title: Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 10. maja 2016 (izvlečki).#Aljaksej Mihalčanka proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Belorusiji – Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov – Omejitve vstopa na ozemlje Unije in prehoda prek njega – Ohranitev imena tožeče stranke na seznamu zadevnih oseb – Novinar – Pravica do obrambe – Obveznost obrazložitve – Napaka pri presoji.#Zadeva T-693/13.

text:
T‑693/1362013TJ0693EU:T:2016:28300011199T
      SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 10. maja 2016 (
            *1
         )
      „Skupna zunanja in varnostna politika — Omejevalni ukrepi proti Belorusiji — Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov — Omejitve vstopa na ozemlje Unije in prehoda prek njega — Ohranitev imena tožeče stranke na seznamu zadevnih oseb — Novinar — Pravica do obrambe — Obveznost obrazložitve — Napaka pri presoji“
      V zadevi T‑693/13,

         Aliaksei Mikhalchanka, stanujoč v Minsku (Belorusija), ki ga zastopa M. Michalauskas, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Svetu Evropske unije, ki ga zastopata J.‑P. Hix in F. Naert, agenta,
      tožena stranka,
      zaradi predloga na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti Sklepa Sveta 2013/534/SZVP z dne 29. oktobra 2013 o spremembi Sklepa 2012/642/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Belorusiji (UL 2013, L 288, str. 69) in Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1054/2013 z dne 29. oktobra 2013 o izvajanju člena 8a(1) Uredbe (ES) št. 765/2006 o omejevalnih ukrepih v zvezi z Belorusijo (UL 2013, L 288, str. 1),
      SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi H. Kanninen (poročevalec), predsednik, I. Pelikánová, sodnica, in E. Buttigieg, sodnik,
      sodna tajnica: G. Predonzani, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. novembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo (
            1
         )

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, Aliaksei Mikhalchanka, je beloruski državljan in novinar na javni televizijski postaji Obshchenatsional’noe Televidenie (ONT).

               2

               Iz Skupnega stališča Sveta 2006/276/SZVP z dne 10. aprila 2006 o omejevalnih ukrepih proti nekaterim uradnikom Belorusije in razveljavitvi Skupnega stališča 2004/661/SZVP (UL 2006, L 101, str. 5) je razvidno, da je bilo zaradi izginotja znanih oseb v Belorusiji, potvorjenih volitev in referenduma ter hudih kršitev človekovih pravic med zatiranjem mirnih demonstracij po teh volitvah in referendumu odločeno, da se zoper različne beloruske osebe sprejmejo omejevalni ukrepi, kot sta preprečevanje vstopa na ozemlje Evropske unije ali prehoda prek njega ter zamrznitev sredstev in gospodarskih virov.

               3

               Izvedbene določbe Unije so bile določene v Uredbi Sveta (ES) št. 765/2006 z dne 18. maja 2006 o omejevalnih ukrepih v zvezi z Belorusijo (UL 2006, L 134, str. 1). Te določbe so bile predmet več zaporednih sprememb in člen 8a(1) te uredbe, kakor je bil spremenjen, določa, da če Svet Evropske unije odloči, da za fizično ali pravno osebo, subjekt ali organ veljajo ukrepi iz člena 2(1), ustrezno spremeni prilogo, v kateri je seznam, na katerega je ta oseba vpisana.

               4

               Omejevalni ukrepi iz Skupnega stališča 2006/276 so bili s Skupnim stališčem Sveta 2009/314/SZVP z dne 6. aprila 2009 o spremembah Skupnega stališča 2006/276 in razveljavitvi Skupnega stališča 2008/844/SZVP (UL 2009, L 93, str. 21) podaljšani do 15. marca 2010. Do 15. decembra 2009 pa je bila kljub temu začasno ukinjena omejitev potovanja za nekatere vodilne beloruske uradnike, z izjemo uradnikov, vpletenih v izginotja v letih 1999 in 2000, in predsednika centralne volilne komisije.

               5

               Svet je 15. decembra 2009 sprejel Sklep 2009/969/SZVP o podaljšanju omejevalnih ukrepov proti nekaterim uradnikom Belorusije, določenih v Skupnem stališču 2006/276, in razveljavitvi Skupnega stališča 2009/314 (UL 2009, L 332, str. 76). Z njim je do 31. oktobra 2010 podaljšal omejevalne ukrepe iz Skupnega stališča 2006/276 in začasno ukinitev omejitve potovanja za nekatere vodilne beloruske uradnike.

               6

               Na podlagi pregleda Skupnega stališča 2006/276 je Svet s Sklepom 2010/639/SZVP z dne 25. oktobra 2010 o omejevalnih ukrepih proti Belorusiji (UL 2010, L 280, str. 18) do 31. oktobra 2011 podaljšal omejevalne ukrepe iz Skupnega stališča 2006/276 in začasno ukinitev omejitve potovanja za nekatere vodilne beloruske uradnike.

               7

               S Sklepom Sveta 2011/69/SZVP z dne 31. januarja 2011 o spremembi Sklepa 2010/639 (UL 2011, L 28, str. 40) je bilo glede na nepoštenost predsedniških volitev 19. decembra 2010 ter izvajanje nasilnih represivnih ukrepov nad politično opozicijo, civilno družbo in predstavniki neodvisnih množičnih medijev v Belorusiji odločeno, da se začasna ukinitev omejitve potovanja odpravi in se začnejo izvajati drugi omejevalni ukrepi. Člen 1(1) Sklepa 2010/639 je bil dopolnjen tako:

                        „(d)

                        za kršenje mednarodnih volilnih standardov med predsedniškimi volitvami v Belorusiji 19. decembra 2010 in za izvajanje represivnih ukrepov nad civilno družbo in demokratično opozicijo, ter z njimi povezane osebe, navedene v Prilogi IIIA.“

               8

               S Sklepom 2011/69 je bil člen 2 Sklepa 2010/639 nadomeščen tako:
               „Člen 2
               1.   Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri [oseb], ki so odgovorne:
               […]

                        (b)

                        za kršenje mednarodnih volilnih standardov med predsedniškimi volitvami v Belorusiji 19. decembra 2010 in za izvajanje represivnih ukrepov nad civilno družbo in demokratično opozicijo, ter z njimi povezane fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, navedeni v Prilogi IIIA;

                  […]“

               9

               Ime tožeče stranke je bilo navedeno v Prilogi V k Sklepu 2011/69, s katero je bila Sklepu 2010/639 dodana Priloga IIIA. Ob imenu tožeče stranke, ki je pod številko 77, je navedeno to pojasnilo: „novinar, ki ima v okviru državne televizijske postaje ONT visok in vpliven položaj“.

               10

               Z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 84/2011 z dne 31. januarja 2011 o spremembi Uredbe št. 765/2006 (UL 2011, L 28, str. 17) je bil med drugim nadomeščen člen 2 Uredbe št. 765/2006, in sicer s tem besedilom:
               „Člen 2
               1.   Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali jih posedujejo fizične ali pravne osebe, subjekti in organi iz Priloge I ali Priloge IA.
               2.   Nobena sredstva ali gospodarski viri ne smejo biti neposredno ali posredno dani na razpolago ali v korist fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom iz Priloge I ali iz Priloge IA.
               […]
               5.   V Prilogi IA so navedene fizične ali pravne osebe, subjekti in organi iz člena 2(1)(b) Sklepa Sveta 2010/639[…], kot je bil spremenjen.“

               11

               S Prilogo II k Izvedbeni uredbi št. 84/2011 (Priloga IA k Uredbi št. 765/2006, ki vsebuje seznam fizičnih in pravnih oseb, subjektov ali organov iz člena 2(1), (2) in (5)) je bilo vstavljeno ime tožeče stranke skupaj z enakim pojasnilom, kot je navedeno v točki 9 zgoraj.

               12

               V Uradnem listu Evropske unije je bilo 2. februarja 2011 objavljeno Obvestilo osebam, za katere veljajo ukrepi iz Sklepa 2011/69 in Izvedbene uredbe št. 84/2011 (UL 2011, C 33, str. 17).

               13

               Z Izvedbenim sklepom Sveta 2011/174/SZVP z dne 21. marca 2011 o izvajanju Sklepa 2010/639 (UL 2011, L 76, str. 72) so bile priloge od I do III, IIIA in IV k Sklepu 2010/639 nadomeščene z besedilom iz prilog od I do V k temu izvedbenemu sklepu. Ime tožeče stranke je skupaj s funkcijo, kot je navedena v točki 9 zgoraj, omenjeno v Prilogi IV.

               14

               Z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 271/2011 z dne 21. marca 2011 o izvajanju člena 8a(1) Uredbe št. 765/2006 (UL 2011, L 76, str. 13) sta bili prilogi I in IA k Uredbi št. 765/2006 nadomeščeni z besedilom iz prilog I in II k navedeni izvedbeni uredbi. Ime tožeče stranke je skupaj s funkcijo, kot je navedena v točki 9 zgoraj, omenjeno v Prilogi II.

               15

               S Sklepom 2012/642/SZVP z dne 15. oktobra 2012 o omejevalnih ukrepih proti Belorusiji (UL 2012, L 285, str. 1) je Svet do 31. oktobra 2013 podaljšal veljavne omejevalne ukrepe in združil te ukrepe, uvedene s Sklepom 2010/639, v en sam pravni instrument. Člen 3(1) navedenega sklepa določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi preprečijo, da bi na njihovo ozemlje vstopale ali prek njega potovale osebe:

                        (a)

                        ki so odgovorne za hude kršitve človekovih pravic ali zatiranje civilne družbe in demokratične opozicije ali katerih dejavnosti na kakršen koli drug način resno ogrožajo demokracijo ali pravno državo v Belorusiji, ali katere koli osebe, ki so z njimi povezane;

                        (b)

                        ki izkoriščajo ali podpirajo režim Lukašenka,

                  in so navedene v Prilogi.“

               16

               Člen 4(1) Sklepa 2012/642 določa:
               „Vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti oziroma jih posedujejo ali nadzirajo:

                        (a)

                        osebe, subjekti ali organi, ki so odgovorni za hude kršitve človekovih pravic ali zatiranje civilne družbe in demokratične opozicije ali katerih dejavnosti na kakršen koli način resno ogrožajo demokracijo ali pravno državo v Belorusiji, ali katere koli fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki so z njimi povezani, pa tudi pravne osebe, subjekti ali organi, ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom;

                        (b)

                        fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki izkoriščajo ali podpirajo režim Lukašenka, in pravne osebe, subjekti ali organi, ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom,

                  in so navedene v Prilogi, se zamrznejo.“

               17

               V Prilogi k Sklepu 2012/642 je bilo ime tožeče stranke, ki je pod številko 138, vpisano skupaj s to navedbo:
               „Novinar, ki ima na državni televizijski postaji ONT visok in vpliven položaj. Je voditelj televizijskega programa ‚Tako to je‘. Ta program je instrument državne propagande na televiziji, ki podpira in opravičuje represijo nad demokratično opozicijo in civilno družbo. Opozicija in civilna družba sta sistematično označeni kot slabi in škodljivi, v ta namen pa se uporabljajo potvorjene informacije. Temu se je še posebej posvetil po zatrtju mirnih demonstracij 19. decembra 2010 in poznejših protestov.“

               18

               Z Uredbo (EU) št. 1014/2012 z dne 6. novembra 2012 (UL 2012, L 307, str. 1) je Svet spremenil Uredbo št. 765/2006. Člen 2 zadnjenavedene je nadomestil s tem besedilom:
               „1.   Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo ali so v lasti, s katerimi razpolagajo ali jih nadzorujejo fizične ali pravne osebe, subjekti in organi, navedeni v Prilogi I.
               2.   Fizičnim ali pravnim osebam, subjektom in organom iz Priloge I niso neposredno ali posredno na voljo ali v korist nobena sredstva ali gospodarski viri.
               3.   Prepovedano je zavestno in namerno sodelovanje v dejavnostih, katerih namen ali posledica je neposredno ali posredno izogibanje ukrepom iz odstavkov 1 in 2.
               4.   Priloga I vsebuje seznam fizičnih ali pravnih oseb, subjektov in organov, ki jih je Svet v skladu s točko (a) člena 4(1) Sklepa Sveta 2012/642[…] opredelil kot odgovorne za hude kršitve človekovih pravic ali izvajanje represivnih ukrepov nad civilno družbo in demokratično opozicijo, ali kot osebe, katerih dejavnosti kakor koli drugače resno ogrožajo demokracijo ali pravno državo v Belorusiji, ali kot katere koli fizične ali pravne osebe, subjekte in organe, povezane z njimi, ter kot pravne osebe, subjekte ali organe, ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom.
               5.   Priloga I vsebuje tudi seznam fizičnih ali pravnih oseb, subjektov in organov, ki jih je Svet v skladu s točko (b) člena 4(1) Sklepa 2012/642[…] opredelil kot tiste, ki izkoriščajo Lukašenkov režim ali ga podpirajo, ter pravnih oseb, subjektov in organov, ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom.“

               19

               Dalje so bila z Uredbo št. 1014/2012 sklicevanja na „priloge I, IA in IB“ ali na „prilogo I ali IA“ v Uredbi št. 765/2006, kakor je bila spremenjena, nadomeščena s sklicevanji na „Prilogo I“.

               20

               Z Izvedbeno uredbo (EU) št. 1017/2012 z dne 6. novembra 2012 o izvajanju člena 8a(1) Uredbe št. 765/2006 (UL 2012, L 307, str. 7) je Svet nadomestil besedilo prilog I, IA in IB k Uredbi št. 765/2006 z eno samo prilogo. V tej je omenjeno ime tožeče stranke, ki mu sledi enaka navedba, kot je tista v točki 17 zgoraj.

               21

               Svet je z dopisoma z dne 7. novembra 2012 tožečo stranko in njenega svetovalca obvestil o Sklepu 2012/642, Uredbi št. 1014/2012 in Izvedbeni uredbi št. 1017/2012.

               22

               Istega dne je bilo v Uradnem listu (UL 2012, C 339, str. 9) objavljeno Obvestilo za osebe in subjekte, za katere veljajo omejevalni ukrepi, določeni v treh aktih iz točke 21 zgoraj.

               23

               S Sklepom 2013/534/SZVP z dne 29. oktobra 2013 o spremembi Sklepa 2012/642 (UL 2013, L 288, str. 69) je Svet do 31. oktobra 2014 podaljšal veljavne omejevalne ukrepe in nadomestil Prilogo k Sklepu 2012/642. Ime tožeče stranke, ki je pod številko 132 v Prilogi k Sklepu 2013/534, je vpisano skupaj z enako navedbo, kot je tista v točki 17 zgoraj.

               24

               Z Izvedbeno uredbo (EU) št. 1054/2013 z dne 29. oktobra 2013 o izvajanju člena 8a(1) Uredbe št. 765/2006 (UL 2013, L 288, str. 1) je Svet spremenil Prilogo k Uredbi št. 765/2006. Ime tožeče stranke, ki je pod številko 132 v tej prilogi, je prav tako vpisano skupaj z enako navedbo, kot je tista v točki 17 zgoraj.

               25

               Splošno sodišče je s sodbo z dne 23. septembra 2014, Mikhalchanka/Svet (T‑196/11 in T‑542/12, neobjavljena, EU:T:2014:801), razglasilo za nične Sklep 2011/69, Izvedbeni sklep 2011/174, Izvedbeno uredbo št. 271/2011, Sklep 2012/642 in Izvedbeno uredbo št. 1017/2012 v delu, v katerem se nanašajo na tožečo stranko.

         Postopek in predlogi strank

               26

               Tožeča stranka je 31. decembra 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, s katero Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        Sklep 2013/534 razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko;

                        —

                        Izvedbeno uredbo št. 1054/2013 razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko;

                        —

                        Svetu naloži plačilo stroškov.

               27

               Tožeča stranka je 31. decembra 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tudi vlogo za pravno pomoč na podlagi členov 94 in 95 Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991.

               28

               Svet je 18. marca 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil odgovor na tožbo, v katerem Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

               29

               Tožeča stranka je 6. maja 2014 vložila repliko, Svet pa 18. junija 2014 dupliko.

               30

               S sklepom z dne 11. decembra 2014, Mikhalchanka/Svet (T‑693/13, neobjavljen, EU:T:2014:1098), je bila tožeči stranki odobrena pravna pomoč.

               31

               Svet in tožeča stranka sta 8. oziroma 16. junija 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča predložila odgovora na vprašanje, ki ga je Splošno sodišče postavilo kot ukrep procesnega vodstva, o posledicah, ki jih je v obravnavani zadevi treba izpeljati iz ugotovitev Splošnega sodišča v sodbi z dne 23. septembra 2014, Mikhalchanka/Svet (T‑196/11 in T‑542/12, neobjavljena, EU:T:2014:801). Svet je v okviru svojega odgovora podal predlog za ustavitev postopka. Podredno je menil, da iz navedene sodbe ne izhaja, da sta v obravnavani zadevi Sklep 2013/534 in Izvedbena uredba št. 1054/2013 nezakonita.

               32

               Tožeča stranka je 24. julija 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila stališče glede predloga Sveta za ustavitev postopka.

               33

               Tožeča stranka in Svet sta 16. oziroma 22. oktobra 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča predložila odgovora na vprašanje, ki ga je Splošno sodišče postavilo kot ukrep procesnega vodstva, da bi ugotovilo, ali je bila tožeča stranka seznanjena z razlogi iz Sklepa 2013/534 in Izvedbene uredbe št. 1054/2013, preden sta bila ta akta sprejeta, glede na to, da sta bila s sodbo z dne 23. septembra 2014, Mikhalchanka/Svet (T‑196/11 in T‑542/12, neobjavljena, EU:T:2014:801), Sklep 2012/642 in Izvedbena uredba št. 1017/2012 razglašena za nična v delu, v katerem se nanašata na tožečo stranko.

         Pravo

               34

               Tožeča stranka je v utemeljitev tožbe navedla štiri tožbene razloge, ki se nanašajo na, prvič, kršitev pravice do obrambe, drugič, pomanjkljivo obrazložitev, tretjič, napako pri presoji in, četrtič, nesorazmernost ukrepa, ki zadeva tožečo stranko.

               35

               Ker je Svet vložil predlog za ustavitev postopka, je treba na začetku preučiti ta predlog.
               […]

         Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe

               44

               Tožeča stranka v bistvu trdi, da ni bila predhodno obveščena o podaljšanju omejevalnih ukrepov s Sklepom 2013/534 in Izvedbeno uredbo št. 1054/2013. Navaja, da čeprav je Svet poznal njen naslov, je bila o teh aktih obveščena šele 30. oktobra 2013, to je po datumu njunega sprejetja. Možnosti, ki naj bi ji jo dal Svet, da naknadno zahteva ponovni preizkus, naj ne bi bilo mogoče enačiti s kontradiktornim postopkom, ki naj bi ga bilo treba izvesti pred vsakršno sankcijo. Na obravnavi je tožeča stranka pojasnila, da bi bila kontradiktorna razprava pred sprejetjem navedenih aktov koristna za oceno resničnosti dejstev, ki so se poleg tega od datuma, ko so bili sprejeti prvi omejevalni ukrepi v zvezi z njo, spremenila.
               […]

               46

               V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da se v okviru postopka, ki se nanaša na sprejetje sklepa o vpisu ali ohranitvi vpisa imena osebe na seznamu iz priloge k aktu o omejevalnih ukrepih, na podlagi pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva zahteva, da pristojni organ Unije zadevni osebi posreduje informacije in dokaze, s katerimi razpolaga zoper zadevno osebo, za utemeljitev svojega sklepa, zato da se tej osebi omogoči obramba njenih pravic v kar najboljših okoliščinah in da se ta lahko odloči ob popolnem poznavanju razlogov, ali je smiselno, da se obrne na sodišče Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518, točka 111).

               47

               Pristojni organ Unije mora ob tej obvestitvi tej osebi omogočiti, da učinkovito predstavi svoje stališče glede razlogov, ki so bili navedeni v zvezi z njo (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518, točka 112).

               48

               V zvezi s sklepom, ki se nanaša na ohranitev imena zadevne osebe na seznamu iz priloge k aktu o omejevalnih ukrepih, mora biti ta dvojna postopkovna obveznost, drugače kot pri prvotnem vpisu, izpolnjena pred sprejetjem tega sklepa (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518, točka 113).

               49

               Sodišče je menilo, da v primeru poznejšega sklepa o zamrznitvi sredstev, s katerim se ohrani vpis imena osebe ali subjekta na seznamu, učinek presenečenja ni več nujen za zagotovitev učinkovitosti ukrepa, tako da je treba zadevno osebo ali subjekt pred sprejetjem takega sklepa načeloma seznaniti z obremenilnimi dokazi in ji oziroma mu omogočiti, da se o tem izreče (sodba z dne 21. decembra 2011, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, točka 62).

               50

               To pravico do predhodne izjave je treba spoštovati, če je Svet v zvezi z osebo, na katero se nanaša omejevalni ukrep in katere ime je bilo ohranjeno na zadevnem seznamu, upošteval nova dejstva (sodba z dne 13. septembra 2013, Makhlouf/Svet, T‑383/11, EU:T:2013:431, točka 43; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 21. decembra 2011, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, točka 63).

               51

               V obravnavanem primeru je treba glede razlogov, upoštevanih posebej za tožečo stranko, navesti, da je bilo s Sklepom 2013/534 in Izvedbeno uredbo št. 1054/2013 ime tožeče stranke ohranjeno na seznamu oseb, na katere se nanašajo zadevni omejevalni ukrepi.

               52

               Ni sporno, da so navedeni razlogi isti kot razlogi iz Sklepa 2012/642 in Izvedbene uredbe št. 1017/2012, kot je bilo opozorjeno v točkah 23 in 24 zgoraj. Poleg tega je iz točke 21 zgoraj razvidno, da je bila tožeča stranka obveščena o Sklepu 2012/642 in Izvedbeni uredbi št. 1017/2012, tako da je imela priložnost predstaviti svoje stališče glede zadevnih razlogov.

               53

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Svet v zvezi s tožečo stranko za sprejetje Sklepa 2013/534 in Izvedbene uredbe št. 1054/2013 ni upošteval novih dejstev ter da mu na podlagi sodne prakse, navedene v točkah od 46 do 50 zgoraj, pred navedenim sprejetjem ni bilo treba seznaniti tožeče stranke z zadevnimi razlogi.

               54

               Te ugotovitve ne omaje okoliščina, da je Splošno sodišče v sodbi z dne 23. septembra 2014, Mikhalchanka/Svet (T‑196/11 in T‑542/12, neobjavljena, EU:T:2014:801, točki 74 in 75), razglasilo Sklep 2012/642 in Izvedbeno uredbo št. 1017/2012 za nična v delu, v katerem se nanašata na tožečo stranko, z obrazložitvijo, da tožeča stranka ni bila obveščena o teh aktih, preden sta bila sprejeta, in da torej ni mogla učinkovito predstaviti svojega stališča pred sprejetjem navedenih aktov.

               55

               Prvič, opozoriti je treba, da niti tožeča stranka niti Svet nista trdila, da je razglasitev ničnosti Sklepa 2012/642 in Izvedbene uredbe št. 1017/2012 vplivala na datum, ko je bila tožeča stranka seznanjena z razlogi, ki sta jih vsebovala navedena akta ter so bili ponovljeni v Sklepu 2013/534 in Izvedbeni uredbi št. 1054/2013.

               56

               Drugič, predvsem je treba navesti, da čeprav na podlagi člena 264, prvi odstavek, PDEU sodišče Unije, če je ničnostna tožba utemeljena, razglasi zadevni akt za ničen in čeprav v skladu z ustaljeno sodno prakso iz tega izhaja, da odločba sodišča Unije o razglasitvi ničnosti povzroči retroaktivno odpravo spornega akta glede vseh zadevnih oseb (sodbi z dne 1. junija 2006, P&O European Ferries (Vizcaya) in Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, C‑442/03 P in C‑471/03 P, EU:C:2006:356, točka 43, ter z dne 12. februarja 2008, CELF in Ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, točka 61), to ne spremeni dejstva, da od izdaje sodbe z dne 23. septembra 2014, Mikhalchanka/Svet (T‑196/11 in T‑542/12, neobjavljena, EU:T:2014:801), retroaktivna odprava Sklepa 2012/642 in Izvedbene uredbe št. 1017/2012 v delu, v katerem se ta akta nanašata na tožečo stranko, ni vplivala na datum, ko je bila ta seznanjena z razlogi iz zadnjenavedenih aktov.

               57

               Kot namreč poudarja Svet, razglasitev ničnosti Sklepa 2012/642 in Izvedbene uredbe št. 1017/2012 ni povzročila niti odprave objave teh aktov, niti odprave obvestila o navedenih aktih, niti odprave posamične obvestitve tožeče stranke in njenega zastopnika z dopisom, ki jima je bil poslan. Sodba z dne 23. septembra 2014, Mikhalchanka/Svet (T‑196/11 in T‑542/12, neobjavljena, EU:T:2014:801), torej ni vplivala na dejanski okvir, v katerem je bila tožeča stranka seznanjena z razlogi, vsebovanimi v navedenih aktih.

               58

               Iz tega sledi, da je bila tožeča stranka obveščena o navedenih razlogih pred sprejetjem Sklepa 2013/534 in Izvedbene uredbe št. 1054/2013 ter da je torej imela možnost Svetu predstaviti svoja stališča glede tega.

               59

               Zato je treba prvi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
               […]

         Tretji tožbeni razlog: napaka pri presoji

      […]

               109

               Iz navedenega izhaja, da je treba tretji tožbeni razlog šteti za utemeljen ter razglasiti Sklep 2013/534 in Izvedbeno uredbo št. 1054/2013 za nična v delu, v katerem se nanašata na tožečo stranko, ne da bi bilo treba preučiti četrti tožbeni razlog, ki ga je navedla ta stranka.
               […]

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Predlog za ustavitev postopka, ki ga je vložil Svet Evropske unije, se zavrne.

                           2.

                           V delu, v katerem se nanašata na Aliakseia Mikhalchanko, se za nična razglasita:

                                 —

                                    Sklep Sveta 2013/534/SZVP z dne 29. oktobra 2013 o spremembi Sklepa 2012/642/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Belorusiji;

                                 —

                                    Izvedbena uredba Sveta (EU) št. 1054/2013 z dne 29. oktobra 2013 o izvajanju člena 8a(1) Uredbe (ES) št. 765/2006 o omejevalnih ukrepih v zvezi z Belorusijo.

                           3.

                           Svet poleg svojih stroškov nosi stroške, ki jih je priglasil A. Mikhalchanka.

                           H. Kanninen

                           I. Pelikánová

                           E. Buttigieg

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 10. maja 2016.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.
      (
            1
         )	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.


Sodba Sodišča z dne 24. novembra 1998. # Kazenski postopek proti Horst Otto Bickel in Ulrich Franz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di Bolzano, sezione distaccata di Silandro - Italija. # Prosto gibanje oseb - Enako obravnavanje. # Zadeva C-274/96.


Sodba Sodišča z dne 3. oktobra 2000. # Josef Corsten. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Amtsgericht Heinsberg - Nemčija. # Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-58/98.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. aprila 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Dopustnost. # Združeni zadevi C-20/01 in C-28/01.


Sodba Sodišča z dne 25. januarja 1979. # A. Racke proti Hauptzollamt Mainz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zneski denarnega nadomestila. # Zadeva 98/78.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 26. februarja 2015.#Pangyrus Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Skupnosti COLOURBLIND – Besedni znak COLOURBLIND – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj slabovernosti – Člen 52(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Neuporaba znaka, ki je več kot zgolj lokalnega pomena, v gospodarskem prometu – Relativni razlog za zavrnitev – Člen 8(4) in člen 53(1)(c) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-257/11.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 5. februarja 2015.#Evropska komisija proti Kraljevini Belgiji.#Neizpolnitev obveznosti države – Člen 45 PDEU – Uredba (EU) št. 492/2011 – Prosto gibanje delavcev – Dostop do zaposlitve – Lokalna javna služba – Jezikovno znanje – Način dokazovanja.#Zadeva C-317/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 5. februarja 2015 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države — Člen 45 PDEU — Uredba (EU) št. 492/2011 — Prosto gibanje delavcev — Dostop do zaposlitve — Lokalna javna služba — Jezikovno znanje — Način dokazovanja“
      V zadevi C‑317/14,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 2. julija 2014,

         Evropska komisija, ki jo zastopata J. Enegren in D. Martin, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Kraljevini Belgiji, ki jo zastopajo L. Van den Broeck, J. Van Holm in M. Jacobs, agentke,
      tožena stranka,
      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi S. Rodin, predsednik senata, A. Borg Barthet, sodnik, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da od kandidatov za delovna mesta v lokalnih službah s sedežem na francoskem in nemškem jezikovnem območju, pri katerih iz njihovih diplom ali spričeval ni razvidno, da so končali študij v zadevnem jeziku, zahteva, da kot edini upoštevni dokaz o jezikovnem znanju, potrebnem za dostop do teh delovnih mest, pridobijo certifikat, ki ga izda izbirni urad v okviru zvezne javne službe za kadre in organizacijo (SELOR), in sicer po opravljenem izpitu, ki ga organizira ta organ, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 45 PDEU in Uredbe (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji (UL L 141, str. 1).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Uredba Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15), na katero napotujeta uradni opomin in obrazloženo mnenje, ki ju je Komisija izdala v okviru te zadeve, je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo št. 492/2011 s 16. junijem 2011, torej po izteku roka iz obrazloženega mnenja. Vendar je v besedilu člena 3(1) Uredbe št. 492/2011 v nespremenjeni obliki povzeto besedilo člena 3 Uredbe št. 1612/68 in določa:
               „Na podlagi te uredbe se določbe zakonov ali drugih predpisov ali upravnih praks države članice ne uporabljajo:

                        (a)

                        kadar za tujce omejujejo ponujanje in iskanje zaposlitve, dostop do zaposlitve in njeno izvajanje ali to omejujejo s pogoji, ki se ne uporabljajo za njihove državljane; ali

                        (b)

                        kadar je njihov izključni ali glavni namen ali učinek odvračanje državljanov drugih držav članic od ponujene zaposlitve, tudi če se uporabljajo ne glede na državljanstvo.

                  Prvi pododstavek ne velja za pogoje v zvezi z jezikovnimi znanji, ki jih zahteva narava prostega delovnega mesta.“

         Belgijsko pravo

               3

               Ustava opredeljuje štiri jezikovna območja, to pomeni štiri različne dele nacionalnega ozemlja, na katerih veljajo enotna pravila v zvezi z uporabo jezikov, med drugim v upravi. Gre za francosko, nizozemsko in nemško jezikovno območje ter dvojezično območje Bruselj – glavno mesto.

               4

               Določbe iz poglavja III usklajenih zakonov o uporabi jezikov v upravi (lois coordonnées sur l’emploi des langues en matière administrative) z dne 18. julija 1966 (Moniteur belge z dne 2. avgusta 1966, str. 7799, v nadaljevanju: usklajeni zakoni), ki so bile pozneje spremenjene, med drugim urejajo uporabo jezikov v lokalnih službah, ki so v členih 1(2) in 9 teh zakonov opredeljene kot fizične in pravne osebe, ki imajo koncesijo za opravljanje javne službe ali so zadolžene za opravljanje naloge, ki jim je bila v splošnem interesu zaupana z zakonom ali so jim jo zaupali javni organi in katere opravljanje ne presega ozemlja občine.

               5

               Oddelek II usklajenih zakonov se nanaša na uporabo teh zakonov na francoskem, nizozemskem in nemškem jezikovnem območju. V zvezi s tem člen 15(1) teh zakonov določa:
               „V lokalnih službah s sedežem na francoskem, nizozemskem in nemškem jezikovnem območju ne more biti nihče imenovan niti ne more napredovati na funkcijo ali delovno mesto, če ne zna jezika območja.
               Izpiti za pripustitev in napredovanje potekajo v istem jeziku.
               Kandidata se pripusti k izpitu, le če iz zahtevanih diplom ali spričeval o študiju izhaja, da je izobraževanje opravil v navedenem jeziku. Če take diplome ali spričevala ni, mora biti znanje jezika predhodno izkazano z opravljenim izpitom.
               Če je funkcija ali delovno mesto podeljeno brez izpita za pripustitev, se zahtevano jezikovno znanje ugotavlja na podlagi preizkusov, ki jih odstavek 3 določa v ta namen.“

               6

               Člen 53 usklajenih zakonov, ki je umeščen v poglavje VI teh zakonov, ki se nanaša na posebne določbe, je na dan izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju, določal:
               „Stalno tajništvo za zaposlovanje je edino pristojno za izdajanje certifikatov, ki potrjujejo jezikovna znanja, ki se zahtevajo z zakonom z dne 2. avgusta 1963.“

               7

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je bilo stalno tajništvo za zaposlovanje nadomeščeno z uradom SELOR, ki je edini organ, pristojen za izdajanje certifikatov, ki se nanašajo na kandidate, ki so uspešno opravili izpite, ki jih ta urad organizira v Bruslju.

         Predhodni postopek

               8

               Komisija je 22. marca 2010 Kraljevini Belgiji poslala uradni opomin, v katerem je navedla, da zahteva po samo enem načinu dokazovanja jezikovnih znanj, katere izpolnjevanje je v belgijski zakonodaji določeno kot predpogoj za dostop do prostih delovnih mest v lokalnih službah na francoskem, nizozemskem ali nemškem jezikovnem območju, pomeni diskriminacijo, prepovedano s členom 45 PDEU in Uredbo št. 1612/68.

               9

               Organi flamske skupnosti so odgovorili z dopisom z dne 19. julija 2010 in izrazili svojo pripravljenost za uskladitev flamske zakonodaje v zvezi z jezikovnimi zahtevami delodajalcev v javnem sektorju s pravom Unije.

               10

               Službe Komisije so z dopisom z dne 8. novembra 2010 Kraljevino Belgijo zaprosile, naj jim pošlje osnutek zakonodajne spremembe ter natančen in podroben časovni načrt za njegovo sprejetje. Organi flamske skupnosti so z dopisom z dne 20. decembra 2010 poslali predosnutek odloka, katerega sprejetje je bilo predvideno za januar 2011.

               11

               Ker Komisija od Kraljevine Belgije ni prejela drugega odgovora, je 20. maja 2011 nanjo naslovila obrazloženo mnenje, v katerem jo je pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejetja tega mnenja sprejme ukrepe, ki so potrebni za uskladitev z njim.

               12

               Kraljevina Belgija je odgovorila z dopisom z dne 2. decembra 2011, v katerem je potrdila svojo voljo, da belgijsko pravo uskladi s pravom Unije, vendar je poudarila tudi zapletenost vprašanja uporabe jezikov v upravi v tej državi članici zaradi obstoja več jezikovnih območij in posebnosti, povezanih z delitvijo pristojnosti med različnimi zveznimi subjekti.

               13

               Komisija je z dopisi z dne 27. marca, 13. julija in 17. oktobra 2012 Kraljevino Belgijo zaprosila za dodatne informacije o obstoječem položaju na vsakem od jezikovnih območij.

               14

               Ta država članica je v odgovor na ta zaprosila Komisiji posredovala osnutek izvedbene odredbe flamske skupnosti ter predosnutek odloka in predosnutek izvedbene odredbe francoske skupnosti.

               15

               Nato je bila Komisiji posredovana izvedbena odredba odloka flamske skupnosti. Francoska skupnost je Komisiji prav tako poslala kopijo odloka z dne 7. novembra 2013, ki se nanaša na dokaz o jezikovnih znanjih, ki se zahtevajo z zakoni o uporabi jezikov v upravi. Vendar je bilo treba ta odlok še dopolniti z izvedbeno odredbo. Komisija poleg tega ni prejela nobene informacije v zvezi z nemškim jezikovnim območjem.

               16

               V teh okoliščinah se je Komisija odločila, da vloži to tožbo.

               17

               Kraljevina Belgija je z dopisom, ki je na Sodišče prispel 22. decembra 2014, Sodišče obvestila, da je Komisiji posredovala odredbo vlade Francoske skupnosti z dne 22. oktobra 2014 o izvršitvi odloka z dne 7. novembra 2013 iz točke 15 te sodbe.

         Tožba

         Trditve strank

               18

               Komisija opozarja, da lahko države članice v skladu s členom 3(1) Uredbe št. 492/2011 zahtevajo, da imajo državljani drugih držav članic jezikovna znanja, ki jih zahteva narava prostega delovnega mesta.

               19

               Ta institucija vseeno poudarja, da se morajo jezikovne zahteve v skladu s sodno prakso Sodišča uporabljati sorazmerno in nediskriminatorno. Dodaja, da je Sodišče v sodbi Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296) presodilo, da to ni izpolnjeno v primeru obveznosti, ki jo delodajalec naloži za dostop kandidata do natečaja za zaposlitev, in sicer, da mora svoja jezikovna znanja dokazati izključno z diplomo, ki se izdaja v samo eni pokrajini države članice.

               20

               Komisija meni, da je to sodno prakso mogoče prenesti na belgijsko ureditev, ki od kandidata za to, da bi mu dovolila dostop do natečaja za zaposlitev, zahteva, da mora svoja jezikovna znanja dokazati z diplomo, ki se izdaja izključno v Belgiji.

               21

               Kraljevina Belgija ne oporeka utemeljenosti tožbe in zgolj opisuje napredek pri zakonodajnem delu, začetem zaradi uskladitve z očitkom Komisije, pri čemer pojasnjuje, da je dolgo trajanje povezano z zapleteno strukturo te države članice.

         Presoja Sodišča

               22

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča velja, da je namen vseh določb Pogodbe DEU o prostem gibanju delavcev ta, da se državljanom držav članic olajša opravljanje različnih poklicnih dejavnosti na ozemlju Unije, in da te določbe nasprotujejo ukrepom, ki bi lahko postavili v slabši položaj tiste državljane, ki želijo opravljati gospodarsko dejavnost na ozemlju druge države članice (glej zlasti sodbo Las, C‑202/11, EU:C:2013:239, točka 19 in navedena sodna praksa).

               23

               Te določbe in zlasti člen 45 PDEU tako nasprotujejo vsakemu ukrepu, ki bi, tudi če se uporablja brez diskriminacije glede na državljanstvo, državljane Unije lahko oviral pri izvajanju temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo, ali ga zanje naredil manj privlačno (sodba Las, EU:C:2013:239, točka 20 in navedena sodna praksa).

               24

               Res je, da člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 492/2011 državam članicam priznava pravico, da določijo pogoje v zvezi z jezikovnimi znanji, ki jih zahteva narava prostega delovnega mesta.

               25

               Vendar pravica zahtevati neko raven znanja jezika glede na naravo zaposlitve ne sme ogrožati prostega gibanja delavcev. Zahteve, ki izhajajo iz ukrepov, namenjenih njegovemu izvajanju, nikakor ne smejo biti nesorazmerne glede na cilj, ki se mu sledi, podrobna pravila njihove uporabe pa ne smejo biti diskriminatorna do državljanov drugih držav članic (glej v tem smislu sodbo Groener, C‑379/87, EU:C:1989:599, točka 19).

               26

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je lahko legitimno, če se od kandidata na natečaju, ki je organiziran zaradi zasedbe prostega delovnega mesta v lokalni javni službi, to pomeni pri subjektu, ki je koncesionar za opravljanje javne službe ali je zadolžen za opravljanje naloge v splošnem interesu na ozemlju občine, zahteva, da ima znanje jezika območja, v kateri je zadevna občina, ki je na ravni, ki ustreza naravi prostega delovnega mesta. Mogoče je namreč šteti, da zaposlitev v taki službi zahteva sposobnost komuniciranja z lokalnimi upravnimi organi in po potrebi z javnostjo.

               27

               V takem primeru lahko diploma, ki potrjuje uspešno opravljen jezikovni izpit, pomeni merilo, na podlagi katerega je mogoče oceniti zahtevana jezikovna znanja (glej v tem smislu sodbo Angonese, EU:C:2000:296, točka 44).

               28

               Vendar se zdi to, da se od kandidata za natečaj za zaposlitev zahteva, kot določajo usklajeni zakoni, da dokaže svoja jezikovna znanja s predložitvijo certifikata samo ene vrste, ki ga izdaja le en belgijski organ, ki je v ta namen zadolžen za organizacijo jezikovnih izpitov na belgijskem ozemlju, glede na zapovedi prostega gibanja delavcev nesorazmerno glede na cilj, ki se mu sledi.

               29

               Ta zahteva namreč izključuje vsakršno upoštevanje stopnje znanj, za katera je mogoče na podlagi diplome, pridobljene v drugi državi članici, ob upoštevanju narave in trajanja študija, katerega dokončanje potrjuje, domnevati, da jih ima imetnik te diplome (glej v tem smislu sodbo Angonese, EU:C:2000:296, točka 44).

               30

               Poleg tega ta zahteva, čeprav se jo uporablja brez razlikovanja za domače državljane in državljane drugih držav članic, v resnici diskriminira državljane drugih držav članic, ki bi se želeli prijaviti na delovno mesto v lokalni službi v Belgiji.

               31

               Ta zahteva namreč zavezuje zainteresirane osebe, ki prebivajo v drugih državah članicah, to je, predvsem državljane teh držav, da gredo na belgijsko ozemlje zgolj zato, da bi preizkusili svoja znanja v okviru izpita, ki je nujen za izdajo certifikata, ki se zahteva za predložitev njihove prijave. Dodatno breme, ki ga pomeni taka zaveza, otežuje dostop do zadevnih zaposlitev (glej v tem smislu sodbo Angonese, EU:C:2000:296, točki 38 in 39).

               32

               Kraljevina Belgija ni navedla nobenega cilja, katerega uresničevanje bi lahko upravičilo te učinke.

               33

               Glede navedb Kraljevine Belgije, da so bila začeta zakonodajna dela, da bi se sporna nacionalna ureditev uskladila z zahtevami prava Unije, vendar da morajo ta zaradi strukture te države potekati po dolgem in zapletenem postopku, je treba opozoriti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso država članica ne sme sklicevati na določbe svojega notranjega pravnega reda, niti ustavnega, da bi upravičila nespoštovanje obveznosti, ki jih nalaga pravo Unije (glej zlasti sodbo Komisija/Madžarska, C‑288/12, EU:C:2014:237, točka 35 in navedena sodna praksa).

               34

               Vsekakor je treba dodati, da je treba obstoj neizpolnitve obveznosti presojati glede na položaj države članice, kakršen je bil ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, naknadnih sprememb pa Sodišče ne sme upoštevati (glej zlasti sodbo Komisija/Združeno kraljestvo, C‑640/13, EU:C:2014:2457, točka 42 in navedena sodna praksa).

               35

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija s tem, da od kandidatov za delovna mesta v lokalnih službah s sedežem na francoskem ali nemškem jezikovnem območju, pri katerih iz njihovih zahtevanih diplom ali spričeval ni razvidno, da so končali študij v zadevnem jeziku, zahteva, da svoja jezikovna znanja dokažejo s samo eno vrsto certifikata, ki ga izključno podeljuje samo en belgijski uradni organ, in sicer po opravljenem izpitu, ki ga na belgijskem ozemlju organizira ta organ, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 45 PDEU in Uredbe št. 492/2011.

         Stroški

               36

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Komisija je predlagala, naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Kraljevina Belgija s tem, da od kandidatov za delovna mesta v lokalnih službah s sedežem na francoskem ali nemškem jezikovnem območju, pri katerih iz njihovih zahtevanih diplom ali spričeval ni razvidno, da so končali študij v zadevnem jeziku, zahteva, da svoja jezikovna znanja dokažejo s samo eno vrsto certifikata, ki ga izključno podeljuje samo en belgijski uradni organ, in sicer po opravljenem izpitu, ki ga na belgijskem ozemlju organizira ta organ, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 45 PDEU in Uredbe (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. julija 1965. # Fulvio Fonzi proti Komisiji EGSA. # Združeni zadevi 27-64 in 30-64.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 2. julija 1997.#Doreen Chew proti Evropska komisija.#Zadeva T-28/96.


Sodba Sodišča z dne 21. junija 1988. # Steven Malcolm Brown proti The Secretary of State for Scotland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Session, Outer House (Scotland) - Združeno kraljestvo. # Prepoved diskriminacije. # Zadeva 197/86.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 5. septembra 2012.#Bundesrepublik Deutschland proti Y in Z.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Bundesverwaltungsgericht.#Direktiva 2004/83/ES – Minimalni standardi glede pogojev priznanja statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite – Člen 2(c) – Status begunca – Člen 9(1) – Pojem ‚dejanja preganjanja‘ – Člen 10(1)(b) – Veroizpoved kot razlog za preganjanje – Povezava med tem razlogom za preganjanje in dejanji preganjanja – Pakistanska državljana, pripadnika ahmadijske verske skupnosti – Dejanja pakistanskih organov, s katerimi se prepoveduje izpovedovanje vere v javnosti – Dejanja, ki so dovolj resna, da je lahko posameznika utemeljeno strah preganjanja zaradi veroizpovedi – Posamična presoja dejstev in okoliščin – Člen 4.#Združeni zadevi C‑71/11 in C‑99/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 5. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Direktiva 2004/83/ES — Minimalni standardi glede pogojev priznanja statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite — Člen 2(c) — Status ‚begunca‘ — Člen 9(1) — Pojem ‚dejanja preganjanja‘ — Člen 10(1)(b) — Veroizpoved kot razlog za preganjanje — Povezava med tem razlogom za preganjanje in dejanji preganjanja — Pakistanska državljana, pripadnika ahmadijske verske skupnosti — Dejanja pakistanskih organov, s katerimi se prepoveduje izpovedovanje vere v javnosti — Dejanja, ki so dovolj resna, da je lahko posameznika utemeljeno strah preganjanja zaradi veroizpovedi — Posamična presoja dejstev in okoliščin — Člen 4“
      V združenih zadevah C-71/11 in C-99/11,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Bundesverwaltungsgericht (Nemčija) z odločbama z dne 9. decembra 2010, ki sta na Sodišče prispeli 18. februarja in 2. marca 2011, v postopku

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Y (C-71/11),

         Z (C-99/11),
      ob udeležbi

         Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,

         Bundesbeauftragter für Asylangelegenheiten beim Bundesamt für Migration und Flüchtlinge,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts in J.-C. Bonichot, predsedniki senatov, A. Rosas, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen (poročevalec), T. von Danwitz, A. Arabadžiev in C. G. Fernlund, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. februarja 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Y in Z C. Borschberg in R. Marx, odvetnika,

               —

               za nemško vlado T. Henze in N. Graf Vitzthum, skupaj s K. Petersen, zastopniki,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues in B. Beaupère-Manokha, zastopnika,

               —

               za nizozemsko vlado C. M. Wissels in B. Koopman, zastopnici,

               —

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande in W. Bogensberger, zastopnika,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. aprila 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 2(c) in 9(1)(a) Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96, v nadaljevanju: Direktiva).

               2

               Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med Bundesrepublik Deutschland, ki jo zastopa Bundesministerium des Inneren (zvezno ministrstvo za notranje zadeve), tega pa zastopa Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (zvezni urad za migracije in begunce, v nadaljevanju: Bundesamt), ter Y in Z, pakistanskima državljanoma, ker je Bundesamt zavrnil njuni prošnji za azil in priznanje statusa begunca.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

      Konvencija o statusu beguncev

               3

               Konvencija o statusu beguncev, podpisana v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 189, str. 150, št. 2545 (1954)), je začela veljati 22. aprila 1954. Dopolnjena je bila s Protokolom o statusu beguncev, ki je bil sklenjen v New Yorku 31. januarja 1967 in je začel veljati 4. oktobra 1967 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija).

               4

               Na podlagi člena 1(A)(2), prvi pododstavek, Ženevske konvencije se izraz „begunec“ uporablja za vsako osebo, ki se zaradi „utemeljenega strahu pred preganjanjem, osnovanem na rasi, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali določenemu političnemu prepričanju, nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven države, kjer je imela običajno prebivališče, pa se zaradi takšnih dogodkov ne more ali zaradi omenjenega strahu noče vrniti v to državo“.

         Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin

               5

               Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), v členu 9 z naslovom „Svoboda mišljenja, vesti in vere“ določa:
               „1.   Vsakdo ima pravico do svobode misli, vesti in veroizpovedi. Ta pravica vključuje svobodo spremembe vere ali prepričanja ter svobodo, da človek bodisi sam ali skupaj z drugimi ter zasebno ali javno izraža svojo vero ali prepričanje v bogoslužju, pouku, praksi ali verskih obredih.
               2.   Svoboda izpovedovanja vere ali prepričanja se sme omejiti samo v primerih, ki jih določa zakon, in če je to nujno v demokratični družbi zaradi javne varnosti, za zaščito javnega reda, zdravja ali morale ali zaradi varstva pravic in svoboščin drugih ljudi.“

               6

               Člen 15 EKČP z naslovom „Začasna omejitev pravic v primeru izrednega stanja“ določa:
               „1.   Med vojno ali ob kaki drugi splošni nevarnosti, ki ogroža življenje naroda, sme vsaka visoka pogodbena stranka sprejeti ukrepe, s katerimi razveljavi svoje obveznosti iz te Konvencije v strogo omejenem obsegu, ki ga terjajo kritične razmere, ob pogoju, da ti ukrepi niso v nasprotju z njenimi drugimi obveznostmi po mednarodnem pravu.“
               2.   Na podlagi te določbe ni mogoče razveljaviti 2. člena [‚Pravica do življenja‘], razen v primerih smrti, ki so posledica zakonitih vojnih dejanj, kakor tudi ne 3. [‚Prepoved mučenja‘] in 4. (1. odstavek) [‚Prepoved suženjstva‘] ter 7. člena [‚Ni kazni brez zakona‘].
               […]“

         Pravo Unije

      Listina Evropske unije o temeljnih pravicah

               7

               Člen 10 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) z naslovom „Svoboda misli, vesti in vere“ vsebuje odstavek 1, ki je enak členu 9(1) EKČP.

               8

               Pravice, od katerih odstopanja v skladu s členom 15(2) EKČP niso mogoča, določajo členi 2, 4, 5(1) in 49 Listine.

         Direktiva

               9

               V uvodni izjavi 3 Direktive je navedeno, da je Ženevska konvencija temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev.

               10

               Kot izhaja iz uvodne izjave 10 Direktive v povezavi s členom 6(1) PEU, se z Direktivo upoštevajo pravice in svoboščine ter načela, ki so priznani z Listino. Na podlagi členov 1 in 18 Listine se z njo zlasti poskuša zagotoviti polno spoštovanje človekovega dostojanstva prosilcev za azil in njihove pravice do azila.

               11

               V uvodnih izjavah 16 in 17 Direktive je navedeno:

                        „(16)

                        Določijo naj se minimalni standardi za opredelitev in vsebino statusa begunca, ki pristojnim nacionalnim organom držav članic pomagajo pri uporabi Ženevske konvencije.

                        (17)

                        Treba je uvesti skupna merila za priznavanje statusa begunca prosilcem za azil v smislu člena 1 Ženevske konvencije.“

               12

               V skladu s členom 1 je namen Direktive določitev minimalnih standardov glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna mednarodna zaščita, in glede vsebine te zaščite.

               13

               Člen 2 Direktive določa, da v njej:

                        „(a)

                        ‚mednarodna zaščita‘ pomeni status begunca in status subsidiarne zaščite, kot sta opredeljena v točkah (d) in (f);

                  […]

                        (c)

                        ‚begunec‘ pomeni državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države […];

                        (d)

                        ‚status begunca‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice;

                  […]“

               14

               Člen 3 Direktive državam članicam dopušča, da uvedejo ali ohranijo ugodnejše standarde za opredelitev osebe kot begunca in za določitev vsebine mednarodne zaščite, če so ti standardi združljivi z Direktivo.

               15

               Člen 4 Direktive, ki je v poglavju II in je naslovljen „Obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito“, opredeljuje pogoje obravnavanja dejstev in okoliščin ter v odstavku 3 določa:
               „Obravnava prošnje za mednarodno zaščito se izvede v vsakem posameznem primeru posebej in upošteva naslednje:

                        (a)

                        vsa ustrezna dejstva, ki se nanašajo na izvorno državo v času odločanja o prošnji, vključno z zakoni in predpisi izvorne države in načinom njihovega izvajanja;

                        (b)

                        ustrezne izjave in dokumentacijo, ki jo predloži prosilec, vključno z informacijami o tem, ali je prosilec podvržen ali izpostavljen preganjanju […];

                        (c)

                        individualni položaj in osebne okoliščine prosilca, vključno z dejavniki, kot so poreklo, spol in starost, za oceno dejstva, ali bi na podlagi prosilčevih osebnih okoliščin dejanja, ki jim je prosilec izpostavljen ali bi jim bil lahko izpostavljen, pomenila preganjanje […]

                  […]“

               16

               V skladu s členom 4(4) Direktive je dejstvo, da je prosilec že bil izpostavljen preganjanju ali se mu je s takšnim preganjanjem neposredno grozilo, „resen znak prosilčevega utemeljenega strahu pred preganjanjem“, razen če obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da se takšno preganjanje ne bo ponovilo.

               17

               Člen 6 Direktive, ki je v navedenem poglavju II in je naslovljen „Subjekti preganjanja ali resne škode“, določa:
               „Subjekti preganjanja ali resne škode so lahko:

                        (a)

                        država;

                        (b)

                        stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del ozemlja države;

                        (c)

                        nedržavni subjekti, če je mogoče dokazati, da subjekti iz točk (a) in (b), vključno z mednarodnimi organizacijami, niso sposobni ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo, kot sta opredeljena v členu 7.“

               18

               Člen 9 Direktive, ki je v poglavju III in je naslovljen „Pogoji, ki jih morajo izpolnjevati begunci“, v odstavkih 1 in 2 opredeljuje dejanja preganjanja:
               „1.   Dejanja preganjanja v smislu člena 1A Ženevske konvencije morajo:

                        (a)

                        biti dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoča, da predstavljajo hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, zlasti pravic, od katerih odstopanja niso mogoča po členu 15(2) [EKČP]; ali

                        (b)

                        predstavljati akumulacijo različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki je dovolj huda, da vpliva na posameznika na podoben način, kot je opisano v točki (a).

                  2.   Dejanja preganjanja, opredeljena v odstavku 1, imajo lahko med drugim naslednje oblike:

                        (a)

                        dejanja fizičnega ali psihičnega nasilja […];

                        (b)

                        pravni, upravni, policijski in/ali sodni ukrepi, ki so sami po sebi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način;

                        (c)

                        pregon ali kazen, ki je nesorazmerna ali diskriminatorna;

                  […]“

               19

               V skladu s členom 9(3) Direktive mora obstajati povezava med razlogi za preganjanje iz člena 10 in temi dejanji preganjanja.

               20

               Člen 10 Direktive, naslovljen „Razlogi za preganjanje“, ki je prav tako v poglavju III, v odstavku 1 določa:
               „Države članice pri ocenjevanju razlogov za preganjanje upoštevajo naslednje elemente:
               […]

                        (b)

                        koncept veroizpovedi zajema zlasti teistična, neteistična in ateistična prepričanja, sodelovanje ali nesodelovanje pri zasebnih ali javnih formalnih verskih obredih posamično ali v skupnosti drugih oseb, druga verska dejanja ali izraze prepričanja ali oblike osebnega ali skupnega vedenja, ki temelji na kakršnem koli verskem prepričanju ali izhaja iz njega;

                  […]“

               21

               V skladu s členom 13 Direktive država članica prizna status begunca prosilcu, ki izpolnjuje zlasti pogoje iz členov 9 in 10 Direktive.

         Nemško pravo

               22

               Člen 16a(1) temeljnega zakona (Grundgesetz) določa:
               „Politični preganjanci imajo pravico do azila.“

               23

               Člen 1 zakona o azilnem postopku (Asylverfahrensgesetz) v različici, objavljeni 2. septembra 2008 (BGBl. 2008 I, str. 1798, v nadaljevanju: AsylVfG), določa, da ta zakon velja za tujce, ki iščejo zaščito kot politični preganjanci v okviru člena 16a(1) temeljnega zakona ali zaščito zoper preganjanje v skladu z Ženevsko konvencijo.

               24

               Člen 2 AsylVfG določa, da imetniki pravice do azila na nacionalnem ozemlju uživajo status, opredeljen v Ženevski konvenciji.

               25

               Status begunca je sprva urejal člen 51 zakona o vstopu in bivanju tujcev na zveznem ozemlju (Gesetz über die Einreise und den Aufenthalt von Ausländern im Bundesgebiet).

               26

               Z zakonom o prenosu direktiv Evropske unije s področja pravice do prebivanja in azila (Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union) z dne 19. avgusta 2007 (BGBl. 2007 I, str. 1970), ki je začel veljati 28. avgusta 2007, je Zvezna republika Nemčija prenesla tudi zadevno direktivo.

               27

               Pogoji za opredelitev begunca so zdaj določeni v členu 3 AsylVfG. Njegov odstavek 1 določa:
               „Tujec je begunec v smislu [Ženevske konvencije], kadar mu grozijo nevarnosti, opredeljene v členu 60(1) zakona [o bivanju, delu in integraciji tujcev na nacionalnem ozemlju (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) v različici, ki je bila objavljena 25. februarja 2008 (BGBl. 2008 I, str. 162, v nadaljevanju: Aufenthaltsgesetz)] v državi, katere državljanstvo ima […]“

               28

               Člen 60(1) Aufenthaltsgesetz določa:
               „V skladu z [Ženevsko] konvencijo tujca ni dovoljeno privesti do državne meje države, v kateri bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi njegove rase, vere, državljanstva, pripadnosti družbeni skupini ali političnega prepričanja. […] Pri presoji, ali gre za preganjanje v smislu prvega stavka, je treba […] kot dopolnilo uporabiti člene 4(4) in od 7 do 10 [Direktive][…]“

         Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               29

               Y in Z sta januarja 2004 in avgusta 2003 vstopila v Nemčijo, kjer sta zaprosila za azil in zaščito na podlagi statusa begunca.

               30

               V utemeljitev prošnje sta zatrjevala, da sta bila zato, ker sta pripadnika ahmadijske muslimanske skupnosti, ki je islamsko reformistično gibanje, prisiljena zapustiti svojo državo. Natančneje, v zvezi s tem je Y trdil, da ga je v domači vasi skupina posameznikov večkrat pretepla in obmetavala s kamenjem na kraju molitve. Te osebe naj bi mu grozile s smrtjo in ga ovadile policiji zaradi žalitve preroka Mohameda. Z je zatrjeval, da je bil zaradi verskega prepričanja večkrat trpinčen in zaprt.

               31

               Iz predložitvenih odločb je razvidno, da člen 298 C pakistanskega kazenskega zakonika določa, da se pripadniki ahmadijske verske skupnosti kaznujejo s kaznijo zapora do treh let ali denarno kaznijo, če trdijo, da so muslimani, označujejo svojo vero kot islam, to vero pridigajo ali razširjajo ali pozivajo druge, naj sprejmejo njihovo vero. V skladu s členom 295 C tega kazenskega zakonika se vsakdo, ki žali ime preroka Mohameda, kaznuje s smrtno kaznijo ali doživljenjsko zaporno kaznijo in denarno kaznijo.

               32

               Bundesamt je z odločbama z dne 4. maja in 8. julija 2004 prošnji za azil, ki sta ju vložila Y in Z, zavrnil kot neutemeljeni in ugotovil, da pogoji za priznanje statusa begunca niso izpolnjeni.

               33

               V teh odločbah je Bundesamt poleg tega ugotovil, da v zadevnem nacionalnem pravu ni ovire za izgon Y in Z v Pakistan, in razglasil obveznost njunega izgona v to državo. Za obrazložitev teh odločb je Bundesamt predvsem ugotovil, da ni dovolj dokazov, da sta zadevna prosilca izvorno državo zapustila zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem.

               34

               Y je vložil tožbo pri Verwaltungsgericht Leipzig (upravno sodišče v Leipzigu), ki je s sodbo z dne 18. maja 2007 razveljavilo odločbo, ki jo je glede njega izdal Bundesamt, in temu uradu naložilo, naj ugotovi, da kot begunec izpolnjuje pogoje za prepoved izgona v Pakistan.

               35

               Z je odločbo Bundesamt izpodbijal pri Verwaltungsgericht Dresden (upravno sodišče v Dresdnu). To je s sodbo z dne 13. julija 2007 njegovo tožbo zavrnilo, ker je menilo, da izvorne države ni zapustil zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem.

               36

               Sächsisches Oberverwaltungsgericht (višje upravno sodišče dežele Saške) je s sodbama z dne 13. novembra 2008:

                        —

                        zavrnilo pritožbo, ki jo je Bundesbeauftragter für Asylangelegenheiten (zvezni pooblaščenec za zadeve na področju azila, v nadaljevanju: Bundesbeauftragter) vložil zoper sodbo, ki je bila na prvi stopnji izdana v zadevi v zvezi z Y;

                        —

                        na podlagi pritožbe, ki jo je Z vložil zoper sodbo na prvi stopnji, to spremenilo in Bundesamt naložilo, naj ugotovi, da Z izpolnjuje pogoje iz člena 69(1) Aufenthaltsgesetz in da se zato kot begunec ne sme izgnati v Pakistan.

               37

               To sodišče je zlasti menilo, da ni pomembno, da je Y in Z pred odhodom iz Pakistana osebno grozilo preganjanje. Pomembno naj bi bilo to, da bi jima kot dejavnima ahmadijema v Pakistanu vsekakor grozilo skupinsko preganjanje v smislu člena 60(1) Aufenthaltsgesetz.

               38

               V primeru vrnitve v Pakistan namreč ne bi mogla nadaljevati javnih verskih obredov, ne da bi jima grozilo preganjanje, kar je treba upoštevati v azilnem postopku, v katerem se ugotavlja, ali jima je treba priznati status begunca.

               39

               Sächsisches Oberverwaltungsgericht v sodbah z dne 13. novembra 2008 meni, da je za ahmadija, ki se v Pakistanu čuti zavezanega z verskimi dolžnostmi in čigar prepričanje zajema tudi javno izražanje vere, stanje v tej državi huda kršitev verske svobode. Glede na zagrožene znatne kazni in številne neovirane napade skupin skrajnežev zdrav razum ahmadiju nalaga, da opusti vsakršno javno izražanje vere.

               40

               Y in Z sta po navedbah Sächsisches Oberverwaltungsgericht globoko predana svoji veri in sta jo v Pakistanu dejavno živela. V Nemčiji nadaljujeta verske obrede in menita, da je javno izražanje vere potrebno za ohranjanje njune verske identitete.

               41

               Bundesamt in Bundesbeauftragter sta zoper navedeni sodbi vložila revizijo pri Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče), pri čemer sta zatrjevala, da je pritožbeno sodišče preširoko razlagalo področje uporabe členov 9 in 10(1)(b) Direktive.

               42

               Sklicujeta se na sodno prakso, ki je obstajala v Nemčiji pred prenosom Direktive leta 2007 in v skladu s katero se je preganjanje v zvezi s pravico do azila upoštevalo le ob posegih v jedro verske svobode, ne pa tudi pri omejevanju javnega izražanja vere, pri tem pa menita, da omejitve za ahmadije v Pakistanu, ki se nanašajo na izražanje njihove vere v javnosti, niso poseg v to jedro.

               43

               Bundesamt in Bundesbeauftragter poleg tega menita, da iz ugotovitev Sächsisches Oberverwaltungsgericht v zvezi z vprašanjem, kako Y in Z izražata vero v Nemčiji, ni razvidno nič, kar bi govorilo v prid temu, da se ne moreta odreči vedenju, ki presega jedro verske prakse.

               44

               Predložitveno sodišče meni, da se zadevi, ki sta mu predloženi, nanašata na vprašanje, kateri konkretni posegi v versko svobodo v smislu člena 9 EKČP lahko povzročijo priznanje statusa begunca v smislu člena 2(d) Direktive. Čeprav meni, da so lahko posegi v versko svobodo „huda kršitev“ temeljnih človekovih pravic v smislu člena 9(1)(a) Direktive, pa dvomi, da lahko poleg posegov v bistvene sestavine posameznikove verske identitete tudi drugi posegi v versko svobodo potrjujejo domnevo o preganjanju, ki je upoštevno za priznanje statusa begunca.

               45

               V teh okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht prekinilo odločanje in Sodišču predložilo ta vprašanja, ki so v zadevah C-71/11 in C-99/11 skoraj enaka:

                        „1.

                        Ali je treba člen 9(1)(a) Direktive […] razlagati tako, da ni vsak poseg v versko svobodo, s katerim se krši člen 9 EKČP, dejanje preganjanja v smislu prvoomenjenega predpisa, temveč gre za hudo kršitev verske svobode kot temeljne človekove pravice le, če je prizadeto jedro te pravice?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:

                                 (a)

                                 Ali je jedro verske svobode omejeno na veroizpoved in verske prakse doma in v soseščini ali pa gre za dejanje preganjanja v smislu člena 9(1)(a) Direktive […], tudi če je v izvorni državi z izražanjem vere v javnosti ogrožena telesna integriteta, življenje ali osebna svoboda in se zato tožeča stranka temu izražanju odpoveduje?

                                 (b)

                                 Če jedro verske svobode zajema tudi nekatere javne verske prakse:

                                          —

                                          Ali v tem primeru za hudo kršitev verske svobode zadošča, če tožeča stranka meni, da je izražanje njene vere v praksi zanjo nujno, da bi ohranila svojo versko identiteto,

                                          —

                                          ali pa mora tudi verska skupnost, ki ji tožeča stranka pripada, šteti to versko prakso za osrednji del svojega verskega nauka,

                                          —

                                          ali pa lahko iz drugih okoliščin, kot so splošne razmere v izvorni državi, izhajajo druge omejitve?

                        3.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
                        Ali obstaja utemeljen strah pred preganjanjem v smislu člena 2(c) Direktive […], če je dejstvo, da bo tožeča stranka po vrnitvi v izvorno državo opravljala nekatere verske prakse, razen tistih, ki spadajo v jedro, čeprav lahko pomenijo nevarnost za telesno integriteto, življenje ali osebno svobodo, ali pa je mogoče od tožeče stranke pričakovati, da se v bodoče odpove takim praksam?“

               46

               Zadevi C-71/11 in C-99/11 sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 24. marca 2011 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               47

               Iz uvodnih izjav 3, 16 in 17 Direktive je razvidno, da je Ženevska konvencija temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev in da so bile določbe Direktive o priznanju statusa begunca in njegovi vsebini sprejete za pomoč pristojnim organom držav članic pri uporabi te konvencije ob uporabi skupnih pojmov in meril (sodbi z dne 2. marca 2010 v združenih zadevah Salahadin Abdulla in drugi, C-175/08, C-176/08, C-178/08 in C-179/08, ZOdl., str. I-1493, točka 52, in z dne 17. junija 2010 v zadevi Bolbol, C-31/09, ZOdl., str. I-5539, točka 37).

               48

               Določbe Direktive je torej treba razlagati ob upoštevanju njene splošne sistematike in namena ter ob spoštovanju Ženevske konvencije in drugih upoštevnih pogodb, ki so navedene v členu 78(1) PDEU. Kot je razvidno iz uvodne izjave 10 Direktive, je treba pri tej razlagi spoštovati tudi temeljne pravice in načela, ki so priznani z Listino (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Salahadin Abdulla in drugi, točki 53 in 54, in Bolbol, točka 38, ter sodbo z dne 21. decembra 2011 v združenih zadevah N. S. in drugi, C-411/10 in C-493/10, ZOdl., str. I-13905, točka 75).

         Prvo in drugo vprašanje

               49

               Predložitveno sodišče v obeh zadevah s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(1)(a) Direktive razlagati tako, da je lahko vsak poseg v pravico do verske svobode, ki pomeni kršitev člena 10(1) Listine, „dejanje preganjanja“ v smislu navedene določbe in ali je treba glede tega razlikovati med jedrom verske svobode in zunanjim izražanjem vere.

               50

               Glede tega je treba spomniti, da je v skladu s členom 2(c) Direktive „begunec“ zlasti državljan tretje države, ki je zunaj države, katere državljan je, „zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem“ zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti družbeni skupini in ne more ali „zaradi tega strahu“ noče izkoristiti „zaščite“ te države.

               51

               Zadevni državljan se mora tako zaradi okoliščin v državi izvora in zaradi ravnanja subjektov preganjanja spopasti z utemeljenim strahom pred preganjanjem iz vsaj enega od petih razlogov, ki so našteti v Direktivi in Ženevski konvenciji, pri čemer je eden od teh njegova „verska pripadnost“.

               52

               Zadevna država članica v skladu s členom 13 Direktive prosilcu prizna status begunca, če izpolnjuje pogoje, določene zlasti v členih 9 in 10 Direktive.

               53

               V členu 9 Direktive so opredeljeni elementi, ki omogočajo, da se dejanje šteje za preganjanje. Člen 9(1)(a) Direktive, na katerega se predložitveno sodišče sklicuje v prvem in drugem vprašanju, glede tega natančneje določa, da morajo biti upoštevna dejanja „dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoča“, da pomenijo „hudo kršitev temeljnih človekovih pravic“, zlasti absolutnih pravic, od katerih odstopanja v skladu s členom 15(2) EKČP niso mogoča.

               54

               Poleg tega člen 9(1)(b) natančneje določa, da je treba za preganjanje šteti tudi akumulacijo različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki je „dovolj huda“, da vpliva na posameznika „na podoben način“, kot je opisano v členu 9(1)(a) Direktive.

               55

               Člen 9(3) Direktive natančneje določa, da mora obstajati povezava med razlogi za preganjanje, med katerimi je razlog „veroizpovedi“, opredeljen v členu 10(1)(b) Direktive, in dejanji preganjanja.

               56

               Pravica do verske svobode, določena v členu 10(1) Listine, je enaka pravici, ki je zagotovljena s členom 9 EKČP.

               57

               Verska svoboda je eden od temeljev demokratične družbe in temeljna človekova pravica. Poseg v pravico do verske svobode je lahko tako resen, da ga je mogoče enačiti s primeri iz člena 15(2) EKČP, na katerega se člen 9(1) Direktive primeroma sklicuje za opredelitev dejanj, ki jih je treba zlasti šteti za preganjanje.

               58

               Vendar to nikakor ne pomeni, da je vsak poseg v pravico do verske svobode, zagotovljene s členom 10(1) Listine, dejanje preganjanja, zaradi katerega morajo pristojni organi tistemu, ki je izpostavljen takemu posegu, priznati status begunca v smislu člena 2(d) Direktive.

               59

               Iz besedila člena 9(1) Direktive nasprotno izhaja, da mora zato, da se zadevna dejanja štejejo za preganjanje, obstajati „huda kršitev“ navedene svobode, ki odločilno vpliva na posameznika.

               60

               Tako so takoj izključena dejanja, ki pomenijo omejitev uresničevanja temeljne pravice do verske svobode v smislu člena 10(1) Listine, ne da bi se z njimi ta svoboda kršila, ker so zajeta s členom 52(1) Listine.

               61

               Dejanja, ki resda pomenijo kršitev pravice, priznane s členom 10(1) Listine, vendar niso tako resna, da bi pomenila hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, od katerih odstopanja po členu 15(2) EKČP niso mogoča, se ne morejo šteti za preganjanje v smislu člena 9(1) Direktive in člena 1(A) Ženevske konvencije.

               62

               Za konkretno opredelitev, katera dejanja je mogoče šteti za preganjanje v smislu člena 9(1)(a) Direktive, ni pomembno razlikovanje med dejanji, ki posegajo v jedro (forum internum) temeljne pravice do verske svobode, ki naj ne bi zajemalo javnih verskih dejavnosti (forum externum), in tistimi, ki na to domnevno jedro ne vplivajo.

               63

               To razlikovanje ni v skladu s široko razlago pojma „veroizpoved“, kot je podana v členu 10(1)(b) Direktive z združevanjem vseh njenih sestavin, javnih in zasebnih, skupinskih in posamičnih. Dejanja, ki lahko pomenijo „hudo kršitev“ v smislu člena 9(1)(a) Direktive zajemajo resna dejanja, ki ne posegajo samo v svobodo prosilca do izražanja vere v zasebnosti, temveč tudi do javnega izpovedovanja.

               64

               Ta razlaga lahko zagotovi področje uporabe člena 9(1) Direktive, ki pristojnim organom omogoča, da presojajo vsa dejanja, ki posegajo v temeljno pravico do verske svobode, zato da ugotovijo, ali so zaradi svoje narave ali ponavljanja dovolj resna, da se lahko štejejo za preganjanje.

               65

               Iz tega izhaja, da se dejanja, ki se zaradi svoje resnosti in resnosti njihovih posledic za zadevno osebo lahko štejejo za preganjanje, ne smejo opredeliti na podlagi elementa verske svobode, v katerega se posega, temveč glede na naravo nasilja nad posameznikom in njegove posledice, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 52 sklepnih predlogov.

               66

               Torej je za vprašanje, ali kršitev pravice, zagotovljene s členom 10(1) Listine, pomeni preganjanje v smislu člena 9(1) Direktive, odločilna teža ukrepov in sankcij, ki so bili sprejeti ali bi lahko bili sprejeti zoper posameznika.

               67

               Tako lahko kršitev pravice do verske svobode pomeni preganjanje v smislu člena 9(1)(a) Direktive, če prosilcu za azil zaradi uresničevanja te svobode v izvorni državi resno grozi zlasti preganjanje, nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje s strani enega od subjektov iz člena 6 Direktive.

               68

               Glede tega je treba pojasniti, da mora pristojni organ, ko v skladu s členom 4(3) Direktive posamično obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, upoštevati vsa dejanja, ki jim je prosilec bil ali bi jim lahko bil izpostavljen, zato da ob upoštevanju njegovih osebnih okoliščin ugotovi, ali je mogoče ta dejanja šteti za preganjanje v smislu člena 9(1) Direktive.

               69

               Glede na to, da pojem „veroizpoved“, opredeljen v členu 10(1)(b) Direktive, zajema tudi sodelovanje pri javnih formalnih verskih obredih posamično ali v skupnosti drugih oseb, lahko prepoved takega sodelovanja pomeni dejanje, ki je dovolj resno v smislu člena 9(1)(a) Direktive in je torej preganjanje, če lahko prosilcu zaradi te prepovedi v zadevni izvorni državi resno grozi zlasti preganjanje, nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje s strani enega od subjektov iz člena 6 Direktive.

               70

               Pristojni organ mora pri presoji te nevarnosti upoštevati vrsto dejavnikov, tako objektivnih kot subjektivnih. Subjektivna okoliščina, da je javno izvajanje nekega verskega obreda, ki je predmet spornih omejitev, za posameznika posebno pomembno za ohranjanje verske identitete, je upošteven dejavnik pri presoji nevarnosti, ki bi ji bil prosilec zaradi vere izpostavljen v izvorni državi, čeprav izvajanje take verske prakse ni osrednji element za zadevno versko skupnost.

               71

               Iz besedila člena 10(1)(b) Direktive je namreč razvidno, da zaščita zaradi preganjanja, povezanega z veroizpovedjo, zajema oblike osebnega ali skupnega vedenja, ki ga oseba šteje za zanjo pomembno, in sicer tako tisto, ki „temelji na kakršnem koli verskem prepričanju“, kakor tisto, ki ga določa verska doktrina, torej ki „izhaja iz njega“.

               72

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo in drugo vprašanje v obeh zadevah odgovoriti, da je treba člen 9(1)(a) Direktive razlagati tako, da:

                        —

                        ni vsak poseg v pravico do verske svobode, ki pomeni kršitev člena 10(1) Listine, „dejanje preganjanja“ v smislu navedene določbe Direktive;

                        —

                        je lahko obstoj dejanja preganjanja posledica posega v zunanji izraz navedene svobode in

                        —

                        morajo pristojni organi za presojo, ali je poseg v pravico do verske svobode, ki pomeni kršitev člena 10(1) Listine, lahko „dejanje preganjanja“, ob upoštevanju osebnih okoliščin zadevne osebe preveriti, ali ji zaradi uresničevanja te svobode v izvorni državi resno grozi preganjanje, nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje s strani enega od subjektov iz člena 6 Direktive.

         Tretje vprašanje

               73

               Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem v obeh zadevah v bistvu izvedeti, ali je treba člen 2(c) Direktive razlagati tako, da je strah prosilca pred preganjanjem utemeljen, če se lahko ta preganjanju v izvorni državi izogne tako, da se odreče nekaterim verskim dejanjem.

               74

               Pri odgovoru na to vprašanje je treba opozoriti, da se to nanaša na položaj, v katerem prosilec še ni bil preganjan ali mu preganjanje zaradi veroizpovedi še ni neposredno grozilo, kot je v postopkih v glavni stvari.

               75

               Neobstoj takega „resnega znaka utemeljenega strahu“ prosilcev v smislu člena 4(4) Direktive je povod za vprašanje predložitvenega sodišča o tem, kako bi bilo mogoče zahtevati, da se prosilec, ki svojega strahu ne more utemeljiti s preganjanjem, ki bi mu bil zaradi veroizpovedi že podvržen, po vrnitvi v izvorno državo še naprej izogiba resni grožnji preganjanja.

               76

               Glede tega je treba ugotoviti, da v sistemu Direktive pristojni organi v skladu z njenim členom 2(c) pri presoji, ali je prosilca utemeljeno strah preganjanja, poskušajo izvedeti, ali ugotovljene razmere pomenijo tako grožnjo, da je lahko zadevno osebo glede na osebne okoliščine utemeljeno strah, da bo dejansko izpostavljena dejanjem preganjanja.

               77

               Ta presoja tveganja, ki mora biti vsekakor opravljena previdno in skrbno (zgoraj navedena sodba Salahadin Abdulla in drugi, točka 90), temelji izključno na konkretnem obravnavanju dejstev in okoliščin v skladu s pravili, ki so navedena zlasti v členu 4 Direktive.

               78

               Nobeno od teh pravil ne določa, da je treba pri presoji tveganja, da se v nekem okolju dejansko utrpijo dejanja preganjanja, upoštevati možnost, ki naj bi jo imel prosilec, da se izogne nevarnosti preganjanja tako, da se odpove zadevni verski praksi in tako zaščiti, ki mu jo Direktiva zagotavlja s priznanjem statusa begunca.

               79

               Iz tega izhaja, da če se ugotovi, da bo zadevna oseba po vrnitvi v izvorno državo izvajala versko prakso, zaradi katere bo izpostavljena resni nevarnosti preganjanja, ji je treba priznati status begunca v skladu s členom 13 Direktive. Dejstvo, da bi se nevarnosti lahko izognila z odpovedjo nekaterim verskim dejanjem, načeloma ni upoštevno.

               80

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na tretje vprašanje v obeh zadevah odgovoriti, da je treba člen 2(c) Direktive razlagati tako, da je strah prosilca pred preganjanjem utemeljen, če pristojni organi ob upoštevanju njegovih osebnih okoliščin menijo, da je razumno pričakovati, da bo po vrnitvi v izvorno državo opravljal verska dejanja, zaradi katerih mu bo resno grozilo preganjanje. Navedeni organi pri posamični obravnavi prošnje za priznanje statusa begunca od prosilca ne morejo utemeljeno pričakovati, da se bo tem verskim dejanjem odpovedal.

         Stroški

               81

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 9(1)(a) Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite je treba razlagati tako, da:

                                 —

                                    ni vsak poseg v pravico do verske svobode, ki pomeni kršitev člena 10(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, „dejanje preganjanja“ v smislu navedene določbe te direktive;

                                 —

                                    je lahko obstoj dejanja preganjanja posledica posega v zunanji izraz navedene svobode in

                                 —

                                    morajo pristojni organi za presojo, ali je poseg v pravico do verske svobode, ki pomeni kršitev člena 10(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, lahko „dejanje preganjanja“, ob upoštevanju osebnih okoliščin zadevne osebe preveriti, ali ji zaradi uresničevanja te svobode v izvorni državi resno grozi preganjanje, nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje s strani enega od subjektov iz člena 6 Direktive 2004/83.

                           2.

                           Člen 2(c) Direktive 2004/83 je treba razlagati tako, da je strah prosilca pred preganjanjem utemeljen, če pristojni organi ob upoštevanju njegovih osebnih okoliščin menijo, da je razumno pričakovati, da bo po vrnitvi v izvorno državo opravljal verska dejanja, zaradi katerih mu bo resno grozilo preganjanje. Navedeni organi pri posamični obravnavi prošnje za priznanje statusa begunca od prosilca ne morejo utemeljeno pričakovati, da se bo tem verskim dejanjem odpovedal.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.