title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. septembra 2006. # CAS Succhi di Frutta SpA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Nepogodbena odgovornost - Razpisni postopek - Plačilo v naravi - Škoda na zadevnem trgu zaradi plačila v naravi - Vzročna zveza. # Zadeva T-226/01.

text:
      Zadeva T-226/01
      CAS Succhi di Frutta SpA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Nepogodbena odgovornost – Razpisni postopek – Plačilo v naravi – Škoda na zadevnem trgu zaradi plačila v naravi – Vzročna zveza“
      Povzetek sodbe
      1.      Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Škoda – Vzročna zveza
      (člen 288, drugi odstavek, ES)
      2.      Nepogodbena odgovornost – Škoda
      (člen 288, drugi odstavek, ES)
      1.      Za ugotovitev nepogodbene odgovornosti Skupnosti v smislu člena 288, drugi odstavek, ES je potrebno, da so izpolnjeni ti pogoji:
         nezakonitost ravnanja, očitanega institucijam, dejanska škoda ter obstoj vzročne zveze med zatrjevanim ravnanjem in zatrjevano
         škodo. Ker morajo biti za to, da je nepogodbena odgovornost podana, ti trije pogoji izpolnjeni kumulativno, je za zavrnitev
         odškodninskega zahtevka dovolj že, če ni izpolnjen eden teh pogojev.

      Vzročna zveza v smislu člena 288, drugi odstavek, ES se dovoli, če obstaja neposredna zveza vzroka in posledice med nedopustnim
         ravnanjem zadevne institucije in zatrjevano škodo, kar mora dokazati tožeča stranka. Skupnost je lahko odgovorna le za škodo,
         ki dovolj neposredno izhaja iz nepravilnega ravnanja zadevne institucije. Da bi bilo mogoče izključiti vsako odgovornost Skupnosti,
         mora Sodišče prve stopnje med drugim preveriti, ali so vzrok za težave, ki jih je imela tožeča stranka na trgu, zatrjevane
         nezakonitosti.

      (Glej točke 26, 27 in 37.)
      2.      Ne sme se šteti, da so stroški, ki jih zaradi sodnega postopka priglasijo stranke, škoda, ki je ločena od povrnitve stroškov
         sodnega postopka. Še več, čeprav so pred sodno fazo postopka izvedena bistvena pravna opravila, je treba spomniti, da se „postopek“
         iz člena 91 Poslovnika nanaša le na postopek pred Sodiščem prve stopnje, razen faze predhodnega postopka. Torej bi bilo priznanje
         teh stroškov za škodo, katere povrnitev je mogoča v okviru odškodninske tožbe, v nasprotju s tem, da ni mogoče zahtevati povrnitve
         stroškov, nastalih pred fazo sodnega postopka.

      (Glej točko 69.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 13. septembra 2006(*)

      „Nepogodbena odgovornost – Razpisni postopek – Plačilo v naravi – Škoda na zadevnem trgu zaradi plačila v naravi – Vzročna zveza“
      V zadevi T‑226/01,
      CAS Succhi di Frutta SpA, s sedežem v Castagnaru (Italija), ki jo zastopajo G. Roberti, F. Sciaudone in A. Franchi, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata C. Cattabriga in L. Visaggio, zastopnika, skupaj z A. Dal Ferrom, odvetnik,

      tožena stranka,
      katere predmet je odškodninski zahtevek za povrnitev zatrjevane škode, nastale zaradi odločb Komisije C (96) 1916 z dne 22.
         julija 1996 in C (96) 2208 z dne 6. septembra 1996, ki sta bili sprejeti v okviru Uredbe Komisije (ES) št. 228/96 z dne 7.
         februarja 1996 o dobavi sadnih sokov in džemov, namenjenih prebivalcem Armenije in Azerbajdžana (UL L 30, str. 18),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),

      v sestavi J. Pirrung, predsednik, N. J. Forwood in S. Papasavvas, sodnika,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. januarja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje in postopek
      1        Komisija je 7. februarja 1996 sprejela Uredbo (ES) št. 228/96 o dobavi sadnih sokov in džemov, namenjenih prebivalcem Armenije
         in Azerbajdžana (UL L 30, str. 18, v nadaljevanju: Obvestilo o razpisu) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 1975/95 z dne 4.
         avgusta 1995 o brezplačnih dobavah kmetijskih izdelkov, namenjenih prebivalcem Gruzije, Armenije, Azerbajdžana, Kirgizistana
         in Tadžikistana (UL L 191, str. 2), in Uredbe Komije (ES) št. 2009/95 z dne 18. avgusta 1995, ki vsebuje določbe za brezplačno
         dobavo kmetijskih izdelkov iz intervencijskih zalog, namenjenih Gruziji, Armeniji, Azerbajdžanu, Kirgizistanu in Tadžikistanu,
         določeno z Uredbo št. 1975/95 (UL L 196, str. 4).

      2        Člen 1 Uredbe št. 228/96 določa:

      „Izvede se javni razpis za dobavo največ 1000 ton sadnega soka, 1000 ton zgoščenega sadnega soka in 1000 ton džema, kot je
         določeno v Prilogi I [...]“

      3        V skladu s členom 3(2)(a) Uredbe št. 228/96 ponudba ponudnikov določa za vsako serijo skupno količino sadja, umaknjenega s
         trga, ki se ga vsak ponudnik zavezuje prevzeti in plačati vse stroške, povezane z zagotavljanjem storitev in dobavo proizvodov,
         ki so predmet razpisa.

      4        V skladu s Prilogo I k Uredbi št. 228/96 so se serije številka 1, 2 in 5 nanašale na dobavo 500 ton neto teže jabolčnega soka,
         500 ton neto teže 50-odstotnega zgoščenega jabolčnega soka oziroma 500 ton džemov iz različnih vrst sadja, pri čemer se za
         te serije umaknejo jabolka. Serije številka 3, 4 in 6 so se nanašale na dobavo 500 ton neto teže pomarančnega soka, 500 ton
         neto teže 50-odstotnega koncentriranega pomarančnega soka oziroma 500 ton džemov iz različnih vrst sadja, pri čemer se za
         te serije opravi umik pomaranč.

      5        Z dopisom z dne 15. februarja 1996 je tožeča stranka oddala ponudbo za seriji številka 1 in 2, v kateri je kot plačilo za
         dobavo za ti seriji predlagala umik 12.500 ton oziroma 25.000 ton jabolk.

      6        Družbi Trento Frutta SpA in Loma GmbH sta predlagali umik 8000 ton jabolk za serijo številka 1 in 13.500 ton jabolk za serijo
         številka 2. Družba Trento Frutta je tudi navedla, da bi bila v primeru nezadostne količine jabolk pripravljena umakniti breskve.

      7        Komisija je 6. marca 1996 Aziendi di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (italijanski intervencijski organ, v nadaljevanju:
         AIMA), in v vednost družbi Trento Frutta, poslala obvestilo št. 10 663, v katerem je sporočila, da je tej dodelila serije
         številka 1, 3, 4, 5 in 6. Na podlagi tega obvestila, da naj bi družba Trento Frutta prednostno prejemala kot plačilo naslednje
         količine sadja, umaknjenega s trga:

      –        serija številka 1: 8000 ton jabolk ali, alternativno, 8000 ton breskev;
      –        serija številka 3: 20.000 ton pomaranč ali, alternativno, 8500 ton jabolk ali 8500 ton breskev;
      –        serija številka 4: 32.000 ton pomaranč ali, alternativno, 13.000 ton jabolk ali 13.000 ton breskev;
      –        serija številka 5: 18.000 ton jabolk ali, alternativno, 18.000 ton breskev;
      –        serija številka 6: 45.000 ton pomaranč ali, alternativno, 18.000 ton jabolk ali 18.000 ton breskev.
      8        Komisija je 13. marca 1996 organu AIMA poslala obvestilo št. 11 832, v katerem ga je obvestila, da je serijo številka 2 dodelila
         družbi Loma.

      9        Komisija je 14. junija 1996 sprejela odločbo C (96) 1453 o dobavi sadnih sokov in demon, namenjenih prebivalcem Armenije in
         Azerbajdžana, predvideno v Uredbi št. 228/96 (v nadaljevanju: odločba z dne 14. junija 1996). V skladu z drugo uvodno izjavo
         navedene odločbe so bile zadevne količine sadja, ki so bile umaknjene s trga, od razpisa zanemarljive glede na potrebne količine,
         umaknjena letina pa je bila skorajda dosežena. Torej je bilo treba za dokončanje tega posla izbranima podjetjema, ki sta izrazila
         željo, omogočiti, da namesto jabolk in pomaranč vzameta kot plačilo drugo sadje, umaknjeno s trga v vnaprej določenih razmerjih,
         ki so enaka predelavi zadevnega sadja.

      10      Člen 1 odločbe z dne 14. junija 1996 je določal, da se sadje, umaknjeno s trga, dodeli izbranima ponudnikoma (to sta družbi
         Trento Frutta in Loma) na njuno zahtevo, v skladu z naslednjimi količniki za zamenjavo:

      „a)      1 tona breskev za 1 tono jabolk;
      b)      0,667 tone marelic za 1 tono jabolk;
      c)      0,407 tone breskev za 1 tono pomaranč;
      d)      0,270 tone marelic za 1 tono pomaranč“.
      11      Komisija je 22. julija 1996 sprejela odločbo C (96) 1916 o dobavi sadnih sokov in džemov, namenjenih prebivalcem Armenije
         in Azerbajdžana, predvideni v Uredbi št. 228/96 (v nadaljevanju: odločba z dne 22. julija 1996). V skladu s tretjo uvodno
         izjavo navedene odločbe naj količina breskev ne bi bila zadostna za dokončanje posla. Zato je bilo primerno dovoliti zamenjavo
         nektarin za jabolka, ki sta jih izbrana ponudnika morala umakniti s trga.

      12      Člen 1 odločbe z dne 22. julija 1996 je določal, da se sadje, ki je bilo umaknjeno s trga, na podlagi njune zahteve dodeli
         družbama Trento Frutta in Loma, v skladu s količnikom za zamenjavo, in sicer 1,4 tone nektarin za tono jabolk.

      13      Tožeča stranka je 26. julija 1996 med sestankom, ki je bil organiziran na njeno prošnjo s službami generalnega direktorata
         „Kmetijstvo“ pri Komisiji, predstavila zadržke glede zamenjave drugega sadja z jabolki in pomarančami, ki jo je dovolila Komisija,
         in prejela izvod odločbe z dne 14. junija 1996.

      14      Tožeča stranka je 2. avgusta 1996 Komisiji posredovala strokovno poročilo, ki ga je pripravil Dipartimento Territorio e Sistemi
         Agro-Forestali (zemljiški oddelek in kmetijskogozdarski sistem) Univerze v Padovi, glede količnikov za gospodarsko zamenjavo
         določenega sadja za njegovo predelavo v sok.

      15      Komisija je 6. septembra 1996 sprejela odločbo C (96) 2208, ki spreminja odločbo Komisije z dne 14. junija 1996 o dobavi sadnih
         sokov in džemov, namenjenih prebivalcem Armenije in Azerbajdžana, predvideni v Uredbi št. 228/96 (v nadaljevanju: odločba
         z dne 6. septembra 1996). To odločbo je naslovila na Francosko republiko, Helensko republiko, Italijansko republiko in Kraljevino
         Španijo. Sledeč drugi uvodni izjavi navedene odločbe je bilo za izvedbo enakomernejše zamenjave sadja v celotnem obdobju umika
         breskev med jabolki in pomarančami, namenjenimi za dobavo sadnega soka prebivalcem Kavkaza, na eni strani ter breskvami, umaknjenimi
         s trga za plačilo dobave zadevnih proizvodov na drugi strani, primerno spremeniti količnike, določene v odločbi z dne 14.
         junija 1996. Nove količnike bi bilo treba uporabiti le za sadje, ki ga izbrana ponudnika še nista umaknila kot plačilo proizvodov,
         ki jih je treba dobaviti.

      16      V skladu s členom 1 odločbe z dne 6. septembra 1996 je bil člen 1(a) in (c) odločbe z dne 14. junija 1996 spremenjen, kot
         sledi:

      „a)      0,914 tone breskev za 1 tono jabolk;
      b)      0,372 tone breskev za 1 tono pomaranč“.
      17      Tožeča stranka je vložila dve ničnostni tožbi, eno zoper odločbo z dne 6. septembra 1996 (registrirana pod opravilno številko
         T‑191/96) in drugo zoper odločbo z dne 22. julija 1996 (registrirana pod opravilno številko T‑106/97).

      18      S sodbo z dne 14. oktobra 1999 v zadevi CAS Succhi di Frutta proti Komisiji (T‑191/96 in T‑106/97, Recueil, str. II‑3181,
         v nadaljevanju: sodba CAS proti Komisiji) je Sodišče prve stopnje razglasilo za nično odločbo z dne 6. septembra 1996 v zadevi
         T‑191/96 in tožbo v zadevi T‑106/97 zavrglo kot nedopustno. Sodišče prve stopnje je sprejelo prvi tožbeni razlog za razglasitev
         ničnosti v zadevi T‑191/96, pri čemer je menilo, da pomeni zamenjava breskev za jabolka in pomaranče pomembno spremembo bistvenega
         pogoja obvestila o razpisu, ki pa ni določena v besedilih, in s tem pomeni kršitev obvestila o razpisu pa tudi kršitev načel
         preglednosti in enakega obravnavanja (točke od 74 do 82).

      19      Komisija je 21. decembra 1999 vložila pritožbo zoper sodbo CAS proti Komisiji, točka 18 zgoraj, ki je registrirana pod opravilno
         številko C‑496/99 P.

      20      Tožeča stranka je 25. septembra 2001 vložila to odškodninsko tožbo.

      21      Predsednik drugega razširjenega senata Sodišča prve stopnje je v pričakovanju odločbe Sodišča v zadevi C‑496/99 P na podlagi
         člena 77(a) Poslovnika Sodišča prve stopnje po zaslišanju strank s sklepom z dne 17. julija 2003 v tej zadevi prekinil postopek.

      22      Sodišče je s sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti CAS Succhi di Frutta (C‑496/99 P, Recueil, str. I‑3801, v
         nadaljevanju: sodba Komisija proti CAS) pritožbo Komisije zoper sodbo CAS proti Komisiji, točka 18 zgoraj, zavrnilo kot neutemeljeno.
         Postopek je bil nato povzet v tej zadevi.

      23      Stranke so na poziv Sodišča prve stopnje predložile svoja stališča o nadaljevanju postopka v tej zadevi, v luči sodbe Komisija
         proti CAS, točka 22 zgoraj.

       Predlogi strank
      24      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        prisodi povrnitev škode, nastale zaradi odločb z dne 22. julija in z dne 6. septembra 1996, ocenjene na 1.385.163 evrov (2.682.049.410
         italijanskih lir (ITL));

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      25      Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      26      V skladu z ustaljeno sodno prakso je za nepogodbeno odgovornost Skupnosti v smislu člena 288, drugi odstavek, ES potrebno,
         da so izpolnjeni ti pogoji: nezakonitost ravnanja, očitanega institucijam, dejanska škoda ter obstoj vzročne zveze med zatrjevanim
         ravnanjem in zatrjevano škodo (sodba Sodišča z dne 2. julija 1974 v zadevi Holtz & Willemsen proti Svetu in Komisiji, 153/73,
         Recueil, str. 675, točka 7, in sodba Sodišče prve stopnje z dne 3. februarja 2005 v zadevi Chiquita Brands in drugi proti
         Komisiji, T‑19/01, ZOdl., str. II‑315, točka 76).

      27      Ker morajo biti za to, da je podana, ti trije pogoji izpolnjeni kumulativno, je za zavrnitev odškodninskega zahtevka dovolj
         že, če ni podan eden od njih (sodba Sodišča z dne 9. septembra 1999 v zadevi Lucaccioni proti Komisiji, C‑257/98 P, Recueil,
         str. I‑5251, točka 14, in sodba Sodišče prve stopnje z dne 6. decembra 2001 v zadevi Emesa Sugar proti Svetu, T‑43/98, Recueil,
         str. II‑3519, točka 59).

      28      Tožeča stranka trdi, pri čemer se opira na sodbo Komisija proti CAS, točka 22 zgoraj, da ji je Sodišče že priznalo pravico
         do odškodnine, ker je izrecno priznalo, da ima tožeča stranka interes, da zahteva razglasitev ničnosti odločbe z dne 6. septembra
         1996, saj se ugotovitev nezakonitosti, ki jo je v tem primeru storil izbrani ponudnik, lahko uporabi kot temelj morebitne
         odškodninske tožbe, katere namen je, da se vzpostavi stanje, primerno za tožečo stranko (točka 83).

      29      Sodišče prve stopnje, prvič, ugotavlja, da je bila presoja Sodišča opravljena v okviru preizkusa dopustnosti ničnostne tožbe
         tožeče stranke in nikakor ne more pomeniti vnaprejšnje odločitve o tem, da je podana odgovornost Skupnosti zaradi nezakonitosti
         izpodbijane odločbe, ki je bila zatrjevana v tej tožbi.

      30      Drugič, odškodninska tožba, ki jo navaja Sodišče, kaže na položaj tožeče stranke v okviru razpisa v primeru kršitve načela
         enake obravnave, kot je bilo ugotovljeno s sodbo CAS proti Komisiji, točka 18 zgoraj. Vendar je treba ugotoviti, da tožeča
         stranka s to tožbo ne navaja škode, ki naj bi jo utrpela, ker njena ponudba na koncu razpisnega postopka ni bila sprejeta,
         ampak navaja škodo, ki jo je utrpela kot gospodarski subjekt, ki deluje na trgu, na katerem sta dejavna izbrana ponudnika.

      31      Trditev v zvezi z uporabo sodbe v zadevi Komisija proti CAS, točka 22 zgoraj, je treba zato zavrniti.

      32      V zvezi z navedenimi nezakonitostmi tožeča stranka trdi, da naj bi odločbi z dne 22. julija 1996 in z dne 6. septembra 1996,
         ki sta na eni strani organizirali zamenjavo breskev in nektarin za jabolka, določena kot plačilo za proizvode, ki jih je treba
         dobaviti, in na drugi strani v ta namen določili količnike, pomenili kršitev več določb. Prvič, pomenili naj bi kršitev obvestila
         o razpisu pa tudi načel preglednosti in enake obravnave, kot je bila ugotovljena s sodbo v zadevi CAS proti Komisiji, točka
         18 zgoraj, ki iz teh razlogov razglaša za nično odločbo z dne 6. septembra 1996. Drugič, pomenili naj bi kršitev uredb št.
         1975/95 in 2009/95, zlasti ker je Komisija v nasprotju s tem, kar določata uredbi, opravila zamenjavo med različnimi vrstami
         sadja. Tretjič, pomenili naj bi kršitev členov 33 ES in 34 ES, kot tudi Uredbe Sveta (EGS) št. 1035/72 z dne 18. maja 1972
         o skupni ureditvi trga za sadje in zelenjavo (UL L 118, str. 1), in Uredbe Sveta (ES) št. 2200/96 z dne 28. oktobra 1996 o
         skupni ureditvi trga za sadje in zelenjavo (UL L 297, str. 1), ker v bistvu prepovedujeta vsako motnjo kmetijskih trgov in
         vsako izkrivljanje konkurence.

      33      V zvezi s škodo tožeča stranka trdi, da je morala uporabljati prodajne cene svojih proizvodov iz predelanih breskev oziroma
         nektarin, ki so bile nižje od proizvodnih stroškov, da se je prilagodila cenam družbe Trento Frutta. To izgubo dohodka navaja
         kot škodo, skupaj z izgubo običajnih dobičkov od prodaje. Zahteva tudi povračilo stroškov postopka in svetovanja za zagotovitev
         svojih pravic.

      34      Glede vzročne zveze tožeča stranka v bistvu trdi, da je zaradi zamenjave breskev in nektarin za jabolka, ki so bila sprva
         določena kot plačilo za proizvode, ki jih je treba dobaviti, ter zaradi količnikov za njeno izvedbo, družba Trento Frutta
         prejela zelo veliko količino breskev in nektarin po zelo nizki ceni. Ta izbrani ponudnik je nato pretresel trg s tem, da je
         po zelo nizki ceni prodajal svoje proizvode iz predelanih breskev in nektarin, po ceni, ki je v vsakem primeru nižja od stroškov
         proizvodnje tožeče stranke. Slednja trdi, da je zato, da ne bi propadla, morala prodajati z izgubo.

      35      Sodišče prve stopnje meni, da je treba pri tej tožbi obravnavati ločeno del, ki se nanaša na povračilo škode, ki naj bi domnevno
         nastala zaradi prodaj z izgubo, in del, ki se nanaša na stroške tožeče stranke, ki jih je imela zaradi varstva svojih pravic.

       Pravica do povračila škode, nastale zaradi prodaj z izgubo
      36      Sodišče prve stopnje meni, da je v tem primeru primerno, da se najprej preučita obstoj vzročne zveze med zatrjevanimi nezakonitostmi
         in domnevna škoda.

      37      V skladu z ustaljeno sodno prakso se vzročna zveza v smislu člena 288, drugi odstavek, ES dovoli, če obstaja neposredna zveza
         vzroka in posledice med nedopustnim ravnanjem zadevne institucije in zatrjevano škodo, kar mora dokazati tožeča stranka (sodba
         Sodišča prve stopnje z dne 30. septembra 1998 v zadevi Coldiretti in drugi proti Svetu in Komisiji, T‑149/96, Recueil, str.
         II‑3841, točka 101, in navedena sodna praksa). Skupnost je lahko odgovorna le za škodo, ki dovolj neposredno izhaja iz ravnanja
         zadevne institucije (glej zlasti sodbo Sodišča z dne 4. oktobra 1979 v zadevi Dumortier Frères in drugi proti Svetu, 64/76
         in 113/76, 167/78 in 239/78, 27/79, 28/79 in 45/79, Recueil, str. 3091, točka 21; sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. septembra
         1995 v zadevi Blackspur in drugi proti Svetu in Komisiji, T‑168/94, Recueil, str. II‑2627, točka 52). Da bi bilo mogoče izključiti
         vsako odgovornost Skupnosti, mora Sodišče prve stopnje med drugim preveriti, ali so vzrok za težave, ki jih je imela tožeča
         stranka na trgu, zatrjevane nezakonitosti (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 30. junija 2005 v zadevi Alessandrini in
         drugi proti Komisiji, C‑295/03 P, ZOdl., str. I‑5673, točka 57).

      38      V tem primeru je treba preučiti, ali sta odločbi z dne 22. julija 1996 in 6. septembra 1996, zato ker je bil njun izključni
         predmet na eni strani vzpostavitev zamenjave za sadje, določeno kot plačilo za proizvode, ki jih je treba dobaviti, in na
         drugi strani določitev količnikov za zamenjavo za njeno izvedbo, dejansko povzročili zatrjevano škodo.

      39      V tem pogledu so stranke nasprotnega mnenja glede tega, ali se za presojo škodljivih posledic zamenjave sadja in določitve
         količnikov za zamenjavo upošteva vse sadje, ki ga je morala prejeti družba Trento Frutta, to je 65.000 do 85.000 ton breskev
         in nektarin, kar zatrjuje tožeča stranka, ali se po trditvah Komisije upoštevajo samo količine sadja, ki pomenijo morebitni
         presežek, nastal zaradi uporabe preveč ugodnega količnika za zamenjavo.

      40      Opozoriti je treba, da je škoda, ki jo je treba povrniti, samo škoda, ki dovolj neposredno izhaja iz nezakonitosti organa
         Skupnosti (glej točko 37 zgoraj). Pri analizi škodljivih posledic zamenjave sadja je treba, če je zaradi te zatrjevane nezakonitosti
         zamenjave prizadeta zelo velika večina sadja, ki ga mora prejeti družba Trento Frutta, upoštevati vse sadje. Nasprotno je
         treba pri analizi škodljivih posledic zamenjave zaradi morebitne nezakonitosti količnikov za zamenjavo upoštevati samo količine
         sadja, ki jih je prizadela ta nezakonitost, kar pomeni, da je treba upoštevati samo sadje, ki ga je prizadel domnevno napačen
         količnik za zamenjavo.

       Zamenjava sadja
      41      V zvezi z zamenjavo breskev in nektarin za jabolka in pomaranče, določeno v začetku, je tožeča stranka v svojih pisanjih obrazložila
         samo, da je zaradi te zamenjave družba Trento Frutta prejela zelo velike količine breskev in nektarin po nizki ceni.

      42      Prvič, tožeča stranka je med zaslišanjem na obravnavi na vprašanje, v čem je lahko sama zamenjava, brez upoštevanja dejstva,
         da je bila zanjo potrebna določitev količnikov, povzočila kakršno koli škodo, na eni strani odgovorila, da je bil trg predelave
         breskev in nektarin brez zamenjave trg, ki ga razpis ni prizadel, ker se na ta trg ni nanašal, na drugi strani pa je navedla,
         da je družba Trento Frutta prejela sedemkrat višjo količino breskev in nektarin, kot jih je bila sposobna predelati, in je
         morala oddati to predelavo tretjim. Ker so prejete količine precej presegle njene sposobnosti, naj bi bila družba Trento Frutta
         prisiljena izvajati zelo napadalno tržno politiko. Ta zamenjava naj bi bila „darilo“ družbi Trento Frutta, ki naj bi ji omogočilo
         znatno povečanje moči na trgu predelave breskev in nektarin ter doseganje glavnih dobičkov na tem trgu, čeprav je bila prej
         le manjši subjekt.

      43      Pri istem vprašanju je Komisija trdila, da ni nikoli razumela, kako bi lahko zamenjava, ne glede na pravilnost njenih količnikov,
         povzročila škodo.

      44      Iz obrazložitev tožeče stranke izhaja, da se pravzaprav pritožuje zato, ker se je morala soočiti z močno konkurenco na trgu
         predelave breskev in nektarin, to je s konkurenco, ki je na trgu ne bi bilo, če ne bi bilo zamenjave.

      45      Sodišče prve stopnje uvodoma ugotavlja, da je Komisija z zamenjavo sadja, ki jo je bilo treba dodeliti družbi Trento Frutta
         kot plačilo za opravljanje njenih obveznosti iz razpisa, nujno morala prenesti morebitne učinke te vrste plačevanja na trg,
         ki z razpisom sprva ni bil predviden. Prav tako je zaradi pravil razpisa gotovo, da bo izbrani ponudnik ali tretji sadje,
         prejeto kot plačilo, predelal v izpeljane proizvode (sok, sadna kaša ali džem) in ga dal na trg svojih proizvodov.

      46      Vendar je treba navesti, da bi v primeru, če bi bilo plačilo opravljeno s sadjem, določenim že od začetka, brez zamenjave,
         izbrana ponudnika ravnala enako in bi torej njuno ravnanje imelo enake posledice na zadevnih trgih zaradi akta Skupnosti ter
         pri tem gospodarska škoda drugih subjektov na teh trgih ne bi bila taka, da bi jo bilo treba povrniti. V zvezi s tem je treba
         ugotoviti, da se v okviru te tožbe ne zatrjuje nezakonitost v zvezi s samim razpisom in, zlasti, glede tega, da je bilo treba
         plačilo opraviti s sadjem, ki je bilo umaknjeno s trga. Tudi uspeh družbe Trento Frutta pri razpisu za zbiranje ponudb se
         ne izpodbija.

      47      V zvezi z dejansko ceno, po kateri se šteje, da je družba Trento Frutta kupila zadevno sadje, je treba spomniti, da je bilo
         v obvestilu o razpisu določeno, da se vsaka serija odda ponudniku z najboljšo ponudbo, torej tistemu, ki zahteva najnižjo
         količino sadja za to, da kot protidajatev opravi obveznost predelave in prevoza količin sadnih sokov in džemov, določenih
         za vsako serijo, v zadevne države. Navesti je treba tudi, da pomeni tako prejeto sadje kot plačilo običajno plačilo izbranega
         ponudnika, ki je v bistvu enako stroškom izvršitve njegovih obveznosti, z morebitno primerno stopnjo dobička.

      48      Iz navedenega izhaja, da če je izbrani ponudnik, družba Trento Frutta, predlagala najboljšo ponudbo v zvezi z zahtevano količino
         sadja, a priori ni nobenega razloga za mnenje, da je prejela sadje po ugodni ceni. Prav nasprotno, njen uspeh pri razpisu v bistvu kaže,
         da je kot plačilo za izpolnitev svojih obveznosti prejela najmanjšo mogočo količino sadja, v vsakem primeru pa količino, ki
         je nižja od tistih, ki so jih zahtevali preostali ponudniki. Družba Trento Frutta je dala ponudbo, ki je bila približno za
         polovico nižja od te, ki jo je dala tožeča stranka (glej točki 5 in 6 zgoraj).

      49      V zvezi s količino sadja, ki je bila tako dodeljena družbi Trento Frutta, je treba spomniti, da zamenjava sama ni spremenila
         temeljnega mehanizma razpisa, to je dodelitve sadja, ki je bilo zaradi presežnosti umaknjeno s trga, izbranima ponudnikoma.
         Na eni strani je treba opozoriti, da je za tak mehanizem obvezno potrebna velika količina zadevnega sadja na trgu za vse gospodarske
         subjekte, saj je bilo to sadje umaknjeno s trga, ker zanj ni bilo prevzemnikov po ceni za umik s trga. Na drugi strani, ta
         mehanizem pomeni, da je bilo to sadje a priori na trgu pred njegovim umikom po ceni, ki je blizu dejanski ceni za umik s trga. Na trgu, ki je predmet umika, se bo namreč
         zaradi padca tečajev, ki so ga povzročili presežki v proizvodnji, tržna cena seveda približevala ceni umika s trga in umik
         sprožila. Iz tega izhaja, da je imela tožeča stranka, tako kot vsak drug gospodarski subjekt, možnost prejeti sadje po ceni,
         enaki vrednosti sadja, ki sta ga prejela izbrana ponudnika, in kar je še več, možnost prejeti enako velike količine sadja
         zaradi presežka zadevnega sadja. Če sta izbrana ponudnika še imela konkurenčno prednost pred preostalimi subjekti na trgih
         predelanih proizvodov, naj bi jo imela zato, ker sta v okviru razpisa v svojih ponudbah ponudila boljše gospodarske pogoje
         od drugih ponudnikov.

      50      Iz navedenega izhaja, da ni dokazano, da bi zamenjava podelila dodatno konkurenčno prednost izbranima ponudnikoma v zvezi
         s plačilom, opravljenim na trgih izvora. Prvič, če so ti količniki za zamenjavo zagotavljali ekonomsko enakovrednost medpomarančami
         in jabolki na eni strani ter na drugi breskvami in nektarinami, je zamenjava prenesla pravo določitev cene sadja, določeno
         v razpisu, na breskve in nektarine. Drugič, nič ne kaže na to, da je bila gospodarska odličnost, s katero je posel opravila
         družba Trento Frutta, odvisna od vrste sadja, ki ga je prejela, čeprav kaže, kot da si je želela prejeti plačilo z breskvami.
         Tretjič, če bi bila podana pravilna ekonomska enakovrednost, bi naknadne količine sadja, ki ga je prejela družba Trento Frutta,
         izhajale iz dejstva, da je ta izbrani ponudnik pridobil pet od šestih serij, ki jih je vseboval razpis, kar se ne izpodbija.

      51      Drugič, tožeča stranka je na obravnavi potrdila, da je bila količina jabolk, ki jih je morala prejeti v plačilo za dobavo
         proizvodov, pridobljena na podlagi razpisa, v razmerju do celotne količine jabolk, namenjenih predelovalni industriji, minimalna,
         medtem ko je bila v razmerju do breskev zelo velika.

      52      Zdi se, da tožeča stranka s to trditvijo izraža tudi to, da je imelo plačilo v skladu z razpisom različne posledice glede
         na trge, na katere se nanaša to plačilo. Vendar pa Sodišče prve stopnje ne more presojati pomena te trditve glede na dejstva,
         ki so jih navedle stranke. Tožeča stranka je potrdila, kar se ne zanika, da je od 65.000 do 85.000 ton breskev in nektarin,
         ki jih je bilo treba plačati družbi Trento Frutta, pomenilo 70 % italijanskega trga predelave tega sadja. Komisija je trdila,
         kar se prav tako ne zanika, da te količine pomenijo 0,8 % italijanskega trga svežega sadja. V zvezi s trgom svežih jabolk
         in jabolk, namenjenih predelavi, ni bil predložen noben podatek. Edino, kar v zvezi s trgom jabolk izhaja iz sodnega spisa,
         je to, da so bili v zadevnem letu umiki tega sadja z italijanskega trga veliko manjši od umikov breskev in nektarin. Glede
         na navedeno in zato, ker nosi dokazno breme tožeča stranka, je treba to trditev zavrniti.

      53      Tretjič, tožeča stranka je trdila, da je dejstvo, da je družba Trento Frutta lahko od dneva razpisa vedela, da bo poplačana
         z breskvami, in da je bila seznanjena s stroški dobave, tej družbi omogočilo špekulativno ravnanje. Vendar, na eni strani
         gotovost, da bo prejela breskve, izhaja šele iz odločbe Komisije z dne 14. junija 1996. Na drugi strani pa v sodnem spisu
         ni ničesar, kar bi pokazalo, s čim bi ji dejstvo, da je poznala vrste sadja, ki jih mora prejeti, omogočalo špekulativno ravnanje,
         ki presega običajno mero, to so ravnanja, ki presegajo obravnavo, potrebno za to vrsto sadja in za prodajo proizvodov, ki
         so predelani iz tega sadja. V zvezi s seznanjenostjo s stroški dobave je treba ugotoviti, da je bila ta seznanjenost pozna
         in negotova, saj si je Komisija dovolila nenehno spreminjanje plačila zaradi spreminjanja količnikov za zamenjavo. Še več,
         prav tako nič ne kaže na to, da zatrjevana konkurenčna prednost izhaja iz zamenjave sadja. Kakršen koli je namreč že trg,
         na katerem je bilo treba opraviti plačilo, sta bila izbrana ponudnika že vnaprej seznanjena s tem, da bosta prejela sadje
         po enaki ceni, še več, po ceni umika tega sadja s trga (glej točko 49 zgoraj). Tožeča stranka je tudi sama označila trg breskev
         in nektarin kot posebej pregleden, kar je dalo informaciji o cenah majhen pomen. Končno je bila tožeča stranka prav tako zelo
         zgodaj seznanjena z informacijami, saj je lahko izpodbijala spremembe s svojim pravnim sredstvom pred Komisijo že pred 26.
         julijem 1996 (glej točko 13 zgoraj).

      54      Iz navedenega izhaja, da ni dokazano, da so, razen ohranitve natančno določene gospodarske zamenjave sadja z določitvijo ustreznih
         količnikov za zamenjavo, zatrjevane ugodne posledice razpisa v korist družbe Trento Frutta posledica zamenjave sadja in ne,
         neposredno, razpisa.

       Količniki za zamenjavo
      55      Tožeča stranka v zvezi s količniki za zamenjavo, ki so določeni s spornima odločbama, v svojih pisanjih navaja, da je zatrjevano
         škodo povzročila predvsem preveč radodarna določitev količnikov za zamenjavo med jabolki in breskvami oziroma med jabolki
         in nektarinami.

      56      Sodišče prve stopnje najprej opozarja, da mora škoda, ki jo zatrjuje tožeča stranka, neposredno izhajati iz zatrjevane nezakonitosti
         količnikov zamenjave (glej točko 37 zgoraj). Zato se pri analizi škodljivih posledic zatrjevane nezakonitosti upoštevajo le
         tiste količine sadja, ki izhajajo iz zatrjevane in seveda dokazane nezakonitosti, to je količine sadja, ki bi bile v razmerju
         s pravilnim količnikom preveč prejete.

      57      Prvič, tožeča stranka je, ko je bila zaslišana na obravnavi glede vprašanja, ali potrjuje, da ne izpodbija količnika za zamenjavo
         med pomarančami in breskvami oziroma med pomarančami in nektarinami, odgovorila, da je to vprašanje brezpredmetno zaradi nezakonitosti
         zamenjave. Zato je treba ugotoviti, da se zaradi neizpodbijanja tega količnika ta obravnava kot pravilen. Opravljena zamenjava
         za serije številke 3, 4 in 6, ki bi morale biti sprva plačane s pomarančami, ne pomeni neupravičenega izplačila.

      58      Drugič, v zvezi s serijama številka 1 in 5 iz sodnega spisa izhaja, da je družba Trento Frutta za te serije zaradi porazdelitve
         plačila izbranih ponudnikov 29. januarja 1997, to je največ v letu 1996, v edinem letu, na katero se sklicuje v okviru zatrjevane
         škode, prejela 5611 ton breskev in 4317 ton nektarin.

      59      Če bi bile te količine določene na podlagi količnikov, ki jih je izpodbijala tožeča stranka (količnik 0,914 tone breskev za
         eno tono jabolk, kar izhaja iz odločbe z dne 6. septembra 1996, in količnik 1,4 tone nektarin za eno tono jabolk, kar izhaja
         iz odločbe z dne 22. julija 1996), bi uporaba količnikov, ki jih je želela slednja (količnik 0,704 tone breskev za eno tono
         jabolk in količnik 1,25 tone nektarin za eno tono jabolk), prikazala približno 1800 ton breskev ali nektarin, ki naj bi jih
         preveč prejela družba Trento Frutta.

      60      Torej ni bilo dokazano, da je teh 1800 ton, ki bi jih lahko mogoče prejela preveč, imelo učinek motnje, kar trdi tožeča stranka.

      61      Prvič, tožeča stranka se je v zvezi s količino opirala na svoj dokaz, da je družba Trento Frutta pretresla trge s 65.000 do
         85.000 tonami breskev in nektarin, ki bi jih morala prejeti, ta količina pa je pomenila 70 % količine, ki jo v enem letu predela
         italijanska industrija. Najprej, družba Trento Frutta v zadevnem letu ni prejela več kot 21.000 ton breskev in nektarin, skupaj
         z vsemi serijami. Nato, kot je bilo navedeno zgoraj, izvor škode lahko pomenijo le količine, ki so bile nezakonito podeljene.
         Iz tega izhaja, da bi lahko škodo, ki jo je treba povrniti, povzočilo le 1800 ton, ki so bile mogoče preveč prejete in ne
         65.000 do 85.000 ton, ki jih je morala prejeti v celoti. Če bi se lahko sprejelo, da imajo količine, ki pomenijo 70 % trga
         predelave breskev in nektarin, nanj gotov učinek, tako sklepanje kljub temu ni dokaz, da bi zadevnih 1800 ton, ki pomeni približno
         1,8 % od približno 100.000 ton, ki pomenijo trg, lahko imelo tak učinek. Še več, velikost nacionalnega trga se ne upošteva
         v celoti, saj je tožeča stranka družbi Trento Frutta priznala, da je ravnala enako na tujih trgih.

      62      Drugič, v zvezi s ceno je tožeča stranka izračunala, da je ekonomska vrednost sadja, ki ga je morala prejeti družba Trento
         Frutta kot enakovredno protidajatev za svoje storitve, za breskve 62,48 italijanske lire na kilogram (ITL/kg) in za nektarine
         51,44 ITL/kg, sama pa naj bi za svoje breskve plačala 260 ITL/kg in za svoje nektarine 180 ITL/kg. Vendar je priznala, da
         naj bi bile tone, ki so bile mogoče preveč prejete, enakovredne popustu pri količinah, ki jih je morala prejeti, tako naj
         bi zadevnih 1.800 ton pomenilo popust pri 21.000 tonah, prejetih v letu 1996, katerega učinek naj bi se izgubil v popustu
         pri celotnih količinah prejetega sadja, med katerimi je bilo tudi sadje, prejeto po pravi ceni z zamenjavo v začetku določenih
         pomaranč. Tako naj bi teh 1.800 ton pomenilo manj kot 9-odstotni popust. Ta morebitni 9-odstotni popust pa naj še zdaleč ne
         bi mogel obrazložiti razlike med cenami, ki jih je domnevno zasledila tožeča stranka (260 ITL/kg za breskve in 180 ITL/kg
         za nektarine), in tistimi, ki jih je izračunala za družbo Trento Frutta (62,48 ITL/kg za breskve in 51,44 ITL/kg za nektarine).
         Komisija je prav tako predložila račune, ki dokazujejo, da so se v letu 1996 cene za to sadje gibale med 70 in 90 ITL/kg.
         Tožeča stranka je tudi priznala, da je cena breskev in nektarin zelo spremenljiva. Iz tega izhaja, da morebitni 9-odstotni
         popust nima nič skupnega z zelo spremenljivo ceno sadja na trgu in z zatrjevano škodo, ki naj bi pretežno nastala zaradi cene
         sadja.

      63      Tretjič, ker je bila prednost, ki jo je mogoče prejela, majhna, jo je težko obravnavati kot razlog za zatrjevano škodo. Nič
         namreč ne dokazuje, da ta morebitna prednost ni bila porabljena s stroški predelave sadja, ki so v skladu s podatki tožeče
         stranke pomenijo nekaj manj kot 50 % cene predelanih proizvodov. Prvič, tožeča stranka je zatrdila, da stroški proizvodnje
         družbe Trento Frutta v nobenem primeru ne bi mogli biti nižjih od njenih. Konkurenčna prednost tega izbranega ponudnika bi
         bila torej lahko le zelo šibka. Drugič, po trditvah tožeče stranke so podjetja, ki so opravila obsežen del predelave sadja
         za račun družbe Trento Frutta, morala prejeti običajni dobiček na račun stroškov predelave. Zato postane tako zatrjevana prednost
         minimalna in ne more biti vzrok zatrjevane škode.

      64      Četrtič in zadnjič, če bi v razmerju do tožeče stranke obstajala konkurenčna prednost, bi ta bila precej manjša od običajnega
         dobička v višini 15 %, ki ga navaja tožeča stranka v izračunu svoje škode in bi bila, v vsakem primeru, manjša glede na tržna
         tveganja, ki so značilna za zadevni sektor. Tako ne more biti večja od tržnega maneverskega prostora, ki ga je v vsakem primeru
         imela družba Trento Frutta.

      65      Zato v okoliščinah tega primera, za katerega so značilni zelo spremenljivi stroški osnovnih dobrin in lojalnost konkurence
         glavnega izbranega ponudnika, morebitna prednost zaradi količnikov za zamenjavo ne more pojasniti zatrjevane škode.

       Zaključek glede pravice do povračila škode, nastale zaradi izgub pri prodaji
      66      Končno, tudi če bi gospodarske posledice, ki se predstavljajo kot škoda, izhajale iz motenj trga zaradi nizkih cen, ki jih
         je imela družba Trento Frutta, tožeča stranka ni dokazala, da je utrpela te posledice drugače kot zaradi legitimnega uspeha
         izbranih ponudnikov na razpisu, pri čemer ni mogoče šteti, da je zamenjava breskev in nektarin za pomaranče in jabolka, določenih
         kot plačilo, ali da so za zamenjavo izbrani količniki neposredni vzrok teh gospodarskih posledic, ali da je to zagotovo prispevalo
         k njihovemu nastanku.

      67      Iz prej navedene ugotovitve dejanskega stanja izhaja, da ni bilo dokazano, da bi domnevno škodo povzročile zatrjevane nezakonitosti.
         Zato je treba na podlagi navedene sodne prakse v točki 27 zgoraj, tožbo zavrniti v delu, v katerem se nanaša na povrnitev
         zatrjevane škode, nastale zaradi izgub pri prodaji tožeče stranke, ker ni dovolj neposredne vzročne zveze med temi nezakonitostmi
         in škodo.

       Pravica do povrnitve škode, nastale zaradi varstva pravic tožeče stranke
      68      Tožeča stranka trdi, da se stroški strokovne in pravne pomoči za varstvo njenih pravic neposredno nanašajo na navedene nezakonitosti
         in pomenijo škodo, ki ji jo je treba povrniti. Med obravnavo je navedla znesek te škode 28.628 evrov, ki naj bi se upošteval
         pri povračilu stroškov v okviru sodbe CAS proti Komisiji, točka 18 zgoraj. Sodišču prve stopnje je tudi predložila v presojo
         možnost priznanja stroškov zaradi sodelovanja pri razpisu v skladu z novo usmeritvijo sodne prakse, kot v sodbi Sodišča prve
         stopnje z dne 17. marca 2005 v zadevi AFCon Management Consultants in drugi proti Komisiji (T‑160/03, Recueil, str. II-981).

      69      Sodišče prve stopnje opozarja, da se ne sme šteti, da so stroški, ki jih zaradi sodnega postopka priglasijo stranke, škoda,
         ki je ločena od povrnitve stroškov sodnega postopka (glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 14. septembra 2005 v zadevi Ehcon
         proti Komisiji, T‑140/04, še neobljavljena v ZOdl., točka 79, in v tem smislu sodbo Sodišča z dne 10. junija 1999 v zadevi
         Komisija proti Montorio, C‑334/97, Recueil, str. I‑3387, točka 54). Še več, čeprav so pred sodno fazo postopka izvedena bistvena
         pravna opravila, je treba spomniti, da se „postopek“ iz člena 91 Poslovnika nanaša le na postopek pred Sodiščem prve stopnje,
         razen faze predhodnega postopka (glej zgoraj navedeni sklep Ehcon proti Komisiji, točka 79, in v tem smislu sklep Sodišča
         prve stopnje z dne 24. januarja 2002 v zadevi Groupe Origny proti Komisiji, T‑38/95 DEP, Recueil, str. II‑217, točka 29, in
         navedena sodna praksa). Torej bi bilo priznanje teh stroškov za škodo, katere povrnitev je mogoča v okviru odškodninske tožbe,
         v nasprotju s tem, da ni mogoče zahtevati povrnitve stroškov, nastalih pred fazo sodnega postopka, kot izhaja iz navedene
         sodne prakse.

      70      Zato je treba zahtevek za povrnitev stroškov, priglašenih zaradi varstva pravic tožeče stranke v tej zadevi, obravnavati v
         okviru odločitve o stroških.

      71      Glede zahtevka za povrnitev stroškov sodelovanja pri postopku zbiranja ponudb je treba spomniti, da je sodba AFCon Management
         Consultants in drugi proti Komisiji, točka 68 zgoraj, priznala pravico do odškodnine za kritje stroškov sodelovanja, če je
         bil ta postopek zaradi ugotovitev nezakonitosti bistveno prekršen in je tako vplival na možnosti tožeče stranke, da pridobi
         zadevni trg (točki 99 in 102). Vendar pa v tem primeru razpisni postopek ni bil izpodbijan in se ne zatrjuje, da bi bila tožeča
         stranka utrpela izgubo poslovne možnosti glede dogodkov, ki so sledili javnemu razpisu. Zaradi neobstoja nezakonitosti, na
         katero se je tožeča stranka sklicevala zoper odločbo o dodelitvi, ki sta jo vsebovali obvestili z dne 6. marca 1996 in 13.
         marca 1996, in zaradi neobstoja zatrjevane škode, ki naj bi nastala zaradi izgube poslovne možnosti, na podlagi sodbe AFCon
         Management Consultants in drugi proti Komisiji, točka 68 zgoraj, ni mogoče priznati pravice do odškodnine.

      72      Iz navedenega izhaja, da je treba odškodninski zahtevek za povrnitev škode, nastale zaradi varstva pravic tožeče stranke,
         zavrniti.

       Splošni zaključek
      73      Ker ni mogoče sprejeti zahtevka za povrnitev zatrjevane škode, nastale zaradi prodaje z izgubo in zaradi varstva pravic tožeče
         stranke, je treba tožbo zavrniti.

       Stroški
      74      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov in ker slednja s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Pirrung

               Forwood

               Papasavvas

         Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 13. septembra 2006.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Jezimk postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 27. aprila 1989. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Prosto gibanje oseb. # Zadeva 321/87.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 5. julija 2007. # Bruno Dethomas proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci. # Zadeva F-93/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 5. julija 2007
      Zadeva F-93/06
      Bruno Dethomas
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Nekdanji začasni uslužbenec – Imenovanje za uradnika – Sprememba Kadrovskih predpisov, ki je začela veljati 1. maja 2004 – Člen 32, tretji odstavek, Kadrovskih predpisov – Razvrstitev v plačilni razred“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero B. Dethomas predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije
         z dne 11. januarja 2006, s katero je bil imenovan za uradnika na poskusnem delu in kot vodja predstavništva Komisije v Kraljevini
         Maroko razporejen v Generalni direktorat za zunanje odnose, v delu, v katerem je razvrščen v naziv A*14, plačilni razred 2.

      Odločitev: Odločba Komisije z dne 11. januarja 2006 se razglasi za nično v delu, ki se nanaša na razvrstitev tožeče stranke, vodje predstavništva
         Komisije v Kraljevini Maroko, v naziv A*14, plačilni razred 2. Komisiji se naloži plačilo stroškov.

      Povzetek
      Uradniki – Zaposlovanje – Razvrstitev v plačilni razred – Dodatna prednost v plačilnem razredu iz naslova delovne dobe
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 29(2) in 32, tretji odstavek; Uredba Sveta št. 723/2004)
      Ker Uredba št. 723/2004 o spremembi Kadrovskih predpisov in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev ne vsebuje nobene prehodne
         določbe, se člen 32, tretji odstavek, Kadrovskih predpisov, katerega jasno besedilo je nesporno, po začetku veljavnosti navedene
         uredbe v celoti uporablja za razvrstitev v plačilni razred vsakega začasnega uslužbenca, imenovanega za uradnika v nazivu,
         ki ga je imel do tedaj. Ta tako ohrani delovno dobo v plačilnem razredu, ki ga je pridobil kot začasni uslužbenec.

      V zvezi s tem imenovanja uslužbenca, ki je aktivno zaposlen, na višje delovno mesto na podlagi člena 29(2) Kadrovskih predpisov
         ni mogoče šteti za „zunanjo“ zaposlitev, ki preprečuje vsakršno upoštevanje let dela, ki jih je novo zaposleni uradnik pridobil
         kot začasni uslužbenec.

      (Glej točke 49, 58 in 62.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 28. junij 2007, Da Silva proti Komisiji, F‑21/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 75.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 1. decembra 2011.#Evropska komisija proti Kraljevini Belgiji.#Neizpolnitev obveznosti države - Prosto gibanje oseb - Nakup nepremičnine za novo glavno prebivališče - Izračun davčne ugodnosti - Davek za registracijo - Doslednost davčnega sistema.#Zadeva C-250/08.

text:
      Zadeva C-250/08
      Evropska komisija
      proti
      Kraljevini Belgiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Prosto gibanje oseb – Nakup nepremičnine za novo glavno prebivališče – Izračun davčne ugodnosti – Davek za registracijo – Doslednost davčnega sistema“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek na promet z nepremičninami (člen 56 ES; Sporazum EGP, člen 40)

      Država članica, ki v veljavi ohrani zakonodajo, v skladu s katero se pri izračunu davčne ugodnosti ob nakupu nepremičnine
         za novo glavno prebivališče znesek davka za registracijo, ki se je plačal ob nakupu prejšnjega glavnega prebivališča, upošteva
         samo, če je bilo to v določeni regiji te države, ne pa tudi, če je bilo v drugi državi članici ali državi članici Evropskega
         združenja za prosto trgovino, izpolni obveznosti iz členov 18 ES, 43 ES in 56 ES ter členov 31 in 40 Sporazuma o Evropskem
         gospodarskem prostoru (EGP).

      Ni sporno, da taka ureditev pomeni omejitev v smislu člena 56 ES, ker ob neomogočanju davčne ugodnosti državljanom drugih
         držav članic kot zadevne državne članice, ki prenesejo glavno prebivališče iz druge države članice v regijo zadevne države
         članice in sredstva, ki so jih pridobili s prodajo prejšnjega glavnega prebivališča, porabijo za financiranje pridobitve nove
         nepremičnine v tej regiji, ni mogoče izključiti tega, da lahko nemožnost odbitka davka za registracijo, plačanega v drugi
         državi članici, v nekaterih primerih osebe, ki uresničujejo pravico do prostega gibanja, odvrne od nakupa nepremičnine v zadevni
         regiji.

      Natančneje, tako uvedeno različno obravnavanje se nanaša na objektivno primerljive položaje, ker se z vidika spornega davka
         za registracijo edina razlika, ki obstaja med položajem nerezidentov, vključno z državljani te države, ki so izkoristili pravico
         do prostega gibanja znotraj Unije, ter položajem rezidentov zadevne regije, bodisi državljanov te države bodisi državljanov
         drugih držav članic, ki pridobijo novo glavno prebivališče v tej regiji, nanaša na kraj njihovega prejšnjega glavnega prebivališča.
         V teh dveh položajih bodo namreč te osebe kupile nepremičnino v zadevni regiji za naselitev tam in so ob nakupu svojega prejšnjega
         glavnega prebivališča ene plačale davek iste vrste, kot je davek za registracijo, v državi, v kateri je bilo to prebivališče,
         druge pa so ga plačale v zadevni regiji.

      Vendar je ta omejitev prostega pretoka kapitala upravičena z razlogi, ki se nanašajo na ohranitev doslednosti davčnega sistema.
         Ker namreč zadevna država članica nima nobene pristojnosti obdavčiti transakcije nakupa, ki so ga pred tem v drugi državi
         članici opravile osebe, ki se odločijo, da bodo imele novo glavno prebivališče v zadevni regiji, koncept te davčne ugodnosti
         izraža simetrično logiko. Če bi za te osebe ob pridobitvi nepremičnine v zadevni regiji veljal sistem prenosljivosti, bi neupravičeno
         izkoristile davčni sistem, ki za njihovo prejšnjo pridobitev nepremičnine zunaj zadevne države članice ni veljal. Torej v
         tem sistemu obstaja povezava med davčno ugodnostjo in prvotnim plačilom davka. Po eni strani gre namreč za istega davčnega
         zavezanca, ki je že plačal zadevni davek in ki lahko uveljavlja odbitek, po drugi strani pa za ugodnost, ki se odobri v okviru
         istega obdavčenja.

      Poleg tega je zadevna omejitev za dosego takega cilja primerna, ker deluje popolnoma simetrično, saj je mogoče odbiti le davek
         za registracijo, ki je bil predhodno plačan v okviru nacionalnega davčnega sistema. Poleg tega je ta omejitev popolnoma sorazmerna
         s ciljem, ki mu sledi, saj zadevna ureditev znesek odobrenega odbitka od davka za registracijo, ki ga mora plačati oseba,
         ki kupi novo glavno prebivališče v zadevni regiji, omejuje na določen znesek. S tako omejitvijo namreč sporni sistem ohranja
         naravo davčne ugodnosti in ne pomeni prikrite oprostitve.

      Ker imajo določbe člena 40 Sporazuma EGP enak pravni pomen kot po vsebini enake določbe člena 56 ES, je mogoče vse zgornje
         ugotovitve smiselno uporabiti za navedeni člen 40.

      (Glej točke 42, 44, 45, 59, 60, od 73 do 75 in od 80 do 83.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 1. decembra 2011(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Prosto gibanje oseb – Nakup nepremičnine za novo glavno prebivališče – Izračun davčne ugodnosti – Davek za registracijo – Doslednost davčnega sistema“
      V zadevi C‑250/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 10. junija 2008,
      Evropska komisija, ki jo zastopajo P. van Nuffel, R. Lyal in W. Roels, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji, ki jo zastopa L. Van den Broeck, zastopnica, skupaj z B. van de Wallejem de Ghelckejem, odvetnikom,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Republike Madžarske, ki jo zastopajo R. Somssich, K. Borvölgyi in M. Z. Fehér, zastopniki,

      intervenientka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits, sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. septembra 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 21. julija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija, ker se v Flamski regiji pri izračunu
         davčne ugodnosti ob nakupu nepremičnine za novo glavno prebivališče znesek davka za registracijo, ki se je plačal ob nakupu
         prejšnjega glavnega prebivališča, upošteva samo, če je bilo to v Flamski regiji, ne pa tudi, če je bilo v državi članici,
         ki ni Kraljevina Belgija, ali državi članici Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTA), ni izpolnila obveznosti iz členov
         18 ES, 43 ES in 56 ES ter členov 31 in 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja
         v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3; v nadaljevanju: Sporazum EGP).

       Nacionalni pravni okvir
      2        S členom 61/3 zakonika o davku za registracijo, davku na hipoteke in sodnih taksah (Wetboek der registratie,- hypotheek- en
         griffierechten), kakor je bil spremenjen z uredbo, ki jo je 1. februarja 2002 sprejela Flamska regija (v nadaljevanju: Wb.Reg.),
         je bil v Flamski regiji uveden sistem „prenosljivosti“ davka za registracijo. Ta člen določa:

      „Če fizična oseba kupi nepremičnino, ki se uporablja za bivanje ali je temu namenjena, z običajno prodajno pogodbo, zato da
         bi bila njeno glavno prebivališče, se zakonski delež davka, ki ga je treba plačati na podlagi členov 44, 53, točka 2, ali
         57 za pridobitev nepremičnine, ki jo je prej uporabljala kot glavno prebivališče, ali zemljišča, na katerem je bila ta nepremičnina
         zgrajena, odbije od zakonskega deleža davka, ki ga je treba plačati ob pridobitvi nove nepremičnine, če je do te zadnje pridobitve
         prišlo v dveh letih od registracije dokumenta, ki je upošteven za odmero sorazmernega dela davka bodisi na nadaljnjo prodajo
         nepremičnine, ki jo je prej uporabljala kot glavno prebivališče, z običajno prodajno pogodbo bodisi na delitev skupne lastnine
         te nepremičnine, če se je fizična oseba odpovedala vsem svojim pravicam.

      V skladu s tem členom ni mogoče uveljavljati odbitka davka za pridobitev nepremičnine, ki ni v Flamski regiji.
      Prav tako ni mogoče uveljavljati odbitka dodatnih davkov, dolgovanih zaradi pridobitve iz kakršnega koli razloga.
      Z odbitkom v skladu z določbami tega člena nikakor ni mogoče pridobiti povračila.
      Če je bila pred transakcijo iz prvega odstavka izvedena ena ali več podobnih transakcij in/ali ena ali več transakcij iz prvega
         odstavka člena 212a, se za določitev zneska odbitka za zadnjo pridobitev davek, ki se pri teh prejšnjih transakcijah na podlagi
         tretjega ali petega odstavka tega člena še ni odbil, in/ali davek, ki na podlagi tretjega ali petega odstavka člena 212a še
         ni bil povrnjen, po potrebi prišteje zakonskemu delu fizične osebe pri plačilu davka na podlagi členov 44, 53, točka 2, ali
         57 za predzadnjo pridobitev.

      Znesek odbitka, izračunan na podlagi prvega ali četrtega odstavka, nikakor ne sme preseči 12.500 EUR. Ta najvišji znesek odbitka
         se določi sorazmerno z deležem, ki ga fizična pridobi na novopridobljeni nepremičnini.“

      3        Poleg tega člen 212a Wb.Reg., ki se uporablja v Flamski regiji, pod istimi pogoji in mutatis mutandis z enakim besedilom določa povračilo davka za registracijo, plačanega ob prvi pridobitvi nepremičnine v Flamski regiji, če
         se prejšnja nepremičnina, pridobljena v Flamski regiji, ki se je uporabljala za glavno prebivališče, proda v dveh letih –
         oziroma v petih letih, če gre za zemljišče za gradnjo – od nakupa nove nepremičnine za novo glavno prebivališče v isti regiji.

       Predhodni postopek
      4        Ker je Komisija menila, da se s členom 61/3 Wb.Reg. kršijo členi 18 ES, 43 ES in 56 ES ter člena 31 in 40 Sporazuma EGP, je
         23. decembra 2005 Kraljevini Belgiji poslala uradni opomin, v katerem je to državo članico pozvala, naj predloži stališča
         o teh kršitvah.

      5        Kraljevina Belgija je v odgovoru z dne 22. marca 2006 navedla razloge, zaradi katerih je menila, da zadevni sistem ne pomeni
         kršitve Pogodbe ES in Sporazuma EGP.

      6        Komisija je v teh okoliščinah 13. julija 2006 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je Kraljevino Belgijo pozvala, naj v dveh
         mesecih od prejema tega mnenja sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev z njim.

      7        Belgijski organi so 13. septembra 2006 Komisiji odgovorili, da sporni davčni sistem ne pomeni kršitve Pogodbe. Vsekakor naj
         bi bile, tudi če bi bilo to res, v tem sistemu izpolnjene zahteve, ki jih je glede pogojev za odbitek davka postavilo Sodišče
         v sodbi z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann (C-204/90, Recueil, str. I‑249), tako da naj bi bil na podlagi prava Unije
         dovoljen, saj omogoča ohranitev doslednosti belgijskega davčnega sistema.

      8        Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je vložila to tožbo.

      9        S sklepom predsednika Sodišča z dne 10. decembra 2008 je bila Republiki Madžarski dovoljena intervencija v podporo predlogom
         Kraljevine Belgije.

       Tožba
       Trditve strank
      10      Komisija na prvem mestu meni, da je sporna ureditev v nasprotju s členom 18 ES.

      11      Pravica državljana Unije, da „prebiva“ v državi članici, ki ni njegova država izvora, naj bi namreč vsebovala pravico, da
         tam pridobi glavno prebivališče, kar naj bi pomenilo, da ima pravico do njegovega nakupa ali zgraditve. Zato naj bi Flamska
         regija, ker je osebam, ki so pridobile nepremičnino v Flamski regiji, zmanjšanje davka za registracijo odobrila le, če so
         že imele glavno prebivališče v tej regiji, tem osebam podelila davčno ugodnost, ki je ne morejo uveljavljati osebe, ki so
         glavno prebivališče pridobile prej v državi članici, ki ni Kraljevina Belgija. Ta diskriminacija naj bi posegala v temeljni
         element pravice mobilnosti znotraj Skupnosti, in sicer v nakup nepremičnine.

      12      Na drugem mestu naj bi bila s to ureditvijo kršena člen 43 ES, ki se nanaša na pravico do ustanavljanja, in člen 31 Sporazuma
         EGP.

      13      Ker svoboda ustanavljanja v skladu s členom 44(2)(e) ES vključuje tudi pravico do pridobitve nepremičnin na ozemlju druge
         države članice, naj bi ureditev v Flamski regiji, ki se nanaša na davek za registracijo, med državljani Skupnosti, ki prenesejo
         kraj sedeža svoje gospodarske dejavnosti, razlikovala glede na to, ali se ta prenos opravi znotraj Flamske regije ali iz države
         članice, ki ni Kraljevina Belgija, v to regijo. Ta diskriminacija naj bi zadevala zlasti „samozaposlitvene“ dejavnosti, ker
         kraj njihovega sedeža pogosto sovpada s krajem, kjer ima samozaposlena oseba glavno prebivališče.

      14      Ker člen 31 Sporazuma EGP z enakim besedilom podeljuje pravico do ustanavljanja državljanom držav članic EFTE, naj bi bila
         sporna ureditev v nasprotju tudi s tem členom.

      15      Na tretjem mestu Komisija meni, da je navedena ureditev v nasprotju s členom 56 ES, ker ta člen prepoveduje vse omejitve pretoka
         kapitala med državami članicami, vključno s transakcijami, s katerimi nerezidenti opravijo naložbe v nepremičnine, kot to
         izhaja iz nomenklature pretoka kapitala v Prilogi I k Direktivi Sveta z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena [56 ES] (88/361/EGS)
         (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 10, zvezek 1, str. 10). To naj bi veljalo tudi za člen 40 Sporazuma EGP, saj je
         ta v bistvu enak členu 56 ES.

      16      Nazadnje naj bi se na podlagi sporne ureditve različno obravnavali objektivno primerljivi položaji. Komisija meni, da sta
         položaja v obravnavani zadevi objektivno primerljiva, ker gre vsekakor za osebe, ki spremenijo kraj glavnega prebivališča
         znotraj Evropske unije in znotraj Evropskega gospodarskega prostora (EGP). Ne bi naj se smelo razlikovati med tem, ali gre
         za selitev znotraj Flamske regije ali za selitev v to regijo iz države članice, ki ni Kraljevina Belgija. Čeprav je treba
         v obeh primerih ob nakupu novega glavnega prebivališča plačati davek za registracijo, je davčna ugodnost na podlagi flamske
         ureditve odobrena le osebam, ki so že imele glavno prebivališče v navedeni regiji.

      17      Poleg tega Komisija meni, da diskriminacije ni mogoče upravičiti z razlogi v splošnem interesu.

      18      Komisija v zvezi z razlogi glede davčne doslednosti, ki jih navaja Kraljevina Belgija, meni, da se ta država članica ne more
         sklicevati na zgoraj navedeno sodbo Bachmann (točka 21) in sodbo z dne 28. januarja 1992 v zadevi Komisija proti Belgiji (C‑300/90,
         Recueil, str. I‑305, točka 14), v katerih je Sodišče priznalo, da je nujnost ohranitve doslednosti davčnega sistema razlog,
         s katerim se lahko upraviči kršitev prostega gibanja oseb.

      19      Da bi bilo tako utemeljitev mogoče sprejeti, bi namreč morala biti izpolnjena zahteva iz sodne prakse Sodišča, da je ugotovljen
         obstoj neposredne povezave med zadevno davčno ugodnostjo in nadomestitvijo te ugodnosti z določenim davčnim odtegljajem (sodba
         z dne 8. novembra 2007 v zadevi Amurta, C-379/05, ZOdl., str. I-9569, točka 46). Namen te sodne prakse naj bi bil izognitev
         temu, da bi bila ista transakcija obdavčena dvakrat ali da ne bi bila obdavčena. Vendar naj v obravnavanem primeru ne bi bilo
         nobene neposredne davčne povezave med pridobitvijo prvega glavnega prebivališča in pripadajočim davkom za registracijo ter
         med pridobitvijo drugega in s tem povezanim davkom za registracijo.

      20      Kraljevina Belgija najprej pojasnjuje, da se zadevna ureditev uporablja za vse fizične osebe ne glede na njihovo državljanstvo
         in da se z njo uresničujejo trije cilji, in sicer, prvič, povečanje mobilnosti v zvezi z delom ter sorazmerno zmanjšanje uporabe
         avtobusov in prometnih zastojev, kar koristi okolju in javnemu zdravju, drugič, spodbujanje prenove hiš in stanovanj, in tretjič,
         znižanje najemnin.

      21      Kraljevina Belgija v zvezi s kršitvijo členov 18 ES, 43 ES in 56 ES trdi, da bi bilo treba flamsko ureditev preučiti zgolj
         z vidika prostega pretoka kapitala, ker naj bi po eni strani v skladu s sodno prakso pri tem, da nepremičnino na ozemlju države
         članice pridobi nerezident, šlo za pretok kapitala med državami članicami (glej sodbi z dne 1. junija 1999 v zadevi Konle,
         C-302/97, Recueil, str. I-3099, točka 22, in z dne 13. julija 2000 v zadevi Albore, C-423/98, Recueil, str. I-5965, točka
         14), tako da naj bi bila omejitev svobode ustanavljanja zgolj neposredna posledica omejitve prostega pretoka kapitala (sodba
         z dne 11. novembra 1981 v zadevi Casati, 203/80, Recueil, str. 2595, točka 8). Kraljevina Belgija se glede tega sklicuje tudi
         na sodbe z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Portugalski (C‑367/98, Recueil, str. I-4731), v zadevi Komisija proti
         Franciji (C‑483/99, ZOdl., str. I‑4781) in v zadevi Komisija proti Belgiji (C-503/99, Recueil, str. I‑4809).

      22      Po drugi strani naj bi bilo mogoče člen 18 ES, ker naj bi se posebej izražal v tradicionalnih temeljnih svoboščinah, samostojno
         uporabiti le v tistih primerih, v katerih se uporabi pravo Unije, pa v Pogodbi zanje niso predvidene posebne določbe. Kraljevina
         Belgija se glede tega sklicuje na sodbi z dne 29. februarja 1996 v zadevi Skanavi in Chryssanthakopoulos (C-193/94, Recueil,
         str. I-929, točka 22) in z dne 26. novembra 2002 v zadevi Oteiza Olazabal (C-100/01, Recueil, str. I-10981, točka 26).

      23      Kraljevina Belgija se glede utemeljenosti zadeve sklicuje na neobstoj kršitve prostega pretoka kapitala, zlasti zato, ker
         naj ne bi šlo za diskriminacijo med objektivno primerljivimi položaji. Ob prvi pridobitvi nepremičnine v Flamski regiji za
         glavno prebivališče naj bi bili namreč podobni položaji obravnavani podobno, saj mora vsak kupec, ki prvič pridobi nepremičnino
         v Flamski regiji za svoje glavno prebivališče, plačati davek za registracijo, ki znaša 10 % tržne vrednosti pridobljene nepremičnine.

      24      Nasprotno pa je ob drugi pridobitvi nepremičnine za glavno prebivališče obravnavanje različno glede na to, ali je bilo prejšnje
         glavno prebivališče na ozemlju Flamske regije. Ta država članica se sklicuje na sodno prakso Sodišča – zlasti na sodbi z dne
         14. februarja 1995 v zadevi Schumacker (C-279/93, Recueil, str. I-225) in z dne 1. julija 2004 v zadevi Wallentin (C-169/03,
         ZOdl., str. I-6443) – v skladu s katero položaja rezidentov in nerezidentov na področju neposrednih davkov praviloma nista
         primerljiva in dejstvo, da država članica nerezidentu ne odobri nekaterih davčnih ugodnosti, ki jih nakloni rezidentu, praviloma
         ni diskriminatorno.

      25      Kraljevina Belgija trdi tudi, da je zadevni sistem skladen z davčnim načelom teritorialnosti, ki je v pravu Unije priznano
         s sodbama z dne 15. maja 1997 v zadevi Futura Participations in Singer (C-250/95, Recueil, str. I-2471) in z dne 12. decembra
         2006 v zadevi Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation (C-374/04, ZOdl., str. I-11673), po katerem neodvisni
         davčni sistemi obstajajo drug poleg drugega, ne da bi bili med seboj v hierarhičnem razmerju. To naj bi lahko pripeljalo do
         neusklajenosti in odstopanj, ki pa bi bili zgolj posledica razlik med davčnimi sistemi in zato ne bi spadali na področje uporabe
         določb Pogodbe v zvezi s prostim pretokom, kot naj bi ugotovilo Sodišče v sodbi z dne 12. julija 2005 v zadevi Schempp (C-403/03,
         ZOdl., str. I-6421, točka 45).

      26      Nazadnje, podredno, Kraljevina Belgija meni, da je sistem prenosljivosti upravičen z razlogi v splošnem interesu in zlasti
         na podlagi načela doslednosti davčnega sistema, ki ga je razvilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Bachmann (točka 28), ker
         med prvim nakupom nepremičnine za glavno prebivališče in odbitkom, ki se odobri ob drugem nakupu tovrstne nepremičnine, obstaja
         neposredna povezava, ki se uresniči šele ob drugem nakupu.

      27      Madžarska vlada v intervencijski vlogi v podporo Kraljevini Belgiji pritrjuje utemeljitvi tožene stranke, zlasti temu, da
         položaja nista objektivno primerljiva in da zato z vidika prava Unije ni diskriminacije.

      28      Ta vlada se sklicuje na spoštovanje načela teritorialnosti v davčnem pravu in meni, da je davčna pristojnost držav članic
         glede nacionalnih nepremičnin – vključno s pridobitvijo teh – absolutna, da pa ne obstaja v primeru pridobitve tujih nepremičnin.
         Ker davčna pristojnost držav članic poleg določitve davkov vključuje tudi odobritev davčnih ugodnosti, naj bi države članice
         imele pravico izključiti tuje nepremičnine iz davčnih ugodnosti. Morebitna omejitev temeljnih svoboščin, ki jo zatrjuje Komisija,
         naj bi bila nujna posledica ozemeljske porazdelitve davčne pristojnosti držav članic. Vsekakor pa naj bi bila upravičena z
         načelom doslednosti davčnega sistema.

       Presoja Sodišča
      29      Najprej je treba poudariti, da Kraljevina Belgija meni, da sporne ureditve ni treba preučiti z vidika členov 18 ES in 43 ES
         in da je zato treba neizpolnitev obveznosti presojati le z vidika prostega pretoka kapitala.

      30      Glede tega je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 18 ES mogoče samostojno uporabiti le v tistih
         primerih, v katerih se uporabi pravo Unije, pa v Pogodbi zanje ni predvidenih posebnih določb (glej v tem smislu zgoraj navedeni
         sodbi Skanavi in Chryssanthakopoulos, točka 22, in Oteiza Olazabal, točka 26, ter sodbo z dne 11. septembra 2007 v zadevi
         Komisija proti Nemčiji, C-318/05, ZOdl., str. I-6957, točki 35 in 36).

      31      Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da nacionalni ukrepi, ki bi lahko preprečevali ali omejevali pridobivanje
         nepremičnin v drugih državah članicah, lahko pomenijo omejitve prostega pretoka kapitala (glej sodbi z dne 22. januarja 2009
         v zadevi STEKO Industriemontage, C-377/07, ZOdl., str. I-299, točka 24, in z dne 15. oktobra 2009 v zadevi Busley in Cibrian
         Fernandez, C-35/08, ZOdl., str. I-9807, točka 21).

      32      Ob upoštevanju teh dejavnikov je torej treba zadevno ureditev preučiti zgolj z vidika člena 56 ES. Po eni strani se namreč
         člen 18 ES v tej zadevi ne uporablja samostojno, saj so primeri, ko oseba, ki se preseli v Flamsko regijo iz druge države
         članice brez namena opravljanja gospodarske dejavnosti, v tej belgijski regiji kupi novo prebivališče, zajeti s prostim pretokom
         kapitala. Po drugi strani bi bila v tej zadevi, kot ugotavlja Kraljevina Belgija, morebitna kršitev člena 43 ES neizogibna
         posledica kršitve prostega pretoka kapitala.

      33      Najprej je treba spomniti, da čeprav spadajo neposredni davki v pristojnost držav članic, jo morajo te v skladu z ustaljeno
         sodno prakso izvajati ob spoštovanju prava Unije (sodbe z dne 4. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑334/02, Recueil,
         str. I-2229, točka 21; z dne 20. januarja 2011 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-155/09, ZOdl., str. I-65, točka 39, in z
         dne 16. junija 2011 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑10/10, še neobjavljena v ZOdl., točka 23).

      34      Glede tega nestrinjanje strank o tem, ali je treba zadevni davek za registracijo šteti bodisi za neposredni bodisi za posredni
         davek, ni pomembno, ker morajo države članice, kot je navedla Komisija v tožbi, ob neobstoju vsakršnega usklajevalnega ukrepa
         glede davka za registracijo svojo pristojnost izvajati ob spoštovanju prava Unije. To pomeni, da mora biti ta davek predmet
         preizkusa, podobnega tistemu, ki se opravi pri presoji skladnosti neposrednih davkov s pravom Unije.

      35      Zato je najprej treba preučiti, ali – kot zatrjuje Komisija – člen 61/3 Wb.Reg., s katerim je bil uveden sistem prenosljivosti,
         pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, zagotovljenega s členom 56 ES in členom 40 Sporazuma EGP, ker davčne ugodnosti,
         ki jo določa, ni mogoče uveljavljati ob nakupu nepremičnine s kapitalom, izvirajočim iz države članice, ki ni Kraljevina Belgija.

      36      Člen 56(1) ES prepoveduje vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami.
         Čeprav v Pogodbi pojem pretoka kapitala ni opredeljen, ni sporno, da Direktiva 88/361 skupaj z nomenklaturo, ki ji je priložena,
         nakazuje opredelitev tega pojma (glej sodbo z dne 28. septembra 2006 v združenih zadevah Komisija proti Nizozemski, C‑282/04
         in C‑283/04, ZOdl., str. I‑9141, točka 19). Poleg tega so po eni strani naložbe v nepremičnine navedene v delu II z naslovom
         „Naložbe v nepremičnine (niso vključene pod I)“ Priloge I k Direktivi 88/361. Po drugi strani je iz tega naslova razvidno,
         da je ta vrsta naložb implicitno vključena v del I z naslovom „Neposredne naložbe“ iste priloge.

      37      V tej zadevi člen 61/3 Wb.Reg. določa, da če fizična oseba kupi nepremičnino, ki se uporablja za bivanje ali je temu namenjena,
         da bi bila njeno glavno prebivališče, se od davka za registracijo, ki ga je treba plačati za to nepremičnino, odbije davek
         za registracijo, plačan za prejšnje prebivališče, ki je bilo prodano zaradi financiranja nove pridobitve, če je do te nove
         pridobitve prišlo v dveh letih od prodaje prejšnje nepremičnine in če je ta v Flamski regiji.

      38      Kot je priznala Kraljevina Belgija, so upravičenci do tega odbitka lahko zgolj fizične osebe z glavnim prebivališčem v Flamski
         regiji, ki pod pogoji iz člena 61/3 Wb.Reg. kupijo novo glavno prebivališče na ozemlju te regije.

      39      Zato je treba ugotoviti, da sistem prenosljivosti od možnosti v njem določenega znižanja davka za registracijo izključuje
         osebe, ki si v Flamski regiji prvič kupijo nepremičnino za glavno prebivališče in ki so glavno prebivališče v drugi državi
         članici prodale za financiranje svojega nakupa v tej regiji.

      40      V skladu s sporno ureditvijo prenosljivosti davka za registracijo ne morejo uveljavljati najprej osebe, ki svoje glavno prebivališče
         na ozemlju belgijske regije, ki ni Flamska regija, prenesejo v to regijo.

      41      Vendar je treba opozoriti, da prava Unije ni mogoče uporabiti za take, povsem notranje položaje, v katerih se ni treba spraševati
         o prostem gibanju znotraj Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 1. aprila 2008 v zadevi Vlada francoske skupnosti in valonska
         vlada, C-212/06, ZOdl., str. I-1683, točki 37 in 38).

      42      Na podlagi sporne ureditve davčne ugodnosti ne morejo uveljavljati niti državljani drugih držav članic kot Kraljevine Belgije,
         ki kraj glavnega prebivališča iz države članice, ki ni Kraljevina Belgija, prenesejo na ozemlje Flamske regije in sredstva,
         ki so jih pridobili s prodajo prejšnjega glavnega prebivališča, porabijo za financiranje pridobitve nove nepremičnine v tej
         regiji.

      43      Zato lahko ta ureditev povzroča škodo osebam, ki uresničujejo pravico do prostega gibanja, in jo je torej treba preučiti z
         vidika prava Unije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Vlada francoske skupnosti in valonska vlada, točka 42).

      44      Glede tega ni sporno, da sistem prenosljivosti davka za registracijo osebam iz točke 42 te sodbe, ker v skladu z njim ne morejo
         uveljavljati davčnega odbitka zadevnega davka za registracijo, nalaga večje davčno breme kot osebam, ki so upravičene do tega
         odbitka. Ker lahko davčne ugodnosti vplivajo na ravnanje osebe, ki kupuje novo glavno prebivališče, ni mogoče izključiti tega,
         da lahko nemožnost odbitka davka za registracijo, plačanega v državi članici, ki ni Kraljevina Belgija, v nekaterih primerih
         osebe, ki uresničujejo pravico do prostega gibanja, odvrne od nakupa nepremičnine v Flamski regiji (glej v tem smislu sodbo
         z dne 27. januarja 2009 v zadevi Persche, C-318/07, ZOdl., str. I-359, točka 38, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Avstriji,
         točka 26).

      45      Glede na zgornje preudarke je treba ugotoviti, da člen 61/3 Wb.Reg. pomeni omejitev pretoka kapitala.

      46      V nadaljevanju je treba ugotoviti, ali gre za omejitev, ki je prepovedana v smislu člena 56(1) ES. Kraljevina Belgija namreč
         meni, da v tej zadevi to ne drži, saj je zadevna ureditev skladna z davčnim načelom teritorialnosti in je omejitev prostega
         pretoka kapitala posledica razlik med različnimi nacionalnimi ureditvami.

      47      Glede tega je treba poudariti – tako kot je Komisija – da zadevna omejitev ni posledica razlik v nacionalnih zakonodajah,
         ampak zgolj belgijskega sistema prenosljivosti.

      48      Poleg tega je sicer res, da zadevna država članica, ko ureja obdavčenje nakupov nepremičnin na njenem ozemlju, ravna v skladu
         z načelom teritorialnosti, ki je določeno v mednarodnem davčnem pravu in priznano v pravu Unije (glej zlasti zgoraj navedeno
         sodbo Futura Participations in Singer, točka 22). Vendar je treba pristojnosti, ki so državam članicam podeljene na podlagi
         načela teritorialnosti, izvajati po načelih prava Unije.

      49      V skladu s členom 58(1)(a) ES člen 56 ES ne posega v pravice držav članic, da „uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega
         prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem položaju glede na […] kraj, v katerem je naložen
         njihov kapital“. To odstopanje pa je omejeno z odstavkom 3 člena 58 ES, ki določa, da nacionalne določbe iz odstavka 1 tega
         člena „ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka kapitala in plačil iz člena 56“
         (sodba z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen, C-319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 28, in zgoraj navedena sodba Komisija
         proti Avstriji, točka 28).

      50      Če bi se namreč dopustilo, da lahko država članica svobodno uporabi različno obravnavanje zgolj na podlagi kraja prvega glavnega
         prebivališča, bi s tem pravila o prostem pretoku kapitala izgubila pomen (glej v tem smislu v zvezi s pravico do ustanavljanja
         sodbe z dne 28. januarja 1986 v zadevi Komisija proti Franciji, 270/83, Recueil, str. 273, točka 18; z dne 8. marca 2001 v
         združenih zadevah Metallgesellschaft in drugi, C-397/98 in C-410/98, Recueil, str. I-1727, točka 42, in z dne 27. novembra
         2008 v zadevi Papillon, C-418/07, ZOdl., str. I-8947, točka 26).

      51      Glede tega je najprej treba opozoriti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se mora, zato da bi se nacionalna davčna ureditev,
         kakršna je zadevna, s katero se razlikuje med možnostjo odbitka davka za registracijo, plačanega v Flamski regiji, in tistega,
         plačanega v drugi državi članici, lahko obravnavala kot združljiva z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala, različno
         obravnavanje nanašati na položaje, ki niso objektivno primerljivi, ali pa mora biti upravičeno z nujnim razlogom v splošnem
         interesu (glej v tem smislu sodbo z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C-35/98, Recueil, str. I-4071, točka 43, ter zgoraj
         navedeni sodbi Manninen, točka 29, in Komisija proti Avstriji, točka 29).

      52      Kraljevina Belgija v tem okviru navaja, da položaja nista primerljiva.

      53      Kot je bilo navedeno v točkah 23 in 24 te sodbe, ta država članica zlasti trdi, da so vse osebe, ki prvič kupijo nepremičnino
         v Flamski regiji, obravnavane podobno, ker morajo plačati davek za registracijo v višini 10 % tržne vrednosti pridobljene
         nepremičnine. Nasprotno pa naj položaj teh oseb ne bi bil primerljiv s položajem oseb, ki so si v tej regiji že prej kupile
         nepremičnino za glavno prebivališče, saj so te davek za registracijo v tej regiji plačale že ob nakupu prejšnjega glavnega
         prebivališča.

      54      Vendar te utemeljitve ni mogoče sprejeti.

      55      Res je namreč, da v skladu s sodno prakso Sodišča na področju neposrednih davkov položaj rezidentov praviloma ni primerljiv
         s položajem nerezidentov, ker je po eni strani dohodek, ki ga na ozemlju države pridobi nerezident, najpogosteje le del njegovih
         skupnih dohodkov, katerih središče je v kraju njegovega prebivališča, in ker je po drugi strani osebno zmožnost prispevanja
         nerezidenta, ki izhaja iz upoštevanja vseh njegovih dohodkov ter njegovega osebnega in družinskega položaja, najlažje presoditi
         v kraju, v katerem je središče njegovih osebnih in premoženjskih interesov, kar po navadi ustreza kraju njegovega običajnega
         prebivališča (zgoraj navedena sodba Schumacker, točki 31 in 32; sodba z dne 16. maja 2000 v zadevi Zurstrassen, C-87/99, Recueil,
         str. I-3337, točka 21, in zgoraj navedena sodba Wallentin, točka 15).

      56      Prav tako, kot poudarja Kraljevina Belgija, dejstvo, da država članica nerezidentu ne omogoča nekaterih davčnih ugodnosti,
         ki jih nakloni rezidentu, ob upoštevanju objektivnih razlik med položajema rezidentov in nerezidentov tako z vidika vira dohodkov
         kot z vidika osebne zmožnosti prispevanja ali osebnega in družinskega položaja praviloma ni diskriminatorno (glej zgoraj navedeno
         sodbo Schumacker, točka 34; sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Gerritse, C-234/01, Recueil, str. I‑5933, točka 44, in zgoraj
         navedeno sodbo Wallentin, točka 16).

      57      Vendar je treba poudariti, da je ti načeli Sodišče razvilo v okviru sodne prakse, ki se nanaša na davek na dohodek, ki je
         področje, na katerem objektivne razlike med davčnimi zavezanci, kot so vir dohodkov, osebna zmožnost prispevanja ali osebni
         in družinski položaj, lahko vplivajo na njihovo obdavčenje in jih zakonodajalec na splošno upošteva.

      58      To glede spornega davka za registracijo, ki se določi glede na tržno ceno nepremičnine, ne velja. Poleg tega Kraljevina Belgija
         ni navedla niti iz nobenega elementa spisa ne izhaja, da se v zadevni ureditvi ob plačilu tega davka dejansko upošteva katera
         od teh objektivnih razlik.

      59      V teh okoliščinah se z vidika spornega davka za registracijo edina razlika, ki obstaja med položajem nerezidentov Belgije,
         vključno z belgijskimi državljani, ki so izkoristili pravico do prostega gibanja znotraj Unije, ter položajem rezidentov Flamske
         regije, bodisi belgijskih državljanov bodisi državljanov drugih držav članic, ki pridobijo novo glavno prebivališče v tej
         regiji, nanaša na kraj njihovega prejšnjega glavnega prebivališča. V teh dveh položajih so te osebe kupile nepremičnino v
         Flamski regiji za naselitev tam in so ob nakupu svojega prejšnjega glavnega prebivališča ene plačale davek iste vrste, kot
         je davek za registracijo, v državi, v kateri je bilo to prebivališče, druge pa so ta davek plačale v zadevni regiji.

      60      Zato je treba šteti, da sta, kot navaja Komisija, v prejšnji točki opisana položaja objektivno primerljiva.

      61      Po tem pojasnilu je treba poudariti, da je treba za dokaz obstoja diskriminacije primerljivost zadevnih položajev presojati
         tudi ob upoštevanju cilja, ki se mu sledi z zadevnimi nacionalnimi določbami (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2007
         v zadevi Oy AA, C-231/05, ZOdl., str. I-6373, točka 38, in zgoraj navedeno sodbo Papillon, točka 27).

      62      Kraljevina Belgija glede tega v odgovoru na tožbo navaja, da uredba, ki jo je 1. februarja 2002 sprejela Flamska regija, s
         katero je bila prejšnja različica Wb.Reg. na več mestih spremenjena, v bistvu sledi trem ciljem.

      63      Prvič, s to uredbo naj bi se želela povečati mobilnost v zvezi z delom in zmanjšati cestni promet v korist okolja. V tem okviru
         naj bi sistem prenosljivosti spodbujal zlasti selitev v ustreznejše prebivališče. Drugič, ta sistem naj bi bolj kot novogradnje
         spodbujal prenovo hiš in stanovanj. Tretjič, zaradi znižanja davka za registracijo naj bi se znižale najemnine, zlasti zaradi
         povečanja bruto donosa lastnikov, ki oddajajo nepremičnine.

      64      Glede tega je treba ugotoviti, da tudi ob predpostavki, da bi sporna ureditev dejansko lahko pripomogla k dosegi teh ciljev,
         Kraljevina Belgija ni pojasnila, zakaj je to, da od sistema prenosljivosti ne morejo imeti koristi osebe, ki so svoje glavno
         prebivališče prodale v državi članici, ki ni Kraljevina Belgija, boljši način za dosego navedenih ciljev.

      65      Kot namreč pravilno trdi Komisija, diskriminacija v tej ureditvi, namreč, da nekateri pridobitelji nepremičnin v Flamski regiji
         ne morejo uveljavljati prenosljivosti, ne pripomore k uresničitvi navedenih ciljev, ker bi zadevni sistem prebivalce držav
         članic, ki živijo v bližini Flamske regije in v tej regiji opravljajo gospodarsko dejavnost kot zaposlene ali samozaposlene
         osebe, lahko spodbudil k temu, da bi glavno prebivališče prenesli v to regijo in tako izkoristili prednosti, navedene v točki
         63 te sodbe.

      66      Zato trditve Kraljevine Belgije, ki se nanaša na neprimerljivost položajev davčnih zavezancev rezidentov ter davčnih zavezancev
         iz drugih držav članic, ni mogoče sprejeti.

      67      Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba ugotoviti, da člen 61/3 Wb.Reg. pomeni omejitev, ki je prepovedana s členom 56(1)
         ES, ker z davčnega vidika zapostavlja položaje s področja prava Unije v primerjavi s povsem notranjimi položaji.

      68      Nazadnje je treba opozoriti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča taka omejitev dopustna samo, če jo upravičujejo nujni razlogi
         v splošnem interesu. V takem primeru mora biti tudi primerna za zagotavljanje uresničitve zadevnega cilja in ne sme presegati
         tega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja (sodbi z dne 13. decembra 2005 v zadevi Marks & Spencer, C-446/03, ZOdl.,
         str. I-10837, točka 35, in z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C-524/04, str. I-2107,
         točka 64).

      69      V tem okviru Kraljevina Belgija ob podpori madžarske vlade trdi, da je omejitev prostega pretoka kapitala, ki izhaja iz člena
         61/3 Wb.Reg., upravičena z nujnostjo ohranitve doslednosti njenega davčnega sistema.

      70      Sodišče je namreč že razsodilo, da nujnost zagotovitve doslednosti davčnega sistema lahko upraviči neko omejevalno ureditev
         temeljnih svoboščin (zgoraj navedene sodbe Bachmann, točka 21; Komisija proti Belgiji z dne 28. januarja 1992, točka 14, in
         Manninen, točka 42, ter sodba z dne 23. oktobra 2008 v zadevi Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07,
         ZOdl., str. I‑8061, točka 43).

      71      Vendar je mogoče v skladu z ustaljeno sodno prakso s trditvijo, ki temelji na taki utemeljitvi, uspeti samo, če je ugotovljen
         obstoj neposredne zveze med zadevno davčno ugodnostjo in nadomestitvijo te ugodnosti z določenim davčnim odtegljajem (glej
         zlasti zgoraj navedeno sodbo Verkooijen, točka 57; sodbo z dne 18. septembra 2003 v zadevi Bosal, C-168/01, Recueil, str.
         I-9409, točka 29, in zgoraj navedeno sodbo Manninen, točka 42 in navedena sodna praksa).

      72      Glede tega je treba ugotoviti, tako kot trdi Kraljevina Belgija, da se lahko na podlagi uporabe sistema, uvedenega s členom
         61/3 Wb.Reg., davek za registracijo, ki je bil plačan ob pridobitvi nepremičnine za glavno prebivališče v Flamski regiji,
         pod določenimi pogoji v znesku do 12.500 EUR odbije od davka za registracijo, dolgovanega ob pridobitvi novega glavnega prebivališča
         v tej regiji.

      73      Treba je poudariti, da ker Kraljevina Belgija nima nobene pristojnosti obdavčiti transakcije nakupa, ki so ga pred tem v drugi
         državi članici opravile osebe, ki se odločijo, da bodo imele novo glavno prebivališče v Flamski regiji, koncept te davčne
         ugodnosti izraža simetrično logiko (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt,
         točka 42).

      74      Če bi namreč za te osebe ob pridobitvi nepremičnine v Flamski regiji veljal sistem prenosljivosti, bi neupravičeno izkoristile
         davčni sistem, ki za njihovo prejšnjo pridobitev nepremičnine zunaj Belgije ni veljal.

      75      Torej v tem sistemu obstaja povezava med davčno ugodnostjo in prvotnim plačilom davka. Po eni strani gre namreč za istega
         davčnega zavezanca, ki je že plačal zadevni davek in ki lahko uveljavlja odbitek, po drugi strani pa za ugodnost, ki se odobri
         v okviru istega obdavčenja.

      76      V tem okviru je treba opozoriti, da je ta pogoja, in sicer identičnost davkoplačevalca in identičnost obdavčenja, Sodišče
         štelo za zadostna, da se dokaže obstoj take povezave (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Verkooijen, točka 58; Bosal,
         točki 29 in 30, in Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, točka 42). Poleg tega je treba poudariti, da Komisija
         ne izpodbija in je v repliki celo priznala, da se zadevna davčna ugodnost odobri istemu davčnemu zavezancu in v okviru istega
         davka.

      77      Glede na zgornje preudarke je treba ugotoviti, da je omejitev iz člena 61/3 Wb.Reg. upravičena z nujnostjo zagotovitve doslednosti
         davčnega sistema.

      78      Vseeno pa mora biti omejitev, da bi bila upravičena na podlagi tega, kot je bilo opozorjeno v točki 68 te sodbe, tudi primerna
         in sorazmerna z vidika sledenega cilja.

      79      Glede tega je najprej treba opozoriti, da niti Komisija niti Kraljevina Belgija v svojih pisanjih nista podali stališč o sorazmernosti
         zadevnega sistema.

      80      Ugotoviti je treba, da je ob upoštevanju sodne prakse Sodišča zadevna omejitev za dosego takega cilja primerna, ker deluje
         popolnoma simetrično, saj je mogoče odbiti le davek za registracijo, ki je bil predhodno plačan v okviru belgijskega davčnega
         sistema (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, točka 44).

      81      Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da je ta omejitev sorazmerna s ciljem, ki mu sledi, saj zadevna določba znesek
         odobrenega odbitka od davka za registracijo, ki ga mora plačati oseba, ki kupi novo glavno prebivališče v Flamski regiji,
         omejuje na 12.500 EUR (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, točka 45).
         S tako omejitvijo namreč sporni sistem ohranja naravo davčne ugodnosti in ne pomeni prikrite oprostitve.

      82      Torej je omejitev prostega pretoka kapitala upravičena z razlogi, ki se nanašajo na ohranitev doslednosti davčnega sistema.

      83      Glede kršitve člena 40 Sporazuma EGP s spornim sistemom, ki jo zatrjuje Komisija, je treba poudariti, da ker imajo določbe
         tega člena enak pravni pomen kot po vsebini enake določbe člena 56 ES (glej sodbi z dne 11. junija 2009 v zadevi Komisija
         proti Nizozemski, C-521/07, ZOdl., str. I-4873, točka 33, in z dne 28. oktobra 2010 v zadevi Établissements Rimbaud, C-72/09,
         ZOdl., str. I‑10659, točka 22), je mogoče vse zgornje ugotovitve v okoliščinah, kot so te iz obravnavane tožbe, smiselno uporabiti
         za navedeni člen 40.

      84      V teh okoliščinah očitek, ki se nanaša na kršitev prostega pretoka kapitala, ni utemeljen. Zato je treba tožbo Komisije zavrniti.

       Stroški
      85      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Kraljevina
         Belgija predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.