title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 13. julija 2017.#Agricola italiana alimentare SpA (AIA) proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Evropske unije MONTORSI F. & F. – Prejšnja nacionalna besedna znamka Casa Montorsi – Relativni razlog za ničnost – Verjetnost zmede – Člen 53(1)(a) in člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Sporazum glede soobstoja znamk – Obseg – Člen 53(3) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-389/16.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 13. julija 2017 (
            *1
         )
      „Znamka Evropske unije – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Evropske unije MONTORSI F. & F. – Prejšnja nacionalna besedna znamka Casa Montorsi – Relativni razlog za ničnost – Verjetnost zmede – Člen 53(1)(a) in člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Sporazum glede soobstoja znamk – Obseg – Člen 53(3) Uredbe št. 207/2009“
      V zadevi T‑389/16,

         Agricola italiana alimentare SpA (AIA) s sedežem v San Martino Buon Albergu (Italija), ki jo zastopa S. Rizzo, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO), ki ga zastopa L. Rampini, agent,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe pri EUIPO, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je

         Casa Montorsi Srl s sedežem v Vignoli (Italija), ki jo zastopajo S. Verea, K. Muraro in M. Balestriero, odvetniki,
      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe pri EUIPO z dne 28. aprila 2016 (zadeva R 1239/2014‑1) v zvezi s postopkom za ugotovitev ničnosti med družbama Casa Montorsi in AIA,
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi A. M. Collins, predsednik, M. Kancheva, sodnica, in J. Passer (poročevalec), sodnik,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 22. julija 2016,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je EUIPO v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 11. oktobra 2016,
      na podlagi odgovora intervenientke na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 13. oktobra 2016,
      na podlagi tega, da glavni stranki v roku treh tednov od vročitve obvestila o koncu pisnega dela postopka nista vložili predloga, naj se opravi obravnava, in na podlagi sklepa Splošnega sodišča v skladu s členom 106(3) Poslovnika, da bo o tožbi odločilo brez ustnega dela postopka,
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, družba Montorsi Francesco & Figli SpA, je 12. februarja 2007 na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2009, L 78, str. 1)) pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) vložila zahtevo za registracijo znamke Evropske unije.

               2

               Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak MONTORSI F. & F.

               3

               Proizvodi, za katere se zahteva registracija, spadajo v razred 29 v smislu Niškega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo opisu: „Meso, ribe, perutnina in divjačina; mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji, marmelade, jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“.

               4

               Prijava znamke Evropske unije je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 38/2007 z dne 30. julija 2007 in ustrezna znamka je bila registrirana 18. januarja 2008.

               5

               Intervenientka, družba Casa Montorsi Srl, je 28. decembra 2010 na podlagi člena 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 zahtevala ugotovitev ničnosti sporne znamke za vse proizvode, navedene v točki 3 zgoraj.

               6

               Zahteva za ugotovitev ničnosti je temeljila na prejšnji italijanski besedni znamki Casa Montorsi, vloženi 24. februarja 1995, registrirani 2. junija 1998 pod številko 751820 in nato podaljšani, pri čemer je ta znamka označevala med drugim proizvode iz razreda 29, ki ustrezajo temu opisu: „Meso, ribe, perutnina in divjačina; mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji, marmelade, kompoti; jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“.

               7

               Razlog, naveden v utemeljitev zahteve za ugotovitev ničnosti, je bil tisti iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 in se je nanašal na obstoj verjetnosti zmede.

               8

               Med upravnim postopkom je bila sporna znamka prenesena na družbo Negroni SpA, nato pa na tožečo stranko, družbo Agricola italiana alimentare SpA (AIA).

               9

               Tožeča stranka je predlagala, naj se zahteva za ugotovitev ničnosti zavrne, ker naj bi bila v nasprotju z zasebno listino, ki jo je z intervenientko podpisala 4. maja 2000 (v nadaljevanju: sporazum) in s katero naj bi privolili v soobstoj njunih znamk na italijanskem trgu ter se vzajemno zavezali, da ne bosta nasprotovali izkoriščanju teh znamk. Tožeča stranka je tudi zahtevala predložitev dokazov o uporabi prejšnje znamke.

               10

               Oddelek za izbris je 20. marca 2014 razglasil ničnost sporne znamke za proizvode „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“, vendar je potrdil njeno veljavnost za druge proizvode, na katere se nanaša ta znamka, in sicer „mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji, marmelade, kompoti; jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“, ter za druge proizvode, ki niso navedeni na seznamu proizvodov, zajetih s sporno znamko.

               11

               Natančneje, oddelek za izbris je menil, da sporazum ni bil ovira za dopustnost zahteve intervenientke za ugotovitev ničnosti, ker tega sporazuma z nenatančno vsebino glede ozemlja in trajanja ni bilo mogoče šteti za izrecno soglašanje v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Oddelek za izbris je v zvezi z dokazom intervenientke o uporabi prejšnje znamke štel, da je bil ta dokaz predložen, vendar le za proizvode „šunke, salame in mesnine“ iz podkategorije „meso“. V zvezi s primerjavo proizvodov je poudaril, da so med proizvodi sporne znamke le proizvodi „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“ enaki ali podobni tistim, za katere se je uporabljala prejšnja znamka, in sicer tiste iz podkategorije „meso“. V zvezi s primerjavo znakov je poudaril, da je sporna znamka povprečno podobna prejšnji znamki, ker sta ti znamki vsebovali isti priimek Montorsi. Nazadnje je oddelek za izbris menil, da obstaja v italijanski javnosti ob upoštevanju enakosti oziroma podobnosti proizvodov in nasprotujočih si znamk verjetnost zmede glede proizvodov „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“, ki jih zajema sporna znamka, in da je treba razglasiti ničnosti te znamke za navedene proizvode.

               12

               Tožeča stranka je 12. maja 2014 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 zoper odločbo oddelka za izbris vložila pritožbo pri EUIPO, da bi sporna znamka ostala registrirana za proizvode „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“.

               13

               Z odločbo z dne 28. aprila 2016 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je prvi odbor za pritožbe pri EUIPO pritožbo zavrnil.

               14

               Odbor za pritožbe je najprej poudaril, da tožeča stranka pred njim ne izpodbija nobene presoje oddelka za izbris glede dokaza o uporabi prejšnje znamke, glede podobnosti znakov in proizvodov ter glede verjetnosti zmede. Edina trditev iz pritožbe je temeljila na sporazumu, ki po mnenju tožeče stranke nasprotuje zahtevi za ugotovitev ničnosti sporne znamke zaradi verjetnosti zmede.

               15

               Odbor za pritožbe je menil, da EUIPO ni bil zavezan na podlagi sporazuma, ki je urejal zasebne interese, moral bi pa raziskati, ali je iz tega sporazuma mogoče sklepati na obstoj „izrecn[ega] soglaša[nja] z registracijo“, kot je navedeno v členu 53(3) Uredbe št. 207/2009, ali na soobstoj nasprotujočih si znamk. Odbor za pritožbe je štel, da na podlagi sporazuma ni mogoče ugotoviti takega soglašanja. Dodal je, da tudi če bi se upošteval del sporazuma, v katerem sta stranki sporazuma „priznali, da lahko njuni znamki obstajata hkrati“, bi bilo treba dokazati, da je soobstoj mogoč zaradi neobstoja verjetnosti zmede v upoštevni javnosti, kar je dokaz, ki bi zahteval prikaz sočasne uporabe nasprotujočih si znamk v dovolj dolgem obdobju pred datumom vložitve zahteve za registracijo sporne znamke. Ta dokaz o sočasni uporabi naj ne bi bil predložen, niti dokaz o tem, da ta sočasna uporaba ne bi povzročila nikakršne verjetnosti zmede. Odbor za pritožbe je pritožbo zato zavrnil.

         Predlogi strank

               16

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        –

                        izpodbijano odločbo razveljavi;

                        –

                        EUIPO naloži plačilo stroškov.

               17

               EUIPO in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:

                        –

                        tožbo zavrne;

                        –

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               18

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata, prvič, na kršitev člena 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(1)(b) iste uredbe, in drugič, na kršitev člena 53(3) te uredbe.

               19

               Najprej je treba preučiti drugi tožbeni razlog.

            Drugi razlog za razglasitev ničnosti: kršitev člena 53(3) Uredbe št. 207/2009

               20

               Tožeča stranka trdi, da ni sporno, da sta stranki sporazuma privolili v soobstoj njunih sedanjih in prihodnjih znamk na italijanskem trgu, kar naj bi intervenientki prepovedovalo vložiti zahtevo za ugotovitev ničnosti sporne znamke.

               21

               Tožeča stranka trdi, da intervenientka v nobenem primeru ne more preprečiti registracije sporne znamke v vseh državah Evropske unije, razen v Italiji, ob upoštevanju sporazuma pa niti registracije te znamke v Italiji.

               22

               Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da ni upošteval „načela relativizacije“ razlogov ničnosti, ki izhajajo iz prejšnjih nasprotujočih si pravic. Relativni razlogi za zavrnitev naj bi varovali zgolj zasebne interese. Medtem ko naj soglašanje imetnika prejšnje pravice ne bi moglo izničiti absolutnega razloga za zavrnitev, pa naj bi tako soglašanje to omogočalo, kadar gre za relativne razlog za zavrnitev. V zvezi s tem naj bi se v skladu s sodno prakso Splošnega sodišča nasprotovanje med dvema znamkama nanašalo le na podjetja, ki si konkurirajo, in ne na potrošnike.

               23

               Natančneje, v zvezi s kršitvijo člena 53(3) Uredbe št. 207/2009 tožeča stranka na prvem mestu izpodbija trditev odbora za pritožbe v prvih dveh stavkih točke 25 izpodbijane odločbe, da je za nastanek soglašanja z registracijo nujno, da se znak, ki naj bi se registriral, opredeli natančno, kar v obravnavani zadevi ni bilo storjeno.

               24

               Sporazum naj se ne bi jasno skliceval na znamko MONTORSI v pravem pomenu besede, temveč na registracije oziroma sedanje ali prihodnje uporabe izraza „montorsi“ v kontekstu razlikovalnega znaka, kar zadeva proizvode iz razreda 29. Ozka razlaga tega sklicevanja naj ne bi imela nobenega smisla, kajti ob sklenitvi sporazuma naj nobena od strank tega sporazuma ne bi bila imetnica znamke MONTORSI v ožjem pomenu. Zato tožeča stranka trdi, da sta stranki sporazuma, drugače od tega, kar odbor za pritožbe zatrjuje v izpodbijani odločbi, podali svoje izrecno soglašanje z registracijo in uporabo ne le znamke MONTORSI v ožjem pomenu, temveč tudi vsakega razlikovalnega znaka, ki vsebuje izraz „montorsi“, kot v primeru znamke MONTORSI F. & F.

               25

               Tožeča stranka na drugem mestu meni, da je razlaga odbora za pritožbe v nadaljevanju točke 25 izpodbijane odločbe, v skladu s katero na podlagi sporazuma ni mogoče sklepati na izrecno soglašanje z registracijo sporne znamke kot znamke Evropske unije, preveč formalistična. Veljavnost sporazuma naj bi bila sicer res omejena na italijansko ozemlje. Vendar naj bi v obravnavani zadevi izrecno podano soglašanje za italijansko ozemlje nujno vsebovalo soglašanje z registracijo sporne znamke na ravni Unije. Ker naj bi intervenientka podala svoje soglašanje s soobstojem znamk na italijanskem ozemlju, kar naj bi vključevalo prihodnje registracije znamk, ki vsebujejo izraz „montorsi“, naj ne bi bilo logično zanikati tega soglašanja v sedanjosti, kar zadeva sporno znamko na podlagi hipotetičnega nasprotovanja, ki je posebej omejeno na italijansko ozemlje. Tožeča stranka naj ne bi mogla ugovarjati, če bi intervenientka poskušala doseči razglasitev ničnosti registracije sporne znamke na podlagi prejšnjih pravic v Franciji, Španiji ali v drugih državah Unije, ki niso Italija.

               26

               EUIPO ob podpori intervenientke meni, da trditev, da soglašanje, ki ga je intervenientka izrecno podala v sporazumu, pomeni, da je zadnjenavedeni onemogočeno uveljavljanje njenih pravic na prejšnji znamki, ni podprta z dejstvi. Tožeča stranka naj bi pravilno trdila, da se imetnik prejšnje pravice lahko v primeru relativnih razlogov za zavrnitev odloči, da bo branil svojo znamko, in če se za to odloči, lahko deluje izključno v svojem interesu. Vendar naj bi se intervenientka v obravnavani zadevi očitno odločila braniti prejšnjo znamko, saj je pri EUIPO vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti sporne znamke. Dejstvo, da je intervenientka predhodno podpisala sporazum in da se morda zdi, da ni izpolnila svojih obveznosti, kakršne so tiste iz te zasebne listine, naj bi spadalo v zasebno sfero strank sporazuma, ki bi posledice vsakršne morebitne neizpolnitve obveznosti eventualno lahko uveljavljale pred nacionalnimi civilnimi sodišči.

               27

               Trditev, da relativni razlogi za zavrnitev varujejo zgolj zasebne interese, naj ne bi vplivala na ugotovitev v zvezi z zahtevo izrecno podanega soglašanja za namene uporabe člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Sodna praksa, ki jo navaja tožeča stranka, naj bi se nanašala na drugačno vprašanje, in sicer vprašanje sposobnosti oseb, ki se nameravajo sklicevati na relativne razloge za zavrnitev registracije znamke Evropske unije.

               28

               Kar zadeva sposobnost EUIPO, bi ta moral dejansko upoštevati zadevni sporazum, prvič, da bi preveril, ali je iz tega akta mogoče razbrati jasno soglašanje z registracijo sporne znamke v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009, in drugič, da bi preveril, ali so izpolnjeni pogoji za soobstoj zadevnih znamk na trgu kot upoštevni dejavnik v okviru člena 53(1)(a) v povezavi s členom 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

               29

               Poleg tega naj iz sporazuma nikakor ne bi bilo razvidno, da je intervenientka izrecno podala svoje soglašanje z registracijo sporne znamke kot znamke Evropske unije. EUIPO opozarja, da ima člen 53(3) Uredbe št. 207/2009 naravo odstopanja in ga je treba torej razlagati ozko. Zato bi se moral sporazum, da bi odražal soglašanje z registracijo sporne znamke, na to znamko sklicevati jasno, očitno in izrecno, dokazno breme pa naj bi nosil tisti, ki uveljavlja to soglašanje, saj druga stranka sporazuma ni dolžna dokazati svojega nestrinjanja.

               30

               Sporazum naj ne bi vseboval nikakršnega jasnega in natančnega soglašanja z registracijo sporne znamke kot znamke Evropske unije iz razlogov, ki so bili natančno predstavljeni v izpodbijani odločbi. Sporazum naj bi bil očitno ohlapen in nenatančen. Ozemeljski obseg in obdobje uporabe sporazuma naj ne bi bila izrecno določena. Natančneje, znamka MONTORSI F. & F. naj ne bi bila pravilno opredeljena v sporazumu. Na prvem mestu, omenjena naj namreč ne bi bila v zasebni listini. Na drugem mestu, beseda „Skupnost“ ali „evropski“ naj ne bi bili nikoli navedeni v sporazumu, ki naj bi omenjal zgolj italijanske registracije in viseči spor pred Tribunale di Modena (sodišče v Modeni, Italija). Nazadnje, v točki 2 sporazuma naj bi bilo navedeno, da „stranki priznavata, da lahko njuna razlikovalna znaka, ki sta bila do zdaj registrirana in/ali uporabljana za proizvode iz mednarodnega razreda 29, obstajata hkrati“. Ker naj bi bila registracija sporne znamke odobrena 18. januarja 2008, naj bi ta temeljna točka sporazuma pripeljala do ugotovitve, da ni mogoče šteti, da je sporna znamka zagotovo del tega sporazuma. Zato naj bi se kvečjemu zdelo, da sporazumi, ki se nanašajo na soobstoj znamk in na njihove registracije, zajemajo le italijanske registracije, kot naj bi bilo pravilno ugotovljeno v izpodbijani odločbi. EUIPO vsekakor meni, da je že samo dejstvo, da sporna znamka v sporazumu ni bila jasno opredeljena, zadosten razlog za izključitev, da je intervenientka podala svojo izrecno privolitev v registracijo te znamke v Uniji.

               31

               Poleg tega naj bi v nasprotju s trditvami tožeče stranke med strankami sporazuma obstajal spor glede razlage nekaterih bistvenih elementov tega sporazuma, zlasti v zvezi s tem, ali se ta nanaša samo na nacionalne znamke ali tudi na tuje, mednarodne znamke ali znamke Evropske unije.

               32

               Nesložno razlago sporazuma naj bi potrjevalo vedenje strank pred EUIPO in nacionalnimi sodišči. To ravnanje naj ne bi ustrezalo jasnemu, doslednemu in miroljubnemu obnašanju.

               33

               Nazadnje, iz sporazuma naj ne bi bilo razvidno „izrecno podano soglašanje“ intervenientke z registracijo sporne znamke. Odbor za pritožbe naj ne bi nikakor kršil člena 53(3) Uredbe št. 207/2009.

               34

               Intervenientka trdi, da morebitni zasebni sporazumi med strankami EUIPO nikakor ne zavezujejo, kar naj bi sicer potrjevali tudi odločba oddelka za izbris in izpodbijana odločba. Za to naj ne bi obstajala nikakršna pravna podlaga. To velja tudi zato, ker naj bi pogodbe med strankami učinkovale relativno in naj bi bile torej nezdružljive z učinki erga omnes odločbe o ugovoru ali ničnosti. Obstajal naj bi torej javni interes, ki ga je treba varovati. Odbor za pritožbe naj bi tako pravilno trdil, da EUIPO ne zavezuje sporazum, moral bi pa raziskati, ali je bilo iz tega sporazuma mogoče sklepati na obstoj soglašanja ali na soobstoj znamk.

               35

               Intervenientka poleg tega trdi, da obstoj soglašanja ni bil dokazan, prvič, predvsem zaradi nenatančne formulacije sporazuma, kot naj bi poudaril odbor za pritožbe, in drugič, ker ugovor, ki ga je tožeča stranka vložila zoper zahtevo intervenientke, ki je bila vložena 15. aprila 2008 in ki se je nanašala na registracijo znamke CASA MONTORSI kot znamke Evropske unije pod številko 6832125, tako sploh ni smiseln. V trditvah tožeče stranke naj bi bila nedoslednost.

               36

               Sporna znamka naj sploh ne bi bila posebej omenjena v sporazumu, in kot naj bi bilo pravilno navedeno v izpodbijani odločbi, sporazum naj ne bi vseboval niti besednih zvez „blagovna znamka Skupnosti“, „registracija Skupnosti“ ali „evropska blagovna znamka“. Soglašanje naj ne bi moglo biti niti implicitno niti predpostavljeno. Odbor za pritožbe naj ne bi bil „preveč formalističen“. Tožeča stranka naj bi za vsako ceno želela sporazum razlagati izključno sebi v prid.

               37

               Opozoriti je treba, da člen 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 med drugim določa, da se „[b]lagovna znamka [Evropske unije] […] razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri Uradu, […] če obstaja prejšnja blagovna znamka iz člena 8(2) in so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1 […] omenjenega člena“.

               38

               Člen 53(3) Uredbe št. 207/2009 določa, da se „[b]lagovne znamke [Evropske unije] […] ne sme razglasiti za nično, če imetnik pravice iz odstavka 1 in 2 izrecno soglaša z registracijo [te] blagovne znamke pred vložitvijo zahteve za ugotovitev ničnosti ali nasprotne tožbe“.

               39

               S členom 53(3) Uredbe št. 207/2009 se torej za to, da bi bila imetniku prejšnje pravice onemogočena vložitev zahteve za ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije, zahteva, da je ta izrecno soglašal z registracijo te znamke.

               40

               V zadevi, v kateri je imetnik spornih znamk trdil, da so stranke, ki so zahtevale ugotovitev ničnosti teh znamk zaradi verjetnosti zmede, privolile v njihovo registracijo med drugim z miroljubnim soobstojem in sporazumom o soobstoju, je Splošno sodišče opozorilo, da mora biti privolitev imetnika pravice izrecna, da se lahko omogoči registracijo znaka, ki lahko pripelje do verjetnosti zmede. Splošno sodišče je na podlagi tega na eni strani ugotovilo, da miroljuben soobstoj znamk ne more nadomestiti izrecnega soglašanja v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Na drugi strani je Splošno sodišče v zvezi s sporazumom o soobstoju, potem ko je ugotovilo, da njegov predmet niso bile sporne znamke, temveč druga znamka, navedlo, da tega sporazuma ni mogoče razlagati tako, da se preseže njegovo področje uporabe, brez izrecnega soglašanja strank v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Splošno sodišče je ugotovilo, da to izrecno soglašanje ni bilo podano (sodba z dne 3. junija 2015, Pensa Pharma/UUNT – Ferring in Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA in pensa), T‑544/12 in T‑546/12, neobjavljena, EU:T:2015:355, točka 35, 37, 40, 49 in 51).

               41

               V obravnavani zadevi je v uvodnem delu sporazuma (točke od A do C) omenjen spor med strankama pred Tribunale di Modena (sodišče v Modeni) v zvezi z uporabo izraza „montorsi“ v sektorju sušenega mesa ter pogajanjem med njima za rešitev tega nesoglasja in za preprečitev prihodnjih sporov v zvezi s tem izrazom za vse proizvode iz razreda 29. V tem uvodnem delu sporazuma so omenjene italijanske znamke, ki vsebujejo izraz „montorsi“.

               42

               V točki 2, prvi odstavek, sporazuma je navedeno, da „stranki priznavata, da lahko njuni razlikovalni znaki, ki so bili do zdaj registrirani in/ali uporabljani za proizvode iz mednarodnega razreda 29 (zlasti za meso, ribe, perutnino in divjačino, mesne ekstrakte; konzervirano, sušeno in kuhano sadje in zelenjavo; želeje, marmelade, kompote, jajca, mleko in mlečne izdelke, jedilno olje in maščobo), obstajajo hkrati“. V točki 2, drugi odstavek, sporazuma je navedeno, da „se stranki zato v svojem imenu in v imenu svojih pravnih naslednikov vzajemno odpovedujeta izpodbijanju registracij teh znakov kot znamk in nasprotovanju uporabi teh znakov – naj gre za ime podjetja, znamko, napis ali drugo netipično funkcijo – s strani druge stranke“. V točki 3 sporazuma je še navedeno, da „se stranki odpovedujeta vsakršnemu zahtevku, ki bi ga lahko imeli v zvezi z uporabo razlikovalnega znaka MONTORSI s strani druge stranke do zdaj“.

               43

               Kot je navedel EUIPO, so v sporazumu omenjeni italijanski znaki in registracije ter spor v Italiji. Nikjer nista navedena niti Unija niti pravo Unije. V sporazumu je omenjen izraz „montorsi“, ni pa omenjen besedni znak MONTORSI F. & F., ki se obravnava v tej zadevi. Poleg tega se soobstoj znamk in odpoved izpodbijanju iz sporazuma nanašata na razlikovalne znake, ki so bili registrirani ali uporabljani „do zdaj“, to je do 4. maja 2000. Nazadnje, v skladu s sporazumom se stranki odpovedujeta vsakršnemu zahtevku, ki bi ga lahko imeli v zvezi z uporabo „razlikovalnega znaka MONTORSI s strani druge stranke do zdaj“.

               44

               Iz navedenega izhaja, kot sta v bistvu poudarila oddelek za izbris in odbor za pritožbe, da je sporazum očitno omejen na znake, ki so bili registrirani ali uporabljani do datuma njegove sklenitve v italijanskem okviru. Kot je pravilno poudaril odbor za pritožbe, je na podlagi formulacije sporazuma mogoče neizogibno domnevati, da se privolitve v zvezi s soobstojem znamk in njihovo registracijo nanašajo samo na italijanske naslove. V sporazumu ni omenjen znak MONTORSI F. & F., ki se obravnava v tej zadevi, še manj pa prihodnja registracija tega znaka – prav tako ne kakršnega koli znaka, ki vsebuje izraz „montorsi“ – kot znamke Evropske unije.

               45

               Ob upoštevanju elementov, ki odražajo vsaj neobstoj oblikovanega stališča strank v sporazumu glede vprašanja registracije znamk, ki vsebujejo izraz „montorsi“, na ravni Unije, in ob upoštevanju, da mora biti soglašanje iz člena 53(3) Uredbe št. 207/2009 izrecno, je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da na podlagi sporazuma ni mogoče sklepati na izrecno soglašanje intervenientke z registracijo znaka MONTORSI F. & F. kot znamke Evropske unije.

               46

               Ta ugotovitev odbora za pritožbe v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ni preveč formalistična. Izhaja iz pogojev sporazuma in iz zahtev člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Poleg tega se tožeča stranka strinja, da je veljavnost sporazuma omejena na italijansko ozemlje. Kot v bistvu poudarja intervenientka, skuša tožeča stranka sporazumu pripisati pomen, ki presega njegove pogoje.

               47

               Tožeča stranka pa trdi, da ta ugotovitev ni logična, saj bi lahko sporno znamko sicer registrirala v vseh državah Unije, ki niso Italija, ker naj intervenientka zaradi sporazuma ne bi imela prejšnjih pravic v teh državah, niti v Italiji. Tožeča stranka dodaja, da ne bi bilo logično ugotoviti ničnost sporne znamke, registrirane na ravni Unije, zaradi verjetnosti zmede, ki se je navajala in je bila ugotovljena le v Italiji, ker naj bi se intervenientka s sporazumom odpovedala prav izpodbijanju znamke v Italiji in naj bi torej izrecno prevzela morebitno tveganje glede verjetnosti zmede v Italiji.

               48

               Te trditve tožeče stranke ne morejo ovreči stališča odbora za pritožbe.

               49

               Okoliščina, da se je intervenientka iz ekonomskih, strateških ali drugih razlogov, namesto da bi se spustila v spor s tožečo stranko, raje z zadnjenavedeno dogovorila o soobstoju njunih znakov in znamk, ki so obstajali na datum sporazuma, v Italiji, ne pomeni, da se je intervenientka odpovedala nasprotovanju znamki Evropske unije. Tako soglašanje ne pomeni, da bilo treba šteti, da je morebitna verjetnost zmede, ki je s pogodbo sprejeta v italijanskem okviru in v mejah sporazuma o soobstoju, sprejeta tudi zunaj tega okvira, natančneje, v primeru znamke Evropske unije. Intervenientka naj bi v zvezi s tako znamko, katere obseg in učinki so širši od obsega in učinkov nacionalne znamke, če ni izrecnega soglašanja z registracijo te znamke, ohranila pravico do sklicevanja na verjetnost zmede.

               50

               Poleg tega je treba poudariti, da je tožeča stranka to pravico uveljavljala, zanika pa, da jo ima intervenientka. Kot je namreč razvidno iz spisa EUIPO in kot sta podarila EUIPO in intervenientka, tožeča stranka, ki v obravnavani zadevi zanika, da ima intervenientka pravico do zahteve za ugotovitev ničnosti sporne znamke, ni oklevala z nasprotovanjem zahtevi intervenientke za registracijo znaka CASA MONTORSI kot znamke Evropske unije. Vendar iz sporazuma nikjer ni razvidno, da bi ta določal asimetrične zaveze med strankama. Nasprotno, sporazum je določal vzajemno soglašanje strank s soobstojem njunih znakov in znamk, ki so obstajali na datum njegove sklenitve.

               51

               Dalje, v zvezi s trditvijo, da relativni razlogi za zavrnitev varujejo zgolj zasebne interese in da soglašanje imetnika prejšnje pravice zato zavezuje EUIPO, zadostuje poudariti, da tako soglašanje z registracijo sporne znamke v obravnavani zadevi sploh ni bilo podano.

               52

               Kot v bistvu poudarjata EUIPO in intervenientka, se poleg tega sodba, na katero se tožeča stranka sklicuje v utemeljitev te trditve, ne nanaša na vprašanje področja uporabe sporazuma o soobstoju znamk, kar zadeva EUIPO. Ta sodba se nanaša na drugačno in v obravnavani zadevi neupoštevno vprašanje glede oseb, ki se lahko sklicujejo na absoluten ali relativen razlog za zavrnitev registracije znamke Evropske unije (sodba z dne 8. julija 2008, Lancôme/UUNT – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION), T‑160/07, EU:T:2008:261, točke od 20 do 26).

               53

               Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da drugi razlog za razglasitev ničnosti ni utemeljen in ga je treba zato zavrniti.

            Prvi razlog za razglasitev ničnosti: kršitev člena 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(1)(b) iste uredbe

               54

               Tožeča stranka trdi, da je presoja odbora za pritožbe, v skladu s katero naj bi morala dokazati ne le privolitev v soobstoj znamk, temveč tudi dejstvo, da je ta soobstoj mogoč zaradi neobstoja verjetnosti zmede, zmotna.

               55

               Namen člena 53(1)(a) in člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 naj namreč ne bi bil varovati interese potrošnikov, temveč interese imetnikov prejšnjih pravic. Obstoj morebitne verjetnosti zmede naj ne bi bil upošteven, ker naj bi, tako kot v obravnavani zadevi, imetnik prejšnje pravice izrecno privolil v soobstoj znamk v Italiji. Imetnik prejšnje pravice naj bi se lahko v primeru relativnih razlogov za zavrnitev odločil, da bo branil svojo znamko, in če bi se za to odločil, naj bi deloval le v svojem interesu. Morebitna korist za skupnost naj bi bila zgolj stranski učinek tožbe imetnika.

               56

               Uspeh te tožbe in s tem ohranitev sporne znamke za proizvode „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“ naj ne bi v nobenem primeru spremenila realnosti italijanskega trga, na katerem naj bi prejšnja znamka in italijanska znamka MONTORSI F. & F. še naprej obstajali hkrati.

               57

               EUIPO in intervenientka nasprotujeta stališču tožeče stranke.

               58

               EUIPO trdi, da če bi soobstoj obeh znamk na trgu lahko morda zmanjšal verjetnost zmede v zvezi s tema znamkama, bi bilo to možnost mogoče upoštevati le, če bi prijavitelj znamke Evropske unije vsaj med upravnim postopkom dokazal, da je navedeni soobstoj temeljil na neobstoju verjetnosti zmede. Poleg tega naj bi moralo biti obdobje soobstoja dovolj dolgo, da bi lahko vplivalo na dojemanje potrošnika.

               59

               Tožeča stranka naj bi torej morala dokazati, da so bili upoštevni italijanski potrošniki izpostavljeni sočasni uporabi znamk, ki vsebujeta izraz „montorsi“, in da ta uporaba ni povzročila zmede. Ker naj dokaz o soobstoju nasprotujočih si znamk na trgu in o tem, da je bil ta soobstoj mogoč zaradi neobstoja zmede, ne bi bil predložen v zadostni meri, soobstoja, na katerega se sklicuje tožeča stranka, ni mogoče šteti za dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri presoji verjetnosti zmede.

               60

               Poleg tega naj bi se pri presoji obstoja ali neobstoja verjetnosti zmede zahtevalo upoštevanje vseh upoštevnih dejavnikov, med katerimi naj ne bi bil le soobstoj zadevnih znamk, temveč tudi stopnja podobnosti znamk in proizvodov.

               61

               Intervenientka trdi, da razlogovanje tožeče stranke, v skladu s katerim verjetnost zmede ni upoštevno vprašanje, ker naj bi šlo zgolj za vprašanje varovanja zasebnih interesov imetnika znamke, temelji na napačni predpostavki, in sicer da namen relativnih razlogov za zavrnitev ni varovati interese potrošnikov, temveč zgolj interese imetnikov prejšnjih pravic.

               62

               Intervenientka poleg tega poudarja, da predpostavka o soobstoju znamk običajno vključuje obstoj verjetnosti zmede v javnosti zaradi morebitne interference znakov na trgu in da ni nobenega dvoma, da sporazum o soobstoju ne bi smel posegati v cilj varstva potrošnikov, ki ne bi smeli biti izpostavljeni verjetnosti zmede.

               63

               Ne glede na te preudarke naj bi bilo treba ugotoviti, da je predmet zahteve za ugotovitev ničnosti v obravnavani zadevi znamka Evropske unije, ki naj bi bila vsekakor tuja – in ne nacionalna – znamka, katere veljavnost naj bi segala v vse države Unije, ter da je poleg tega nacionalno znamko mogoče uspešno uveljavljati proti znamki Evropske unije. Ozemlje, upoštevno za ta spor, naj ne bi bila Italija, temveč Unija. Noben „pravni razmislek“ naj ne bi mogel biti tako nelogičen, da bi bilo na njegovi podlagi mogoče sklepati, da bi morebitno soglašanje z registracijo za le eno državo razširilo svoj obseg na 27 drugih držav članic.

               64

               Poleg tega naj bi bil datum vložitve zahteve za registracijo sporne znamke 12. februar 2007, tako da naj bi morebitna sprememba te znamke v italijansko nacionalno znamko na podlagi člena 112 Uredbe št. 207/2009 vsekakor nastala po sprejetju sporazuma. Iz tega naj bi izhajalo, da nacionalna znamka, ki bi nastala s tako spremembo, nikakor ne bi mogla obstajati skupaj z „razlikovalnimi znaki, ki sta jih [obe stranki] registrirali in/ali uporabljali do zdaj za proizvode iz mednarodnega razreda 29“ (točka 2 sporazuma), ker ob podpisu sporazuma, 4. maja 2000, ni obstajala. V zvezi s tem naj bi bilo sklicevanje na italijansko znamko, ki je enaka znamki tožeče stranke in ki naj bi bila predmet nacionalne registracije pod številko 1205683, brezpredmetno, saj naj bi šlo za znamko, ki je nastala po sprejetju sporazuma in katere zahteva za registracijo je bila vložena 22. novembra 2006, registrirana pa je bila 1. julija 2009, zato naj ne bi spadala med „razlikovalne znake, ki sta jih [obe stranki] registrirali in/ali uporabljali do zdaj za proizvode iz mednarodnega razreda 29“.

               65

               Nazadnje, poudariti naj bi bilo treba, da je tožeča stranka s svojim razlogovanjem, v skladu s katerim sporazum velja le v Italiji in zahteva za ugotovitev ničnosti ni dopustna, ker temelji na predhodnosti v Italiji, priznala, da lahko intervenientka njene znamke, ki so bile prijavljene ali registrirane zunaj italijanskega ozemlja, svobodno izpodbija, kar naj bi dokazovalo, da se težava ne nanaša na veljavnost ali dopustnost zahteve za ugotovitev ničnosti z vidika uporabe načela varovanja javnega interesa, temveč le na morebitno kršitev zasebnega interesa, ki temelji na obstoju zasebnega sporazuma, v zvezi s katerim naj EUIPO ne bi mogel biti pristojen.

               66

               Pri preučitvi drugega razloga za ugotovitev ničnosti je bilo že ugotovljeno, da sporazum ni vseboval nobenega izrecnega soglašanja intervenientke z registracijo sporne znamke kot znamke Evropske unije. Nato je bilo poudarjeno, da člen 53(3) Uredbe št. 207/2009 intervenientke ni oviral pri vložitvi zahteve za ugotovitev ničnosti sporne znamke na podlagi verjetnosti zmede. Tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga torej zaman vnovič trdi, da privolitev v soobstoj znamk v Italiji preprečuje uspešno uveljavljanje verjetnosti zmede proti sporni znamki.

               67

               Ne glede na to pa tožeča stranka trdi, da je presoja odbora za pritožbe, v skladu s katero naj bi morala za to, da bi lahko ovrgla zahtevo za ugotovitev ničnosti, dokazati ne le privolitev v soobstoj znamk, temveč tudi dejstvo, da je bil ta soobstoj mogoč zaradi neobstoja verjetnosti zmede, zmotna.

               68

               Tega stališča tožeče stranke ni mogoče sprejeti.

               69

               Na prvem mestu je treba poudariti, da odbor za pritožbe ni dejal, da bi tožeča stranka morala dokazati privolitev v soobstoj znamk, temveč je navedel, da bi tožeča stranka morala dokazati soobstoj teh znamk.

               70

               Na drugem mestu je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso sicer ni izključeno, da soobstoj prejšnjih znamk na trgu lahko morda zmanjša verjetnost zmede med dvema nasprotujočima si znamkama, vendar je to možnost mogoče upoštevati, le če je imetnik sporne znamke Evropske unije v postopku pred EUIPO zadostno dokazal, da navedeni soobstoj temelji na neobstoju verjetnosti zmede v upoštevni javnosti v zvezi s prejšnjimi znamkami, na katere se sklicuje, in prejšnjo znamko, na kateri temelji zahteva za ugotovitev ničnosti, pod pogojem, da so zadevne prejšnje znamke in nasprotujoče si znamke enake (glej v tem smislu sodbe z dne 11. maja 2005, Grupo Sada/UUNT – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, EU:T:2005:169, točka 86; z dne 7. novembra 2007, NV Marly/UUNT – Erdal (Top iX), T‑57/06, neobjavljena, EU:T:2007:333, točka 97; z dne 20. januarja 2010, Nokia/UUNT – Medion (LIFE BLOG), T‑460/07, EU:T:2010:18, točka 68, in z dne 10. aprila 2013, Höganäs/UUNT – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, neobjavljena, EU:T:2013:160, točka 48).

               71

               Odbor za pritožbe je torej pravilno štel, da bi morala tožeča stranka za izpodbijanje zahteve za ugotovitev ničnosti, ki temelji na verjetnosti zmede, dokazati ne le privolitev v soobstoj znamk, temveč tudi to, da je bil ta soobstoj mogoč zaradi neobstoja verjetnosti zmede, in sicer s predložitvijo dokazov, kot so mnenjske raziskave, izjave potrošniških organizacij ali drugih dokazov, česar pa ni storila.

               72

               Ta tožbeni razlog je torej treba zavrniti.

               73

               Ker noben tožbeni razlog ni utemeljen, je treba tožbo zavrniti.

         Stroški

               74

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               75

               Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi EUIPO in intervenientke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Agricola italiana alimentare SpA (AIA) se naloži plačilo stroškov.

                           A. M. Collins

                           M. Kancheva

                           J. Passer

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 2017.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. junija 2014.#SEK Zollagentur GmbH proti Hauptzollamt Gießen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof.#Carinska unija in skupna carinska tarifa – Nezakonita odstranitev blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora – Nastanek carinskega dolga.#Zadeva C‑75/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 12. junija 2014 (
            *1
         )
      „Carinska unija in skupna carinska tarifa — Nezakonita odstranitev blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora — Nastanek carinskega dolga“
      V zadevi C‑75/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija) z odločbo z dne 11. decembra 2012, ki je prispela na Sodišče 14. februarja 2013, v postopku

         SEK Zollagentur GmbH

      proti

         Hauptzollamt Gießen,
      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi A. Borg Barthet (poročevalec), predsednik senata, S. Rodin in F. Biltgen, sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za SEK Zollagentur GmbH T. Ulbrich, odvetnik,

               —

               za Evropsko komisijo B.‑R. Killmann in L. Keppenne, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 50 in 203 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 648/2005 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. aprila 2005 (UL L 117, str. 13, v nadaljevanju: Carinski zakonik).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo SEK Zollagentur GmbH (v nadaljevanju: SEK Zollagentur) in Hauptzollamt Gießen v zvezi z zahtevo za povračilo carinskih dajatev, ki jih prva dolguje, ker naj bi med tranzitnim postopkom odstranila zadevno blago izpod carinskega nadzora.

         Pravni okvir

               3

               Člen 4 Carinskega zakonika določa:
               „V tem zakoniku veljajo naslednje opredelitve:
               […]

                        (13)

                        ‚Carinski nadzor‘ pomeni splošne ukrepe carinskih organov za zagotovitev spoštovanja carinskih predpisov, po potrebi pa tudi drugih predpisov, ki veljajo za blago, zavezano carinskemu nadzoru;

                        (14)

                        ‚Carinska kontrola‘ pomeni posebna dejanja, ki jih izvajajo carinski organi za zagotovitev pravilne uporabe carinskih predpisov in druge zakonodaje v zvezi z vstopom, izstopom, tranzitom, prenosom in končno uporabo blaga, ki se giblje med carinskim območjem Skupnosti in tretjimi državami kot tudi v zvezi s prisotnostjo blaga, ki nima statusa Skupnosti; taka dejanja lahko vključujejo pregledovanje blaga, preverjanje podatkov iz deklaracije, preverjanje obstoja in avtentičnosti elektronskih ali pisnih dokumentov, pregledovanje poslovnih knjig in drugih evidenc, pregledovanje prevoznih sredstev, pregledovanje prtljage in drugih stvari, ki jih potniki nosijo s seboj ali na sebi, ter izvajanje uradnih preiskav in drugih podobnih dejanj.

                        (15)

                        ‚Carinsko dovoljena raba ali uporaba blaga‘ pomeni:

                                 (a)

                                 vnos blaga v carinski postopek,

                                 (b)

                                 vnos blaga v prosto cono ali prosto skladišče;

                                 (c)

                                 ponovni izvoz blaga s carinskega območja Skupnosti;

                                 (d)

                                 uničenje blaga;

                                 (e)

                                 odstop blaga državni blagajni.

                  […]

                        (20)

                        ‚Prepustitev blaga‘ pomeni dejanje, s katerim carinski organi prepustijo blago za namene, ki jih določa carinski postopek, v katerega je blago dano.

                  […]“

               4

               Člen 37(1) navedenega zakonika določa:
               „Blago, ki je vneseno na carinsko območje Skupnosti, je od trenutka vnosa predmet carinskega nadzora. Skladno z veljavnimi določbami je lahko predmet kontrole s strani carinskih organov.“

               5

               Člen 50 Carinskega zakonika določa:
               „Do pridobitve ene od carinsko dovoljenih rab ali uporab dobi blago, predloženo carini, takoj po predložitvi status blaga v začasni hrambi. To blago se v nadaljevanju imenuje ‚blago v začasni hrambi‘.“

               6

               Člen 91 Carinskega zakonika določa:
               „1.   Zunanji tranzitni postopek omogoča gibanje, od enega do drugega kraja na carinskem območju Skupnosti:

                        (a)

                        neskupnostnega blaga, ne da bi bilo to blago zavezano plačilu uvoznih ali drugih dajatev ali ukrepom trgovinske politike;

                  […]
               2.   Gibanje iz odstavka 1 poteka:

                        (a)

                        v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka; ali

                  […]“

               7

               Člen 92 Carinskega zakonika določa:
               „1.   Zunanji tranzitni postopek se konča in obveznosti imetnika so ustrezno izpolnjene, kadar je blago dano v postopek in namembni carinski urad izda zahtevane dokumente v skladu z določbami za ta postopek.
               2.   Carinski organi zaključijo postopek, če lahko na podlagi primerjave podatkov, s katerimi razpolaga urad za odpravo blaga, s podatki, ki jih ima na razpolago namembni urad, ugotovijo, da je bil postopek pravilno končan.“

               8

               Člen 96(1) tega zakonika določa:
               „Glavni zavezanec je imetnik postopka v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka. Odgovoren je za:

                        (a)

                        predložitev nedotaknjenega blaga namembnemu carinskemu uradu v predpisanem roku, pri čemer je dolžan spoštovati ukrepe, ki so jih carinski organi sprejeli za zagotovitev prepoznavanja;

                        (b)

                        spoštovanje določb skupnostnega tranzitnega postopka.“

               9

               Člen 201(1) navedenega zakonika določa:
               „Carinski dolg pri uvozu nastane:

                        (a)

                        sprostitvijo v prosti promet blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, ali

                  […]“

               10

               Člen 203 Carinskega zakonika določa:
               „1.   Carinski dolg pri uvozu nastane:

                        —

                        z nezakonito odstranitvijo blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora.

                  2.   Carinski dolg nastane v trenutku odstranitve blaga izpod carinskega nadzora.
               3.   Dolžniki so:

                        —

                        oseba, ki je odstranila blago izpod carinskega nadzora,

                  […]

                        —

                        po potrebi oseba, ki mora izpolniti obveznosti, izhajajoče iz zadrževanja blaga v začasni hrambi ali uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo dano to blago.“

               11

               Člen 236(1) navedenega zakonika določa:
               „Uvozne ali izvozne dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
               […]“

               12

               Člen 398 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1192/2008 z dne 17. novembra 2008 (UL L 329, str. 1), določa:
               „Osebe, ki želijo opravljati skupnostne tranzitne operacije, ne da bi morale blago in ustrezno tranzitno deklaracijo predložiti uradu odhoda ali na kakem drugem pooblaščenem mestu, lahko pridobijo status pooblaščenega pošiljatelja.
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               13

               Na carinsko območje Unije je bila 15. januarja 2010 vnesena pošiljka dvanajstih nosilcev za kolesa. Pošiljka je bila dana v začasno hrambo in imetnik tega skladišča je predložil blago carini in zanj predložil skupno deklaracijo.

               14

               Družba SEK Zollagentur je 17. januarja 2010 predložila deklaracijo za vnos nosilcev za kolesa v zunanji skupnostni tranzitni postopek. Do prepustitve nosilcev za kolesa za priglašeni postopek je prišlo istega dne.

               15

               Naslednji dan bi moral prevoznik, ki ga je pooblastila družba SEK Zollagentur, pooblaščeni pošiljatelj, v prostoru začasne hrambe prevzeti več pošiljk, vključno z navedenim blagom, in jih dobaviti prejemniku v Grevnu (Nemčija).

               16

               Ob dobavi pošiljke blaga je prejemnik ugotovil, da ta ni vsebovala nosilcev za kolesa, o čemer je obvestil namembni carinski urad.

               17

               Hauptzollamt Gießen je nato na družbo SEK Zollagentur naslovil dopis, v katerem jo je zaprosil za informacije v zvezi s krajem, v katerem so bili nosilci za kolesa. Ta družba je odgovorila, da nosilcev za kolesa 17. januarja 2010 ni bilo mogoče naložiti. Navedla je, da imetnik začasne hrambe pošiljk, ki so bile shranjene v njegovem skladišču, ni mogel shraniti tako, da bi jih bilo mogoče najti in jih vse predati prevozniku. To je razlog, zaradi katerega nosilci za kolesa niso bili predani prevozniku, kakor je bilo načrtovano, in so ostali v začasni hrambi.

               18

               Nosilci za kolesa so bili 1. februarja 2010, po začetku novega tranzitnega postopka, ponovno poslani. Prejemnik je nato navedeno blago sprostil v prosti promet pri namembnem carinskem uradu in plačal 2000 EUR uvoznih dajatev.

               19

               Hauptzollamt Gießen je tudi od družbe SEK Zollagentur zahteval plačilo tega zneska, ker naj bi s tem, da blaga med prvim tranzitnim postopkom ni predložila namembnemu uradu, to blago odstranila izpod carinskega nadzora.

               20

               Družba SEK Zollagentur je menila, da so bile zahtevane uvozne dajatve brez zakonske podlage in je na podlagi člena 236 Carinskega zakonika zahtevala njihovo vračilo. Trdila je namreč, da se je tranzitni postopek ne glede na deklaracijo, ki jo je vložila, začel šele z dejanskim prevzemom blaga pri imetniku skladišča. Tako se pred začetkom prevoza zunanji skupnostni tranzitni postopek ni začel, tako da naj bi bil edini subjekt, odgovoren za navedeno odstranitev, lastnik skladišča.

               21

               Družba SEK Zollagentur je po tem, ko je bil zavrnjen njen ugovor zoper odločbo o zavrnitvi zahteve za vračilo, vložila tožbo pri Finanzgericht Hessen, ki je potrdilo zavrnitev vračila z obrazložitvijo, da dajatev ni bilo mogoče vrniti, ker so bile zakonsko dolgovane. Pri Bundesfinanzhof je zato vložila revizijo.

               22

               V teh okoliščinah je Bundesfinanzhof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba upoštevne določbe Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, zlasti člen 50 te uredbe, razlagati tako, da je blago, ki ga carinski organ prepusti določeni osebi v začasno hrambo na odobrenem kraju, odstranjeno izpod carinskega nadzora, če je sicer zanj vložena deklaracija za zunanji tranzitni postopek, vendar dejansko ne spremlja izdanih dokumentov pri načrtovanem prevozu in ni predloženo namembnemu carinskemu organu?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je v takem primeru oseba, ki je kot pooblaščeni pošiljatelj blago dala v tranzit, dolžnik na podlagi prve alinee člena 203(3) Carinskega zakonika ali na podlagi četrte alinee člena 203(3) tega zakonika?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               23

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 50 in 203 Carinskega zakonika razlagati tako, da je treba šteti, da je blago v začasni hrambi odstranjeno izpod carinskega nadzora, če je sicer zanj vložena deklaracija za zunanji tranzitni postopek, vendar ne zapusti skladišča in ni predloženo namembnemu carinskemu organu, tranzitni dokumenti pa so bili temu organu predloženi.

               24

               Najprej je treba opredeliti trenutek, ko v skladu s carinskim zakonikom preneha začasna hramba blaga in se zanj začne postopek zunanjega skupnostnega tranzita.

               25

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba člen 50 Carinskega zakonika razlagati tako, da je neskupnostno blago, katerega carinsko deklaracijo so carinski organi sprejeli za njegov vnos v zunanji skupnostni tranzitni postopek in ki ima status blaga v začasni hrambi, vneseno v ta carinski postopek in tako pridobi carinsko dovoljeno rabo ali uporabo v trenutku njegove prepustitve (sodba Codirex Expeditie, C‑542/11, EU:C:2013:429, točka 55).

               26

               Blago, kakršno je to v postopku v glavni stvari, je tako lahko vneseno v postopek zunanjega skupnostnega tranzita šele po njegovi prepustitvi. Toda na podlagi podatkov predložitvenega sodišča je bila prepustitev blaga iz postopka v glavni stvari opravljena 17. januarja 2010, pri čemer je bilo torej to blago vneseno v carinski postopek zunanjega skupnostnega tranzita s tem dnem.

               27

               Za odgovor na tako preoblikovano prvo vprašanje je treba preveriti, ali je lahko blago, ki ni zapustilo skladišča, odstranjeno izpod carinskega nadzora, čeprav so bili tranzitni dokumenti namembnemu carinskemu uradu predloženi.

               28

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča pojem odstranitve izpod carinskega nadzora iz člena 203(1) Carinskega zakonika razumeti kot vsako dejanje ali opustitev, ki pristojnim carinskim organom preprečuje, čeprav začasno, dostop do blaga pod carinskim nadzorom in izvajanje nadzora, določenega s členom 37(1) Carinskega zakonika (sodbe D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, točka 47; Liberexim, C‑371/99, EU:C:2002:433, točka 55, in Hamann International, C‑337/01, EU:C:2004:90, točka 31).

               29

               Ker je v skladu s členom 96 Carinskega zakonika glavni zavezanec odgovoren za predložitev nedotaknjenega blaga namembnemu carinskemu uradu, je tranzitni dokument, na podlagi katerega se opravlja prevoz blaga, ki je v postopku zunanjega skupnostnega tranzita, nesporno bistven za dobro delovanje te ureditve. Tako odstranitev – čeprav le začasna – tega blaga lahko škodi ciljem navedene ureditve, saj preprečuje, v nasprotju s tem, kar določa člen 37 Carinskega zakonika, da bi carinske službe navedeno blago zasegle. Taka začasna odstranitev poleg tega otežuje tako opredelitev blaga, ki je predmet tranzitnega postopka, kot tudi določitev carinskega postopka, ki se za to blago uporablja (glej po analogiji sodbo British American Tobacco, C‑222/01, EU:C:2004:250, točka 52).

               30

               V enakih okoliščinah je treba začasno odstranitev tranzitnega dokumenta v zvezi z blagom, ki je navedeno na tem dokumentu, opredeliti kot odstranitev navedenega blaga izpod carinskega nadzora. V skladu z razlago, ki jo je Sodišče podalo v sodbah D. Wandel (EU:C:2001:69), Liberexim (EU:C:2002:433) in Hamann International (EU:C:2004:90), ta odstranitev dejansko pomeni tudi dejanje, katerega posledica je ta, da sta pristojnemu carinskemu organu preprečena – čeprav začasno – dostop do blaga pod carinskim nadzorom in izvajanje nadzora v skladu s carinskimi predpisi Unije (glej v tem smislu sodbo British American Tobacco, EU:C:2004:250, točka 53).

               31

               Prav tako je treba spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso za odstranitev blaga izpod carinskega nadzora zahteva le izpolnitev objektivnih pogojev, kakršen je fizični neobstoj blaga na dogovorjenem kraju skladiščenja v trenutku, ko namerava carinski organ navedeno blago pregledati (glej sodbi D. Wandel, EU:C:2001:69, točka 48, in Liberexim, EU:C:2002:433, točka 60).

               32

               Za odstranitev blaga izpod carinskega nadzora torej zadostuje, da je bilo blago objektivno odstranjeno izpod morebitnega nadzora, ne glede na to, ali je pristojni organ ta nadzor dejansko opravil ali ne (sodba British American Tobacco, EU:C:2004:250, točka 55).

               33

               Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 50 in 203 Carinskega zakonika razlagati tako, da je treba šteti, da je blago v začasni hrambi odstranjeno izpod carinskega nadzora, če je sicer zanj vložena deklaracija za zunanji tranzitni postopek, vendar ne zapusti skladišča in ni predloženo namembnemu carinskemu organu, tranzitni dokumenti pa so bili temu organu predloženi.

         Drugo vprašanje

               34

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 203(3) Carinskega zakonika razlagati tako, da je v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v katerih je blago odstranjeno izpod carinskega nadzora, oseba, ki je kot pooblaščeni pošiljatelj blago vnesla v carinski postopek zunanjega skupnostnega tranzita, dolžnik v skladu s to določbo.

               35

               Opozoriti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, če je bilo zadevno blago nezakonito odstranjeno izpod carinskega nadzora, ko je že bilo v postopku zunanjega skupnostnega tranzita, imetnik postopka, ki je glavni zavezanec v smislu člena 96(1) Carinskega zakonika, tisti, ki mora izpolniti obveznosti, izhajajoče iz uporabe navedenega postopka, in ki je dolžnik carinskega dolga v smislu člena 203(3), četrta alinea, tega zakonika, če se ne uporabljajo določbe prvih treh alinej tega odstavka (sodba Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, točka 33).

               36

               Če pa blago ob navedeni odstranitvi še ni bilo v postopku zunanjega skupnostnega tranzita, temveč je bilo še vedno v začasni hrambi, je dolžnik carinskega dolga, če se ne uporabljajo določbe prvih treh alinej člena 203(3), oseba, ki mora izpolniti obveznosti, izhajajoče iz zadrževanja blaga v začasni hrambi, in ki ima to blago po raztovarjanju zaradi njegove premestitve ali skladiščenja (glej v tem smislu sodbi United Antwerp Maritime Agencies et Seaport Terminals, C‑140/04, EU:C:2005:556, točka 39, in Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, točka 34).

               37

               Kot je bilo navedeno v točki 26 te sodbe, pa je bilo to blago vneseno v carinski postopek zunanjega skupnostnega tranzita. Tako je imetnica tega postopka, in sicer SEK Zollagentur, ki je kot pooblaščena pošiljateljica glavna zavezanka v smislu člena 96, dolžnica carinskega dolga v smislu člena 203(3), četrta alinea, tega zakonika, če se ne uporabljajo določbe prvih treh alinej tega odstavka, kar pa mora ugotoviti predložitveno sodišče.

               38

               Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 203(3), četrta alinea, Carinskega zakonika razlagati tako, da je v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v katerih je blago odstranjeno izpod carinskega nadzora, oseba, ki je kot pooblaščeni pošiljatelj blago vnesla v carinski postopek zunanjega skupnostnega tranzita, dolžnik v skladu s to določbo.

         Stroški

               39

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člena 50 in 203 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 648/2005 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. aprila 2005, je treba razlagati tako, da je treba šteti, da je blago v začasni hrambi odstranjeno izpod carinskega nadzora, če je sicer zanj vložena deklaracija za zunanji tranzitni postopek, vendar ne zapusti skladišča in ni predloženo namembnemu carinskemu organu, tranzitni dokumenti pa so bili temu organu predloženi.

                           2.

                           Člen 203(3), četrta alinea, Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 648/2005, je treba razlagati tako, da je v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v katerih je blago odstranjeno izpod carinskega nadzora, oseba, ki je kot pooblaščeni pošiljatelj blago vnesla v carinski postopek zunanjega skupnostnega tranzita, dolžnik v skladu s to določbo.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 7. novembra 2000. # The Queen proti Secretary of State for the Environment, Transport and the Regions, ex parte First Corporate Shipping Ltd, ob udeležbi World Wide Fund for Nature UK (WWF) in Avon Wildlife Trust. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Divisional Court) - Združeno kraljestvo. # Zadeva C-371/98.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1972. # Boehringer Mannheim GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 7-72.


Sodba Sodišča z dne 9. decembra 2003. # Erich Gasser GmbH proti MISAT Srl. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Innsbruck - Avstrija. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-116/02.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 9. decembra 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 79/409/EGS - Ohranjanje prostoživečih ptic - Lov z limanicami. # Zadeva C-79/03.

text:
      Zadeva C-79/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Španiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 79/409/EGS – Ohranjanje prostoživečih ptic – Lov z limanicami“
      Povzetek sodbe
      1.        Okolje – Ohranjanje prostoživečih ptic – Direktiva 79/409 – Izvršitev držav članic – Odstopanje od prepovedi ubitja in ujetja
            zaščitenih vrst – Preprečevanje resne škode na posevkih – Pogoj – Neobstoj druge zadovoljive rešitve
      (Direktiva Sveta 79/409, člen 9(1)(a))
      2.        Okolje – Ohranjanje prostoživečih ptic – Direktiva 79/409 – Izvršitev držav članic – Odstopanje od prepovedi ubitja in ujetja
            zaščitenih vrst – Pogoj – Ujetje v majhnem številu – Merila
      (Direktiva Sveta 79/409, člen 9(1)(c))
      1.        Odstopanje od člena 8 Direktive 79/409 o ohranjanju prostoživečih ptic, ki prepoveduje uporabo vseh sredstev, naprav ali načinov
         za množično ali neselektivno ujetje ali lov, je pod pogoji iz člena 9(1) navedene direktive mogoče dopustiti, le če ni druge
         zadovoljive rešitve in iz razlogov, ki so izčrpno našteti v členu 9(1), točke od a do c, te direktive, med katerimi je preprečitev
         resne škode na posevkih.

      (Glej točko 24.)
      2.        Pri presoji, ali odstopanje, ki ga je na podlagi člena 9(1), točka c, Direktive 79/409 o ohranjanju prostoživečih ptic dopustila
         država članica, izpolnjuje pogoj, da gre za ujetje zadevnih ptic v majhnem številu, lahko Sodišče, kadar ni bil predložen
         noben drug nasproten znanstveni dokaz, kot podlago uporabi mnenja odbora ORNIS, odbora za prilagajanje navedene direktive
         tehničnemu in znanstvenemu napredku, ustanovljenega v skladu s členom 16 te direktive, zaradi njihove priznane znanstvene
         vrednosti. Tako je mnenje, ki določa merilo majhnega števila, čeprav za države članice ni pravno zavezujoče.

      (Glej točko 41.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 9. decembra 2004(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 79/409/EGS – Ohranjanje prostoživečih ptic – Lov z limanicami“
      V zadevi C-79/03,
      katere predmet je tožba zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložena 21. februarja 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa G. Valero Jordana, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Španiji, ki jo zastopa N. Díaz Abad, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann (poročevalec), J. Makarczyk, P. Kūris in J. Klučka, sodniki,
      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. septembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču Evropskih skupnosti predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Španija, s tem da je
         na ozemlju avtonomne pokrajine Valencia (Španija) dopustila lov z limanicami na tako imenovani način parany, ni izpolnila
         obveznosti iz členov 8(1) in 9(1) Direktive Sveta 79/409/EGS z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL L 103,
         str. 1, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Parany je sistem za lov na ptice. Sestavlja ga več limanic, nameščenih na drevo, ki zaradi predvajanega ptičjega petja privlači
         lovljene ptice. Ko se ptica dotakne limanice, ponavadi izgubi sposobnost letenja, zato jo lovec lahko ujame in ubije.

       Skupnostno pravo
      3        Člen 8(1) Direktive določa, da „[d]ržave članice za lov na ptice ter njihovo ujetje ali ubitje po tej direktivi prepovejo
         uporabo vseh sredstev, naprav ali načinov, zlasti tistih iz Priloge IV, točka a, ki se uporabljajo za množično neselektivno
         ujetje ali ubitje ptic ali ki bi lokalno lahko povzročili izginotje vrste“.

      4        Priloga IV, točka a, k Direktivi omenja med drugim limanice.

      5        Člen 9(1) Direktive predvideva možnost odstopanja od določb členov 5, 6, 7 in 8, kadar ni na voljo druge zadovoljive rešitve
         iz razlogov, navedenih v točkah od a do c. Tako odstopanje je še posebej mogoče zaradi „preprečitev resne škode na posevkih
         […]“ [iz točke a, tretja alinea] ali „dopustitve ujetja, posedovanja ali druge sprejemljive oblike uporabe določenih ptic
         v majnem številu pod strogo nadzorovanimi pogoji in na selektivni podlagi“ [iz točke c].

       Nacionalno pravo
      6        Uredba 135/2000, ki jo je 12. septembra 2000 sprejela vlada Valencie, v avtonomni pokrajini Valencia uvaja sistem za izjemno
         izdajanje dovoljenj za lov na drozge na način parany (v nadaljevanju: uredba vlade 135/2000). Ta uredba vlade določa:

      –        pogoje, ki jim mora izpolnjevati parany, zlasti razmik med limanicami in značilnosti limanice, ki se lahko uporablja;
      –        vrsto ptic, ki jih je dovoljeno ujeti: cikovti (turdus philomelos), vinski drozgi (turdus iliacus), brinovke (turdus pilaris) in cararji (turdus viscivorus);

      –        lovsko sezono in v katerih delih dneva je lov dovoljen;
      –        največji ulov z enim paranyjem.
      7        Ta uredba vlade je bila razveljavljena s sodbo Tribunal Superior de Justicia avtonomne pokrajine Valencie z dne 26. septembra
         2002. Proti tej sodbi je avtonomna vlada Valencie pri Tribunal Supremo vložila kasacijsko pritožbo.

       Predhodni postopek
      8        Ker je Komisija prejela pritožbe v zvezi z izvajanjem lova na način parany v avtonomni pokrajini Valencia, je to vprašanje
         uvrstila na dnevni red sestanka o okolju, ki je bil v Madridu 12. in 13. novembra 1998. Na tem sestanku so španski organi
         priznali, da so tako izvajanje dovolili na podlagi odstopanj, predvidenih v členu 9(1)(a) Direktive, ker ni bilo zadovoljivejših
         rešitev za preprečitev škode na posevkih.

      9        Glede na to, da Kraljevina Španija s tem, da je v avtonomni pokrajini Valencia dopustila izvajanje lova na način parany, in
         s tem, da pri odstopanjih, ki so jih v tej pokrajini dopustili, ni upravičila neobstoja druge zadovoljive rešitve, ni izpolnila
         obveznosti na podlagi členov 9(1) in 8(1) Direktive, ji je Komisija 25. oktobra 2000 poslala pisni opomin.

      10      Španska vlada je z dopisom z dne 20. decembra 2000 Komisiji odgovorila, da si je vlada avtonomne pokrajine Valencia zlasti
         pri zakonu 40/97, ki prenaša člen 9(1), točka c, Direktive v španski pravni red, prizadevala, da bi dala lovu na drozge s
         paranyji ustrezen pravni okvir, ki bi ob upoštevanju načela omejevanja, selektivnosti in ustreznega nadzora zagotavljal njegovo
         izvajanje. Zato je vlada omenjene pokrajine sprejela uredbo 135/2000.

      11      Španski organi so med sestankom s predstavniki Komisije v maju 2001 pojasnili, da je lov z limanicami v regiji Valencia močno
         ukoreninjen in da bi njegova prepoved lahko izzvala družbeno nezadovoljstvo. Po mnenju teh organov ni bilo drugih načinov,
         ki bi omogočili izognitev škodi na posevkih.

      12      Komisija je 26. julija 2001 izdala obrazloženo mnenje, v katerem je v bistvu povzela očitke iz opomina in Kraljevini Španiji
         določila dvomesečni rok za sprejetje ustreznih ukrepov za uskladitev z obveznostmi iz Direktive.

      13      V odgovoru z dne 28. septembra 2001 je španska vlada ponovila in dopolnila predhodno navedene trditve v prid izvajanja spornega
         lova.

      14      Ker je Komisija menila, da bo Kraljevina Španija s kršitvijo Direktive nadaljevala, se je odločila za vložitev te tožbe.

       Tožba
      15      Komisija navaja, da lov na drozge na način parany ni selektiven in da ga ni mogoče upravičiti niti na podlagi preprečitve
         resne škode na posevkih iz člena 9(1)(a) Direktive niti na podlagi ujetja določenih ptic v majhnem številu iz iste določbe,
         točka c).

       Neselektivnost lova na način parany
       Trditve strank
      16      Komisija trdi, da kljub ukrepom, ki so jih sprejeli španski organi in se nanašajo med drugim na velikost paranyja, namestitev
         limanic, predvajanje ptičjega petja in na dolžnost lastnikov paranyjev, da očistijo in spustijo na prostost ujete ptice, ki
         niso drozgi, je lov z limanicami način za neselektivno ujetje, ki ga prepoveduje člen 8 Direktive. Učinek omenjenih ukrepov
         naj namreč ne bi bil preprečitev ujetja tiste vrste ptic, za katere ne velja sistem izjem.

      17      Španska vlada navaja, da so limanice, kot je navedeno v uvodnih izjavah uredbe vlade 135/2000, same po sebi neselektivne,
         vendar če se jih pravilno uporabi, v skladu s pogoji in z omejitvami iz te uredbe vlade, postanejo povsem selektiven način
         lova. Tako naj bi bil kakršen koli ulov posameznih ptic, ki ne pripadajo vrstam, ki jih je dovoljeno loviti z limanicami,
         le slučajen. Dolžnost, ki jo lovcem nalaga uredba vlade 135/2000, da morajo očistiti vse ptice, ki so slučajno ujete, in jih
         spustiti na prostost, naj bi zagotavljala selektivnost lova na način parany.

       Presoja Sodišča
      18      Treba je opozoriti, da člen 8(1) Direktive glede lova na ptice, njihovega ujetja ali ubitja predvideva, da države članice
         prepovejo uporabo vseh sredstev, naprav ali načinov, zlasti tistih iz Priloge IV(a) k Direktivi, med katerimi so limanice.

      19      Torej ni sporno, da lov na drozge s pomočjo limanic, kot ga organizirajo v avtonomni pokrajini Valencia, ne omogoča, da bi
         se izognili ujetju ptic, ki niso drozgi. V zvezi s tem iz tretjega poročila španske ornitološke družbe o lovu na drozge na
         način parany v avtonomni pokrajini Valencia (v nadaljevanju: poročilo SEO/BirdLife), ki je bilo sestavljeno septembra 2001
         v okviru spora pred Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana in ga je v spis te zadeve vložila Komisija, izhaja,
         da se med pticami, ujetimi na omenjeni način, razmerje med drozgi in pticami drugih vrst giblje v razponu od 1,24 do 4. Sicer
         pa v spisu Sodišča ni nobenega nasprotnega dokaza.

      20      Iz navedenega izhaja, da temelji lov s paranyji na načinu neselektivnega lova. Dejstvo, da so lovci, kadar se ptice, ki niso
         navedene v uredbi vlade 135/2000, ujamejo na limanice, te ptice dolžni očistiti in jih spustiti na prostost, ni tako, da bi
         se lahko podvomilo o neselektivnosti omenjenega načina lova.

      21      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da za lov na način parany velja prepoved iz člena 8(1) Direktive.

       Preprečitev resne škode na posevkih iz člena 9(1)(a) Direktive kot upravičenje lova na način parany
       Trditve strank
      22      Komisije navaja, da v obravnavanem primeru niso izpolnjeni pogoji, ki lahko na podlagi člena 9(1), točka a, Direktive upravičijo
         odstopanje od prepovedi iz člena 8(1) te direktive, ki omogoča ujetje ptic s pomočjo limanic. Prvič, obstajale naj bi druge
         zadovoljive rešitve za preprečitev zatrjevane resne škode, ki jo oljčnim nasadom in vinogradom povzročajo drozgi. Lov s puško
         ali uporaba plašilnih topov naj bi namreč uspešno uporabljali v drugih španskih avtonomnih pokrajinah. Drugič, Komisija izpodbija
         obseg škode, na katero se sklicuje španska vlada. Tako populacije drozgov, na katere se nanaša sistem izjem glede lova, ki
         ga uvaja uredba vlade 135/2000, kot tudi dnevna količina rastlinske hrane, ki jo užijejo te ptice, naj bi bile precenjene.
         Tretjič, po mnenju Komisije se zemljepisni koncentraciji dovoljenj za uporabo paranyjev ter oljčnih nasadov in vinogradov
         ne ujemata.

      23      Španska vlada navaja, da alternativne rešitve, ki jih je za preprečitev škode na posevkih navedla Komisija, niso zadovoljive.
         Cena plašilnih topov naj bi bila previsoka glede na utrpljeno škodo in njihova uporaba bi lahko povzročala požare. Uporaba
         pušk bi povzročila povečanje števila dovoljenj za lov in podaljšanje sezone lova. To bi še toliko bolj prizadelo ravnovesje
         med divjimi pticami, ki živijo na zadevnem ozemlju, ker ravnanja valencijskega lovca ni mogoče primerjati z ravnanjem lovca
         iz drugih avtonomnih pokrajin. V zvezi z obsegom škode na vinogradih in oljčnih nasadih španska vlada trdi, da so njene trditve
         o tem pravilne ter da Komisija v mnenjih ni upoštevala vseh upoštevnih elementov.

       Presoja Sodišča
      24      Treba je opomniti, da je odstopanje od člena 8 Direktive pod pogoji iz člena 9(1) Direktive mogoče dopustiti samo, če ni druge
         zadovoljive rešitve, in iz razlogov, ki so izčrpno našteti v tem členu 9(1), od točke a do točke c, (glej zlasti sodbo z dne
         8. julija 1987 v zadevi Komisija proti Italiji, 262/85, Recueil, str. 3073, točka 7) in med katerimi je preprečitev resne
         škode na posevkih.

      25      V zvezi s tem je treba poudariti, da v drugih španskih regijah, kot sta Castille-La Manche in predvsem Andaluzija, v katerih
         so obsežni oljčni nasadi in vinogradi ter v katerih je tudi velika populacija drozgov, lov z limanicami ni dovoljen. Drozge
         je dovoljeno loviti s puško, ki je selektivno sredstvo za ubitje. Vendar pa ne kaže, da bi oljčni nasadi in vinogradi v omenjenih
         regijah utrpeli večjo škodo kot taki nasadi v avtonomni pokrajini Valencia.

      26      Trditev španske vlade, da bi zamenjava lova na drozge s paranyji z lovom s puško zaradi povečanja števila pušk in dni lova,
         ki bi ga ta zamenjava povzročila, privedla do vznemirjanja drugih vrst divjih ptic do take mere, da bi se njihove populacije
         zmanjšale, ni podprta z nobenim dokazom v spisu tega postopka. V zvezi s tem je treba poudariti, kot priznava celo španska
         vlada, da se v avtonomni pokrajini Valencia sočasno in brez problema lovi rdeče jerebice, ki se jih sme loviti v smislu člena
         7 in Priloge II, del 1, k Direktivi, in drozge. Ta okoliščina brez drugih upoštevnih podatkov v nasprotnem smislu ni v prid
         sicer zatrjevanega posebnega ravnanja valencijskih lovcev.

      27      Poleg tega iz preambule uredbe vlade 135/2000 izhaja, da je neobstoj drugih zadovoljivejših rešitev od lova na drozge s paranyji
         prej povezan z dejstvom, da gre pri takem lovu za izročilo, ki je v avtonomni pokrajini Valencia močno utrjeno, kot pa s preprečevanjem
         resne škode na posevkih.

      28      Sicer pa ni nihče izpodbijal dejstva, da je 80 % paranyjev na ozemlju avtonomne pokrajine Valencia nameščenih v provinci Castellón,
         med temi jih je 69,5 % na območjih brez oljčnih nasadov in vinogradov. Tako se zdi, da upravičevanje, da gre za preprečitev
         resne škode na omenjenih nasadih, ni v skladu s tako okoliščino.

      29      V takih okoliščinah ni mogoče šteti za dokazano, da ni drugih zadovoljivih rešitev za preprečitev resne škode na posevkih,
         kot je lov na način parany, niti da je tak cilj razlog za omenjeni način lova.

      30      Iz tega izhaja, da na podlagi člena 9(1), točka a, Direktive lov na način parany ni upravičen.

      31      Tožbi Komisije je treba torej v tem delu ugoditi.

       Ujetje določenih ptic v majhnem številu iz člena 9(1), točka c, Direktive kot upravičenje lova na način parany
       Trditve strank
      32      Po mnenju Komisije obravnavani lov ne izpolnjuje niti pogoja, da gre za selektivno ujetje, niti pogoja, da se nanaša na ptice
         v majhnem številu v smislu člena 9(1), točka c, Direktive.

      33      Španska vlada odgovarja, da predstavlja tak lov z limanicami, kot ga ureja uredba vlade, selektivni način lova. Poleg tega
         bi bilo zaradi razmerja med številom drozgov, ki se jih sme loviti z limanicami, in skupnim številom drozgov, ki živijo na
         ozemlju avtonomne pokrajine Valencia treba šteti, da je omenjeni lov sprejemljiva oblika uporabe določenih ptic v majhnem
         številu.

       Presoja Sodišča
      34      Treba je spomniti, da mora biti za to, da bi bilo v državi članici uvedeno odstopanje od prepovedi uporabe limanic za ujetje
         ptic v skladu s členom 9(1), točka c, Direktive, to odstopanje vedno izvedeno selektivno in zajemati samo ujetje ptic v majhnem
         številu (glej v tem smislu sodbo z dne 27. aprila 1988 v zadevi Komisija proti Franciji, 252/85, Recueil, str. 2243, točka
         28).

      35      V obravnavanem primeru je treba najprej ugotoviti, ali je ta zadnji pogoj dejansko izpolnjen.

      36      V zvezi s tem je v „Drugem poročilu [Komisije] o izvajanju Direktive 79/409/EGS o ohranjanju prosto živečih ptic“ (COM(93)
         572 konč., 24. november 1993) navedeno, da je treba v skladu z delom odbora ORNIS šteti za „majhno število“ vsako število,
         ki je pri vrstah, ki se jih ne sme loviti, nižje od 1 % od skupne letne umrljivosti zadevne populacije (srednja vrednost)
         in pri vrstah, ki se jih sme loviti, v višini 1 %, pri čemer pomeni „zadevna populacija“ pri selitvenih vrstah populacijo
         regij, iz katerih prihajajo med izvajanjem odstopanja glavni deleži populacij, ki gredo prek regije, v kateri se izvaja odstopanje.
         Odbor ORNIS je odbor za prilagajanje Direktive tehničnemu in znanstvenemu napredku ter je bil ustanovljen v skladu s členom
         16 te direktive. Sestavljajo ga predstavniki držav članic, predseduje pa mu predstavnik Komisije.

      37      V Poročilu SEO/BirdLife je omenjeno, da je v najbolj izčrpni knjigi o naravni zgodovini ptic zahodne paleoarktične regije
         (The BIRDS of Western Paleartic: Cramp 1988, Snow et Perrins 1988) navedeno, da se letna stopnja umrljivosti cikavta giblje
         od 40 do 54 %, letna stopnja umrljivosti vinskega drozga pa od 57 do 58 %.

      38      Ugotovljeno je torej, da šteje populacija drozgov iz regij, iz katerih prihajajo glavni deleži populacij selitvenih vrst,
         okoli 16 milijonov cikavtov in 5,9 milijona vinskih drozgov. Pri cikavtih naj število, enako 1 % od skupne letne umrljivosti
         te vrste, ne bi presegalo 86.400 osebkov, pri vinskem drozgu pa to naj ne bi presegalo 34.200 osebkov.

      39      Prav tako ni sporno, da so v letu 2001 dovoljenja za lov na način parany, ki so jih izdali pristojni organi avtonomne pokrajine
         Valencia, pokrivala ulov do 429.600 posameznih ptic.

      40      Kaže torej, da ne glede na razmerje med številom ujetih cikavtov in vinskih drozgov število drozgov, pri katerih je lov na
         način parany dovoljen, občutno presega prag majhnega števila, ki ga je določil odbor ORNIS in na katerega se sklicuje Komisija.

      41      Čeprav je res, da za državo članico merilo majhnega števila, kot ga je izdelal odbor ORNIS, ni pravno zavezujoče, ga v obravnavanem
         primeru zaradi priznane znanstvene vrednosti, ki jo imajo mnenja tega odbora, in ker ni bil predložen noben drug nasprotni
         znanstveni dokaz, Sodišče lahko uporabi kot osnovo pri presoji, ali odstopanje, ki ga je na podlagi člena 9(1), točka c, Direktive
         dopustila tožena država članica, izpolnjuje pogoj, da gre za ujetje zadevnih ptic v majhnem številu (glej v tem smislu sodbo
         z dne 19. maja 1998 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-3/96, Recueil, str. I-3031, točki 69 in 70).

      42      Iz navedenega in zlasti iz točke 40 te sodbe izhaja, da lov na način parany, kot se izvaja v avtonomni pokrajini Valencia,
         ne izpolnjuje tega pogoja.

      43      Zato je treba sprejeti tudi očitek Komisije, da lov na način parany ni v skladu z zahtevami iz člena 9(1), točka c, Direktive.

      44      Glede na navedeno in ne da bi bilo treba preučiti druge trditve za utemeljitev tega očitka, je treba ugotoviti, da Kraljevina
         Španija, s tem da je na ozemlju avtonomne pokrajine Valencia dopustila lov z limanicami na tako imenovani način parany, ni
         izpolnila obveznosti na podlagi členov 8(1) in 9(1) Direktive.

       Stroški
      45      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         da se Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Španija, s tem da je na ozemlju avtonomne pokrajine Valencia dopustila lov z limanicami na tako imenovani način
            parany, ni izpolnila obveznosti iz členov 8(1) in 9(1) Direktive Sveta 79/409/EGS z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto
            živečih ptic.
      2)      Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.