title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. aprila 2011.#Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte d’appello di Trento - Italija.#Območje svobode, varnosti in pravice - Direktiva 2008/115/ES - Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav - Člena 15 in 16 - Nacionalna zakonodaja, ki določa zaporno kazen za nezakonito prebivajoče državljane tretjih držav, ki se ne ravnajo v skladu z odredbo o zapustitvi ozemlja države članice - Združljivost.#Zadeva C-61/11 PPU.

text:
      SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 28. aprila 2011(*)

      „Območje svobode, varnosti in pravice – Direktiva 2008/115/ES – Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav – Člena 15 in 16 – Nacionalna ureditev, ki določa zaporno kazen za nezakonito prebivajoče državljane tretjih držav, ki se ne ravnajo v skladu
         z odredbo o zapustitvi ozemlja države članice – Združljivost“

      V zadevi C‑61/11 PPU,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Corte d’appello di Trento
         (Italija) z odločbo z dne 2. februarja 2011, ki je prispela na Sodišče 10. februarja 2011, v kazenskem postopku proti

      Hassenu El Dridiju, alias Soufiju Karimu,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.-J. Kasel, M. Ilešič (poročevalec), E. Levits in M. Safjan, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi predloga predložitvenega sodišča z dne 2. februarja 2011, ki je prispel na Sodišče 10. februarja 2011 in je bil
         dopolnjen 11. februarja 2011, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku v skladu s členom
         104b Poslovnika Sodišča,

      na podlagi odločbe prvega senata z dne 17. februarja 2011 o ugoditvi temu predlogu,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. marca 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za H. El Dridija M. Pisani in L. Masera, odvetnika,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z L. D’Ascio, avvocato dello Stato,
      –        za Evropsko komisijo M. Condou-Durande in L. Prete, zastopnika,
      po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 15 in 16 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in
         Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov
         tretjih držav (UL L 348, str. 98).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru postopka proti H. El Dridiju, ki je obsojen na enoletno zaporno kazen zaradi kaznivega dejanja
         nezakonitega zadrževanja na italijanskem ozemlju brez utemeljenega razloga, s čimer je kršil odredbo questore di Udine (vodja
         policije v Vidmu) o njegovi odstranitvi.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        V uvodnih izjavah 2, 6, 13, 16 in 17 Direktive 2008/115 je navedeno:

      „(2)      Evropski svet v Bruslju 4. in 5. novembra 2004 je pozval k ustanovitvi učinkovite politike odstranitev in repatriacije, ki
         temelji na skupnih standardih, da se osebe vrnejo na human način in ob polnem spoštovanju njihovih temeljnih pravic in dostojanstva.

      […]
      (6)      Države članice bi morale zagotoviti, da se nezakonito prebivanje državljanov tretjih držav zaključi po poštenem in preglednem
         postopku. […]

      […]
      (13)      Pri uporabi prisilnih ukrepov bi bilo treba izrecno upoštevati načeli sorazmernosti in učinkovitosti glede na uporabljene
         ukrepe in zastavljene cilje. […]

      […]
      (16)      Uporaba pridržanja z namenom odstranitve bi morala biti omejena in bi morala v zvezi z uporabljenimi ukrepi in zastavljenimi
         cilji upoštevati načelo sorazmernosti. Pridržanje je upravičeno samo z namenom priprave vrnitve ali izvedbe postopka odstranitve
         in če uporaba milejših prisilnih ukrepov ni zadostna.

      (17)      S pridržanimi državljani tretjih držav bi bilo treba ravnati humano in dostojanstveno, ob spoštovanju njihovih temeljnih pravic
         in v skladu z mednarodnim in nacionalnim pravom. Brez poseganja v prvo prijetje s strani organov pregona, ki ga ureja nacionalna
         zakonodaja, bi se moralo pridržanje praviloma izvajati v posebnih centrih za pridržanje.“

      4        Člen 1 Direktive 2008/115, naslovljen „Predmet urejanja“, določa:

      „Ta direktiva določa skupne standarde in postopke, ki se uporabljajo v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih
         državljanov tretjih držav, v skladu s temeljnimi pravicami kot splošnimi načeli prava Skupnosti in mednarodnega prava, vključno
         z obveznostmi, ki se nanašajo na zaščito beguncev in človekove pravice.“

      5        Člen 2(1) in (2) navedene direktive določa:

      „1.      Ta direktiva se uporablja za državljane tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice.
      2.      Države članice se lahko odločijo, da te direktive ne uporabljajo za državljane tretjih držav, ki:
      […]
      b)      se morajo v skladu z nacionalno zakonodajo vrniti zaradi kazenske sankcije ali zaradi posledice kazenske sankcije ali pa so
         v postopku izročitve.“

      6        Člen 3, točka 4, Direktive 2008/115 pojem „odločba o vrnitvi“ za namene te direktive opredeljuje kot „upravno ali sodno odločbo
         ali akt, ki navaja ali opredeljuje, da je prebivanje državljana tretje države nezakonito, ter nalaga ali navaja obveznost
         vrnitve“.

      7        Člen 4(3) navedene direktive določa:

      „Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da sprejmejo ali ohranijo določbe, ki so ugodnejše za osebe, za katere se
         uporabljajo, če so takšne določbe združljive s to direktivo.“

      8        V skladu s členom 6(1) te direktive „[države članice b]rez poseganja v izjeme iz odstavkov 2 do 5 […] izdajo odločbo o vrnitvi
         vsakemu državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njihovem ozemlju“.

      9        Člen 7 Direktive 2008/115, naslovljen „Prostovoljni odhod“, določa:

      „1.      V odločbi o vrnitvi se določi ustrezno obdobje za prostovoljni odhod, in sicer od sedem do trideset dni, brez poseganja v
         izjeme iz odstavkov 2 in 4. Države članice lahko v svoji nacionalni zakonodaji navedejo, da je tako obdobje zagotovljeno le,
         če zadevni državljan tretje države za to zaprosi. V tem primeru države članice obvestijo zadevne državljane tretjih držav
         o možnosti vložitve takšne vloge.

      […]
      3.      V obdobju za prostovoljni odhod se lahko naložijo določene obveznosti, namenjene preprečevanju nevarnosti pobega, kot so redno
         javljanje organom, položitev ustrezne finančne garancije, predložitev dokumentov ali obveznost zadrževanja na določenem mestu.

      4.      Če obstaja nevarnost pobega ali če je bila vloga za zakonito prebivanje zavrnjena kot očitno neutemeljena ali lažna ali če
         zadevna oseba ogroža javni red, javno varnost ali državno varnost, se države članice lahko vzdržijo odobritve obdobja za prostovoljni
         odhod ali odobrijo obdobje, krajše od sedmih dni.“

      10      Člen 8(1) in (4) navedene direktive določa:

      „1.      Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za izvršitev odločbe o vrnitvi, če v skladu s členom 7(4) ni bilo odobreno obdobje
         za prostovoljni odhod ali če obveznost vrnitve ni bila izpolnjena v obdobju za prostovoljni odhod, odobrenem v skladu s členom
         7.

      […]
      4.      V primerih, ko države članice – kot zadnjo možnost – uporabijo prisilne ukrepe za izvajanje odstranitve državljana tretje
         države, ki se upira odstranitvi, so takšni ukrepi sorazmerni in ne prekoračujejo razumne sile. Izvajajo se v skladu s temeljnimi
         pravicami in z ustreznim spoštovanjem dostojanstva in telesne integritete zadevnega državljana tretje države, kot je predvideno
         v nacionalni zakonodaji.“

      11      Člen 15, ki je v poglavju IV te direktive, naslovljenem „Pridržanje z namenom odstranitve“, določa:

      „1.      Razen če v določenem primeru ni možno učinkovito uporabiti drugih zadostnih, vendar manj prisilnih ukrepov, lahko države članice
         pridržijo državljana tretje države, ki je v postopku vračanja, le, da pripravijo vrnitev in/ali izvedejo postopek odstranitve,
         zlasti če:

      a)      obstaja nevarnost pobega, ali
      b)      se zadevni državljan tretje države izogiba ali ovira pripravo vrnitve ali postopek odstranitve.
      Obdobje pridržanja je kar se da kratko in traja le toliko časa, kolikor trajajo postopki za ureditev odstranitve, ti pa se
         izvedejo skrbno.

      […]
      3.      V vsakem primeru se na zahtevo zadevnega državljana tretje države ali po uradni dolžnosti pridržanje pregleda v razumnih časovnih
         presledkih. V primeru podaljšanja pridržanja pregled nadzira sodni organ.

      4.      Kadar s pravnega vidika ali iz drugih razlogov ni več upravičeno pričakovati odstranitve ali ker pogoji iz odstavka 1 niso
         več izpolnjeni, pridržanje ni več upravičeno in zadevna oseba se nemudoma izpusti.

      5.      Pridržanje traja, dokler so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1 in kolikor je to potrebno, da se zagotovi uspešna odstranitev.
         Vsaka država članica določi omejeno obdobje pridržanja, ki ne sme presegati šestih mesecev.

      6.      Države članice ne smejo podaljšati obdobja iz odstavka 5, razen za omejeno obdobje, ki v skladu z nacionalno zakonodajo ne
         sme presegati dvanajst mesecev, kadar obstaja verjetnost, da bo postopek odstranitve kljub vsem ustreznim prizadevanjem trajal
         dlje zaradi:

      a)      nezadostnega sodelovanja zadevnega državljana tretje države, ali
      b)      zamud pri pridobivanju potrebne dokumentacije iz tretjih držav“.
      12      Člen 16 Direktive 2008/115, naslovljen „Pogoji pridržanja“, v odstavku 1 določa:

      „Pridržanje se praviloma izvaja v posebnih centrih za pridržanje. Če država članica ne more zagotoviti nastanitve v posebnem
         centru za pridržanje in mora za to uporabiti nastanitev v zaporu, so državljani tretjih držav v pridržanju ločeni od navadnih
         zapornikov.“

      13      Člen 18 Direktive 2008/115, naslovljen „Nujne razmere“, določa:

      „1.      Če nenavadno veliko število državljanov tretjih držav, ki se morajo vrniti, predstavlja nepredvideno veliko breme za zmogljivosti
         centrov za pridržanje v državi članici ali za njeno upravno ali sodno osebje, lahko ta država članica v času takšnih izrednih
         razmer […] sprejme nujne ukrepe v zvezi s pogoji pridržanja, ki odstopajo od tistih iz členov 16(1) […].

      2.      Če se zadevna država članica zateče k takšnim izrednim ukrepom, o tem obvesti Komisijo. Slednjo obvesti tudi takoj, ko ni
         več vzrokov za uporabo teh izrednih ukrepov.

      3.      Nič v tem členu se ne sme razumeti kot dovoljenje državam članicam, da odstopajo od svoje splošne obveznosti za sprejetje
         vseh ustreznih, bodisi splošnih ali posebnih, ukrepov, da zagotovijo izpolnjevanje svojih obveznosti iz te direktive.“

      14      V skladu s členom 20(1), prvi pododstavek, Direktive 2008/115 so države članice zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev
         s to direktivo, razen njenega člena 13(4), morale sprejeti najpozneje do 24. decembra 2010.

      15      V skladu s členom 22 navedene direktive je ta začela veljati 13. januarja 2009.

       Nacionalna ureditev
      16      Člen 13 zakonske uredbe št. 286/1998 z dne 25. julija 1998, ki vsebuje prečiščeno besedilo določb, ki urejajo priseljevanje
         in status tujcev (redni dodatek h GURI št. 191 z dne 18. avgusta 1998), kakor je bila spremenjena z zakonom št. 94 z dne 15.
         julija 2009 o določbah s področja javne varnosti (redni dodatek h GURI št. 170 z dne 24. julija 2009, v nadaljevanju: zakonska
         uredba št. 286/1998) v odstavkih 2 in 4 določa:

      „2.      Prefekt odloči o izgonu, kadar je tujec:
      a)      na državno območje vstopil tako, da se je izognil mejnemu nadzoru in mu vstop ni bil zavrnjen […];
      b)      na državnem ozemlju ostal […], ne da bi v predpisanem roku zaprosil za dovoljenje za prebivanje, razen če je ta zamuda nastala
         zaradi višje sile, ali kljub temu, da mu je bilo dovoljenje za prebivanje preklicano ali razveljavljeno, ali ne da bi zaprosil
         za njegovo podaljšanje, čeprav je prenehalo veljati pred več kot 60 dnevi. […]

      […]
      4.      Izgon razen v primerih, naštetih v odstavku 5, izvrši questore s spremstvom do državne meje, ki ga opravijo organi kazenskega
         pregona.“

      17      Člen 14 zakonske uredbe št. 286/1998 določa:

      „1.      Če izgona ni mogoče nemudoma opraviti s spremstvom do državne meje ali z zavrnitvijo vstopa, ker je treba tujcu pomagati,
         opraviti dodatno preverjanje njegove identitete ali državljanstva ali pridobiti potne listine ali ker prevoznik ali drugo
         ustrezno prevozno sredstvo ni na razpolago, questore odloči, da se tujec pridrži za nujno potrebno obdobje v najbližjem centru
         za pridržanje od teh, ki so določeni z odlokom ministra za notranje zadeve v soglasju z ministroma za socialno solidarnost
         in za državno blagajno, proračun in ekonomsko načrtovanje.

      […]
      5a.               Če tujca ni mogoče namestiti v centru za pridržanje ali če nastanitev v takem centru ne omogoči izvršitve izgona ali zavrnitve
         vstopa s spremstvom do državne meje, questore odredi, da tujec v petih dneh zapusti državno ozemlje. Odredba je pisna in vključuje
         sankcije, ki jih povzroči nezakonito prebivanje na državnem ozemlju, tudi pri ponovitvi. Odredbi questoreja je lahko priloženo
         vračilo dokumentov, s katerimi gre lahko zadevna oseba na diplomatska predstavništva, tudi častna, svoje države v Italiji
         in se vrne v državo, ki ji pripada, ali če to ni mogoče, v državo, iz katere prihaja.

      5b.      Tujcu, ki se nezakonito zadržuje na ozemlju države brez utemeljenega razloga in krši odredbo, ki jo je sprejel questore v
         skladu z odstavkom 5a, se lahko naloži zaporna kazen od enega do štirih let, če je bilo o izgonu ali zavrnitvi vstopa odločeno
         po nezakonitem vstopu na državno ozemlje […] ali če ni zaprosil za dovoljenje za prebivanje ali če ni v predpisanem roku prijavil
         svoje navzočnosti na državnem ozemlju in ni bilo višje sile ali če je bilo njegovo dovoljenje za prebivanje preklicano ali
         razveljavljeno. Zaporna kazen od šestih mesecev do enega leta se naloži, če je bil izgon odrejen, ker je dovoljenje za prebivanje
         poteklo pred več kot šestdesetimi dnevi in ni bilo zaprošeno za njegovo podaljšanje, ali če je bila prošnja za izdajo dovoljenja
         za prebivanje zavrnjena […]. Vsekakor se – razen če je bil tujec pridržan – sprejme nov ukrep izgona s spremstvom do državne
         meje, ki ga opravijo organi kazenskega pregona, zaradi neizvršitve odredbe o odstranitvi, ki jo je sprejel questore v skladu
         z odstavkom 5a. V primeru spremstva do državne meje se uporabijo določbe odstavkov 1 in 5a […].

      5c.      Tujcu, za katerega sta bila odrejena ukrep izgona iz odstavka 5b in nov ukrep odstranitve iz odstavka 5a, ki nezakonito ostane
         na državnem ozemlju, se lahko naloži zaporna kazen od enega do petih let. Vsekakor se uporabijo določbe odstavka 5b, tretji
         in zadnji stavek.

      5d.      V primeru kršitev iz odstavka 5b, prvi stavek, in odstavka 5c se opravi poenostavljeni postopek [rito direttissimo] in storilec
         je obvezno priprt.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      18      H. El Dridi je državljan tretje države, ki je nezakonito vstopil v Italijo in nima dovoljenja za prebivanje. Prefekt v Torinu
         je 8. maja 2004 sprejel sklep o njegovem izgonu.

      19      Istega dne mu je bila vročena odredba o odstranitvi z državnega ozemlja, ki jo je 21. maja 2010 na podlagi te odredbe o izgonu
         izdal questore di Udine. Ta odredba o odstranitvi je bila utemeljena z nerazpoložljivostjo prevoznega sredstva, neobstojem
         osebnih dokumentov H. El Dridija ter nemožnostjo njegove začasne namestitve v centru za pridržanje zaradi pomanjkanja prostora
         v temu namenjenih stavbah.

      20      Pri pregledu, opravljenem 29. septembra 2010, se je izkazalo, da H. El Dridi ni ravnal v skladu s to odredbo o odstranitvi.

      21      Sodnik posameznik pri Tribunale di Trento je H. El Dridija po poenostavljenem postopku obsodil na enoletno zaporno kazen za
         kaznivo dejanje iz člena 14(5b) zakonske uredbe št. 286/1998.

      22      H. El Dridi je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Corte d'appello di Trento.

      23      Corte d'appello di Trento se sprašuje o možnosti izreka kazenske sankcije v upravnem postopku vrnitve tujca v njegovo državo
         izvora zaradi nespoštovanja faz tega postopka, saj naj bi bila taka sankcija v nasprotju z načelom lojalnega sodelovanja,
         nujnostjo doseganja ciljev iz Direktive 2008/115 in zagotavljanja njenega polnega učinka ter z načeli sorazmernosti, primernosti
         in smiselnosti kazni.

      24      V zvezi s tem pojasnjuje, da je bila kazenska sankcija iz člena 14(5b) zakonske uredbe št. 286/1998 določena šele po ugotovitvi
         kršitve vmesne faze postopnega postopka izvrševanja odločbe o vrnitvi, določene v Direktivi 2008/115, in sicer nespoštovanja
         odredbe o odstranitvi. Ker lahko zaporna kazen traja od enega do štirih let, naj bi bila izredno stroga.

      25      V teh okoliščinah je Corte d’appello di Trento prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali glede na načela lojalnega sodelovanja za polni učinek doseganja ciljev Direktive in sorazmernosti, primernosti in smiselnosti
         kazni člena 15 in 16 Direktive 2008/115 […] nasprotujeta:

      1.      možnosti, da se kazensko sankcionira kršitev vmesnega dela upravnega postopka vračanja, še preden je ta zaključen, pri čemer
         se uporabi najstrožji mogoči upravni prisilni ukrep;

      2.      možnosti, da se zadevno osebo kaznuje z zaporno kaznijo do štirih let zgolj zaradi njenega nezadostnega sodelovanja v postopku
         izgona in predvsem zaradi nespoštovanja prve odredbe o odstranitvi, ki jo izda upravni organ?“

       Nujni postopek
      26      Corte d’appello di Trento je predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz
         člena 104b Poslovnika Sodišča.

      27      Predložitveno sodišče je ta predlog utemeljijo s tem, da je H. El Dridi pridržan zaradi izvršitve kazni, na katero ga je obsodilo
         Tribunale di Trento.

      28      Po opredelitvi generalnega pravobranilca je prvi senat Sodišča odločil, da predlogu predložitvenega sodišča, naj se vprašanje
         za predhodno odločanje obravnava po nujnem postopku, ugodi.

       Vprašanje za predhodno odločanje
      29      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2008/115, zlasti njena člena 15 in 16, razlagati
         tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki predvideva zaporno
         kazen za nezakonito prebivajočega državljana tretje države samo zato, ker ta brez utemeljenega razloga ostaja na ozemlju te
         države in tako krši odredbo o zapustitvi tega ozemlja v predpisanem roku.

      30      Predložitveno sodišče se glede tega sklicuje na načelo lojalnega sodelovanja, določeno v členu 4(3) PEU, in na cilj zagotavljanja
         polnega učinka prava Unije.

      31      V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z uvodno izjavo 2 Direktiva 2008/115 sledi ustanovitvi učinkovite politike odstranitev
         in repatriacije, ki temelji na skupnih standardih, da se osebe vrnejo humano ter ob polnem spoštovanju njihovih temeljnih
         pravic in dostojanstva.

      32      Kot je razvidno tako iz naslova Direktive 2008/115 kot iz njenega člena 1, ta direktiva določa „skupne standarde in postopke“,
         ki jih morajo vse države članice upoštevati pri vračanju nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. Iz zgoraj navedenega
         izraza in iz splošne sistematike direktive je razvidno, da lahko države članice odstopajo od teh standardov in postopkov samo
         pod pogoji, ki jih določa ta direktiva, zlasti pogoji iz člena 4.

      33      Torej, čeprav odstavek 3 tega člena 4 državam članicam omogoča sprejetje ali ohranitev določb za nezakonito prebivajoče državljane
         tretjih držav, ki so ugodnejše od tistih iz Direktive 2008/115, če so z njo v skladu, pa ta direktiva tem državam ne dovoljuje
         uporabe strožjih določb na področju, ki ga ureja Direktiva.

      34      Prav tako je treba poudariti, da Direktiva 2008/155 natančno določa postopek, ki ga mora vsaka država članica uporabiti pri
         vračanju nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav in določa vrstni red poteka različnih zaporednih faz tega postopka.

      35      Tako člen 6(1) te direktive najprej kot glavno določa obveznost držav članic, da izdajo odločbo o vrnitvi vsakemu državljanu
         tretje države, ki nezakonito prebiva na njihovem ozemlju.

      36      V okviru te prvotne faze postopka vračila je treba – razen pri izjemah – dati prednost prostovoljni izpolnitvi obveznosti,
         ki izvira iz te odločbe o vrnitvi, saj člen 7(1) Direktive 2008/115 določa, da se v tej odločbi določi ustrezno obdobje za
         prostovoljni odhod, in sicer od sedem do trideset dni.

      37      Iz člena 7(3) in (4) te direktive je razvidno, da lahko države članice le v posebnih okoliščinah, kot je obstoj nevarnosti
         pobega, po eni strani naložijo naslovniku odločbe o vrnitvi obveznost rednega javljanja organom, položitev ustrezne finančne
         garancije, predložitev dokumentov ali obveznost zadrževanja na določenem mestu in po drugi strani določijo obdobje za prostovoljni
         odhod, krajše od sedmih dni, ali se vzdržijo odobritve takega obdobja.

      38      V tem zadnjem primeru, pa tudi če obveznost vrnitve ni bila izpolnjena v obdobju za prostovoljni odhod, člen 8(1) in (4) Direktive
         2008/115 določa, da zaradi zagotavljanja učinkovitosti postopkov vračanja te določbe državi članici, ki je sprejela odločbo
         o vrnitvi nezakonito prebivajočemu državljanu tretje države, nalagajo obveznost, da izvede postopek odstranitve tako, da sprejme
         vse potrebne ukrepe, če je treba, tudi prisilne, sorazmerno in ob spoštovanju zlasti temeljnih pravic.

      39      Glede tega je iz uvodne izjave 17 te direktive in besedila njenega člena 15(1) razvidno, da morajo države članice izvesti
         postopek odstranitve z najmanj prisilnimi ukrepi. Samo če bi lahko, glede na presojo vsakega posebnega položaja, ravnanje
         zadevne osebe ogrozilo izvršitev odločbe o vrnitvi v obliki odstranitve, lahko države članice tej osebi s pridržanjem odvzamejo
         prostost.

      40      Ta odvzem prostosti mora biti v skladu s členom 15(1), drugi pododstavek, Direktive 2008/115 kar se da kratek in mora trajati
         le toliko časa, kolikor trajajo postopki za ureditev odstranitve, ti pa se izvedejo z zahtevano skrbnostjo. V skladu z odstavkoma
         3 in 4 tega člena 15 se ta odvzem prostosti pregleda v razumnih časovnih presledkih in preneha, kadar ni več upravičeno pričakovati
         odstranitve. Odstavka 5 in 6 istega člena določata najdaljše trajanje tega odvzema prostosti na 18 mesecev, ki je meja, ki
         velja za vse države članice. Poleg tega člen 16(1) te direktive zahteva, da so zadevne osebe nameščene v posebnih centrih
         in vsekakor ločeno od navadnih zapornikov.

      41      Iz navedenega izhaja, da vrstni red poteka postopkovnih faz vračanja, ki ga uvaja Direktiva 2008/115, ustreza stopnjevanju
         ukrepov, ki jih je treba upoštevati pri izvršitvi odločbe o vrnitvi, pri čemer se to stopnjevanje začne pri ukrepu, ki zadevni
         osebi pušča največ svobode, to je določitev roka za prostovoljni odhod, in konča pri prisilnih ukrepih, ki svobodo najbolj
         omejujejo, to je pridržanje v posebnem centru, ker je treba v vseh teh postopkovnih fazah zagotoviti spoštovanje načela sorazmernosti.

      42      Očitno pa je, da je celo ta zadnji ukrep, ki najbolj omejuje svobodo in ki ga omogoča ta direktiva v okviru postopka prisilne
         odstranitve, strogo omejen na podlagi členov 15 in 16 te direktive, zlasti zaradi zagotavljanja spoštovanja temeljnih pravic
         zadevnih državljanov tretjih držav.

      43      Cilj najdaljšega trajanja, določenega v členu 15(5) in (6) Direktive 2008/115, je predvsem omejiti odvzem prostosti državljanov
         tretjih držav v položaju prisilne odstranitve (sodba z dne 30. novembra 2009 v zadevi Kadzoev, C-357/09 PPU, ZOdl., str. I-11189,
         točka 56). Namen Direktive 2008/115 je tako upoštevati sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, v skladu s katero
         načelo sorazmernosti zahteva, da se pridržanje osebe, proti kateri teče postopek za izgon ali izročitev, ne podaljšuje za
         nerazumno trajanje, to je ne presega časa, ki je nujno potreben za dosego zastavljenega cilja (glej zlasti sodbo Evropskega
         sodišča za človekove pravice z dne 29. januarja 2008 v zadevi Saadi proti Združenemu kraljestvu, še neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions, točki 72 in 74), in osmo od „dvajsetih smernic o prisilnem vračanju“, ki jih je 4. maja 2005 sprejel odbor ministrov Sveta
         Evrope, na katere se sklicuje v uvodni izjavi 3 Direktive 2008/115. V skladu s to smernico mora biti vsako pridržanje pred
         odstranitvijo kar se le da kratko.

      44      Ob upoštevanju tega je treba presoditi, ali splošna pravila, ki so bila uvedena z Direktivo 2008/115, nasprotujejo nacionalni
         zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari.

      45      V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da kot je razvidno iz informacij, ki sta jih dala predložitveno sodišče in italijanska
         vlada v pisnih stališčih, Direktiva 2008/115 ni bila prenesena v italijanski pravni red.

      46      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča so posamezniki v primerih, v katerih so določbe direktive vsebinsko brezpogojne
         in dovolj natančne, upravičeni, da se nanje sklicujejo proti državi, če ta v predpisanem roku direktive ni prenesla v nacionalno
         pravo ali če je ni prenesla pravilno (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 26. februarja 1986 v zadevi Marshall, 152/84, Recueil,
         str. 723, točka 46, in z dne 3. marca 2011 v zadevi Auto Nikolovi, C-203/10, še neobjavljena v ZOdl., točka 61).

      47      Enako je pri členih 15 in 16 Direktive 2008/115, ki sta – kot je razvidno iz točke 42 te sodbe – brezpogojna in dovolj natančna,
         da ne potrebujeta drugih posebnih elementov, da bi se državam članicam omogočilo njuno izvajanje.

      48      Poleg tega oseba, ki je v položaju H. El Dridija, spada na področje osebne uporabe Direktive 2008/115, ker se ta v skladu
         z njenim členom 2(1) uporablja za državljane tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice.

      49      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 22 do 28 svojega stališča, tega sklepa ne more omajati člen 2(2)(b) te
         direktive, ki državam članicam omogoča, da se odločijo, da te direktive ne uporabljajo za državljane tretjih držav, ki se
         morajo v skladu z nacionalno zakonodajo vrniti zaradi kazenske sankcije ali zaradi posledice kazenske sankcije ali pa so v
         postopku izročitve. Iz odločbe o vrnitvi je namreč razvidno, da obveznost vrnitve iz postopka v glavni stvari izhaja iz sklepa
         prefekta v Torinu z dne 8. maja 2004. Poleg tega se kazenske sankcije iz tega člena 2(2)(b) ne nanašajo na nespoštovanje roka,
         določenega za prostovoljni odhod.

      50      Drugič, ugotoviti je treba, da čeprav sklep, ki ga je 8. maja 2004 izdal prefekt v Torinu, ker H. El Dridiju nalaga obveznost
         zapustitve državnega ozemlja, spada pod pojem „odločba o vrnitvi“, kot je opredeljena v členu 3, točka 4, te direktive in
         uporabljena med drugim v njenih členih 6(1) in 7(1), se postopek odstranitve, ki ga v zadevi v glavni stvari določa italijanska
         ureditev, znatno razlikuje od postopka, ki ga določa Direktiva 2008/115.

      51      Tako ta direktiva nalaga odobritev roka za prostovoljni odhod od sedmih do tridesetih dni, medtem ko zakonska uredba št. 286/1998
         ne predvideva uporabe tega ukrepa.

      52      Dalje, v zvezi s prisilnimi ukrepi, določenimi v členu 8(4) Direktive 2008/115, kot je zlasti prisilno spremstvo do državne
         meje, predvideno s členom 13(4) zakonske uredbe št. 286/1998, je treba ugotoviti, da v položaju, v katerem taki ukrepi niso
         omogočili pričakovanega rezultata, to je odstranitve državljana tretje države, zoper katerega so bili sprejeti, lahko države
         članice prosto sprejemajo ukrepe, celo kazenske, ki omogočajo zlasti odvračanje teh državljanov od nezakonitega prebivanja
         na ozemlju teh držav.

      53      Vseeno pa je treba poudariti, da čeprav kazenska zakonodaja in predpisi kazenskega postopka načeloma spadajo v pristojnost
         držav članic, lahko pravo Unije kljub temu vpliva na to pravno področje (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 11. novembra
         1981 v zadevi Casati, 203/80, Recueil, str. 2595, točka 27; z dne 2. februarja 1989 v zadevi Cowan, 186/87, Recueil, str.
         195, točka 19, in z dne 16. junija 1998 v zadevi Lemmens, C-226/97, Recueil, str. I-3711, točka 19).

      54      Torej ne glede na okoliščino, da niti člen 63, prvi odstavek, točka 3(b) ES, ki je bil povzet v členu 79(2)(c) PDEU, niti
         Direktiva 2008/115, sprejeta med drugim na podlagi te določbe Pogodbe ES, ne izključujeta kazenske pristojnosti držav članic
         na področju nezakonitega priseljevanja in prebivanja, saj morajo te svojo zakonodajo prilagoditi tako, da zagotavljajo spoštovanje
         prava Unije.

      55      Zlasti te države ne smejo izvajati ureditve – tudi če je s kazenskega področja – ki lahko ogroža uresničitev ciljev, ki jim
         sledi direktiva, in tej odvzame polni učinek.

      56      V skladu s členom 4(3), drugi in tretji pododstavek, PEU namreč države članice med drugim „sprejemajo vse splošne ali posebne
         ukrepe, potrebne za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti, ki izhajajo iz pogodb ali aktov institucij Unije“ in „se vzdržijo
         vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničevanje ciljev Unije“, skupaj s tistimi, ki jim sledijo direktive.

      57      Natančneje, glede Direktive 2008/115 je treba spomniti, da v skladu z njeno uvodno izjavo 13 ta direktiva pri uporabi prisilnih
         ukrepov izrecno upošteva načeli sorazmernosti in učinkovitosti glede na uporabljene ukrepe in zastavljene cilje.

      58      Zato države članice zaradi popravljanja neuspeha prisilnih ukrepov, sprejetih za izvajanje odstranitve v skladu s členom 8(4)
         te direktive, ne morejo določiti kazni odvzema prostosti, kot je predvidena v členu 14(5b) zakonske uredbe št. 286/1998, samo
         zato, ker je državljan tretje države po tem, ko mu je bila vročena odredba o zapustitvi državnega ozemlja in je rok, predpisan
         v tej odredbi, potekel, še vedno nezakonito na ozemlju države članice, ampak se morajo še naprej truditi za izvršitev odločbe
         o vrnitvi, ki še naprej učinkuje.

      59      Taka kazen, zlasti zaradi pogojev in podrobnih pravil uporabe, lahko ogroža uresničitev cilja, ki mu sledi ta direktiva, in
         sicer uvedbo učinkovite politike odstranitev in repatriacije nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. Kakor je namreč
         poudaril generalni pravobranilec v točki 42 svojega stališča, lahko nacionalna zakonodaja, kot je ta v zadevi v glavni stvari,
         onemogoči uporabo ukrepov iz člena 8(1) Direktive 2008/115 in lahko zavleče izvršitev odločbe o vrnitvi.

      60      To ne izključuje možnosti, da države članice ob spoštovanju načel iz Direktive 2008/115 in njenega cilja sprejmejo določbe,
         ki urejajo položaj, v katerem prisilni ukrepi niso omogočili odstranitve državljana tretje države, ki nezakonito prebiva na
         njenem ozemlju.

      61      Ob upoštevanju zgoraj navedenega predložitveno sodišče, katerega naloga je v okviru svoje pristojnosti uporabiti določbe prava
         Unije in zagotoviti njihov polni učinek, ne sme uporabiti nobene določbe zakonske uredbe št. 286/1998, ki je v nasprotju z
         rezultatom Direktive 2008/115, zlasti ne člena 14(5b) te zakonske uredbe (glej v tem smislu sodbe z dne 9. marca 1978 v zadevi
         Simmenthal, 106/77, Recueil, str. 629, točka 24; z dne 22. maja 2003 v zadevi Connect Austria, C-462/99, Recueil, str. I-5197,
         točki 38 in 40, in z dne 22. junija 2010 v združenih zadevah Melki in Abdeli, C-188/10 in C-189/10, ZOdl., str. I-5665, točka
         43). Predložitveno sodišče mora s takim ravnanjem upoštevati načelo retroaktivne uporabe milejše kazni, ki je del skupne ustavne
         tradicije držav članic (sodbi z dne 3. maja 2005 v združenih zadevah Berlusconi in drugi, C-387/02, C-391/02 in C-403/02,
         ZOdl., str. I-3565, točke od 67 do 69, in z dne 11. marca 2008 v zadevi Jager, C-420/06, ZOdl., str. I-1315, točka 59).

      62      Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2008/115, zlasti njena člena 15 in 16, razlagati
         tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki predvideva naložitev
         zaporne kazni za nezakonito prebivajočega državljana tretje države samo zato, ker ta brez utemeljenega razloga ostaja na ozemlju
         te države in tako krši odredbo o zapustitvi tega ozemlja v predpisanem roku.

       Stroški
      63      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Direktivo 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah
            za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, zlasti njena člena 15 in 16, je treba razlagati tako, da nasprotuje
            ureditvi države članice, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki predvideva naložitev zaporne kazni za nezakonito
            prebivajočega državljana tretje države samo zato, ker ta brez utemeljenega razloga ostaja na ozemlju te države in tako krši
            odredbo o zapustitvi tega ozemlja v predpisanem roku.
      Podpisi
      *Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 1. junija 1999. # Klaus Konle proti Republik Österreich. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Avstrija. # Svoboda ustanavljanja. # Zadeva C-302/97.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 23. oktobra 2002. # Matratzen Concord GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-6/01.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 8. marca 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-176/00.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 6. septembra 2013.#(objava odlomkov) Iranian Offshore Engineering & Construction Co. proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Iranu zaradi preprečitve širjenja jedrskega orožja – Zamrznitev sredstev – Ničnostna tožba – Rok za prilagoditev predlogov – Dopustnost – Obveznost obrazložitve – Očitna napaka pri presoji.#Zadeva T‑110/12.

text:
               Stranke
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T‑110/12,
            Iranian Offshore Engineering & Construction Co.  s sedežem v Teheranu (Iran), ki jo zastopajo J. Viñals Camallonga, L. Barriola Urruticoechea in J. Iriarte Ángel, odvetniki,
            tožeča stranka,
            proti
            Svetu Evropske unije , ki ga zastopajo P. Plaza García, V. Piessevaux in G. Ramos Ruano, zastopniki,
            tožena stranka,
            katere predmet je predlog za razglasitev ničnosti Sklepa Sveta 2011/783/SZVP z dne 1. decembra 2011 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 319, str. 71) in Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1245/2011 z dne 1. decembra 2011 o izvajanju Uredbe (EU) št. 961/2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 319, str. 11) ter Uredbe Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (EU) št. 961/2010 (UL L 88, str. 1) v delih, v katerih se ti akti nanašajo na tožečo stranko.
            SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi I. Pelikánová, predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in M. van der Woude (poročevalec), sodnik,
            sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. marca 2013
            izreka naslednjo
            Sodbo (1)
            […] (ni prevedeno)
            Postopek in predlogi strank
            8	Tožeča stranka je 27. februarja 2012 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
            9	Tožeča stranka je z ločenim aktom z dne 1. februarja 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog za sprejetje začasne odredbe za odložitev izvršitve izpodbijanih aktov v delih, v katerih se nanašajo nanjo, dokler Splošno sodišče ne razsodi v sporu iz postopka v glavni stvari. Predsednik Splošnega sodišča je s sklepom z dne 11. marca 2013 ta predlog zavrnil (Iranian Offshore Engineering & Construction proti Svetu, T‑110/12 R).
            10	Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva Svet pozvalo, naj pisno odgovori na nekatera vprašanja. Svet je to zahtevo izpolnil v predpisanem roku.
            11	Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – člen 1 Sklepa 2011/783 in člen 1 Izvedbene uredbe št. 1245/2011 razglasi za nična v delih, v katerih se nanašata nanjo;
            – njeno ime zbriše iz prilog, navedenih v teh členih;
            – Svetu naloži plačilo stroškov.
            12	Tožeča stranka je v repliki, predloženi 19. julija 2012, prosila za dovoljenje za prilagoditev svojih predlogov in Splošnemu sodišču predlagala, naj tudi Uredbo št. 267/2012 razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša nanjo.
            13	Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – tožbo zavrne kot neutemeljeno;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            14	Tožeča stranka je na obravnavi pojasnila, da se njen drugi predlog v resnici navezuje na prvega. Poleg tega je Splošno sodišče tožeči stranki dovolilo, da predloži več novih dokumentov, katerih kopije so bile predložene Svetu. Svet ni nasprotoval temu, da se ti dokumenti vložijo v spis. Splošno sodišče se je odločilo, da si bo odločitev o dopustitvi vložitve navedenih dokumentov v spis pridržalo do izreka sodbe, s katero se konča postopek.
            Pravo
            Prošnja za prilagoditev predlogov
            15	Tožeča stranka v repliki prosi, naj se ji dovoli prilagoditi njene prvotne predloge, tako da se bo njena tožba nanašala tudi na razglasitev ničnosti Uredbe št. 267/2012, ki je bila sprejeta po vložitvi tožbe, v delu, v katerem se nanaša nanjo.
            16	Če sklep ali uredbo, ki neposredno in posamično zadeva posameznika, med postopkom nadomesti akt z enako vsebino, se v skladu s sodno prakso šteje, da gre za novo dejstvo, na podlagi katerega lahko tožeča stranka prilagodi svoje predloge in tožbene razloge. Bilo bi namreč v nasprotju z učinkovitim izvajanjem sodne oblasti in z zahtevo po ekonomičnosti postopka, če bi tožeča stranka morala vložiti novo tožbo. Poleg tega bi bilo krivično, če bi lahko zadevna institucija, da bi nasprotovala ugovorom zoper sklep iz tožbe, predložene sodišču Unije, izpodbijani akt spremenila ali ga nadomestila z drugim in se med postopkom sklicevala na to spremembo ali nadomestitev, zato da drugi stranki onemogoči razširitev prvotnih tožbenih predlogov in razlogov ali vložitev dodatnih tožbenih predlogov in razlogov zoper ta akt (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2008 v zadevi People’s Mojahedin Organization of Iran proti Svetu, T‑256/07, ZOdl., str. II‑3019, točka 46 in navedena sodna praksa).
            17	Vendar mora biti prošnja za prilagoditev predlogov, da bi bila dopustna, vložena v roku, določenem v členu 263, šesti odstavek, PDEU. V skladu s sodno prakso je namreč ta rok za vložitev tožbe zavezujoč in sodišče Unije ga mora uporabiti tako, da se zagotovita pravna varnost in enakost posameznikov pred zakonom (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 18. januarja 2007 v zadevi PKK in KNK proti Svetu, C‑229/05 P, ZOdl., str. I‑439, točka 101). Zato mora sodišče preveriti, če je treba, po uradni dolžnosti, ali je bil ta rok spoštovan (sklep Splošnega sodišča z dne 11. januarja 2012 v zadevi Ben Ali proti Svetu, T‑301/11, točka 16).
            18	V zvezi z računanjem roka za vložitev tožbe je treba spomniti, da se v skladu s členom 263, šesti odstavek, PDEU postopki za razglasitev ničnosti sprožijo v dveh mesecih od objave akta ali njegovega uradnega obvestila tožniku, če tega ni bilo, pa od dneva, ko je zanj izvedel. Kadar začne teči rok za vložitev tožbe proti aktu institucije z dnem objave akta, začne v skladu s členom 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča ta rok teči po koncu štirinajstega dne po objavi akta v Uradnem listu Evropske unije . Poleg tega se v skladu s členom 102(2) navedenega poslovnika ta rok zaradi oddaljenosti podaljša za enkratno obdobje desetih dni.
            19	Poleg tega v skladu s sodno prakso načelo učinkovitega sodnega nadzora vključuje to, da organ Unije, ki sprejme akt o omejevalnih ukrepih glede posameznika ali subjekta, kot je to v obravnavanem primeru, sporoči razloge, na katerih temelji ta akt, bodisi ko sprejme akt bodisi vsaj kolikor toliko hitro po sprejetju je mogoče, da tem osebam in subjektom omogoči, da lahko vložijo pravno sredstvo (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2011 v zadevi Bank Melli Iran proti Svetu, C‑548/09 P, ZOdl., str. I‑11381, točka 47 in navedena sodna praksa).
            20	Poleg tega je v obravnavanem primeru to načelo konkretizirano v členih 24(3) Sklepa 2010/413, v členu 36(3) Uredbe št. 961/2010 in v členu 46(3) Uredbe št. 267/2012, ki določajo, da Svet o svojem sklepu in razlogih za vključitev na seznam oseb in subjektov, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, obvesti zadevno osebo ali subjekt, bodisi neposredno, če je naslov znan, bodisi z objavo uradnega obvestila, s tem pa navedeni osebi ali subjektu da možnost, da predloži pripombe.
            21	Iz navedenega izhaja, da rok za vložitev ničnostne tožbe zoper akt, s katerim so določeni omejevalni ukrepi proti osebi ali subjektu, začne teči šele bodisi takrat, ko je bila zadevna oseba posamično obveščena o tem aktu, če je njen naslov znan, bodisi od objave obvestila v Uradnem listu Evropske unije , če njen naslov ni znan. Rok za vložitev prošnje za razširitev predlogov in tožbenih razlogov na akt, ki spreminja ali nadomešča izpodbijani akt, s katerim so bili določeni omejevalni ukrepi, in ki ohranja te ukrepe, začne tudi teči šele bodisi takrat, ko je bila zadevna oseba ali subjekt posamično obveščena o tem novem aktu, če je njen naslov znan, bodisi od objave obvestila v Uradnem listu Evropske unije , če je ni mogoče posamično obvestiti.
            22	V obravnavani zadevi tožeča stranka navaja, da o Uredbi št. 267/2012 ni bila obveščena takoj po njenem sprejetju, 23. marca 2012, česar Svet ne zanika. Vendar je Svet na obravnavi pojasnil, da je bila Uredba št. 267/2012 tožeči stranki vročena 11. decembra 2012, potem ko se je Svet po pregledu seznama, ki se opravi v skladu s členom 46(6) te uredbe, odločil, da bo ohranil njen vpis na seznamu oseb in subjektov, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, česar tožeča stranka ne izpodbija.
            23	V teh okoliščinah je dvomesečni rok iz člena 263, šesti odstavek, PDEU, za sprožitev postopka zoper nov sklep o ohranitvi vpisa tožeče stranke v Prilogi IX k Uredbi št. 267/2012 začel teči 12. decembra 2012 in je v skladu s členom 102(2) Poslovnika potekel 21. februarja 2013.
            24	Ker pa je tožeča stranka za sprejetje Uredbe št. 267/2012 izvedela, preden ji je bila ta vročena, in je vložila prošnjo za prilagoditev predlogov že 19. julija 2012, te prošnje ni mogoče šteti za prepozno.
            25	Vendar je Svet na obravnavi zoper to prošnjo vložil ugovor nedopustnosti, ker naj bi temeljila na novem tožbenem razlogu, ki se nanaša na očitno napačno presojo dejstev, zaradi česar se naj bi spremenil predmet in okvir spora, kot je bil opredeljen v tožbi.
            26	Ker je bila prošnja za prilagoditev predlogov vložena v predpisanem roku, je dopustna, čeprav naj bi bil tožbeni razlog, na katerem temelji ta prošnja in ki se nanaša na očitno napako pri presoji, nov, kot to trdi Svet.
            (1) .
            (1) – Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
            razsodilo:
            1. Sklep Sveta 2011/783/SZVP z dne 1. decembra 2011 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu se razglasi za ničnega v delu, v katerem je ime družbe Iranian Offshore Engineering & Construction Co. vpisano na seznam iz Priloge II k Sklepu 2010/413/SZVP.
            2. Izvedbena uredba Sveta (EU) št. 1245/2011 z dne 1. decembra 2011 o izvajanju Uredbe (EU) št. 961/2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu se razglasi za nično v delu, v katerem je ime družbe Iranian Offshore Engineering & Construction Co. vpisano na seznam iz Priloge VIII k Uredbi Sveta EU št. 961/2010 z dne 25. oktobra 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 423/2007.
            3. Priloga IX k Uredbi Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (EU) št. 961/2010 se razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na družbo Iranian Offshore Engineering & Construction Co.
            4. Učinki Sklepa Sveta 2010/413/SZVP z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 195, str. 39), kakor je bil spremenjen s Sklepom 2011/783/SZVP, se ohranijo v delu, v katerem se nanašajo na družbo Iranian Offshore Engineering & Construction Co, od začetka njegove veljavnosti, to je dvajseti dan po njegovi objavi v Uradnem listu Evropske unije , do učinka razglasitve delne ničnosti Uredbe št. 267/2012.
            5. Svet Evropske unije poleg lastnih stroškov nosi stroške, ki jih je priglasila družba Iranian Offshore Engineering & Construction Co. v tem postopku in v postopku za sprejetje začasne odredbe.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 10. novembra 2011.#LG Electronics, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Pritožba - Znamka Skupnosti - Besedni znak "KOMPRESSOR PLUS" - Zavrnitev registracije - Uredba (ES) št. 40/94 - Člen 7(1)(c) - Opisnost - Preizkus novega dokaza s strani Splošnega sodišča - Izkrivljanje dejstev in dokazov.#Zadeva C-88/11 P.

text:
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 10. novembra 2011 – LG Electronics proti UUNT
      (Zadeva C-88/11 P)
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Besedni znak ,KOMPRESSOR PLUS‘ – Zavrnitev registracije – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 7(1)(c) – Opisnost – Preizkus novega dokaza s strani Splošnega sodišča – Izkrivljanje dejstev in dokazov“
      1.                     Znamka Skupnosti – Postopkovne določbe – Ugotavljanje dejanskega stanja po uradni dolžnosti – Obseg – Obveznost dokazati resničnost
            splošno znanih dejstev – Neobstoj – Izpodbijanje pred Splošnim sodiščem – Predložitev dokumentov za dokaz resničnosti splošno
            znanega dejstva (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(1)) (Glej točke od 26 do 30.)
      2.                     Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev,
            razen ob izkrivljanju (člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58(1)) (Glej točki 36 in 37.)
      Predmet
      Pritožba, vložena zoper sodbo Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 16. decembra 2010 v zadevi LG Electronics proti UUNT (T-497/09),
         s katero je bila zavrnjena tožba tožeče stranke zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 23. septembra 2009 (zadeva
         R 397/2009-1) glede zahteve za registracijo besednega znaka KOMPRESSOR PLUS kot znamke Skupnosti – Opisnost znamke – Člen
         7(1)(c) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1) – Preizkus novih dejstev
         s strani Splošnega sodišča – Izkrivljanje dokazov

         Izrek

                  1.

                  	Pritožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi LG Electronics Inc. se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 27. februarja 1980. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Zadeva 168/78. #


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. junija 1987. # Procureur de la République proti Daniel Gofett in Alfred Gilliard. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Charleville-Mézières - Francija. # Zadeva 406/85.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. junija 1988. # Dansk Denkavit ApS proti Landbrugsministeriet. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Østre Landsret - Danska. # Zadeva 29/87.