title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. oktobra 2011.#Oliver Brüstle proti Greenpeace eV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija.#Direktiva 98/44/ES - Člen 6(2)(c) - Pravno varstvo biotehnoloških izumov - Pridobivanje predniških celic iz človeških embrionalnih matičnih celic - Možnost patentiranja - Prepoved patentiranja ‚uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene‘ - Pojma ‚človeški zarodek‘ in ‚uporaba za industrijske ali komercialne namene‘.#Zadeva C-34/10.

text:
      Zadeva C-34/10
      Oliver Brüstle
      proti
      Greenpeace eV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Direktiva 98/44/ES – Člen 6(2)(c) – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Pridobivanje predniških celic iz človeških embrionalnih matičnih celic – Možnost patentiranja – Izključitev ‚uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene‘ – Pojma ‚človeški zarodek‘ in ‚uporaba za industrijske ali komercialne namene‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44 – Pojem človeškega zarodka – Avtonomna razlaga
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/44, člen 6(2))
      2.        Približevanje zakonodaj – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44 – Izključitev patentiranja zaradi nasprotja
            z javnim redom ali moralo – Uporaba človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene – Pojem človeškega zarodka
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/44, člen 6(2)(c))
      3.        Približevanje zakonodaj – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44 – Izključitev patentiranja zaradi nasprotja
            z javnim redom ali moralo – Uporaba človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene – Obseg
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/44, člen 6(2)(c))
      4.        Približevanje zakonodaj – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44 – Izključitev patentiranja zaradi nasprotja
            z javnim redom ali moralo – Uporaba človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene – Obseg
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/44, člen 6(2)(c))
      1.        Za uporabo Direktive 98/44 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov je za izraz „človeški zarodek“ iz člena 6(2) navedene direktive
         treba šteti, da označuje avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno na njenem ozemlju. Ta sklep je potrjen
         s ciljem in namenom te direktive. Neobstoj enotne opredelitve pojma človeškega zarodka bi torej ustvarjal tveganje, da bi
         avtorji nekaterih biotehnoloških izumov te izume poskušali patentirati v državah članicah, ki pojem človeškega zarodka pojmujejo
         ožje in ki so zato najmanj omejujoče glede možnosti patentiranja, ker bi bilo patentiranje teh izumov v drugih državah članicah
         prepovedano. Tak položaj bi posegal v neovirano delovanje notranjega trga, ki je cilj te direktive.

      (Glej točki 26 in 28.)
      2.        Čeprav je namen Direktive 98/44 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov spodbujanje naložb v področje biotehnologije, pa se
         mora izkoriščanje biološkega materiala človeškega izvora izvajati ob spoštovanju temeljnih pravic in zlasti človekovega dostojanstva.
         Okvir in namen te direktive tako kažeta, da je zakonodajalec Unije nameraval izključiti vsakršno možnost patentiranja, če
         bi vplivalo na spoštovanje človekovega dostojanstva. Iz tega izhaja, da je treba pojem ,,človeški zarodek“ v smislu člena
         6(2)(c) te direktive razumeti široko.

      V tem okviru je treba to določbo razlagati tako, da je človeški zarodek vsakršna človeška jajčna celica od stopnje oploditve,
         vsakršna neoplojena človeška jajčna celica, v katero je bilo presajeno celično jedro dozorele človeške celice, in vsakršna
         neoplojena človeška jajčna celica, pri kateri je partenogeneza spodbudila delitev in nadaljnji razvoj. Nacionalno sodišče
         je pristojno, da ob upoštevanju razvoja znanosti presodi, ali je matična celica, pridobljena iz človeškega zarodka na stopnji
         blastociste, človeški zarodek v smislu te določbe.

      (Glej točke 32, 34 in 38 ter točko 1 izreka.)
      3.        Prepoved patentiranja uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene iz člena 6(2)(c) Direktive 98/44 o
         pravnem varstvu biotehnoloških izumov se nanaša tudi na uporabo za znanstveno raziskovanje, predmet patenta pa je lahko le
         uporaba za zdravljenje ali diagnostiko, ki se uporablja za človeški zarodek in mu koristi. Podelitev patenta za izum namreč
         vključuje načeloma njegovo industrijsko in gospodarsko izkoriščanje, in čeprav je treba cilj znanstvenega raziskovanja razlikovati
         od industrijskih ali komercialnih namenov, uporabe človeških zarodkov za raziskovanje, ki bi bila predmet patentne prijave,
         ni mogoče ločiti od samega patenta in pravic, ki iz njega izhajajo.

      (Glej točke 41, 43 in 46 ter točko 2 izreka.)
      4.        V okviru zadeve v zvezi z možnostjo patentiranja izuma, ki se nanaša na gojenje živčnih predniških celic, ki zahteva uporabo
         matičnih celic, pridobljenih iz človeškega zarodka na stopnji blastociste, ki povzroči uničenje tega zarodka, je treba šteti,
         da izuma ni mogoče patentirati, čeprav se patentna prijava ne nanaša na uporabo človeških zarodkov, ker uporaba izuma zahteva
         uničenje človeških zarodkov. V tem primeru je namreč treba šteti, da gre za uporabo človeških zarodkov v smislu člena 6(2)(c)
         Direktive 98/44 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov. V zvezi s tem ni pomembno, da do tega uničenja pride mnogo pred uporabo
         izuma, kot je v primeru gojenja embrionalnih matičnih celic iz celične linije matičnih celic, katere sam nastanek je povzročil
         uničenje človeških zarodkov.

      V teh okoliščinah je treba člen 6(2)(c) navedene direktive razlagati tako, da izključuje možnost patentiranja izuma, če tehnična
         informacija, ki je predmet patentne prijave, zahteva predhodno uničenje človeških zarodkov ali njihovo uporabo kot vhodni
         material na kateri koli stopnji, čeprav opis tehnične informacije ne omenja uporabe človeških zarodkov.

      (Glej točke 48, 49 in 52 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 18. oktobra 2011(*)

      „Direktiva 98/44/ES – Člen 6(2)(c) – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Pridobivanje predniških celic iz človeških embrionalnih matičnih celic – Možnost patentiranja – Izključitev ‚uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene‘ – Pojma ‚človeški zarodek‘ in ‚uporaba za industrijske ali komercialne namene‘“
      V zadevi C‑34/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
         z odločbo z dne 17. decembra 2009, ki je prispela na Sodišče 21. januarja 2010, v postopku

      Oliver Brüstle
      proti
      Greenpeace eV
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, M. Safjan (poročevalec),
         predsedniki senatov, A. Prechal, predsednica senata, A. Rosas, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Schiemann, D. Šváby,
         sodnika, M. Berger in E. Jarašiūnas, sodnici,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. januarja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Oliverja Brüstleja F.-W. Engel, odvetnik, M. Grund in C. Sattler de Sousa e Brito, Patentanwälte,
      –        za Greenpeace eV V. Vorwerk, R. Schnekenbühl, Patentanwalt, in C. Then, izvedenec,
      –        za Irsko G. Durcan, zastopnik,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,
      –        za švedsko vlado A. Falk in A. Engman, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva F. Penlington in C. Murrell, zastopnici, skupaj z C. May, barrister,
      –        za Evropsko komisijo F. W. Bulst in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. marca 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(2)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/44/ES
         z dne 6. julija 1998 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 20, str.
         395, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Predlog je bil vložen v okviru postopka, ki ga je začela organizacija Greenpeace eV, za razglasitev ničnosti nemškega patenta
         O. Brüstleja, ki se nanaša na živčne predniške celice in postopke njihovega gojenja iz embrionalnih matičnih celic ter njihovo
         uporabo za zdravljenje.

       Pravni okvir
       Sporazumi, ki zavezujejo Evropsko unijo in/ali države članice
      3        Člen 27 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, ki je Priloga 1 C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne
         trgovinske organizacije (STO), podpisanemu 15. aprila 1994 v Marakešu in potrjenemu s Sklepom Sveta z dne 22. decembra 1994
         o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi
         z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (94/800/ES) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 80), določa:

      „1.      Pod pogoji določb drugega in tretjega odstavka so patenti mogoči za katerekoli izume ali proizvode ali postopke, na vseh področjih
         tehnologije pod pogojem, da so novi, da so na ravni izumiteljstva in jih je možno uporabiti v industriji. Pod pogojem iz četrtega
         odstavka 65. člena, osmega odstavka 70. člena in tretjega odstavka tega člena morajo biti patenti in njihove pravice dane
         v uporabo brez diskriminacije glede na kraj izuma, področje tehnologije ali glede na to, ali so proizvodi uvoženi ali lokalno
         proizvedeni.

      2.      Članice lahko iz patentiranja izključijo izume, za katere je preprečitev trgovinskega izkoriščanja na njihovem ozemlju potrebna
         zaradi varovanja javnega reda ali morale, vključno z zaščito življenja ljudi, živali ali rastlin ali zdravja ali da se izogne
         resnemu ogrožanju okolja pod pogojem, da taka izključitev ni samo zaradi tega, ker tako izkoriščanje prepoveduje njihov zakon.“

      4        Člen 52(1) Konvencije o podeljevanju evropskih patentov, podpisane 5. oktobra 1973 v Münchnu (v nadaljevanju: EPK), med pogodbenicami
         katere ni Unije, vendar so države članice podpisnice, določa:

      „Evropski patenti se podelijo za vse izume, ki so industrijsko uporabljivi, novi in na inventivni ravni.“
      5        Člen 53 EPK določa:

      „Evropski patenti se ne podelijo za:
      (a) izume, katerih objava ali izkoriščanje bi bilo v nasprotju z javnim redom ali moralo, vendar se izkoriščanje ne šteje
         za tako le zaradi tega, ker je z zakonom ali uredbo prepovedano v nekaterih ali vseh državah pogodbenicah.“

       Zakonodaja Unije
      6        V obrazložitvenem memorandumu Direktive je navedeno:

      „[…]
      (2) ker raziskave in razvoj zlasti v genskem inženiringu zahtevajo veliko zelo tveganih naložb in so zato lahko dobičkonosne
         samo ob ustreznem pravnem varstvu;

      (3) ker je učinkovito in usklajeno varstvo v vseh državah članicah bistveno za vzdrževanje in spodbujanje naložb v področje
         biotehnologije;

      […]
      (5) ker se na področju pravnega varstva biotehnoloških izumov zakoni in prakse posameznih držav članic razlikujejo; ker bi
         take razlike lahko omejevale trgovino in s tem ovirale pravilno delovanje notranjega trga;

      (6) ker bi se te razlike lahko še povečevale, če bi države članice sprejemale novo in različno zakonodajo in upravno prakso
         ali ker bi se različno razvijala tudi sodna praksa, ki bi to zakonodajo razlagala;

      (7) ker bi neusklajen razvoj notranjih zakonov o pravnem varstvu biotehnoloških izumov v Skupnosti lahko še bolj nespodbudno
         vplival na trgovino, in to v škodo industrijskemu razvoju takih izumov ter neoviranemu delovanju notranjega trga;

      […]
      (14) ker patent za izum ne daje imetniku pravice do uporabe tega izuma, ampak le pravico, da tretjim osebam prepove izkoriščanje
         izuma za industrijske in komercialne namene; ker torej materialno patentno pravo ne more nadomestiti ali kot nepotrebnega
         odpraviti nacionalnega, evropskega ali mednarodnega prava, ki lahko določa omejitve ali prepovedi ali ki vzpostavlja nadzor
         nad raziskavami in uporabo ali komercializacijo dosežkov teh raziskav zlasti z vidika zahtev javnega zdravja, javne varnosti,
         varstva okolja, varstva živali, ohranjanja genske raznovrstnosti in skladnosti z nekaterimi etičnimi standardi;

      […]
      (16) ker je patentno pravo treba uporabljati tako, da so spoštovana temeljna načela varovanja človekovega dostojanstva in
         njegove nedotakljivosti; ker je pomembno uveljaviti načelo, da ni mogoče patentirati človekovega telesa na kateri koli stopnji
         njegovega nastajanja ali razvoja, vključno z zarodnimi celicami, in tudi ne zgolj odkritja ene od njegovih sestavin ali enega
         od njegovih proizvodov, vključno z zaporedjem ali delnim zaporedjem človeškega gena; ker so ta načela skladna z merili za
         možnost patentiranja po patentnem pravu, po katerih zgolj odkritja ni mogoče patentirati;

      (17) ker je že bil dosežen pomemben napredek pri zdravljenju bolezni zaradi obstoja zdravil, pridobljenih iz sestavin, ki
         so bile izolirane iz človeškega telesa in/ali kako drugače pridobljene, taka zdravila pa so nastala s tehničnimi postopki,
         s katerimi naj bi pridobili sestavine, ki so po svoji strukturi podobne tistim, ki naravno obstajajo v človekovem telesu,
         in ker naj bi torej s patentnim sistemom spodbujali raziskave, usmerjene v pridobivanje in izolacijo sestavin, ki so dragocene
         za proizvodnjo zdravil;

      […]
      (20) ker je zato treba poudariti, da je izum, ki temelji na sestavini, izolirani iz človeškega telesa ali pridobljeni kako
         drugače s tehničnim postopkom, in je industrijsko uporabljiv, mogoče patentirati, tudi če je struktura take sestavine enaka
         strukturi naravne sestavine, vendar pod pogojem, da se pravice, ki jih daje patent, ne razširijo tudi na človeško telo in
         njegove sestavine v njihovem naravnem okolju;

      (21) ker je tako sestavino, izolirano iz človeškega telesa ali pridobljeno kako drugače, torej mogoče patentirati, saj je
         na primer pridobljena s tehničnim postopkom, s katerim se jo ugotovi, očisti in razvrsti ter reproducira zunaj človeškega
         telesa, z metodami, ki jih lahko udejanja samo človek in ki jih narava sama po sebi ne more izvesti;

      […]
      (37) ker mora biti načelo, da ni mogoče patentirati izumov, katerih gospodarsko izkoriščanje krši javni red ali moralo, poudarjeno
         tudi v tej direktivi;

      (38) ker naj bi izvedbeni del te direktive vseboval tudi ponazoritveni seznam izumov, ki jih ni mogoče patentirati, da bi
         nacionalna sodišča in patentni uradi imeli splošno vodilo za razlago sklicevanja na javni red in moralo; ker tak seznam očitno
         ne more biti izčrpen; ker seveda tudi ni mogoče patentirati postopkov, katerih uporaba žali človekovo dostojanstvo, kot so
         postopki za pridobivanje hibridnih bitij iz zarodnih celic ali totipotentnih celic ljudi in živali;

      (39) ker se javni red in morala skladata zlasti s tistimi etičnimi ali moralnimi načeli, priznanimi v državi članici, katerih
         spoštovanje je še posebej pomembno v biotehnologiji glede na možne razsežnosti izumov na tem področju in njihovo povezanost
         z vsem živim; ker taka etična ali moralna načela dopolnjujejo standardne zakonske preizkuse po patentnem pravu ne glede na
         tehnično področje izuma;

      […]
      (42) ker je poleg tega treba onemogočiti tudi patentiranje uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene;
         ker pa taka prepoved patentiranja nikakor ne velja za izume, namenjene zdravljenju ali diagnostiki, ki se uporabljata za človeški
         zarodek in sta zanj koristna;

      (43) ker mora Evropska unija po členu F(2) Pogodbe o Evropski uniji kot splošna načela prava Skupnosti spoštovati temeljne
         pravice, kot so zajamčene z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisano 4. novembra
         1950 v Rimu, in kot izhajajo iz ustavne tradicije, skupne vsem državam članicam;

      […]“.
      7        Direktiva določa:

      „Člen 1
      1. Države članice varujejo biotehnološke izume po nacionalnem patentnem pravu. Če je potrebno, prilagodijo svoje nacionalno
         patentno pravo, tako da so v njem upoštevane določbe te direktive.

      2. Ta direktiva ne vpliva na obveznosti držav članic, ki jih imajo po mednarodnih sporazumih, zlasti po Sporazumu TRIPs ter
         Konvenciji o biološki raznovrstnosti.

      […]
      Člen 3
      1. Za namene te direktive je izume, ki so novi, so na inventivni ravni in so industrijsko uporabljivi, mogoče patentirati,
         tudi če se nanašajo na proizvod, ki sestoji iz biološkega materiala ali biološki material vsebuje, ali na postopek, s katerim
         se biološki material pridobiva, obdeluje ali uporablja.

      2. Biološki material, ki je s tehničnim postopkom izoliran iz svojega naravnega okolja ali je s takim postopkom pridobljen,
         je lahko predmet izuma, tudi če je že prej obstajal v naravi.

      […]
      Člen 5
      1. Človeško telo na različnih stopnjah svojega nastajanja in razvoja ter zgolj odkritje ene od njegovih sestavin, vključno
         z zaporedjem ali delnim zaporedjem gena, ne more biti izum, ki bi ga bilo mogoče patentirati.

      2. Sestavina, ki je izolirana iz človeškega telesa ali je pridobljena kako drugače s tehničnim postopkom, vključno z zaporedjem
         ali delnim zaporedjem gena, je lahko izum, ki ga je mogoče patentirati, tudi če je struktura te sestavine enaka strukturi
         naravne sestavine.

      […]
      Člen 6
      1. Izumov ni mogoče patentirati, če bi bilo njihovo gospodarsko izkoriščanje v nasprotju z javnim redom ali moralo; vendar
         pa se ne šteje, da je gospodarsko izkoriščanje v nasprotju z javnim redom ali moralo samo zato, ker je prepovedano z zakonom
         ali drugim predpisom.

      2. Na podlagi odstavka 1 zlasti velja, da ni mogoče patentirati:
      […]
      (c) uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene;
      […]“
       Nacionalno pravo
      8        Člen 2 zakona o patentih (Patentgesetz), kakor je bil spremenjen za prenos člena 6 Direktive (BGBl. 2005 I, str. 2521, v nadaljevanju:
         PatG), določa:

      „(1) Izumov ni mogoče patentirati, če bi bilo njihovo gospodarsko izkoriščanje v nasprotju z javnim redom ali moralo; vendar
         pa se ne šteje, da je gospodarsko izkoriščanje v nasprotju z javnim redom ali moralo samo zato, ker je prepovedano z zakonom
         ali drugim predpisom.

      (2) Zlasti velja, da ni mogoče patentirati:
      […]
      3. uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene;
      […]
      Pri uporabi točk od 1 do 3 veljajo ustrezne določbe zakona o varstvu zarodkov [(Embryonenschutzgesetz; v nadaljevanju: ESchG)].“
      9        Člen 21 PatG določa:

      „(1) Patent se razveljavi (člen 61), če se izkaže,
      1. da predmeta patenta ni mogoče patentirati na podlagi členov od 1 do 5“.
      10      Člen 22(1) PatG določa:

      „Patent se na predlog razglasi za ničen (člen 81), če se izkaže, da obstaja eden od razlogov iz člena 21(1) ali da se je obseg
         patentnega varstva razširil.“

      11      V skladu s členom 1(1), točka 2, ter členom 2(1) in (2) ESchG z dne 13. decembra 1990 se umetno oplojevanje jajčnih celic
         z drugačnim namenom od zanositve ženske, iz katere izvirajo, prodaja človeških zarodkov, oplojenih in vitro ali odvzetih ženski pred koncem postopka ugnezdenja v maternici, ali njihov prenos, nakup ali uporaba z drugačnim namenom
         od njihovega shranjevanja ter razvoj človeških zarodkov in vitro z drugačnim namenom od zanositve štejejo za kazniva dejanja.

      12      V členu 8 ESchG je človeški zarodek opredeljen kot oplojena človeška jajčna celica, ki se je po združitvi jeder sposobna razvijati,
         in katera koli celica, odvzeta iz zarodka, imenovana „totipotentna celica“, ki se je ob izpolnjevanju drugih potrebnih pogojev
         sposobna deliti in razviti v človeka. Od njih je treba razlikovati pluripotentne celice, to je matične celice, ki se lahko
         razvijejo v katero koli vrsto celic, ne morejo pa se razviti v celotnega človeka.

      13      Člen 4 zakona o zagotavljanju varstva zarodkov v povezavi z uvozom in uporabo človeških embrionalnih matičnih celic (Gesetz
         zur Sicherstellung des Embryonenschutzes im Zusammenhang mit Einfuhr und Verwendung menschlicher embryonaler Stammzellen,
         BGBl. 2002 I, str. 2277) z dne 28. maja 2002 določa:

      „(1) Uvoz in uporaba pluripotentnih embrionalnih matičnih celic sta prepovedana.
      (2) Z odstopanjem od odstavka 1 sta uvoz in uporaba matičnih embrionalnih celic dovoljena za raziskave pod pogoji, določenimi
         v odstavku 6, če

      1. organ za izdajo dovoljenj ugotovi, da
      (a) so bile embrionalne matične celice pridobljene pred 1. majem 2007 v državi izvora v skladu z njeno veljavno nacionalno
         zakonodajo in se hranijo v kulturi ali pozneje skladiščijo s tehnikami kriogenskega shranjevanja (celične linije embrionalnih
         matičnih celic);

      (b) so bili zarodki, iz katerih so bile odvzete, pridobljeni z oploditvijo in vitro, zato da bi se medicinsko sprožila nosečnost, in so dokončno postali neuporabni za to, ne da bi obstajali znaki o tem, da
         je vzrok za to povezan s samimi zarodki;

      (c) darovanje zarodkov zaradi pridobivanja matičnih celic ni bilo izvedeno ali obljubljeno v zameno za plačilo ali drugačno
         izračunljivo korist, in da

      2. uvoz in uporaba embrionalnih matičnih celic ne kršita drugih zakonskih določb, zlasti določb ESchG.
      (3) Dovoljenje se zavrne, če so bile embrionalne matične celice očitno pridobljene s kršenjem načel, na katerih temelji nemški
         pravni red. Ni ga mogoče zavrniti zato, ker matične celice izvirajo iz človeških zarodkov.“

      14      Člena 5(1) tega zakona z dne 28. maja 2002 določa:

      „Raziskave embrionalnih matičnih celic se lahko opravljajo le, če je znanstveno dokazano, da
      1. to služi pomembnim ciljem, zato da se bo povečalo znanstveno znanje na področju osnovne raziskave ali medicinsko znanje
         za razvoj diagnostičnih, preventivnih ali terapevtskih postopkov za humano uporabo […]“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      O. Brüstle je imetnik nemškega patenta, prijavljenega 19. decembra 1997, ki se nanaša na izolirane in prečiščene živčne predniške
         celice, postopek njihovega gojenja iz embrionalnih matičnih celic ter njihovo uporabo za zdravljenje živčnih bolezni.

      16      V patentnem spisu, ki ga je predložil O. Brüstle, je navedeno, da je presajanje možganskih celic v živčni sistem obetavna
         metoda za zdravljenje številnih živčnih bolezni. Ta metoda se je že začela uporabljati v klinični praksi, zlasti pri bolnikih,
         ki trpijo za parkinsonovo boleznijo.

      17      Za zdravljenje živčnih nepravilnosti je namreč potrebna presaditev nezrelih predniških celic, ki se še lahko razvijajo. Vendar
         pa ta vrsta celic v bistvu obstaja samo v fazi razvoja možganov. Z uporabo možganskih tkiv človeških zarodkov se postavljajo
         pomembna etična vprašanja in z njo ni mogoče zadovoljiti potrebe po predniških celicah, potrebnih za to, da bi bilo celično
         zdravljenje dostopno javnosti.

      18      Nasprotno, v skladu z navedenim spisom se z embrionalnimi matičnimi celicami odpirajo nove možnosti za gojenje celic, namenjenih
         presajanju. Pluripotentne celice se lahko razvijejo v katero koli vrsto celic in tkiv ter to pluripotentnost ohranijo tudi
         po številnih pasažah in se množijo. V teh okoliščinah je namen zadevnega patenta rešiti tehnično težavo gojenja dejansko neomejene
         količine izoliranih in prečiščenih predniških celic z živčnimi ali glialnimi lastnostmi, pridobljenih iz embrionalnih matičnih
         celic.

      19      Bundespatentgericht (zvezno patentno sodišče) je na predlog organizacije Greenpeace eV na podlagi člena 22(1) PatG ugotovilo
         ničnost zadevnega patenta v delu, v katerem se nanaša na predniške celice, pridobljene iz človeških embrionalnih matičnih
         celic, in postopke za gojenje teh predniških celic. Tožena stranka je pri Bundesgerichtshof zoper to sodbo vložila pritožbo.

      20      Po mnenju predložitvenega sodišča je odločitev o ničnostni tožbi odvisna od vprašanja, ali tehnične informacije zadevnega
         patenta v delu, v katerem se nanaša na predniške celice, pridobljene iz človeških embrionalnih celic, ni mogoče patentirati
         na podlagi člena 2(2), prvi pododstavek, točka 3, PatG. Odgovor na to vprašanje je odvisen od razlage zlasti člena 6(2)(c)
         Direktive.

      21      Predložitveno sodišče namreč meni, da ker člen 6(2) Direktive državam članicam ne daje nikakršnega polja proste presoje glede
         nedopustnosti patentiranja postopkov in načinov uporabe, ki so v njem navedeni (glej sodbi z dne 9. oktobra 2001 v zadevi
         Nizozemska proti Parlamentu in Svetu, C‑377/98, Recueil, str. I‑7079, točka 39, in z dne 16. junija 2005 v zadevi Komisija
         proti Italiji, C‑456/03, ZOdl., str. I‑5335, točka 78 in naslednje), se sklicevanje v členu 2(2), drugi pododstavek, PatG
         na ESchG, zlasti na opredelitev zarodka iz člena 8(1) tega besedila, ne more šteti za izraz tega, da je izvajanje člena 6(2)(c)
         Direktive v zvezi s tem prepuščeno državam članicam, tudi če v njej ne bi bil izrecno pojasnjen pojem zarodka. Razlaga tega
         pojma je le evropska in enotna. Drugače povedano, člena 2(2), drugi pododstavek, PatG, zlasti pojma zarodek, ki je v njem
         uporabljen, ni mogoče razlagati drugače od ustreznega pojma iz člena 6(2)(c) Direktive.

      22      S tega vidika predložitveno sodišče poskuša zlasti ugotoviti, ali so človeške embrionalne matične celice, ki so vhodni material
         za patentirane postopke, „zarodki“ v smislu člena 6(2)(c) Direktive in ali so organizmi, iz katerih se lahko pridobijo te
         človeške embrionalne matične celice, „človeški zarodki“ v smislu navedenega člena. V zvezi s tem pripominja, da vse človeške
         embrionalne matične celice, ki so vhodni material za patentirane postopke, niso totipotentne celice, ker so nekatere le pluripotentne
         celice, pridobljene iz zarodkov na stopnji blastociste. Sprašuje tudi o opredelitvi zarodkov v stopnji blastocist, iz katerih
         je prav tako mogoče pridobiti človeške embrionalne matične celice.

      23      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1. Kako se razlaga pojem ‚človeški zarodki‘ v členu 6(2)(c) Direktive […]?
      (a) Ali so vključene vse stopnje razvoja človeškega življenja od oploditve jajčne celice ali morajo biti izpolnjeni dodatni
         pogoji, na primer dosežena neka stopnja razvoja?

      (b) Ali so vključeni tudi ti organizmi:
      –        neoplojene človeške jajčne celice, v katere je bilo vneseno celično jedro zrele človeške celice;
      –        neoplojene človeške jajčne celice, pri katerih je partenogeneza spodbudila delitev in nadaljnji razvoj?
      (c) Ali so vključene tudi matične celice, ki so bile pridobljene iz človeških zarodkov v stadiju blastociste?
      2. Kako se razlaga pojem ‚uporaba človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene‘? Ali spada vanjo vsakršno gospodarsko
         izkoriščanje v smislu člena 6(1) navedene direktive, še posebej uporaba za znanstveno raziskovanje?

      3. Ali je neka tehnična informacija v skladu s členom 6(2)(c) Direktive […] iz patentiranja izključena tudi takrat, ko uporaba
         človeških zarodkov ne spada k tehnični informaciji, za katero je bila vložena patentna prijava, je pa nujna za uporabo te
         informacije:

      (a) ker se patent nanaša na proizvod, za katerega izdelavo je nujno predhodno uničenje človeških zarodkov;
      (b) ali ker se patent nanaša na postopek, pri katerem se tak proizvod uporablja kot vhodni material?“
       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      24      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem od Sodišča zahteva razlago pojma ,,človeški zarodek“ v smislu in za uporabo člena
         6(2)(c) Direktive, in sicer le za določitev področja prepovedi patentiranja, ki je določena v tej določbi.

      25      Spomniti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije kot iz načela enakosti
         izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki se za opredelitev smisla in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic,
         navadno razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji (glej zlasti sodbe z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro, 327/82, Recueil,
         str. I‑107, točka 11; z dne 19. septembra 2000 v zadevi Linster, C‑287/98, Recueil, str. I‑6917, točka 43; z dne 16. julija
         2009 v zadevi Infopaq International, C‑5/08, ZOdl., str. I‑6569, točka 27, in z dne 21. oktobra 2010 v zadevi Padawan, C‑467/08,
         ZOdl., str. I‑10055, točka 32).

      26      Torej če besedilo Direktive ne daje nobene opredelitve človeškega zarodka, ne napotuje niti na nacionalna prava glede pomena,
         ki ga je treba dati temu izrazu. Iz tega je torej razvidno, da je treba zanj za uporabo Direktive šteti, da označuje pojem
         prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno na njenem ozemlju.

      27      Ta sklep je potrjen s ciljem in namenom Direktive. Iz uvodnih izjav 3 in od 5 do 7 Direktive je namreč razvidno, da je njen
         namen z uskladitvijo predpisov o pravnem varstvu biotehnoloških izumov odpraviti ovire pri trgovanju in neoviranem delovanju
         notranjega trga, ki jih pomenijo razlike v zakonodaji in sodni praksi med državami članicami, ter tako spodbujati raziskave
         in industrijski razvoj v genskem inženiringu (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Nizozemska proti Parlamentu in Svetu,
         točki 16 in 27).

      28      Neobstoj enotne opredelitve pojma človeškega zarodka bi torej ustvarjal tveganje, da bi avtorji nekaterih biotehnoloških izumov
         te izume poskušali patentirati v državah članicah, ki pojem človeškega zarodka pojmujejo ožje in ki so zato najmanj omejujoče
         glede možnosti patentiranja, ker bi bilo patentiranje teh izumov v drugih državah članicah prepovedano. Tak položaj bi posegal
         v neovirano delovanje notranjega trga, ki je cilj Direktive.

      29      To ugotovitev potrjuje tudi obseg naštevanja postopkov in uporab, ki jih ni mogoče patentirati, v členu 6(2) Direktive. Iz
         sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da v nasprotju z odstavkom 1 člena 6 Direktive, ki daje upravnim organom in sodiščem držav
         članic široko polje proste presoje pri uporabi prepovedi patentiranja izumov, katerih gospodarsko izkoriščanje bi bilo v nasprotju
         z javnim redom in moralo, jim odstavek 2 navedenega člena ne daje nobenega polja proste presoje glede prepovedi patentiranja
         postopkov in vrst uporabe, ki so v njem našteti, ker je namen te določbe, da natančno opredeli izjemo, določeno v odstavku
         1 istega člena. Iz tega izhaja, da je namen člena 6(2) Direktive z izrecno izključitvijo možnosti patentiranja postopkov in
         načinov uporabe, ki so v njem navedeni, da se v zvezi s tem podelijo natančno določene pravice (glej zgoraj navedeno sodbo
         Komisija proti Italiji, točki 78 in 79).

      30      Glede pomena, ki ga je treba dati pojmu „človeški zarodek“, določenega v členu 6(2)(c) Direktive, je treba poudariti, da čeprav
         je opredelitev človeškega zarodka v mnogih državah članicah zelo občutljiva družbena tema, ki jo zaznamuje raznolikost njihovih
         vrednot in tradicij, Sodišče na podlagi te predložitvene odločbe ne more presojati medicinskih ali etičnih vprašanj, ampak
         mora podati zgolj pravno razlago upoštevnih določb Direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 2008 v zadevi Mayr,
         C‑506/06, ZOdl., str. I‑1017, točka 38).

      31      Dalje je treba spomniti, da se morata pomen in obseg pojmov, ki jih pravo Unije ne opredeljuje, določiti ob upoštevanju sobesedila,
         v katerem se uporabljajo, in ciljev, ki jim sledi ureditev, katere del so (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 10. marca
         2005 v zadevi easyCar, C‑336/03, ZOdl., str. I‑1947, točka 21; z dne 22. decembra 2008 v zadevi Wallentin-Hermann, C‑549/07,
         ZOdl., str. I‑11061, točka 17, in z dne 29. julija 2010 v zadevi UGT-FSP, C‑151/09, ZOdl., str. I-7591, točka 39).

      32      V zvezi s tem je iz obrazložitvenega memoranduma Direktive razvidno, da je njen namen spodbujanje naložb v področje biotehnologije,
         vendar se mora izkoriščanje biološkega materiala človeškega izvora izvajati ob spoštovanju temeljnih pravic in zlasti človekovega
         dostojanstva. V uvodni izjavi 16 Direktive je zlasti poudarjeno, da „je patentno pravo treba uporabljati tako, da so spoštovana
         temeljna načela varovanja človekovega dostojanstva in njegove nedotakljivosti“.

      33      Kot je Sodišče že poudarilo, člen 5(1) Direktive zato prepoveduje, da bi bilo lahko človeško telo na različnih stopnjah nastajanja
         in razvoja izum, ki bi ga bilo mogoče patentirati. Dodatno zagotovilo je določeno v členu 6 Direktive, ki določa, da so postopki
         za kloniranje človeških bitij, postopki za spreminjanje genetske identitete zarodnih celic človeških bitij in uporaba človeških
         zarodkov za industrijske ali komercialne namene v nasprotju z javnim redom ali moralo in jih ni mogoče patentirati. V uvodni
         izjavi 38 je pojasnjeno, da ta seznam ni izčrpen in da noben postopek, katerega uporaba krati človekovo dostojanstvo, ne more
         biti patentiran (glej zgoraj navedeno sodbo Nizozemska proti Parlamentu in Svetu, točki 71 in 76).

      34      Okvir in namen Direktive tako kažeta, da je zakonodajalec Unije nameraval izključiti vsakršno možnost patentiranja, če bi
         vplivalo na spoštovanje človekovega dostojanstva. Iz tega izhaja, da je treba pojem ,,človeški zarodek“ v smislu člena 6(2)(c)
         Direktive razumeti široko.

      35      V tem smislu je treba vsakršno človeško jajčno celico od stopnje oploditve šteti za „človeški zarodek“ v smislu in za uporabo
         člena 6(2)(c) Direktive, ker ta oploditev lahko sproži proces razvoja človeka.

      36      To opredelitev je treba priznati tudi neoplojeni človeški jajčni celici, v katero je bilo presajeno celično jedro dozorele
         človeške celice, in neoplojeni človeški jajčni celici, pri kateri je partenogeneza spodbudila delitev in nadaljnji razvoj.
         Čeprav ti organizmi niso bili predmet oploditve v strogem pomenu besede, lahko – kot je razvidno iz pisnih stališč, predloženih
         Sodišču – zaradi tehnike, uporabljene za njihovo pridobitev, sprožijo proces razvoja človeka kot zarodka, ustvarjenega z oploditvijo
         jajčeca.

      37      Glede matičnih celic, pridobljenih iz človeškega zarodka na stopnji blastociste, je nacionalno sodišče pristojno, da ob upoštevanju
         razvoja znanosti presodi, ali lahko sprožijo proces razvoja človeka in so tako zajete s pojmom „človeški zarodek“ v smislu
         in za uporabo člena 6(2)(c) Direktive.

      38      Na podlagi zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti:

      –        „človeški zarodek“ v smislu člena 6(2)(c) Direktive je vsakršna človeška jajčna celica od stopnje oploditve, vsakršna neoplojena
         človeška jajčna celica, v katero je bilo presajeno celično jedro dozorele človeške celice, in vsakršna neoplojena človeška
         jajčna celica, pri kateri je partenogeneza spodbudila delitev in nadaljnji razvoj;

      –        nacionalno sodišče je pristojno, da ob upoštevanju razvoja znanosti presodi, ali je matična celica, pridobljena iz človeškega
         zarodka na stopnji blastociste, „človeški zarodek“ v smislu in za uporabo člena 6(2)(c) Direktive.

       Drugo vprašanje
      39      Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem izvedeti, ali pojem „uporaba človeških zarodkov za industrijske ali komercialne
         namene“ v smislu člena 6(2)(c) Direktive vključuje tudi uporabo človeških zarodkov za znanstveno raziskovanje.

      40      V zvezi s tem je treba pojasniti, da cilj Direktive ni urediti uporabo človeških zarodkov v okviru znanstvenega raziskovanja.
         Njen cilj je omejen na patentiranje biotehnoloških izumov.

      41      Ker je torej treba presoditi le, ali se prepoved patentiranja uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene
         nanaša tudi na uporabo človeških zarodkov za znanstveno raziskovanje oziroma ali je lahko znanstveno raziskovanje v zvezi
         z uporabo človeških zarodkov varovano s patentnim pravom, je treba ugotoviti, da podelitev patenta za izum vključuje načeloma
         njegovo industrijsko in gospodarsko izkoriščanje.

      42      To razlago potrjuje uvodna izjava 14 Direktive. Navedba, da patent za izum daje njegovemu imetniku „pravico, da tretjim osebam
         prepove izkoriščanje izuma za industrijske in komercialne namene“, kaže, da so pravice, ki izhajajo iz patenta, načeloma povezane
         z industrijskim in komercialnim ravnanjem.

      43      Torej čeprav je treba cilj znanstvenega raziskovanja razlikovati od industrijskih ali komercialnih namenov, uporabe človeških
         zarodkov za raziskovanje, ki bi bila predmet patentne prijave, ni mogoče ločiti od samega patenta in pravic, ki iz njega izhajajo.

      44      Pojasnilo iz uvodne izjave 42 Direktive, da prepoved patentiranja iz člena 6(2)(c) te direktive „nikakor ne velja za izume,
         namenjene zdravljenju ali diagnostiki, ki se uporabljata za človeški zarodek in sta zanj koristna“, prav tako potrjuje, da
         uporabe človeških zarodkov za znanstveno raziskovanje, ki bi bila predmet patentne prijave, ni mogoče ločiti od industrijskega
         in gospodarskega izkoriščanja in se tako ne more izogniti prepovedi patentiranja.

      45      Ta razlaga je sicer enaka razlagi, ki jo je sprejel veliki senat za pritožbe pri Evropskem patentnem uradu v zvezi s členom
         28(c) Izvedbene uredbe EPK, ki povsem povzema besedilo člena 6(2)(c) Direktive (glej odločbo z dne 25. novembra 2008, G 2/06,
         Uradni list EPO, maj 2009, str. 306, točke od 25 do 27).

      46      Na drugo vprašanje je torej treba odgovoriti, da se prepoved patentiranja uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne
         namene iz člena 6(2)(c) Direktive nanaša tudi na uporabo za znanstveno raziskovanje, predmet patenta pa je lahko le uporaba
         za zdravljenje ali diagnostiko, ki se uporablja za človeški zarodek in mu koristi.

       Tretje vprašanje
      47      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem Sodišče v bistvu sprašuje, ali izuma ni mogoče patentirati, čeprav njegov cilj
         ni uporaba človeških zarodkov, ker se nanaša na proizvod, za pridobitev katerega je potrebno predhodno uničenje človeških
         zarodkov, ali na proces, ki zahteva osnovni material, pridobljen z uničenjem človeških zarodkov.

      48      To vprašanje se zastavlja v zvezi z možnostjo patentiranja izuma, ki se nanaša na gojenje živčnih predniških celic, ki zahteva
         uporabo matičnih celic, pridobljenih iz človeškega zarodka na stopnji blastociste. Iz stališč, predloženih Sodišču, je razvidno,
         da odvzem matične celice iz človeškega zarodka na stopnji blastociste povzroči uničenje tega zarodka.

      49      Zato je treba iz enakih razlogov, kot so navedeni v točkah od 32 do 35 te sodbe, šteti, da izuma ni mogoče patentirati, čeprav
         se patentna prijava ne nanaša na uporabo človeških zarodkov, ker uporaba izuma zahteva uničenje človeških zarodkov. Tudi v
         tem primeru je treba meniti, da gre za uporabo človeških zarodkov v smislu člena 6(2)(c) Direktive. V zvezi s tem ni pomembno,
         da do tega uničenja pride mnogo pred uporabo izuma, kot je v primeru gojenja embrionalnih matičnih celic iz celične linije
         matičnih celic, katere sam nastanek je povzročil uničenje človeških zarodkov.

      50      Če za tehnično informacijo ne bi veljala prepoved patentiranja iz člena 6(2)(c) Direktive, ker ne omenja uporabe človeških
         zarodkov, ki jih je treba prej uničiti, bi se zadevni določbi odvzel polni učinek, če bi se prijavitelju patenta dopustilo,
         da se s spretno izdelavo patentne prijave izogne njeni uporabi.

      51      Tudi v tem primeru je veliki senat za pritožbe pri Evropskem patentnem uradu, ki je bil vprašan o razlagi člena 28(c) Izvedbene
         uredbe EPK, katerega besedilo je enako besedilu člena 6(2)(c) Direktive, prišel do enakega sklepa (glej točko 22 odločbe z
         dne 25. novembra 2008, navedene v točki 45 te sodbe).

      52      Na tretje vprašanje je torej treba odgovoriti, da člen 6(2)(c) Direktive prepoveduje patentiranje izuma, če tehnična informacija,
         ki je predmet patentne prijave, zahteva predhodno uničenje človeških zarodkov ali njihovo uporabo kot vhodni material na kateri
         koli stopnji, čeprav opis tehnične informacije ne omenja uporabe človeških zarodkov.

       Stroški
      53      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Člen 6(2)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/44/ES z dne 6. julija 1998 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov
            je treba razlagati tako:
      –        „človeški zarodek“ je vsakršna človeška jajčna celica od stopnje oploditve, vsakršna neoplojena človeška jajčna celica, v
            katero je bilo presajeno celično jedro dozorele človeške celice, in vsakršna neoplojena človeška jajčna celica, pri kateri
            je partenogeneza spodbudila delitev in nadaljnji razvoj;
      –        nacionalno sodišče je pristojno, da ob upoštevanju razvoja znanosti presodi, ali je matična celica, pridobljena iz človeškega
            zarodka na stopnji blastociste, „človeški zarodek“ v smislu in za uporabo člena 6(2)(c) Direktive 98/44.
      2.      Prepoved patentiranja uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene iz člena 6(2)(c) Direktive 98/44 se
            nanaša tudi na uporabo za znanstveno raziskovanje, predmet patenta pa je lahko le uporaba za zdravljenje ali diagnostiko,
            ki se uporablja za človeški zarodek in mu koristi.
      3.      Člen 6(2)(c) Direktive 98/44 prepoveduje patentiranje izuma, če tehnična informacija, ki je predmet patentne prijave, zahteva
            predhodno uničenje človeških zarodkov ali njihovo uporabo kot vhodni material na kateri koli stopnji, čeprav opis tehnične
            informacije ne omenja uporabe človeških zarodkov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 14. januarja 1982. # Francesco Reina in Letizia Reina proti Landeskreditbank Baden-Württemberg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Stuttgart - Nemčija. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva 65/81.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 10. aprila 2003. # Michel Hendrickx proti Evropskemu centru za razvoj poklicnega usposabljanja (Cedefop). # Pritožba - Uradniki - Ustavitev postopka. # Zadeva C-217/01 P.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 23. decembra 2009.#Jasna Detiček proti Maurizio Sgueglia.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Višje sodišče v Mariboru - Slovenija.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah - Zakonski spori in spori v zvezi s starševsko odgovornostjo - Uredba (ES) št. 2201/2003 - Začasni ukrepi glede pravice do varstva in vzgoje otroka - Sodna odločba, izvršljiva v državi članici - Nezakonita premestitev otroka - Druga država članica - Drugo sodišče - Predodelitev varstva in vzgoje otroka drugemu od staršev - Pristojnost - Nujni postopek predhodnega odločanja.#Zadeva C-403/09 PPU.

text:
      SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 23. decembra 2009(*)

      ,,Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Zakonski spori in spori v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Začasni ukrepi glede pravice do varstva in vzgoje otroka – Sodna odločba, izvršljiva v državi članici – Nezakonita premestitev otroka – Druga država članica – Drugo sodišče – Predodelitev varstva in vzgoje otroka drugemu od staršev – Pristojnost – Nujni postopek predhodnega odločanja“
      V zadevi C‑403/09 PPU,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi členov 68 ES in 234 ES, ki ga je vložilo Višje sodišče
         v Mariboru (Slovenija) s sklepom z dne 19. oktobra 2009, ki je prispel na Sodišče 20. oktobra 2009, v postopku

      Jasna Detiček
      proti
      Mauriziu Sgueglii,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász, J. Malenovský (poročevalec) in D. Šváby,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi predloga predložitvenega sodišča z dne 19. oktobra 2009, ki je na Sodišče prispel 20. oktobra 2009, naj se predlog
         za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku v skladu s členom 104b Poslovnika,

      na podlagi sklepa tretjega senata z dne 27. oktobra 2009, da se temu predlogu ugodi,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. decembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za J. Detiček B. Žibret, odvetnik,
      –        za M. Sgueglio L. Varanelli, odvetnik,
      –        za slovensko vlado N. Aleš Verdir, zastopnica,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za nemško vlado J. Kemper, zastopnica,
      –        za francosko vlado B. Beaupère-Manokha, zastopnica,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj z F. Areno, avvocato dello Stato,
      –        za latvijsko vlado K. Drevina, zastopnica,
      –        za poljsko vlado M. Arciszewski, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.-M. Rouchaud-Joët in M. Žebre, zastopnika,
      po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 20 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003
         o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo
         ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL L 338, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med J. Detiček in M. Sgueglio glede varstva in vzgoje njune hčere Antonelle.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V uvodni izjavi 12 Uredbe št. 2201/2003 je navedeno:

      ,,Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo
         interese otroka, zlasti kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno
         prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom med nosilcema starševske
         odgovornost.“

      4        V uvodni izjavi 16 te uredbe je navedeno:

      ,,Ta uredba ne sme preprečevati sodiščem držav članic, da v nujnih primerih sprejmejo začasne ukrepe in ukrepe zavarovanja
         glede oseb ali premoženja, ki se nahajajo v tej državi.“

      5        V uvodni izjavi 21 te uredbe je navedeno:

      ,,Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, izrečenih v državi članici, mora temeljiti na načelu medsebojnega zaupanja, razloge
         za nepriznanje pa je treba omejiti na kar najmanjši obseg.“

      6        V uvodni izjavi 33 Uredbe št. 2201/2003 je navedeno:

      ,,Ta uredba priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine o temeljnih pravicah Evropske unije [razglašene 7. decembra
         2000 v Nici (UL C 364, str. 1, v nadaljevanju: Listina)]. Njen namen je predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih
         pravic, kakor so določene v členu 24 [Listine].“

      7        Člen 2 te uredbe določa:

      ,,V tej uredbi:
      […]
      4.      ‚sodna odločba‘ pomeni odločbo o razvezi, prenehanju življenjske skupnosti ali razveljavitvi zakonske zveze, kakor tudi sodno
         odločbo, ki se nanaša na starševsko odgovornost, in jo je izdalo sodišče države članice, ne glede na to, kakšno je ime sodne
         odločbe, vključno s sklepom, odredbo ali odločbo [sodbo ali sklepom];

      […]
      11.      ,neupravičena [nezakonita] premestitev ali zadržanje‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar:
      (a)      je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno
         veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali
         zadržanjem

      in
      (b)      pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno,
         ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje
         skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju
         otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti.“

      8        Člen 8(1) navedene uredbe določa:

      ,,Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi
         članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.“

      9        Člen 20 te uredbe, naslovljen ,,Začasni ukrepi in ukrepi zavarovanja“, določa:

      ,,1.      Določbe te uredbe v nujnih primerih sodiščem države članice ne preprečujejo sprejetja začasnih ukrepov ali ukrepov zavarovanja
         glede v tej državi nahajajočih se oseb ali premoženja, ki jih predvideva pravo te države članice, tudi v primeru, ko je po
         tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice.

      2.      Ukrepi iz odstavka 1 se prenehajo uporabljati, ko sodišče v državi članici, ki je po vsebini pristojno na podlagi te uredbe,
         sprejme ukrepe, za katere meni, da so primerni.“

      10      Člen 21(1) in (3) Uredbe št. 2201/2003 določa:

      ,,1.      Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršenkoli
         poseben postopek.

      […]
      3.      Brez poseganja v oddelek 4 tega poglavja lahko vsaka zainteresirana stranka v skladu s postopkom iz oddelka 2 tega poglavja
         zahteva izdajo odločbe o priznanju oz. nepriznanju sodne odločbe.

      […]“
       Haaška konvencija iz leta 1980
      11      Člen 12 Konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok z dne 25. oktobra 1980 (v nadaljevanju: Haaška konvencija
         iz leta 1980) določa:

      ,,Če je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu, na dan, ko se je začel postopek pred sodnim ali upravnim organom
         pogodbenice, v kateri je otrok, pa je minilo manj kot leto dni od dneva, ko je bil nezakonito odpeljan ali zadržan, odredi
         pristojni organ takojšnjo vrnitev otroka.

      Tudi če se je pravni postopek začel po poteku enoletnega roka iz prejšnjega odstavka, odredi sodni ali upravni organ vrnitev
         otroka, če se ne dokaže, da se je otrok prilagodil novemu okolju.

      Če sodni ali upravni organ v državi, ki ji je bila poslana zahteva, upravičeno verjame, da je bil otrok odpeljan v kakšno
         drugo državo, lahko ustavi postopek ali zavrže prošnjo za vrnitev otroka.“

      12      Člen 13 Haaške konvencije iz leta 1980 določa:

      ,,Sodnemu ali upravnemu organu države, ki ji je bila poslana zahteva, ne glede na določbe prejšnjega člena ni treba odrediti
         vrnitve otroka, če oseba, institucija ali kakšno drugo telo, ki nasprotuje njegovi vrnitvi, dokaže:

      a)      da v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, oseba, institucija ali drugo telo, ki skrbi za otrokovo osebnost, ni dejansko
         uveljavljalo pravice do skrbi zanj, ali da se je strinjalo ali pozneje pristalo, da se otrok odpelje ali zadrži; [ali]

      b)      da obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače
         pripeljan v neugoden položaj.

      Prav tako lahko sodni ali upravni organ zavrne, da odredi otrokovo vrnitev, če ugotovi, da otrok nasprotuje vrnitvi in da
         je dopolnil tisto starost in je na taki stopnji zrelosti, ko je treba upoštevati njegovo mnenje.

      Pri obravnavi okoliščin iz tega člena upoštevata sodni in upravni organ podatke o otrokovem socialnem poreklu, ki jih dobita
         od centralnega izvršilnega organa ali kakšnega drugega pristojnega organa države, v kateri je otrokovo stalno prebivališče.“

       Nacionalna ureditev
      13      Člen 411, prvi in tretji odstavek, Zakona o pravdnem postopku določa:

      ,,Med postopkom v zakonskih sporih in sporih iz razmerij med starši in otroki lahko izda sodišče na predlog stranke ali po
         uradni dolžnosti začasne odredbe o varstvu in preživljanju skupnih otrok kot tudi začasne odredbe o odvzemu ali omejitvi pravice
         do stikov oziroma o načinu izvrševanja stikov.

      […]
      Začasne odredbe iz prejšnjih odstavkov se izdajo po določbah zakona, ki ureja zavarovanje.“
      14      Člen 272, prvi odstavek, Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju: ZIZ) določa:

      ,,Sodišče izda začasno odredbo v zavarovanje nedenarne terjatve, če izkaže upnik za verjetno, da terjatev obstoji ali da mu
         bo terjatev zoper dolžnika nastala. Upnik mora verjetno izkazati […] da je odredba potrebna, da se prepreči uporaba sile ali
         nastanek težko nadomestljive škode […]“

      15      Člen 267 ZIZ določa:

      ,,Začasno odredbo je mogoče izdati pred uvedbo sodnega postopka, med postopkom, kot tudi po koncu postopka, vse dokler ni
         opravljena izvršba.“

      16      Člen 278, drugi odstavek, ZIZ določa:

      ,,Sodišče ustavi postopek in razveljavi opravljena dejanja tudi na predlog dolžnika, če so se okoliščine, zaradi katerih je
         bila izdana začasna odredba, pozneje spremenile, tako da odredba ni več potrebna.“

      17      Člen 105(3) Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih določa:

      ,,Če se starša tudi ob pomoči centra za socialno delo ne sporazumeta o varstvu in vzgoji otrok, odloči sodišče na zahtevo
         enega ali obeh staršev, da so vsi otroci v varstvu in vzgoji pri enem od njiju ali da so eni otroci pri enem, drugi pri drugem
         od njiju. Sodišče lahko po uradni dolžnosti tudi odloči, da se vsi ali nekateri otroci zaupajo v varstvo in vzgojo drugi osebi.
         […]“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      18      J. Detiček, slovenska državljanka, in M. Sgueglia, zakonca v razveznem postopku, sta v Rimu (Italija) živela 25 let. Njuna
         hči Antonella se je rodila 6. septembra 1997.

      19      Pristojno sodišče v Tivoliju (Italija) (v nadaljevanju: sodišče v Tivoliju), ki odloča o tožbi za razvezo zakonske zveze med
         zakoncema Detiček in Sgueglia, v okviru katere se odloča tudi o varstvu in vzgoji Antonelle, je 25. julija 2007 Antonello
         začasno zaupalo v izključno varstvo in vzgojo M. Sgueglii ter odredilo, da se jo začasno nastani v zavod Sprejemna hiša kalasancijanskih
         sester v Rimu.

      20      Istega dne je J. Detiček s hčerjo Antonello zapustila Italijo in odšla v Slovenijo, in sicer v Zgornje Poljčane, kjer živita
         še zdaj.

      21      Okrožno sodišče v Mariboru je s sklepom z dne 22. novembra 2007, ki je bil potrjen s sklepom Vrhovnega sodišča z dne 2. oktobra
         2008, sklep sodišča v Tivoliju z dne 25. julija 2007 razglasilo za izvršljivega na območju Republike Slovenije.

      22      Na podlagi tega sklepa Vrhovnega sodišča pred Okrajnim sodiščem v Slovenski Bistrici poteka izvršilni postopek za izročitev
         otroka M. Sgueglii z nastanitvijo v navedeni zavod. Vendar je na podlagi sklepa z dne 2. februarja 2009 to sodišče izvršbo
         odložilo do konca sodnega postopka v glavni stvari.

      23      J. Detiček je 28. novembra 2008 pri Okrožnem sodišču v Mariboru vložila predlog za izdajo začasne odredbe (ukrep zavarovanja)
         za predodelitev otroka v varstvo in vzgojo njej.

      24      To sodišče je s sklepom z dne 9. decembra 2008 ugodilo predlogu J. Detiček in ji je Antonello začasno zaupalo v varstvo in
         vzgojo. Odločitev je oprlo na člen 20 Uredbe št. 2201/2003 v povezavi s členom 13 Haaške konvencije iz leta 1980 in jo obrazložilo
         s spremenjenimi okoliščinami in otrokovimi koristmi.

      25      V zvezi s tem je menilo, da se je Antonella vživela v socialno okolje v Sloveniji. Vrnitev v Italijo s prisilno nastanitvijo
         v zavod naj bi škodila njeni dobrobiti, ker naj bi ji povzročila nepopravljivo psihično in fizično travmo. Poleg tega je Antonella
         v sodnih postopkih v Sloveniji izjavila, da želi ostati pri materi.

      26      M. Sgueglia je zoper ta sklep pri istem sodišču vložil ugovor, ki ga je to s sklepom z dne 29. junija 2009 zavrnilo.

      27      M. Sgueglia je proti temu sklepu vložil pritožbo pri Višjem sodišču v Mariboru.

      28      V teh okoliščinah je Višje sodišče v Mariboru prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      ,,1.      Ali je sodišče v Republiki Sloveniji (država članica [Evropske unije]) v skladu z določbo člena 20 Uredbe [št. 2201/2003]
         pristojno izdati ukrepe zavarovanja v primeru, če je sodišče druge države članice, ki je po Uredbi [št. 2201/2003] pristojno
         za odločanje o glavni stvari, že izdalo ukrep zavarovanja, ki je razglašen za izvršljiv v Republiki Sloveniji?

      2.      V primeru pritrdilnega odgovora sledi vprašanje, ali lahko slovensko sodišče z uporabo nacionalnega prava (uporabo tega uzakonja
         člen 20 Uredbe [št. 2201/2003]) z izdajo ukrepa zavarovanja po določbi člena 20 Uredbe [št. 2201/2003] spremeni oziroma razveljavi
         pravnomočen in izvršljiv ukrep zavarovanja, izdan po sodišču v drugi državi članici, ki je po Uredbi [št. 2201/2003] pristojno
         za odločanje o glavni stvari?“

       Nujni postopek
      29      Višje sodišče v Mariboru je predlagalo, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz člena
         104b Poslovnika.

      30      Predložitveno sodišče je ta predlog obrazložilo z okoliščino, da obstajata izvršljiva sodna odločba o zavarovanju italijanskega
         sodišča, s katero je bil otrok dodeljen očetu, in sodna odločba o zavarovanju slovenskega sodišča, s katero je bil otrok predodeljen
         materi. To sodišče navaja tudi potrebo po hitrem ukrepanju, ker naj bi bila pozna odločitev v nasprotju z otrokovimi koristmi
         in bi lahko pomenila nepopravljivo poslabšanje odnosa med otrokom in očetom. Nazadnje to sodišče meni, da že sama začasnost
         ukrepa v postopku zavarovanja varstva in vzgoje otrok narekuje nujno postopanje Sodišča, da se ne bo nadaljevalo stanje brez
         pravne varnosti.

      31      Tretji senat Sodišča je po opredelitvi generalnega pravobranilca 27. oktobra 2009 ugodil predlogu predložitvenega sodišča,
         naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku.

       Vprašanji za predhodno odločanje
      32      Z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 20 Uredbe št.
         2201/2003 razlagati tako, da sodišču države članice omogoča sprejetje začasnega ukrepa v zvezi s starševsko odgovornostjo,
         na podlagi katerega bi se otroka, ki je na območju te države članice, dodelilo v varstvo in vzgojo enemu od staršev, če je
         sodišče druge države članice, ki je na podlagi te uredbe pristojno za odločanje o glavni stvari glede varstva in vzgoje otroka,
         že izdalo odločbo, s katero je otroka v začasno varstvo in vzgojo zaupalo drugemu od staršev, in je bila ta odločba razglašena
         za izvršljivo na območju prve države članice.

      33      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba za razlago določbe prava Skupnosti upoštevati ne le njene pojme in sobesedilo,
         ampak tudi cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 18. maja 2000 v zadevi KVS International,
         C-301/98, Recueil, str. I-3583, točka 21; z dne 23. novembra 2006 v zadevi ZVK, C‑300/05, ZOdl., str. I-11169, točka 15, in
         z dne 22. oktobra 2009 v zadevi Bogiatzi (poročena Ventouras), C‑301/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 39).

      34      Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da morajo države članice ne zgolj razlagati nacionalno pravo v skladu s pravom
         Skupnosti, temveč tudi paziti, da se ne opirajo na tako razlago besedila sekundarne zakonodaje, ki bi bila v nasprotju s temeljnimi
         pravicami, ki jih varuje pravni red Skupnosti, ali z drugimi splošnimi načeli prava Skupnosti (glej v tem smislu sodbi z dne
         6. novembra 2003 v zadevi Lindqvist, C‑101/01, ZOdl., str. I‑12971, točka 87, in z dne 26. junija 2007 v zadevi Ordre des
         barreaux francophones et germanophone in drugi, C‑305/05, ZOdl., str. I‑5305, točka 28).

      35      Najprej je treba poudariti, da so glede na besedilo uvodne izjave 12 Uredbe št. 2201/2003 pravila o pristojnosti v zadevah
         starševske odgovornosti, določena v tej uredbi, oblikovana tako, da kar najbolj upoštevajo otrokove interese, zlasti merilo
         bližine.

      36      Na podlagi člena 8 Uredbe št. 2201/2003 so v zadevah starševske odgovornosti praviloma pristojna sodišča države članice, v
         kateri ima otrok običajno prebivališče ob začetku sodnega postopka. Zaradi geografske bližine so namreč ta sodišča na splošno
         najprimernejša za odločanje o ukrepih, ki jih je treba sprejeti v otrokovo korist.

      37      V obravnavanem primeru je iz predložitvenega sklepa in iz sklepa Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 9. decembra 2008 razvidno,
         da je v skladu z navedenim členom 8 sodišče v Tivoliju pristojno za vsebinsko odločanje glede vseh vprašanj v zvezi s starševsko
         odgovornostjo v sporu o glavni stvari.

      38      Vendar člen 20(1) Uredbe št. 2201/2003 določa, da lahko sodišča države članice, v kateri je otrok, pod določenimi pogoji sprejmejo
         začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja, ki jih določa pravo te države, tudi če je po tej uredbi za odločanje o glavni stvari
         pristojno sodišče druge države članice. Ker ta pristojnost pomeni izjemo v sistemu pristojnosti iz te uredbe, je to določbo
         treba razlagati ozko.

      39      Kot je razvidno iz samega besedila člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003, lahko sodišča, na katera se nanaša ta določba, take začasne
         ukrepe ali ukrepe zavarovanja sprejmejo le, če upoštevajo tri kumulativne pogoje, in sicer da morajo biti zadevni ukrepi nujni,
         da morajo biti sprejeti glede oseb ali premoženja, ki so v državi članici, v kateri imajo ta sodišča sedež, in da morajo biti
         začasni (glej v tem smislu sodbo z dne 2. aprila 2009 v zadevi A, C‑523/07, ZOdl., str. I-2805, točka 47).

      40      Tako že neizpolnjevanje samo enega od teh treh pogojev pomeni, da tak ukrep ne more temeljiti na členu 20(1) Uredbe št. 2201/2003.

      41      Najprej se je treba izreči glede pogoja nujnosti.

      42      Ker člen 20(1) Uredbe št. 2201/2003 pooblašča sodišče, ki ni pristojno za odločanje o glavni stvari, da izjemoma sprejme začasni
         ukrep v zvezi s starševsko odgovornostjo, je treba šteti, da se pojem nujnosti iz te določbe hkrati nanaša na položaj, v katerem
         je otrok, in na dejansko nezmožnost, da bi se vloga v zvezi s starševsko odgovornostjo vložila pri sodišču, ki odloča o glavni
         stvari.

      43      Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da je Okrožno sodišče v Mariboru v sklepu z dne 9. decembra 2008 ugotovilo, da gre
         za tako nujnost v smislu člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003, pri čemer se je sklicevalo na okoliščine, ki so se spremenile po
         tem, ko je sodišče v Tivoliju sprejelo začasen ukrep v zvezi s starševsko odgovornostjo, na podlagi katerega je bil otrok
         v izključno varstvo in vzgojo zaupan očetu. Ta sprememba okoliščin naj bi bila posledica tega, da se je otrok medtem dobro
         vživel v okolje, v katerem trenutno živi v Sloveniji. V teh okoliščinah je Okrožno sodišče v Mariboru menilo, da bi zaradi
         otrokove vrnitve v Italijo, ki bi pomenila izvršitev sklepa sodišča v Tivoliju, nastal položaj, ki bi lahko resno škodil otrokovi
         dobrobiti.

      44      Vendar pa okoliščine, ki jih navaja Okrožno sodišče v Mariboru, ne omogočajo ugotovitve, da je šlo za nujnost v smislu člena
         20(1) Uredbe št. 2201/2003.

      45      Prvič, priznanje nujnosti v primeru, kakršen je obravnavani, bi namreč nasprotovalo načelu medsebojnega priznavanja sodnih
         odločb, izdanih v državah članicah, ki je določeno v Uredbi št. 2201/2003 in ki sámo temelji – kot je razvidno iz uvodne izjave
         21 te uredbe – na načelu medsebojnega zaupanja med državami članicami.

      46      Od pravil, ki izhajajo iz načel, navedenih v prejšnji točki, je treba navesti zlasti pravilo iz člena 28(1) Uredbe št. 2201/2003,
         po katerem je treba sodno odločbo o izvrševanju starševske odgovornosti, ki je bila izdana v državi članici izvora in je izvršljiva
         na njenem območju, načeloma izvršiti v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, in pravilo iz člena 31(3) te uredbe,
         ki prepoveduje vsakršno vsebinsko preverjanje odločbe, katere izvršitev se zahteva.

      47      V obravnavanem primeru pa je sodišče, ki je pristojno za odločanje o glavni stvari, in sicer sodišče v Tivoliju, že izdalo
         začasno odredbo v zvezi s starševsko odgovornostjo, ta odločba pa je bila razglašena za izvršljivo v Sloveniji. Če bi sprememba
         okoliščin, ki so posledica postopnega procesa, kot je otrokova integracija v novo okolje, zadoščala za to, da bi bilo sodišče,
         ki sicer ni pristojno za odločanje o glavni stvari, na podlagi člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003 pristojno za sprejetje začasnega
         ukrepa, katerega namen bi bil sprememba ukrepa v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki ga je sprejelo sodišče, pristojno za
         odločanje o glavni stvari, bi morebitna dolgotrajnost izvršilnega postopka v državi članici, v kateri se zahteva priznanje,
         pripomogla k ustvarjanju okoliščin, ki bi prvemu sodišču dopuščale oviranje izvršitve odločbe, ki je bila razglašena za izvršljivo.
         Taka razlaga te določbe bi omajala načela, na katerih temelji ta uredba.

      48      Drugič, treba je poudariti, da je v obravnavani zadevi sprememba otrokovega položaja posledica nezakonite premestitve v smislu
         člena 2(11) Uredbe št. 2201/2003. Začasni ukrep, ki ga je sprejelo Okrožno sodišče v Mariboru, namreč ne temelji le na členu
         20(1) Uredbe št. 2201/2003, ampak tudi na členu 13 Haaške konvencije iz leta 1980, ki se uporablja samo ob nezakoniti premestitvi
         ali nezakonitem zadržanju.

      49      Priznanje nujnosti v primeru, kakršen je ta, bi bilo v nasprotju s ciljem Uredbe št. 2201/2003, ki je preprečitev nezakonitih
         premestitev ali zadržanj otrok med državami članicami (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2008 v zadevi Rinau, C-195/08
         PPU, ZOdl., str. I‑5271, točka 52). Potrditev tega, da se na podlagi člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003 lahko sprejme ukrep
         v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki vsebinsko spreminja dotedanjo ureditev izvrševanja te odgovornosti, bi namreč pomenila,
         da se z utrditvijo dejanskega položaja, ki izhaja iz nezakonitega ravnanja, okrepi položaj tistega od staršev, ki je odgovoren
         za nezakonito premestitev.

      50      Dalje, iz besedila člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003 je razvidno, da je treba začasne ukrepe sprejeti glede oseb, ki so v državi
         članici, v kateri imajo sedež sodišča, pristojna za sprejetje takih ukrepov.

      51      Začasni ukrep v zvezi s starševsko odgovornostjo, s katerim naj bi se dosegla sprememba glede varstva in vzgoje otroka, se
         ne nanaša samo na otroka, temveč tudi na tistega od staršev, ki mu je otrok predodeljen v varstvo in vzgojo, in na drugega
         od staršev, ki sta mu zaradi sprejetja takega ukrepa varstvo in vzgoja otroka odvzeta.

      52      V obravnavani zadevi ni sporno, da ena od oseb, na katero se nanaša tak ukrep, in sicer oče, prebiva v drugi državi članici,
         nič pa ne kaže na to, da se nahaja v državi članici, katere sodišče meni, da je pristojno na podlagi člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003.

      53      Nazadnje, zgornje ugotovitve potrjujejo zahteve, ki izhajajo iz uvodne izjave 33 Uredbe št. 2201/2003, v kateri je navedeno,
         da ta uredba priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine zlasti z zagotavljanjem spoštovanja temeljnih otrokovih
         pravic, kakor so določene v členu 24 Listine.

      54      Treba je poudariti, da eno takih temeljnih otrokovih pravic določa člen 24(3) Listine, in sicer da ima otrok pravico do rednih
         osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema, katere spoštovanje je nedvomno v skladu z največjo koristjo vsakega
         otroka.

      55      Člena 20 Uredbe št. 2201/2003 pa ni mogoče razlagati tako, da bi se kršila ta temeljna pravica.

      56      Glede tega je treba ugotoviti, da je zaradi nezakonite premestitve otroka, ki je posledica enostranske odločitve enega od
         staršev, otrok najpogosteje prikrajšan za redne osebne odnose in neposredne stike z drugim od staršev.

      57      Zato člena 20 Uredbe št. 2201/2003 ni mogoče razlagati tako, da bi ga tisti od staršev, ki je otroka odpeljal nezakonito,
         uporabil kot sredstvo, s katerim bi podaljšal trajanje dejanskega položaja, ki ga je ustvaril z nezakonitim ravnanjem, ali
         da bi legitimiziral učinke tega ravnanja.

      58      V skladu s členom 24(3) Listine se sicer lahko poseže v temeljno otrokovo pravico do rednih osebnih odnosov in neposrednih
         stikov z obema staršema, če se izkaže, da ta največja korist nasprotuje drugim otrokovim koristim.

      59      Tako lahko ukrep, s katerim se ovirajo redni osebni odnosi in neposredni stiki z obema staršema, upraviči le druga, tako velika
         otrokova korist, da prevlada nad koristjo, ki odraža navedeno temeljno pravico.

      60      Vendar pa je načeloma treba vse upoštevne koristi uravnoteženo in razumno presoditi v postopku pred sodiščem, ki je pristojno
         za odločanje o glavni stvari na podlagi določb Uredbe št. 2201/2003, pri čemer mora ta presoja temeljiti na objektivnih ugotovitvah
         glede samega otroka in njegovega socialnega okolja.

      61      Glede na navedeno je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 20 Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da
         v okoliščinah, kakršne so v zadevi v glavni stvari, sodišču države članice ne omogoča sprejetja začasnega ukrepa v zvezi s
         starševsko odgovornostjo, na podlagi katerega bi se otroka, ki je na območju te države članice, v varstvo in vzgojo dodelilo
         enemu od staršev, če je sodišče druge države članice, ki je na podlagi te uredbe pristojno za odločanje o glavni stvari glede
         varstva in vzgoje otroka, že izdalo odločbo, s katero je otroka v začasno varstvo in vzgojo zaupalo drugemu od staršev, in
         je bila ta odločba razglašena za izvršljivo na območju prve države članice.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 20 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb
            v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati
            tako, da v okoliščinah, kakršne so v zadevi v glavni stvari, sodišču države članice ne omogoča sprejetja začasnega ukrepa
            v zvezi s starševsko odgovornostjo, na podlagi katerega bi se otroka, ki je na območju te države članice, v varstvo in vzgojo
            dodelilo enemu od staršev, če je sodišče druge države članice, ki je na podlagi te uredbe pristojno za odločanje o glavni
            stvari glede varstva in vzgoje otroka, že izdalo odločbo, s katero je otroka v začasno varstvo in vzgojo zaupalo drugemu od
            staršev, in je bila ta odločba razglašena za izvršljivo na območju prve države članice.

               Lenaerts

               Silva de Lapuerta

               Juhász

               Malenovský

                     Šváby                                                      Šváby

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 23. decembra 2009.

               Sodni tajnik

                     Predsednik tretjega senata

               R. Grass

                     K. Lenaerts

         * Jezik postopka: slovenščina.


Sodba Sodišča z dne 14. januarja 1997. # Kraljevina Španija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-169/95.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. junija 1992. # Sanders Adour SNC in Guyomarc'h Orthez Nutrition Animale SA proti Directeur des services fiscaux des Pyrenées-Atlantiques. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Pau - Francija. # Združeni zadevi C-149/91 in C-150/91.


Sodba Sodišča z dne 1. februarja 1978. # Miller International Schallplatten GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 19/77.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. aprila 2006. # ED & F Man Sugar Ltd proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Kmetijstvo - Uredba (EGS) št. 3665/87 - Izvozna nadomestila - Uporaba kazni zaradi dokončne odločbe o vračilu nadomestila - Možnost ponovnega preverjanja odločbe o kazni. # Zadeva C-274/04.

text:
      Zadeva C-274/04
      ED & F Man Sugar Ltd
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg)
      „Kmetijstvo – Uredba (EGS) št. 3665/87 – Izvozna nadomestila – Uporaba kazni zaradi dokončne odločbe o vračilu nadomestila – Možnost ponovnega preverjanja odločbe o kazni“
      Povzetek sodbe
      Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Izvozna nadomestila
      (Uredba Komisije št. 3665/87, člen 11(1), prvi odstavek, in (3), prvi odstavek)
      Člen 11(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske
         proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2945/94, je treba razlagati tako, da lahko nacionalni organi in sodišča
         med pritožbenim postopkom zoper odločbo o kazni, ki temelji na tem členu, preverijo, ali je izvoznik dejansko zahteval višje
         nadomestilo od tistega, ki mu pripada v smislu navedene določbe, čeprav je odločba o vračilu, predvidena v odstavku 3, prvi
         pododstavek, navedenega člena, postala dokončna pred sprejetjem odločbe o kazni.

      Načeli zakonitosti in pravne varnosti namreč zahtevata, da lahko nacionalni organi in sodišča pri nadzoru zakonitosti odločbe
         o kazni, sprejeti na podlagi te določbe, preverijo, ali je izvoznik dejansko zahteval višje nadomestilo, kot mu pripada v
         smislu navedene določbe, ne glede na dejstvo, da je postala prejšnja odločba o vračilu, sprejeta na podlagi člena 11(3), prvi
         pododstavek, navedene uredbe, dokončna.

      (Glej točki 18 in 19 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 6. aprila 2006(*)

      „Kmetijstvo – Uredba (EGS) št. 3665/87 – Izvozna nadomestila – Uporaba kazni zaradi dokončne odločbe o vračilu nadomestila – Možnost ponovnega preverjanja odločbe o kazni“
      V zadevi C-274/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg (Nemčija)
         z odločbo z dne 16. junija 2004, ki je na Sodišče prispela 28. junija 2004, v postopku

      ED & F Man Sugar Ltd
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann, N. Colneric, sodnica, E. Juhász (poročevalec) in E. Levits, sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. junija 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za ED & F Man Sugar Ltd H.-J. Prieß in M. Niestedt, odvetnika,
      –        za Hauptzollamt Hamburg-Jonas G. Seber, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. Braun, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. septembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 11(1) in (3) Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27.
         novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 351, str. 1),
         kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2945/94 z dne 2. decembra 1994 (UL L 310, str. 57, v nadaljevanju: Uredba
         št. 3665/87).

      2        Ta predlog je bil predstavljen v okviru spora med ED & F Man Sugar Ltd (v nadaljevanju: ED & F Man Sugar) in Hauptzollamt
         Hamburg-Jonas (v nadaljevanju: Hauptzollamt), ker je zadnji uporabil kazen, predvideno v členu 11(1), prvi pododstavek, (a),
         Uredbe št. 3665/87 proti navedeni družbi zaradi odločbe o vračilu nadomestila, ki je bilo podeljeno v skladu z odstavkom 3
         istega člena.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Od prve do tretje in peta uvodna izjava Uredbe št. 2945/94 določajo:

      „ker pravila Skupnosti predvidevajo odobravanje izvoznih nadomestil samo na podlagi objektivnih meril, zlasti količine, vrste
         in značilnosti izvoženega proizvoda ter njegovega namembnega kraja; ker je glede na izkušnje treba poostriti ukrepe za boj
         proti nepravilnostim in predvsem proti prevaram, ki bi lahko škodljivo vplivale na proračun Skupnosti; ker je treba v ta namen
         predvideti vračilo preveč plačanih zneskov in kazni, da bi spodbudili izvoznike k upoštevanju pravil Skupnosti;

      ker je za zagotovitev pravilnega delovanja sistema izvoznih nadomestil treba izvajati kazni ne glede na subjektivno krivdo;
         ker pa je kljub temu primerno, da se kazni v določenih primerih ne uporabi, zlasti v primeru očitne napake, ki jo prizna pristojni
         organ, in da se uporabi strožje kazni v primeru naklepa;

      ker bi napačni podatki izvoznika lahko pripeljali do neupravičenih plačil, če napaka ne bi bila odkrita; ker če je napaka
         odkrita, je popolnoma primerno, da se izvozniku izreče kazen v znesku, ki je sorazmeren znesku, ki bi ga neupravičeno prejel,
         če napaka ne bi bila odkrita [...]

      […]
      ker izkušnje, nepravilnosti, predvsem pa že ugotovljene prevare, kažejo na to, da so ti ukrepi potrebni, sorazmerni, dovolj
         odvračilni in se morajo enotno uporabljati v vseh državah članicah“.

      4        Člen 3(1) in (5) Uredbe št. 3665/87 določa:

      „1.   Dan izvoza je dan, ko carinski organ sprejme izvozno deklaracijo, v kateri je navedeno, da bo vložen zahtevek za nadomestilo.
      […]
      5.     Dokument, ki se pri izvozu uporablja kot dokazilo o izpolnjevanju pogojev za nadomestilo, mora vsebovati vse potrebne podatke
         za izračun nadomestila, zlasti:

      (a)   opis proizvoda v skladu z nomenklaturo za izvozna nadomestila;
      (b)   neto maso proizvodov ali, odvisno od primera, količino, izraženo v ustrezni enoti mere, ki se uporablja za izračun izvoznega
         nadomestila;

      (c)   sestavo proizvodov oziroma sklicevanje nanjo, če je to potrebno za izračun izvoznega nadomestila.
      Če je dokument, naveden v tem odstavku, izvozna deklaracija, mora tudi ta vsebovati vse podatke in zabeležko tarifne oznake
         nadomestila.“

      5        Člen 5(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 določa:

      „Diferencialno ali enotno nadomestilo se izplača samo, če je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti in če je bil uvožen,
         razen če se je zaradi višje sile pokvaril ali uničil pri prevozu, v tretjo državo ter, glede na okoliščine primera, v določeno
         tretjo državo v dvanajstih mesecih po datumu sprejetja izvozne deklaracije, če:

      (a)   obstaja resen dvom glede dejanskega namembnega kraja proizvoda
      ali
      (b)   bi se zaradi razlike med zneskom nadomestila za izvoženi proizvod in zneskom uvoznih dajatev, ki za enak proizvod veljajo
         na datum sprejetja izvozne deklaracije, lahko proizvod ponovno uvozil v Skupnost.“

      6        Člen 11(1), prvi do četrti pododstavek, prvi stavek petega pododstavka, in (3) Uredbe št. 3665/87 določa:

      „1.   Če se ugotovi, da je izvoznik z namenom pridobitve izvoznega nadomestila zaprosil za višje izvozno nadomestilo, kot mu pripada,
         se za izvoz proizvodov plača nadomestilo, ki velja za dejansko izvoženi proizvod, ki se zmanjša za:

      (a)   polovico razlike med zaprošenim nadomestilom in nadomestilom, ki velja za dejanski izvoz;
      (b)   dvakratno razliko med zaprošenim nadomestilom in veljavnim nadomestilom, če je izvoznik namerno navedel napačne podatke.
      Šteje se, da je zaprošeno nadomestilo znesek, ki se izračuna iz podatkov, danih v skladu s členom 3 ali 25(2). Če je stopnja
         nadomestila različna glede na namembni kraj, se diferencialni del zaprošenega nadomestila izračuna iz podatkov, ki se zagotovijo
         na podlagi člena 47.

      Kazen, predvidena v točki a, se ne uporabi:
      –        v primeru višje sile,
      –        v izjemnih primerih zaradi okoliščin, za katere izvoznik ne odgovarja in ki so nastale po sprejetju izvozne deklaracije ali
         plačilne deklaracije s strani pristojnih organov. Za izjemni primer gre le takrat, kadar izvoznik pristojne organe obvesti
         o teh okoliščinah neposredno po tem, ko zanje izve, v vsakem primeru pa v roku, predvidenem v členu 47(2), razen če so pristojni
         organi že sami ugotovili, da zaprošeni znesek nadomestila ni bil pravilen,

      –        pri očitni napaki v zvezi z zaprošenim nadomestilom, ki jo prizna pristojni organ,
      –        če je zaprošeno nadomestilo v skladu z Uredbo (ES) št. 1222/94 [...], in zlasti s členom 3(2) te uredbe, in se izračuna na
         podlagi povprečnih količin, ki se uporabljajo v določenem obdobju,

      –        pri popravkih teže, če razlika v teži nastane zaradi načina tehtanja.
      Če je rezultat zmanjšanj iz točk a in b odstavka 1 negativen znesek, izvoznik plača ta negativni znesek.
      Če pristojni organi ugotovijo, da je bil zaprošen nepravilen znesek in da izvozni posel ni bil izveden in se zato nadomestilo
         ne more zmanjšati, izvoznik plača kazen iz točke a ali b. […]

      […]
      3.     Brez poseganja v obveznost plačila negativnega zneska iz odstavka 1, četrti pododstavek, upravičenec povrne neupravičeno prejeta
         nadomestila – to vključuje tudi kazni po odstavku 1, prvi pododstavek – in obresti, izračunane za čas od plačila do povračila.
         […]

      […]“
       Nacionalna ureditev
      7        Člen 48 o zakonu o upravnem sporu (Verwaltungsverfahrensgesetz) z dne 25. maja 1976 (BGBl. 1976 I, str. 1253) določa:

      „Razveljavitev nezakonitega upravnega akta
      Po tem, ko je nezakoniti upravni akt postal dokončen, se ga lahko v celoti ali deloma razveljavi z učinkom ex nunc ali ex tunc. Upravni akt, na podlagi katerega se pridobi ali ugotovi obstoj pravice ali pravne koristi (upravni akt, ki daje pravice),
         se lahko razveljavi samo ob upoštevanju določb odstavkov od 2 do 4.

      […]“
      8        Člen 51 navedenega zakona vsebuje besedilo:

      „Obnova postopka
      Organ lahko na zahtevo prizadete stranke odloči, da se dokončni upravni akt razveljavi ali spremeni:
      1. če se je dejansko ali pravno stanje, na katerem temelji upravni akt, naknadno spremenilo v korist prizadete stranke;
      2. če obstajajo novi dokazi, ki bi pripeljali do odločbe, ugodnejše za prizadeto stranko;
      3. če so podani razlogi za revizijo v smislu člena 580 zakonika o pravdnem postopku (Zivilprozessordnung).
      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      9        Februarja 1998 je ED & F Man Sugar pri pristojnem carinskem uradu vložila štiri izvozne deklaracije za pošiljko sto ton belega
         sladkorja v Poljsko, za katere je zaprosila za izvozna nadomestila. S štirimi odločbami z dne 4. aprila 1998 je Hauptzollamt
         odobril zaprošena nadomestila.

      10      Po tem, ko so preiskave, ki jih je opravil Zollkriminalamt Köln (urad za carinske preiskave Köln), razkrile dejavnike, ki
         kažejo na to, da beli sladkor, za katerega se je menilo, da je bil izvožen v Poljsko, Češko republiko in Švico, ni dosegel
         namembnih tretjih držav, je Hauptzollamt v okviru preverjanja dokumentov, ki jih je predložila ED & F Man Sugar in ki dokazujejo,
         da so proizvodi prispeli, ugotovil, da dokumenti o gospodarski transakciji, omenjeni v prejšnji točki, ne dokazujejo sprostitve
         izvoženih proizvodov v prosti promet v Poljski, ampak samo to, da so bili dani v postopek oplemenitenja. ED & F Man Sugar
         je pojasnila, da ni bila sposobna posredovati dodatnih informacij o položaju te pošiljke, zatrjujoč, da jih ni mogla pridobiti
         od njenega sopogodbenika. S štirimi popravnimi odločbami z dne 17. aprila 2000 je Hauptzollamt na podlagi člena 11(3), prvi
         pododstavek, Uredbe št. 3665/87, bran skupaj s členom 5(1), prvi pododstavek, (a), navedene uredbe zahteval vračilo nadomestil,
         izplačanih ED & F Man Sugar (v nadaljevanju: odločbe o vračilu), ki je zahtevano vsoto vrnila, ne da bi vložila pritožbe zoper
         te odločbe.

      11      Nato je Hauptzollamt na podlagi člen 11(1), prvi pododstavek, (a), Uredbe št. 3665/87 s štirimi odločbami z dne 5. junija
         2000 (v nadaljevanju: odločbe o kazni) vsakokrat razglasil kazen proti ED & F Man Sugar. Utemeljil jih je s tem, da so odločbe
         o vračilu postale dokončne, s čimer naj bi bilo ugotovljeno, da je to podjetje zahtevalo višje nadomestilo, kot mu pripada.

      12      Po tem, ko je Hauptzollamt zavrnil pritožbo, ki jo je vložila ED & F Man Sugar proti navedenim odločbam o kazni, je zadnja
         vložila tožbo pri predložitvenem sodišču, pri čemer je trdila, da ji Hauptzollamt ni imel pravice naložiti kazni glede na
         to, da ni bil pooblaščen zahtevati povračila izvoznega nadomestila. Dejansko je Sodišče v sodbi z dne 14. decembra 2000 v
         zadevi Emsland-Stärke (C-110/99, Recueil, str. I‑11569) razsodilo, da se lahko v skladu s členom 5(1) Uredbe št. 3665/87 zahteva
         dokaz o sprostitvi blaga v promet v namembni tretji državi samo, preden se plača izvozno nadomestilo. V teh okoliščinah je
         predložitveno sodišče odločilo, da je v sporu, ki mu je bil predložen, potrebna razlaga prava Skupnosti, predvsem člena 11(1)
         in (3) Uredbe št. 3665/87.

      13      V teh pogojih je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.   Ali imajo nacionalni organi in sodišča pooblastilo, da v okviru pritožbenega postopka zoper odločbo o kazni, ki temelji na
         členu 11(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87, preverijo, ali je izvoznik zahteval višje nadomestilo od nadomestila, ki
         mu pripada, če je odločba o vračilu iz člena 11(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 postala dokončna pred izdajo odločbe
         o kazni?

      2.     Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali se sme v postopku zoper odločbo o kazni v skladu s členom 11(1), prvi pododstavek,
         Uredbe št. 3665/87, v okoliščinah, navedenih v [predložitvenem sklepu], preveriti, ali je izvoznik zahteval višje izvozno
         nadomestilo od nadomestila, kot mu pripada, da bi se upoštevala med tem sprejeta razlaga prava Skupnosti?“

       Prvo vprašanje
      14      Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 41 sklepnih predlogov, v nasprotju z odločbo o vračilu, ki predvideva samo
         vračilo neupravičeno pridobljene finančne koristi, je posledica odločbe o kazni pomembno zmanjšanje zneska nadomestila, ki
         se uporabi, in, odvisno od primera, če to zmanjšanje privede do negativnega zneska, plačilo denarne kazni.

      15      Glede tega je Sodišče večkrat razsodilo, da se lahko kazen, tudi nekaznovalnega značaja, lahko naloži samo, če temelji na
         jasni in nedvoumni pravni podlagi (sodba z dne 25. septembra 1984 v zadevi Könecke, 117/83, Recueil, str. 3291, točka 11;
         zgoraj navedena sodba Emsland‑Stärke, točka 56, in sodba z dne 11. julija 2002 v zadevi Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00,
         Recueil, str. I‑6453, točka 52).

      16      Člen 11(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 določa uporabo kazni, če se ugotovi, da je izvoznik z namenom pridobitve
         izvoznega nadomestila zaprosil za višje izvozno nadomestilo, kot mu pripada.

      17      Iz te odločbe ni razvidno, da bi bilo mogoče navedeni pogoj, ki je potreben za uporabo odločbe o kazni, šteti za postavljenega
         zaradi samega obstoja odločbe o vračilu, sprejete na podlagi člena 11(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87, ali pa zaradi
         sklepanja o njem iz samega dejstva, da gospodarski subjekt ni izpodbijal odločbe o vračilu.

      18      Načeli zakonitosti in pravne varnosti zahtevata, da lahko nacionalni organi in sodišča v okviru nadzora zakonitosti odločbe
         o kazni, sprejeti na podlagi člena 11(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87, preverijo, ali je izvoznik dejansko zahteval
         višje nadomestilo, kot mu pripada, v smislu navedene določbe, ne glede na dejstvo, da je postala prejšnja odločba o vračilu,
         sprejeta na podlagi člena 11(3), prvi pododstavek, navedene uredbe, dokončna.

      19      Ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 11(1), prvi pododstavek,
         Uredbe št. 3665/87 razlagati tako, da lahko nacionalni organi in sodišča v okviru pritožbenega postopka zoper odločbo o kazni,
         ki temelji na tem členu, preverijo, ali je izvoznik dejansko zahteval nadomestilo, ki je višje od nadomestila, ki bi se moralo
         uporabiti v smislu navedene določbe, čeprav je odločba o vračilu, predvidena v odstavku 3, prvi pododstavek, navedenega člena,
         postala dokončna pred sprejetjem odločbe o kazni.

       Drugo vprašanje
      20      Glede na odgovor Sodišča na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      21      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 11(1), prvi pododstavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo
            sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2945/94 z dne 2.
            decembra 1994, je treba razlagati tako, da lahko nacionalni organi in sodišča v okviru pritožbenega postopka zoper odločbo
            o kazni, ki temelji na tem členu, preverijo, ali je izvoznik dejansko zahteval nadomestilo, ki je višje od nadomestila, ki
            bi se moralo uporabiti v smislu navedene določbe, čeprav je odločba o vračilu, predvidena v odstavku 3, prvi pododstavek,
            navedenega člena, postala dokončna pred sprejetjem odločbe o kazni.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.