title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. septembra 2016.#Koninklijke KPN NV in drugi proti Autoriteit Consument en Markt (ACM).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo College van Beroep voor het Bedrijfsleven.#Predhodno odločanje – Skupni regulativni okvir za elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Direktiva 2002/21/ES – Člena 4 in 19 – Nacionalni regulativni organ – Postopki usklajevanja – Priporočilo 2009/396/ES – Pravni pomen – Direktiva 2002/19/ES – Člena 8 in 13 – Operater, ki se šteje za operaterja s pomembno tržno močjo – Obveznosti, ki jih naloži nacionalni regulativni organ – Cenovni nadzor in obveznosti stroškovnega računovodstva – Cene zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih – Obseg nadzora, ki ga lahko nacionalna sodišča izvajajo nad sklepi nacionalnih regulativnih organov.#Zadeva C-28/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 15. septembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Skupni regulativni okvir za elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Direktiva 2002/21/ES — Člena 4 in 19 — Nacionalni regulativni organ — Postopki usklajevanja — Priporočilo 2009/396/ES — Pravni pomen — Direktiva 2002/19/ES — Člena 8 in 13 — Operater, ki se šteje za operaterja s pomembno tržno močjo — Obveznosti, ki jih naloži nacionalni regulativni organ — Cenovni nadzor in obveznosti stroškovnega računovodstva — Cene zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih — Obseg nadzora, ki ga lahko nacionalna sodišča izvajajo nad sklepi nacionalnih regulativnih organov“
      V zadevi C‑28/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven (pritožbeno upravno sodišče za gospodarske zadeve, Nizozemska) z odločbo z dne 13. januarja 2015, ki je prispela na Sodišče 23. januarja 2015, v postopku

         Koninklijke KPN NV,

         KPN BV,

         T-Mobile Netherlands BV,

         Tele2 Nederland BV,

         Ziggo BV,

         Vodafone Libertel BV,

         Ziggo Services BV, nekdanja UPC Nederland BV,

         Ziggo Zakelijk Services BV, nekdanja UPC Business BV,
      proti

         Autoriteit Consument en Markt (ACM),

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. Toader, sodnica, A. Rosas, sodnik, A. Prechal, sodnica, in E. Jarašiūnas (poročevalec), sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. marca 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Koninklijke KPN NV in KPN BV L. Mensink in C. Schillemans, odvetnika,

               —

               za T-Mobile Netherlands BV B. Braeken in C. Eijberts, odvetnika,

               —

               za Tele2 Nederland BV P. Burger in P. van Ginneken, odvetnika,

               —

               za Ziggo BV W. Knibbeler, N. Lorjé in P. van den Berg, odvetniki,

               —

               za Vodafone Libertel BV P. Waszink, odvetnik,

               —

               za Ziggo Services BV in Ziggo Zakelijk Services BV W. Knibbeler, N. Lorjé in P. van den Berg, odvetniki,

               —

               za nizozemsko vlado J. Langer in M. Bulterman, agenta,

               —

               za nemško vlado T. Henze in R. Kanitz, agenta,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, ob sodelovanju A. De Stefana, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

               —

               za finsko vlado S. Hartikainen, agent,

               —

               za Evropsko komisijo F. Wilman, G. Braun in L. Nicolae, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. aprila 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (UL 2009, L 337, str. 37) (v nadaljevanju: Okvirna direktiva), v povezavi s členoma 8 in 13 Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 323), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140 (v nadaljevanju: Direktiva o dostopu).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbami Koninklijke KPN NV, KPN BV, T-Mobile Netherlands BV, Tele2 Nederland BV, Ziggo BV, Vodafone Libertel BV, Ziggo Services BV, nekdanja UPC Nederland BV, in Ziggo Zakelijk Services BV, nekdanja UPC Business BV, na eni strani in Autoriteit Consument en Markt (ACM) (organ za potrošnike in trge, v nadaljevanju: ACM) na drugi glede sklepa o določitvi zgornjih meja cen za storitve zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Okvirna direktiva

               3

               Člen 4(1) Okvirne direktive, naslovljen „Pravica do pritožbe“, določa:
               „Države članice zagotovijo, da so na nacionalni ravni na voljo učinkoviti mehanizmi, po katerih ima vsak uporabnik ali podjetje, ki zagotavlja elektronska komunikacijska omrežja in/ali storitve ter je prizadet z odločbo nacionalnega regulativnega organa, pravico do pritožbe zoper odločbo pri pritožbenem organu, ki je neodvisen od udeleženih strank. Ta organ, ki je lahko sodišče, mora imeti ustrezno strokovno znanje in izkušnje, da lahko učinkovito izpolni svoje naloge. Države članice zagotovijo, da se vsebina same zadeve primerno upošteva in da je na voljo učinkovit pritožbeni mehanizem.
               Odločba nacionalnega regulativnega organa velja, dokler ni znan rezultat pritožbe, razen če so v skladu z nacionalno zakonodajo sprejeti začasni ukrepi.“

               4

               Člen 8 te direktive, naslovljen „Politični cilji in regulativna načela“, določa:
               „1.   Države članice zagotovijo, da nacionalni regulativni organi pri opravljanju regulativnih nalog, opredeljenih v tej direktivi in v posebnih direktivah, sprejmejo vse primerne ukrepe za dosego ciljev iz odstavkov 2, 3 in 4. Taki ukrepi naj bodo sorazmerni s temi cilji.
               […]
               2.   Nacionalni regulativni organi podpirajo konkurenco pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij, elektronskih komunikacijskih storitev in pripadajočih naprav ter storitev med drugim tako, da:

                        (a)

                        zagotovijo, da uporabniki, vključno z uporabniki invalidi, starejšimi uporabniki in uporabniki s posebnimi socialnimi potrebami, izkoristijo ugodnosti v smislu izbire, cene in kakovosti;

                  […]
               3.   Nacionalni regulativni organi prispevajo k razvoju notranjega trga […]
               […]
               4.   Nacionalni regulativni organi podpirajo interese državljanov Evropske unije […]
               […]“

               5

               Člen 16 navedene direktive, naslovljen „Postopek analize trga“, v odstavkih 2 in 4 določa:
               „2.   Kadar mora nacionalni regulativni organ v skladu [s] členom 8 Direktive [o dostopu] odločiti, ali je treba za podjetja uvesti, ohraniti, spremeniti ali odpraviti obveznosti, na podlagi svoje analize trga iz odstavka 1 tega člena ugotovi, ali je upoštevni trg učinkovito konkurenčen.
               […]
               4.   Če nacionalni regulativni organ ugotovi, da na upoštevnem trgu ni učinkovite konkurence, opredeli podjetja, ki imajo sama ali skupaj z drugimi pomembno tržno moč na tem trgu v skladu s členom 14 in nacionalni regulativni organ tem podjetjem naloži ustrezne posebne regulativne obveznosti iz odstavka 2 tega člena ali ohrani ali spremeni take obveznosti, kjer že obstajajo.“

               6

               Člen 19 te direktive, naslovljen „Postopki usklajevanja“, določa:
               „1.   […] Komisija [lahko] ob ugotovitvi, da bi lahko razlike v tem, kako nacionalni regulativni organi izvajajo regulativne naloge, določene v tej direktivi in posebnih direktivah, predstavljale oviro za notranji trg, in ob kar največjem upoštevanju mnenja [Organa evropskih regulatorjev za elektronske komunikacije (BEREC)] izda priporočilo ali odločitev o usklajeni uporabi določb te direktive in posebnih direktiv za pospešitev doseganja ciljev iz člena 8.
               2.   […]
               Države članice zagotovijo, da nacionalni regulativni organi pri opravljanju svojih nalog v največji možni meri upoštevajo ta priporočila. Kadar se nacionalni regulativni organ odloči, da priporočila ne bo upošteval, o tem obvesti Komisijo z navedbo razlogov za svoje stališče.
               […]“

         Direktiva o dostopu

               7

               V uvodni izjavi 20 Direktive o dostopu je navedeno:
               „Cenovni nadzor utegne biti potreben, kadar tržna analiza pokaže, da je na določenem trgu konkurenca neučinkovita. […] Metoda pokrivanja stroškov naj bo v skladu z okoliščinami, pri čemer se upošteva potreba po pospeševanju učinkovitosti in trajnostne konkurence ter doseganju čim večjih ugodnosti za potrošnika.“

               8

               Člen 1 te direktive določa:
               „1.   V okviru, določenem z [Okvirno direktivo], ta direktiva usklajuje način, s katerim države članice urejajo dostop do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter njihovo medomrežno povezovanje. Cilj je, da se v skladu z načeli notranjega trga vzpostavi regulativni okvir za odnose med obratovalci omrežij in ponudniki storitev, ki bo omogočil trajnostno konkurenco, medobratovalnost elektronskih komunikacijskih storitev in koristi za potrošnike.
               2.   Ta direktiva določa […] cilje za nacionalne regulativne organe v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem ter določa postopke, s katerimi se zagotovi pregled obveznosti, ki jih naložijo nacionalni regulativni organi […].“

               9

               Člen 5 navedene direktive, naslovljen „Pooblastila in odgovornosti nacionalnih regulativnih organov v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem“, v odstavku 1 določa:
               „Nacionalni regulativni organi pri izpolnjevanju ciljev iz člena 8 [Okvirne direktive] spodbujajo in, kjer je primerno, zagotovijo primeren dostop in medomrežno povezovanje ter medobratovalnost storitev v skladu z določbami te direktive, svojo pristojnost pa izvajajo na način, ki pospešuje učinkovitost, trajnostno konkurenco, učinkovite naložbe in inovacije, končnim uporabnikom pa omogoča največje možne koristi.
               […]“

               10

               Člen 8 te direktive, naslovljen „Naložitev, sprememba ali preklic obveznosti“, določa:
               „1.   Države članice zagotovijo, da so nacionalni regulativni organi pooblaščeni za naložitev obveznosti, ki so opredeljene v členih 9 do 13a.
               2.   Če je obratovalec na podlagi analize trga, ki je bila opravljena v skladu s členom 16 [Okvirne direktive], določen kot obratovalec s pomembno tržno močjo na določenem trgu, mu nacionalni regulativni organi naložijo, kot je to primerno, obveznosti iz členov 9 do 13 te direktive.
               […]
               4.   Obveznosti, naložene v skladu s tem členom, morajo temeljiti na naravi ugotovljenega problema, biti sorazmerne in utemeljene glede na cilje, ki so določeni v členu 8 [Okvirne direktive]. Take obveznosti se naložijo samo po posvetovanju v skladu s členoma 6 in 7 prej omenjene direktive.
               […]“

               11

               Člen 13 Direktive o dostopu, naslovljen „Obveznost cenovnega nadzora in stroškovnega računovodstva“, določa:
               „1.   Nacionalni regulativni organ lahko v primerih, kadar analiza trga pokaže, da pomanjkanje učinkovite konkurence pomeni, da utegne zadevni obratovalec zadržati cene na previsoki ravni ali uporabiti razkorak cen v škodo končnih uporabnikov, v skladu z določbami člena 8 naloži obveznosti v zvezi s pokrivanjem stroškov in cenovnim nadzorom, vključno z obveznostmi za stroškovno naravnanost cen in obveznostmi glede sistemov stroškovnega računovodstva, da se zagotovijo določene vrste medomrežnega povezovanja in/ali dostopa. Da bi spodbudili naložbe obratovalcev, vključno v omrežja naslednje generacije, nacionalni regulativni organi upoštevajo naložbe obratovalca in mu zagotovijo primerno stopnjo donosnosti naložbe za ustrezno vložena sredstva, pri čemer se upoštevajo tveganja, povezana s posamičnim projektom novih naložb v omrežje.
               2.   Nacionalni regulativni organi zagotovijo, da sta vsak predpisani mehanizem pokrivanja stroškov ali metodologija določanja cen namenjena pospeševanju učinkovitosti in trajnostne konkurence ter da čim bolj koristita porabniku. Pri tem lahko nacionalni regulativni organi upoštevajo tudi cene, ki so na voljo na primerljivih konkurenčnih trgih.
               […]“

         Priporočilo 2009/396/ES

               12

               V uvodnih izjavah 5, 7 in 13 Priporočila Komisije z dne 7. maja 2009 o regulaciji cen zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih EU (2009/396/ES) (UL 2009, L 124, str. 67) je navedeno:

                        „(5)

                        Nekatere določbe regulativnega okvira za elektronska komunikacijska omrežja in storitve predvidevajo izvajanje nujno potrebnih in primernih mehanizmov stroškovnega računovodstva in obveznosti cenovnega nadzora, in sicer v členih 9, 11 in 13 [Direktive o dostopu] […].

                  […]

                        (7)

                        Veleprodajno zaključevanje govornih klicev je storitev, ki je potrebna za zaključevanje klicev na klicanih številkah (v fiksnih omrežjih) ali klicih naročnikom (v mobilnih omrežjih). Sistem zaračunavanja temelji v Evropski uniji na načelu ‚plača tisti, ki kliče‘, kar pomeni, da klicano omrežje določa ceno zaključevanja klica, plača pa jo kličoče omrežje. Storitev se klicani stranki ne zaračuna, zato se ta običajno ne odzove na ceno zaključevanja klica, ki jo določi njen ponudnik omrežja. V tem smislu so glavna skrb regulativnih organov na področju konkurence pretirane cene. Visoke cene zaključevanja klicev se povrnejo z višjimi cenami klicev za končne uporabnike. Če upoštevamo dvostransko naravo trgov zaključevanja klicev, je druga morebitna težava na področju konkurence med drugim navzkrižno subvencioniranje med operaterji. Te morebitne težave na področju konkurence so značilne tako za trge zaključevanja klicev v fiksnih omrežjih kot tudi za trge zaključevanja klicev v mobilnih omrežjih. Ker lahko operaterji, ki zaključujejo klice, cene dvignejo bistveno nad raven stroškov, velja stroškovna naravnanost za najprimernejši srednjeročni odziv na ta problem. V uvodni izjavi 20 Direktive 2002/19/ES je navedeno, da mora biti metoda pokrivanja stroškov v skladu z okoliščinami. Glede na posebne značilnosti trgov zaključevanja klicev ter z njimi povezanih vprašanj na področju konkurence in distribucije Komisija že dlje časa priznava, da bi se z določitvijo skupnega pristopa na podlagi standarda dejanskih stroškov in uporabe simetričnih cen za zaključevanje klicev spodbujala učinkovitost in trajnostna konkurenca ter povečale koristi za uporabnike v smislu cene in ponudbe storitev.

                  […]

                        (13)

                        Glede na posebne značilnosti trgov zaključevanja klicev je treba stroške storitev zaključevanja klicev izračunati na podlagi predvidenih dolgoročnih prirastnih stroškov (LRIC). […]“

               13

               V točkah 1 in 2 Priporočila 2009/396 je navedeno:

                        „1.

                        Kadar nacionalni regulativni organi (NRO) v skladu s členom 13 Direktive [o dostopu] operaterjem, ki jih NRO na podlagi tržne analize, izvedene v skladu s členom 16 [Okvirne direktive], štejejo za operaterje s pomembno tržno močjo na trgih veleprodajnega zaključevanja govornih klicev v posameznih javnih telefonskih omrežjih (v nadaljnjem besedilu: trgi zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih), naložijo obveznosti cenovnega nadzora in stroškovnega računovodstva, bi morali NRO določiti cene zaključevanja klicev, ki temeljijo na stroških učinkovitega operaterja. To pomeni, da bi bile te cene tudi simetrične. Pri tem bi morali NRO upoštevati naslednji postopek.

                        2.

                        Priporoča se, da ocenjevanje dejanskih stroškov temelji na tekočih stroških in da se uporabi model ‚od spodaj navzgor‘ z dolgoročnimi prirastnimi stroški (LRIC) kot ustrezna metoda za izračunavanje stroškov.“

         Nizozemsko pravo

               14

               Člen 1.3(1) Telecommunicatiewet (zakon o telekomunikacijah) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določa:
               „1.   [ACM] zagotovi, da njegove odločitve prispevajo k uresničitvi ciljev iz člena 8, od (2) do (5), [Okvirne direktive], v vsakem primeru:

                        a.

                        s spodbujanjem konkurence pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij, elektronskih komunikacijskih storitev ali pripadajočih naprav, zlasti s podpiranjem učinkovitih naložb na področju infrastrukture in inovacij;

                        b.

                        z razvijanjem notranjega trga;

                        c.

                        s podpiranjem interesov končnih uporabnikov, kar zadeva izbiro, ceno in kakovost.“

               15

               Člen 1.3(2) in (3) zakona o telekomunikacijah določa, da mora ACM pri izvajanju svojih nalog in pristojnosti dosledno upoštevati priporočila Evropske komisije iz člena 19(1) Okvirne direktive. Če ACM priporočila ne upošteva, mora o tem obvestiti Komisijo in navesti razloge za svojo odločitev.

               16

               Člen 6a.1 tega zakona določa, da mora ACM v vlogi NRO opredeliti upoštevne trge v sektorju elektronskih komunikacij. Za to mora ACM v sladu s členom 6a.1(5) navedenega zakona določiti, ali je zadevni trg dejansko konkurenčen. Če ni, mora ACM v skladu s členom 6a.2 tega zakona določiti, ali ima eno ali več podjetij pomembno tržno moč, in poleg tega določiti ustrezne obveznosti, ki jim jih je treba naložiti.

               17

               Člen 6a.2(3) zakona o telekomunikacijah določa:
               „Obveznost iz odstavka 1 je ustrezna, kadar temelji na naravi problema, ugotovljenega na zadevnem trgu, ter je sorazmerna in upravičena glede na cilje člena 1.3.“

               18

               Člen 6a.7 tega zakona določa:
               „1.   V skladu s členom 6a.2(1) lahko [ACM] za oblike dostopa, ki jih mora določiti, naloži obveznost v zvezi z obvladovanjem zgoraj izračunanih cen ali izračunom stroškov, kadar analiza trga pokaže, da lahko zadevni operater zaradi odsotnosti učinkovite konkurence vzdržuje cene na previsoki ravni ali znižuje marže, v obeh primerih v škodo končnih uporabnikov. [ACM] lahko za obveznost določi pravila, ki so potrebna za njeno ustrezno izpolnitev.
               2.   Obveznost iz odstavka 1 lahko določa, da se mora za dostop uporabljati stroškovno naravnana cena ali da se mora uporabljati sistem izračuna stroškov, ki ga opredeli ali odobri [ACM].
               3.   Če je [ACM] podjetju naložil obveznost zaračunavanja stroškovno naravnanih cen, to podjetje dokaže, da so njegove cene dejansko določene glede na stroške.
               4.   Brez poseganja v določbe odstavka 1, drugi stavek, lahko [ACM] obveznost vzpostavitve sistema stroškovnega računovodstva poveže z ukrepi v zvezi s predstavitvijo rezultatov, ki so bili doseženi z uporabo sistema s strani podjetja, ki mu je naložena obveznost. […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               19

               V okviru postopka, ki je potekal pred postopkom v glavni stvari, je Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteit (OPTA) (neodvisni organ za pošto in telekomunikacije), ki je postal ACM in ima na Nizozemskem vlogo NRO v smislu Okvirne direktive, po analizi upoštevnih trgov operaterjem, za katere je bilo ugotovljeno, da imajo pomembno moč na trgih zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih na Nizozemskem, s sklepom z dne 7. julija 2010 naložil cenovne ukrepe, ki so temeljili na tako imenovanem modelu izračuna stroškov „Pure-Bulric“ (Bottom-Up Long-Run Incremental Costs, v nadaljevanju: model Pure-Bulric), po katerem se povrnejo le prirastni stroški. Predložitveno sodišče, College van Beroep voor het bedrijfsleven (pritožbeno upravno sodišče za gospodarske zadeve, Nizozemska), je 31. avgusta 2011 ta sklep razveljavilo z obrazložitvijo, da bi bilo treba uporabiti drug model za izračun stroškov, pri katerem se upoštevajo večji skupni stroški kot pri modelu Pure-Bulric, in sicer model Plus-Bulric.

               20

               Ker je ACM nato ugotovil, da obstaja na veleprodajnem trgu storitev zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih nevarnost pretirano visokih cen in cenovnih škarij, je 5. avgusta 2013 sprejel sklep, s katerim je v skladu z nizozemsko ureditvijo o prenosu členov 8 in 13 Direktive o dostopu in Priporočilom 2009/396 določil zgornje meje cen za opravljanje teh storitev z uporabo modela Pure-Bulric. Ta organ je menil, da je ta model ustrezen za določitev stroškovno naravnanih cen zaključevanja klicev in da je v skladu s tem priporočilom to edini model določanja cen, ki je skladen s pravom Unije. Navedeni organ je menil, da se s cenovnim ukrepom, ki temelji na tem modelu izračuna, preprečujeta tveganje za pretirano visoke cene in uporaba cenovnih škarij, spodbujata pa se konkurenca in razvoj notranjega trga ter podpirajo interesi končnih uporabnikov.

               21

               Družbe Koninklijke KPN, KPN, T-Mobile Netherlands, Tele2 Nederland, Ziggo, Vodafone Libertel, Ziggo Services in Ziggo Zakelijk Services, ki so operaterji, ki opravljajo med drugim storitve zaključevanja klicev v mobilnih omrežjih, so zoper sklep ACM z dne 5. avgusta 2013 pri predložitvenem sodišču vložili tožbo. Zadnjenavedeno je na podlagi predloga za izdajo začasne odredbe zadržalo izvršitev tega sklepa s sklepom z dne 27. avgusta 2013.

               22

               Družbe Koninklijke KPN, KPN, T-Mobile Netherlands in Vodafone Libertel v okviru svojih tožb trdijo, da je cenovna obveznost, ki temelji na modelu Pure‑Bulric, v nasprotju s členoma 6a.2(3) in 6a.7(2) zakona o telekomunikacijah, ki določata, da mora biti cena stroškovno naravnana oziroma da mora biti obveznost, ki jo naloži ACM, ustrezna.

               23

               Ta podjetja trdijo, da z vsemi trditvami ACM, ki se nanašajo na pričakovane pozitivne učinke uporabe modela Pure-Bulric na cenovno strukturo na maloprodajnem trgu, ni mogoče upravičiti naložitve cenovnih obveznosti, kakršne so tiste, ki so jim bile naložene v skladu s sklepom z dne 5. avgusta 2013. Po njihovem mnenju je učinek cen, ki temeljijo na navedenem modelu, to, da so cene zaključevanja klicev nižje od tistih, ki bi veljale na konkurenčnem trgu. Priporočilo 2009/396 naj zato ne bi bilo v skladu s členom 13 Direktive o dostopu. Poleg tega navedena podjetja menijo, da so te cenovne obveznosti, ker niso sorazmerne s cilji sklepa ACM, med drugim v nasprotju s členom 6a.2(3) zakona o telekomunikacijah.

               24

               Predložitveno sodišče navaja, da z besedilom člena 6a.7(2) zakona o telekomunikacijah ni mogoče utemeljiti razlage, da je mogoče naložiti obliko cenovne regulacije v skladu z modelom Pure-Bulric, ki presega milejšo regulacijo cen v skladu z modelom Plus-Bulric, ki je že stroškovno naravnana.

               25

               To sodišče vseeno meni, da je ACM mogoče dovoliti, da naloži strožjo cenovno obveznost, če je ta sorazmerna in upravičena ob upoštevanju narave problema, ugotovljenega na zadevnih trgih, in če uresničuje cilje iz člena 8, od (2) do (4), Okvirne direktive. Pri naložitvi takih obveznosti mora ACM po mnenju predložitvenega sodišča preučiti, ali je načrtovani cenovni ukrep ustrezen za dosego želenega cilja in ali ne presega tega, kar je za to potrebno. Poleg tega mora ta organ obrazložiti svoj sklep in pretehtati vse zadevne interese.

               26

               Vendar predložitveno sodišče meni, da obstaja dvom glede pravilnosti take razlage. Po eni strani se sprašuje, kateri interesi se lahko ali se morajo pretehtati in kakšno težo je mogoče ali je treba pripisati vsakemu od teh interesov ob sodnem nadzoru izpodbijanega sklepa ACM, ki ga opravlja, po drugi strani pa, kakšen pomen mora to sodišče v zadevi, o kateri odloča, pripisati dejstvu, da je Komisija v Priporočilu 2009/396 priporočila uporabo modela Pure-Bulric za sprejetje ustreznega cenovnega ukrepa na veleprodajnih trgih zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih.

               27

               V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven (pritožbeno upravno sodišče za gospodarske zadeve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 4(1) [Okvirne direktive] v povezavi s členoma 8 in 13 Direktive o dostopu razlagati tako, da nacionalna sodišča načeloma lahko v sporu o zakonitosti stroškovno naravnane cene na veleprodajnem trgu zaključevanja govornih klicev, ki jo določi [NRO], sprejmejo odločitev, ki se ne ujema s Priporočilom [2009/396], v katerem je [model Pure-Bulric] priporočen kot ustrezen cenovni ukrep na trgih zaključevanja govornih klicev, če menijo, da je to potrebno na podlagi dejanskih okoliščin primera, o katerem presojajo, in/ali na podlagi preudarkov nacionalnega oziroma mednarodnega prava?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: v kolikšnem obsegu lahko potem nacionalna sodišča pri presoji stroškovno naravnanega cenovnega ukrepa:

                                 (a)

                                 glede na člen 8(3) [Okvirne direktive] argument NRO, da se spodbuja razvoj notranjega trga, ocenjujejo ob upoštevanju obsega dejanskega vpliva na delovanje notranjega trga?

                                 (b)

                                 glede na politične cilje in regulativna načela iz člena 8 [Okvirne direktive] in člena 13 Direktive o dostopu preučijo, ali je cenovni ukrep:

                                          (i)

                                          sorazmeren;

                                          (ii)

                                          ustrezen;

                                          (iii)

                                          uporabljen primerno in upravičeno?

                                 (c)

                                 od NRO zahtevajo, da dovolj prepričljivo dokaže, da se:

                                          (i)

                                          politični cilj, naveden v členu 8(2) [Okvirne direktive], da nacionalni regulativni organi podpirajo konkurenco pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, dejansko uresničuje in da so uporabniki dejansko deležni kar največje ugodnosti v smislu izbire, cene in kakovosti;

                                          (ii)

                                          dejansko uresničuje politični cilj, naveden v členu 8(3) [Okvirne direktive], glede prispevanja k razvoju notranjega trga in

                                          (iii)

                                          dejansko uresničuje politični cilj, naveden v členu 8(4) [Okvirne direktive], glede podpiranja interesov državljanov Evropske unije?

                                 (d)

                                 glede na člen 16(3) [Okvirne direktive] in člen 8(2) in (4) Direktive o dostopu pri odgovoru pri ugotavljanju, ali gre za ustrezen cenovni ukrep, upoštevajo okoliščino, da je bil ukrep naložen na trgu, na katerem imajo regulirana podjetja znatno tržno moč, da pa je v izbrani obliki [model Pure-Bulric] namenjen spodbujanju enega od ciljev [Okvirne direktive] – namreč interesov končnih uporabnikov – na drugem trgu, na katerem regulacija ne pride v poštev?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               28

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1) Okvirne direktive v povezavi s členoma 8 in 13 Direktive o dostopu razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o zakonitosti cenovne obveznosti, ki jo NRO naloži za opravljanje storitev zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, odstopa od Priporočila 2009/396, v katerem je model Pure-Bulric priporočen kot ustrezen cenovni ukrep na trgu zaključevanja govornih klicev.

               29

               Glede členov 8 in 13 Direktive o dostopu je treba ugotoviti, da prvi od teh členov v odstavku 2 določa, da če je operater na podlagi analize trga, ki je bila opravljena v skladu s členom 16 Okvirne direktive, določen kot operater s pomembno tržno močjo na nekem trgu, mu NRO naložijo, odvisno od primera, obveznosti iz členov od 9 do 13 Direktive o dostopu.

               30

               Člen 13(1) Direktive o dostopu določa, da lahko NRO v skladu z določbami člena 8 iste direktive naloži obveznosti v zvezi s pokrivanjem stroškov in cenovnim nadzorom, vključno z obveznostmi za stroškovno naravnanost cen in obveznostmi glede sistemov stroškovnega računovodstva, da se zagotovijo določene vrste medomrežnega povezovanja in/ali dostopa, če analiza trga pokaže, da utegne zadevni operater ob neobstoju učinkovite konkurence zadržati cene na previsoki ravni ali uporabiti razkorak cen v škodo končnih uporabnikov.

               31

               Iz člena 8(2) Direktive o dostopu v povezavi z njenim členom 13(1) izhaja, da če je operater na podlagi analize trga, ki je bila opravljena v skladu s členom 16 Okvirne direktive, določen kot operater s pomembno močjo na nekem trgu, mu lahko NRO, odvisno od primera, naloži „obveznosti v zvezi s pokrivanjem stroškov in cenovnim nadzorom, vključno z obveznostmi za stroškovno naravnanost cen in obveznostmi glede sistemov stroškovnega računovodstva, da se zagotovijo določene vrste medomrežnega povezovanja in/ali dostopa“.

               32

               Za izvajanje člena 13 Direktive o dostopu Priporočilo 2009/396 predlaga model za izračun stroškov, in sicer model Pure-Bulric. To priporočilo je bilo glede na svoje uvodne izjave 5, 7 in 13 sprejeto za to, da se v Uniji odpravijo razlike in izkrivljanja na trgih zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, ki škodujejo učinkoviti konkurenci in končnim uporabnikom, ter ob upoštevanju posebnih značilnosti trga zaključevanja klicev.

               33

               V točki 1 Priporočila 2009/396 je navedeno, da morajo NRO, če v skladu s členom 13 Direktive o dostopu operaterjem, ki se na podlagi tržne analize, izvedene v skladu s členom 16 Okvirne direktive, štejejo za operaterje s pomembno tržno močjo na veleprodajnih trgih zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, naložijo obveznosti cenovnega nadzora in stroškovnega računovodstva, določiti cene zaključevanja klicev, ki temeljijo na stroških učinkovitega operaterja. Pri tem bi morali NRO upoštevati postopek, opisan v tem priporočilu.

               34

               Vendar je treba opozoriti, da v skladu s členom 288 PDEU tako priporočilo načeloma ni zavezujoče. Poleg tega člen 19(2), drugi pododstavek, Okvirne direktive NRO izrecno dovoljuje, da odstopajo od priporočil Komisije, sprejetih na podlagi člena 19(1) Okvirne direktive, če Komisijo o tem obvestijo z navedbo razlogov za svoje stališče.

               35

               Iz tega izhaja, da NRO pri sprejemanju sklepa, s katerim operaterjem na podlagi členov 8 in 13 Direktive o dostopu naloži cenovne obveznosti, ne zavezuje Priporočilo 2009/396.

               36

               Glede tega je treba poudariti, da je Sodišče že razsodilo, da imajo NRO pri izvajanju svojih regulativnih funkcij široka pooblastila, da lahko presodijo potrebo po regulaciji trga glede na vsak posamezen primer (sodba z dne 3. decembra 2009, Komisija/Nemčija, C‑424/07, EU:C:2009:749, točka 61 in navedena sodna praksa). To velja v okviru cenovnega nadzora, saj je v uvodni izjavi 20 Direktive o dostopu navedeno, da mora biti metoda pokrivanja stroškov prilagojena okoliščinam ob upoštevanju potrebe po pospeševanju učinkovitosti in trajnostne konkurence ter doseganju čim večjih ugodnosti za potrošnika.

               37

               Vendar člen 19(2), drugi pododstavek, Okvirne direktive zahteva, da NRO pri opravljanju svojih nalog „v največji možni meri upoštevajo“ priporočila Komisije.

               38

               NRO mora tako, kadar v skladu s členom 13 Direktive o dostopu naloži obveznosti cenovnega nadzora in stroškovnega računovodstva, načeloma slediti navodilom iz Priporočila 2009/396. Le če v okviru svoje presoje nekega položaja meni, da model Pure-Bulric, ki je predlagan v tem priporočilu, ne ustreza okoliščinam, lahko od njega odstopa, s tem da navede razloge za svoje stališče.

               39

               Glede obsega sodnega nadzora sklepa NRO iz člena 4(1) Okvirne direktive izhaja, da mora pravica do pritožbe, ki jo zagotavlja ta določba, temeljiti na učinkovitem pritožbenem mehanizmu, ki omogoča, da se vsebina zadeve primerno upošteva. Poleg tega je v tej določbi pojasnjeno, da mora organ, ki je pristojen za obravnavanje take pritožbe in ki je lahko sodišče, imeti ustrezno strokovno znanje za učinkovito opravljanje svojih nalog.

               40

               Nacionalno sodišče lahko tako, kadar odloča v sporu o zakonitosti cenovne obveznosti, ki jo NRO naloži v skladu s členoma 8 in 13 Direktive o dostopu, odstopa od Priporočila 2009/396.

               41

               Vendar morajo nacionalna sodišča v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča priporočila, čeprav nimajo zavezujočega učinka, upoštevati pri reševanju sporov, v katerih odločajo, zlasti kadar ta priporočila prispevajo k razlagi nacionalnih določb, sprejetih za njihovo izvajanje, ali kadar dopolnjujejo določbe Unije z zavezujočim učinkom (sodba z dne 24. aprila 2008, Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, točka 94 in navedena sodna praksa).

               42

               Zato lahko nacionalno sodišče pri sodnem nadzoru sklepa NRO, sprejetega na podlagi členov 8 in 13 Direktive o dostopu, od Priporočila 2009/396 odstopa le, če – kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 78 sklepnih predlogov – meni, da to zahtevajo razlogi, povezani z okoliščinami obravnavanega primera, zlasti s posebnimi značilnostmi trga zadevne države članice.

               43

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1) Okvirne direktive v povezavi s členoma 8 in 13 Direktive o dostopu razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o zakonitosti cenovne obveznosti, ki jo NRO naloži za opravljanje storitev zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, odstopa od Priporočila 2009/396, v katerem je model Pure-Bulric priporočen kot ustrezen cenovni ukrep na trgu zaključevanja govornih klicev, le če meni, da to zahtevajo razlogi, povezani z okoliščinami obravnavanega primera, zlasti s posebnimi značilnostmi trga zadevne države članice.

         Drugo vprašanje

               44

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o zakonitosti cenovne obveznosti, ki jo NRO naloži za opravljanje storitev zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, presoja sorazmernost te obveznosti glede na cilje, določene v členu 8 Okvirne direktive in v členu 13 Direktive o dostopu, in upošteva to, da se želijo z navedeno obveznostjo podpirati interesi končnih uporabnikov na maloprodajnem trgu, ki ga ni mogoče regulirati.

               45

               V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje tudi, ali lahko od NRO zahteva, da dokaže, da se s to obveznostjo dejansko uresničujejo cilji iz člena 8 Okvirne direktive.

               46

               Glede prvega dela drugega vprašanja je treba opozoriti, da člen 8(1), prvi pododstavek, Okvirne direktive določa, da morajo NRO pri opravljanju svojih regulativnih nalog, opredeljenih v tej in v posebnih direktivah in torej zlasti v Direktivi o dostopu, sprejeti vse razumne ukrepe za uresničevanje ciljev iz tega člena, s katerimi se spodbuja konkurenca pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij in opravljanju elektronskih komunikacijskih storitev, prispeva k razvoju notranjega trga in podpirajo interesi državljanov Unije. V tej določbi je poleg tega pojasnjeno, da morajo biti ti ukrepi sorazmerni s temi cilji.

               47

               Direktiva o dostopu tako v skladu s svojim členom 1(1) in (2) spada v okvir, določen z Okvirno direktivo, in usklajuje način, na katerega države članice urejajo dostop do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter njihovo medomrežno povezovanje. Cilj Direktive o dostopu je, da se v skladu z načeli notranjega trga vzpostavi regulativni okvir za odnose med ponudniki omrežij in ponudniki storitev, ki bo spodbujal trajnostno konkurenco in zagotavljal medobratovalnost elektronskih komunikacijskih storitev in koristi za potrošnike. Zadnjenavedena direktiva opredeljuje zlasti cilje, določene za NRO, v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem.

               48

               Glede pogojev, ki NRO omogočajo, da operaterju, za katerega se šteje, da ima pomembno moč na zadevnem trgu, naloži cenovno obveznost za opravljanje storitev zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, je treba opozoriti, da člen 8(4) Direktive o dostopu določa, da morajo obveznosti, ki jih naloži NRO, vključno z obveznostmi iz člena 13 te direktive, temeljiti na naravi ugotovljenega problema, biti sorazmerne in utemeljene glede na cilje iz člena 8 Okvirne direktive, naložijo pa se lahko samo po posvetovanju v skladu s členoma 6 in 7 zadnjenavedene direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2015, KPN, C‑85/14, EU:C:2015:610, točka 47).

               49

               V skladu s členom 13(2) Direktive o dostopu NRO z izvrševanjem pristojnosti iz odstavka 1 navedenega člena zagotovijo, da sta vsak predpisani mehanizem pokrivanja stroškov ali metodologija določanja cen namenjena pospeševanju gospodarske učinkovitosti in trajnostne konkurence ter da čim bolj koristita porabniku. Pri tem lahko NRO upoštevajo tudi cene, ki veljajo na primerljivih konkurenčnih trgih.

               50

               Iz tega izhaja, da se mora NRO pri sprejetju sklepa, s katerim operaterjem na podlagi členov 8 in 13 Direktive o dostopu naloži obveznosti, prepričati, da te obveznosti ustrezajo vsem ciljem, določenim s členom 8 Okvirne direktive in členom 13 Direktive o dostopu. Prav tako mora nacionalno sodišče v okviru sodnega nadzora nad tem sklepom zagotavljati, da NRO izpolnjuje vse obveznosti, ki izhajajo iz ciljev, določenih z zadnjenavedenima členoma.

               51

               Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 82 sklepnih predlogov, nacionalnemu sodišču s tem, da cenovna obveznost temelji na Priporočilu 2009/396, ni odvzeta pristojnost za nadzor nad sorazmernostjo teh obveznosti s cilji, določenimi s členom 8 Okvirne direktive in členom 13 Direktive o dostopu.

               52

               Zato lahko nacionalno sodišče, ki odloča o tožbi zoper sklep NRO, s katerim se uporabi model Pure-Bulric, predlagan s Priporočilom 2009/396, pri svojem nadzoru kot v postopku v glavni stvari z uporabo nacionalnih postopkovnih pravil preveri, ali so tožeče stranke predložile dovolj elementov, s katerimi je mogoče dokazati, da uporaba tega modela glede na morebitne posebne značilnosti zadevnega trga ni sorazmerna s cilji, določenimi s členom 8 Okvirne direktive in členom 13 Direktive o dostopu.

               53

               Poleg tega iz člena 8(2)(a) in (4) Okvire direktive v povezavi s členoma 1(1) in 8(4) Direktive o dostopu izhaja, da morajo NRO, ker zadnjenavedeni člen napotuje na člen 8 Okvirne direktive, s spodbujanjem konkurence končnim uporabnikom in potrošnikom zagotavljati čim večjo korist, zlasti z vidika izbire in cene, in podpirati interese državljanov Unije. Prav tako morajo ti organi, če določajo mehanizme pokrivanja stroškov v smislu člena 13(2) Direktive o dostopu, med drugim zagotavljati, da ta mehanizem čim bolj koristi potrošniku.

               54

               Iz tega izhaja, da mora NRO v okviru postopka sprejemanja sklepa v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, upoštevati interese končnih uporabnikov in potrošnikov ne glede na to, na katerem trgu so naložene regulativne obveznosti. Poleg tega je, ker končni uporabniki in potrošniki po definiciji niso prisotni na veleprodajnih trgih zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, bistveno to, da je njihove interese mogoče upoštevati in ovrednotiti pri preučitvi učinka, ki se želi na maloprodajnem trgu doseči s cenovno obveznostjo, ki jo je NRO naložil na veleprodajnem trgu.

               55

               Zato lahko predložitveno sodišče v okviru nadzora sorazmernosti cenovne obveznosti, ki jo je naložil NRO, s cilji, določenimi s členom 8 Okvirne direktive in členom 13 Direktive o dostopu, preuči, ali se s to obveznostjo, ki je naložena na veleprodajnih trgih zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, prav tako podpirajo interesi končnih uporabnikov na maloprodajnem trgu, ki ga ni mogoče regulirati.

               56

               Glede drugega dela drugega vprašanja, ki se nanaša na to, ali lahko nacionalno sodišče od NRO zahteva, da dokaže, da se z navedeno obveznostjo dejansko uresničujejo cilji iz člena 8 Okvirne direktive, je treba opozoriti, da ta določba določa, da morajo NRO pri opravljanju regulativnih nalog, opredeljenih v tej direktivi in predvsem v Direktivi o dostopu, sprejeti vse primerne in sorazmerne ukrepe za uresničevanje v navedeni določbi opredeljenih ciljev, in sicer spodbujanja konkurence pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij in opravljanju elektronskih komunikacijskih storitev, prispevanja k razvoju notranjega trga in podpiranja interesov državljanov Unije.

               57

               V členu 5(1) Direktive o dostopu je pojasnjeno, da morajo NRO pri uresničevanju ciljev iz člena 8 Okvirne direktive svoje naloge opravljati predvsem tako, da se spodbuja gospodarska učinkovitost, trajnostna konkurenca, učinkovite naložbe in inovacije ter da se končnemu uporabniku čim bolj koristi.

               58

               Cenovne obveznosti, ki jih lahko naložijo NRO, vključno s cenovnimi obveznostmi, kakršne so te v postopku v glavni stvari, morajo biti torej namenjene doseganju ciljev iz člena 8 Okvirne direktive. Kot poudarja generalni pravobranilec v točkah 96 in 97 sklepnih predlogov, pa ni mogoče zahtevati, da NRO dokaže, da se s temi obveznostmi dejansko dosegajo ti cilji.

               59

               Z naložitvijo takega dokaznega bremena NRO se namreč ne bi upoštevalo to, da sprejetje regulativnih obveznosti temelji na analizi prihodnjega razvoja trga, pri kateri se kot referenca za odpravo ugotovljenih težav na področju konkurence upošteva ravnanje in/ali stroški učinkovitega operaterja. Gre pa za ukrepe, ki so usmerjeni v prihodnost, zato dokaza, da se z njimi dejansko uresničujejo cilji iz člena 8 Okvirne direktive, ni mogoče predložiti ali pa je njegova predložitev pretirano težka.

               60

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o zakonitosti cenovne obveznosti, ki jo NRO naloži za opravljanje storitev zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, presoja sorazmernost te obveznosti glede na cilje, določene v členu 8 Okvirne direktive in v členu 13 Direktive o dostopu, in upošteva to, da se z navedeno obveznostjo podpirajo interesi končnih uporabnikov na maloprodajnem trgu, ki ga ni mogoče regulirati.

               61

               Kadar nacionalno sodišče opravlja sodni nadzor sklepa NRO, ne more od tega organa zahtevati, da dokaže, da se z navedeno obveznostjo dejansko uresničujejo cilji iz člena 8 Okvirne direktive.

         Stroški

               62

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 4(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, v povezavi s členoma 8 in 13 Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, je treba razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o zakonitosti cenovne obveznosti, ki jo nacionalni regulativni organ naloži za opravljanje storitev zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, odstopa od Priporočila Komisije z dne 7. maja 2009 o regulaciji cen zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih EU (2009/396/ES), v katerem je tako imenovani model izračuna stroškov „Pure-Bulric“ (
                              Bottom-Up Long-Run Incremental Costs
                           ) priporočen kot ustrezen cenovni ukrep na trgu zaključevanja govornih klicev, le če meni, da to zahtevajo razlogi, povezani z okoliščinami obravnavanega primera, zlasti s posebnimi značilnostmi trga zadevne države članice.

                           2.

                           Pravo Evropske unije je treba razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o zakonitosti cenovne obveznosti, ki jo nacionalni regulativni organ naloži za opravljanje storitev zaključevanja klicev v fiksnih in mobilnih omrežjih, presoja sorazmernost te obveznosti glede na cilje, določene v členu 8 Direktive 2002/21, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, in v členu 13 Direktive 2002/19, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, in upošteva to, da se z navedeno obveznostjo podpirajo interesi končnih uporabnikov na maloprodajnem trgu, ki ga ni mogoče regulirati.

                           Kadar nacionalno sodišče opravlja sodni nadzor sklepa nacionalnega regulativnega organa, ne more od tega organa zahtevati, da dokaže, da se z navedeno obveznostjo dejansko uresničujejo cilji iz člena 8 Direktive 2002/21, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 17. novembra 1998. # Van Uden Maritime BV, pod imenom Van Uden Africa Line proti Kommanditgesellschaft in Firma Deco-Line in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-391/95.


Sodba Sodišča z dne 21. maja 1980. # Bernard Denilauler proti SNC Couchet Frères. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva 125/79.


title: Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 15. julija 2011. # Zino Davidoff SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti GOOD LIFE - Prejšnja nacionalna besedna znamka GOOD LIFE - Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke - Dolžnost skrbnega ravnanja - Člen 74(1) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 76(1) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-108/08.

text:
      Zadeva T-108/08
      Zino Davidoff SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti GOOD LIFE – Prejšnja nacionalna besedna znamka GOOD LIFE – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Dolžnost skrbnega ravnanja – Člen 74(1) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 76(1) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Postopkovne določbe – Ugotavljanje dejanskega stanja po uradni dolžnosti – Dolžnost skrbnega ravnanja –
            Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(1))
      Člen 74(1) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti izraža dolžnost skrbnega ravnanja, v skladu s katero mora pristojna institucija
         skrbno in nepristransko preveriti vse dejanske in pravne okoliščine, ki so pomembne za obravnavano zadevo.

      Enako morajo Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) in njegovi odbori za pritožbe v okviru preučitve vprašanja,
         ali je bila resna in dejanska uporaba prejšnje znamke zadosti dokazana, skrbno in nepristransko preučiti vse dokaze, ki jih
         predložijo stranke.

      (Glej točki 19 in 20.)

SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. julija 2011(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti GOOD LIFE – Prejšnja nacionalna besedna znamka GOOD LIFE – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Dolžnost skrbnega ravnanja – Člen 74(1) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 76(1) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      V zadevi T‑108/08,
      Zino Davidoff SA s sedežem v Fribourgu (Švica), ki jo zastopata H. Kunz-Hallstein in R. Kunz-Hallstein, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata R. Pethke in J. Laporta Insa, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je
      I. Kleinakis kai SIA OE s sedežem v Atenah (Grčija), ki jo zastopa K. Siotou, odvetnik,

      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 30. novembra 2007 (zadeva R 298/2007-2) v zvezi s postopkom
         z ugovorom med I. Kleinakis kai SIA OE in Zino Davidoff SA,

      SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi J. Azizi (poročevalec), predsednik, E. Cremona, sodnica, in S. Frimodt Nielsen, sodnik,
      sodna tajnica: S. Spyropoulos, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 27. februarja 2008,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 10. junija 2008,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 30. maja 2008,
      na podlagi replike, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 12. novembra 2008,
      na podlagi duplike, ki jo je UUNT vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 15. januarja 2009,
      na podlagi obravnave z dne 2. marca 2011,
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, družba Zino Davidoff SA, je 14. junija 2000 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
         (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki
         Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009
         o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

      2        Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je besedni znak GOOD LIFE.

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 3 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.

      4        Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 27/2001 z dne 26. marca 2001.

      5        Intervenientka, družba I. Kleinakis kai SIA OE, je 15. junija 2001 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe
         št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke, pri čemer se je sklicevala na verjetnost zmede v smislu
         člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009).

      6        Ugovor je temeljil na prejšnji grški besedni znamki GOOD LIFE, registrirani pod številko 102703 za proizvode iz razredov 3
         in 5, ki ustrezajo temu opisu: „Parfumerijski izdelki, kozmetična sredstva, in sicer dišeči izdelki in sredstva za osveževanje
         zraka“.

      7        Tožeča stranka je 3. junija 2005 zahtevala dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke v Grčiji.

      8        Intervenientka je, da bi dokazala resno in dejansko uporabo prejšnje znamke v Grčiji, 3. oktobra 2005 predložila te dokumente:

      –        zahtevo tožeče stranke za ugotovitev ničnosti prejšnje znamke, ki je temeljila na neuporabi te znamke, in odločbo št. 2910/2002
         grškega upravnega odbora za znamke z dne 8. aprila 2002 (v nadaljevanju: grška odločba), s katero je bila ta zahteva za ugotovitev
         ničnosti zavrnjena;

      –        deset računov, datiranih v obdobju od 17. maja 2000 do 27. septembra 2005;
      –        17 kopij fotografij, ki prikazujejo notranjost in zunanjost maloprodajnih mest, ki so domnevni odjemalci intervenientke;
      –        optično zajete fotografije treh proizvodov z znamko GOOD LIFE.
      9        Oddelek za ugovore je 20. decembra 2006 ugovor v celoti zavrnil. Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke naj ne bi bila
         dokazana. Dokumenti, na katerih je temeljila grška odločba, naj ne bi bili niti navedeni niti predloženi. Poleg tega naj bi
         se zgolj dva od dokumentov, predloženih kot dokaz resne in dejanske uporabe, nanašala na referenčno obdobje, obseg prodaje
         pa naj ne bi zadostoval za ugotovitev, da je uporaba te znamke resna in dejanska.

      10      Intervenientka je 16. februarja 2007 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009)
         zoper odločbo oddelka za ugovore pri UUNT vložila pritožbo.

      11      Drugi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 30. novembra 2007 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbi ugodil, razveljavil
         odločbo oddelka za ugovore ter mu vrnil zadevo v nadaljnjo obravnavo. Po mnenju odbora za pritožbe je grška odločba o ugotovitvi
         resne in dejanske uporabe prejšnje znamke v Grčiji „za to zadevo vsekakor pomembna“ (točki 19 in 20 izpodbijane odločbe).
         Poleg tega so bili za dokaz resne in dejanske uporabe predloženi dva računa in ena kopija fotografije prodajnega mesta. Računa
         z dne 17. maja 2000 in z dne 8. januarja 2001 naj bi dokazovala prodajo 19.287 in 782 izdelkov s prejšnjo znamko (točka 22
         izpodbijane odločbe). Čeprav dokazi niso številni, naj bi zadostovali za izkaz resne in dejanske uporabe prejšnje znamke v
         Grčiji (točka 24 izpodbijane odločbe). Medtem ko nobeden od dokazov sam zase ne bi mogel zadoščati za dokaz resne in dejanske
         uporabe te znamke, pa naj bi dokazi, ki jih je predložila intervenientka – ob upoštevanju zlasti pomembnosti grške odločbe
         – skupaj zadoščali za ugotovitev, da se je prejšnja znamka za proizvode, za katere je bila registrirana, v smislu člena 43(3)
         Uredbe št. 40/94 (postal člen 42(3) Uredbe št. 207/2009) uporablja resno in dejansko (točka 26 izpodbijane odločbe).

       Predlogi strank
      12      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo razveljavi;
      –        UUNT ali intervenientki naloži plačilo stroškov.
      13      UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        drugi in četrti tožbeni razlog razglasi za nedopustna;
      –        tožbo v preostalem zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      14      Intervenientka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      15      V utemeljitev tožbe tožeča stranka navaja pet tožbenih razlogov, in sicer, prvič, kršitev načela zakonitosti, ker naj bi bila
         upoštevana grška odločba, drugič, kršitev člena 43(2) Uredbe št. 40/94 (postal člen 42(2) Uredbe št. 207/2009) in napačno
         ugotovitev dejanskega stanja, tretjič, kršitev pravila 22(2) in (3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995
         za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1), četrtič, kršitev člena 74(1) Uredbe št. 40/94
         (postal člen 76(1) Uredbe št. 207/2009) in napačno ugotovitev dejanskega stanja ter, petič, kršitev drugega stavka člena 73
         Uredbe št. 40/94 (postal drugi stavek člena 75 Uredbe št. 207/2009).

      16      Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi ugotovil resno in dejansko uporabo prejšnje znamke, pri čemer se je oprl na grško
         odločbo ter na računa z dne 17. maja 2000 in z dne 8. januarja 2001.

      17      Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe tako kršil načelo zakonitosti, člene 43(2), 73 in 74 Uredbe št. 40/94 ter pravilo
         22(2) in (3) Uredbe št. 2868/95.

      18      UUNT in intervenientka trdita, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil resno in dejansko uporabo prejšnje znamke. Predloženi
         dokazi naj bi zadoščali za ugotovitev, da se je prejšnja znamka v referenčnem obdobju v Grčiji resno in dejansko uporabljala.
         Račun z dne 17. maja 2000 naj bi se nanašal na 19.287 izdelkov, račun z dne 8. januarja 2001 pa na 782 izdelkov. Toda UUNT
         v dupliki priznava, da je bil prevod slab in da je torej odbor za pritožbe napačno razlagal ta računa, ki izkazujeta manjšo
         količino prodanih izdelkov od tiste, ki jo je sprva ugotovil oddelek za ugovore in jo nato povzel odbor za pritožbe. Vendar
         sta po mnenju UUNT ta računa pri celoviti presoji dokazov o resni in dejanski uporabi, med katerimi naj bi bila grška odločba
         glavni dokaz, na podlagi katerega je odbor za pritožbe menil, da se je prejšnja znamka uporabljala resno in dejansko, zanemarljiva.

      19      Člen 74(1) Uredbe št. 40/94 določa, da „[UUNT] preveri dejstva po uradni dolžnosti; vendar pa je […] v postopku v zvezi z
         relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe,
         ki so jih podale stranke“. Ta določba izraža dolžnost skrbnega ravnanja, v skladu s katero mora pristojna institucija skrbno
         in nepristransko preveriti vse dejanske in pravne okoliščine, ki so pomembne za obravnavano zadevo (glej v tem smislu sodbi
         Sodišča z dne 21. novembra 1991 v zadevi Technische Universität München, C-269/90, Recueil, str. I-5469, točka 14, in z dne
         6. novembra 2008 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-405/07 P, ZOdl., str. I‑8301, točka 56; sodbo Splošnega sodišča z dne
         18. septembra 1995 v zadevi Nölle proti Svetu in Komisiji, T-167/94, Recueil, str. II-2589, točka 73, in sklep Splošnega sodišča
         z dne 14. decembra 2005 v zadevi Arizona Chemical in drugi proti Komisiji, T-369/03, ZOdl., str. II-5839, točka 85).

      20      Enako morajo UUNT in njegovi odbori za pritožbe v okviru preučitve vprašanja, ali je bila resna in dejanska uporaba prejšnje
         znamke zadosti dokazana, skrbno in nepristransko preučiti vse dokaze, ki jih predložijo stranke.

      21      V tej zadevi izpodbijana odločba odbora za pritožbe temelji na grški odločbi, ker naj bi bila ta „za to zadevo pomembna“,
         ter na računih z dne 17. maja 2000 in z dne 8. januarja 2001. Odbor za pritožbe je menil, da čeprav nobeden od teh dokazov
         sam zase ne bi zadoščal za dokaz resne in dejanske uporabe prejšnje znamke, pa vsi dokazi skupaj zadoščajo za to (točka 26
         izpodbijane odločbe).

      22      Glede tega je najprej treba ugotoviti, da odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi navaja le, da „meni, da je [grška] odločba
         za to zadevo vsekakor pomembna“, ob tem pa priznava, da v tej odločbi ni nobenih navedb o naravi dokazov, ki so bili predloženi
         v upravnem postopku pred sprejetjem te odločbe.

      23      Kadar se UUNT – vključno z odbori za pritožbe – odloči, da se bo oprl na nacionalno odločbo kot na dokaz, kar načeloma lahko
         stori (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 16. februarja 2000 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (Oblika mila),
         T-122/99, Recueil, str. II-265, točka 61, in z dne 19. septembra 2001 v zadevi Henkel proti UUNT (Okrogla rdeča in bela tableta),
         T-337/99, Recueil, str. II-2597, točka 58), mora v skladu z načeli, navedenimi zgoraj v točkah 19 in 20, z vso zahtevano skrbnostjo
         in vestnostjo preveriti, ali ta dokaz izkazuje resno in dejansko uporabo prejšnje znamke.

      24      V tej zadevi bi vesten preizkus grške odločbe pokazal, da se ta le površno sklicuje na predložene dokumente strank in njihove
         trditve v postopku, v katerem je bila odločba sprejeta. Poleg tega ti dokumenti niso bili vloženi v spis pri UUNT in zato
         odbor za pritožbe ni imel dostopa do njih. Med dokazi, ki jih je intervenientka predložila med postopkom pred UUNT, namreč
         ni bilo nobenega dokumenta iz spisa v postopku pred grškim organom. V teh okoliščinah odbor za pritožbe ni mogel razumeti
         razlogovanja – vključno s presojo dokazov – niti opredeliti dokazov, na podlagi katerih je bila sprejeta grška odločba o ugotovitvi
         resne in dejanske uporabe prejšnje znamke.

      25      Odbor za pritožbe ni mogel prevzeti ugotovitve grških organov kot dokaz resne in dejanske uporabe prejšnje znamke, ne da bi
         podrobneje preučil, ali grška odločba temelji na prepričljivih dokazih, pri čemer bi morala te dokaze predložiti intervenientka.
         Zato je odbor za pritožbe kršil člen 74(1) Uredbe št. 40/94 in dolžnost skrbnega ravnanja, ker je kljub neobstoju takih dokazov
         priznal dokazno vrednost grške odločbe za dokaz resne in dejanske uporabe prejšnje znamke.

      26      V nadaljevanju je treba preveriti, ali je odbor za pritožbe vseeno lahko pravilno ugotovil, da obstaja dokaz o resni in dejanski
         uporabi prejšnje znamke, tako da se je oprl zlasti na računa z dne 17. maja 2000 in z dne 8. januarja 2001. Glede tega je
         treba ugotoviti, da je zaradi napačnega prevoda in napačne razlage odbor za pritožbe napačno sklepal, da ta računa dokazujeta
         prodajo 19.287 in 782 izdelkov. Kot je namreč med postopkom navedla tožeča stranka in kakor je priznal UUNT, vrstica, ki je
         bila prevedena kot izkaz „količine“, dejansko izkazuje „skupno ceno“ v grških drahmah. Kakor je priznal UUNT, se je odbor
         za pritožbe zaradi nevestnosti pri prevajanju zato v izpodbijani odločbi zanesel na napačne številke.

      27      Tako je iz pravilnega prevoda računa z dne 17. maja 2000 razvidno, da je bilo namesto 19.287 obračunanih eteričnih olj, krem
         in dišečih mil, prodanih le 30 eteričnih olj, ena krema in devet mil, kar skupaj znaša 40 izdelkov. Glede računa z dne 8.
         januarja 2001 pa je iz njegovega pravilnega prevoda razvidno, da je bilo prodanih zgolj 45 mil s prejšnjo znamko. Nasprotno,
         kot je med postopkom priznal UUNT, na 1500 dišečih vrečkah, ki so navedene na tem računu, ni omembe prejšnje znamke, zaradi
         česar te ne morejo biti dokaz o njeni uporabi. Število prodanih proizvodov je tako bistveno manjše od števila, ki ga je ugotovil
         odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi. Zato je odbor za pritožbe pri presoji računov z dne 17. maja 2000 in z dne 8. januarja
         2001 storil veliko napako.

      28      Ker je imela grška odločba le omejeno dokazno vrednost, je bila pravilna preučitev podatkov na računih odločilna za presojo
         resne in dejanske uporabe prejšnje znamke. Ker je preučitev teh dveh računov temeljila na napačnem prevodu, napačna ugotovitev
         dejanskega stanja zaradi nezadostne skrbnosti vpliva na celotno izpodbijano odločbo. Zato je odbor za pritožbe med upravnim
         postopkom, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba, kršil člen 74(1) Uredbe št. 40/94 in dolžnost skrbnega ravnanja,
         ker ni skrbno in nepristransko preučil vseh upoštevnih dokazov v tej zadevi. Ni izključeno, da bi pravilna preučitev teh dokazov
         glede na okoliščine primera odbor za pritožbe lahko pripeljala do drugačne presoje glede dokazanosti resne in dejanske uporabe
         prejšnje znamke.

      29      Zato je ta postopkovna napaka razlog za razveljavitev izpodbijane odločbe. Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 74
         Uredbe št. 40/94, je treba sprejeti.

      30      Zato je treba izpodbijano odločbo razveljaviti, ne da bi bilo treba preučiti druge tožbene razloge.

       Stroški
      31      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         UUNT ni uspel, zato se mu v skladu s predlogi tožeče stranke poleg plačila lastnih stroškov naloži plačilo stroškov, ki jih
         je priglasila tožeča stranka.

      32      V skladu s členom 87(4), tretji pododstavek, Poslovnika intervenientka nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat)
      razsodilo:
      1.      Odločba drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 30. novembra 2007
            (zadeva R 298/2007-2) se razveljavi.
      2.      UUNT nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila družba Zino Davidoff SA.
      3.      Družba I. Kleinakis kai SIA OE nosi svoje stroške.

               Azizi

                Cremona

                Frimodt Nielsen

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. julija 2011.
      Podpisi
      *Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. maja 1978. # Lucienne De Roubaix, née De Leye proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik - Napredovanje. # Zadeva 25/77.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (pritožbeni senat) z dne 24. aprila 2009. # Carlos Sanchez Ferriz in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Javni uslužbenci - Uradniki- Napredovanje - Napredovalno obdobje 2005 - Nevpis na seznam uradnikov, ki so napredovali - Multiplikatorji enakovrednosti - Člena 6 in 10 Priloge XIII Kadrovskih predpisov - Interes za navedbo razloga. # Zadeva T-492/07 P.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (pritožbeni senat)
      z dne 24. aprila 2009
      Zadeva T-492/07 P
      Carlos Sanchez Ferriz in drugi
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalno obdobje 2005 – Nevpis na seznam uradnikov, ki so napredovali – Multiplikatorji enakovrednosti – Člena 6 in 10 Priloge XIII h Kadrovskim predpisom – Interes za navedbo razloga“
      Predmet: Pritožba zoper sklep Sodišča za uslužbence Evropske unije (drugi senat) z dne 17. oktobra 2007 v zadevi Sanchez Ferriz in
         drugi proti Komisiji (F-115/06, še neobjavljen v ZOdl. JU), s katero se predlaga razveljavitev tega sklepa.

      Odločitev: Pritožba se zavrne. Carlosu Sanchezu Ferrizu in devetim drugim uradnikom Komisije, katerih imena so v prilogi k sodbi, se
         naloži plačilo njihovih stroškov in stroškov, ki jih je priglasila Komisija v okviru postopka na tej stopnji.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Tožba – Pravni interes – Tožba zoper zavrnitev napredovanja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      2.      Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Odločba o sestavi seznama uradnikov, ki napredujejo – Odločbe na podlagi
            molka organa o nenapredovanju drugih uradnikov, razen tožeče stranke – Izključitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      1.      Da bi uradnik dokazal interes za razglasitev ničnosti odločbe na podlagi molka organa o njegovem nenapredovanju v spornem
         napredovalnem obdobju, ker se stopnja napredovanja, ki se domnevno uporablja v zadevnem nazivu, ni upoštevala, mora dokazati,
         da glede na njegov osebni položaj in zlasti glede na skupno število točk za napredovanje, ki jih je zbral, ni izključeno,
         da bi lahko dosegel prag za napredovanje, če bi se uporabila zgoraj navedena stopnja napredovanja.

      (Glej točko 34.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 22. november 2006, Sanchez Ferriz proti Komisiji, T-436/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-277 in
         II-A-2-1439, točke od 33 do 37 in 39; Sodišče prve stopnje, 26. april 2007, Tebaldi in drugi proti Komisiji, T‑415/04, še
         neobjavljen v ZOdl., točke od 29 do 32.

      2.      Čeprav je res, da odločba organa, pristojnega za imenovanja, o sestavi seznama uradnikov, ki napredujejo v napredovalnem obdobju,
         ne preneha učinkovati po izteku tega obdobja, ker lahko uradnik v naslednjih napredovalnih obdobjih tekmuje z določenim številom
         uradnikov, ki bi, če bi bilo primerno, že lahko napredovali v navedenem napredovalnem obdobju, če bi organ, pristojen za imenovanja,
         uporabil višjo stopnjo napredovanja, ostane dejstvo, da odločb na podlagi molka organa o nenapredovanju teh uradnikov v navedenem
         napredovalnem obdobju ni mogoče šteti za akte, ki posegajo v položaj tega uradnika.

      (Glej točko 38.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 19. oktober 2006, Buendía Sierra proti Komisiji, T-311/04, ZOdl., str. II-4137, točka 349.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 8. februarja 2013. # Elke Piotrowski proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Mednarodna registracija, ki označuje Evropsko skupnost - Besedna znamka MEDIGYM - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisnost - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Pravica do izjave - Člen 75, drugi stavek, Uredbe št. 207/2009. # Zadeva T-33/12.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. septembra 2013. # Slancheva sila EOOD proti Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond «Zemedelie» Razplashtatelna agentsia. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Administrativen sad Sofia-grad - Bolgarija. # Skupna kmetijska politika - EKSRP - Uredba (EU) št. 65/2011 - Podpora za razvoj podeželja - Pomoč za ustanavljanje in razvoj mikropodjetij - Pojem ‘lažno ustvarjeni pogoji‘ - Zlorabe - Dokaz. # Zadeva C-434/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 12. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Skupna kmetijska politika — EKSRP — Uredba (EU) št. 65/2011 — Podpora za razvoj podeželja — Pomoč za ustanavljanje in razvoj mikropodjetij — Pojem‘lažno ustvarjeni pogoji‘ — Zlorabe — Dokaz“
      V zadevi C‑434/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofija-grad (Bolgarija) z odločbo z dne 14. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 26. septembra 2012, v postopku

         Slančeva sila EOOD

      proti

         Izpalnitelen direktor na Državen fond „Zemedelje“ Razplaštatelna agencija,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi M. Berger, predsednica senata, sodnica, E. Levits (poročevalec) in J.‑J. Kasel, sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Izpalnitelen direktor na Državen fond „Zemedelje“ Razplaštatelna agencija R. Porožanov in D. Petrova, odvetnika,

               —

               za bolgarsko vlado E. Petranova in D. Drambozova, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo S. Petrova in G. von Rintelen, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(8) Uredbe Komisije (EU) št. 65/2011 z dne 27. januarja 2011 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja (UL L 25, str. 8).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Slančeva sila EOOD (v nadaljevanju: družba Slančeva) in Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond „Zemedelje“ Razplashtatelna agentsia (izvršnim direktorjem državnega kmetijskega sklada – plačilna agencija; v nadaljevanju: DFZ-RA), ker je slednji zavrnil prošnjo za financiranje projekta fotovoltaičnega parka iz naslova Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uredba Sveta (ES) št. 1698/2005 z dne 20. septembra 2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) (UL L 277, str. 1) določa pravila za delovanje tega sklada. Izvedbene določbe za to uredbo so v Uredbi št. 65/2011.

               4

               Iz sheme podpore, os 3, ki zadeva kakovost življenja na podeželju in diverzifikacijo podeželskega gospodarstva, člen 52(a)(ii) Uredbe št. 1698/2005 določa:
               „[p]odporo za ustanavljanje in razvoj mikropodjetij z namenom spodbujanja podjetništva in razvoja gospodarske strukture“.

               5

               Člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 določa:
               „Ne glede na kakršne koli posebne določbe se plačilo ne izplača upravičencem, za katere se ugotovi, da so ustvarili lažne pogoje, potrebne za pridobitev takih plačil, da bi pridobili korist v nasprotju s cilji sheme podpore.“

         Bolgarsko pravo

               6

               Uredba št. 29 z dne 11. avgusta 2008 o pogojih in načinih dodelitve nepovratne finančne pomoči v okviru sheme pomoči „podpora za ustanavljanje in razvoj mikropodjetij“ programa za razvoj podeželja za obdobje 2007–2013 (DV št. 76 z dne 29. avgusta 2008) v različici z dne 20. julija 2010, kakor se je uporabljala v času dejanskega stanja zadeve v glavni stvari, v členu 2 določa:
               „Pomoč se lahko pridobi za projekte, ki prispevajo k doseganju ciljev sheme podpore. Cilji sheme podpore so:
               podpora razvoju in ustanavljanju novih delovnih mest v nekmetijskih mikropodjetjih na podeželju;
               spodbujanje podjetništva na podeželju;
               spodbujanje razvoja integriranega turizma na podeželju.“

               7

               Člen 4(2), točka 10, te uredbe določa, da se za pridobivanje in prodajo energije iz obnovljivih virov z močjo naprave nad 1 megavatom ne dodeli nobene podpore.

               8

               Člen 6 Uredbe št. 29 določa:
               „[…]
               2.   Podpora projektom za pridobivanje in prodajo energije iz obnovljivih virov predstavlja 80 % upravičenih izdatkov, a ne sme preseči 200.000 EUR.
               […]“

               9

               Člen 7(2) Uredbe št. 29 določa:
               „Prosilcem/upravičencem se pomoč ne dodeli v primeru ugotovitve funkcionalne nesamostojnosti in/ali ustvarjanja lažnih pogojev, potrebnih za pridobitev pomoči, z namenom pridobitve koristi v nasprotju s cilji ukrepa.“

               10

               Točki 30 in 31 dodatnih določb Uredbe št. 29 določata:

                        „30.

                        ‘ustvarjanje lažnih pogojev’ se nanaša na vse pogoje v smislu člena 4(8) Uredbe […] št. 65/2011 […].

                        31.

                        ‘Funkcionalna nesamostojnost’ je umetna razdelitev proizvodnih in tehnoloških procesov v okviru različnih projektov ali ugotovitev uporabe skupne infrastrukture, ki jo financira Program za razvoj podeželja, za pridobitev pomoči in tako pridobitev koristi, ki ni skladna s cilji sheme podpore v okviru programa za razvoj podeželja.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               11

               V okviru sheme pomoči „podpora za ustanavljanje in razvoj mikropodjetij“ programa za razvoj podeželja je družba Slančeva pri DFZ-RA 13. maja 2009 vložila prošnjo za financiranje projekta gradnje fotovoltaične elektrarne.

               12

               Zastopnik družbe Slančeva je g. Micov, edini družbenik in poslovodja te družbe pa je ga. Micova. Ti osebi sta zakonski par.

               13

               Prošnja za financiranje družbe Slančeva vsebuje, prvič, pogodbo o najemu zemljišča, na katerem bi morala biti zgrajena fotovoltaična elektrarna, med družbo Slančeva in lastnikoma tega zemljišča, g. Micovim in go. Micovo. Drugič, ta prošnja vsebuje pogodbo o prodaji stavbne pravice med družbo Korina Export EOOD, katere edini družbenik in poslovodja je g. Micov, in družbo Slančeva.

               14

               Pri obravnavi prošnje družbe Slančeva je DFZ-RA ugotovil, da je bilo zadevno zemljišče med dvema drugima zemljiščema, za kateri je bila zaprošena pomoč iz istega programa, za enaka projekta, kot je bil projekt družbe Slančeva. G. Micov in ga. Micova sta lastnika teh dveh drugih zemljišč. Stavbno pravico za ti zemljišči je ravno tako prodala družba Korina Export EOOD.

               15

               Izvedba teh treh projektov je bila zaupana isti družbi 3 K AD.

               16

               Glede na te okoliščine in dejstvo, da je bil v teh treh projektih za gradnjo fotovoltaične elektrarne naveden isti sedež, je izvršni direktor DFZ-RA z odločbo z dne 9. decembra 2011 zavrnil sofinanciranje investicijskega projekta družbe Slančeva, ker je ugotovil funkcionalno nesamostojnost in ustvarjanje lažnih pogojev, potrebnih za pridobitev pomoči, z namenom pridobitve koristi v nasprotju s cilji ukrepa.

               17

               Izvršni direktor DFZ-RA je ocenil, da je bil namen projekta družbe Slančeva obid omejitve maksimalnega financiranja na projekt, ki znaša ustrezno protivrednost 200.000 eurov v bolgarskih levih (BGN).

               18

               Družba Slančeva je pri Administrativen sad Sofija-grad predlagala razglasitev ničnosti zavrnilne odločbe DFZ-RA.

               19

               To sodišče je ocenilo, da je rešitev spora, ki mu je predložen, odvisna od razlage pojma „ustvarjanje lažnih pogojev“ v smislu člena 4(8) Uredbe št. 65/2011.

               20

               Poudarja, da bolgarska uprava uporablja široko razlago tega pojma, ki se opira na te kazalnike: pravno povezanost zadevnih oseb in dejstvo, da gre za iste osebe, ter enakost projektov in sedežev zadevnih družb.

               21

               Vendar predložitveno sodišče navaja, da je v njegovi sodni praksi pojem ustvarjanja lažnih pogojev razlagan ožje. V skladu s to sodno prakso zgolj obstoj skupnih okoliščin ne zadošča za dokaz, da gre za lažno ustvarjene pogoje, ki se zahtevajo za dodelitev pomoči. Ta sodna praksa namreč zahteva, da DFZ-RA dokaže namerno usklajevanje med pravnimi osebami in/ali s tretjimi zaradi pridobitve koristi v nasprotju s cilji sheme podpore.

               22

               V teh okoliščinah je Administrativen sad Sofija-grad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Kako je treba glede na kontekst iz člena 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati pojem „ustvariti lažne pogoje“?

                        2.

                        Ali je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da nasprotuje členu 7(2) bolgarske uredbe št. 29 z dne 11. avgusta 2008, v skladu s katero se prosilcem/upravičencem ne dodeli podpora, če se ugotovi, da so z namenom pridobitve koristi v nasprotju s cilji ukrepa ustvarjali lažne pogoje, potrebne za pridobitev podpore?

                        3.

                        Ali je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da nasprotuje sodni praksi v Republiki Bolgariji, v skladu s katero so pogoji za pridobitev koristi v nasprotju s cilji ukrepa lažno ustvarjeni takrat, kadar je med prosilci pravna povezava?

                        4.

                        Ali dejstvo, da različni prosilci, ki so samostojni pravni subjekti, uporabljajo samostojne sosednje parcele, ki so pred vložitvijo prošnje sestavljale eno parcelo, in ugotovljena dejanska povezanost, na primer isti pooblaščenec, ponudnik, izvajalec, sedež družbe in naslov prosilcev, pomenita „ustvarjanje lažnih pogojev“?

                        5.

                        Ali je potrebna ugotovitev, da gre za naklepno usklajevanje med prosilci in/ali tretjo osebo s ciljem pridobitve koristi nekemu posameznemu prosilcu?

                        6.

                        Kaj je korist v smislu člena 4(8) Uredbe št. 65/2011 in zlasti ali ta pojem zajema tudi pripravo več manjših investicijskih projektov z namenom, da bi si posamezen prosilec za vsakega od teh projektov zagotovil financiranje največ do 200.000 EUR, tudi če so jih vložili različni prosilci?

                        7.

                        Ali je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da nasprotuje sodni praksi v Republiki Bolgariji, v skladu s katero se za kršitev te določbe zahteva izpolnjevanje treh kumulativno določenih pogojev, da: [prvič,] obstaja funkcionalna nesamostojnost in/ali so bili ustvarjeni lažni pogoji za pridobitev podpore, [drugič,] namen tega je pridobitev koristi, in [tretjič,]. ta korist je v nasprotju s cilji ukrepa?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               23

               Vprašanja za predhodno odločanje zadevajo pogoje za uporabo člena 4(8) Uredbe št. 65/2011 in razlago te določbe v bolgarski zakonodaji in sodni praksi.

               24

               Zato je treba najprej obravnavati prvo vprašanje in vprašanja od četrtega do sedmega, potem pa odgovoriti še na drugo in tretje vprašanje.

         Prvo vprašanje in vprašanja od četrtega do sedmega

               25

               S temi vprašanji želi predložitveno sodišče izvedeti pogoje za uporabo člena 4(8) Uredbe št. 65/2011.

               26

               Najprej je treba poudariti, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da je bolgarska uprava zavrnila investicijski projekt, ki ga je predlagala družba Slančeva, iz podpore za ustanavljanje in razvoj mikropodjetij z namenom spodbujanja podjetništva in razvoja gospodarske strukture, ker je ta družba želela z zlorabo priti do dodelitve pomoči in sheme podpore EKSRP.

               27

               V skladu z ustaljeno sodno prakso uporaba uredb Unije ne sme biti razširjena tako, da zajema zlorabe gospodarskih subjektov (glej v tem smislu sodbo z dne 11. januarja 2007 v zadevi Vonk Dairy Products, C-279/05, ZOdl., str. I-239, točka 31).

               28

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da investicijski projekt družbe Slančeva formalno izpolnjuje merila za pridobitev pomoči za ustanavljanje in razvoj mikropodjetij na podlagi člena 52(a)(ii) Uredbe št. 1698/2005 in nacionalne zakonodaje.

               29

               Sodišče pa je že presodilo, da je v teh okoliščinah za dokaz o zlorabi potencialnega prejemnika take pomoči po eni strani potreben skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da čeprav so bili spoštovani formalni pogoji, določeni v predpisu Unije, cilj, ki mu ta predpis sledi, ni bil dosežen, in po drugi strani subjektivni element, ki sestoji iz namena pridobiti korist, ki izhaja iz predpisa Unije, tako da se ustvarijo lažni pogoji za pridobitev te koristi (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2005 v zadevi Eichsfelder Schlachtbetrieb, C-515/03, ZOdl., str. I-7355, točka 39 in navedena sodna praksa).

               30

               Poleg tega je Sodišče navedlo, da je nacionalno sodišče pristojno za to, da v skladu s pravili dokazovanja nacionalnega prava, če to ne ogroža učinkovitosti prava Unije, ugotovi obstoj teh dveh elementov (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 2000 v zadevi Emsland-Stärke, C-110/99, Recueil, str. I-11569, točka 54 in navedena sodna praksa).

               31

               V tem kontekstu je treba razlagati pojma „ustvarjanje lažnih pogojev“, ki se zahtevajo za pridobitev plačila, in „korist, v nasprotju s“ v smislu člena 4(8) Uredbe št. 65/2011.

               32

               Prvič, glede objektivnega elementa je treba spomniti, da je na podlagi uvodne izjave 46 Uredbe št. 1698/2005 cilj sheme podpore EKSRP za razvoj podeželja med drugim pomoč pri „diverzifikaciji kmetijskih dejavnosti v smeri nekmetijskih dejavnosti in pri razvoju nekmetijskega sektorja, spodbujanju zaposlovanja, […] ter izvajanje naložb, zaradi katerih so podeželska območja privlačnejša, da bi tako spremenili trende gospodarskega in družbenega nazadovanja ter upadanja števila prebivalcev na podeželju“.

               33

               Konkretno, cilj člena 52 Uredbe št. 1698/2005, na podlagi katerega je bila zaprošena pomoč za investicijski projekt iz zadeve v glavni stvari, je podpora ukrepom za diverzifikacijo podeželskega gospodarstva ter zajema pomoči za ustanavljanje in razvoj mikropodjetij z namenom spodbujanja podjetništva in razvoja gospodarske strukture.

               34

               V tem okviru Uredba št. 29 določa omejitve glede financiranja investicijskih projektov s strani EKSRP, ki zadevajo pridobivanje in distribucijo energije iz obnovljivih virov in ki spadajo v kategorijo ukrepov iz člena 52 Uredbe št. 1698/2005. Tako je najvišji znesek financiranja EKSRP omejen na 200.000 EUR na prejemnika. Financiranje pa se nanaša le na naprave za pridobivanje energije, katerih zmogljivost je 1 megavat ali manj.

               35

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da EKSRP financiranje projekta fotovoltaične elektrarne družbe Slančeva ni sprejel, ker je pristojna nacionalna uprava glede na okoliščine zadeve iz postopka v glavni stvari ocenila, da je bil namen te družbe obid omejitev, ki so bile določene v nacionalni zakonodaji s tem, da je v dogovoru s tretjimi, ki so bili sami prosilci za pomoč iz naslova zadevne sheme podpore EKSRP, enoten projekt umetno razdelila na tri manjše projekte.

               36

               Vendar taka okoliščina sama po sebi ne izključuje, da bi investicijski projekt, ki ga je predlagala družba Slančeva, prispeval k doseganju ciljev Uredbe št. 1698/2005.

               37

               V zvezi s tem mora nacionalno sodišče, čeprav se družbi Slančeva očita, da je hotela obiti omejitve glede velikosti projektov, za katere se lahko pridobi pomoč, ter glede maksimalnega zneska pomoči na prejemnika, presoditi, ali je posledica tega namena, da ni mogoče doseči ciljev iz člena 52(a)(ii) Uredbe št. 1698/2005.

               38

               V tem okviru bo moralo to sodišče med drugim upoštevati opredelitev mikropodjetij, katerih ustanavljanje in razvoj sta predmet pomoči iz člena 52 Uredbe št. 1698/2005, kot je podana v členu 2(3) Priloge k Priporočilu Komisije 2003/361/ES z dne 6. maja 2003 o opredelitvi mikro-, malih in srednjih podjetij (UL L 124, str. 36).

               39

               Drugič, kar zadeva subjektivni element, mora nacionalno sodišče ugotoviti dejansko vsebino in pravi pomen sporne prošnje za financiranje (sodba z dne 21. januarja 2006 v zadevi Halifax in drugi, C-255/02, ZOdl., str. I-1609, točka 81).

               40

               Ob tem so dejanski elementi, ki jih lahko to sodišče upošteva za ugotovitev ustvarjanja lažnih pogojev, katerih izpolnitev se zahteva za pridobitev plačil iz EKSRP, pravne, gospodarske in/ali osebne povezave med osebami, vpletenimi v zadevno investicijsko transakcijo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Emsland-Stärke, točka 58).

               41

               Obstoj tega subjektivnega elementa je lahko okrepljen tudi z dokazom dogovarjanja, ki je lahko podano v obliki namernega usklajevanja med različnimi investitorji, ki prosijo za pomoč iz sheme podpor EKSRP, zlasti kadar so investicijski projekti enaki ter obstaja geografska, ekonomska, funkcionalna, pravna in/ali osebna zveza med projekti (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Vonk Dairy Products, točka 33).

               42

               Vendar je Sodišče razsodilo, da ni mogoče zavrniti financiranja projekta, kadar je lahko utemeljitev za zadevno investicijo kaj drugega kot zgolj pridobitev plačila iz sheme podpore EKSRP (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Halifax in drugi, točka 75).

               43

               Zato je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da pogoji za njegovo uporabo zahtevajo obstoj objektivnega in subjektivnega elementa. Glede prvega mora predložitveno sodišče preučiti objektivne okoliščine posameznega primera, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da cilja, ki mu sledi shema podpore EKSRP, ni mogoče doseči. Glede drugega elementa mora predložitveno sodišče obravnavati objektivne dokaze, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da je z ustvarjanjem lažnih pogojev, katerih izpolnitev se zahteva za pridobitev plačila iz sheme podpore EKSRP, za tako izplačilo prosilec nameraval priti izključno do koristi, ki ni skladna s cilji te sheme. Glede tega se lahko predložitveno sodišče opre ne le na elemente, kot so pravne, ekonomske in/ali osebne povezave med osebami, ki so vpletene v podobne investicijske projekte, temveč tudi na znamenja, ki kažejo na namerno usklajevanje med temi osebami.

         Drugo in tretje vprašanje

               44

               Z drugim in tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa zavrnitev plačila pomoči iz sheme podpore EKSRP, kadar investicijski projekt ni funkcionalno neodvisen, in sodni praksi nacionalnih sodišč, ki šteje, da so podani lažni pogoji, katerih izpolnitev se zahteva za pridobitev plačila, kadar obstaja pravna povezava med prosilci za tako plačilo.

               45

               Kot je razvidno iz točke 29 te sodbe, se za uporabo člena 4(8) Uredbe št. 65/2011 zahteva, da sta podana dva elementa, eden objektiven in drug subjektiven.

               46

               Čeprav je res, da to, da je predložitveno sodišče ugotovilo okoliščine glede obstoja pravne povezave med prosilci za pomoč, torej neobstoj funkcionalne avtonomije med različnimi zadevnimi investicijskimi projekti, predstavlja indice na podlagi katerih je mogoče sklepati o ustvarjanju lažnih pogojev, potrebnih za pridobitev plačil v smislu člena 4(8) Uredbe št. 65/2011, ostaja dejstvo, da je treba to presojo opraviti glede na vse okoliščine posameznega primera.

               47

               Zlasti se mora predložitveno sodišče prepričati, da iz vseh objektivnih elementov zadeve v glavni stvari izhaja, da je glavni cilj odločitev, ki se nanašajo na značilnosti zadevnih investicijskih projektov, plačilo pomoči iz sheme podpore in da ni podana nobena druga utemeljitev, povezana s cilji te sheme.

               48

               Zato je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se prošnja za plačilo iz sheme podpore EKSRP zavrne zgolj zato, ker investicijski projekt, ki je predmet prošnje za pomoč iz te sheme, ni funkcionalno neodvisen ali ker obstaja pravna povezava med prosilci za tako pomoč, ne da bi bili upoštevani drugi objektivni elementi zadevnega primera.

         Stroški

               49

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 4(8) Uredbe Komisije (EU) št. 65/2011 z dne 27. januarja 2011 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja je treba razlagati tako, da pogoji za njegovo uporabo zahtevajo obstoj objektivnega in subjektivnega elementa. Glede prvega od teh elementov mora predložitveno sodišče preučiti objektivne okoliščine posameznega primera, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da cilja, ki mu sledi shema podpore Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP), ni mogoče doseči. Glede drugega elementa mora predložitveno sodišče obravnavati objektivne dokaze, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da je z ustvarjanjem lažnih pogojev, katerih izpolnitev se zahteva za pridobitev plačila iz sheme podpore EKSRP, za tako izplačilo prosilec nameraval priti izključno do koristi, ki ni skladna s cilji te sheme. Glede tega se lahko predložitveno sodišče opre ne le na elemente, kot so pravne, ekonomske in/ali osebne povezave med osebami, ki so vpletene v podobne investicijske projekte, temveč tudi na indice, ki kažejo na namerno usklajevanje med temi osebami.

                           2.

                           Člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se prošnja za plačilo iz sheme podpore Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) zavrne zgolj zato, ker investicijski projekt, ki je predmet prošnje za pomoč iz te sheme, ni funkcionalno neodvisen ali ker obstaja pravna povezava med prosilci za tako pomoč, ne da bi bili upoštevani drugi objektivni elementi zadevnega primera.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: bolgarščina.


Sodba Sodišča z dne 12. junija 1990. # Zvezna republika Nemčija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Kmetijstvo - EKUJS. # Zadeva C-8/88.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. julija 2012.#Compañía Española de Tabaco en Rama, SA (Cetarsa) proti Evropska komisija.#Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Španski trg nakupa in prve predelave surovega tobaka – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Določanje cen in razdelitev trga – Globa – Enako obravnavanje – Maksimalna omejitev 10 % prometa – Sodelovanje – Izkrivljanje dokazov – Očitna napaka pri presoji – Neobrazložitev.#Zadeva C‑181/11 P.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. julija 2012 – Cetarsa proti Komisiji
      (Zadeva C-181/11 P)
      „Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Španski trg nakupa in prve predelave surovega tobaka – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Določanje cen in razdelitev trga – Globa – Enako obravnavanje – Maksimalna omejitev 10 % prometa – Sodelovanje – Izkrivljanje dokazov – Očitna napaka pri presoji – Neobrazložitev“
      1.                     Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev,
            razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančno navesti izkrivljena dejstva in dokazati
            nepravilno presojo, ki je pripeljala do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58(1); Poslovnik Sodišča, člen 112(1)(1)(c))
            (Glej točke 56, 57, 96 in 97.)
      2.                     Pritožba – Razlogi – Izkrivljanje nacionalnega prava, upoštevanega kot dokaz – Dopustnost (člen 256 PDEU; Statut Sodišča,
            člen 58(1)) (Glej točko 59.)
      3.                     Sodni postopek – Navajanje novih razlogov med postopkom – Pogoji – Uporaba pritožbenega postopka (Poslovnik Sodišča, člena 42(2)
            in 118) (Glej točki 60 in 61.)
      4.                     Pritožba – Razlogi – Razlog, prvič naveden v okviru pritožbe – Nedopustnost (Statut Sodišča, člen 58; Poslovnik Sodišča, člen 113(2))
            (Glej točko 62.)
      5.                     Sodni postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti – Kratek povzetek navedenih razlogov – Neobstoj –
            Nedopustnost (Poslovnik Splošnega sodišča, člena 44(1)(c) in 48(2)) (Glej točko 64.)
      6.                     Pritožba – Razlogi – Pomanjkljiva obrazložitev – Implicitna obrazložitev Splošnega sodišča – Dopustnost – Pogoji (člen 256 PDEU;
            Statut Sodišča, člena 36 in 53(1)) (Glej točki 71 in 101.)
      7.                     Konkurenca – Globa – Znesek – Določitev – Najvišji znesek – Izračun – Razlika med končnim in vmesnim zneskom globe – Posledice
            (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2)(2)) (Glej točke od 80 do 85.)
      Predmet

               Pritožba zoper sodbo Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 3. februarja 2011 – Cetarsa proti Komisiji (T-33/05), s katero
                  je Splošno sodišče zavrnilo predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2004) 4030 final z dne 20. oktobra 2004 o postopku
                  na podlagi člena 81(1) [ES] (zadeva COMP/C.38.238/B.2 – Surovi tobak – Španija) in zavrglo nasprotno tožbo Komisije za zvišanje
                  globe, naložene tožeči stranki.

            Izrek

                  1.

                  	Glavna pritožba in nasprotna pritožba se zavrneta.

                  2.

                  	Compañía española de tabaco en rama SA (Cetarsa) se naloži stroške v zvezi z glavno pritožbo.

                  3.

                  	Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov v zvezi z nasprotno pritožbo.


Sodba Sodišča z dne 7. junija 1966. # Société anonyme des laminoirs, hauts fourneaux, forges, fonderies et usines de la Providence in drugi proti Visoki oblasti ESPJ. # Združene zadeve 29, 31, 36, 39 do 47, 50 in 51-63.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 27. junija 1995. # PIA HiFi Vertriebs GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Protidampinške dajatve. # Zadeva T-169/94.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 14. septembra 2017.#Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije Alpenschmaus – Prejšnja besedna znamka Evropske unije ALPEN – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-103/16.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 8. marca 2001. # Laszlo Bakcsi proti Finanzamt Fürstenfeldbruck. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # DDV. # Zadeva C-415/98.