title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 10. aprila 2008. # Deutsche Telekom AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Člen 82 ES - Cena dostopa do fiksnega telekomunikacijskega omrežja v Nemčiji - Učinek pritiska na cene - Cene, ki jih odobri nacionalni regulativni organ za telekomunikacije - Manevrski prostor podjetja s prevladujočim položajem. # Zadeva T-271/03.

text:
      Zadeva T-271/03
      Deutsche Telekom AG
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Konkurenca – Člen 82 ES – Cena dostopa do fiksnega telekomunikacijskega omrežja v Nemčiji – Učinek pritiska na cene – Cene, ki jih odobri nacionalni regulativni organ za telekomunikacije – Manevrski prostor podjetja s prevladujočim položajem“
      Povzetek sodbe
      1.      Konkurenca – Pravila Skupnosti – Vsebinsko področje uporabe
      (člena 81 ES in 82 ES)
      2.      Konkurenca – Prevladujoči položaj – Zloraba – Učinek pritiska na cene – Pojem – Merila presoje
      (člen 82 ES)
      3.      Konkurenca – Prevladujoči položaj – Zloraba – Učinek pritiska na cene – Storitev dostopa do telekomunikacijskega omrežja,
            ki jo zagotavlja operater, ki je lastnik edine razpoložljive infrastrukture
      (člen 82 ES)
      4.      Konkurenca – Prevladujoči položaj – Zloraba – Učinek pritiska na cene – Storitev dostopa do telekomunikacijskega omrežja,
            ki jo zagotavlja operater, ki je lastnik edine razpoložljive infrastrukture
      (člen 82 ES)
      5.      Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitve – Naklepno ali malomarno ravnanje – Pojem
      (člena 82 ES in 226 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))
      6.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve
      (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); obvestilo Komisije 98/C 9/03, točki 1 A in 3)
      7.      Konkurenca – Prevladujoči položaj – Zloraba – Pojem – Zavedanje podjetja s prevladujočim položajem, da je njegovo ravnanje
            zloraba – Neobstoj vpliva
      (člen 82 ES)
      1.      Dejstvo, da je nacionalni regulativni organ za telekomunikacije moral odobriti cene telekominikacijskega podjetja s prevladujočim
         položajem, ne odpravlja odgovornosti tega podjetja na podlagi člena 82 ES, ker omejevalni učinki za konkurenco, ki so jih
         povzročile te cene, ne izhajajo samo iz veljavnega nacionalnega pravnega okvira, saj je podjetje s prevladujočim položajem,
         ki je lahko vplivalo na višino svojih maloprodajnih cen z zahtevami za odobritev, ki jih vloži pri tem organu, imelo manevrski
         prostor za določitev takih cen, da bi lahko odpravilo ali zmanjšalo sporni omejevalni učinek. V okviru posebne odgovornosti,
         ki jo ima podjetje s prevladujočim položajem, mora slednje vložiti zahtevke za spremembo svojih cen, ko te vplivajo na dejansko
         in neizkrivljeno konkurenco na skupnem trgu.

      Tega sklepa ne omaja dejstvo, da nacionalni organ za telekomunikacije predhodno preveri skladnost cen s členom 82 ES. Čeprav
         je ta državni organ po zgledu vseh državnih organov dolžan upoštevati določbe Pogodbe ES, je pristojen za izvajanje sektorskih
         predpisov na področju telekomunikacij, pa ni organ za konkurenco zadevne države članice. Nacionalni regulativni organi ravnajo
         v skladu z nacionalnim pravom, ki ima lahko cilje, ki se, čeprav spadajo v telekomunikacijsko politiko, razlikujejo od ciljev
         konkurenčne politike Skupnosti. Tudi če bi ta organ moral preučiti skladnost maloprodajnih cen, ki jih je predlagalo podjetje
         s prevladujočim položajem, s členom 82 ES, to nikakor ne bi preprečilo, da bi Komisija lahko ugotovila kršitev, ki se pripisuje
         temu podjetju, saj je namreč ne zavezuje odločba, ki jo je nacionalni organ izdal na podlagi člena 82 ES.

      (Glej točke 107, 108, 113 in od 120 do 122.)
      2.      Nezakonitost prakse oblikovanja cen prevladujočega podjetja, ki utrdi učinek pritiska na cene, je povezana z nepravično razliko
         med njegovimi maloprodajnimi cenami za proizvod, ki je predhodno vpeljan na prodajni trg, in njegovo ceno za prvotno stvar,
         ki jo je dobavilo svojim konkurentom na trgu na začetku, če je razlika med temi cenami negativna oziroma nezadostna za pokritje
         posebnih stroškov za lastne proizvode. Iz tega izhaja, da za ugotovitev take zlorabe Komisija ni dolžna dokazati, da naj bi
         bile maloprodajne cene kot take nezakonite.

      Komisija je upravičena opreti svojo analizo nezakonitosti prakse oblikovanja cen podjetja s prevladujočim položajem samo na
         njegov posebni položaj ter torej na njegove cene in stroške, ne pa se sklicevati na položaj njegovih dejanskih in potencialnih
         konkurentov. Vsak drug pristop bi lahko dejansko pomenil kršitev splošnega načela pravne varnosti, kajti če je zakonitost
         prakse oblikovanja cen prevladujočega podjetja odvisna od posebnega položaja konkurenčnih podjetij, zlasti zaradi strukture
         njihovih stroškov, to je podatkov, ki jih prevladujoče podjetje običajno ne pozna, to podjetje ne more presoditi zakonitosti
         svojega ravnanja.

      Za presojo učinka pritiska na cene je treba preučiti, ali bi prevladujoče podjetje samo ali podjetje, ki je prav tako učinkovito
         kot slednje, lahko ponujalo produkt drugače kot z izgubo, če bi moralo predhodno v obliki notranjega prenosa plačati take
         cene, povezane s primarno zadevo.

      (Glej točke 166, 167, 188 in od 191 do 194.)
      3.      Če je telekomunikacijski operater lastnik edine razpoložljive infrastrukture, tako da so storitve dostopa do omrežja, ki jih
         zagotavlja svojim konkurentom (posredniške storitve), nujne, da lahko slednji temu operaterju začnejo konkurirati na prodajnem
         trgu storitev dostopa za naročnike, bo učinek pritiska na cene med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi cenami tega
         operaterja praviloma oviral razvoj konkurence na prodajnih trgih. Če so maloprodajne cene prevladujočega operaterja nižje
         od cen njegovih posredniških storitev ali če bi bila razlika med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi cenami prevladujočega
         operaterja nezadostna, da bi enako učinkovit operater pokril svoje posebne stroške za zagotavljanje storitev dostopa za naročnike,
         bi morebitni konkurent, ki bi bil enako učinkovit kot prevladujoči operater, lahko vstopil na trg storitev dostopa za naročnike
         samo z izgubo. Seveda bodo konkurenti prevladujočega operaterja običajno uporabili navzkrižno subvencioniranje, tako da bodo
         nadomestili izgube na trgu storitev dostopa za naročnike z dobičkom, ki ga bodo ustvarili na drugih trgih, kot so trgi komunikacij.
         Vendar ob upoštevanju dejstva, da prevladujoči operater kot lastnik fiksnega omrežja ne potrebuje posredniških storitev, da
         lahko naročnikom ponudi storitve dostopa, in ker mu v nasprotju z njegovimi konkurenti torej zaradi prakse oblikovanja cen
         prevladujočega podjetja ni treba nadomestiti izgub na trgu storitev dostopa za naročnike, učinek pritiska na cene izkrivlja
         konkurenco ne samo na trgu dostopa za naročnike, ampak tudi na trgu komunikacij.

      Komisija je za izračun učinka pritiska na cene upravičeno upoštevala samo prihodke od vseh storitev dostopa brez prihodkov
         od drugih storitev, zlasti tistih iz naslova komunikacijskih storitev.

      Prvič, čeprav bi moralo veljati, da so z vidika naročnika storitve dostopa in komunikacijske storitve celota, lahko Komisija
         upošteva samo prihodke od storitev dostopa prevladujočega operaterja, brez upoštevanja prihodkov od drugih storitev, kot so
         komunikacijske storitve, ki se lahko zagotavljajo z dostopom do fiksnega omrežja. Dejansko konkurenti prevladujočega operaterja
         za zagotavljanje komunikacijskih storitev naročniku prek fiksnega omrežja tega operaterja potrebujejo dostop do omrežja. Zaradi
         enakih možnosti prevladujočega operaterja po eni strani in njegovih konkurentov po drugi strani bi torej morale biti cene
         storitev dostopa določene na taki ravni, da so konkurenti pri zagotavljanju komunikacijskih storitev enakovredni prevladujočemu
         operaterju. Te enake možnosti so zagotovljene samo, če prevladujoči operater določi svoje maloprodajne cene na taki ravni,
         ki konkurentom – ki so domnevno enako uspešni kot prevladujoči operater – omogoča, da vse stroške, povezane s posredniškimi
         storitvami, prenesejo na svoje maloprodajne cene. Vendar če prevladujoči operater ne upošteva tega načela, lahko novi operaterji
         na trgu ponujajo storitve dostopa svojim naročnikom samo z izgubo. Tako naj bi bili prisiljeni nadomestiti izgubo pri dostopu
         do omrežja z visokimi cenami komunikacij, kar bi izkrivljalo tudi pogoje konkurence na trgu komunikacij.

      Drugič, Komisija lahko primerja cene prevladujočega operaterja za storitve dostopa do omrežja, zagotovljenega njegovim konkurentom,
         s ponderiranim povprečjem maloprodajnih cen različnih storitev dostopa, ponujanega neposredno njegovim naročnikom, čeprav
         konkurenčni operaterji ne ponujajo vseh teh storitev. Dejansko na nezakonitost prakse oblikovanja cen prevladujočega operaterja,
         ki jo je treba presojati glede na njen posebni položaj in torej glede na njene cene in stroške, ne morejo vplivati morebitne
         prednosti, ki jo njegovi konkurenti dajejo enemu ali drugemu trgu storitev dostopa.

      Nazadnje Komisija lahko v izračun celotne cene posredniške storitve vključi stroške odpovedi, ki jih mora prevladujočemu operaterju
         plačati konkurent, ki prejema posredniške storitve, ko njegov naročnik odpove pogodbo za storitve dostopa, saj so za konkurente
         prevladujočega operaterja stroški odpovedi del skupnega stroška posredniške storitve, ki se bo moral prenesti na njihove maloprodajne
         cene.

      (Glej točke 199, 200, 203, 204, 206, 210, 211 in od 236 do 238.)
      4.      Odločba Komisije, s katero je ugotovljena zloraba prevladujočega položaja s strani operaterja telekomunikacijskega omrežja,
         kot posledica učinka pritiska na cene zaradi negativne ali nezadostne razlike med cenami za storitve dostopa do omrežja, ki
         jih zagotavlja svojim konkurentom (posredniške storitve), in cene za storitve dostopa za svoje naročnike, ne nasprotuje načelom
         sorazmernosti in pravne varnosti, ker bi vključevala dvojno ureditev teh cen. Dejansko pravni okvir Skupnosti na področju
         telekomunikacij nikakor ne vpliva na pristojnost, ki jo ima Komisija neposredno na podlagi člena 3(1) Uredbe št. 17 in od
         1. maja 2004 na podlagi člena 7(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov
         [81 ES] in [82 ES], da ugotovi kršitev členov 81 ES in 82 ES.

      Takšna odločba prav tako ne nasprotuje načelu varstva upravičenih pričakovanj, četudi je nacionalni regulativni organ za telekomunikacije,
         potem ko je preučil vprašanje obstoja učinka pritiska na cene in ugotovil negativno ali nezadostno razliko med cenami posredniških
         storitev in maloprodajnimi cenami, sklepal, da mora uporaba navzkrižnega subvencioniranja med cenami storitev dostopa in storitev
         komunikacij drugim operaterjem omogočiti, da svojim naročnikom ponudijo konkurenčne cene. Dejansko takšna ugotovitev, iz katere
         implicitno, vendar nujno izhaja, da imajo te prakse oblikovanja cen protikonkurenčni učinek, ker morajo konkurenti uporabljati
         navzkrižno subvencioniranje, da lahko ostanejo konkurenčni na trgu storitev dostopa, ne more vzbuditi upravičenih pričakovanj
         pri prevladujočem operaterju, da je njegova praksa oblikovanja cen skladna s členom 82 ES.

      Nazadnje, čeprav je nacionalni regulativni organ za telekomunikacije kršil pravila Skupnosti in čeprav bi Komisija zato lahko
         sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti proti tej državi članici, take možnosti nikakor ne bi mogle vplivati na zakonitost
         odločbe Komisije, v zvezi s katero ni bilo zlorabljeno nobeno pooblastilo. Pri omejitvi na ugotovitev, da kršitev člena 82 ES,
         ki ne zadeva držav članic, ampak samo gospodarske subjekte, se ta odločba nanaša le na določanje cen prevladujočega podjetja,
         in ne na odločbe organov države članice.

      (Glej točke 263, od 267 do 269 in 271.)
      5.      Kršitve pravil konkurence, storjene namerno ali iz malomarnosti, se lahko kaznujejo z globo v skladu s členom 15(2) Uredbe
         št. 17. Ta pogoj je izpolnjen, ko zadevno podjetje ne more prezreti, da je njegovo ravnanje protikonkurenčno, tudi če se zaveda,
         da krši pravila o konkurenci iz Pogodbe.

      Tako je v primeru operaterja telekomunikacijskega omrežja, ki ima monopolni položaj na trgu storitev dostopa do omrežja, ki
         jih zagotavlja svojim konkurentom (posredniške storitve), in skoraj monopolni položaj na trgu storitev dostopa za naročnike,
         katerega cene ustvarjajo učinek pritiska na cene za te storitve. Slednji dejansko ne more prezreti, da ta učinek pritiska
         na cene, ki izhaja iz negativne ali nezadostne razlike med cenami za te različne storitve, povzroča resne omejitve konkurence.

      Tega sklepa ne omaja sprožitev postopka zaradi neizpolnitve obveznosti proti državi članici, ker naj bi te cene odobril nacionalni
         regulativni organ za telekomunikacije, kadar je prevladujoči operater kljub temu imel manevrski prostor za zvišanje svojih
         maloprodajnih cen in posledično za zmanjšanje učinka pritiska na cene, ker sprožitev postopka zaradi neizpolnitve obveznosti
         nikakor ne vpliva na pogoje za sankcioniranje kršitve pravil konkurence iz člena 15(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 17.

      (Glej točke 295, 296 in 298.)
      6.      Komisija lahko opredeli kršitev kot resno, kadar podjetje za telekomunikacije s prevladujočim položajem  uporabi cene, ki
         imajo učinek pritiska na cene. Dejansko te prakse oblikovanja cen krepijo ovire za vstop na pred kratkim liberalizirane trge
         in tako ogrožajo pravilno delovanje skupnega trga. Smernice Komisije o načinu določanja glob, naloženih na podlagi člena 15(2)
         Uredbe št. 17 in člena 65(5) PJ (točka 1 A, drugi pododstavek), dejanje izločitve podjetja s prevladujočim položajem obravnavajo
         kot resno kršitev, celo kot zelo resno kršitev, če jo stori podjetje, ki ima skoraj monopolen položaj.

      Glede na diskrecijsko pravico, ki jo ima Komisija pri določitvi višine globe, slednja kot olajševalno okoliščino pravilno
         upošteva dejstvo, da je nacionalni regulativni organ za telekomunikacije posredoval pri določitvi cen podjetja in da je ta
         organ večkrat preučil vprašanje obstoja učinka pritiska na cene zaradi prakse oblikovanja cen, s tem ko zniža globo za 10 %.

      (Glej točke od 310 do 313.)
      7.      Pojem zlorabe v smislu člena 82 ES je objektiven. Subjektivno zavedanje podjetja s prevladujočim položajem, da je njegovo
         ravnanje zloraba, torej ni pogoj za uporabo člena 82 ES.

      (Glej točko 327.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti razširjeni senat)
      z dne 10. aprila 2008(*)

      „Konkurenca – Člen 82 ES – Cena dostopa do fiksnega telekomunikacijskega omrežja v Nemčiji – Učinek pritiska na cene – Cene, ki jih odobri nacionalni regulativni organ za telekomunikacije – Manevrski prostor podjetja s prevladujočim položajem“
      V zadevi T-271/03,
      Deutsche Telekom AG, s sedežem v Bonnu (Nemčija), ki so ga najprej zastopali K. Quack, U. Quack in S. Ohlhoff, nato U. Quack in S. Ohlhoff, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki sta jo najprej zastopala K. Mojzesowicz in S. Rating, nato K. Mojzesowicz in A. Whelan, nazadnje K. Mojzesowicz, W. Mölls
         in O. Weber, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Arcor AG & Co. KG, s sedežem v Eschbornu (Nemčija), ki so ga najprej zastopali M. Klusmann, F. Wiemer in M. Rosenthal, nato M. Klusmann in
         F. Wiemer, nazadnje M. Klusmann, odvetniki,

      in
      Versatel NRW GmbH, prej Tropolys NRW GmbH, prej CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice in TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation
         Bergisches Land mbH, s sedežem v Essnu (Nemčija),

      EWE TEL GmbH, s sedežem v Oldenburgu (Nemčija),

      HanseNet Telekommunikation GmbH, s sedežem v Hamburgu (Nemčija),

      Versatel Nord-Deutschland GmbH, prej KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, s sedežem v Flensburgu (Nemčija),

      NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, s sedežem v Kölnu (Nemčija),

      Versatel Süd-Deutschland GmbH, prej tesion Telekommunikation GmbH, s sedežem v Stuttgartu (Nemčija),

      Versatel West-Deutschland GmbH, prej Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, s sedežem v Dortmundu (Nemčija),

      ki jih zastopajo N. Nolte, T. Wessely in J. Tiedemann, odvetniki,
      intervenienti,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2003/707/ES z dne 21. maja 2003 v zvezi s postopkom na podlagi člena
         82 ES (Zadeve COMP/C-1/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (UL L 263, str. 9), in podredno predloga za znižanje
         globe, naložene tožeči stranki s členom 3 navedene odločbe,

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (peti razširjeni senat),

      v sestavi M. Vilaras, predsednik, M. E. Martins Ribeiro, sodnica, D. Šváby, sodnik, K. Jürimäe, sodnica, in N. Wahl, sodnik,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. maja 2007,
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka Deutsche Telekom AG je prvotni telekomunikacijski operater v Nemčiji. Nemška država ima neposredni 30,92-odstotni
         in posredni (prek Kreditanstalt für Wiederaufbau) 12,13-odstotni delež v kapitalu tožeče stranke, preostalih 56,95 % je v
         lasti institucionalnih in zasebnih vlagateljev.

      2        Tožeča stranka upravlja nemško telefonsko omrežje. Pred popolno liberalizacijo telekomunikacijskih trgov je imela zakonit
         monopol nad zagotavljanjem telekomunikacijskih storitev naročnikom na fiksno omrežje. Od 1. avgusta 1996, ko je začel veljati
         Telekommunikationsgesetz (nemški zakon o telekomunikacijah, v nadaljevanju: TKG) z dne 25. julija 1996 (BGBl. 1996 I, str. 1120),
         sta se trg zagotavljanja infrastrukture in trg telekomunikacijskih storitev v Nemčiji liberalizirala. Od takrat se tožeča
         stranka na teh trgih srečuje z različno konkurenco drugih operaterjev.

      3        Krajevna omrežja tožeče stranke obsegajo več krajevnih zank do naročnikov. Izraz „krajevna zanka“ označuje fizični vod, ki
         povezuje omrežno priključno točko v prostorih naročnika z glavnim razdelilnikom ali enakovredno napravo v fiksnem javnem telefonskem
         omrežju.

      4        Tožeča stranka zagotavlja dostop do svojih krajevnih zank drugim telekomunikacijskim operaterjem in naročnikom. Glede storitev
         dostopa in cen tožeče stranke je treba razlikovati med storitvami dostopa do krajevnega omrežja, ki jih tožeča stranka zagotavlja
         svojim konkurentom (v nadaljevanju: posredniške storitve), in storitvami dostopa do krajevnega omrežja, ki jih tožeča stranka
         zagotavlja svojim naročnikom (v nadaljevanju: storitve dostopa za naročnike).

      I –  Posredniške storitve
      5        Tožeča stranka je bila z odločbo št. 223 a zveznega ministrstva za pošto in telekomunikacije (v nadaljevanju: BMPT) z dne
         28. maja 1997 prisiljena, da od junija 1997 svojim konkurentom omogoči popolnoma razvezan dostop do krajevne zanke.

      6        Cena posredniških storitev tožeče stranke je sestavljena iz dveh delov, in sicer iz cene za mesečno naročnino in začetne priključnine.
         Če konkurent odpove naročniški priključek, mu tožeča stranka zaračuna stroške odpovedi.

      7        Cene posredniških storitev tožeče stranke mora v skladu s členom 25(1) TKG predhodno odobriti Regulierungsbehörde für Telekommunikation
         und Post (regulativni organ za telekomunikacije in pošto, v nadaljevanju: RegTP).

      8        V tem okviru RegTP preveri, ali cene, ki jih tožeča stranka predlaga za posredniške storitve, izpolnjujejo pogoje iz člena
         24 TKG. Tako je treba v skladu s členom 24(1) TKG „[c]ene določiti glede na stroške učinkovitega opravljanja storitev“. Poleg
         tega v skladu s členom 24(2) TKG cene ne smejo:

      „1. vsebovati dodatkov, ki se lahko naložijo samo zaradi prevladujočega položaja […] ponudnika na zadevnem trgu telekomunikacij;
      2. vsebovati znižanj, ki omejujejo konkurenčne možnosti drugih podjetij na trgu telekomunikacij, in
      3. dajati določenim prosilcem ugodnosti v primerjavi z drugimi prosilci za enakovredne ali podobne telekomunikacijske storitve
         na zadevnem trgu telekomunikacij,

      razen če je to utemeljeno z izkazanim objektivnim razlogom“.
      9        Tožeča stranka mora v skladu s členom 29(1) TKG med celotno veljavnostjo dovoljenja RegTP uporabljati cene, ki jih je dovolil
         ta organ.

      II –  Storitve dostopa za naročnike
      10      Kar zadeva storitve dostopa za naročnike, tožeča stranka ponuja dve osnovni možnosti, in sicer tradicionalni analogni vod
         (ime storitve: T-Net) in digitalni ozkopasovni vod (digitalno omrežje z integriranimi storitvami – ISDN, ime storitve: T-ISDN).
         Ti osnovni možnosti, ki omogočata priključitev naročnikov, se lahko ponujata na prvotnem omrežju bakrenih paric tožeče stranke
         (ozkopasovne povezave). Tožeča stranka ponuja svojim naročnikom tudi širokopasovne povezave (nesimetrični digitalni naročniški
         vodi: ime storitve: T-DSL ali ADSL), za katere je morala preurediti obstoječi omrežji T-Net in T-ISDN, da je lahko ponudila
         širokopasovne storitve, na primer hitri internetni dostop.

      11      Cene tožeče stranke za storitve dostopa za naročnike (v nadaljevanju tudi: maloprodajne cene), kar zadeva analogne vode in
         ISDN, so urejene s sistemom zamejevanja cen. Nasprotno tožeča stranka svobodno določa svoje maloprodajne cene za ADSL. Vendar
         so te lahko kljub temu predmet poznejšega uravnavanja.

      12      Maloprodajne cene tožeče stranke so sestavljene iz dveh delov: mesečne naročnine, ki je odvisna od kakovosti vodov in ponujenih
         storitev, in začetne priključnine za vzpostavitev ali prevzem voda glede na potrebna dela na obeh koncih voda. Tožeča stranka
         svojim naročnikom ne zaračunava stroškov odpovedi.

      A –  Cene za analogne naročniške vode (T-Net) in ozkopasovne digitalne vode ISDN (T-ISDN)
      13      Cene dostopa do analognih naročniških vodov in vodov ISDN se določijo v okviru sistema zamejevanja cen. V skladu z drugo povedjo
         člena 27(1) in členom 25(1) TKG ter členoma 4 in 5 uredbe o urejanju cen na področju telekomunikacij z dne 1. oktobra 1996
         (BGBl. 1996 I, str. 1492, v nadaljevanju: uredba o uravnavanju cen) se maloprodajne cene za priključitev na omrežje tožeče
         stranke in komunikacije ne določijo posamično za vsako storitev na podlagi nastalih stroškov, ampak se določijo skupaj za
         več storitev, pri čemer so različne storitve povezane v košarice.

      14      Sistem zamejevanja cen dostopa do omrežja tožeče stranke je bil uveden s sklepom BMPT z dne 17. decembra 1997 (sporočilo 202/1997,
         Uradni list (BMPT) 34/97, str. 1891). Zadevni sistem je 1. januarja 1998 izvedel RegTP. Ob tej priložnosti je RegTP oblikoval
         dve košarici, prva je zajemala storitve za zasebne uporabnike, druga pa storitve za poslovne uporabnike. Obe košarici sta
         zajemali storitve dostopa za naročnike (analogne standardne povezave in ISDN) in celotno ponudbo tožeče stranke na področju
         telefonije, kot so krajevne, regionalne, medkrajevne in mednarodne komunikacije.

      15      V skladu s členom 4(1) in (2) uredbe o uravnavanju cen RegTP določi začetno ceno za vse storitve v eni košarici in tudi cilje
         za gibanje cen v danem obdobju.

      16      Zadevni tarifni sistem tako določa najvišjo ceno za vsako košarico. Nasprotno pa ne vsebuje obveznih najnižjih cen.

      17      Tožeča stranka je morala v skladu s sklepom BMPT z dne 17. decembra 1997 za 4,3 % znižati skupno ceno vsake od obeh košaric
         v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 1999 (prvo obdobje zamejevanja cen). Ob koncu tega prvega obdobja 31. decembra
         1999 je RegTP s sklepom z dne 23. decembra 1999 v bistvu ohranil sestavo košaric in znižal cene za 5,6 % za obdobje od 1. januarja
         2000 do 31. decembra 2001 (drugo obdobje zamejevanja cen).

      18      Tožeča stranka je v tem zavezujočem okviru znižanja cen lahko spremenila cene različnih elementov vsake košarice, potem ko
         je dobila predhodno dovoljenje RegTP. V skladu s členom 27(2) TKG in členom 5(3) uredbe o uravnavanju cen so bile spremembe
         cen odobrene, če povprečna cena košarice ni presegla naloženega indeksa najvišjih cen. Sistem je tako omogočal zvišanje cen
         enega ali več elementov košarice, če najvišje cene košarice niso bile presežene. Vendar je bilo dovoljenje zavrnjeno v skladu
         s členom 27(3) TKG, če cene „očitno niso [bile] v skladu z zahtevami iz člena 24(2)(2) ali (3) [TKG] ali če niso [bile] v
         skladu s [TKG] ali drugimi pravnimi določbami“.

      19      Tožeča stranka je v prvih dveh obdobjih zamejevanja cen znižala maloprodajne cene za obe košarici, pri čemer je presegla znižanja,
         ki so ji bila naložena. Ta znižanja cen so v bistvu zadevala cene komunikacij. Maloprodajne cene za analogne vode (mesečna
         naročnina in začetne priključnine) so nasprotno ostale nespremenjene v obeh obdobjih zamejevanja cen, torej od leta 1998 do
         konca leta 2001. Tožeča stranka je za maloprodajne cene za vode ISDN v istem obdobju znižala cene mesečne naročnine, vendar
         ni spremenila začetnih priključnin, ki jih je zaračunavala svojim naročnikom.

      20      Od 1. januarja 2002 obstaja novi sistem zamejevanja cen, ki je bil sprejet s sklepom RegTP z dne 21. decembra 2001 (bilten
         RegTP 2/2002 z dne 6. februarja 2002, str. 75). V novem sistemu sta bili prejšnji košarici, ki sta vsebovali storitve za zasebne
         uporabnike in storitve za poslovne uporabnike, zamenjani s štirimi košaricami, ki zajemajo naslednje storitve: telefonske
         priključke (košarica A), krajevne komunikacije (košarica B), nacionalne medkrajevne komunikacije (košarica C) in mednarodne
         komunikacije (košarica D).

      21      Tožeča stranka je 15. januarja 2002 obvestila RegTP, da namerava zvišati mesečne naročnine za analogne vode in ISDN za 0,56 eura.
         RegTP je to zvišanje dovolil s sklepom z dne 13. marca 2002.

      22      Tožeča stranka je 31. oktobra 2002 ponovno zaprosila za zvišanje svojih maloprodajnih cen. RegTP je to zvišanje delno zavrnil
         s sklepom z dne 19. decembra 2002. RegTP je dovolil zvišanje mesečne naročnine na analogni vod T-Net za 0,33 eura namesto
         za 0,99 eura, kot je zahtevala tožeča stranka, in zavrnil zvišanje enkratne začetne priključnine za prevzem vodov T-Net in
         T-ISDN za 13,40 eura.

      B –  Cene za vode ADSL (T-DSL)
      23      Cene za ADSL (T-DSL) se ne uravnavajo v okviru sistema zamejevanja cen. Te cene se v skladu s členom 30 TKG lahko uravnavajo
         naknadno.

      24      RegTP je 2. februarja 2001, potem ko je prejel več pritožb konkurentov tožeče stranke, sprožil naknadno preiskavo o cenah
         za ADSL tožeče stranke, da bi po potrebi ugotovil obstoj prodaje z izgubo, ki je v nasprotju z nemškimi pravili o konkurenci.
         RegTP je postopek končal 25. januarja 2002, potem ko je ugotovil, da zvišanje cen, ki ga je tožeča stranka napovedala 15. januarja
         2002, ne vzbuja več suma o prodaji z izgubo.

       Upravni postopek
      25      Komisija je od 18. marca do 20. julija 1999 prejela pritožbe petnajstih podjetij konkurentov tožeče stranke. Ta podjetja so
         s pritožbami nasprotovala praksi oblikovanja cen tožeče stranke.

      26      Komisija je 15. julija 1999 tožeči stranki poslala zahtevo za informacije na podlagi člena 11 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja
         1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204). Tožeča stranka je odgovorila z dopisoma z
         dne 13. in 25. avgusta 1999.

      27      Komisija je 19. januarja 2000 konkurentom tožeče stranke poslala zahtevo za informacije.

      28      Komisija je 22. junija 2001 tožeči stranki poslala novo zahtevo za informacije.

      29      Komisija je 2. maja 2002 tožeči stranki poslala obvestilo o nasprotovanju na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 17.

      30      Tožeča stranka je 29. julija 2002 vložila stališča glede prvega obvestila o nasprotovanju.

      31      Tožeča stranka je 25. oktobra 2002 vložila stališča glede odgovorov pritožnikov na obvestilo o nasprotovanju.

      32      Komisija je 21. februarja 2003 tožeči stranki poslala dodatni dopis k obvestilu o nasprotovanju.

      33      Tožeča stranka je 14. marca 2003 vložila stališča glede dodatnega dopisa k obvestilu o nasprotovanju.

       Izpodbijana odločba
      34      Komisija je 21. maja 2003 sprejela Odločbo 2003/707/ES v zvezi s postopkom na podlagi člena 82 ES (Zadeve COMP/C‑1/37.451,
         37.578, 37.579 – Deutsche Telecom AG) (UL L 263, str. 9, v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Ta odločba je bila tožeči stranki
         vročena 30. maja 2003.

      35      Po mnenju Komisije sta zadevna trga proizvodov in storitev po eni strani nabavni trg za dostop do krajevne zanke za konkurente
         tožeče stranke na ravni posredniških storitev ter po drugi strani prodajni trg za dostop do ozkopasovnih povezav (analogni
         vodi in ISDN) in širokopasovnih povezav (vodi ADSL) za naročnike (izpodbijana odločba, uvodna izjava 91). Ta trga naj bi geografsko
         pokrivala ozemlje Nemčije (izpodbijana odločba, uvodna izjava 92).

      36      Komisija ugotavlja, da ima tožeča stranka prevladujoč položaj na vseh zadevnih trgih proizvodov in storitev (izpodbijana odločba,
         uvodna izjava 96).

      37      Po mnenju Komisije je tožeča stranka kršila člen 82 ES s tem, ko je nezakonito oblikovala cene v obliki „učinka pritiska na
         cene“, tako da je konkurentom za posredniške storitve zaračunavala cene, ki so bile višje od maloprodajnih cen, ki jih je
         zaračunavala svojim naročnikom (izpodbijana odločba, uvodne izjave 1, 57, 102 in 103).

      38      V zvezi z učinkom pritiska na cene je v uvodnih izjavah od 102 do 105 izpodbijane odločbe ugotovljeno:

      „102       Učinek pritiska na cene obstaja, če morajo konkurenti zaradi zneska mesečne naročnine in začetne priključnine, ki jo je treba
         plačati [tožeči stranki] za posredniške storitve, svojim naročnikom zaračunavati višje cene od tistih, ki jih [tožeča stranka]
         zaračunava svojim naročnikom za iste storitve. Če so cene posredniških storitev višje od maloprodajnih cen, konkurenti [tožeče
         stranke] nikakor ne morejo ustvariti dobička, čeprav so najmanj tako učinkoviti kot [tožeča stranka], saj morajo nositi stroške
         (trženje, zaračunavanje, izterjava …), ki se prištevajo k ceni posredniških storitev.

      103      [Tožeča stranka] s tem, ko svojim konkurentom zaračunava cene posredniških storitev za dostop do krajevne zanke, ki so višje
         od maloprodajnih cen, ki jih zaračunava svojim naročnikom, konkurentom preprečuje, da bi poleg telefonskih komunikacij ponujali
         storitve dostopa do krajevne zanke. [Tožeča stranka] s tem sili konkurente, ki želijo naročiti razvezan dostop do krajevne
         zanke, da bi svojim strankam ponudili storitve povezave, da izgubo, nastalo zaradi njihovih storitev dostopa, delno nadomestijo
         z večjimi prihodki od telefonskih komunikacij. Vendar zaradi velikega znižanja cen komunikacij v Nemčiji v zadnjih letih konkurenti
         pogosto nimajo ekonomske možnosti za tako nadomeščanje izgube.

      104      [Tožeča stranka] meni, da je v obravnavanem primeru dokazilo o nezakonitem oblikovanju cen v obliki učinka pritiska na cene
         izključeno, čeprav samo zato, ker cene posredniških storitev zavezujoče določa RegTP. Za [tožečo stranko] učinek pritiska
         na cene obstaja samo, če je ta pritisk dejansko posledica previsokih cen posredniških storitev, prenizkih maloprodajnih cen
         ali mešanice obojega in če je odprava tega položaja na obeh ravneh pravno mogoča. [Tožeča stranka] kljub temu meni, da če
         ceno posredniških storitev določi regulativni organ, lahko sama vpliva samo na višino cene dostopa za naročnike, in da se
         ta cena lahko nadzira samo glede na nezakonita načela ponudb z izgubo (konkurenca z izrinjanjem).

      105      Vendar je v nasprotju s trditvijo [tožeče stranke] oblika zlorabe, kot je učinek pritiska na cene, pomembna za obravnavani
         primer. Na povezanih trgih, kjer konkurenti kupujejo posredniške storitve od prvotnega operaterja in je to v njihovem interesu,
         če želijo uspeti na prodajnem trgu proizvodov ali storitev, lahko obstaja učinek pritiska na cene med uravnavanimi cenami
         posredniških storitev in maloprodajnimi cenami. Saj nazadnje za dokazilo obstoja učinka pritiska na cene najprej zadostuje
         obstoj nesorazmerja med obema ravnema cen, ki povzroča omejevanje konkurence. K temu je treba dodati dejstvo, da ima podjetje,
         katerega cene so uravnavane, manevrski prostor, da na lastno pobudo prepreči ali odpravi učinek pritiska na cene. Vendar če
         je tako kot v obravnavanem primeru […], je vprašanje, katere cene lahko zadevno podjetje spremeni brez posredovanja države,
         pomembno samo pri izbiri sredstev, ki omogočajo odpraviti učinek pritiska na cene.“

      39      Komisija v zvezi z metodo določitve učinka pritiska na cene ugotavlja, da lahko konkurenti tožeče stranke prek dostopa do
         njene krajevne zanke svojim naročnikom ponudijo celoten izbor storitev dostopa, in sicer ozkopasovni analogni dostop, ozkopasovni
         digitalni dostop (ISDN) ali širokopasovni dostop v obliki storitev ADSL. Ker RegTP določa enotne cene za posredniške storitve
         tožeče stranke, ne glede na naravo prodajnih storitev, ponujenih z dostopom do krajevne zanke, bi bilo torej treba primerjati
         cene mesečnih naročnin tožeče stranke in njenih začetnih priključnin, sorazmernih s povprečnim trajanjem naročnine, za njene
         posredniške storitve, z njenimi cenami mesečnih naročnin in začetnih priključnin, sorazmernih s povprečnim trajanjem naročnine,
         za njene storitve dostopa za naročnike. Komisija za izračun povprečne cene tožeče stranke za storitve dostopa za naročnike
         količinsko ponderira različne maloprodajne cene, ki jih tožeča stranka zaračunava za analogne vode, ISDN in ADSL ter za različne
         povezave v zvezi z vodi ISDN in ADSL (izpodbijana odločba, uvodne izjave 113, 115, 116, od 142 do 151).

      40      Komisija za izračun učinka pritiska na cene upošteva samo cene dostopa do krajevne zanke. Cene komunikacij niso vključene
         v ta izračun (izpodbijana odločba, uvodna izjava 119).

      41      Po mnenju Komisije „se lahko sklepa o obstoju nezakonitega učinka pritiska na cene, če je razlika med maloprodajnimi cenami
         podjetja, ki prevladuje na trgu, in ceno posredniških storitev, ki jih za primerljive storitve zaračunava svojim konkurentom,
         negativna oziroma nezadostna za pokritje posebnih stroškov proizvodov prevladujočega operaterja za zagotavljanje njegovih
         storitev za naročnike na prodajnem trgu“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 107).

      42      Komisija v izračunih v zvezi z učinkom pritiska na cene ugotavlja, da je med letoma 1998 in 2001 obstajala negativna razlika
         med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi cenami tožeče stranke (izpodbijana odločba, uvodna izjava 153). Za leto
         2002 naj bi bila ta razlika pozitivna (izpodbijana odločba, uvodna izjava 154). Vendar ker naj bi bila pozitivna razlika nezadostna
         za pokritje posebnih stroškov tožeče stranke, povezanih z zagotavljanjem storitev za naročnike, naj bi učinek pritiska na
         cene leta 2002 še obstajal (izpodbijana odločba, uvodni izjavi 154 in 160). Ta učinek naj bi torej še obstajal ob sprejetju
         izpodbijane odločbe (izpodbijana odločba, uvodna izjava 161).

      43      Komisija nato ugotavlja, da so cene posredniških storitev in maloprodajne cene tožeče stranke seveda predmet uravnavanja v
         sektorju. Vendar naj bi tožeča stranka imela zadosten manevrski prostor za zmanjšanje in celo odpravo učinka pritiska na cene
         s prestrukturiranjem cen (izpodbijana odločba, uvodne izjave 57, 105 in od 163 do 175). Komisija priznava, da tožeča stranka
         od 1. januarja 2002 ni imela več manevrskega prostora za zvišanje maloprodajnih cen za analogne vode in ISDN. Kljub temu bi
         lahko zmanjšala učinek pritiska na cene z zvišanjem svojih cen za vode ADSL (izpodbijana odločba, uvodne izjave od 171 do
         175 in 206).

      44      Komisija v uvodni izjavi 199 izpodbijane odločbe ugotavlja:

      „[Tožeča stranka] zlorablja svoj prevladujoči položaj na zadevnih trgih za neposreden dostop do svojega fiksnega telefonskega
         omrežja. Zloraba je določanje nepravičnih cen za dostop konkurentov do posredniških storitev in dostop do krajevne zanke ter
         torej izpolnjuje pogoje, opredeljene v členu 82(a) Pogodbe. V obdobju od začetka leta 1998 do konca leta 2001 je [tožeča stranka]
         imela možnost popolnoma odpraviti učinek pritiska na cene s spremembo cen, ki jih je zaračunavala naročnikom. [Tožeča stranka]
         je od leta 2002 vsekakor še vedno sposobna zmanjšati učinek pritiska na cene, v tem primeru z zvišanjem cen vodov ADSL, za
         katere ne velja sistem zamejevanja cen.“

      45      Potem ko je Komisija ugotovila, da je bila kršitev resna za obdobje od začetka leta 1998 do konca leta 2001 in manjša od začetka
         leta 2002, je naložila globo v višini 12,6 milijona eurov (izpodbijana odločba, uvodni izjavi 207 in 212).

      46      V izreku izpodbijane odločbe je navedeno:

      „Člen 1
      [Tožeča stranka] od leta 1998 krši določbe člena 82(a) ES, ker svojim konkurentom in [njihovim] naročnikom zaračunava nepravične
         cene za priključitev in mesečno naročnino za dostop do krajevne zanke, s čimer precej ovira konkurenco na trgu dostopa do
         krajevne zanke.

      Člen 2
      [Tožeča stranka] mora nemudoma prenehati kršitev, navedeno v členu 1, in se vzdržati ponavljanja dejanj ali ravnanj iz člena
         1.

      Člen 3
      Za kršitev, navedeno v členu 1, se [tožeči stranki] naloži globa v višini 12,6 milijona eurov.
      […]“
       Postopek
      47      Tožeča stranka je 30. julija 2003 vložila tožbo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje.

      48      Z vlogami, vloženimi v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 12. decembra 2003, so Arcor AG & Co. KG (v nadaljevanju: intervenient
         I) na eni strani in CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice, ki je postal Tropolys NRW GmbH, nato Versatel NRW GmbH,
         EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG, ki je postal Arcor AG & Co. KG, KomTel Gesellschaft
         für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, ki je postal Versatel Nord-Deutschland GmbH, NetCologne Gesellschaft für
         Telekommunikation mbH, TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, ki je postal Tropolys NRW GmbH, nato
         Versatel NRW GmbH, tesion Telekommunikation GmbH, ki je postal Versatel Süd-Deutschland GmbH, Versatel Deutschland GmbH & Co.
         KG, ki je postal Versatel West‑Deutschland GmbH (v nadaljevanju skupaj: intervenient II) na drugi strani predlagali, naj se
         jim dovoli intervencija v podporo predlogom Komisije.

      49      Tožeča stranka je z dopisom z dne 30. januarja 2004 Sodišču prve stopnje poslala predlog za zaupno obravnavanje nekaterih
         odlomkov tožbe, odgovora na tožbo, replike in nekaterih prilog, povezanih s temi vlogami.

      50      Tožeča stranka je z dopisom z dne 22. marca 2004 Sodišču prve stopnje poslala predlog za zaupno obravnavanje odlomka duplike.

      51      S sklepom predsednika prvega senata Sodišča prve stopnje z dne 6. maja 2004 je bila dovoljena intervencija družb, navedenih
         v točki 48 zgoraj, v podporo predlogom Komisije. Odločitev o utemeljenosti predloga za zaupno obravnavanje je bila pridržana.

      52      Različice različnih vlog, v katerih ni zaupnih podatkov, ki jih je pripravila tožeča stranka, so bile poslane intervenientoma
         I in II.

      53      Intervenienta I in II sta z dopisoma z dne 24. junija 2004 izpodbijala zaupnost nekaterih prikritih odlomkov v različicah
         vlog, v katerih ni zaupnih podatkov.

      54      Intervenient II je 14. julija 2004 vložil intervencijsko vlogo. Intervenient I je intervencijsko vlogo vložil 2. avgusta 2004.
         Glavni stranki sta vložili stališča glede intervencijskih vlog.

      55      Tožeča stranka je z dopisom z dne 20. decembra 2004 vložila stališča glede ugovorov intervenientov I in II zoper predlog za
         zaupno obravnavanje.

      56      Predsednik petega senata je s sklepom z dne 15. junija 2006 delno ugodil predlogu tožeče stranke za zaupno obravnavanje.

      57      Intervenient II je z dopisom z dne 14. septembra 2006 obvestil Sodišče prve stopnje, da je intervenient I postal naslednik
         družbe ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG. Z istim dopisom je v skladu s členom 99 Poslovnika Sodišča prve stopnje obvestil
         Sodišče prve stopnje, da zaradi preprečitve dvojne intervencije umika intervencijo družbe ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG,
         ki je postala Arcor AG & Co. KG.

      58      S sklepom predsednika petega senata Sodišča prve stopnje z dne 30. novembra 2006 je bila družba Arcor AG & Co. KG, prej ISIS
         Multimedia Net GmbH & Co. KG, črtana iz te zadeve kot intervenient II.

      59      Sodišče prve stopnje je 11. decembra 2006 po zaslišanju strank odločilo, da vrne zadevo petemu razširjenemu senatu Sodišča
         prve stopnje.

      60      Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (peti senat) odločilo, da začne ustni postopek, ter na podlagi
         ukrepov procesnega vodstva v skladu s členom 64 Poslovnika postavilo pisna vprašanja tožeči stranki in Komisiji in ju pozvalo,
         naj predložita nekatere dokumente. Glavni stranki sta tem zahtevam ugodili v predpisanem roku.

      61      Tožeča stranka je z dopisom z dne 21. marca 2007 Sodišču prve stopnje poslala predlog za zaupno obravnavanje različnih delov
         v vlogi Komisije z dne 5. marca 2007, ki je vsebovala odgovore na pisna vprašanja Sodišča prve stopnje. Intervenienta I in
         II nista ugovarjala temu predlogu za zaupno obravnavanje in različica vloge Komisije, v kateri ni zaupnih podatkov, ki jo
         je pripravila tožeča stranka, je bila poslana intervenientoma I in II.

      62      Ker sodnik M. Dehousse ni mogel odločati v tej zadevi, je predsednik Sodišča prve stopnje 29. marca 2007 v skladu s členom
         32(3) Poslovnika določil sodnika M. Wahla, da dopolni senat.

      63      Stranke so na obravnavi 3. maja 2007 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče prve stopnje.

       Predlogi strank
      64      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razglasi ničnost izpodbijane odločbe in podredno v skladu s svojo suvereno diskrecijsko pravico zniža globo, ki jo je Komisija
         naložila v členu 3 izpodbijane odločbe;

      –        Komisiji naloži plačilo sodnih stroškov, vključno z dodatnimi stroški;
      65      Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.
      66      Intervenient I Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov, vključno z njegovimi.
      67      Intervenient II Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        zavrne predlog tožeče stranke;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov in njegovih dodatnih stroškov.
       Pravo
      I –  Glavni predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
      68      Tožeča stranka navaja tri tožbene razloge, ki se nanašajo na, prvič, kršitev člena 82 ES, drugič, pomanjkljivost izreka izpodbijane
         odločbe, in tretjič, zlorabo pooblastil in kršitev načel sorazmernosti, pravne varnosti in zaupanja v pravo.

      A –  Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 82 ES
      69      Prvi tožbeni razlog ima štiri dele. Prvi del se nanaša na neobstoj zlorabe zaradi nezadostnega manevrskega prostora, ki ga
         je tožeča stranka imela za preprečitev učinka pritiska na cene. Drugi del zadeva nezakonitost metode, ki jo je Komisija uporabila
         za ugotovitev učinka pritiska na cene. Tretji del se nanaša na napako, ki jo je Komisija storila pri izračunu učinka pritiska
         na cene, četrti del pa na neobstoj učinka pritiska na cene na trg.

      1.     Prvi del: neobstoj zlorabe zaradi nezadostnega manevrskega prostora, ki ga je tožeča stranka imela za preprečitev učinka pritiska
         na cene

      a)     Trditve strank
      70      Tožeča stranka trdi, da ni imela zadostnega manevrskega prostora za preprečitev domnevnega učinka pritiska na cene, ugotovljenega
         v izpodbijani odločbi. Po eni strani opozarja, da je Komisija sama ugotovila, da ni imela manevrskega prostora za določitev
         cen posredniških storitev. Cene posredniških storitev, ki jih določa RegTP, bi morale ustrezati stroškom učinkovitega opravljanja
         storitev. Torej naj ne bi nujno ustrezale stroškom tožeče stranke.

      71      Po drugi strani naj tožeča stranka prav tako ne bi imela manevrskega prostora za določitev svojih cen storitev dostopa za
         naročnike. Kar zadeva obdobje med letoma 1998 in 2001, naj bi bil obstoj zlorabe, ki jo je storila tožeča stranka, izključen,
         zato ker naj bi bil samo RegTP – in pred tem BMPT – pristojen za cene tožeče stranke za ozkopasovne povezave (glej točke od
         73 do 79 spodaj).

      72      Kar zadeva obdobje po januarju 2002, bi lahko bila zloraba samo ravnanje tožeče stranke pri določitvi cen širokopasovnih povezav,
         saj naj bi Komisija v izpodbijani odločbi sama priznala, da tožeča stranka od leta 2002 ni imela nobenega manevrskega prostora
         pri določitvi cen ozkopasovnih povezav. Vendar v obdobju po januarju 2002 morebitni manevrski prostor tožeče stranke pri določitvi
         cen širokopasovnih povezav, če bi bil ugotovljen, vsekakor ne bi vplival na domnevni učinek pritiska na cene (glej točke od
         80 do 83 spodaj).

      73      Prvič, tožeča stranka v zvezi z ozkopasovnimi povezavami (analogni vodi in vodi ISDN) pojasnjuje, da bi moral vse njene maloprodajne
         cene v skladu z nemškim pravom predhodno preučiti in odobriti RegTP oziroma BMPT pred letom 1998. Torej ni mogoče šteti, da
         je tožeča stranka, ki v skladu s členom 29(1) TKG ni mogla odstopati od tako odobrenih cen, sicer bi ji bila naložena globa,
         kršila člen 82 ES, s tem, ko je zaračunavala navedene cene.

      74      Tožeča stranka v zvezi z določitvijo cen opozarja, da RegTP v okviru sistema zamejevanja cen najprej določi košarice storitev
         in cilje za gibanje cen, ki omejujejo spremembe cen znotraj košaric („indeksi cen“ ali „najvišje cene“). RegTP naj bi nato
         preučil spremembe posamičnih cen, ki jih predlaga tožeča stranka. Zato bi moral RegTP v skladu s členoma 24 in 27 TKG ne glede
         na upoštevanje zgornje meje, določene za zadevno košarico, preveriti, da zahtevane cene niso bile neupravičeno določene pod
         stroški učinkovitega opravljanja storitev ali da ne kršijo drugih pravnih predpisov, zlasti člena 82 ES. RegTP bi torej moral
         zavrniti spremembo maloprodajnih cen, ki jo zahteva tožeča stranka, če bi bil s cenami kršen člen 82 ES, predvsem zaradi protikonkurenčnega
         učinka pritiska na cene.

      75      Tožeča stranka po eni strani poudarja, da so jo pred 1. majem 2002 zavezovale obvezne cene za analogne vode, ki so temeljile
         na časovno neomejenem dovoljenju, ki ga je izdal BMPT v skladu s členom 97(3) TKG, na podlagi katerega dovoljenja za cene
         tožeče stranke, izdana „pred 1. januarjem 1998 […], veljajo najpozneje do 31. decembra 2002“.

      76      Tožeča stranka po drugi strani poudarja, da je RegTP s sklepom z dne 19. decembra 2002 samo delno in v meji najvišje cene
         sprejel njeno zahtevo z dne 31. oktobra 2002 za zvišanje maloprodajnih cen storitev dostopa za naročnike. Opozarja, da so
         cene priključka od 1. januarja 2002 predmet ločene košarice, za katero je bila določena posebna referenčna vrednost. Cene
         komunikacij naj ne bi imele nobenega vpliva na upoštevanje teh naloženih vrednosti. Komisija naj bi sama priznala, da tožeča
         stranka od leta 2002 ni imela nobene možnosti zvišati svoje cene ozkopasovnega dostopa. Dejstvo, da med letoma 1998 in 2001
         ni vložila dodatnih zahtevkov za zvišanje odobrenih cen, naj ne bi pomenilo, da ji je mogoče pripisati odgovornost za znesek
         cen, ki jih določi RegTP, in torej domnevni učinek pritiska na cene. Same možnosti vložiti zahtevke za spremembo cen ni mogoče
         enačiti s samostojnim pooblastilom za določitev cen. Postopek preučitve in odobritve cen za vsak primer posebej, ki ga izvaja
         RegTP, naj bi bil vzpostavljen prav zato, da se s predhodno ureditvijo zagotovi, da prvotni operater ne zaračunava nezakonitih
         cen v skladu z obveznostjo, ki je državam naložena v členu 17 Direktive 98/10/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja
         1998 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) za govorno telefonijo in o univerzalni storitvi za telekomunikacije
         v konkurenčnem okolju (UL L 101, str. 24). Če je zahtevek predmet preučitve ali odločbe po tem postopku in ob upoštevanju
         postopkovnih zahtev pravnega okvira Skupnosti za pravo telekomunikacij, podjetju, ki zaračunava cene, določene po tej preučitvi,
         zlorabe ni mogoče očitati. Preverjene in odobrene cene ne morejo biti značilne za zlorabo s strani podjetja, ki jih zaračunava.

      77      Poleg tega tožeča stranka pojasnjuje, da se predhodna ureditev RegTP uporablja za oblikovanje strukture trga z upravnimi posegi
         in da na področjih, ki jih ureja, nadomešča odgovornost reguliranega podjetja za ohranitev strukture trga z odgovornostjo
         regulativnega organa za ohranitev strukture trga. Zato naj bi bila tožeča stranka dolžna zahtevati spremembe cen pri RegTP
         samo, če bi se spremenil osnovni dejanski položaj.

      78      Vsekakor se kljub domnevi, da možnost tožeče stranke, da zahteva spremembo cen, lahko upraviči njeno odgovornost za določeno
         raven cen, okoliščine ne morejo spremeniti tako, da bi bila tožeča stranka zavezana k vložitvi dodatnih zahtevkov za zvišanje
         svojih maloprodajnih cen. Nasprotno naj bi stroški zagotavljanja povezav od leta 1998 ostali skoraj nespremenjeni, cene posredniških
         storitev pa naj bi se celo bistveno znižale. Poleg tega naj bi RegTP v tem obdobju v sklepih z dne 8. februarja 1999, 23. decembra
         1999, 30. marca 2001, 21. decembra 2001, 11. aprila 2002 in 29. aprila 2003 ugotovil, da ne obstaja učinek pritiska na cene
         v škodo konkurentov. S sodbo z dne 16. januarja 2002 naj bi tudi Oberlandesgericht Düsseldorf (višje regionalno sodišče v
         Düsseldorfu, Nemčija) razsodilo, da z odobrenimi cenami tožeče stranke ni kršen člen 82 ES.

      79      Tožeča stranka glede sodbe Bundesgerichtshof (zvezno sodišče, Nemčija) z dne 10. februarja 2004, v kateri to razveljavlja
         sodbo Oberlandesgericht Düsseldorf z dne 16. januarja 2002, trdi, da ta sodba potrjuje, da po eni strani RegTP preverja združljivost
         cene, ki je predmet zahtevka za odobritev, s členom 82 ES, in da se po drugi strani odgovornost za morebitno kršitev člena
         82 ES le izjemoma lahko pripiše podjetju, ki je vložilo zahtevek za odobritev cene. Tožeča stranka opozarja, da je RegTP sam
         v letu 1998 večkrat ugotovil neobstoj učinka pritiska na cene v škodo konkurentom tožeče stranke. Bundesgerichtshof naj bi
         poleg tega izrecno pustilo nerešeno vprašanje odgovornosti, ki jo po konkurenčnem pravu nosi tožeča stranka zaradi uravnanih
         cen.

      80      Drugič, tožeča stranka trdi, da ji za obdobje, ki se je začelo leta 2002, ni mogoče pripisati morebitnih zlorab, ki naj bi
         temeljile samo na njenem domnevnem manevrskem prostoru za zvišanja cen T-DSL (ADSL). Po eni strani naj Komisija ne bi mogla
         ločeno upoštevati tega manevrskega prostora, saj je učinek pritiska na cene izračunala na podlagi vseh maloprodajnih cen in
         ne samo na podlagi cen T-DSL (ADSL). Po drugi strani v nasprotju s trditvijo Komisije tožeča stranka ne bi mogla neomejeno
         zvišati svojih cen. Tožeča stranka tako trdi, da mora temeljni del cene, in sicer ceno osnovne povezave (analogna povezava
         ali povezava ISDN), predhodno odobriti RegTP. Poleg tega naj bi bila dodatna cena za prehod z analogne povezave ali povezave
         ISDN na povezavo ADSL predmet naknadnega nadzora, ki ga izvaja RegTP. V zvezi s tem se sklicuje na sklepa RegTP z dne 30. marca
         2001 in 25. januarja 2002. V teh okoliščinah naj tožeča stranka, katere cene so morale biti v skladu s členom 24 TKG določene
         glede na stroške učinkovitega opravljanja storitev, nikakor ne bi imela neomejenega manevrskega prostora za zvišanje svojih
         cen ADSL. RegTP naj bi v sklepu z dne 25. januarja 2002 končal postopek, ki ga je na lastno pobudo sprožil proti tožeči stranki
         v zvezi z dampinškimi cenami za ADSL. Tožeča stranka tudi opozarja, da se Komisija sklicuje samo na številke, razvidne iz
         sklepa RegTP z dne 30. marca 2001, da bi dokazala, da je imela od leta 2002 manevrski prostor za zvišanje svojih cen ADSL.

      81      Tožeča stranka poleg tega trdi, da so bile glede na izračune Komisije njene maloprodajne cene za storitve ADSL (analogni vodi
         od leta 2001 in vodi ISDN od leta 2002), razen v zagonskem obdobju, višje od cen njenih posredniških storitev, povečanih za
         posebne stroške, povezane z zagotavljanjem storitev za naročnike. Na tem trgu naj torej učinek pritiska na cene ne bi obstajal.
         Poleg tega naj bi bil resnični vzrok domnevnega učinka pritiska na cene dejstvo, da je RegTP za analogne vode določil nizke
         cene. Ker naj bi po mnenju same Komisije obstajala različna trga za širokopasovne povezave (ADSL) in ozkopasovne povezave
         (analogni vodi in vodi ISDN), tožeča stranka trdi, da čeprav bi imela manevrski prostor na trgu širokopasovnih povezav – manevrski
         prostor, ki bi ji omogočil zvišanje cen za vode ADSL – niti zvišanje niti znižanje cen ADSL ne bi vplivalo na nadaljnji obstoj
         protikonkurenčnega učinka pritiska na cene na trgu ozkopasovnih povezav. Popravek cen ADSL ne bi mogel odpraviti domnevnega
         slabega delovanja trga ozkopasovnih povezav, niti ne bi določitev cen za ADSL povzročila tega slabega delovanja. V repliki
         tudi dodaja, da če enotna posredniška storitev omogoča dostop do več prodajnih trgov, bi bilo treba za vsakega od teh prodajnih
         trgov ugotoviti, ali obstaja učinek pritiska na cene.

      82      Tožeča stranka nasprotuje tudi trditvi Komisije, da naj bi bil trg dostopa do krajevne zanke kot posredniške storitve enoten.
         Po eni strani poudarja, da se popoln dostop do krajevne zanke lahko uporablja kot temelj ponudbe za naročnike, ki je omejen
         bodisi na širokopasovne povezave bodisi na ozkopasovne povezave. Po drugi strani tožeča stranka vztraja, da se širokopasovne
         povezave lahko tržijo ločeno od ozkopasovnih povezav na podlagi delitve vodov. Popoln dostop do krajevne zanke naj torej ne
         bi bil potreben za storitve ADSL. Če bi Komisija pri presoji učinka pritiska na cene upoštevala pristojbine za delitev vodov,
         ki so bistveno nižje od cen posredniških storitev, bi bil rezultat ugodnejši za tožečo stranko.

      83      Nazadnje, tožeča stranka trdi, da Komisija v izpodbijani odločbi ni dokazala, kako bi lahko zmanjšala domnevni učinek pritiska
         na cene z zvišanjem cen ADSL. Glede na navzkrižno cenovno elastičnost med ADSL in tradicionalnimi povezavami ter med različicami
         ADSL (z nadgradnjo analognih povezav in ISDN), ki jo Komisija dopušča, bi bila za ugotovitev, ali bi zvišanje cen ADSL resnično
         povzročilo zvišanje ponderiranih maloprodajnih cen, potrebna temeljitejša preučitev. Po eni strani tožeča stranka v zvezi
         s tem poudarja, da obstaja navzkrižna cenovna elastičnost med ADSL in ozkopasovnimi povezavami. Če bi v preteklosti zahtevala
         višje cene za ADSL, kot jih zaračunava, bi bilo število njenih naročnikov na ADSL manjše. Po drugi strani naj bi obstajala
         močna navzkrižna cenovna elastičnost na samem področju ADSL. V zvezi s tem pojasnjuje, da so povezave ADSL ponujene kot nadgradnja
         analognih povezav in kot nadgradnja povezav ISDN. Zvišanje cen ADSL kot nadgradnje povezav ISDN bi premaknilo povpraševanje
         na stran analogne različice.

      84      Komisija in intervenienta I in II predlagajo zavrnitev prvega dela prvega tožbenega razloga.

      b)     Presoja Sodišča prve stopnje
       i) Uvodne ugotovitve
      85      Iz sodne prakse izhaja, da se člena 81 ES in 82 ES nanašata samo na protikonkurenčna ravnanja, za katera so se podjetja odločila
         na lastno pobudo. Če je protikonkurenčno ravnanje podjetjem naloženo z nacionalno zakonodajo ali če ta ustvarja pravni okvir,
         ki sam odpravlja vsakršno možnost njihovega konkurenčnega ravnanja, se člena 81 ES in 82 ES ne uporabljata. V takem položaju
         omejevanje konkurence, v skladu z vsebino teh določb, ni posledica samostojnega ravnanja podjetij (glej sodbo Sodišča z dne
         11. novembra 1997 v zadevi Komisija in Francija proti Ladbroke Racing, C-359/95 P in C-379/95 P, Recueil, str. I-6265, točka
         33, in navedeno sodno prakso).

      86      V zvezi s tem je treba vendarle opozoriti, da je Sodišče samo zelo omejeno dopustilo možnost izključitve določenega protikonkurenčnega
         ravnanja s področja uporabe členov 81 ES in 82 ES, ker je bilo zadevnim podjetjem to naloženo z obstoječo nacionalno zakonodajo
         ali ker je ta odpravila vsakršno možnost njihovega konkurenčnega ravnanja (sodbe Sodišča z dne 29. oktobra 1980 v zadevi van
         Landewyck in drugi proti Komisiji, od 209/78 do 215/78 in 218/78, Recueil, str. 3125, točke od 130 do 134; z dne 20. marca
         1985 v zadevi Italija proti Komisiji, 41/83, Recueil, str. 873, točka 19; z dne 10. decembra 1985 v zadevi Stichting Sigarettenindustrie
         in drugi proti Komisiji, od 240/82 do 242/82, 261/82, 262/82, 268/82 in 269/82, Recueil, str. 3831, točke od 27 do 29, in
         z dne 9. septembra 2003 v zadevi CIF, C-198/01, Recueil, str. I-8055, točka 67).

      87      Da bi bila z nacionalnim pravnim okvirom odpravljena uporaba členov 81 ES in 82 ES za protikonkurenčno ravnanje podjetij,
         morajo učinki, ki omejujejo konkurenco, izhajati samo iz nacionalnega zakona (sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. marca 2000
         v zadevi Consiglio nazionale degli spedizionieri doganali proti Komisiji, T-513/93, Recueil, str. II-1807, točka 61).

      88      Nasprotno pa se člena 81 ES in 82 ES lahko uporabljata, če se izkaže, da nacionalna zakonodaja pušča možnost konkurence, ki
         se lahko prepreči, omeji ali izkrivi s samostojnim ravnanjem podjetij (sodbe Sodišča van Landewyck in drugi proti Komisiji,
         navedena v točki 86 zgoraj, točke 126 in od 130 do 134; Stichting Sigarettenindustrie in drugi proti Komisiji, navedena v
         točki 86 zgoraj, točke od 12 do 37; z dne 17. julija 1997 v zadevi Ferriere Nord proti Komisiji, C-219/95 P, Recueil, str. I-4411,
         točke od 23 do 25, ter Komisija in Francija proti Ladbroke Racing, navedena v točki 85 zgoraj, točka 34).

      89      Če nacionalni zakon samo spodbuja ali lajša odločitev podjetij za samostojna protikonkurenčna ravnanja, za ta podjetja še
         naprej veljata člena 81 ES in 82 ES (sodbi Sodišča z dne 16. decembra 1975 v zadevi Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od
         40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663, točke od 36 do 73, in CIF, navedena
         v točki 86 zgoraj, točka 56; v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 18. septembra 1996 v zadevi Asia Motor France
         in drugi proti Komisiji, T-387/94, Recueil, str. II-961, točka 60).

      90      Prav z vidika zgoraj predstavljenih načel je treba preučiti, ali nemški pravni red, zlasti TKG, uredba o uravnavanju cen in
         sklepi, ki jih je RegTP sprejel v obdobju, na katerega se nanaša izpodbijana odločba, odpravlja vsakršno možnost konkurenčnega
         ravnanja tožeče stranke in ali daje tej stranki zadosten manevrski prostor, da svoje cene določi na taki ravni, da bi lahko
         odpravila ali zmanjšala učinek pritiska na cene, ugotovljen v izpodbijani odločbi.

       ii) Izpodbijana odločba
      91      Komisija v izpodbijani odločbi, potem ko je preučila cene posredniških storitev in maloprodajne cene, ugotavlja „zlorabo,
         ki jo je storila [tožeča stranka] v obliki učinka pritiska na cene, ki je nastal zaradi neustrezne razlike med [temi cenami]“
         (uvodna izjava 57).

      92      Komisija poleg tega v izpodbijani odločbi trdi, da „se lahko sklepa o obstoju nezakonitega učinka pritiska na cene, če je
         razlika med maloprodajnimi cenami podjetja, ki prevladuje na trgu, in ceno posredniških storitev, ki jih za primerljive storitve
         zaračunava svojim konkurentom, negativna oziroma nezadostna za pokritje posebnih stroškov proizvodov prevladujočega operaterja
         za zagotavljanje njegovih lastnih storitev za naročnike na prodajnem trgu“ (uvodna izjava 107).

      93      Čeprav Komisija v izpodbijani odločbi ne izključuje možnosti, da tožeča stranka zniža svoje cene posredniških storitev (uvodne
         izjave 17, 163 in 206), v navedeni odločbi analizira samo vprašanje, ali je tožeča stranka imela manevrski prostor za zvišanje
         svojih maloprodajnih cen (uvodne izjave od 164 do 175). V zvezi s tem razlikuje dve obdobji.

      94      Komisija najprej meni, da je „v obdobju od začetka leta 1998 do konca leta 2001 [tožeča stranka] imela možnost popolnoma odpraviti
         učinek pritiska na cene s spremembo cen, ki jih zaračunava svojim naročnikom“, ali z drugimi besedami, svojih maloprodajnih
         cen (uvodna izjava 199). Komisija pojasnjuje v zvezi s tem, da je tožeča stranka „dejansko imela [zadosten] manevrski prostor,
         da bi preprečila učinek pritiska na cene z zvišanjem maloprodajnih cen analognih vodov in ISDN“ (uvodna izjava 164).

      95      Nato Komisija tudi za obdobje od 1. januarja 2002 do sprejetja izpodbijane odločbe ugotavlja, da je tožeča stranka imela manevrski
         prostor za zvišanje svojih maloprodajnih cen. Ta manevrski prostor kljub temu zadeva samo maloprodajne cene za storitve dostopa
         ADSL. Komisija namreč v izpodbijani odločbi opozarja, da je „[tožeča stranka] od leta 2002 vsekakor še vedno sposobna zmanjšati
         učinek pritiska na cene, v tem primeru z zvišanjem cen vodov ADSL“ (uvodna izjava 199). Pojasnjuje, da je „od 1. januarja
         2002 pravna možnost [tožeče stranke], da zmanjša učinek pritiska na cene, omejena na zvišanje cen T-DSL“ (uvodna izjava 206).

      96      V teh okoliščinah je treba preučiti, ali je Komisija v izpodbijani odločbi lahko upravičeno ugotovila, da ima tožeča stranka
         v obeh obdobjih, opredeljenih v točkah 94 in 95 zgoraj, zadosten manevrski prostor za zvišanje svojih maloprodajnih cen, tako
         da bi lahko odpravila ali zmanjšala učinek pritiska na cene, ugotovljen v izpodbijani odločbi.

       iii) Neobstoj zlorabe zaradi nezadostnega manevrskega prostora tožeče stranke, da bi preprečila učinek pritiska na cene z
         zvišanjem svojih maloprodajnih cen v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001

      97      Treba je opozoriti, da je v skladu z izpodbijano odločbo (uvodni izjavi 164 in 199) tožeča stranka v obdobju od 1. januarja
         1998 do 31. decembra 2001 imela zadosten manevrski prostor za odpravo učinka pritiska na cene z zvišanjem svojih maloprodajnih
         cen dostopa do analognih vodov in ISDN.

      98      Prvič, za presojo utemeljenosti te ugotovitve je treba preučiti veljavni nemški zakonodajni okvir.

      99      V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v skladu s členom 27(1), druga poved, in členom 25(1) TKG ter členoma 4 in 5 uredbe
         o uravnavanju cen maloprodajne cene tožeče stranke za dostop do analognih vodov in ISDN odobriti RegTP v okviru sistema zamejevanja
         cen. Zamejevanje cen je zadevalo dve košarici (storitve za zasebne uporabnike in storitve za poslovne uporabnike), ki sta
         v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 obsegali hkrati storitve dostopa in telekomunikacije, zlasti krajevne,
         regionalne, medkrajevne in mednarodne komunikacije. Ob upoštevanju zgornje meje, določene s sklepom BMPT z dne 17. decembra
         1997, je morala tožeča stranka v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 1999 znižati skupno ceno vsake od obeh košaric
         za 4,3 % in v skladu s sklepom RegTP z dne 23. decembra 1999 za 5,6 % v obdobju od 1. januarja 2000 do 31. decembra 2001.

      100    Vendar je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v tem okviru lahko spremenila svoje cene po predhodni odobritvi RegTP. Tožeča
         stranka ne nasprotuje ugotovitvi v uvodnih izjavah 37 in 166 izpodbijane odločbe, da je v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra
         2001 znižala svoje cene komunikacij za bistveno več kot za 4,3 % oziroma 5,6 %, kot je RegTP zahteval za celotni košarici.
         Odgovor RegTP z dne 3. aprila 2002 na zahtevo za informacije z dne 23. marca 2002, ki je navedena v uvodni izjavi 37 izpodbijane
         odločbe, tako potrjuje, da so bile „cene telefonskih storitev, uravnane v postopku zamejevanja cen, znižane za [zaupno](1) nemških mark (oziroma približno [zaupno] eurov) več kot v zahtevah za zamejevanje cen“.

      101    To znižanje cen je ustvarilo manevrski prostor za tožečo stranko, da je zvišala svoje maloprodajne cene dostopa do svojih
         analognih vodov in vodov ISDN.

      102    Kot je ugotovljeno v uvodni izjavi 167 izpodbijane odločbe, je tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o nasprotovanju poleg
         tega priznala obstoj manevrskega prostora, ki naj bi ji omogočil zvišanje mesečne naročnine za posamični priključek zasebnih
         naročnikov za [zaupno] eurov v obdobju omejevanja cen 1998/1999.

      103    Obstoj manevrskega prostora tožeče stranke za zvišanje njenih maloprodajnih cen je razviden tudi iz stališč nemške vlade v
         sporočilu z dne 8. junija 2000, ki ga je poslala Komisiji. Nemška vlada je v tem sporočilu trdila naslednje:

      „Očitek […], da je RegTP z odločitvami o zamejevanju maloprodajnih cen omejil manevrski prostor [tožeče stranke], tako da
         ni bilo več mogoče zvišati cene osnovne naročnine, je neutemeljen. […] [Tožeča stranka] je [namreč] imela manevrski prostor,
         ki ji je omogočil zvišanje osnovne naročnine za analogne vode (21,39 DEM) zaradi boljše uskladitve osnovne naročnine s ceno,
         odobreno 8. februarja 1999 za dostop do krajevne zanke v višini 25,40 DEM.“

      104    Poleg tega sklep RegTP z dne 8. februarja 1999, na katerega se tožeča stranka sklicuje v tožbi in repliki v podporo svoji
         trditvi, da ni odgovorna za kršitev člena 82 ES, potrjuje, da „tožeča stranka ohranja manevrski prostor, kar zadeva ureditev
         različnih maloprodajnih cen v mejah košarice, določene v postopku zamejevanja cen“.

      105    Komisija je torej v uvodnih izjavah 166 in 167 izpodbijane odločbe upravičeno ugotovila, da je tožeča stranka ob upoštevanju
         šestih zahtev za znižanje cen komunikacij v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 v navedenem obdobju imela manevrski
         prostor za vložitev zahtevkov za zvišanje cene svojih storitev dostopa do analognih vodov in vodov ISDN, pri čemer bi upoštevala
         skupno zgornjo vrednost košaric storitev za zasebne uporabnike in storitev za poslovne uporabnike. Tožeča stranka je sicer
         na obravnavi priznala, da je imela tak manevrski prostor.

      106    Drugič, treba je preučiti, ali je kljub manevrskemu prostoru, ugotovljenemu v točki 105 zgoraj, posredovanje RegTP pri določitvi
         cen tožeče stranke povzročilo, da zanjo člen 82 ES ne velja več.

      107    V zvezi s tem je treba uvodoma opozoriti, da dejstvo, da je RegTP moral odobriti cene tožeče stranke, ne odpravlja njene odgovornosti
         na podlagi člena 82 ES (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 30. januarja 1985 v zadevi BNIC, 123/83, Recueil, str. 391,
         točke od 21 do 23). Ker tožeča stranka, kot sicer priznava v repliki, vpliva na višino svojih maloprodajnih cen z zahtevami
         za odobritev, ki jih vloži pri RegTP na podlagi člena 28(1) TKG, naj bi učinki, ki omejujejo konkurenco, povezani z učinkom
         pritiska na cene, ugotovljenim v izpodbijani odločbi, izvirali samo iz veljavnega nacionalnega pravnega okvira (sodba Consiglio
         nazionale degli spedizionieri doganali proti Komisiji, navedena v točki 87 zgoraj, točka 61).

      108    Tožeča stranka kljub temu vztraja, da ni odgovorna po členu 82 ES, saj naj bi RegTP predhodno preveril združljivost njenih
         cen s členom 82 ES.

      109    Prvič, v zvezi s tem je treba ugotoviti, da RegTP ni odobril maloprodajnih cen dostopa do analognih vodov, ki so veljale v
         celotnem obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001, ampak so te cene temeljile na odločitvah, sprejetih na podlagi
         zakonodaje, ki je veljala pred sprejetjem TKG. Tožeča stranka je tako v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje potrdila,
         da so njene maloprodajne cene za analogne vode za obdobje od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 temeljile na časovno neomejenem
         dovoljenju, ki ga je zvezno ministrstvo za pošto in telekomunikacije izdalo leta 1990 na podlagi odloka o telekomunikacijah
         (Telekommunikationsordnung).

      110    Vendar tožeča stranka niti v tožbi niti v repliki ni trdila, da so bile cene, določene na podlagi zakonodaje, veljavne leta
         1990, odobrene, potem ko je pristojni organ preučil njihovo skladnost s členom 82 ES.

      111    Drugič, treba je opozoriti, da v določbah TKG, ki je veljal od 1. avgusta 1996, ni navedeno, da RegTP preuči združljivost
         zahtevkov za spremembo maloprodajnih cen dostopa do analognih vodov in vodov ISDN s členom 82 ES.

      112    Tožeča stranka se v podporo svoji trditvi sklicuje po eni strani na člen 27(3) TKG, na podlagi katerega RegTP preuči skladnost
         zahtevane spremembe cen „z drugimi pravnimi določbami“, ki naj bi zajemale člen 82 ES, in po drugi strani na različne sklepe
         RegTP, navedene v točki 78 zgoraj, s katerimi naj bi bil preverjen obstoj učinka pritiska na cene.

      113    V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da je bil RegTP, čeprav je po zgledu vseh državnih organov dolžan upoštevati določbe
         Pogodbe ES (v tem smislu glej sodbo CIF, navedeno v točki 86 zgoraj, točka 49), v obdobju nastanka dejstev nemški organ, ki
         je bil pristojen za izvajanje sektorskih predpisov na področju telekomunikacij, in ne organ za konkurenco zadevne države članice.
         Nacionalni regulativni organi ravnajo v skladu z nacionalnim pravom, ki ima lahko cilje, ki se, čeprav spadajo v telekomunikacijsko
         politiko, razlikujejo od ciljev konkurenčne politike Skupnosti (glej Obvestilo Komisije z dne 22. avgusta 1998 o uporabi pravil
         konkurence pri sporazumih o dostopu v telekomunikacijskem sektorju (UL C 265, str. 2), točka 13).

      114    Nato je treba ugotoviti, da različni sklepi RegTP, na katere se tožeča stranka sklicuje v podporo svojim trditvam, ne vsebujejo
         sklicevanja na člen 82 ES.

      115    Seveda je RegTP v več sklepih, zlasti v sklepih z dne 8. februarja 1999, 30. marca 2001, 21. decembra 2001, 11. aprila 2002
         in 29. aprila 2003, preučil vprašanje učinka pritiska na cene.

      116    Vendar je RegTP v teh sklepih, potem ko je ugotovil negativno razliko med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi cenami
         tožeče stranke, vsakokrat sklepal, da mora uporaba navzkrižnega subvencioniranja med cenami storitev dostopa in cenami komunikacij
         drugim operaterjem omogočiti, da ponudijo svojim naročnikom konkurenčne cene.

      117    RegTP tako v sklepu z dne 29. aprila 2003 ugotavlja:

      „Majhna razlika med maloprodajno ceno in cenami posredniških storitev ne vpliva toliko na konkurenčne možnosti konkurentov
         v krajevnem omrežju, da bi ekonomsko onemogočila njihov uspešen vstop na trg in celo njihovo preživetje na trgu […] [Ta razlika]
         ni bila tako velika, da bi konkurentom odvzela vsako možnost navzkrižnega subvencioniranja njihovih maloprodajnih cen, da
         bi svojim končnim strankam lahko ponudili povezave po enako zanimivi ceni kot tožeča stranka in celo po nižji ceni. To velja
         zlasti za več vredne in dražje povezave ISDN in ADSL, katerih število se je bistveno povečalo zaradi velikega povečanja prodiranja
         interneta ter trženja hitrejših in učinkovitejših dostopov do interneta.“

      118    RegTP sledi podobnemu sklepanju v sklepih z dne 8. februarja 1999, 30. marca 2001, 21. decembra 2001 in 11. aprila 2002.

      119    Dejstvo, da RegTP ne ugovarja cenam, ki jih zahteva tožeča stranka, potem ko je ugotovil, da morajo njeni konkurenti nujno
         uporabiti navzkrižno subvencioniranje, da lahko svojim naročnikom ponudijo konkurenčne cene za storitve dostopa, dokazuje,
         da RegTP ni preučil združljivosti zadevnih cen s členom 82 ES ali pa je vsaj ta člen napačno uporabljal (glej točke od 198
         do 202 in 238 spodaj).

      120    Tudi če bi RegTP moral preučiti združljivost maloprodajnih cen, ki jih je predlagala tožeča stranka, s členom 82 ES, to vsekakor
         ne bi preprečilo, da bi Komisija lahko ugotovila kršitev, ki se pripisuje tožeči stranki. Komisije namreč ne zavezuje odločba,
         ki jo je nacionalni organ izdal na podlagi člena 82 ES (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 14. decembra 2000 v zadevi Masterfoods
         in HB, C-344/98, Recueil, str. I-11369, točka 48).

      121    Tretjič, treba je opozoriti, da je v obravnavanem primeru za to, da se morebitna kršitev lahko pripiše tožeči stranki, pomembno,
         ali je tožeča stranka v času nastanka dejstev imela zadosten manevrski prostor za določitev takih cen, da bi lahko odpravila
         ali zmanjšala sporni učinek pritiska na cene.

      122    Vendar je že bilo ugotovljeno, da je tožeča stranka lahko vplivala na višino svojih maloprodajnih cen z vlaganjem zahtevkov
         za odobritev pri RegTP (glej točke od 98 do 105 zgoraj). V okviru posebne odgovornosti, ki jo ima tožeča stranka kot podjetje
         s prevladujočim položajem (sodba Sodišča z dne 9. novembra 1983 v zadevi NBIM proti Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461,
         točka 57; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 7. oktobra 1999 v zadevi Irish Sugar proti Komisiji, T-228/97, Recueil, str. II-2969,
         točka 112, in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Michelin proti Komisiji, T-203/01, Recueil, str. II-4071, točka 97), je torej
         morala vložiti zahtevke za spremembo svojih cen, ko so te vplivale na dejansko in neizkrivljeno konkurenco na skupnem trgu.

      123    Bundesgerichtshof je v sodbi z dne 10. februarja 2004 (navedena v točki 79 zgoraj) sicer izrecno potrdilo odgovornost tožeče
         stranke za vložitev zahtevkov za spremembo njenih cen. Poleg tega je opozorilo, da nemški pravni red ne izključuje, da RegTP
         odobri predlagane cene, s katerimi je kršen člen 82 ES. To sodišče je namreč razsodilo, da „v nasprotju s primeri, ko ravnanje
         podjetja s prevladujočim položajem neposredno določajo nacionalne pravne določbe, odobritev cen, zahtevana v predpisih o telekomunikacijah,
         kljub temu temelji na zahtevi ponudnika za odobritev“, in da „čeprav namen upravnega postopka preučitve ni odobritev cen,
         za katere se izkaže, da zlorabljajo prevladujoči položaj, to ne izključuje praktične možnosti, da podjetje predloži ceno,
         s katero zlorablja svoj prevladujoči položaj, in pridobi dovoljenje, ker se zloraba ne odkrije v postopku preučitve“.

      124    Iz vsega navedenega izhaja, da je tožeča stranka kljub posredovanju RegTP pri določitvi njenih cen imela v obdobju od 1. januarja
         1998 do 31. decembra 2001 zadosten manevrski prostor, da njena cenovna politika lahko spada na področje uporabe člena 82 ES.

      125    Tretjič, treba je preučiti, ali je tožeča stranka uporabila manevrski prostor, ki ga je imela pri določitvi svojih maloprodajnih
         cen, da bi preprečila učinek pritiska na cene, ugotovljen v izpodbijani odločbi za obdobje od 1. januarja 1998 do 31. decembra
         2001.

      126    Prvič, v obravnavanem primeru tožeča stranka, kar zadeva maloprodajne cene analognih vodov, ne zanika, da pri RegTP ni vložila
         nobenega zahtevka za odobritev zvišanja začetnih priključnin in/ali mesečnih naročnin. Tako ni sporno, da so „mesečne naročnine
         in začetne priključnine za priključitev na osnovni analogni vod […] ostale nespremenjene v dveh obdobjih zamejevanja cen,
         to je od leta 1998 do konca leta 2001“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 38).

      127    Tožeča stranka kljub temu poudarja, da so jo pred 1. majem 2002 v skladu s členom 97(3) TKG zavezovale zavezujoče cene za
         analogne vode, kot jih je leta 1990 določil zvezni minister za pošto in telekomunikacije.

      128    Vendar je bilo v členu 97(3) TKG, ki je vseboval prehodno določbo, določeno samo, da cene tožeče stranke, ki so bile odobrene
         pred začetkom veljavnosti TKG, ostanejo veljavne le do 31. decembra 2002. Ta določba torej tožeči stranki nikakor ni preprečevala,
         da bi posegla v maloprodajne cene z vlaganjem zahtevkov za spremembo cen pri RegTP pred tem datumom in zlasti v celotnem obdobju
         od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001.

      129    Drugič, kar zadeva maloprodajne cene za vode ISDN, ni sporno, da je RegTP na podlagi zahtevka tožeče stranke s sklepom z dne
         16. februarja 2000 odobril znižanje cen mesečne naročnine (izpodbijana odločba, uvodna izjava 40).

      130    Poleg tega tožeča stranka v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 ni vložila nobenega zahtevka za spremembo cen
         v zvezi z začetnimi priključninami za vode ISDN. Te cene, ki po mnenju tožeče stranke temeljijo na sklepu BMPT, sprejetem
         leta 1996, in ki so v skladu s členom 97(3) TKG ostale veljavne po začetku veljavnosti TKG, se torej niso spremenile v obdobju
         od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 (izpodbijana odločba, uvodna izjava 41).

      131    Iz tega sledi, da tožeča stranka ni uporabila manevrskega prostora, ki ga je imela, za zvišanje svojih maloprodajnih cen,
         ki bi pripomoglo k zmanjšanju učinka pritiska na cene v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001. Nasprotno pa je
         v istem obdobju ta manevrski prostor uporabila za znižanje svojih maloprodajnih cen za vode ISDN.

      132    Četrtič, treba je preučiti, ali je Komisija v izpodbijani odločbi pravno zadostno dokazala, da je tožeča stranka imela zadosten
         manevrski prostor v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001, da bi „preprečila učinek pritiska na cene“ (uvodna izjava
         164). Komisija v zvezi s tem v izpodbijani odločbi trdi, da je tožeča stranka „[v navedenem obdobju] imela možnost popolnoma
         odpraviti učinek pritiska na cene, tako da bi spremenila cene, ki jih zaračunava naročnikom“ (uvodna izjava 199).

      133    V zvezi s tem je treba opozoriti, da je učinek pritiska na cene, kot je bil v izpodbijani odločbi ugotovljen za to obdobje,
         na dan 31. decembra 1998 znašal [zaupno] eurov, na dan 31. decembra 1999 [zaupno] eurov, na dan 31. decembra 2000 [zaupno] eurov in na dan 31. decembra 2001 [zaupno] eurov (izpodbijana odločba, uvodni izjavi 152 in 153 ter tabela 10).

      134    Kot je sicer Komisija poudarila v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje, iz ugotovitev v uvodni izjavi 167 izpodbijane
         odločbe, ki jih tožeča stranka ni izpodbijala, izhaja, da je tožeča stranka v obdobju 1998/1999 dejansko znižala svoje cene
         komunikacij za skupno [zaupno] eurov. Ta znesek – razdeljen na [zaupno] vodov (izpodbijana odločba, tabela 7) in 24 mesecev – naj bi tožeči stranki omogočil zvišanje povprečne cene njenih maloprodajnih
         cen do [zaupno] eurov na mesec.

      135    Iz tega sledi, da naj bi manevrski prostor, ustvarjen z znižanjem cen komunikacij, zadostoval za popolno odpravo učinka pritiska
         na cene, kot je bil ugotovljen v izpodbijani odločbi. Če bi tožeča stranka z uporabo svojega manevrskega prostora odpravila
         učinek pritiska na cene od leta 1998, bi bilo dovolj, da bi ohranila razmerje med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi
         cenami, da bi v celotnem obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 preprečila učinek pritiska na cene, ki je bil ugotovljen
         v izpodbijani odločbi. Poleg tega ni sporno, da je tožeča stranka, kot sicer Komisija opozarja v izpodbijani odločbi (uvodna
         izjava 167), v obdobju 2000/2001 ponovno znižala svoje cene komunikacij za [zaupno] eurov, s čimer je še povečala manevrski prostor za zvišanje svojih maloprodajnih cen.

      136    Tožeča stranka je na obravnavi opozorila, da je moral RegTP v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 preveriti upoštevanje
         zamejevanja cen ločeno za poslovne in zasebne uporabnike. Poudarja, da je bil njen manevrski prostor za zvišanje maloprodajnih
         cen dostopa za zasebne uporabnike majhen in da večjega manevrskega prostora, ki ga je imela, ni mogla uporabiti za zvišanje
         maloprodajnih cen dostopa za poslovne uporabnike, ker bi to povzročilo diskriminacijo teh uporabnikov, kar je v nasprotju
         s členom 24(2)(3) TKG.

      137    Vendar tožeča stranka v tožbi ni izpodbijala ugotovitve v uvodni izjavi 167 izpodbijane odločbe, da bi se znesek, dosežen
         z znižanji cen komunikacij, lahko prenesel na sektor „vodov za zasebne in poslovne uporabnike“ in v celoti uporabil za zvišanje
         cen storitev dostopa za naročnike. Tožeča stranka poleg tega v tožbi prav tako ni izpodbijala trditve Komisije v uvodni izjavi
         132 izpodbijane odločbe, da „[ni treba] razlikovati med zasebnimi in poslovnimi uporabniki, saj ni mogoče dovolj jasno ločiti
         teh dveh sektorjev“.

      138    Trditve, navedene v točki 136, ki so bile prvič podane na obravnavi, je torej treba razglasiti za nedopustne v skladu s členom
         48(2) Poslovnika.

      139    Nazadnje, treba je ugotoviti, da tožeča stranka ne izpodbija ugotovitve v uvodni izjavi 168 izpodbijane odločbe, da bi v obdobju
         od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 lahko izvedla „druga znižanja cen komunikacij […] in tako ustvarila [dodaten] manevrski
         prostor za zvišanje cen mesečnih naročnin in začetnih priključnin za analogne vode in vode ISDN“.

      140    Iz vsega navedenega izhaja, da je Komisija v izpodbijani odločbi (uvodni izjavi 164 in 199) upravičeno lahko ugotovila, da
         je imela tožeča stranka v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 zadosten manevrski prostor, da bi popolnoma odpravila
         učinek pritiska na cene, očitan v navedeni odločbi.

       iv) Neobstoj zlorabe zaradi nezadostnega manevrskega prostora tožeče stranke za zmanjšanje učinka pritiska na cene z zvišanjem
         maloprodajnih cen dostopa ADSL od 1. januarja 2002

      141    Treba je opozoriti, da v Nemčiji od 1. januarja 2002 obstaja nov sistem zamejevanja cen, ki je bil sprejet s sklepom RegTP
         z dne 21. decembra 2001. V skladu s tem sklepom so „telefonske linije“ v drugi košarici. V okviru te košarice je bilo zviševanje
         maloprodajnih cen analognih vodov in vodov ISDN zamejeno na 4,1 % na leto.

      142    Ni sporno, da je bilo tožeči stranki na podlagi zahtevka, ki ga je pri RegTP vložila 15. januarja 2002, dovoljeno zvišanje
         mesečnih naročnin za analogne vode in vode ISDN za 0,56 eura, kar pomeni zvišanje povprečne ravni cen za storitve, ki spadajo
         v zadevno košarico, za 4,04 % (izpodbijana odločba, uvodna izjava 44). Poleg tega ni sporno, da je RegTP zahtevek za zvišanje
         maloprodajnih cen tožeče stranke z dne 31. oktobra 2002 v zvezi z mesečno naročnino za analogni priključek T-Net in začetnimi
         priključninami za priključke T-Net in T-ISDN večinoma zavrnil, ker zvišanje ni bilo v skladu z vrednostmi, predvidenimi v
         sistemu zamejevanja cen (izpodbijana odločba, uvodna izjava 45).

      143    Komisija tako v izpodbijani odločbi (uvodna izjava 206) ugotavlja, da je „od 1. januarja 2002 pravna možnost [tožeče stranke],
         da zmanjša učinek pritiska na cene, omejena na zvišanje cen T‑DSL“. Po mnenju Komisije od tega datuma manevrski prostor tožeče
         stranke zadeva samo še maloprodajne cene dostopa ADSL (glej tudi izpodbijano odločbo, uvodni izjavi 174 in 199).

      144    Prvič, v zvezi s tem je treba opozoriti, da tožeča stranka ne zanika, da bi lahko zvišala svoje cene ADSL od 1. januarja 2002.
         Vendar poudarja, da njen manevrski prostor ni bil neomejen, ker so morale biti po eni strani njene cene določene glede na
         stroške učinkovitega opravljanja storitev in ker je po drugi strani njene cene lahko naknadno preučil RegTP.

      145    Vendar ker tožeča stranka svobodno določa svoje cene ADSL v mejah, določenih v nemški zakonodaji, za njeno prakso oblikovanja
         cen na tem področju lahko velja člen 82 ES (glej točki 87 in 88 zgoraj).

      146    Dejstvo, da bi se Komisija v izpodbijani odločbi sklicevala samo na cene, ki izhajajo iz sklepa RegTP z dne 30. marca 2001,
         da je ocenila manevrski prostor tožeče stranke od 1. januarja 2002, pri tem ničesar ne spremeni. Tožeča stranka namreč nikakor
         ne zanika, da je imela omejen manevrski prostor za zvišanje cen storitev dostopa ADSL od 1. januarja 2002.

      147    Drugič, treba je preučiti, ali bi tožeča stranka, kot Komisija ugotavlja v izpodbijani odločbi (uvodna izjava 199), lahko
         „zmanjšala učinek pritiska na cene“, če bi od 1. januarja 2002 zvišala cene storitev dostopa ADSL. Tožeča stranka glede tega
         poudarja, da sta trg storitev ozkopasovnega dostopa in trg storitev ADSL za naročnike dva ločena trga. V teh okoliščinah naj
         zvišanje maloprodajnih cen ADSL tožeče stranke ne bi vplivalo na domnevni učinek pritiska na cene, ugotovljen na trgih storitev
         dostopa za analogne vode in vode ISDN.

      148    Ker je s storitvami dostopa na ravni posredniških storitev omogočeno, da imajo naročniki zagotovljene vse storitve dostopa
         do analognih vodov, ISDN in ADSL, je treba v zvezi s tem opozoriti, da manevrski prostor, ki ga ima tožeča stranka za zvišanje
         cen ADSL, lahko zmanjša učinek pritiska na cene med cenami posredniških storitev na eni strani in maloprodajnimi cenami za
         vse storitve dostopa do analognih vodov, ISDN in ADSL na drugi strani. Skupna analiza storitev dostopa do analognih vodov,
         ISDN in ADSL na ravni naročnikov je potrebna ne samo zato, ker so to edine storitve na ravni posredniških storitev, ampak
         tudi zato, ker ADSL, kot je Komisija pojasnila v izpodbijani odločbi (uvodna izjava 26), česar tožeča stranka ni izpodbijala,
         naročnikom ne more biti ponujen ločeno, ker je zaradi tehničnih razlogov vedno potrebna nadgradnja analognih ozkopasovnih
         vodov ali ozkopasovnih vodov ISDN.

      149    Stališča tožeče stranke o domnevni navzkrižni cenovni elastičnosti med ADSL in ozkopasovnimi povezavami ter med različicami
         ADSL je treba zavrniti. Po eni strani ta stališča ne izpodbijajo obstoja manevrskega prostora tožeče stranke za zvišanje cen
         ADSL. Po drugi strani naj bi omejeno zvišanje cen ADSL povzročilo višjo povprečno maloprodajno ceno storitev ozkopasovnega
         in širokopasovnega dostopa in bi tako zmanjšalo ugotovljeni učinek pritiska na cene. Treba je namreč ugotoviti, da se naročniki
         storitev širokopasovnega dostopa predvsem zaradi prednosti širokopasovnih povezav pri prenosu podatkov ne bi samodejno odločali
         za vrnitev k ozkopasovni povezavi, če bi se maloprodajne cene dostopa ADSL zvišale.

      150    Trditve tožeče stranke, da se širokopasovne povezave lahko tržijo ločeno od ozkopasovnih povezav na podlagi delitve vodov
         na ravni posredniških storitev, prav tako ni mogoče sprejeti. Če želi tožeča stranka s to trditvijo razlikovati dva ločena
         trga na ravni posredniških storitev za ozkopasovne in širokopasovne storitve, je treba to trditev razglasiti za nedopustno
         v skladu s členom 48(2) Poslovnika, ker tožeča stranka v tožbi ni izpodbijala opredelitve zadevnih trgov v izpodbijani odločbi,
         v kateri je na ravni posredniških storitev opredeljen samo en trg, in sicer trg popolnoma razvezanega dostopa do krajevne
         zanke (izpodbijana odločba, uvodne izjave od 64 do 67). Če želi tožeča stranka s tem trditi, da bi Komisija morala upoštevati
         pristojbine za delitev vodov pri izračunu cen posredniških storitev, te trditve prav tako ni mogoče sprejeti. Tožeča stranka
         namreč nikakor ni dokazala, da bi tako upoštevanje pristojbin za delitev vodov vplivalo na ugotovitve Komisije o obstoju učinka
         pritiska na cene ali o obstoju manevrskega prostora tožeče stranke za zmanjšanje ugotovljenega učinka pritiska na cene z zvišanjem
         maloprodajnih cen dostopa do ADSL.

      151    Iz vsega navedenega izhaja, da je Komisija v izpodbijani odločbi upravičeno lahko ugotovila, da ima tožeča stranka od 1. januarja
         2002 zadosten manevrski prostor, da zmanjša učinek pritiska na cene, očitan v navedeni odločbi, z zvišanjem svojih cen za
         storitve dostopa do ADSL.

      152    Iz tega sledi, da je treba prvi del tega tožbenega razloga zavrniti.

      2.     Drugi del: nezakonitost metode, ki jo je Komisija uporabila za ugotovitev učinka pritiska na cene
      a)     Trditve strank
      153    Tožeča stranka trdi, da morebitna nezakonitost učinka pritiska na cene ne more izhajati samo iz nezakonitosti maloprodajnih
         cen, saj Komisija ne zanika, da cene posredniških storitev zavezujoče nalagajo organi oblasti. Komisija naj ne bi dokazala,
         da bi maloprodajne cene tožeče stranke povzročile prodajo z izgubo in bi kot take imele lastnosti zlorabe. Tožeča stranka
         se v zvezi s tem sklicuje na izvedensko mnenje Lexecon. Izpodbijana odločba naj bi bila torej napačna, ker je Komisija uporabila
         merilo, ki ne zadeva nezakonitosti maloprodajnih cen kot takih, ampak razmerje med temi cenami in cenami posredniških storitev.

      154    Tožeča stranka poleg tega trdi, da ugotovitev učinka pritiska na cene temelji na več napakah v zvezi z uporabljeno metodo.

      155    Prvič, tožeča stranka ugotavlja, da je Komisija, kar zadeva maloprodajne cene, upoštevala samo prihodke od zagotavljanja telefonskih
         linij naročnikom. Da bi Komisija lahko ugotovila učinek pritiska na cene in ob upoštevanju ozke opredelitve trga, upoštevane
         v izpodbijani odločbi, bi morala upoštevati dodatne prihodke konkurentov tožeče stranke od storitev povezav in storitev z
         dodano vrednostjo (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. junija 2002 v zadevi Airtours proti Komisiji, T-342/99,
         Recueil, str. II-2585, točka 276). Šlo naj bi za prihodke od krajevnih ali medkrajevnih klicev, dokončanja in oddajanja klicev
         ter od drugih storitev z dodano vrednostjo. Čeprav je Komisija ugotovila, da je „zagotavljanje številnih telekomunikacijskih
         storitev naročnikom odvisno od priključkov na fiksno telefonsko omrežje“ in da te storitve omogočajo ustvarjanje velikih dodatnih
         prihodkov (izpodbijana odločba, uvodna izjava 205), naj bi kljub temu protislovno zavrnila upoštevanje cen navedenih telekomunikacijskih
         storitev pri analizi učinka pritiska na cene. Z ekonomskega vidika naj bi se tako upoštevanje kljub temu zahtevalo za presojo
         dejanskih možnosti vstopa konkurenta tožeče stranke na trg.

      156    Prvič, tožeča stranka tako poudarja, da njeni konkurenti za krajevne komunikacije ter medkrajevne in mednarodne komunikacije
         svojim strankam niso dolžni ponujati storitev iz „predizbire“ (stalna izbira operaterja) in storitev „call-by-call“ (izbira
         operaterja za vsak primer posebej). Njeni konkurenti bi torej mogli predvideti znesek svojih prihodkov na področju telefonskih
         komunikacij precej bolj zanesljivo, kot lahko to stori sama. Tožeča stranka v repliki vztraja, da je morala za medkrajevne
         klice že od leta 1998 omogočiti „predizbiro“ in „call-by-call“ (v nadaljevanju skupaj: (pred)izbira).

      157    Tožeča stranka poleg tega v repliki poudarja, da (pred)izbira operaterja ni samodejno izključena za stranke njenih konkurentov.
         Vendar naj bi skoraj vsi konkurenti tožeče stranke uporabljali možnost, ki je tožeča stranka nima, in sicer da izključijo
         pred(izbiro), če je ta izključitev zanje ugodna. Konkurenti tožeče stranke naj bi si tako zagotovili zanesljive prihodke od
         telefonskih komunikacij zaradi prostovoljne izključitve (pred)izbire operaterja. Noben pritožnik v upravnem postopku naj sicer
         ne bi menil, da je njegova ponudba manj privlačna zaradi izključitve (pred)izbire in da je kot nadomestilo treba ponuditi
         nižjo priključnino. Poleg tega naj bi bile skoraj vse njihove cene komunikacij višje od stroškov vzpostavljanja komunikacije.

      158    Drugič, tožeča stranka trdi, da bi njeni konkurenti na podlagi razvezanega dostopa do krajevne zanke lahko ponudili inovativne
         proizvode, ki jih tožeča stranka sama ne ponuja. Komisija bi pri izračunu učinka pritiska na cene torej morala upoštevati
         tudi dodatne prihodke, ki jih ustvarjajo taki proizvodi.

      159    Tretjič, tožeča stranka opozarja, da njenih cen storitev dostopa za naročnike (začetne priključnine in mesečne naročnine)
         ni mogoče ločiti od cen komunikacij. Konkurenca za telekomunikacijske storitve nastaja na ravni paketov storitev. V zvezi
         s tem se sklicuje na tržno študijo. Telekomunikacijska podjetja naj bi tako ponujala izbor različic povezav in možnosti komunikacij,
         ki naj bi se tržile kot skupni proizvod. Šlo naj bi za mešane cenovne ponudbe, v katerih naraščajoče mesečne naročnine ustrezajo
         padajočim cenam komunikacij. Ko je RegTP v sklepu z dne 29. aprila 2003 preučil, ali cene tožeče stranke povzročajo učinek
         pritiska na cene, ki izkrivlja konkurenco, naj bi tako za odločilno štel, da konkurenti tožeče stranke lahko ustvarijo dodatne
         prihodke od komunikacijskih storitev. Enake ali podobne razlage bi bilo mogoče najti tudi v drugih sklepih, ki jih je RegTP
         izdal v letih od 1999 do 2003 in so navedeni v točki 78 zgoraj. Tožeča stranka se poleg tega sklicuje na prakso Federal Communications
         Commission (FCC) Združenih držav in britanskega Office of Telecommunications (Oftel) ter na stališče, ki ga je nemška vlada
         podala v stališčih z dne 8. junija 2000 v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti, ki naj bi potrjevala stališče, da je treba
         pri analizi učinka pritiska na cene upoštevati druge prihodke, ki jih lahko imajo na voljo konkurenti.

      160    Tožeča stranka v repliki dodaja, da je treba učinek pritiska na cene analizirati z vidika različnih ravni seštevanja, ko se
         posredniška storitev uporablja kot podlaga za različne storitve, ponujene naročnikom. Tako bi se morali na vsaki ravni upoštevati
         samo stroški posredniških storitev, ki so izključno povezani z ustreznim končnim proizvodom ali zadevno skupino končnih proizvodov.
         Zato če sta za proizvodnjo končnega proizvoda KP1 potrebna posredniška proizvoda PP1 in PP2, vendar je hkrati navedeni PP1
         skupaj s PP3 podlaga za proizvodnjo končnega proizvoda KP2, bi obstajal učinek pritiska na cene, če bi bila bodisi cena KP1
         ali KP2 nižja od cene PP1 ali PP2 bodisi bi bila skupna cena KP1 in KP2 nižja od skupne cene PP1, PP2 in PP3. Vendar se cena
         PP2 ne bi smela upoštevati pri preverjanju obstoja učinka pritiska na cene na prvi ravni seštevanja. Analiza bi se morala
         opraviti na višji ravni seštevanja, če sta proizvoda KP1 in KP2 celota z vidika stranke ali če sta proizvoda KP1 in KP2 združena
         zaradi tehničnih ali pravnih razlogov (prek posredniškega proizvoda PP2), tako da bi podjetje s prevladujočim položajem pri
         prenosu posredniškega proizvoda PP2 nujno izgubilo prihodke od dveh končnih proizvodov KP1 in KP2. Razvezani dostop do krajevne
         zanke naj bi bil posredniški proizvod za najmanj dva končna proizvoda, in sicer komunikacije in povezave, ki naj bi bile „cluster“
         za stranke. Stroški posredniškega proizvoda se ne bi smeli pripisovati samo enemu od obeh končnih proizvodov, ampak obema.
         Iz tega sledi, da bi bilo treba cene zakupa vodov za naročnike za komunikacije in storitve z dodano vrednostjo pri analizi
         učinka pritiska na cene primerjati s stroški, povezanimi s skupno ponudbo storitev.

      161    Tožeča stranka poleg tega izpodbija trditve Komisije, ki se nanašajo na načelo prestrukturiranja cen (izpodbijana odločba,
         uvodne izjave od 120 do 123). Tako naj bi po mnenju tožeče stranke prestrukturiranje cen, ki je namenjeno za zmanjšanje pomanjkanja
         povezav, ki že tradicionalno obstaja v večini držav članic, z zvišanjem cen povezav in sočasnim znižanjem cen komunikacij,
         zadevalo samo prvotne operaterje. Nasprotno pa naj bi analiza učinka pritiska na cene zadevala vstop konkurentov tožeče stranke
         na trg. V okviru člena 82 ES bi bilo treba samo ugotoviti, ali lahko konkurenti ob upoštevanju dejanskih razmer na trgu neovirano
         ponujajo storitve naročnikom na podlagi cen, ki jih tožeča stranka zaračunava za posredniške storitve. V zvezi s tem tožeča
         stranka opozarja, da njeni konkurenti niso dolžni ponujati (pred)izbire. Pravni okvir naj bi tako konkurentom tožeče stranke
         omogočal prejemanje pravno zagotovljenih prihodkov od komunikacijskih storitev popolnoma neodvisno od prestrukturiranja cen.
         Tožeča stranka tudi vztraja, da je podvržena uravnavanju, ki ga izvaja RegTP, katerega cilj je doseči postopno prestrukturiranje
         cen.

      162    Drugič, tožeča stranka trdi, da je metoda, ki jo je Komisija uporabila za ugotovitev učinka pritiska na cene, napačna, ker
         temelji na predpostavki, da bi morali njeni konkurenti imeti možnost popolnoma posnemati strukturo njenih strank (izpodbijana
         odločba, uvodne izjave od 120 do 127). Vendar nihče od konkurentov ne bi imel interesa posnemati to strukturo strank, za katero
         je zaradi obveznosti zagotavljanja univerzalnih storitev značilen nesorazmerno velik in nedonosen delež naročnikov z nizkimi
         prihodki, ki imajo analogne priključke, ustvarjajo samo majhen promet in niso pripravljeni preiti na več vredne povezave.
         Dejstvo, da je pri konkurentih tožeče stranke delež analognih priključkov med letoma 1999 in 2002 z 21 % padel na 10 % (izpodbijana
         odločba, uvodna izjava 182), naj bi se pojasnjevalo s tem, da naj bi stranke konkurentov tožeče stranke vedno bolj prehajale
         na povezave z višjo dodano vrednostjo.

      163    Tožeča stranka trdi, da v nasprotju s trditvijo Komisije (izpodbijana odločba, uvodna izjava 133) v najdonosnejših sektorjih
         trga, ki zanimajo konkurente tožeče stranke (povezave ISDN in povezave ADSL z nadgradnjo analognih vodov ali vodov ISDN),
         ni nobenega učinka pritiska na cene. Cene tožeče stranke in cene njenih konkurentov za segmente z najvišjo dodano vrednostjo
         naj bi zadostovale za pokritje stroškov.

      164    Tretjič, tožeča stranka kritizira dejstvo, da Komisija upošteva stroške odpovedi pri izračunu cen posredniških storitev. Odpoved
         naročniškega priključka, ki jo poda konkurent tožeče stranke, naj bi povzročila hkrati povezovanje za vrnitev najetega naročniškega
         voda tožeči stranki in administrativno delo, ki ne bi bilo potrebno, če bi priključek odpovedal naročnik, ko tožeča stranka
         sama uporablja naročniški priključek. Šlo naj bi za posebne stroške neučinkovitosti zaradi vstopa na trg, ki jih prvotni operater
         s prevladujočim položajem domnevno ne pozna. Taki stroški, nastali samo zaradi tehničnih ali administrativnih ukrepov, povezanih
         z vstopom na trg, se ne bi smeli upoštevati pri analizi učinka pritiska na cene. Člen 82 ES naj namreč ne bi določal, da morajo
         podjetja s prevladujočim položajem odpraviti vse ovire za vstop, ampak naj bi vseboval prepoved ustvarjanja umetnih ovir za
         vstop.

      165    Komisija in intervenienta I in II predlagajo zavrnitev drugega dela prvega tožbenega razloga.

      b)     Presoja Sodišča prve stopnje
       i) Vprašanje, ali bi Komisija morala v izpodbijani odločbi dokazati, da so bile maloprodajne cene tožeče stranke kot take
         nezakonite

      166    V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da na podlagi izpodbijane odločbe (uvodna izjava 201) „zloraba, ki jo je storila
         [tožeča stranka], pomeni, da je naložila nepravične cene v obliki učinka pritiska na cene v škodo svojih konkurentov“. Komisija
         namreč meni, da „učinek pritiska na cene obstaja, če je razlika med maloprodajnimi cenami podjetja, ki prevladuje na trgu,
         in ceno posredniških storitev, ki jih za primerljive storitve zaračunava svojim konkurentom, negativna oziroma nezadostna
         za pokritje posebnih stroškov proizvodov prevladujočega operaterja za zagotavljanje njegovih lastnih storitev za naročnike
         na prodajnem trgu“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 107).

      167    Komisija seveda v izpodbijani odločbi dokazuje samo obstoj manevrskega prostora, ki ga je tožeča stranka imela na voljo za
         spremembo svojih maloprodajnih cen. Vendar je nezakonitost ravnanja tožeče stranke povezana z nepravično razliko med njenimi
         cenami posredniških storitev in maloprodajnimi cenami, je podobna učinku pritiska na cene. Zato Komisija na podlagi zlorabe,
         ugotovljene v izpodbijani odločbi, ni bila dolžna v izpodbijani odločbi dokazati, da naj bi bile maloprodajne cene tožeče
         stranke kot take nezakonite.

      168    Trditev tožeče stranke, da morebitna nezakonitost učinka pritiska na cene ne more izhajati samo iz nezakonitih maloprodajnih
         cen, je torej treba zavrniti.

       ii) Metoda, ki jo je Komisija uporabila za izračun učinka pritiska na cene

       Izpodbijana odločba
      169    Komisija v uvodnih izjavah od 106 do 139 izpodbijane odločbe predstavlja metodo, ki jo je uporabila za izračun učinka pritiska
         na cene.

      170    Komisija najprej poudarja, da ugotovitev nezakonitega učinka pritiska na cene temelji na primerjavi „maloprodajnih cen podjetja,
         ki prevladuje na trgu, in cen posredniških storitev, ki jih za primerljive storitve zaračunava svojim konkurentom“ (izpodbijana
         odločba, uvodna izjava 107).

      171    Komisija dodaja, da je „primerljivost posredniških storitev in storitev dostopa za naročnike nujna za ugotovitev učinka pritiska
         na cene“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 109). Po mnenju Komisije je treba, „ker konkurenti po zgledu prvotnega operaterja
         zagotavljajo naročnikom vse vrste storitev“, „ugotoviti, ali so storitve za naročnike in posredniške storitve prvotnega operaterja
         tako primerljive, da imajo enake ali vsaj podobne tehnične značilnosti in da omogočajo opravljanje enakih ali podobnih storitev“
         (izpodbijana odločba, uvodna izjava 109).

      172    Komisija ugotavlja, da so cene posredniških storitev za razvezani dostop do krajevne zanke povsem primerljive z maloprodajnimi
         cenami, saj dostop do posredniških storitev daje konkurentom tožeče stranke možnost, da svojim naročnikom ponujajo raznovrstne
         storitve dostopa, in sicer analogni ozkopasovni dostop, digitalni ozkopasovni dostop (ISDN) in širokopasovni dostop v obliki
         storitev ADSL (izpodbijana odločba, uvodni izjavi 110 in 112).

      173    Po mnenju Komisije namreč učinek pritiska na cene obstaja, če je razlika med maloprodajnimi cenami podjetja, ki prevladuje
         na trgu, in ceno posredniških storitev, ki jih za primerljive storitve zaračunava svojim konkurentom, „negativna oziroma nezadostna
         za pokritje posebnih stroškov proizvodov prevladujočega operaterja za zagotavljanje njegovih lastnih storitev za naročnike
         na prodajnem trgu“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 107). Komisija se tako pri presoji, ali praksa oblikovanja cen tožeče
         stranke pomeni zlorabo, opira na cene in stroške tožeče stranke.

      174    Da bi Komisija ugotovila, ali razlika med maloprodajnimi cenami tožeče stranke in cenami njenih posredniških storitev povzroča
         učinek pritiska na cene, primerja ceno ene posredniške storitve (dostop do krajevne zanke) z več storitvami za naročnike (dostop
         do analognih različic, ISDN in ADSL) (izpodbijana odločba, uvodna izjava 113).

      175    Komisija na ravni maloprodajnih cen ne upošteva prihodkov od telefonskih komunikacij. Omejuje se na preučitev cen storitev
         dostopa do omrežja, ki jih primerja s cenami posredniških storitev (izpodbijana odločba, uvodna izjava 119).

      176    Ker je RegTP določil enotne cene posredniških storitev ne glede na naravo prodajnih storitev, ki jih konkurenti ponujajo prek
         dostopa do krajevne zanke, ki jim ga zagotavlja tožeča stranka (izpodbijana odločba, uvodna izjava 113), je treba po mnenju
         Komisije primerjati cene posredniških storitev s povprečnimi cenami vseh naročniških vodov ob upoštevanju različic storitev
         dostopa, ki jih tožeča stranka dejansko trži, in cene teh vodov (izpodbijana odločba, uvodna izjava 116).

      177    Treba je tudi opozoriti, da maloprodajne cene (za vsako različico, ki jo ponuja tožeča stranka) in cene posredniških storitev
         vključujejo dva elementa, in sicer začetno priključnino in mesečno naročnino (izpodbijana odločba, uvodni izjavi 142 in 149).

      178    Za izračun „mesečne cene“ začetnih priključnin so bile te deljene z [zaupno], kar ustreza povprečnemu trajanju (izraženemu v mesecih) naročniškega razmerja za telefonski priključek (izpodbijana odločba,
         uvodni izjavi 148 in 151).

      179    Tako je povprečna mesečna maloprodajna cena sestavljena iz povprečne mesečne naročnine (ob upoštevanju vseh storitev dostopa
         za naročnike) in povprečnih začetnih priključnin (ob upoštevanju vseh storitev dostopa za naročnike in povprečnega trajanja
         naročniškega razmerja) (izpodbijana odločba, uvodna izjava 148).

      180    Skupna povprečna mesečna cena posredniških storitev je sestavljena iz seštevka mesečne naročnine in povprečnih začetnih priključnin
         (ob upoštevanju povprečnega trajanja naročniškega razmerja) (izpodbijana odločba, uvodna izjava 151). Začetne priključnine
         za posredniške storitve po mnenju Komisije vključujejo tudi stroške odpovedi razmerja. Komisija opozarja, da se „stroški odpovedi
         razmerja pobirajo za ponovno priključitev razvezanega voda na omrežje [tožeče stranke] in se zaračunavajo samo konkurentom,
         ki kupijo posredniške storitve“, ter dodaja, da „skupaj s pristojbino za priključitev sestavljajo celotno začetno priključnino,
         ki jo morajo konkurenti [tožeče stranke] tej plačati za posredniške storitve“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 151).

      181    Komisija na podlagi takega izračuna povprečnih cen ugotavlja, da je bila razlika med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi
         cenami tožeče stranke negativna v letih od 1998 do 2001 (izpodbijana odločba, uvodna izjava 153). Po mnenju Komisije na podlagi
         te ugotovitve ni treba „ugotoviti, ali je ta razlika zadostovala za pokritje posebnih prodajnih stroškov, [ki jih nosi tožeča
         stranka] v razmerjih s svojimi naročniki“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 153). Nasprotno pa, ker je bila razlika od leta
         2002 pozitivna, je Komisija izračunala „posebne stroške [zagotavljanja storitev za naročnike], ki jih nosi [tožeča stranka],
         da bi ugotovila, ali [je bila] ta pozitivna razlika zadostna, da je [tožeča stranka] pokrila [te] posebne stroške“ (izpodbijana
         odločba, uvodna izjava 154).

      182    Komisija ugotavlja, da je ob sprejetju izpodbijane odločbe učinek pritiska na cene za dostop do krajevne zanke še vedno obstajal
         (izpodbijana odločba, uvodna izjava 161), ker so posebni stroški tožeče stranke za zagotavljanje storitev za naročnike ostali
         višji od pozitivne razlike med maloprodajnimi cenami in cenami posredniških storitev (izpodbijana odločba, uvodna izjava 160).

       Zakonitost metode, ki jo je uporabila Komisija
      –       Uvodne ugotovitve
      183    Treba je opozoriti, da tožeča stranka podaja tri očitke zoper metodo, uporabljeno za izračun učinka pritiska na cene. Prvič,
         tožeča stranka trdi, da Komisija v zvezi z maloprodajnimi cenami ne bi smela upoštevati izključno prihodkov od zagotavljanja
         telefonskih linij naročnikom, ampak bi morala upoštevati tudi prihodke od drugih storitev, kot so komunikacijske storitve.
         Drugič, tožeča stranka kritizira metodo, ki jo je Komisija uporabila, da bi dokazala obstoj učinka pritiska na cene na podlagi
         predpostavke, da naj bi konkurente tožeče stranke zanimalo popolno posnemanje strukture njenih strank. Tretjič, uporabljena
         metoda naj bi bila napačna, ker naj bi Komisija napihnila cene posredniških storitev, ko je pri njihovem izračunu upoštevala
         stroške odpovedi.

      184    Različne trditve, podane pri prvih dveh očitkih, se vse nanašajo na eno ali drugo bistveno značilnost metode, ki jo je uporabila
         Komisija. Prva zadeva izračun učinka pritiska na cene na podlagi cen in stroškov vertikalno integriranega podjetja, ki ima
         prevladujoč položaj, pri čemer se ne upošteva posebni položaj konkurentov na trgu. Druga zadeva upoštevanje prihodkov od vseh
         storitev dostopa, pri čemer se ne upoštevajo prihodki od drugih storitev, ki se lahko zagotavljajo z dostopom do fiksnega
         omrežja.

      185    Pred preučitvijo teh različnih očitkov in trditev je treba opozoriti, da čeprav sodišče Skupnosti na splošno v celoti preuči
         vprašanje, ali so pogoji za uporabo določb Pogodbe ES o konkurenci izpolnjeni ali ne, je pri preverjanju zapletenih ekonomskih
         presoj Komisije nujno omejeno na preverjanje upoštevanja postopkovnih pravil in pravil glede obrazložitve ter pravilnosti
         ugotovljenega dejanskega stanja, neobstoja očitne napake pri presoji in zlorabe pooblastil (sodbe Sodišča z dne 11. julija
         1985 v zadevi Remia in drugi proti Komisiji, 42/84, Recueil, str. 2545, točka 34; z dne 17. novembra 1987 v zadevi BAT in
         Reynolds proti Komisiji, 142/84 in 156/84, Recueil, str. 4487, točka 62, in z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Thyssen Stahl proti
         Komisiji, C-194/99 P, Recueil, str. I-10821, točka 78).

      –       Domnevna nezakonitost metode izračuna učinka pritiska na cene na podlagi cen in stroškov vertikalno integriranega podjetja,
         ki ima prevladujoč položaj, pri čemer se ne upošteva posebni položaj konkurentov na trgu

      186    Najprej je treba opozoriti, da je Komisija v izpodbijani odločbi preučila, ali prakse oblikovanja cen prevladujočega podjetja
         lahko izrinejo s trga gospodarski subjekt, ki je tako uspešen kot prevladujoče podjetje. Komisija se je torej oprla samo na
         cene in stroške tožeče stranke in ne na poseben položaj sedanjih ali morebitnih konkurentov tožeče stranke, da bi presodila,
         ali so prakse oblikovanja cen tožeče stranke nezakonite.

      187    Po mnenju Komisije se namreč „lahko sklepa o obstoju nezakonitega učinka pritiska na cene, če je razlika med maloprodajnimi
         cenami podjetja, ki prevladuje na trgu, in ceno posredniških storitev, ki jih za primerljive storitve zaračunava svojim konkurentom,
         negativna oziroma nezadostna za pokritje posebnih stroškov proizvodov prevladujočega operaterja za zagotavljanje njegovih
         lastnih storitev za naročnike na prodajnem trgu“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 107). V obravnavanem primeru naj bi bil
         učinek pritiska na cene zloraba, če bi tožeča stranka sama „lahko […] ponujala svoje storitve naročnikom samo z izgubo, če
         bi morala v obliki notranjega prenosa plačati ceno dostopa do notranjih posredniških storitev za svoje storitve za naročnike“
         (izpodbijana odločba, uvodna izjava 140). V takih okoliščinah „konkurenti, [ki] so prav tako uspešni“ kot tožeča stranka,
         lahko „ponujajo storitve povezave naročnikom po konkurenčni ceni, samo če to lahko nadomestijo drugje“ (izpodbijana odločba,
         uvodna izjava 141; glej tudi izpodbijano odločbo, uvodna izjava 108).

      188    Nato je treba ugotoviti, da čeprav se do zdaj sodišče Skupnosti še ni izrecno izreklo o metodi, ki jo je treba uporabiti za
         ugotovitev obstoja učinka pritiska na cene, iz sodne prakse kljub temu jasno izhaja, da se nezakonitost prakse oblikovanja
         cen prevladujočega podjetja praviloma ugotovi glede na njegov položaj in torej glede na njegove cene in stroške, in ne glede
         na položaj sedanjih ali morebitnih konkurentov.

      189    Tako je Sodišče v sodbi z dne 3. julija 1991 v zadevi AKZO proti Komisiji (C-62/86, str. I-3359, točka 74) upoštevalo samo
         cene in stroške prevladujočega podjetja, ko je presojalo, ali so prakse oblikovanja cen družbe AKZO nezakonite. Sodišče torej
         ni upoštevalo pristopa, ki ga je predlagal generalni pravobranilec Lenz, da je „treba analizirati strukturo stroškov vsakega
         od treh podjetij (in sicer AKZO in njegovih dveh konkurentov), ki imajo monopol nad ponudbo, da bi lahko dobili točno podobo
         ravni cen, ki je dejansko upravičena z ekonomskega vidika“ (točka 34 sklepnih predlogov).

      190    Sodišče prve stopnje, ki je uporabilo podoben pristop, je v sodbi z dne 30. novembra 2000 v zadevi Industrie des poudres sphériques
         proti Komisiji (T-5/97, Recueil, str. II-3755) razsodilo, da dejstvo, da tožeča stranka, ki je prijavila domnevno prakso učinka
         pritiska na cene, „ne more, verjetno zaradi svojih višjih stroškov predelave, ostati konkurenčna pri prodaji stranskih proizvodov,
         ne more upravičiti opredelitve praks oblikovanja cen [prevladujoče družbe] kot nezakonitih“ (točka 179).

      191    Nazadnje, Komisija je v Odločbi 88/518/EGS z dne 18. julija 1988 v zvezi s postopkom na podlagi člena [82 ES] (IV/30.178 –
         Napier Brown – British Sugar) (UL L 284, str. 41, v nadaljevanju: Odločba Napier Brown/British Sugar) tudi menila, da je treba
         učinek pritiska na cene izračunati na podlagi cen in stroškov vertikalno integriranega gospodarskega subjekta, ki ima prevladujoč
         položaj (uvodna izjava 66). Komisija ugotavlja, da dejstvo, da „podjetje, ki prevladuje na trgu surovin in tudi na trgu stranskih
         proizvodov, ohrani razliko med ceno, ki jo zaračunava za surovino podjetjem, ki so njegovi konkurenti na trgu stranskih proizvodov
         [po eni strani], in ceno, ki jo zaračunava za stranski proizvod [po drugi strani], ki je premajhna, da bi lahko odražala strošek
         predelave samega prevladujočega podjetja (v obravnavanem primeru razlika, ki jo je British Sugar ohranil med ceno industrijskega
         sladkorja in ceno sladkorja za prodajo na drobno glede na svoje stroške ponovnega pakiranja), kar je povzročilo omejevanje
         konkurence na trgu stranskega proizvoda, pomeni zlorabo prevladujočega podjetja“ (uvodna izjava 66).

      192    Treba je dodati, da bi vsak drug pristop lahko pomenil kršitev splošnega načela pravne varnosti. Če je zakonitost prakse oblikovanja
         cen prevladujočega podjetja odvisna od posebnega položaja konkurenčnih podjetij, zlasti zaradi strukture njihovih stroškov,
         to je podatkov, ki jih prevladujoče podjetje običajno ne pozna, to podjetje ne more presoditi zakonitosti svojega ravnanja.

      193    Torej je Komisija upravičeno oprla svojo analizo nezakonitosti prakse oblikovanja cen tožeče stranke samo na poseben položaj
         te stranke ter torej na njene cene in stroške.

      194    Ker je treba preučiti, ali bi tožeča stranka sama ali podjetje, ki je prav tako učinkovito kot ona, lahko ponujalo storitve
         naročnikom drugače kot z izgubo, če bi moralo predhodno v obliki notranjega prenosa plačati take cene, povezane z notranjimi
         posredniškimi storitvami, je trditev tožeče stranke, da njeni konkurenti ne poskušajo posnemati njene strukture strank in
         imajo lahko dodatne prihodke od inovativnih proizvodov, ki jih na trgu ponujajo samo oni, glede katerih pa tožeča stranka
         ne navaja nobenih pojasnil, nepomembna. Zaradi istih razlogov ni mogoče sprejeti tudi trditve, da lahko konkurenti izključijo
         možnost (pred)izbire.

      –       Očitek, da Komisija ni upoštevala prihodkov od vseh storitev dostopa, pri čemer ni upoštevala prihodkov od drugih storitev,
         zlasti od komunikacijskih storitev

      195    Prvič, treba je preučiti, ali je Komisija imela pravico, da za izračun učinka pritiska na cene upošteva samo prihodke od storitev
         dostopa tožeče stranke, brez upoštevanja prihodkov od drugih storitev, kot so komunikacijske storitve.

      196    Najprej je treba opozoriti, da je pravni okvir Skupnosti, sprejet od leta 1990, namenjen ustvarjanju razmer, ki bi omogočile
         učinkovito konkurenco na trgu telekomunikacij. Tako je namen Direktive Komisije 96/19/ES z dne 13. marca 1996 o spremembi
         Direktive 90/388/EGS o uresničevanju popolne konkurence na trgu telekomunikacij (UL L 74, str. 13), v kateri se razlikuje,
         kar zadeva strukturo cen prvotnih operaterjev, med začetno priključnino, mesečno naročnino ter lokalnimi, nacionalnimi in
         mednarodnimi cenami, ponovno uravnotežiti cene med temi različnimi elementi glede na dejanske stroške, da se omogoči popolna
         konkurenca na trgu telekomunikacij. Konkretno se to kaže z znižanjem cen nacionalnih in mednarodnih komunikacij in zvišanjem
         priključnine, mesečne naročnine in cene lokalnih komunikacij (sklepni predlogi generalnega pravobranilca Légerja v zadevi
         Komisija proti Španiji, v kateri je bila izrečena sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004, C-500/01, Recueil. I-604, I-583, točka
         7). Države članice so morale odpraviti ovire za ponovno uravnoteženje cen v čim krajšem času od začetka veljavnosti Direktive
         96/19, in to najpozneje do 1. januarja 1998 (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji, točka 32).

      197    Kot Komisija upravičeno poudarja v uvodni izjavi 120 izpodbijane odločbe, „[l]očeno upoštevanje cene dostopa in cene komunikacij
         je [torej] že vključeno v načelo prestrukturiranja cen, določeno s pravom Skupnosti“.

      198    Nato je treba opozoriti, da je bila tožeča stranka z odločbo št. 223 a BMPT prisiljena, da je od junija 1997 konkurentom omogočila
         popolnoma razvezan dostop do krajevne zanke. Vendar se sistem neizkrivljene konkurence med tožečo stranko in njenimi konkurenti
         lahko zagotavlja samo, če so zagotovljene enake možnosti različnih gospodarskih subjektov (sodbi Sodišča z dne 22. maja 2003
         v zadevi Connect Austria, C-462/99, Recueil, str. I-5197, točka 83, in z dne 20. oktobra 2005 v zadevi ISIS Multimedia in
         Firma O2, C-327/03 in C-328/03, ZOdl., str. I-8877, točka 39).

      199    Čeprav je dopuščeno, da so z vidika naročnika storitve dostopa in komunikacijske storitve celota, ostaja dejstvo, da konkurenti
         tožeče stranke za zagotavljanje komunikacijskih storitev naročniku prek fiksnega omrežja tožeče stranke potrebujejo dostop
         do krajevne zanke. Zaradi enakih možnosti prvotnega operaterja, ki je lastnik fiksnega omrežja, kot je tožeča stranka, po
         eni strani in njegovih konkurentov po drugi strani bi torej morale biti cene storitev dostopa določene na taki ravni, da so
         konkurenti pri zagotavljanju komunikacijskih storitev enakovredni prvotnemu operaterju. Te enake možnosti so zagotovljene
         samo, če prvotni operater določi svoje maloprodajne cene na taki ravni, ki konkurentom – ki so domnevno enako uspešni kot
         prvotni operater – omogoča, da vse stroške, povezane s posredniškimi storitvami, prenesejo na svoje maloprodajne cene. Vendar
         če prvotni operater ne upošteva tega načela, lahko novi operaterji na trgu ponujajo storitve dostopa svojim naročnikom samo
         z izgubo. Tako naj bi bili prisiljeni nadomestiti izgubo pri dostopu do krajevne zanke z visokimi cenami komunikacij, kar
         bi izkrivljalo tudi pogoje konkurence na trgu komunikacij.

      200    Iz tega torej sledi, da je Komisija, čeprav bi moralo biti res, kot trdi tožeča stranka, da storitve dostopa in komunikacijske
         storitve z vidika naročnika sestavljajo „cluster“, v uvodni izjavi 119 izpodbijane odločbe lahko upravičeno sklepala, da je
         treba za ugotovitev, ali prakse oblikovanja cen tožeče stranke izkrivljajo konkurenco, preučiti obstoj učinka pritiska na
         cene samo na ravni storitev dostopa in torej brez upoštevanja cen komunikacij pri izračunu.

      201    Poleg tega poravnalni izračun med cenami dostopa in cenami komunikacij, na katerega se sklicuje tožeča stranka, že potrjuje,
         da tožeča stranka in njeni konkurenti niso enakopravni pri dostopu do krajevne zanke, kar pa je nujen pogoj, da se konkurenca
         na trgu komunikacij ne izkrivlja.

      202    Ker je tožeča stranka zelo znižala svoje cene komunikacij v obdobju, ki ga obravnava izpodbijana odločba (glej točko 19 zgoraj),
         vsekakor ni mogoče izključiti, da konkurenti nimajo ekonomske možnosti za izvedbo poravnave, ki jo predlaga tožeča stranka.
         Konkurenti, ki že občutijo neugoden konkurenčni položaj v primerjavi s tožečo stranko pri dostopu do krajevne zanke, bi morali
         zaračunavati še nižje cene komunikacij kot tožeča stranka, da bi spodbudili morebitne stranke k odpovedi naročniškega razmerja
         pri tožeči stranki v zameno za naročniško, ki bi ga sklenili pri njih.

      203    Iz navedenega izhaja, da je Komisija za izračun učinka pritiska na cene upravičeno upoštevala samo prihodke od storitev dostopa
         brez prihodkov od drugih storitev, kot so komunikacijske storitve.

      204    Drugič, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da naj bi se njeni konkurenti zanimali samo za najdonosnejše trge, in sicer v
         obravnavanem primeru za trg širokopasovnih povezav, na katerem naj ne bi obstajal noben učinek pritiska na cene, tako da ne
         bi bilo treba upoštevati storitev analognega dostopa za naročnike pri izračunu učinka pritiska na cene, je treba po eni strani
         opozoriti, da za konkurente tožeče stranke dostop do širokopasovnih povezav nujno vključuje dostop do analognih vodov ali
         vodov ISDN (glej točko 148 zgoraj). Po drugi strani intervenient I, ki je konkurent tožeče stranke, trdi, da je njegova odsotnost
         na trgu storitev analognega dostopa posledica zlorabe prevladujočega položaja s strani tožeče stranke in ne njegove samostojne
         odločitve. Kot je opozorjeno v točkah od 186 do 193 zgoraj, je treba nezakonitost prakse oblikovanja cen tožeče stranke vsekakor
         presojati glede na njen posebni položaj in torej glede na njene cene in stroške. Na presojo nezakonitosti prakse oblikovanja
         cen tožeče stranke torej ne morejo vplivati morebitne prednosti, ki jo konkurenti tožeče stranke dajejo enemu ali drugemu
         trgu.

      205    Tožeča stranka pri storitvah za naročnike ponuja storitve analognega dostopa, dostopa ISDN in ADSL, ki vsi ustrezajo enotni
         storitvi na ravni posredniških storitev.

      206    Komisija je v teh okoliščinah v izpodbijani odločbi (uvodna izjava 111) upravičeno lahko sklepala, da za izračun pritiska
         na cene ni treba primerjati cen posredniških storitev s ponderiranim povprečjem maloprodajnih cen vseh storitev dostopa, in
         sicer analognega ozkopasovnega dostopa, digitalnega ozkopasovnega dostopa (ISDN) in širokopasovnega dostopa v obliki ADSL.

      207    Tega očitka torej ni mogoče sprejeti.

      –       Očitek, da so bili stroški odpovedi posredniških storitev vključeni v izračun učinka pritiska na cene
      208    Kot izhaja iz izpodbijane odločbe (uvodne izjave 18, 149 in 151), je Komisija stroške odpovedi priključka upoštevala pri izračunu
         skupne cene posredniških storitev tožeče stranke. Komisija zato v izpodbijani odločbi (uvodna izjava 151) pojasnjuje, da se
         „stroški odpovedi pobirajo za ponovno priključitev razvezanega voda na omrežje [tožeče stranke] in se zaračunavajo samo konkurentom,
         ki kupijo posredniške storitve“, ter da „skupaj s priključnino […] sestavljajo celotno začetno priključnino, ki jo morajo
         konkurenti [tožeče stranke] tej plačati za posredniške storitve“.

      209    Kar zadeva trditev tožeče stranke, da za stroške odpovedi ni mogoče šteti, da so del začetne priključnine za posredniške storitve,
         je treba poudariti, da je tožeča stranka sama pred 10. februarjem 1999 vključila stroške odpovedi v priključnino, ki jo je
         zaračunavala svojim konkurentom. Iz uvodnih izjav 18 in 22 ter tabele 9 v izpodbijani odločbi, ki jih tožeča stranka ni izpodbijala,
         je namreč razvidno, da je bila ločena cena za odpoved priključka predvidena šele od 10. februarja 1999, kar je povzročilo
         vzporedno znižanje priključnine.

      210    Treba je tudi opozoriti, da ni sporno, da povprečni naročnik ohrani telefonski priključek za obdobje [zaupno] mesecev (izpodbijana odločba, uvodna izjava 148). Ker mora konkurent, ki prejema posredniške storitve, tožeči stranki plačati
         stroške odpovedi, ko njegov naročnik odpove pogodbo za storitve dostopa, je treba sklepati, da so za konkurente tožeče stranke
         stroški odpovedi del skupnega stroška posredniške storitve, ki se bo moral prenesti na njihove maloprodajne cene.

      211    V teh okoliščinah je Komisija upravičeno vključila stroške odpovedi v izračun skupne cene posredniške storitve za izračun
         učinka pritiska na cene.

      212    Torej tudi ta očitek ni utemeljen.

      213    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba zavrniti drugi del prvega tožbenega razloga.

      3.     Tretji del: domnevna računska napaka pri ugotovitvi učinka pritiska na cene
      a)     Trditve strank
      214    Tožeča stranka trdi, da se je Komisija zmotila pri izračunu učinka pritiska na cene v tabeli 11 v izpodbijani odločbi. Tabela,
         ki se nanaša na posebne stroške proizvodov tožeče stranke za leto 2001, naj bi za ozkopasovne povezave ISDN (T-ISDN) – razen
         podatkov o standardnih in udobnih „večuporabniških“ povezavah T-ISDN – vsebovala podatke iz tabele 3 v izpodbijani odločbi
         za leto 2002. Poleg tega se podatki o standardnih in udobnih „večuporabniških“ povezavah T-ISDN v tabeli 11 v izpodbijani
         odločbi naj ne bi ujemali z nobenim podatkom v tabelah od 3 do 7 v izpodbijani odločbi. Da bi bilo ponderiranje posebnih stroškov
         proizvodov za leto 2001 pravilno, bi moralo temeljiti izključno na številu priključkov, navedenem v tabeli 4 v izpodbijani
         odločbi za leto 2001. Ponderirani posebni stroški proizvodov naj bi na podlagi teh podatkov znašali samo [zaupno] eurov oziroma [zaupno] eurov manj, kot je izračunala Komisija. Učinek pritiska na cene, ki ga je ugotovila Komisija, bi se moral za ta znesek zmanjšati.

      215    Komisija priznava računsko napako, ki jo je ugotovila tožeča stranka, ki pa naj ne bi vplivala na zakonitost izpodbijane odločbe.

      b)     Presoja Sodišča prve stopnje
      216    Treba je ugotoviti, da računska napaka, ki jo je Komisija priznala v odgovoru na tožbo, zadeva izračun posebnih stroškov tožeče
         stranke za leto 2001.

      217    Ta napaka naj kljub temu ne bi vplivala na zakonitost izpodbijane odločbe.

      218    Kar zadeva obdobje med letoma 1998 in 2001, Komisija ni upoštevala posebnih stroškov tožeče stranke, da bi njeno cenovno politiko
         opredelila kot nezakonito. Komisija je namreč v izpodbijani odločbi (uvodna izjava 153) sklepala o tem, da cenovna politika
         tožeče stranke pomeni kršitev, na podlagi negativne razlike med cenami njenih posredniških storitev in njenimi maloprodajnimi
         cenami. Na ugotovitev kršitve tožeče stranke v tem obdobju torej nikakor ni vplivala računska napaka v zvezi s posebnimi stroški
         tožeče stranke za leto 2001.

      219    Nasprotno pa je Komisija prakso oblikovanja cen tožeče stranke od leta 2002 opredelila kot kršitev, ker so posebni stroški
         tožeče stranke, povezani s storitvami dostopa za naročnike, presegli pozitivno razliko med cenami posredniških storitev in
         maloprodajnim cenami tožeče stranke. Komisija se je za ta izračun v izpodbijani odločbi (uvodni izjavi 159 in 160) oprla na
         posebne stroške tožeče stranke za leto 2001.

      220    Komisija je tako pri izračunu učinka pritiska na cene v tabeli 12 izpodbijane odločbe ugotovila naslednje:

      Tabela 12
      V eurih

               maj 2002

               julij 2002

               januar 2003

               februar 2003

               maj 2003

               Razlika med maloprodajnimi cenami in cenami posredniških storitev

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

               Povprečni posebni stroški za posamezni vod

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

               Učinek pritiska na cene

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

               [zaupno]

      221    Treba je poudariti, da tožeča stranka v tem delu tožbenega razloga ne izpodbija sklicevanja na svoje posebne stroške za leto
         2001 (izpodbijana odločba, uvodna izjava 159) za izračun učinka pritiska na cene od 1. januarja 2002. Trdi samo, da so bili
         njeni posebni stroški za leto 2001 izračunani napačno.

      222    Če Komisija ne bi storila sporne računske napake, bi morali posebni stroški za leto 2001 znašati [zaupno] eurov (glej točko 214 zgoraj), kot opozarja tožeča stranka. Vendar naj bi kljub upoštevanju takih nepravilno izračunanih
         posebnih stroškov še vedno obstajal učinek pritiska na cene v celotnem obdobju kršitve, ki je predmet izpodbijane odločbe.

      223    Ker je v izpodbijani odločbi (uvodni izjavi 163 in 201) nepravičnost prakse oblikovanja cen tožeče stranke v smislu člena
         82 ES povezana s samim obstojem učinka pritiska na cene in ne z njegovim točnim odstopanjem, računska napaka Komisije ne more
         vplivati na zakonitost izpodbijane odločbe.

      224    Iz tega sledi, da je tretji del tega tožbenega razloga nepomemben.

      4.     Četrti del: neobstoj ugotovljenega učinka pritiska na cene na trgu
      a)     Trditve strank
      225    Prvič, tožeča stranka trdi, da ugotovitev učinka pritiska na cene zaradi prakse oblikovanja cen prevladujočega podjetja ni
         zloraba per se. Komisija bi torej morala preučiti dejanske učinke spornega ravnanja, česar v izpodbijani odločbi ni storila. Ker RegTP določa
         cene posredniških storitev na podlagi stroškov tožeče stranke, bi moral biti dokaz dejanske ovire za konkurenco podrobno določen.

      226    Tožeča stranka opozarja na dvojnost pojma zlorabe, in sicer da je za očitano ravnanje značilna uporaba drugačnih sredstev
         od tistih, ki urejajo normalno konkurenco med proizvodi ali storitvami na podlagi storitev gospodarskih subjektov, in da dejansko
         ovirajo konkurenco (sodba Sodišča z dne 13. februarja 1979 v zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji, 85/76, Recueil, str. 461,
         točka 91). Sodišče Skupnosti naj bi tako zahtevalo dokaz, da je očitano ravnanje ovira za vstop drugih konkurentov ali se
         uporablja za izrinjenje konkurentov, ki so že prisotni na trgu. Tožeča stranka se v podporo svojim trditvam sklicuje na sodno
         prakso Sodišča (sodbe Sodišča AKZO proti Komisiji, navedena v točki 189 zgoraj, točka 72; z dne 14. novembra 1996 v zadevi
         Tetra Pak proti Komisiji, C-333/94 P, Recueil, str. I-5951, točka 41, in z dne 16. marca 2000 v zadevi Compagnie maritime
         belge transports in drugi proti Komisiji, C-395/96 P in C-396/96 P, Recueil, str. I-1365, točki 111 in 119) in na prakso odločanja
         Komisije (odločba Napier Brown/British Sugar, uvodna izjava 66), RegTP in FCC. Sodišče Skupnosti naj bi samo v izjemnem primeru
         prodaje po ceni, nižji od povprečja spremenljivih stroškov, štelo, da praksa oblikovanja cen sama po sebi pomeni zlorabo.

      227    Tožeča stranka v repliki pojasnjuje, da bi se morala načela, ki jih je Sodišče določilo za dampinške cene, uporabljati pri
         učinku pritiska na cene, če ceno posredniških storitev določa regulativni organ. Komisija bi torej morala dokazati, da sporni
         učinek pritiska na cene dejansko škodi konkurenci. Ker RegTP določa cene posredniških storitev glede na stroške, bi bilo to
         dokazano samo, če bi podjetje, ki prevladuje na trgu, po izrinjenju konkurentov izgubo, ki bi jo utrpelo med to fazo zaradi
         svoje politike nizkih cen, lahko nadomestilo z zvišanjem svojih maloprodajnih cen. Vendar bi v obravnavanem primeru vsak tak
         poskus tožeče stranke nemudoma povzročil vrnitev njenih konkurentov na trg.

      228    Drugič, tožeča stranka zanika, da so njene cene ovirale vstop njenih konkurentov na trg ali jih izrinile s trga.

      229    Po eni strani naj bi obstajale dejanske možnosti za vstop konkurentov tožeče stranke na trg. Tožeča stranka v zvezi s tem
         opozarja, da njeni konkurenti lahko izvajajo navzkrižna subvencioniranja med cenami komunikacij in cenami povezav ali med
         spremenljivimi in fiksnimi cenami, da pokrijejo morebitni primanjkljaj na področju povezav. Možnost konkurentov tožeče stranke,
         ki je tožeča stranka ni imela, da izključijo (pred)izbiro za vse povezave (glej točko 156 zgoraj), naj bi konkurentom omogočila,
         da izračunajo svoje prihodke od cen komunikacij natančneje kot tožeča stranka. Konkurenti tožeče stranke naj bi tako ustvarili
         promet od cen komunikacij prek povezave, ki bi bil precej večji od prometa tožeče stranke in tudi bolj predvidljiv. Odgovori
         konkurentov tožeče stranke na zahtevo za informacije z dne 19. januarja 2000 in sklep RegTP z dne 29. aprila 2003 naj bi potrjevali,
         da navedeni konkurenti lahko izvedejo navzkrižno subvencioniranje med cenami povezav in cenami komunikacij. Tožeča stranka
         se sklicuje tudi na stališča z dne 29. julija 2002 glede obvestila o nasprotovanju in dokumente, navedene v teh stališčih.
         Nazadnje, iz študij, ki jih je pripravila tožeča stranka, izhaja, da so vsi njeni konkurenti lahko ustvarili pozitivne razlike
         pri neposrednih stroških zaradi navzkrižnega subvencioniranja med svojimi fiksnimi in spremenljivimi cenami za vsako vrsto
         povezave, torej tudi za analogne vode.

      230    Po drugi strani naj bi številni konkurenti po liberalizaciji nemškega trga telekomunikacij pridobili velike tržne deleže na
         urbanih območjih. Tožeča stranka se v zvezi s tem sklicuje na družbo KomTel, ki naj bi po svojih izjavah v sporočilu za javnost
         z dne 31. maja 2002 dosegla 43-odstotni tržni delež pri povezavah v Flensburgu. Na drugih območjih krajevnega omrežja naj
         bi po izračunih tožeče stranke na podlagi vodov, ki jih tožeča stranka oddaja svojim konkurentom, tržni deleži drugih ponudnikov
         znašali na primer [zaupno]. Tako naj bi tožeča stranka od leta 1998 izgubila [zaupno] naročnikov v korist svojih konkurentov. Ko konkurent vstopi na lokalni trg, naj bi gradnja lastne infrastrukture zanj postala
         ekonomsko donosna. Konkurent naj bi na trg začel vstopati običajno z donosnimi strankami, nato pa pridobival nove skupine
         strank s tako ustvarjenim dobičkom (dopis, ki ga je družba Colt, konkurentka tožeče stranke, poslala tožeči stranki 15. oktobra
         2002). Enako naj bi veljalo za gosto poseljena urbana območja, ki jih konkurenti uporabljajo kot odskočne deske za konkurenco
         na regionalni ravni. Konkurenca v Nemčiji naj bi se vsekakor razvijala ugodneje kot v drugih državah članicah. Tako naj bi
         v celotni Skupnosti skoraj 81 % razvezanega dostopa do krajevne zanke oddajala tožeča stranka.

      231    Tožeča stranka v repliki pojasnjuje, da sta družbi Colt in Arcor od zdaj prisotni na nacionalni ravni in da družba EWE TEL
         kot ponudnik telefonskih priključkov deluje na velikih območjih na severu Nemčije. Komisija naj torej nikakor ne bi dokazala
         vzročne zveze med domnevnim učinkom pritiska na cene in domnevno počasnim razvojem konkurence. Učinek pritiska na cene ne
         more biti vzrok za mesto, ki ga ima tožeča stranka na trgu širokopasovnih povezav, ker naj ne bi bilo nobenega učinka pritiska
         na cene na tem trgu.

      232    Komisija in intervenienta I in II predlagajo zavrnitev tega dela tožbenega razloga.

      b)     Presoja Sodišča prve stopnje
      233    Treba je opozoriti, da je pojem zlorabe objektiven pojem, ki se nanaša na ravnanje podjetja s prevladujočim položajem, ki
         lahko vpliva na sestavo trga, na katerem je prav zaradi prisotnosti zadevnega podjetja raven konkurence že oslabljena, in
         ki lahko zaradi uporabe postopkov, različnih od teh, ki urejajo normalno konkurenco med proizvodi ali storitvami na podlagi
         storitev gospodarskih subjektov, ovirajo ohranitev ravni konkurence, ki še obstaja na trgu, ali razvoj te konkurence (sodbi
         Hoffmann-La Roche proti Komisiji, navedena v točki 226 zgoraj, točka 91, in AKZO proti Komisiji, navedena v točki 189 zgoraj,
         točka 69; sklep Sodišča z dne 23. februarja 2006 v zadevi Piau proti Komisiji, C-171/05 P, ZOdl., str. I-37, točka 37; sodba
         Irish Sugar proti Komisiji, navedena v točki 122 zgoraj, točka 111).

      234    Po mnenju Komisije praksa oblikovanja cen tožeče stranke omejuje konkurenco na trgu storitev dostopa za naročnike. Komisija
         to ugotavlja v izpodbijani odločbi (uvodni izjavi 179 in 180) na podlagi samega obstoja učinka pritiska na cene. Dokaz protikonkurenčnega
         učinka naj ne bi bil potreben, čeprav podredno to preučuje v uvodnih izjavah od 181 do 183 izpodbijane odločbe.

      235    Ker je tožeča stranka do vstopa prvega konkurenta na trg storitev dostopa za naročnike leta 1998 imela dejanski monopol na
         tem maloprodajnem trgu, se protikonkurenčni učinek, ki ga mora dokazati Komisija, nanaša na morebitne ovire, ki so jih lahko
         ustvarile prakse oblikovanja cen tožeče stranke za razvoj konkurence na tem trgu.

      236    V zvezi s tem je treba opozoriti, da je tožeča stranka lastnica fiksnega telefonskega omrežja v Nemčiji in da ni sporno, kot
         Komisija navaja v uvodnih izjavah od 83 do 91 izpodbijane odločbe, da v Nemčiji ob sprejetju navedene odločbe ni obstajala
         infrastruktura, ki bi konkurentom tožeče stranke omogočala ekonomsko upravičen vstop na trg storitev dostopa za naročnike.

      237    Ob upoštevanju dejstva, da so tako posredniške storitve tožeče stranke nujne, da ji lahko eden od njenih konkurentov začne
         konkurirati na prodajnem trgu storitev dostopa za naročnike, bo učinek pritiska na cene med cenami posredniških storitev in
         maloprodajnimi cenami tožeče stranke praviloma oviral razvoj konkurence na prodajnih trgih. Če so maloprodajne cene tožeče
         stranke nižje od cen njenih posredniških storitev ali če bi bila razlika med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi
         cenami tožeče stranke nezadostna, da bi enako učinkovit operater pokril svoje posebne stroške za zagotavljanje storitev dostopa
         za naročnike, bi morebitni konkurent, ki bi bil enako učinkovit kot tožeča stranka, lahko vstopil na trg storitev dostopa
         za naročnike samo z izgubo.

      238    Kot poudarja tožeča stranka, bodo njeni konkurenti seveda običajno uporabili navzkrižno subvencioniranje, tako da bodo nadomestili
         izgube na trgu storitev dostopa za naročnike z dobičkom, ki ga bodo ustvarili na drugih trgih, kot so trgi komunikacij. Vendar
         ob upoštevanju dejstva, da tožeča stranka kot lastnica fiksnega omrežja ne potrebuje posredniških storitev, da lahko naročnikom
         ponudi storitve dostopa, in ker ji v nasprotju z njenimi konkurenti torej zaradi prakse oblikovanja cen prevladujočega podjetja
         ni treba nadomestiti izgub na trgu storitev dostopa za naročnike, učinek pritiska na cene, ugotovljen v izpodbijani odločbi,
         izkrivlja konkurenco ne samo na trgu dostopa za naročnike, ampak tudi na trgu komunikacij (glej točke od 197 do 202 zgoraj).

      239    Poleg tega majhni tržni deleži, ki so jih konkurenti tožeče stranke pridobili na trgu storitev dostopa za naročnike po liberalizaciji
         trga z začetkom veljavnosti TKG 1. avgusta 1996, dokazujejo obstoj ovir, ki jih prakse oblikovanja cen tožeče stranke postavljajo
         za razvoj konkurence na teh trgih. Tako je tožeča stranka na obravnavi pojasnila, da ne izpodbija ugotovitev v izpodbijani
         odločbi (uvodna izjava 181), da so ob sprejetju izpodbijane odločbe vsi njeni konkurenti v Nemčiji imeli samo „4,4 % trga
         ozkopasovnih povezav in 10 % trga širokopasovnih povezav“ ter da je „ob koncu leta 2002 64 konkurentov imelo skupaj 2,35 milijona
         telefonskih vodov od skupno 53,72 milijona v Nemčiji“.

      240    Poleg tega ni sporno, da je ob upoštevanju samo analognih vodov, ki so ob sprejetju izpodbijane odločbe v Nemčiji sestavljali
         75 % vseh vodov, delež konkurentov tožeče stranke z 21 % v letu 1999 padel na 10 % v letu 2002 (izpodbijana odločba, uvodna
         izjava 182).

      241    Tožeča stranka je kljub temu poudarila, da so številni konkurenti pridobili velike tržne deleže na urbanih območjih.

      242    V zvezi s tem je treba ugotoviti, da tožeča stranka ne izpodbija opredelitve trga, kot je navedena v izpodbijani odločbi (uvodne
         izjave od 92 do 95), in sicer da je zadevni geografski trg nemški trg. Napredek nekaterih konkurentov tožeče stranke na nekaterih
         urbanih območjih torej ne vpliva na ugotovitev, da so konkurenti tožeče stranke na splošno pridobili samo majhne tržne deleže
         na zadevnem geografskem trgu storitev dostopa za naročnike.

      243    Dejstvo, da se je konkurenca razvijala manj ugodno v drugih državah članicah, ne dokazuje, da prakse oblikovanja cen tožeče
         stranke nimajo protikonkurenčnega učinka v Nemčiji, ki je upoštevni geografski trg. Domnevno manj ugoden položaj v drugih
         državah članicah bi bil lahko povezan s poznejšo liberalizacijo zadevnih trgov storitev, torej po 1. juniju 1997, ko je bila
         tožeča stranka v skladu z veljavnim nemškim pravom prisiljena svojim konkurentom omogočiti popolnoma razvezan dostop do krajevne
         zanke (glej točko 198 zgoraj). V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 3 Uredbe (ES) št. 2887/2000 Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 18. decembra 2000 o razvezanem dostopu do krajevne zanke (UL L 336, str. 4) nalaga tako obveznost prvotnim
         operaterjem šele od 31. decembra 2000. Domnevno manj ugoden položaj v drugih državah članicah bi bil lahko povezan tudi z
         obstojem drugih kršitev konkurenčnega prava Skupnosti. Vsekakor kljub domnevi, da Komisija ni izpolnila nekaterih svojih obveznosti
         iz člena 211 ES, ker ni zagotovila uporabe konkurenčnega prava Skupnosti v telekomunikacijskem sektorju v drugih državah članicah,
         to ne more upravičiti kršitve člena 82 ES, ki jo je v obravnavanem primeru tožeča stranka storila v istem sektorju (sodba
         van Landewyck in drugi proti Komisiji, navedena v točki 86 zgoraj, točka 84; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 1995
         v zadevi Tréfilunion proti Komisiji, T-148/89, Recueil, str. II-1063, točka 127, in z dne 15. marca 2000 v zadevi Cimenteries
         CBR in drugi proti Komisiji, T-25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T-42/95 do T-46/95, T-48/95,
         od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 in T-104/95, Recueil, str. II-491, točka 2559).

      244    Nazadnje, kar zadeva trditev, navedeno v repliki, da naj bi bila dva konkurenta tožeče stranke „medtem“ prisotna na nacionalni
         ravni, je treba opozoriti, da se mora v okviru ničnostne tožbe, vložene na podlagi člena 230 ES, zakonitost akta Skupnosti
         presojati glede na dejanske in pravne elemente, ki so obstajali na dan sprejetja akta (sodba Sodišča z dne 7. februarja 1979
         v zadevi Francija proti Komisiji, 15/76 in 16/76, Recueil, str. 321, točka 7, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 28. februarja
         2002 v zadevi Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji, T-395/94, Recueil, str. II-875, točka 252). Tožeča stranka,
         ki ni količinsko opredelila prisotnosti konkurentov na nacionalni ravni, vsekakor ni predložila nobenega dokaza, s katerim
         bi ovrgla ugotovitve v uvodnih izjavah od 180 do 183 izpodbijane odločbe, da njene prakse oblikovanja cen dejansko ovirajo
         konkurenco na nemškem trgu storitev dostopa za naročnike.

      245    Iz tega sledi, da je treba zavrniti zadnji del prvega tožbenega razloga.

      B –  Drugi tožbeni razlog: pomanjkljivost izreka izpodbijane odločbe
      1.     Trditve strank
      246    Tožeča stranka najprej opozarja, da je v členu 1 izpodbijane odločbe ugotovljeno, da naj bi kršila člen 82(a) ES, „ker zaračunava
         nepravične cene za priključitev in mesečno naročnino za dostop do krajevne zanke svojim konkurentom in [njihovim] naročnikom“.
         V izreku je ugotovljeno, da naj bi bile torej cene posredniških storitev in maloprodajne cene tožeče stranke nepravične. Vendar
         v razlogih izpodbijane odločbe cene tožeče stranke kot take naj ne bi bile opredeljene kot nepravične. Samo razmerje med cenami
         posredniških storitev in maloprodajnimi cenami naj bi se štelo za zlorabo zaradi domnevnega učinka pritiska na cene. Izreka
         izpodbijane odločbe naj torej njegovi razlogi ne bi podpirali.

      247    Nato tožeča stranka opozarja, da ji je v členu 2 izreka izpodbijane odločbe naloženo, naj preneha kršitev, navedeno v členu
         1, in se vzdrži ponavljanja dejanj ali ravnanja iz navedenega člena. Poleg tega, da naj bi bila odredba iz člena 2 v nasprotju
         z razlogi izpodbijane odločbe, se ta odredba ne more izvršiti, ker tožeča stranka ne more vplivati na cene posredniških storitev.

      248    Nazadnje, tožeča stranka v repliki dodaja, da je člen 1 izreka tudi pomanjkljiv, ker Komisija v njem ugotavlja, da je tožeča
         stranka z zaračunavanjem nepravičnih cen kršila člen 82 ES. Vendar naj tožeča stranka ne bi imela nobenega manevrskega prostora
         pri zaračunavanju teh cen (glej točko 73 zgoraj).

      249    Komisija predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.

      2.     Presoja Sodišča prve stopnje
      250    Treba je opozoriti, da je v členu 1 izpodbijane odločbe ugotovljeno, da tožeča stranka „krši določbe člena 82(a) ES, ker zaračunava
         nepravične cene za priključitev in mesečno naročnino za dostop do krajevne zanke svojim konkurentom in [njihovim] naročnikom,
         s čimer precej ovira konkurenco na trgu dostopa do krajevne zanke“.

      251    V nasprotju s trditvijo tožeče stranke v členu 1 izpodbijane odločbe ni navedeno, da je treba cene posredniških storitev in
         maloprodajne cene tožeče stranke šteti za nepravične.

      252    Izrek izpodbijane odločbe je namreč treba brati z vidika njenih razlogov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. decembra 2003
         v zadevi Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied in Technische Unie proti Komisiji,
         T-5/00 in T-6/00, Recueil, str. II-5761, točka 374). Tako je jasno, da „[z]loraba, ki jo je storila [tožeča stranka], pomeni,
         da je naložila nepravične cene v obliki učinka pritiska na cene v škodo svojih konkurentov“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava
         201). Storjena zloraba ima „obliko učinka pritiska na cene, ki je posledica neustrezne razlike med cenami posredniških storitev
         in maloprodajnimi cenami dostopa do krajevne zanke“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 57), in „se kaže v nepravičnih cenah“
         (izpodbijana odločba, uvodna izjava 163).

      253    Iz navedenega izhaja, da je treba člen 1 izpodbijane odločbe brati z vidika njenih razlogov in razumeti tako, da se Komisija,
         ko cene priključitve in mesečne naročnine za dostop do krajevne zanke opredeljuje kot nepravične, sklicuje na obstoječe razmerje
         med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi cenami tožeče stranke. Med razlogi in izrekom izpodbijane odločbe torej
         ni nasprotja.

      254    Glede na navedeno tudi odredba iz člena 2 izpodbijane odločbe ni nezakonita. Čeprav tožeča stranka ne more vplivati na cene
         posredniških storitev, ima vsekakor manevrski prostor za zvišanje svojih maloprodajnih cen za storitve dostopa ADSL (glej
         točke od 141 do 151 zgoraj).

      255    Nazadnje, razlikovanje med zaračunavanjem in določanjem cen, ki ga je tožeča stranka prvič predstavila v repliki, je treba
         zavrniti kot nedopustno v skladu s členom 48(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje.

      256    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.

      C –  Tretji tožbeni razlog: zloraba pooblastil in kršitev načel sorazmernosti, pravnega varstva in zaupanja v pravo
      1.     Trditve strank
      257    Tožeča stranka trdi, da je Komisija s tem, ko je posegala v pristojnosti RegTP, zlorabila pooblastila in kršila načela sorazmernosti,
         pravne varnosti in zaupanja v pravo.

      258    Opozarja, da so v skladu s pravom Skupnosti za nadzor cen telekomunikacij pristojni predvsem nacionalni organi, kot je RegTP.
         V zvezi s tem se sklicuje na uvodne izjave Direktive Komisije 90/388/EGS z dne 28. junija 1990 o konkurenci na trgih za telekomunikacijske
         storitve (UL L 192, str. 10), člen 17 Direktive 98/10, člen 4(1) Uredbe št. 2887/2000, člen 13(1) Direktive 2002/19/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem
         medmrežnem povezovanju (UL L 108, str. 7), točki 19 in 22 Obvestila Komisije z dne 22. avgusta 1998 o uporabi pravil konkurence
         pri sporazumih o dostopu v telekomunikacijskem sektorju z naslovom „Okvir, upoštevni trgi in načela“ ter na stran 61 in naslednje
         Sporočila Komisije z naslovom „Razvezan dostop do krajevne zanke: omogočanje konkurenčne ponudbe celotnega obsega elektronskih
         komunikacijskih storitev, vključno s širokopasovnimi multimediji in visokohitrostnim internetom“ (UL 2000, C 272, str. 55).
         Nacionalni regulativni organi naj bi bili v tem okviru dolžni upoštevati cilje prava Skupnosti, med katerimi je temeljni cilj
         člena 82 ES. Iz tega po mnenju tožeče stranke sledi, da bi Komisija, če bi menila, da je s sklepi RegTP o cenah kršeno pravo
         Skupnosti, morala proti Nemčiji sprožiti postopek zaradi neizpolnitve obveznosti.

      259    Tožeča stranka poleg tega trdi, da je RegTP pri uravnavanju indeksov najvišjih cen za maloprodajne cene in določitvi cen posredniških
         storitev preučil vprašanje obstoja učinka pritiska na cene med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi cenami, ki bi
         lahko dejansko oviral konkurenco. RegTP naj bi ugotovil, da tak učinek pritiska na cene ne obstaja. Tožeča stranka se v zvezi
         s tem sklicuje na sklepe RegTP z dne 8. februarja 1999, 23. decembra 1999, 30. marca 2001, 21. decembra 2001, 11. aprila 2002
         in zlasti 29. aprila 2003. Sklepi RegTP naj bi vzbudili upravičena pričakovanja pri tožeči stranki, ki naj bi bila vredna
         varstva (sodba Sodišča z dne 21. septembra 1983 v zadevi Deutsche Milchkontor in drugi, od 205/82 do 215/82, Recueil, str. 2633,
         točki 30 in 31).

      260    RegTp naj bi se pri svoji cenovni politiki odločil za previdno ponovno uravnoteženje cen povezav in cen komunikacij (sklepa
         RegTP z dne 21. decembra 2001 in 11. aprila 2002). Tožeča stranka pojasnjuje, da naj bi Deutsche Bundespost zaradi socialne
         politike zaračunaval nizke cene povezav, ki so torej ugodne za naročnike, in nastalo izgubo nadomeščal z navzkrižnim subvencioniranjem
         s prihodki od višjih cen komunikacij. Zato naj bi BMPT in RegTP najprej s sklepoma z dne 9. decembra 1997 in 23. decembra
         1999 v postopku zamejevanja cen združila cene povezav in komunikacij za podjetja in posameznike v eno košarico. Indeksi tako
         določenih cen naj bi veljali do konca leta 2001. Nato naj bi RegTP s sklepom o zamejitvi cen z dne 21. decembra 2001 sam neposredno
         organiziral načrtovano postopno prestrukturiranje cen. Ločil naj bi košarici za povezave in komunikacije ter določil indekse
         cen za štiri košarice ločenih storitev (glej točko 20 zgoraj). Vendar naj bi bilo iz istega sklepa RegTP z dne 21. decembra
         2001 razvidno, da se je RegTP namerno odrekel uravnavanju, v katerem bi se cene povezav določile ločeno glede na stroške.

      261    RegTP naj bi bil tako edini odgovoren za učinek pritiska na cene, ki ga navaja Komisija. Domnevni učinek pritiska na cene
         naj bi bil namreč neposredna posledica odločitev RegTP in prej BMPT o uravnavanju cen ter zakonodajnega pristopa, ki je njegova
         podlaga. Komisija naj torej ne bi imela pravice ugotoviti, da je tožeča stranka kršila člen 82 ES, ker je ta v celoti izpolnjevala
         zavezujoče odločbe RegTP, ki naj bi pri tožeči stranki vzbudile upravičena pričakovanja. Komisija naj bi z izpodbijano odločbo
         cene, ki jih zaračunava tožeča stranka, podvrgla dvojnemu uravnavanju, s čimer naj bi kršila načelo sorazmernosti in tudi
         pravno varnost, ki je zagotovljena z delitvijo pristojnosti v pravu Skupnosti na področju cen v telekomunikacijskem sektorju.
         Poleg tega naj bi Komisija s sprejetjem izpodbijane odločbe poskusila popraviti izvajanje pristojnosti nemških organov na
         področju uravnavanja cen, čeprav bi morala za to sprožiti postopek zaradi neizpolnitve obveznosti. Komisija naj bi s tem zlorabila
         pooblastila.

      262    Komisija in intervenienta I in II predlagajo zavrnitev tega tožbenega razloga.

      2.     Presoja Sodišča prve stopnje
      263    Prvič, kar zadeva očitek tožeče stranke, da naj bi Komisija cene, ki jih zaračunava tožeča stranka, podvrgla dvojnemu uravnavanju
         in tako kršila načeli sorazmernosti in pravne varnosti, je treba ugotoviti, da pravni okvir Skupnosti, na katerega se tožeča
         stranka sklicuje v točki 258 zgoraj, nikakor ne vpliva na pristojnost, ki jo ima Komisija neposredno na podlagi člena 3(1)
         Uredbe št. 17 in od 1. maja 2004 na podlagi člena 7(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil
         konkurence iz členov [81 ES] in [82 ES] (UL 2003, L 1, str. 1), da ugotovi kršitev členov 81 ES in 82 ES.

      264    Vendar je bilo že ugotovljeno, da je tožeča stranka po eni strani od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 imela zadosten
         manevrski prostor, da bi odpravila učinek pritiska na cene, ki je bil ugotovljen v izpodbijani odločbi, in da je po drugi
         strani imela od 1. januarja 2002 zadosten manevrski prostor za zmanjšanje navedenega učinka pritiska na cene (glej točke od
         97 do 151 zgoraj). Njeno ravnanje torej spada na področje uporabe člena 82 ES.

      265    Čeprav ni mogoče izključiti, da so tudi nemški organi kršili pravo Skupnosti – in zlasti določbe Direktive 90/388, kakor je
         bila spremenjena z Direktivo 96/19 –, ko so se odločili za postopno ponovno uravnoteženje cen povezav in cen komunikacij,
         taka neizpolnitev obveznosti, če jo je treba ugotoviti, ne bi odpravila manevrskega prostora, ki ga je tožeča stranka dejansko
         imela za zmanjšanje učinka pritiska na cene.

      266    Prvega očitka torej ni mogoče sprejeti.

      267    Drugič, v zvezi z očitkom, ki zadeva zaupanje v pravo, je treba opozoriti, da je RegTP v več sklepih, ki jih je sprejel v
         obdobju, ki ga obravnava izpodbijana odločba, res preučil vprašanje obstoja učinka pritiska na cene kot posledice cen tožeče
         stranke. Vendar je RegTP v teh sklepih, potem ko je ugotovil negativno razliko med cenami posredniških storitev in maloprodajnimi
         cenami tožeče stranke, vsakokrat sklepal, da mora uporaba navzkrižnega subvencioniranja med cenami storitev dostopa in storitev
         komunikacij drugim operaterjem omogočiti, da svojim naročnikom ponudijo konkurenčne cene (glej točke od 115 do 119 zgoraj).

      268    Treba je ugotoviti, da sklepi RegTP ne vsebujejo nobenega sklicevanja na člen 82 ES (glej točko 114 zgoraj). Poleg tega trditve
         RegTP, da „majhna razlika med maloprodajnimi cenami in cenami posredniških storitev ne vpliva toliko na konkurenčne možnosti
         konkurentov v krajevnem omrežju, da bi bil zanje ekonomsko nemogoč uspešen vstop na trg in celo njihovo preživetje na trgu“
         (sklep RegTP z dne 29. aprila 2003), ne pomenijo, da praksa oblikovanja cen tožeče stranke ne izkrivlja konkurence v smislu
         člena 82 ES. Nasprotno pa iz sklepov RegTP implicitno, vendar nujno izhaja, da imajo prakse oblikovanja cen tožeče stranke
         protikonkurenčen učinek, ker morajo konkurenti tožeče stranke uporabljati navzkrižno subvencioniranje, da lahko ostanejo konkurenčni
         na trgu storitev dostopa (glej točki 119 in 238 zgoraj).

      269    V teh okoliščinah sklepi RegTP pri tožeči stranki niso mogli vzbuditi upravičenih pričakovanj, da je njena praksa oblikovanja
         cen skladna s členom 82 ES. Poleg tega je treba poudariti, da je Bundesgerichtshof v sodbi z dne 10. februarja 2004, s katero
         je razveljavilo sodbo Oberlandesgericht Düsseldorf z dne 16. januarja 2002, potrdilo, da „upravni postopek preučitve [s strani
         RegTP] ne izključuje praktične možnosti, da podjetje predloži ceno, s katero zlorablja svoj prevladujoči položaj, in pridobi
         njegovo dovoljenje, ker zloraba ni odkrita v postopku preučitve“.

      270    Tretjič, kar zadeva očitek tožeče stranke, da naj bi Komisija zlorabila pooblastila, je treba opozoriti, da so pooblastila
         akta zlorabljena, samo če je na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih dejstev mogoče sklepati, da je bil sprejet z izključnim
         ali vsaj odločilnim ciljem doseči drugačne cilje, kot so tisti, ki so v njem navedeni (glej sodbo Sodišča z dne 11. novembra
         2004 v zadevi Ramondín in drugi proti Komisiji, C-186/02 P in C-188/02 P, ZOdl., str. I-10653, točka 44, in navedeno sodno
         prakso).

      271    Komisija v izpodbijani odločbi obravnava samo prakso oblikovanja cen tožeče stranke in ne odločbe nemških organov. Čeprav
         bi RegTP kršil pravila Skupnosti in čeprav bi Komisija zato lahko sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti proti Zvezni
         republiki Nemčiji, take možnosti nikakor ne bi mogle vplivati na zakonitost izpodbijane odločbe. Komisija je v izpodbijani
         odločbi namreč samo ugotovila, da je tožeča stranka kršila člen 82 ES, ki ne zadeva držav članic, ampak samo gospodarske subjekte.
         Komisija torej ni zlorabila pooblastila, ko je izvedla to ugotovitev na podlagi člena 82 ES.

      272    Zadnjega tožbenega razloga torej prav tako ni mogoče sprejeti.

      II –  Podredni predlogi za znižanje naložene globe
      273    Tožeča stranka navaja šest razlogov v podporo svojim podrednim predlogom. Prvi se nanaša na kršitev pravice do obrambe in
         drugi na kršitev člena 253 ES. Tretji razlog zadeva neobstoj malomarnosti in namerne zmote tožeče stranke, četrti pa nezadostno
         upoštevanje uravnavanja cen pri izračunu višine globe. Peti razlog zadeva izračun trajanja kršitve in šesti neupoštevanje
         olajševalnih okoliščin.

      A –  Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe
      1.     Trditve strank
      274    Tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila člen 19(1) Uredbe št. 17 o pravici do obrambe s tem, da v obvestilu o nasprotovanju
         z dne 2. maja 2002 in dodatnem dopisu z dne 21. februarja 2003 ni opravila dejanske in pravne analize vprašanja, ali je bila
         domnevno storjena kršitev storjena „namerno ali iz malomarnosti“ (sodba Sodišča z dne 7. junija 1983 v zadevi Musique diffusion
         française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 21; sklep Sodišča z dne 25. marca 1996 v
         zadevi SPO in drugi proti Komisiji, C-137/95 P, Recueil, str. I-1611, točka 53; sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. marca
         2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T-9/99, Recueil, str. II-1487, točka 311). Da bi se tožeča stranka lahko učinkovito
         zagovarjala, bi morala biti v upravnem postopku obveščena o dejstvih, na podlagi katerih ji je Komisija očitala tako napako
         ali tako malomarnost.

      275    Komisija predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.

      2.     Presoja Sodišča prve stopnje
      276    Najprej je treba opozoriti, da so v členu 15(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 17 natančno navedeni pogoji, ki morajo biti
         izpolnjeni, da lahko Komisija naloži globe (začetni pogoji). Med temi pogoji je naveden pogoj, da je bila ugotovljena kršitev
         storjena namerno ali iz malomarnosti (sklep SPO in drugi proti Komisiji, naveden v točki 274 zgoraj, točka 53).

      277    Nato je treba opozoriti, da mora Komisija v obvestilu o nasprotovanju navesti kratko začasno presojo trajanja in teže zatrjevane
         kršitve ter tega, ali je bila kršitev v okoliščinah obravnavanega primera storjena namerno ali iz malomarnosti. Vendar pa
         je treba ustreznost te začasne presoje, katere namen je naslovnikom obvestila o nasprotovanju omogočiti obrambo, ocenjevati
         ne le ob upoštevanju besedila zadevnega akta, ampak tudi njegovega okvira in vseh pravnih predpisov, ki urejajo zadevno področje
         (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi Corus UK proti Komisiji, T-48/00, ZOdl., str. II-2325, točka 146).

      278    Treba je ugotoviti, da je Komisija v obvestilu o nasprotovanju (točke od 95 do 140) tožečo stranko obvestila o svojem mnenju,
         da je z njeno prakso oblikovanja cen in zlasti z učinkom pritiska na cene zaradi negativne ali nezadostne razlike med cenami
         njenih posredniških storitev in njenimi maloprodajnimi cenami kršen člen 82 ES. Komisija je poleg tega v obvestilu o nasprotovanju
         (točke od 141 do 152) preučila manevrski prostor, ki ga je imela tožeča stranka za določitev svojih cen, in tako obravnavala
         vprašanje krivde tožeče stranke za očitana ravnanja.

      279    V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da so bile informacije v obvestilu o nasprotovanju v zvezi z začetnimi pogoji, določenimi
         v členu 15(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 17, dovolj natančne. Poleg tega tožeča stranka ne bi smela prejeti natančnejših
         podatkov o svoji krivdi, da bi lahko učinkovito uveljavljala svojo pravico do obrambe, ker kršitve, storjene iz malomarnosti,
         z vidika konkurence niso manj resne od kršitev, storjenih namerno (sklep SPO in drugi proti Komisiji, naveden v točki 274
         zgoraj, točka 55).

      280    Vsekakor je treba ugotoviti, da je tožeča stranka dejansko uveljavljala svojo pravico do obrambe v zvezi s tem vprašanjem,
         saj je v odgovoru na obvestilo o nasprotovanju izpodbijala svojo krivdo in se sklicevala na nacionalno uravnavanje njenih
         cen.

      281    Torej je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.

      B –  Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 253 ES
      1.     Trditve strank
      282    Tožeča stranka opozarja, da morajo biti v izpodbijani odločbi navedeni razlogi, zakaj Komisija meni, da so izpolnjeni potrebni
         pogoji za naložitev globe (sodba Remia in drugi proti Komisiji, navedena v točki 185 zgoraj, točka 26; sodbi Sodišča prve
         stopnje z dne 24. januarja 1992 v zadevi La Cinq proti Komisiji, T-44/90, Recueil, str. II-1, točka 43, in z dne 29. junija
         1993 v zadevi Asia Motor France in drugi proti Komisiji, T-7/92, Recueil, str. II-669, točka 30). Izpodbijana odločba, ki
         ne bi vsebovala nobenega razloga v zvezi z malomarnostjo tožeče stranke ali namernostjo kršitve, bi kršila člen 253 ES, tako
         da bi bilo treba globo razglasiti za nično.

      283    Komisija predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.

      2.     Presoja Sodišča prve stopnje
      284    Najprej je treba opozoriti, da je obveznost obrazložitve iz člena 253 ES bistvena formalnost, ki jo je treba razlikovati od
         vprašanja utemeljenosti razlogov, saj se to vprašanje nanaša na vsebinsko zakonitost spornega akta. Obrazložitev, zahtevana
         v členu 253 ES, mora biti prilagojena vrsti zadevnega akta ter mora jasno in nedvoumno predstaviti sklepanje ustanove, ki
         je sprejela akt, tako da se zainteresiranim stranem omogoči poznavanje utemeljitve sprejetega ukrepa in pristojnemu sodišču
         izvajanje nadzora (sodba Sodišča z dne 22. marca 2001 v zadevi Francija proti Komisiji, C-17/99, Recueil, str. I-2481, točka 35).

      285    Ni nujno, da so v obrazložitvi opredeljeni vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, ker je treba vprašanje, ali obrazložitev
         akta izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES, oceniti ne samo z vidika njegovega besedila, ampak tudi njegovega okvira in vseh
         predpisov, ki urejajo to področje (sodbi Sodišča z dne 22. marca 2001 Francija proti Komisiji, navedena v točki 284 zgoraj,
         točka 36, in z dne 19. septembra 2002 v zadevi Španija proti Komisiji, C-113/00, Recueil, str. I-7601, točka 48).

      286    Po eni strani je treba ugotoviti, da izpodbijana odločba (drugi navedek) vsebuje sklicevanje na člen 15(2) Uredbe št. 17.
         V prvem pododstavku tega člena so natančno navedeni pogoji, ki morajo biti izpolnjeni, da lahko Komisija naloži globe (začetni
         pogoji). Med temi pogoji je naveden pogoj, da je bila ugotovljena kršitev storjena namerno ali iz malomarnosti (sklep SPO
         in drugi proti Komisiji, naveden v točki 274 zgoraj, točka 53).

      287    Po drugi strani Komisija v uvodnih izjavah od 102 do 162 in od 176 do 183 izpodbijane odločbe podrobno navaja razloge, zakaj
         meni, da praksa oblikovanja cen tožeče stranke pomeni zlorabo v smislu člena 82 ES, in v uvodnih izjavah od 163 do 175 razloge,
         zakaj je treba tožečo stranko šteti za odgovorno za ugotovljeno kršitev, čeprav morajo njene cene odobriti nemški organi.

      288    V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je glede uporabe začetnih pogojev, določenih v členu 15(2), prvi pododstavek, Uredbe
         št. 17, izpodbijana odločba dovolj obrazložena.

      289    Ta pritožbeni razlog je torej treba zavrniti.

      C –  Tretji tožbeni razlog: neobstoj malomarnosti ali namerne zmote tožeče stranke
      1.     Trditve strank
      290    Tožeča stranka trdi, da ni ravnala niti malomarno niti naklepno.

      291    Prvič, tožeča stranka opozarja, da so bile njene cene posredniških storitev in maloprodajne cene predmet odločb o odobritvi,
         ki jih je sprejel BMPT in nato RegTP. Tožeča stranka naj bi tako lahko zakonito domnevala, da so njene cene zakonite. Poudarja,
         da je RegTP nevtralen in neodvisen državni organ. RegTP in ne tožeča stranka bi moral preveriti, ali so cene posredniških
         storitev in maloprodajne cene skladne s členom 82 ES. Poleg tega naj bi Oberlandesgericht Düsseldorf v sodbi z dne 16. januarja
         2002 odločilo, da odgovornosti za cene, ki jih je določil RegTP, ni mogoče pripisati tožeči stranki.

      292    Drugič, zastopniki Komisije naj bi na sestanku 17. aprila 2000 obvestili tožečo stranko, da naj se postopek proti njej ne
         bi nadaljeval, ker je Komisija sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti proti Zvezni republiki Nemčiji. Dodaja, da
         Komisija ni izvedla nobenega pripravljalnega ukrepa od januarja 2000 do junija 2001 oziroma približno leto in pol. Tožeča
         stranka naj bi iz tega ravnanja Komisije upravičeno sklepala, da ta nima zadostne podlage, da bi ji očitala zlorabo prevladujočega
         položaja, vsekakor ne za obdobje od januarja 2000 do junija 2001. Tožeča stranka v repliki dodaja, da je iz začetka postopka
         zaradi neizpolnitve obveznosti, prekinitve postopka zaradi zlorabe in pojasnil Komisije na sestanku 17. aprila 2000 sklepala,
         da je ta opustila očitek o kršitvi člena 82 ES.

      293    Tretjič, tožeča stranka ugotavlja, da zaradi neobstoja sodne prakse Skupnosti in prakse odločanja Komisije o učinku pritiska
         na cene na področju telekomunikacij ni nikoli dvomila o pravilnosti ocene RegTP. Še več, tožeča stranka je zaradi upravne
         prakse RegTP, ki je večkrat preučil vprašanje učinka pritiska na cene, lahko domnevala, da bo Komisija nazadnje ugotovila
         enako kot RegTP.

      294    Komisija in intervenient II predlagata zavrnitev tega tožbenega razloga.

      2.     Presoja Sodišča prve stopnje
      295    Kar zadeva vprašanje, ali so bile kršitve storjene namerno ali iz malomarnosti in se zato lahko kaznujejo z globo v skladu
         s členom 15(2) Uredbe št. 17, je bilo odločeno, da je ta pogoj izpolnjen, ko zadevno podjetje ne more prezreti, da je njegovo
         ravnanje protikonkurenčno, tudi če se zaveda, da krši pravila o konkurenci iz Pogodbe (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 1. aprila
         1993 v zadevi BPB Industries in British Gypsum proti Komisiji, T-65/89, Recueil, str. II-389, točka 165, in z dne 6. oktobra
         1994 v zadevi Tetra Pak proti Komisiji, T-83/91, Recueil, str. II-755, točka 238).

      296    Tožeča stranka v tej zadevi ni mogla prezreti, da ima kljub sklepom RegTP o odobritvi dejanski manevrski prostor za določitev
         svojih maloprodajnih cen in posledično za zmanjšanje učinka pritiska na cene z zvišanjem zadnjenavedenih cen. Poleg tega tožeča
         stranka ni mogla prezreti, da ta učinek pritiska na cene povzroča resno omejevanje konkurence predvsem zaradi njenega monopolnega
         položaja na trgu posredniških storitev in njenega skoraj monopolnega položaja na trgu storitev dostopa za naročnike (izpodbijana
         odločba, uvodne izjave od 97 do 100).

      297    Iz tega sledi, da so začetni pogoji, na podlagi katerih Komisija lahko naloži globe (sklep SPO in drugi proti Komisiji, naveden
         v točki 274 zgoraj, točka 53), izpolnjeni.

      298    Poleg tega je treba ugotoviti, da sprožitev predhodnega postopka proti Zvezni republiki Nemčiji nikakor ne vpliva na začetne
         pogoje iz člena 15(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 17. Tožeča stranka namreč ni mogla prezreti, da ima po eni strani dejanski
         manevrski prostor za zvišanje svojih maloprodajnih cen in da po drugi strani njena praksa oblikovanja cen ovira razvoj konkurence
         na trgu storitev dostopa do krajevne zanke, na katerem je bila stopnja konkurence že oslabljena predvsem zaradi njene prisotnosti
         (v tem smislu glej sodbo Hoffmann-La Roche proti Komisiji, navedeno v točki 226 zgoraj, točka 91).

      299    Nazadnje, trditev o preučitvi učinka pritiska na cene, ki ga izvaja RegTP, je treba zavrniti zaradi razlogov, predstavljenih
         v točkah od 267 do 269 zgoraj.

      300    Tudi tretji tožbeni razlog je torej treba zavrniti.

      D –  Četrti in šesti tožbeni razlog: nezadostno upoštevanje uravnavanja cen pri izračunu višine globe in nezadostno upoštevanje
            olajševalnih okoliščin
      1.     Trditve strank
      301    Tožeča stranka trdi, da Komisija ni imela pravice opredeliti domnevno kršitev kot resno. Prispevek tožeče stranke h kršitvi
         naj bi bil majhen, ker je sporne cene določil RegTP. Kršitev naj bi bila v skladu s Smernicami o načinu določanja glob, naloženih
         na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) PJ (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice), kvečjemu lahko opredeljena
         kot manjša. Tožeča stranka poudarja, da je RegTP s sklepom z dne 19. decembra 2002 celo zavrnil zahtevo tožeče stranke po
         zvišanju njenih maloprodajnih cen nad določeno zgornjo vrednost, čeprav je tožeča stranka v podporo tej zahtevi in utemeljitev
         preseganja določene zgornje vrednosti navedla postopek, ki ga je sprožila Komisija.

      302    Desetodstotno znižanje osnovnega zneska globe, odobreno zaradi upoštevanja dejstva, da cene uravnava RegTP, naj bi bilo torej
         nezadostno. Sklepi RegTP naj bi vzbudili „utemeljen dvom o kršitveni naravi“ ravnanja tožeče stranke v smislu zgoraj navedenih
         smernic. Tožeča stranka se poleg tega sklicuje na Odločbo Komisije 2001/892/ES z dne 25. julija 2001 v zvezi s postopkom na
         podlagi člena 82 Pogodbe ES (COMP/C‑1/36.915 – Deutsche Post AG – prestrezanje čezmejne pošte) (UL L 331, str. 40, v nadaljevanju:
         Odločba Deutsche Post), v kateri naj bi Komisija naložila samo simbolično kazen, ker je zadevna družba ravnala v skladu s
         sodno prakso nemških sodišč in ker ni obstajala sodna praksa Skupnosti o storitvah čezmejne pošte.

      303    Komisija bi morala pri določitvi globe upoštevati tudi druge olajševalne okoliščine, in sicer neobstoj resnega omejevanja
         konkurence in dejstvo, da višje maloprodajne cene tožeče stranke opravljajo socialno funkcijo.

      304    Tožeča stranka v repliki opozarja na sodbo Oberlandesgericht Düsseldorf z dne 16. januarja 2002. Ugotavlja, da je to sodišče
         razsodilo, da dvigovanje cen, ki jih določi RegTP, ne more pomeniti zlorabe prevladujočega položaja tožeče stranke in da samo
         dejstvo, da tožeča stranka vloži zahtevek za določitev cen, ne zadostuje, da se ji pripiše kršitev prava Skupnosti. Po mnenju
         tega sodišča na podlagi konkurenčnega prava tožeča stranka naj ne bi bila dolžna vložiti drugih zahtevkov. Naložila bi se
         ji lahko kvečjemu simbolična globa, ker so cene ne samo delno skladne s sodno prakso nemških sodišč (Odločba Deutsche Post,
         uvodna izjava 193), ampak jih tudi nujno določa RegTP.

      305    Komisija in intervenient II predlagata zavrnitev tega tožbenega razloga.

      2.     Presoja Sodišča prve stopnje
      306    Komisija je v uvodnih izjavah 206 in 207 izpodbijane odločbe za obdobje od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001  kršitev
         opredelila kot resno in ne kot manjšo, ker je metoda izračuna učinka pritiska na cene, ki temelji na ponderiranem pristopu,
         nova in še ni bila predmet uradne odločitve ter ker tožeča stranka ni prenehala zmanjševati učinka pritiska na cene vsaj od
         leta 1999.

      307    Komisija je za obdobje od 1. januarja 2002 do maja 2003 ugotovila manjšo kršitev (izpodbijana odločba, uvodna izjava 207),
         ker je „pravna možnost [tožeče stranke], da zmanjša učinek pritiska na cene, omejena na zvišanje cen T-DSL“ (izpodbijana odločba,
         uvodna izjava 206). Poleg tega se je v istem obdobju odpovedala vsakršnemu zvišanju globe zaradi trajanja kršitve „ob upoštevanju
         zakonskih zahtev, ki so omejevale manevrski prostor, ki ga je [tožeča stranka] imela za spremembo cen“ (izpodbijana odločba,
         uvodna izjava 211).

      308    Komisija je v uvodni izjavi 212 izpodbijane odločbe kot olajševalno okoliščino upoštevala dejstvo, da so „maloprodajne cene
         in cene posredniških storitev zadevne [tožeče stranke] cene, ki so bile od začetka 1998 in so še danes predmet uravnavanja
         v sektorju na nacionalni ravni“.

      309    Komisija je na podlagi navedenih ugotovitev v členu 3 izpodbijane odločbe tožeči stranki naložila globo v višini 12,6 milijona
         eurov. Višino globe je določila na podlagi metode izračuna, ki jo je določila v Smernicah. Tako v skladu s točko 1 A, drugi
         pododstavek, Smernic znesek, uporabljen zaradi teže kršitve, znaša 10 milijonov eurov (izpodbijana odločba, uvodna izjava
         207). Na podlagi točke 1 B, prvi pododstavek, Smernic se je ta znesek zvišal za 40 % ob upoštevanju trajanja kršitve za obdobje
         od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001, kar pomeni, da osnovni znesek znaša 14 milijonov eurov (izpodbijana odločba, uvodna
         izjava 211). Ta znesek je bil nato zaradi upoštevanja olajševalnih okoliščin v skladu s točko 3 Smernic zmanjšan za 10 %.

      310    Treba je ugotoviti, da je v nasprotju s trditvijo tožeče stranke Komisija lahko opredelila kršitev kot resno za obdobje od
         1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 (izpodbijana odločba, uvodna izjava 207). Kritizirane prakse oblikovanja cen namreč
         krepijo ovire za vstop na nedavno liberalizirane trge in tako ogrožajo pravilno delovanje skupnega trga. V zvezi s tem je
         treba opozoriti, da je v Smernicah (točka 1 A, drugi pododstavek) dejanje izločitve podjetja s prevladujočim položajem obravnavano
         kot resna kršitev, celo kot zelo resna kršitev, če jo stori podjetje, ki ima skoraj monopolen položaj.

      311    Kar zadeva posredovanje RegTP pri določanju cen tožeče stranke, je treba opozoriti, da se pri določitvi ravni sankcije ravnanje
         zadevnega podjetja lahko presoja z vidika olajševalne okoliščine, ki jo določa nacionalni pravni okvir (v tem smislu glej
         sodbi Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedena v točki 89 zgoraj, točka 620, in CIF, navedena v točki 86 zgoraj, točka
         57).

      312    Komisija je na obravnavi pojasnila, da se 10-odstotno znižanje globe, ki se odobri zaradi upoštevanja dejstva, da so „maloprodajne
         cene in cene posredniških storitev [tožeče stranke] predmet uravnavanja v sektorju na nacionalni ravni“ (izpodbijana odločba,
         uvodna izjava 212), nanaša na posredovanje RegTP pri določitvi cen tožeče stranke in dejstvo, da je ta nacionalni organ v
         obdobju, ki ga obravnava izpodbijana odločba, večkrat preučil vprašanje obstoja učinka pritiska na cene zaradi prakse oblikovanja
         cen tožeče stranke.

      313    Glede na diskrecijsko pravico, ki jo ima Komisija pri določitvi višine globe (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 1995
         v zadevi Martinelli proti Komisiji, T-150/89, Recueil, str. II-1165, točka 59, in z dne 26. aprila 2007 v zadevi Bolloré in
         drugi proti Komisiji, T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 in T-136/02, ZOdl., str.
         II-947, točka 580), je treba sklepati, da je Komisija pravilno upoštevala elemente, navedene v prejšnji točki, ko je znižala
         osnovni znesek globe za 10 %.

      314    Kar zadeva domnevno socialno funkcijo, ki jo opravlja tožeča stranka, je treba opozoriti, da v skladu s členom 86(2) ES podjetja,
         pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena, ravnajo po pravilih iz Pogodbe, zlasti po pravilih o konkurenci,
         če uporaba takih pravil pravno ali dejansko ne ovira izvajanja posebnih nalog, ki so jim dodeljene. Ob domnevi, da je tožeči
         stranki zaupana naloga upravljanja storitev splošnega gospodarskega pomena v smislu navedene določbe, tožeča stranka nikakor
         ne dokazuje, zakaj naj bi bila praksa oblikovanja cen, očitana v izpodbijani odločbi, potrebna za opravljanje te naloge. Te
         trditve torej ni mogoče sprejeti.

      315    Tožeča stranka se sklicuje tudi na Odločbo Deutsche Post in meni, da bi ji morala Komisija enako kot podjetju s prevladujočim
         položajem v tej odločbi naložiti simbolično globo.

      316    V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da Komisiji v skladu z ustaljeno sodno prakso zato,  ker je v preteklosti naložila
         globe na določeni ravni za nekatere vrste kršitev, ne more biti odvzeta možnost zvišati to raven v mejah, določenih z Uredbo
         št. 17, če je to potrebno za zagotovitev izvajanja konkurenčne politike Skupnosti. Za učinkovito izvajanje pravil Skupnosti
         o konkurenci lahko namreč Komisija kadar koli prilagodi raven glob potrebam te politike (glej sodbo Bolloré in drugi proti
         Komisiji, navedeno v točki 313 zgoraj, točka 376, in navedeno sodno prakso).

      317    Nato je treba ugotoviti, da se položaj tožeče stranke bistveno razlikuje od položaja podjetja, ki je predmet Odločbe Deutsche
         Post.

      318    Iz uvodnih izjav 192 in 193 Odločbe Deutsche Post, ki je zadevala zlorabo pri obdelavi čezmejne pošte, namreč izhaja, da se
         je Komisiji zdelo primerno, da podjetju, ki je predmet te odločbe, naloži samo simbolično globo zaradi treh razlogov: prvič,
         zadevno podjetje je ravnalo v skladu s sodno prakso nemških sodišč; drugič, sodna praksa Skupnosti, ki bi posebej zadevala
         obravnavane storitve čezmejne pošte, ni obstajala; in tretjič, zadevno podjetje je sprejelo zavezo, da vzpostavi postopek
         za obdelavo vhodne čezmejne pošte, da se preprečijo praktične težave in po potrebi olajša odkrivanje prihodnjih vplivov na
         svobodno konkurenco.

      319    Prvič, v obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je edina sodba nemških sodišč, na katero se sklicuje tožeča stranka,
         sodba Oberlandesgericht Düsseldorf, izrečena 16. januarja 2002, torej v obdobju, za katero je kršitev v izpodbijani odločbi
         opredeljena kot manjša (uvodna izjava 207). Vsekakor je bila ta sodba razveljavljena s sodbo Bundesgerichtshof z dne 10. februarja
         2004. Drugič, iz izpodbijane odločbe (uvodni izjavi 106 in 206) izhaja, da je Komisija uporabila ista načela, na katera se
         je opirala v Odločbi Napier Brown/British Sugar iz leta 1988. Komisija je v obvestilu z dne 22. avgusta 1998 o uporabi pravil
         konkurence pri sporazumih o dostopu v telekomunikacijskem sektorju – Okvir, upoštevni trgi in načela (točke od 117 do 119)
         že napovedala, da namerava v telekomunikacijskem sektorju uporabljati načela iz Odločbe Napier Brown/British Sugar. Edina
         novost izpodbijane odločbe je „ponderirani pristop, ki se je moral uporabiti, [ker] je bila v Nemčiji določena samo ena veleprodajna
         cena za razvezani dostop do krajevne zanke, medtem ko se cene za ustrezne maloprodajne storitve razlikujejo glede na analogne
         vode, vode ISDN in vode ADSL“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 206). Vendar je Komisija upoštevala novost tega pristopa
         pri opredelitvi kršitve kot resne in ne kot manjše za obdobje od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001 (izpodbijana odločba,
         uvodna izjava 206). Nazadnje, tretjič, tožeča stranka v tej zadevi ni sprejela zaveze o preprečevanju  kršitev v prihodnosti.

      320    Ker tri merila, navedena v Odločbi Deutsche Post, v obravnavanem primeru niso izpolnjena, je torej treba zavrniti trditev
         v zvezi z rešitvijo, sprejeto v navedeni odločbi.

      321    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

      E –  Peti tožbeni razlog: napačna presoja trajanja kršitve
      1.     Trditve strank
      322    Tožeča stranka opozarja, da je Komisija zvišala znesek globe zaradi domnevne teže kršitve v obdobju med letoma 1998 in 2001.
         Vendar naj bi Komisija sama v izpodbijani odločbi (uvodna izjava 208) priznala, da je tožeča stranka vedela za nezakonitost
         strukture svojih cen šele od leta 1999.

      323    Tožeča stranka trdi, da so jo zastopniki Komisije na sestanku 17. aprila 2000 obvestili, da bo Komisija sprožila postopek
         zaradi neizpolnitve obveznosti proti Zvezni republiki Nemčiji. Komisija naj bi zaradi tega obvestila in trajanja upravnega
         postopka okrepila prepričanje tožeče stranke, da s svojimi cenami ne krši člena 82 ES, in naj bi tako pripomogla k podaljšanju
         trajanja kršitve. To trajanje naj se torej ne bi v celoti upoštevalo pri določitvi zneska globe (sodba Sodišča z dne 6. marca
         1974 v zadevi Istituto chemioterapico italiano in Commercial Solvents proti Komisiji, 6/73 in 7/73, Recueil, str. 223, točka 51).

      324    Komisija predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.

      2.     Presoja Sodišča prve stopnje
      325    Ker tožeča stranka s tem tožbenim razlogom izpodbija izračun trajanja kršitve, je treba ugotoviti, da tožeča stranka v podrednih
         predlogih v tožbi predlaga ne samo znižanje globe, ampak tudi delno razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe (sodba
         Sodišča prve stopnje z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, T-38/02, ZOdl., str. II-4407, točke od
         210 do 214).

      326    Kar zadeva presojo utemeljenosti tožbenega razloga, je treba opozoriti, da se Komisija v izpodbijani odločbi sklicuje na pritožbe,
         ki so jih konkurenti tožeče stranke vložili leta 1999. Po mnenju Komisije torej tožeča stranka že od takrat ve, „da se ji
         očita, da ima morebiti nezakonito strukturo cen za dostop do krajevne zanke“ (izpodbijana odločba, uvodna izjava 208).

      327    Dejstvo, da je tožeča stranka šele od leta 1999 vedela za očitek, da je zlorabila svoj prevladujoči položaj, ne vpliva na
         resničnost dejstva, da je njeno ravnanje od 1. januarja 1998 kršitev. Pojem zlorabe v smislu člena 82 ES je objektivni pojem
         (sodbi Hoffmann-La Roche proti Komisiji, navedena v točki 226 zgoraj, točka 91, in AKZO proti Komisiji, navedena v točki 189
         zgoraj, točka 69, in sklep Piau proti Komisiji, naveden v točki 233 zgoraj, točka 37; sodba Irish Sugar proti Komisiji, navedena
         v točki 122 zgoraj, točka 111). Subjektivno zavedanje podjetja s prevladujočim položajem, da je njegovo ravnanje zloraba,
         torej ni pogoj za uporabo člena 82 ES.

      328    Prvo trditev je torej treba zavrniti.

      329    Trditve tožeče stranke, da bi bila globa nižja, če bi bila odločba sprejeta prej, tudi ni mogoče sprejeti. Gre namreč za povsem
         hipotetično trditev. Poleg tega je treba poudariti, da iz izpodbijane odločbe (uvodna izjava 211) izhaja, da se je Komisija
         odpovedala vsakršnemu zvišanju globe za obdobje od 1. januarja 2002 do maja 2003.

      330    Druge trditve torej ni mogoče sprejeti, zato je treba zadnji tožbeni razlog zavrniti v celoti. Tožbo je zato treba zavrniti.

       Stroški
      331    V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni
         uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije poleg njenih stroškov naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila Komisija.

      332    V skladu s členom 87(4), tretji pododstavek, Poslovnika intervenienta nosita svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti razširjeni senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Deutsche Telekom AG nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.
      3)      Arcor AG & Co. KG, po eni strani, ter Versatel NRW GmbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, Versatel Nord‑Deutschland
            GmbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Versatel Süd-Deutschland GmbH in Versatel West‑Deutschland GmbH,
            po drugi strani, nosijo svoje stroške.
      Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 10. aprila 2008.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Šváby

               Jürimäe

                      Wahl

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         Stvarno kazalo

      Dejansko stanje
      I –  Posredniške storitve
      II –  Storitve dostopa za naročnike
      A –  Cene za analogne naročniške vode (T-Net) in ozkopasovne digitalne vode ISDN (T-ISDN)
      B –  Cene za vode ADSL (T-DSL)
      Upravni postopek
      Izpodbijana odločba
      Postopek
      Predlogi strank
      Pravo
      I –  Glavni predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
      A –  Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 82 ES
      1.  Prvi del: neobstoj zlorabe zaradi nezadostnega manevrskega prostora, ki ga je tožeča stranka imela za preprečitev učinka
         pritiska na cene

      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Sodišča prve stopnje
      i) Uvodne ugotovitve
      ii) Izpodbijana odločba
      iii) Neobstoj zlorabe zaradi nezadostnega manevrskega prostora tožeče stranke, da bi preprečila učinek pritiska na cene z
         zvišanjem svojih maloprodajnih cen v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2001

      iv) Neobstoj zlorabe zaradi nezadostnega manevrskega prostora tožeče stranke za zmanjšanje učinka pritiska na cene z zvišanjem
         maloprodajnih cen dostopa ADSL od 1. januarja 2002

      2.  Drugi del: nezakonitost metode, ki jo je Komisija uporabila za ugotovitev učinka pritiska na cene
      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Sodišča prve stopnje
      i) Vprašanje, ali bi Komisija morala v izpodbijani odločbi dokazati, da so bile maloprodajne cene tožeče stranke kot take
         nezakonite

      ii) Metoda, ki jo je Komisija uporabila za izračun učinka pritiska na cene
      Izpodbijana odločba
      Zakonitost metode, ki jo je uporabila Komisija
      –  Uvodne ugotovitve
      –  Domnevna nezakonitost metode izračuna učinka pritiska na cene na podlagi cen in stroškov vertikalno integriranega podjetja,
         ki ima prevladujoč položaj, pri čemer se ne upošteva posebni položaj konkurentov na trgu

      –  Očitek, da Komisija ni upoštevala prihodkov od vseh storitev dostopa, pri čemer ni upoštevala prihodkov od drugih storitev,
         zlasti od komunikacijskih storitev

      –  Očitek, da so bili stroški odpovedi posredniških storitev vključeni v izračun učinka pritiska na cene
      3.  Tretji del: domnevna računska napaka pri ugotovitvi učinka pritiska na cene
      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Sodišča prve stopnje
      4.  Četrti del: neobstoj ugotovljenega učinka pritiska na cene na trgu
      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Sodišča prve stopnje
      B –  Drugi tožbeni razlog: pomanjkljivost izreka izpodbijane odločbe
      1.  Trditve strank
      2.  Presoja Sodišča prve stopnje
      C –  Tretji tožbeni razlog: zloraba pooblastil in kršitev načel sorazmernosti, pravnega varstva in zaupanja v pravo
      1.  Trditve strank
      2.  Presoja Sodišča prve stopnje
      II –  Podredni predlogi za znižanje naložene globe
      A –  Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe
      1.  Trditve strank
      2.  Presoja Sodišča prve stopnje
      B –  Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 253 ES
      1.  Trditve strank
      2.  Presoja Sodišča prve stopnje
      C –  Tretji tožbeni razlog: neobstoj malomarnosti ali namerne zmote tožeče stranke
      1.  Trditve strank
      2.  Presoja Sodišča prve stopnje
      D –  Četrti in šesti tožbeni razlog: nezadostno upoštevanje uravnavanja cen pri izračunu višine globe in nezadostno upoštevanje
         olajševalnih okoliščin

      1.  Trditve strank
      2.  Presoja Sodišča prve stopnje
      E –  Peti tožbeni razlog: napačna presoja trajanja kršitve
      1.  Trditve strank
      2.  Presoja Sodišča prve stopnje
      Stroški
      * Jezik postopka: nemščina.

      1 – Izpuščeni zaupni podatki.