ v smislu člena 30(4) Uredbe št. 1260/1999, ostaja dejstvo, da mora v skladu s členom 38(1)(e) in (h) te uredbe zadevna država članica presoditi, ali ta sprememba pomeni nepravilnost v smislu členov 38 in 39 te uredbe, zaradi katere je treba torej izvesti zahtevane finančne popravke, povrniti zadevne izgubljene zneske in, kjer je primerno, zaračunati zamudne obresti.

               45

               Nato je treba spomniti, da koncesije za izvajanje javnih storitev na ravni Unije niso urejene z nobenim predpisom. Če predpis ne obstaja, je treba pravo, ki se uporablja za koncesijo za izvajanje storitev, presoditi ob upoštevanju primarnega prava in, podrobneje, temeljnih svoboščin, ki jih določa Pogodba DEU (glej sodbo z dne 7. decembra 2000 v zadevi Telaustria in Telefonadress, C-324/98, ZOdl., str. I-10745, točka 60).

               46

               V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva javnemu organu, ki podeljuje koncesije, posebej nalagata obveznost zagotavljanja preglednosti, in sicer v korist vsakega potencialnega ponudnika zagotoviti ustrezno stopnjo javnosti, ki postopek podelitve odpre za konkurenco in omogoča nadzor nad tem, ali je bil postopek podelitve izveden nepristransko, ne da bi to nujno zajemalo obveznost izvedbe postopka javnega razpisa (sodbi z dne 13. septembra 2007 v zadevi Komisija proti Italiji, C-260/04, ZOdl., str. I-7083, točka 24, in z dne 13. novembra 2008 v zadevi Coditel Brabant, C-324/07, ZOdl., str. I-8457, točka 25).

               47

               Podrobneje, razsojeno je bilo, da če bi se za koncesijo lahko zanimalo tudi podjetje iz države članice, ki ni država javnega organa, ki podeljuje koncesije, bi popolnoma nepregledna podelitev te koncesije podjetju, ki je v zadnjenavedeni državi članici, pomenila različno obravnavanje v škodo podjetij, ki so v drugih državah članicah. Zaradi popolne nepreglednosti podjetja, ki so v drugih državah članicah, namreč nimajo nobene resnične možnosti, da bi izkazala svoj interes za pridobitev zadevne koncesije (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2005 v zadevi Coname, C-231/03, ZOdl., str. I-7287, točki 17 in 18).

               48

               Razen če je upravičeno z objektivnimi okoliščinami, pomeni tako različno obravnavanje, ki je predvsem v škodo podjetij, ki so v drugih državah članicah, posredno diskriminacijo na podlagi državljanstva, ki je na podlagi členov 49 PDEU in 56 PDEU prepovedana (sodba z dne 17. julija 2008 v zadevi ASM Brescia, C-347/06, ZOdl., str. I-5641, točka 60).

               49

               V teh okoliščinah je naloga predložitvenega sodišča – da bi lahko presodilo, ali je podelitev koncesije v zvezi s klančino za popravilo ladij v skladu s pravom Unije – preveriti, ali podelitev koncesije občine Ancona izpolnjuje zahteve za preglednost, ki so predvsem take, da dopuščajo, da bi podjetje, ki je na ozemlju druge države članice, kot je Italijanska republika, lahko imelo dostop do ustreznih informacij o tej koncesiji, preden je ta podeljena, tako da bi imelo, če bi to želelo, možnost izkazati interes za pridobitev navedene koncesije (glej zgoraj navedeno sodbo Coname, točka 21).

               50

               V postopku v glavni stvari občina Ancona ni navedla nobene objektivne okoliščine, ki bi lahko upravičevala popolno nepreglednost pri podeljevanju koncesije. Nasprotno, zatrjevala je, da se podjetja, ki so v drugih državah članicah, niso zanimala za koncesijo, ker je bila koncesija, podeljena zadrugi Pescatori, sestavljena tako, da ne more povzročati znatnih neto dohodkov v njeno korist ali neupravičene prednosti navedeni zadrugi ali občini.

               51

               Vendar to, da koncesija ne povzroča znatnih neto dohodkov ali neupravičene prednosti podjetju ali javni organizaciji, sama po sebi ne vodi do sklepa, da nima gospodarskega pomena za podjetja, ki so v državah članicah, ki ni država članica organa, ki podeljuje koncesije. Podjetje bi lahko v okviru poslovne strategije, da del svojih dejavnosti razširi v drugo državo članico, sprejelo taktično odločitev in vložilo prošnjo za dodelitev koncesije v drugi državi članici, čeprav zadnjenavedeno kot tako ne more ustvarjati ustreznega dobička, saj ostaja dejstvo, da bi mu to lahko omogočilo uveljavitev na trgu navedene države članice in pridobitev ugleda z namenom priprave na prihodnjo širitev.

               52

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na četrto vprašanje odgovoriti tako, da v okoliščinah postopka v glavni stvari pravo Unije ne nasprotuje neposredni podelitvi, torej brez izvedbe postopka javnega razpisa, koncesije za javne storitve v zvezi z objektom, če navedena podelitev ustreza načelu preglednosti, katerega spoštovanje, ne da bi to nujno zajemalo obveznost izvedbe postopka javnega razpisa, mora podjetju, ki je na ozemlju druge države članice, kot je država članica organa, ki podeljuje koncesije, omogočati dostop do ustreznih informacij o tej koncesiji, preden je ta podeljena, tako da bi imelo, če bi to želelo, možnost izkazati svoj interes za pridobitev navedene koncesije, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Stroški

               53

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 30(4) Uredbe Sveta (ES) št. 1260/1999 z dne 21. junija 1999 o splošnih določbah o Strukturnih skladih je treba razlagati tako, da spremembe iz te določbe zajemajo tako spremembe pri gradnji objekta kot tudi spremembe, ki nastanejo naknadno, predvsem med njegovim upravljanjem, če te spremembe nastanejo v obdobju petih let, določenem v navedeni določbi.

                           2.

                           Člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 je treba razlagati tako, da se lahko presoja, ali podelitev koncesije povzroča večje dohodke za koncedenta ali neupravičene prednosti za koncesionarja, opravi šele po predhodni preveritvi, ali se je podeljeni objekt bistveno spremenil.

                           3.

                           Člen 30(4) Uredbe št. 1260/1999 je treba razlagati tako, da se ta določba nanaša tako na fizične spremembe – v smislu, da zgrajeni objekt ni v skladu z navedbami v načrtu, za katerega je bilo odobreno financiranje – kot tudi na spremembe namembnosti, s tem da mora pri spremembi, ki pomeni uporabo objekta za dejavnosti, ki niso bile prvotno določene v načrtu, za katerega je bilo odobreno financiranje, taka sprememba bistveno zmanjšati možnost, da se bo z zadevno dejavnostjo uresničeval cilj, ki je bil določen zanjo.

                           4.

                           V okoliščinah postopka v glavni stvari pravo Unije ne nasprotuje neposredni podelitvi, torej brez izvedbe postopka javnega razpisa, koncesije za javne storitve v zvezi z objektom, če navedena podelitev ustreza načelu preglednosti, katerega spoštovanje, ne da bi to nujno zajemalo obveznost izvedbe postopka javnega razpisa, mora podjetju, ki je na ozemlju druge države članice, kot je država članica organa, ki podeljuje koncesije, omogočati dostop do ustreznih informacij o tej koncesiji, preden je ta podeljena, tako da bi imelo, če bi to želelo, možnost izkazati svoj interes za pridobitev navedene koncesije, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. oktobra 2017.#Postopek na predlog Aleksandre Kubicka.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim.#Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Uredba (EU) št. 650/2012 – Dedovanje in evropsko potrdilo o dedovanju – Področje uporabe – Nepremičnina, ki je v državi članici, ki ne pozna vindikacijskega volila – Zavrnitev priznanja stvarnopravnih učinkov takega volila.#Zadeva C-218/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 12. oktobra 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Uredba (EU) št. 650/2012 – Dedovanje in evropsko potrdilo o dedovanju – Področje uporabe – Nepremičnina, ki je v državi članici, ki ne pozna vindikacijskega volila – Zavrnitev priznanja stvarnopravnih učinkov takega volila“
      V zadevi C‑218/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regionalno sodišče v Gorzówu Wielkopolskem, Poljska) z odločbo z dne 8. marca 2016, ki je na Sodišče prispela 19. aprila 2016, v postopku, ki ga je sprožila

         Aleksandra Kubicka,

      ob udeležbi

         Przemysławe Bac v funkciji notarke,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Rosas, sodnik, C. Toader (poročevalka) in A. Prechal, sodnici, ter E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. marca 2017,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za Przemysławo Bac v funkciji notarke M. Margoński, zastępca notarialny,

               –

               za poljsko vlado B. Majczyna, M. Nowak in S. Żyrek, agenti,

               –

               za nemško vlado T. Henze, J. Möller, M. Hellmann in J. Mentgen, agenti,

               –

               za grško vlado E. Tsaousi in A. Magrippi, agentki,

               –

               za špansko vlado V. Ester Casas in S. Jiménez García, agenta,

               –

               za madžarsko vlado M. Z. Fehér, G. Koós in M. Tátrai, agenti,

               –

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin in A. Stobiecka-Kuik, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. maja 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2)(k) in (l) ter člena 31 Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki ga je Aleksandra Kubicka sprožila pri notarju s sedežem v Słubicah (Poljska) zaradi sestave notarske oporoke, ki bi vključevala vindikacijsko volilo.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 7, 8, 15, 18, 19 in 37 Uredbe št. 650/2012 je navedeno:

                        „(7)

                        Pravilno delovanje notranjega trga bi bilo treba omogočiti z odpravo ovir za prosto gibanje oseb, ki se danes srečujejo s težavami pri uveljavljanju svojih pravic pri dedovanju s čezmejnimi posledicami. V evropskem območju pravice morajo imeti državljani možnost vnaprej urediti svoje dedovanje. Učinkovito je treba zagotavljati pravice dedičev in volilojemnikov, drugih oseb, ki so blizu zapustniku, ter upnikov zapuščine.

                        (8)

                        Za dosego teh ciljev bi bilo treba v tej uredbi združiti določbe o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju ali, odvisno od primera, sprejemljivosti, izvršljivosti in izvrševanju odločb, javnih listin in sodnih poravnav ter o uvedbi evropskega potrdila o dedovanju.

                  […]

                        (15)

                        Ta uredba bi morala omogočiti ustanovitev pravice na nepremičnini ali premičnini ali njen prehod z dedovanjem, kot je določeno v pravu, ki se uporablja za dedovanje. Vendar ne bi smela posegati v omejeno število (‚numerus clausus‘) stvarnih pravic, ki jih pozna nacionalno pravo nekaterih držav članic. Državi članici ne bi bilo treba priznati stvarne pravice na premoženju na njenem ozemlju, če njeno pravo takšne stvarne pravice ne pozna.

                  […]

                        (18)

                        Zahteve za vpis pravice na nepremičnini ali premičnini v register bi bilo treba izključiti iz področja uporabe te uredbe. Zato bi moralo zakonske pogoje in način vpisa pravice ter organe, kot so zemljišk[o] knjižn[i] ali notarji, ki so pristojni, da preverijo, ali so izpolnjene vse zahteve in ali je predložena ali veljavna dokumentacija zadostna oziroma vsebuje vse potrebne informacije, določati pravo države članice, v kateri se vodi register (za nepremičnine, lex rei sitae). Organi lahko zlasti preverijo, ali je pravica zapustnika na zapuščini, ki je navedena v listini, predloženi za vpis, vpisana v register ali kako drugače izkazana v skladu s pravom države članice, v kateri se vodi register. Da ne bi prišlo do podvajanja listin, bi morali organi, pristojni za vpis, priznati listine, ki jih sestavijo pristojni organi v drugi državi članici in katerih obtok je predviden v tej uredbi. Zlasti evropsko potrdilo o dedovanju, ki se izda v skladu s to uredbo, bi moralo biti veljavna listina za vpis zapuščine v register države članice. To ne pomeni, da organi, pristojni za vpis, ne morejo zahtevati, naj oseba, ki zaprosi za vpis, zagotovi dodatne informacije ali predloži dodatne listine, ki se zahtevajo po pravu države članice, v kateri se vodi register, na primer informacije ali [listine] v zvezi s plačilom davka. Pristojni organ lahko osebi, ki zaprosi za vpis, svetuje glede pridobitve manjkajočih informacij ali listin.

                        (19)

                        Iz področja uporabe te uredbe bi bilo treba izključiti tudi učinke vpisa pravice v register. Zato bi moralo pravo države članice, v kateri se vodi register, določati, ali ima vpis na primer deklaratorni ali konstitutivni učinek. Če je torej po pravu države članice, ki vodi register, pridobitev pravice na nepremičnini treba vpisati v register, da se zagotovi učinek erga omnes takega vpisa ali da se zaščitijo pravni posli, pravo te države [članice] določa, kdaj se takšna pravica pridobi.

                  […]

                        (37)

                        Da bi državljani ob upoštevanju načela pravne varnosti lahko uživali ugodnosti, ki jih ponuja notranji trg, bi jim moralo biti na podlagi te uredbe vnaprej jasno, katero pravo se bo uporabljalo za dedovanje po njih. Uvesti bi bilo treba harmonizirana kolizijska pravila, da bi se preprečilo nasprotujoče si izide. Glavno pravilo bi moralo zagotoviti, da je dedovanje urejeno s predvidljivim pravom, s katerim je tesno povezano. Zaradi pravne varnosti in da bi preprečili razdrobljenost zapuščine, bi moralo to pravo urejati celotno dedovanje, torej vse premoženje, ki sestavlja zapuščino, ne glede na to, za kakšno premoženje gre, in ne glede na to, ali se premoženje nahaja v drugi državi članici ali v tretji državi.“

               4

               Člen 1 te uredbe določa:
               „1.   Ta uredba se uporablja v zadevah dedovanja. Ne uporablja pa se v davčnih, carinskih ali upravnih zadevah.
               2.   Iz področja uporabe te uredbe so izključeni:
               […]

                        (k)

                        narav[a] stvarnih pravic in

                        (l)

                        vpis pravic na nepremičnini ali premičnini v register, vključno s pravnimi zahtevami za takšen vpis in učinki vpisa ali nevpisa takšnih pravic v register.“

               5

               Člen 3(1)(a) navedene uredbe „dedovanje“ opredeljuje kot „dedovanje zapuščine po zapustniku in obsega vse oblike prehoda premoženja, pravic in obveznosti zaradi smrti, ne glede na to, ali gre za prehod na podlagi zapustnikovega razpolaganja za primer smrti ali za prehod z dedovanjem na podlagi zakona“.

               6

               Člen 22 Uredbe št. 650/2012, naslovljen „Izbira prava“, v prvem pododstavku odstavka 1 določa:
               „Oseba lahko za pravo, ki ureja celotno dedovanje po njej, izbere pravo države, katere državljanstvo ima v času izbire ali ob smrti.“

               7

               Člen 23 te uredbe, naslovljen „Področje uporabe prava, ki se uporablja“, v odstavkih 1 ter 2(b) in (e) določa:
               „1.   Pravo, določeno v skladu s členom 21 ali členom 22, ureja celotno delovanje.
               2.   To pravo ureja zlasti:
               […]

                        (b)

                        določitev upravičencev, njihovih deležev in obveznosti, ki jim jih je morda naložil zapustnik, ter določitev drugih dednih pravic, vključno z dednimi pravicami preživelega zakonca ali partnerja;

                  […]

                        (e)

                        prehod premoženja, pravic in obveznosti, ki sestavljajo zapuščino, na dediče in, če je ustrezno, volilojemnike, skupaj s pogoji in učinki sprejema dediščine ali volila ali odpovedi dediščini ali volilu.“

               8

               Člen 31 navedene uredbe, naslovljen „Prilagoditev stvarnih pravic“, določa:
               „Če oseba uveljavlja stvarno pravico, do katere je upravičena po pravu, ki se uporablja za dedovanje, pravo države članice, v kateri to pravico uveljavlja, pa takšne stvarne pravice ne pozna, se ta stvarna pravica po potrebi in v možnem obsegu prilagodi najbolj enakovredni stvarni pravici po pravu te države, pri tem pa se upoštevajo nameni in interesi zadevne stvarne pravice ter z njo povezani učinki.“

               9

               Poglavje VI Uredbe št. 650/2012, naslovljeno „Evropsko potrdilo o dedovanju“, vključuje člene od 62 do 73. Člen 62 te uredbe določa:
               „1.   Ta uredba uvaja evropsko potrdilo o dedovanju (v nadaljnjem besedilu: potrdilo), ki se izda za uporabo v drugi državi članici in ima učinke, ki so navedeni v členu 69.
               2.   Uporaba potrdila ni obvezna.
               3.   Potrdilo ne nadomešča nacionalnih dokumentov, ki se za podobne namene uporabljajo v državah članicah. Vendar potrdilo, potem ko je bilo izdano za uporabo v drugi državi članici, učinkuje, kot je navedeno v členu 69, tudi v državi članici, katere organi so ga izdali v skladu s tem poglavjem.“

               10

               Člen 63 te uredbe, naslovljen „Namen potrdila“, v odstavkih 1 in 2 določa:
               „1.   Potrdilo je namenjeno dedičem, volilojemnikom z neposrednimi pravicami v dedni zadevi […], ki morajo v drugi državi članici dokazati svoj status ali uveljavljati svoje pravice kot dediči ali volilojemniki […].
               2.   Potrdilo se lahko uporablja zlasti, da se dokaže eno ali več od naslednjega:

                        (a)

                        status in/ali pravice posameznega dediča oziroma volilojemnika, omenjenega v potrdilu, in njihovi deleži na zapuščini;

                        (b)

                        dodelitev določenega premoženja, ki je del zapuščine, dediču/dedičem oziroma volilojemniku/volilojemnikom, omenjenemu/omenjenim v potrdilu;

                  […]“

               11

               Člen 68 navedene uredbe, ki ureja vsebino potrdila, določa:
               „Potrdilo vsebuje naslednje podatke, kolikor so potrebni za namen, za katerega se potrdilo izda:
               […]

                        (m)

                        seznam pravic in/ali premoženja, ki pripadajo oziroma pripada posameznemu volilojemniku.

                  […]“

               12

               Člen 69 iste uredbe, naslovljen „Učinki potrdila“, določa:
               „1.   Potrdilo učinkuje v vseh državah članicah, ne da bi bil za to potreben kakšen poseben postopek.
               2.   Predpostavlja se, da potrdilo točno odraža elemente, ki so bili ugotovljeni po pravu, ki se uporablja za dedovanje, ali po katerem koli drugem pravu, ki se uporablja za posamezne elemente. Za osebo, ki [je v tem] potrdilu navedena kot dedič, volilojemnik, […] se predpostavlja, da ima status, naveden v potrdilu, in/ali pravice ali pooblastila, navedena v potrdilu, in da ni nobenih drugih pogojev in/ali omejitev v zvezi s temi pravicami ali pooblastili, razen tistih, ki so navedeni v potrdilu.
               […]“
               5.   Potrdilo je veljavna listina za vpis zapuščine v ustrezni register države članice, brez poseganja v točki (k) in (l) člena 1(2).“

         Poljsko pravo
      Civilni zakonik

               13

               Člen 9811(1) Kodeks Cywilny (civilni zakonik) določa:
               „Zapustnik lahko v oporoki, ki je sestavljena v obliki notarske listine, določi, da določena oseba ob uvedbi dedovanja dobi predmet volila (vindikacijsko volilo).“

               14

               V skladu s točko 2 odstavka 2 tega člena 9811 je lahko predmet takega volila med drugim lastniški delež na nepremičnini, ta delež pa predstavlja premoženjsko pravico, ki jo je mogoče odsvojiti.

               15

               Člen 968 civilnega zakonika se nanaša na damnacijsko volilo, pri katerem lahko oporočitelj izbere katero koli dopustno obliko oporoke, vključno z lastnoročno oporoko. Pri tovrstnem volilu ima dedič obveznost prenosa premoženjske pravice na volilojemnika, ta pa lahko od dediča tudi zahteva izpolnitev volila.

         Zakon o notariatu

               16

               V skladu s členom 81 Prawo o notariacie (zakon o uvedbi zakona o notariatu) z dne 14. februarja 1991 (Dz. U. št. 22, poglavje 91), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 13. decembra 2013 (Dz. U. iz leta 2014, poglavje 164) (v nadaljevanju: zakon o notariatu), je notar zavezan odkloniti sestavo protipravnih notarskih listin.

               17

               Iz člena 83(2) zakona o notariatu izhaja, da lahko oseba, ki ji je notar odklonil sestavo notarske listine, zoper to zavrnitev vloži pritožbo. To pritožbo najprej preizkusi notar, ki je zavrnil sestavo in ki – če meni, da je pritožba utemeljena – sestavi notarsko listino, ki je bila zahtevana. Če pa notar pritožbi ne ugodi, jo preizkusi Sąd Okręgowy (regionalno sodišče, Poljska), pristojno v kraju, v katerem ima notarska pisarna sedež.

         Dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje

               18

               A. Kubicka, poljska državljanka, ki prebiva v Frankfurtu na Odri (Nemčija), je v zakonski zvezi z nemškim državljanom. V tej zvezi sta se rodila dva otroka, ki sta še mladoletna. Zakonca sta vsak do polovice solastnika zemljišča in družinske hiše, zgrajene na tem zemljišču v Frankfurtu na Odri. A. Kubicka se je za sestavo svoje oporoke obrnila na notarja, ki opravlja poklic v Słubicah.

               19

               A. Kubicka je v svojo oporoko želela v korist svojega zakonca vključiti vindikacijsko volilo, ki je dovoljeno na podlagi poljskega prava in ki se nanaša na njen lastniški delež na skupni nepremičnini v Frankfurtu na Odri. Za preostalo premoženje, ki sestavlja njeno zapuščino, je želela ohraniti zakoniti dedni red, na podlagi katerega njen mož in njena otroka dedujejo po enakih delih.

               20

               Izrecno je izključila uporabo običajnega volila (damnacijsko volilo), določenega v členu 968 civilnega zakonika, saj bi to povzročilo težave, povezane z zastopanjem mladoletnih otrok, ki sta dedna upravičenca, in dodatne stroške.

               21

               Notarski namestnik je 4. novembra 2015 odklonil sestavo oporoke, ki bi vsebovala vindikacijsko volilo, ki ga je želela A. Kubicka, z obrazložitvijo, da je sestava oporoke, ki bi vsebovala tako volilo, v nasprotju z nemško zakonodajo ter sodno prakso s področja stvarnih pravic in zemljiške knjige, kar bi bilo treba upoštevati na podlagi člena 1(2)(k) in (l) ter člena 31 Uredbe št. 650/2012, in da je tak akt zato protipraven.

               22

               Pojasnil je, da je v Nemčiji mogoče volilojemnika v zemljiško knjigo vpisati zgolj na podlagi notarske listine, ki vsebuje pogodbo o prenosu lastninske pravice na nepremičnini med dediči in volilojemnikom. Tuja vindikacijska volila se v Nemčiji prilagodijo v damnacijska volila na podlagi člena 31 Uredbe št. 650/2012. Ta razlaga naj bi izhajala iz obrazložitve nemškega zakona, s katerim se je spremenilo nacionalno pravo v skladu z določbami Uredbe št. 650/2012 (Internationales Erbrechtsverfahrensgesetz (zakon o postopkih na področju dedovanja z mednarodnimi elementi) z dne 29. junija 2015 (BGB1. I, str. 1042).

               23

               A. Kubicka je 16. novembra 2015 pri udeleženem notarju na podlagi člena 83 zakona o notariatu vložila pritožbo zoper odločitev, s katero je bila odklonjena sestava oporoke, ki bi vsebovala vindikacijsko volilo. Trdila je, da bi bilo treba določbe Uredbe št. 650/2012 razlagati samostojno in da v bistvu z nobeno določbo te uredbe ni mogoče utemeljeno omejiti dedne zakonodaje tako, da bi bilo legitimno zavrniti stvarnopravne učinke vindikacijskega volila.

               24

               Pritožbi A. Kubicke, vloženi pri notarju, ni bilo ugodeno, zato je vložila tožbo pri Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regionalno sodišče v Gorzówu Wielkopolskem, Poljska).

               25

               Predložitveno sodišče meni, da je vindikacijsko volilo na podlagi člena 23(2)(b) in (e) ter člena 68(m) Uredbe št. 650/2012 zajeto s področjem uporabe dedne zakonodaje, vendar se sprašuje, v kolikšnem obsegu je mogoče s pravom, ki se uporablja v kraju, kjer je nepremičnina, na katero se to volilo nanaša, omejiti stvarnopravne učinke vindikacijskega volila, določenega z dednim pravom, ki je bilo izbrano.

               26

               Glede na to, da je na podlagi člena 1(2)(k) Uredbe št. 650/2012 iz področja uporabe te uredbe izključena „narava stvarnih pravic“, z vindikacijskim volilom, ki ga določa dedno pravo, na nepremičnini ni mogoče vzpostaviti stvarnih pravic, ki jih pravo države, kjer je predmet volila (lex rei sitae), ne pozna. Vendar bi bilo treba ugotoviti, ali so na podlagi iste določbe iz področja uporabe te uredbe tudi izključene možne podlage za pridobitev stvarnih pravic. V zvezi s tem predložitveno sodišče meni, da je pridobitev stvarnih pravic z vindikacijskim volilom zajeta izključno z dedno zakonodajo. Enako mnenje naj bi obstajalo v poljski doktrini, vendar je bilo v obrazložitvenem memorandumu predloga zakona o dedovanju z mednarodnimi elementi, s katerim se spreminja določbe glede potrdila o dedovanju ter druge določbe (Gesetzesentwurf der Bundesregierung, BT-Drs. 17/5451 z dne 4. marca 2015), določeno, da v okviru Uredbe št. 650/2012 ne obstaja obveznost, da nemško pravo na podlagi oporoke, sestavljene v skladu s pravom druge države članice, prizna vindikacijsko volilo.

               27

               Predložitveno sodišče se ob sklicevanju na člen 1(2)(l) iste uredbe sprašuje tudi o tem, ali lahko zakon, ki se uporablja za registre pravic na nepremičninah ali premičninah, vpliva na posledice pri dedovanju v okviru volil. V zvezi s tem pojasnjuje, da bi ob priznanju, da volilo ustvarja stvarnopravne učinke na področju dedovanja, zakon države članice, v kateri se tak register vodi, urejal zgolj način dokazovanja učinkov dednopravne pridobitve, ne bi pa vplival na samo pridobitev.

               28

               Zato to sodišče meni, da je razlaga člena 31 Uredbe št. 650/2012 odvisna tudi od možnosti, ki jo ima ali nima država članica kraja, v katerem je nepremičnina, ki je predmet volila, da podvomi o stvarnopravnem učinku tega volila, ki izhaja iz zakonodaje o dedovanju, ki je bila izbrana.

               29

               V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regionalno sodišče v Gorzówu Wielkopolskem) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 1(2)(k), člen 1(2)(l) ali člen 31 Uredbe [št. 650/2012] razlagati tako, da dopuščajo zavrnitev priznanja stvarnopravnih učinkov vindikacijskega volila (legatum per vindicationem), ki ga določa dedna zakonodaja, če se to volilo nanaša na lastninsko pravico na nepremičnini, ki je v državi članici, katere pravo ne pozna instituta volila z neposrednim stvarnopravnim učinkom?“

         Vprašanje za predhodno odločanje
      Dopustnost

               30

               Nemška in madžarska vlada izpodbijata dopustnost vprašanja za predhodno odločanje, saj naj bi bilo hipotetično.

               31

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je postopek iz člena 267 PDEU instrument za sodelovanje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim je tem dodeljena odgovornost, da glede na posebnosti zadeve presodijo o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdala svojo sodbo, in o upoštevnosti vprašanj, ki jih postavijo Sodišču (glej v tem smislu sodbi z dne 3. aprila 2014, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, točka 34, in z dne 2. marca 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, točka 20 in navedena sodna praksa).

               32

               Sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, je tako mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej zlasti sodbi z dne 3. aprila 2014, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, točka 35, in z dne 2. marca 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, točki 21 in 22 ter navedena sodna praksa).

               33

               Nemška vlada meni, da razlogi, zakaj naj bi bilo to, da se na podlagi poljskega prava, ki ga je izbral oporočitelj, sestavi notarska oporoka, ki bi vsebovala vindikacijsko volilo glede nepremičnine, ki je v Nemčiji, protipravno, jasno ne izhajajo iz odločbe predložitvenega sodišča.

               34

               V zvezi s tem je treba navesti, da člen 81 zakona o notariatu, kot navaja predložitveno sodišče, določa, da je notar na podlagi zakona zavezan odkloniti sestavo protipravne notarske listine. Poleg tega bi poljska sodišča, kot je bilo opozorjeno na obravnavi, štela, da so določbe o oporoki, ki določajo vindikacijsko volilo, protipravne in bi bile zaradi svoje pravne strukture brez učinkov.

               35

               V postopku v glavni stvari pa želi oporočiteljica, ki je na podlagi člena 22(1), prvi stavek, Uredbe št. 650/2012 izbrala poljsko dedno pravo, v svoji oporoki določiti vindikacijsko volilo glede nepremičnine, ki je v Nemčiji, to je državi članici, v kateri stvarnopravni učinki navedenega volila niso priznani.

               36

               Kot je jasno razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, je tako razlaga člena 1(2)(k) in (l) ter člena 31 Uredbe št. 650/2012 potrebna za rešitev spora iz postopka v glavni stvari. Predložitveno sodišče mora namreč preizkusiti, ali je glede na to uredbo notar utemeljeno odklonil sestavo notarske listine, za katero je zaprosila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, z obrazložitvijo, da bi bilo to v nasprotju z nemško zakonodajo.

               37

               Madžarska vlada pa v utemeljitev nedopustnosti vprašanja za predhodno odločanje navaja, da se to vprašanje nanaša na spor, ki še ni nastal, saj oporočiteljica še ni umrla in pri nemškemu organu, ki je zadolžen za vodenje zemljiške knjige, še ni bila vložena zahteva glede te nepremičnine.

               38

               V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da je namen Uredbe št. 650/2012, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 7, omogočiti državljanom, da vnaprej uredijo svoje dedovanje. Zgolj to, da v postopku v glavni stvari dedovanje še ni bilo uvedeno, torej ne more pomeniti, da je postavljeno vprašanje hipotetično.

               39

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba šteti, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.

         Vsebinska presoja

               40

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2)(k) in (l) ter člen 31 Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da organ države članice zavrne priznanje stvarnopravnih učinkov vindikacijskega volila, ki je poznano v pravu, ki se uporablja za dedovanje in za katero se je v skladu s členom 22(1) te uredbe odločil oporočitelj, kadar ta zavrnitev temelji na razlogu, da se to volilo nanaša na lastninsko pravico na nepremičnini, ki je v drugi državi članici, katere zakonodaja ne pozna instituta volila z neposrednim stvarnopravnim učinkom ob uvedbi dedovanja.

               41

               Uvodoma je treba navesti, da se Uredba št. 650/2012 v skladu s svojim členom 1(1), prvi stavek, uporablja v zadevah dedovanja. Člen 3(1)(a) te uredbe določa, da to dedovanje zajema „dedovanje zapuščine po zapustniku in obsega vse oblike prehoda premoženja, pravic in obveznosti zaradi smrti, ne glede na to, ali gre za prehod na podlagi zapustnikovega razpolaganja za primer smrti ali za prehod z dedovanjem na podlagi zakona“.

               42

               Ni sporno, da se dejansko stanje v postopku v glavni stvari nanaša na oporočno dedovanje.

               43

               Iz besedila člena 22(1) Uredbe št. 650/2012 je razvidno, da lahko oporočitelj za pravo, ki ureja celotno dedovanje po njem, izbere pravo države, katere državljanstvo ima. Navesti je treba tudi, da ta uredba v svojem členu 23(1) določa načelo enotnosti prava, ki se uporablja za dedovanje.

               44

               Kot je razvidno iz uvodne izjave 37 navedene uredbe, je zakonodajalec Unije tako podrobneje navedel, da mora zaradi pravne varnosti in za preprečitev razdrobljenosti zapuščine to pravo urejati celotno dedovanje, in sicer vse premoženje, ki sestavlja zapuščino, ne glede na to, za kakšno premoženje gre, in ne glede na to, ali je premoženje v drugi državi članici ali v tretji državi. Navedeno pravo tako v skladu s členom 23(2) Uredbe št. 650/2012 med drugim ureja prehod premoženja, ki sestavlja zapuščino, na dediče, in če je ustrezno, volilojemnike.

               45

               V zvezi s tem so v členu 1(2) Uredbe št. 650/2012 našteti različni vidiki, ki so izključeni iz področja uporabe te uredbe, med katerimi je pod točko (k) te določbe „narava stvarnih pravic“ in pod njeno točko (l) „vpis pravic na nepremičnini ali premičnini v register, vključno s pravnimi zahtevami za takšen vpis in učinki vpisa ali nevpisa takšnih pravic v register“.

               46

               Prvič, glede vprašanja, ali je treba člen 1(2)(k) Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se v Nemčiji zavrne priznanje stvarnopravnih učinkov vindikacijskega volila, ki ga določa poljsko pravo, je treba navesti, da je s to določbo iz področja uporabe te uredbe izključena „narava stvarnih pravic“.

               47

               Navedena določba se nanaša – kot je to razvidno iz obrazložitvenega memoranduma predloga Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin v zapuščinskih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (COM(2009) 154 final, str. 5) – na opredelitev stvari in pravic ter določitev prednostnih upravičenj imetnika takih pravic.

               48

               Na področje uporabe te določbe spadajo tudi obstoj in število stvarnih pravic v pravnem redu držav članic (numerus clausus). V uvodni izjavi 15 Uredbe št. 650/2012 je namreč natančneje v zvezi s tem navedeno, da ta uredba ne posega v omejeno število (numerus clausus) stvarnih pravic, ki jih pozna nacionalno pravo nekaterih držav članic, in da državi članici ne bi bilo treba priznati stvarne pravice na premoženju na njenem ozemlju, če njeno pravo takšne stvarne pravice ne pozna.

               49

               V obravnavanem primeru sta vindikacijsko volilo, ki ga določa poljsko pravo, in damnacijsko volilo, ki ga določa nemško pravo, načina prehoda lastninske pravice na stvari, to je, kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 46 in 47 sklepnih predlogov, stvarne pravice, ki jo zadevna pravna reda poznata. Tako se neposredni prehod lastninske pravice z vindikacijskim volilom nanaša zgolj na način prehoda stvarne pravice ob smrti oporočitelja, ta prehod pa Uredba št. 650/2012 glede na svojo uvodno izjavo 15 ravno skuša omogočiti po pravu, ki se uporablja za dedovanje.

               50

               Taki načini prehoda pa niso zajeti v členu 1(2)(k) Uredbe št. 650/2012.

               51

               Ugotoviti je torej treba, da je treba člen 1(2)(k) Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se v državi članici, katere pravni red ne pozna instituta vindikacijskega volila, zavrne priznanje stvarnopravnih učinkov takega volila, ki na dan uvedbe dedovanja nastanejo na podlagi dednega prava, ki ga je izbral oporočitelj.

               52

               Drugič, glede vprašanja, ali je treba člen 1(2)(l) Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da nasprotuje priznanju stvarnopravnih učinkov vindikacijskega volila, je treba poudariti, da je v skladu s to določbo vpis pravic na nepremičnini ali premičnini v register, vključno s pravnimi zahtevami za takšen vpis in učinki vpisa ali nevpisa takšnih pravic v register, izključen iz področja uporabe te uredbe.

               53

               V uvodni izjavi 18 Uredbe št. 650/2012 je v zvezi s tem natančneje navedeno, da „bi moralo zakonske pogoje in način vpisa [stvarne pravice] določati pravo države članice, v kateri se vodi register (za nepremičnine, lex rei sitae)“. V uvodni izjavi 19 te uredbe je tudi navedeno, da „če je torej po pravu države članice, ki vodi register, pridobitev pravice na nepremičnini treba vpisati v register, da se zagotovi učinek erga omnes takega vpisa ali da se zaščitijo pravni posli, pravo te države [članice] določa, kdaj se takšna pravica pridobi.

               54

               Iz tega je razvidno, da – kot je v bistvu v točki 60 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec – ker se člen 1(2)(l) Uredbe št. 650/2012 nanaša zgolj na vpis pravic na nepremičnini ali nepremičnini v register, vključno s pravnimi zahtevami za tak vpis in učinki vpisa ali nevpisa takih pravic v register, pogoji, pod katerimi so take pravice pridobljene, niso med vidiki, ki so na podlagi te določbe izključeni iz področja uporabe te uredbe.

               55

               Ta razlaga je potrjena z načelom enotnosti dednega prava, določenim v členu 23 Uredbe št. 650/2012, natančneje v njegovi točki (e) odstavka 2, v kateri je določeno, da to pravo ureja „prehod premoženja, pravic in obveznosti, ki sestavljajo zapuščino, na dediče in, če je ustrezno, na volilojemnike“.

               56

               Taka razlaga ustreza tudi namenu Uredbe št. 650/2012, ki je naveden v uvodni izjavi 7 te uredbe, v skladu s katero ta uredba želi omogočiti pravilno delovanje notranjega trga z odpravo ovir za prosto gibanje oseb, ki želijo uveljaviti svoje pravice iz čezmejnega dedovanja. Glede na to uvodno izjavo morajo imeti v evropskem območju pravice državljani možnost vnaprej urediti svoje dedovanje.

               57

               Če bi se v teh okoliščinah sprejelo, da člen 1(2)(l) Uredbe št. 650/2012 omogoča, da se iz področja uporabe te uredbe izključi pridobitev lastninske pravice na stvari z vindikacijskim volilom, bi to povzročilo razdrobljenost zapuščine, kar ni v skladu z besedilom člena 23 te uredbe in njenimi cilji.

               58

               Zato je treba člen 1(2)(l) Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se v državi članici, katere pravni red ne pozna instituta vindikacijskega volila, zavrne priznanje stvarnopravnih učinkov takega volila, ki na dan uvedbe dedovanja nastanejo na podlagi dednega prava, ki je bilo izbrano.

               59

               Dodati je treba tudi, da Uredba št. 650/2012 določa sestavo potrdila, s katerim je treba vsakemu dediču, volilojemniku ali subjektu s pravico, omenjenemu v tem potrdilu, omogočiti, da v drugi državi članici dokaže svoj status in pravice, zlasti dodelitev določenega premoženja volilojemniku, omenjenemu v tem potrdilu.

               60

               V skladu s členom 69(1) te uredbe potrdilo učinkuje v vseh državah članicah, ne da bi bil za to potreben kakšen poseben postopek. V odstavku 2 tega člena je določeno, da se za osebo, ki je v potrdilu navedena kot volilojemnik, predpostavlja, da ima status in pravice, navedene v potrdilu, in da ni nobenih drugih pogojev in/ali omejitev v zvezi s temi pravicami, razen tistih, ki so navedeni v potrdilu.

               61

               Tretjič, glede razlage člena 31 Uredbe št. 650/2012 je treba spomniti, da ta člen določa, da „če oseba uveljavlja stvarno pravico, do katere je upravičena po pravu, ki se uporablja za dedovanje, pravo države članice, v kateri to pravico uveljavlja, pa takšne stvarne pravice ne pozna, se ta stvarna pravica po potrebi in v možnem obsegu prilagodi najbolj enakovredni stvarni pravici po pravu te države, pri tem pa se upoštevajo nameni in interesi zadevne stvarne pravice ter z njo povezani učinki“.

               62

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je stvarna pravica, ki jo A. Kubicka želi prenesti z vindikacijskim volilom, lastninska pravica na deležu nepremičnine, ki je v Nemčiji. Ni pa sporno, da nemško pravo pozna lastninsko pravico, do katere je volilojemnik tako upravičen na podlagi poljskega prava.

               63

               Člen 31 Uredbe št. 650/2012 se ne nanaša na načine prehoda stvarnih pravic, med katerimi sta zlasti vindikacijsko ali damnacijsko volilo, temveč zgolj na spoštovanje vsebine stvarnih pravic, ki jo določa pravo, ki se uporablja za dedovanje (lex causae), in prevzem teh pravic v pravnem redu države članice, v kateri so uveljavljane (lex rei sitae).

               64

               Ker je stvarna pravica, ki preide z vindikacijskim volilom, lastninska pravica, ki jo nemško pravo priznava, prilagoditve, določene v členu 31 Uredbe št. 650/2012, ni treba opraviti.

               65

               Iz tega sledi, da je treba člen 31 Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se v državi članici, katere pravni red ne pozna instituta vindikacijskega volila, zavrne priznanje stvarnopravnih učinkov takega volila, ki na dan uvedbe dedovanja nastanejo na podlagi dednega prava, ki je bilo izbrano.

               66

               Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2)(k) in (l) ter člen 31 Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da organ države članice zavrne priznanje stvarnopravnih učinkov vindikacijskega volila, ki ga pozna pravo, ki se uporablja za dedovanje in za katero se je v skladu s členom 22(1) te uredbe odločil oporočitelj, kadar je ta zavrnitev utemeljena z razlogom, da se to volilo nanaša na lastninsko pravico na nepremičnini, ki je v tej državi članici, katere zakonodaja ne pozna instituta volila z neposrednim stvarnopravnim učinkom ob uvedbi dedovanja.

         Stroški

               67

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Člen 1(2)(k) in (l) ter člen 31 Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da organ države članice zavrne priznanje stvarnopravnih učinkov vindikacijskega volila, ki ga pozna pravo, ki se uporablja za dedovanje in za katero se je v skladu s členom 22(1) te uredbe odločil oporočitelj, kadar je ta zavrnitev utemeljena z razlogom, da se to volilo nanaša na lastninsko pravico na nepremičnini, ki je v tej državi članici, katere zakonodaja ne pozna instituta volila z neposrednim stvarnopravnim učinkom ob uvedbi dedovanja.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: poljščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 15. decembra 2010. # Nicolás Angulo Sánchez proti Svetu Evropske unije. # Javni uslužbenci. # Zadeva F-67/09.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. februarja 2001. # Office national des pensions (ONP) proti Gioconda Camarotto (C-52/99) in Giuseppina Vignone (C-53/99). # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Cour du travail de Liège - Belgija. # Socialna varnost. # Združeni zadevi C-52/99 in C-53/99.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 30. junija 1983. # Bernhard Schloh proti Svetu Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 85/82.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 23. februarja 2001. # Carlo De Nicola proti Evropski investicijski banki. # Ničnostna tožba - Dopustnost - Napredovanje - Odškodninska tožba. # Združene zadeve T-7/98, T-208/98 in T-109/99.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 24. septembra 2008. # M proti Evropskemu varuhu človekovih pravic. # Nepogodbena odgovornost - Komisijina razvrstitev prijave o ravnanju države članice - Odločba Evropskega varuha človekovih pravic o obravnavanju tožbe - Napake, ki jih je Komisija storila pri ugotavljanju primerov slabega upravljanja - Poimenska navedba tožeče stranke - Kršitev pravice do spoštovanja zasebnega življenja, načel sorazmernosti in kontradiktornosti - Nepremoženjska škoda - Vzročna zveza. # Zadeva T-412/05.

text:
      Sodba Sodišča prve Stopnje (osmi senat) z dne 24. septembra 2008 – M proti Varuhu človekovih pravic
      (Zadeva T-412/05)
      „Nepogodbena odgovornost – Komisijina razvrstitev prijave o ravnanju države članice – Odločba Evropskega varuha človekovih pravic o obravnavanju tožbe – Napake, ki jih je Komisija storila pri ugotavljanju primerov slabega upravljanja – Poimenska navedba tožeče stranke – Kršitev pravice do spoštovanja zasebnega življenja, načel sorazmernosti in kontradiktornosti – Nepremoženjska škoda – Vzročna zveza“
      1.                     Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Obličnostne zahteve – Označitev predmeta spora (člen 288 ES; Statut Sodišča,
            člen 21, prvi odstavek, in 53, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 44(1)(c)) (Glej točke od 43 do 48.)
      2.                     Evropski varuh človekovih pravic – Obveznost spoštovanja načela zaupnosti – Prepoved poimenskega navajanja oseb, ki niso predmet
            njegovega nadzora (Glej točke od 126 do 133.)
      3.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Dovolj huda kršitev pravnega pravila višje veljave, ki varuje posameznike (člen 288, drugi
            odstavek, ES) (Glej točke od 133 do 145.)
      4.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Dejanska in gotova škoda, povzročena z nezakonitim aktom (člen 288, drugi odstavek, ES)
            (Glej točke od 146 do 158.)
      Predmet

               Predlog za nadomestilo škode, na podlagi člena 288, drugi odstavek, ES, ki naj bi tožeči stranki nastala zaradi navedbe njenega
                  imena v odločbi Evropskega varuha človekovih pravic z dne 18. julija 2002 o prijavi, registrirani pod opravilno številko 1288/99/OV,
                  in zaradi malomarnosti varuha glede postopka o tej prijavi in glede sklepov, ki jih je navedel v tej odločbi.

            Izrek

                  1)

                  	Evropskemu varuhu človekovih pravic se naloži plačilo odškodnine gospodu M v znesku 10.000 EUR.

                  2)

                  	Tožba se v ostalem zavrne.

                  3)

                  	Vsaka stranka nosi svoje stroške.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 4. oktobra 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Finski. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2000/59/ES - Gradnja pristaniških zmogljivosti za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora - Nepriprava in neizvedba načrtov za gospodarjenje z odpadki za vsa pristanišča. # Zadeva C-523/06.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 4. oktobra 2007 – Komisija proti Finski
      (Zadeva C‑523/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2000/59/ES – Gradnja pristaniških zmogljivosti za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora – Nepriprava in neizvedba načrtov za gospodarjenje z odpadki za vsa pristanišča“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati –
            Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 11.)
      2.                     Akti institucij – Direktive – Izvajanje držav članic (člen 249 ES) (Glej točko 12.)
      3.                     Okolje – Odpadki – Direktiva 2000/59 – Ladijski odpadki in ostanki tovora (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/59,
            člen 5(1)) (Glej točki 13 in 14.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Člena 5(1) in 16(1) Direktive 2000/59/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra
                  2000 o pristaniških zmogljivostih za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora (UL L 332, str. 18) – Nepriprava in neizvedba
                  načrtov za gospodarjenje z odpadki za vsa pristanišča na Finskem.

            Izrek

                  1)

                  	Republika Finska, s tem da ni pripravila in izvedla načrtov za gospodarjenje z odpadki za vsa svoja pristanišča, ni izpolnila
                     obveznosti iz členov 5(1) in 16(1) Direktive 2000/59/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2000 o pristaniških
                     zmogljivostih za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora.

                  2)

                  	Republiki Finski se naloži plačilo stroškov postopka.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. aprila 2004. # Evropski parlament proti Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando in Gastone Parigi. # Pritožba - Nedopustnost. # Zadeva C-470/00 P.