title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 11. decembra 2015.#Republika Finska proti Evropski komisiji.#EKSRP – Izdatki, izključeni iz financiranja – Razvoj podeželja – Enkratni finančni popravek – Upravičenost odhodkov za nakup rabljenih strojev in opreme – Sistem odstopanja za mikro, mala in srednja podjetja – Člen 55(1) Uredbe (ES) št. 1974/2006.#Zadeva T-124/14.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 11. decembra 2015 (
            *
         )
      „EKSRP — Izdatki, izključeni iz financiranja — Razvoj podeželja — Enkratni finančni popravek — Upravičenost izdatkov za nakup rabljenih strojev in opreme — Sistem odstopanja za mikro, mala in srednja podjetja — Člen 55(1) Uredbe (ES) št. 1974/2006“
      V zadevi T‑124/14,

         Republika Finska, ki jo zastopata J. Heliskoski in S. Hartikainen, zastopnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Evropski komisiji, ki jo zastopajo P. Aalto, J. Aquilina, P. Rossi in T. Sevón, agenti,
      tožena stranka,
      katere predmet je predlog za razglasitev ničnosti Izvedbenega sklepa 2013/763/EU Komisije z dne 12. decembra 2013 o izključitvi nekaterih odhodkov držav članic iz naslova Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS), Evropskega kmetijskega jamstvenega sklada (EKJS) in Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) iz financiranja Evropske unije (UL L 338, str. 81) v delu, v katerem iz financiranja Unije iz EKSRP izključuje nekatere izdatke Republike Finske v znesku 927.827,58 EUR zaradi njihove neskladnosti s predpisi Unije,
      SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi M. Prek, predsednik, I. Labucka, sodnica, in V. Kreuschitz (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: C. Heeren, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. junija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Evropska komisija je med 23. in 27. majem 2011 na Finskem izvedla pregled na kraju samem (poizvedba RD1/2011/805/FI) v zvezi z ukrepom M312 „Ustvarjanje in razvoj mikropodjetij“.

               2

               Komisija je z dopisom z dne 9. septembra 2011 finskim organom v skladu s členom 11(1) Uredbe Komisije (ES) št. 885/2006 z dne 21. junija 2006 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1290/2005 glede akreditacije plačilnih agencij in drugih organov ter potrditve obračunov EKJS in EKSRP (UL L 171, str. 90) sporočila svoje ugotovitve na podlagi pregleda na kraju samem. V tem sporočilu je Komisija predstavila razloge, zaradi katerih je menila, da finski organi pri financiranju izdatkov za razvoj podeželja od proračunskega leta 2007 niso spoštovali nekaterih zahtev prava Evropske unije, med katerimi so tiste iz člena 55(1) Uredbe Komisije (ES) št. 1974/2006 z dne 15. decembra 2006 o podrobnih pravilih glede uporabe Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) (UL L 368, str. 15), kakor je bila spremenjena, in te organe pozvala, naj opredelijo pogoje, pod katerimi štejejo, da so izdatki za nakup rabljene opreme upravičeni. Poleg tega je Komisija opozorila na pomanjkljivost preverjanja smiselnosti stroškov, povezanih z nakupom določene rabljene opreme, v smislu člena 26(2)(d) Uredbe Komisije (ES) št. 1975/2006 z dne 7. decembra 2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja (UL L 368, str. 74).

               3

               Republika Finska je z dopisom z dne 3. novembra 2011 Komisiji odgovorila, da meni, da je ravnala v skladu s predpisi Unije, zlasti s členom 55 Uredbe št. 1974/2006, ker je ta člen države članice pooblastil za določitev pogojev, v katerih se nakup rabljene opreme lahko šteje za upravičen izdatek. Na Finskem naj bi bila ta možnost uporabljena s členoma 23 in 35 odloka št. 632/2007, s katerim so bili hkrati določeni pogoji za dodelitev pomoči.

               4

               Komisija je z dopisom z dne 16. januarja 2012 finske organe pozvala na dvostranski sestanek v Bruselj (Belgija), ki je bil 2. februarja 2012. Z dopisom z dne 29. februarja 2012 je Komisija finskim organom posredovala zapisnik tega sestanka v smislu člena 11(2) Uredbe št. 885/2006 in zahtevo po dodatnih informacijah. Komisija je v prilogi 1 k temu dopisu na eni strani navedla razloge, zaradi katerih je menila, da odlok št. 632/2007 ni združljiv z zahtevami iz člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006, in na drugi strani ponovila svojo kritiko v zvezi s pomanjkljivim preverjanjem smiselnosti stroškov, povezanih z nakupom določene rabljene opreme.

               5

               Finski organi so 27. aprila 2012 podali pripombe v zvezi z zapisnikom sestanka z dne 2. februarja 2012 in odgovor na zahtevo po informacijah.

               6

               Komisija je 13. maja 2013 finskim organom posredovala uradno obvestilo z dne 6. maja predhodnega leta v smislu člena 11(2), tretji pododstavek, in člena 16(1) Uredbe št. 885/2006, s katerim je napovedala finančni popravek v skupnem znesku 927.827,58 EUR za obdobje od 9. septembra 2009 do 15. oktobra 2012. Komisija je navedla razloge, zaradi katerih je menila, da finski organi glede pomoči za nakup rabljene opreme niso spoštovali zahtev iz člena 55(1) Uredbe Komisije (ES) št. 1974/2006 in člena 26(2)(d) Uredbe št. 1975/2006.

               7

               Republika Finska je 19. junija 2013 na podlagi člena 16 Uredbe št. 885/2006 spravnemu organu predložila zahtevek za spravo. Ta organ je z dopisom z dne 5. septembra 2013 sporočil, da o tem zahtevku ne bo odločal, saj je bil znesek, na katerega se nanaša finančni popravek, manjši od 1 milijona EUR.

               8

               Komisija je v točki 17.1 zbirnega poročila z dne 18. novembra 2013 navedla, da na eni strani v zvezi z upravičenostjo pomoči za nakup rabljene opreme praksa finskih organov ni izpolnjevala pogojev iz člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006, ker Republika Finska ni opredelila in ustrezno utemeljila posebnih primerov, v katerih je bila rabljena oprema izjemoma upravičena do financiranje iz EKSRP. Nasprotno, zadevne določbe odloka št. 632/2007 naj bi določale splošno možnost za vlaganje v rabljeno opremo, katerega upravičenost bi se presodila od primera do primera po nejasnem merilu možnosti, „ki je najugodnejša z gospodarskega vidika“. Na drugi strani je Komisija ugotovila, da je bilo preverjanje smiselnosti stroškov financiranja rabljene opreme pomanjkljivo in ni ustrezalo zahtevam iz člena 26(2)(d) Uredbe št. 1975/2006. Ugotovila je, da bi bilo treba za pomoči za nakup rabljene opreme uporabiti finančni popravek v višini 100 %, kar ustreza znesku 927.827,58 EUR. Komisija je v zvezi s pomanjkljivim preverjanjem smiselnosti stroškov financiranja rabljene opreme predlagala finančni popravek v višini 10 %, kar ustreza znesku 14.208,31 EUR, kar pa bi bilo v celoti zajeto s prvim finančnim prispevkom.

               9

               Komisija je 12. decembra 2013 sprejela Izvedbeni sklep 2013/763/EU o izključitvi nekaterih odhodkov držav članic iz naslova Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS), Evropskega kmetijskega jamstvenega sklada (EKJS) in Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) iz financiranja Evropske unije (UL L 338, str. 81) (v nadaljevanju: izpodbijani sklep). Ta sklep je bil Republiki Finski vročen 13. decembra 2013 pod referenčno številko C(2013) 8743.

               10

               Komisija je v izpodbijanemu sklepu ob sklicevanju na „zbirno poročilo [z dne 18. novembra 2013]“ (uvodna izjava 6 izpodbijanega sklepa) kot neupravičene izključila izdatke za proračunska leta od 2009 do 2012, ki jih je prijavila Republika Finska za nakup rabljene opreme v okviru ukrepa „Razvoj podeželja EKSRP os 1 + 3 – ukrepi, usmerjeni v naložbe (2007–2013)“. Finančni popravek v skupnem znesku 927.827,58 EUR je opredeljen kot „enkraten“ v delu, v katerem je utemeljen z „[n]eizpolnjevanjem člena 55 Uredbe 1974/2006“. V delu, v katerem ta finančni popravek temelji na „[p]omanjkljivosti pri preverjanju razumnosti stroškov“, je opredeljen kot „pavšal“ po stopnji 10 %, ki ustreza znesku 14.208,31 EUR, vendar nima „[f]inančnega vpliva“ (glej člen 1 v povezavi s Prilogo k izpodbijanemu sklepu, str. 98 in 99).

         Postopek in predlogi strank

               11

               Republika Finska je 19. februarja 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

               12

               Splošno sodišče (četrti senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da bo začelo ustni postopek.

               13

               Stranke so podale ustne navedbe in odgovore na ustna vprašanja Splošnega sodišča na obravnavi 12. junija 2015.

               14

               Republika Finska Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijani sklep razglasi za ničen v delu, v katerem Komisija od nje zahteva vračilo finančnih sredstev v znesku 927.827,58 EUR;

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               15

               Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne kot neutemeljeno;

                        —

                        Republiki Finski naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Predmet spora

               16

               V utemeljitev tožbe Republika Finska navaja en sam tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006.

               17

               V zvezi s tem je treba pojasniti, da je Republika Finska v repliki potrdila, da se njena tožba nanaša le na enkraten finančni popravek, ki je bil uporabljen v izpodbijanem sklepu. To potrjuje tožbeni razlog, naveden v tožbi, ki se sklicuje izključno na člen 55(1) Uredbe št. 1974/2006, ne pa na člen 26(2)(d) Uredbe št. 1974/2006, s katerim je bil utemeljen pavšalni finančni popravek. Zato je predmet tega spora omejen na zakonitost uporabe člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006 s strani Komisije za utemeljitev tega enkratnega finančnega popravka.

               18

               Republika Finska meni, da Komisija ni upoštevala povezave med členom 55(1), prvi pododstavek, točka (b), Uredbe št. 1974/2006 (v nadaljevanju: prvi pododstavek) in drugim pododstavkom iste določbe (v nadaljevanju: drugi pododstavek). Države članice naj bi imele na podlagi te določbe široko polje proste presoje pri odločanju o upravičenosti nekaterih rabljenih strojev in opreme, ker drugi pododstavek ne določa meril, na podlagi katerih bi se lahko opredelilo, ali je pomoč za nakup rabljenih strojev in opreme lahko „ustrezno utemeljena“. Ta uredba naj prav tako ne bi zahtevala, naj država članica natančno opredeli vsak posamezen primer, v katerem je nakup materiala ali rabljene opreme upravičen. Poleg tega naj bi člen 71(3), prvi pododstavek, Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 z dne 20. septembra 2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) (UL L 277, str. 1) izrecno določal, da se pravila o upravičenosti odhodkov določijo na nacionalni ravni. Države članice naj bi bile pristojne tudi za določitev natančnejših meril za opredelitev primerov, v katerih je ustrezno utemeljeno, da se spodbudi nakup rabljene opreme. Po mnenju Republike Finske sta pojma „ustrezno utemeljeni primer“ in „pogoji za upravičenost“ tesno povezana, tako da ju ni mogoče uporabiti neodvisno drug od drugega. Zato naj bi torej zadoščalo, da država članica opredeli pogoje za upravičenost in da so ti pogoji izpolnjeni, da bi bila dodelitev pomoči za nakup rabljene opreme ustrezno utemeljena.

               19

               Komisija odgovarja, da prvi pododstavek določa splošno pravilo, da se v primeru naložb, ki jih financira EKSRP, upravičeni izdatki omejijo na nakup ali zakup novih strojev in opreme. Na podlagi drugega pododstavka naj bi se nakup rabljene opreme lahko štel za upravičen izdatek le z odstopanjem od prvega pododstavka in v „ustrezno utemeljenih primerih“. Zato naj bi država članica s pomočjo vnaprejšnje definicije morala konkretno opredeliti redke „ustrezno utemeljene primere“, v katerih se pomoč lahko dodeli. Samo tak pristop naj bi bil skladen na eni strani z namenom pomoči Skupnosti naložbam v kmetijstvu, navedenem v uvodni izjavi 21 Uredbe št. 1698/2005, ki je posodobiti kmetijska gospodarstva za povečanje njihove gospodarske učinkovitosti z boljšo uporabo proizvodnih dejavnikov, vključno z uvajanjem novih tehnologij in inovacij, in na drugi strani s cilji pomoči, dodeljene iz EKSRP, kot je navedeno v uvodni izjavi 23 te uredbe, ki so spodbujanje izboljšave na področjih predelave in trženja osnovnih kmetijskih ter gozdarskih proizvodov. Omejitev, postavljena pomočem za rabljeno opremo, naj bi bila prav tako skladna s ciljem iz člena 4(1)(a) Uredbe št. 1698/2005, ki je izboljšati konkurenčnost kmetijstva in gozdarstva s podporo za prestrukturiranje, razvoj in inovacije (glej prav tako uvodno izjavo 46 navedene uredbe). Te cilje bi bilo na splošno mogoče doseči samo z vlaganjem v novo opremo.

               20

               Razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006, ki jo zagovarja Republika Finska, naj bi bila v nasprotju tako z njegovo zgradbo, ki določa splošno pravilo in odstopanje, kot tudi z „normativno hierarhijo“ med tem pravilom in tem odstopanjem. Iz njegovega besedila naj bi izhajalo, da pomoč za nakup rabljene opreme odstopa od splošnega pravila, ki se nanaša na nakup nove opreme, ki kot tak ne zahteva posebne utemeljitve. Ravno zato, ker gre pri tej pomoči za odstopanje, naj bi države članice imele možnost financirati nakup rabljene opreme le „v ustrezno utemeljenih primerih“, to je z dodatnim prizadevanjem za opredelitev in utemeljitev. Razlaga, ki jo zagovarja Republika Finska, naj bi razširjala področje uporabe odstopanja v tolikšni meri, da naj bi se spremenila v splošno pravilo. V zvezi s tem se Republika Finska ne more sklicevati na polje proste presoje, ker je treba merilo „ustrezno utemeljene primere“ razlagati enotno v vseh državah članicah, slednje pa so zavezane ostati v mejah, ki so jasno določene z Uredbo št. 1974/2006. Uporaba odstopanja iz člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006 naj bi predpostavljala tudi, da država članica vnaprej pravilno opredeli „ustrezno utemeljene primere“, in sicer omejeno število jasno opredeljenih primerov. V tem kontekstu Komisija prav tako izpodbija trditev, da naj bi bili merili glede „ustrezno utemeljenih primerov“ in „pogojev, v katerih se nakup rabljene opreme lahko šteje za upravičeni izdatek“, povezani in bi ju bilo treba uporabiti skupaj. Komisija meni, da v finski ureditvi niso opredeljeni – v skladu s členom 55(1) Uredbe št. 1974/2006 – „ustrezno utemeljeni primeri“, v katerih je mogoče z odstopanjem dodeliti pomoč za nakup rabljene opreme.

               21

               Splošno sodišče meni, da je treba presojo osredotočiti na utemeljenost razlage člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006, ki jo je uporabila Komisija v izpodbijanem sklepu, v povezavi z zbirnim poročilom. Stranke predvsem nasprotujejo razlagi, ki jo je treba dati prvemu in drugemu pododstavku, kot tudi razmerju med njima. Ta člen zlasti določa, da:
               „1.   V primeru naložb se upravičeni izdatki omejijo na:
               […]

                        (b)

                        nakup ali zakup novih strojev in opreme, vključno s programsko opremo računalnikov, do tržne vrednosti sredstva. […]

                  […]
               Z odstopanjem od točke (b) prvega pododstavka lahko države članice v ustrezno utemeljenih primerih določijo pogoje, v katerih se nakup rabljene opreme lahko šteje za upravičen izdatek, in sicer samo za mikro podjetja ter majhna in srednje velika podjetja […].“

               22

               Po mnenju Komisije prvi pododstavek določa splošno pravilo, da se „upravičeni izdatki“ v primeru naložb, ki jih financira EKSRP, „omejijo na nakup ali zakup novih strojev in opreme“. Drugi pododstavek določa, da „lahko države članice“„z odstopanjem od […] prvega pododstavka“, torej od splošnega pravila, in sicer „samo za mikro podjetja ter majhna in srednje velika podjetja“„v ustrezno utemeljenih primerih določijo pogoje, v katerih se nakup rabljene opreme lahko šteje za upravičen izdatek“. Za namene uporabe tega odstopanja naj bi zadevna država članica torej morala s pomočjo vnaprejšnje definicije v notranjih predpisih konkretno opredeliti „ustrezno utemeljene primere“, v katerih se pomoč lahko izjemoma dodeli za vlaganja v rabljeno opremo.

               23

               Nasprotno, čeprav Republika Finska ne izpodbija, da gre pri drugem pododstavku za odstopanje od prvega pododstavka, pa v bistvu poudarja, da se to odstopanje ne sme razumeti kot izjema, ki jo je treba razlagati ozko, temveč kot posebno ureditev za mikro, mala in srednje velika podjetja. Države članice naj bi pri uporabi polja proste presoje lahko prosto ustvarile tako ureditev, katere vsebino lahko opredelijo tako, da določijo „pogoje“ za upravičenost izdatkov za nakup rabljene opreme. Ti pogoji naj bi bili „tesno povezani“ z „ustrezno utemeljenimi primeri“, ki bi jih država članica, ker ni opredelitve v pravu Unije, lahko določila pri uporabi polja proste presoje. Zadoščalo naj bi, da nacionalna ureditev vzpostavi te „pogoje“ za upravičenost in da so slednji izpolnjeni, zato da izdatki za nakup rabljene opreme pomenijo „ustrezno utemeljene primere“.

               24

               Da bi se odgovorilo na tako zastavljena vprašanja glede razlage in da bi se določila natančni obseg določb člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006 kot tudi razmerje, ki obstaja med njimi, se je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso lotiti dobesedne, teleološke, kontekstualne in zgodovinske razlage (glej v tem smislu sodbi z dne 20. novembra 2002, Lagardère in Canal+/Komisija, T‑251/00, Recueil, EU:T:2002:278, točke od 72 do 83, in z dne 6. oktobra 2005, Sumitomo Chemical in Sumika Fine Chemicals/Komisija, T‑22/02 in T‑23/02, ZOdl., EU:T:2005:349, točke od 41 do 60).

         Dobesedna razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006

      Status odstopanja drugega pododstavka

               25

               V okviru dobesedne razlage je treba preučiti pravno naravo prvega in drugega pododstavka ter razmerja med njima. Pri tem je treba upoštevati, da so predpisi prava Unije izdani v več jezikih in da so jezikovne različice v enaki meri zavezujoče; razlaga določbe prava Unije tako zajema primerjavo jezikovnih različic (glej v tem smislu sodbi z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi, 283/81, Recueil, EU:C:1982:335, točka 18, in z dne 7. novembra 2007, Nemčija/Komisija, T‑374/04, ZOdl., EU:T:2007:332, točka 95).

               26

               Kot so stranke potrdile zlasti na obravnavi, na podlagi primerjave jezikovnih različic ni mogoče dodatno pojasniti obsega člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006, zlasti pomena posebne povezave med prvim in drugim pododstavkom.

               27

               Kar zadeva izraz „[z] odstopanjem“ iz drugega pododstavka, ta lahko pomeni bodisi omejitev področja uporabe splošnega pravila, s tem da se sprejme drugačno pravilo za eno ali več abstraktno določenih hipotez, formalizirano v načelih specialia generalibus derogant in legi speciali per generalem non derogatur, in zato izjemo v ozkem smislu, bodisi sklic na odločitev avtorja zadevne ureditve, da v nekaterih okoliščinah ali za določene naslovnike ne uporabi splošnega pravila ter da zanje določi drugačno in specifično ureditev zunaj njegovega področja uporabe.

               28

               Med strankama ni sporno, da je prvi pododstavek glavno ali splošno pravilo in da drugi pododstavek določa drugačno rešitev za mikro, mala in srednja podjetja, kar omogoča, da se ga v vsakem primeru opredeli kot odstopanje. Kot je bilo navedeno v točki 27 zgoraj, taka opredelitev ni nujno enaka izjemi v ožjem smislu, temveč lahko nakazuje na obstoj posebne ureditve, ki je drugačna od glavnega in splošnega pravila. Tako angleški izraz „derogation“, italijanski izraz „deroga“ in portugalski izraz „derrogação“ niso v vseh primerih sopomenke besedam „exception“, „eccezione“ in „exceção“. Prav tako nemški izraz „abweichend“ in nizozemski izraz „[i]n afwijking“ pomenita „drugačen“ ali „različen“, ne da bi nujno pomenila izjemo. Nazadnje španski „no obstante“ pomeni „vendar“, kar lahko, vendar ne nujno, pomeni izjemo v ožjem smislu.

               29

               Odgovora na vprašanja opredelitve drugega pododstavka kot izjeme v ozkem smislu ali določbe o odstopanju, ki določa možnost določitve drugačne, posebne ureditve za mikro, mala in srednja podjetja, ne zagotavlja niti dejstvo, da so v večini jezikovnih različic besede, ki so enakovredne besedam „z odstopanjem“, od drugega dela povedi, ki se z uporabo prislova „samo“ („only“; „exclusivamente“; „unicamente“; „alleen“) nanaša na mikro, mala in srednja podjetja, ločene z veznikom „in“. Iz tega ne izhaja jasno namen zakonodajalca Unije, da bodisi uvede tako izjemo v ozkem smislu bodisi samo da dovoljenje državi članici, da ustvari odstopajočo in specifično ureditev za mikro, mala in srednja podjetja, saj je izraza „z odstopanjem“ in „samo“, obravnavana skupaj, mogoče razlagati na ta dva načina. Tako soobstoj dveh zgoraj navedenih omejujočih elementov v isti povedi ne daje dovolj jasnih in natančnih odgovorov na vprašanje, ali je drugi pododstavek izjema v ožjem smislu ali odstopajoče pravilo, ki določa možnost določitve drugačne in specifične ureditve za mikro, mala in srednja podjetja.

               30

               Iz tega izhaja, da v obravnavani zadevi ne pride nujno v poštev sodna praksa, ki se zgleduje po načelu rimskega prava singularia non sunt extendenda, v skladu s katerim se pravila Unije, ki določajo izjeme, razlagajo ozko, da bi se ohranil polni učinek splošnega pravila, od katerega odstopajo (glej v tem smislu sodbi z dne 13. decembra 2001, Heininger, C‑481/99, Recueil, EU:C:2001:684, točka 31 in navedena sodna praksa, in z dne 13. decembra 2012, BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, ZOdl., EU:C:2012:799, točki 40 in 41 ter navedena sodna praksa), ker ta ozka razlaga ni zavezujoča, če je drugi pododstavek treba opredeliti kot odstopajoče pravilo, ki določa možnost določitve drugačne, posebne ureditve za mikro, mala in srednja podjetja.

               31

               Zato dobesedna razlaga ne omogoča ugotovitve, ali drugi pododstavek pomeni izjemo, ki jo je treba razlagati ozko v smislu sodne prakse iz točke 30 zgoraj, kot v bistvenem trdi Komisija, temveč samo ugotovitev, da določa posebno pravilo za mikro, mala in srednja podjetja.

         Povezava med meriloma „ustrezno utemeljeni primeri“ in „pogoji“ za upravičenost

               32

               V zvezi z natančnim obsegom drugega pododstavka je treba spomniti, da se stranki ne strinjata glede vprašanja, ali se drugi pododstavek uporabi samo v izjemnih situacijah, ki jih morajo poleg tega države članice specifično in vnaprej opredeliti v notranji ureditvi, ali pa ima širši obseg, ki načeloma zajema vse položaje, ki v skladu s presojo pristojnih nacionalnih organov izpolnjujejo „pogoje“ za upravičenost, določene v notranji ureditvi, pri čemer ti pogoji kot taki pomenijo „ustrezno utemeljeni primer“, kadar se ti organi odločijo, da jih bodo uporabili, in njihovo uporabo utemeljijo v skladu s cilji, ki jim sledijo zadevna pravila.

               33

               V zvezi s tem je treba najprej navesti, da imajo države članice v skladu s pravilom iz drugega pododstavka, ki je ne glede na jezikovno različico jasno, polje proste presoje pri vzpostavitvi in določitvi drugačne, posebne ureditve za mikro, mala in srednja podjetja, saj v ta namen „lahko […] določijo pogoje, v katerih se nakup rabljene opreme lahko šteje za upravičen izdatek“. Prav tako ni sporno, da merilo „ustrezno utemeljeni primeri“ ni opredeljeno v pravu Unije in imajo zato države članice tudi polje proste presoje, da natančneje določijo te primere, razen če gre za določitev pogojev „za upravičenost“.

               34

               Dalje, res je, da je zakonodajalec Unije želel podeliti lastni in drugačen pomen meriloma „ustrezno utemeljeni primeri“ na eni strani in „pogoji“ za upravičenost na drugi strani. Samo ta ugotovitev pa ne more utemeljiti razlage, ki jo Komisija daje merilu „ustrezno utemeljeni primeri“, in sicer domnevni nujnosti, da država članica sprejme splošno veljavne predpise, ki vnaprej opredeljujejo konkretne primere, v katerih je nakup rabljenih strojev ali opreme mogoče šteti za upravičen izdatek. Nasprotno, ob upoštevanju zgradbe drugega pododstavka je merilo „ustrezno utemeljeni primeri“ neposredno povezano z možnostjo in poljem proste presoje države članice („lahko […] v ustrezno utemeljenih primerih določijo“), da vzpostavi in izvaja drugačno, posebno ureditev za mikro, mala in srednja podjetja. V zvezi s tem je poleg tega nepomembno dejstvo, da zlasti v danski („I behørigt begrundede tilfælde“) in portugalski različici („Em casos devidamente fundamentados“) omenjeno merilo „ustrezno utemeljeni primeri“ stoji na začetku drugega pododstavka.

               35

               Glede na navedeno je merilo „ustrezno utemeljeni primeri“ omejeno na opredelitev načina, kako mora država članica polje proste presoje na podlagi drugega pododstavka uporabiti, zlasti kako mora to uporabo utemeljiti. Povedano drugače, vsakič ko država članica oceni, da je primerno, da uporabi svojo možnost glede polja proste presoje, je zavezana, da – bodisi v okviru morebitne odločitve, da sprejme splošno veljavna pravila, bodisi v okviru morebitne odločitve v posameznem primeru nakupa rabljene opreme – navede upoštevne razloge za odločitev, da zadosti temu merilu in da Komisiji omogoči, da v zvezi s tem opravi nadzor. Ugotoviti je treba, da je to razumevanje enako za vse jezikovne različice drugega pododstavka in da zadošča za to, da se Komisiji naknadno zagotovi, da lahko izvede primeren nadzor nad tem, ali država članica uporabi polje proste presoje iz drugega pododstavka v skladu s cilji upoštevnih pravil Unije (glej tudi točki 40 in 41 v nadaljevanju).

               36

               Nazadnje, če bi zakonodajalec Unije imel namen, da se uvede pravilo, ki ustreza razlagi, ki jo zagovarja Komisija, bi moral jasno nakazati, da mora država članica izdati splošno veljavna pravila, ki vnaprej določajo vse primere, v katerih bi bilo financiranje nakupa rabljene opreme mogoče šteti za upravičeno, vendar v drugem pododstavku tega ni storil. Skladno z načelom pravne varnosti stranke, med njimi države članice, ne smejo biti oškodovane zaradi težav pri razlagi, do katerih pride zaradi nenatančnih predpisov, ki zanje določajo neugodne finančne posledice (glej v tem smislu in po analogiji sodbe z dne 29. aprila 2004, Sudholz, C‑17/01, Recueil, EU:C:2004:242, točka 34 in navedena sodna praksa; z dne 7. junija 2005, VEMW in drugi, C‑17/03, ZOdl., EU:C:2005:362, točka 80, in z dne 11. junija 2015, Berlington Hungary in drugi, C‑98/14, ZOdl., EU:C:2015:386, točka 77 in navedena sodna praksa).

               37

               V teh okoliščinah je v okviru dobesedne razlage treba zavrniti trditve Komisije, da drugi pododstavek na eni strani v bistvu pomeni izjemo, ki jo je treba razlagati ozko glede na splošno ali glavno pravilo iz prvega pododstavka, na drugi strani pa mora država članica na podlagi merila „ustrezno utemeljeni primeri“ vnaprej v splošno veljavnem predpisu podati natančno utemeljitev, ki opredeli te primere, in upravičiti uporabo različnih „pogojev“ za upravičenost, ki so določeni v teh predpisih, da se izogne temu, da se zaradi obsega domnevnih izjem izgubi smisel splošnega pravila in spodkoplje njegov polni učinek.

         Teleološka razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006

               38

               V okviru teleološke razlage je treba upoštevati splošni cilj, ki mu sledita uredbi št. 1698/2005 in 1974/2006, in sicer „podpora za razvoj podeželja“.

               39

               Uvodni izjavi 21 in 23 Uredbe št. 1698/2005 ta cilj določata zlasti tako:

                        „(21)

                        Namen pomoči Skupnosti naložbam v kmetijstvu je posodobiti kmetijska gospodarstva za povečanje njihove gospodarske učinkovitosti s pomočjo boljše uporabe proizvodnih dejavnikov, vključno z uvajanjem novih tehnologij in inovacij, usmerjanjem v kakovost, ekološko pridelavo ter diverzifikacijo kmetijskih in nekmetijskih dejavnosti, tudi v neživilskih sektorjih in z energetskimi pridelki […]

                        (23)

                        Izboljšave na področjih predelave in trženja osnovnih kmetijskih in gozdarskih proizvodov je treba spodbujati s podporo naložbam, usmerjenim v izboljšanje učinkovitosti pri predelavi in trženju, spodbujanje predelave kmetijskih in gozdarskih proizvodov za pridobivanje obnovljive energije, uvajanje novih tehnologij in inovacij, odpiranje novih tržnih priložnosti za kmetijske in gozdarske proizvode, poudarjanje kakovosti, izboljšave na področjih varstva okolja, varnosti pri delu, higiene in dobrega počutja živali, predvsem in na splošno z usmerjanjem na mikro, majhna in srednje velika podjetja, in druga podjetja določene velikosti, ki lažje dodajajo vrednost lokalnim proizvodom, ob poenostavljanju pogojev za podporo naložbam v primerjavi s tistimi, ki jih določa Uredba (ES) št. 1257/1999.“

               40

               Tako je glavni cilj Uredbe št. 1698/2005 omogočiti posodobitev in izboljšanje gospodarske učinkovitosti podjetji, zlasti malih in srednje velikih podjetij (MSP), v kmetijskem sektorju, zlasti s spodbujanjem uvajanja novih tehnologij in inovacij. Vendar se v ta namen – kar zadeva MSP – ne zahtevajo nujno investicije izključno v novo ali inovativno opremo. Res je, da financiranje take investicije lahko spodbudi modernizacijo in konkurenčnost MSP, kar tudi pomeni povezavo s ciljem prispevati k izboljšanju kakovosti življenja in dela na podeželskih območjih, k spodbujanju diverzifikacije gospodarskih dejavnosti in k varstvu okolja z inovativnimi tehnologijami. Kljub temu ostaja dejstvo, da v primeru MSP, ki so večina gospodarskih subjektov, dejavnih v tem sektorju, na katere se sklicuje zadnji del uvodne izjave 23 Uredbe št. 1698/2005 in katerih finančna sredstva so na splošno manjša v primerjavi s sredstvi, ki jih imajo na voljo velika podjetja, investiranje v novo opremo ne more vedno prispevati k uresničitvi ciljev. Tako se lahko izkaže, da nakup rabljenih strojev – ki so visokotehnološki ali celo na tehnično višji ravni v primerjavi z nekatero novo opremo – po znižani ceni prav tako zadosti potrebam teh podjetij in celo bolje prispeva k njihovemu tehnološkemu in ekonomskemu razvoju v smislu predvidene modernizacije kmetijskega sektorja.

               41

               S tega vidika se možnost držav članic, da za mikro, mala in srednja podjetja določijo in izvajajo drugačno, posebno ureditev v zvezi z nakupom rabljenega materiala, v celoti umešča med cilje uredb št. 1698/2005 in 1974/2006 in torej ne zahteva, v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, ozke razlage pravil te ureditve glede na te cilje. Vendar je treba merilo „ustrezno utemeljeni primeri“ iz drugega pododstavka razlagati v skladu s temi cilji, da bi se izognili položaju, da država članica uporabi svoje polje proste presoje iz drugega pododstavka iz razlogov, ki so tem ciljem tuji, in da se Komisiji omogoči, da v zvezi s tem opravi učinkovit nadzor.

               42

               Teleološka razlaga zato ne more omajati ugotovitev dobesedne analize drugega pododstavka.

         Kontekstualna razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006

               43

               Poudariti je treba, da kontekstualna razlaga zunaj okvira člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006 niti ne ovrže niti ne potrdi ugotovitev dobesedne analize drugega pododstavka.

               44

               V zvezi s tem iz člena 71(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1698/2005 izhaja, da so države članice pristojne, da določijo „[p]ravila o upravičenosti izdatkov“ v okviru podpore za razvoj podeželja iz EKSRP. Čeprav ta člen kaže na to, da morajo države članice v ta namen načeloma sprejeti splošno veljavne predpise, pa iz njega ne izhaja, da imajo te države neomejeno polje proste presoje pri določanju teh pravil, niti da morajo ta pravila imeti določeno vsebino. Države članice morajo predvsem spoštovati pogoje in omejitve, ki jih določajo pravila Unije, ki se v tem kontekstu specifično uporabijo oziroma pomenijo konkretno pravno podlago za zadevne normativne dejavnosti. Tako je v primeru člena 55(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 1974/2006, ki je lex specialis v razmerju do člena 71(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1698/2005, vendar državam članicam vseeno dopušča široko polje proste presoje (glej točko 33 zgoraj). Poleg tega, čeprav člen 5(7) te uredbe, v skladu s katerim „[d]ržave članice zagotovijo, da so dejavnosti, ki jih financira EKSRP, skladne s Pogodbo [DEU]“, v povezavi s členoma 310(5) PDEU in 317, prvi pododstavek, PDEU ter členom 4(3) PEU zahteva, da nacionalni organi ob spoštovanju načela dobrega finančnega poslovodenja lojalno sodelujejo s Komisijo zaradi izvrševanja proračuna Unije, pa te splošne obveznosti ne dajejo koristnih pojasnil za namene sporne razlage člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006.

               45

               Tako iz teh splošnih pravil in načel ni mogoče razbrati natančnejše razlage drugega pododstavka, zlasti meril „ustrezno utemeljeni primeri“ in „pogoji“ za upravičenost ter njune povezave v okviru člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006, ki bi presegla rezultate dobesedne in teleološke razlage iz točk od 25 do 42 zgoraj.

               46

               Zato te določbe ne prinašajo nadaljnjih pojasnil glede razumevanja teh meril.

         Razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006 glede na prejšnje in poznejše določbe

               47

               V okviru razlage člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006 glede na prejšnje določbe se je treba sklicevati na upoštevne določbe, ki so se uporabljale pred začetkom veljave uredb št. 1698/2005 in 1974/2006.

               48

               V zvezi s tem so bile v veljavi Uredba Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 391) ter uredbi (ES) št. 445/2002 in 817/2004 Komisije z dne 26. februarja 2002 in 29. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 35, str. 269, in UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 46, str. 87). Drugače kot člen 55(1) Uredbe št. 1974/2006 člen 22, prvi pododstavek, točka (b), Uredbe št. 445/2002 ni vseboval izrecnih pravil v zvezi z nakupom rabljene opreme ali MSP, temveč se je nanašal samo na upravičene izdatke za „nove stroje in opremo, vključno z računalniškimi programi“. Enako je veljalo za člen 27 Uredbe št. 817/2004.

               49

               Nasprotno, upravičenost izdatkov v zvezi z nakupom rabljenih strojev je bila določena na področju strukturnih skladov, namreč v pravilu 4 Uredbe Komisije (ES) št. 1685/2000 z dne 28. julija 2000 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1260/1999 glede upravičenosti izdatkov za aktivnosti, ki se sofinancirajo iz Strukturnih skladov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 14, zvezek 1, str. 122). Enako je izhajalo iz pravila 4 Uredbe Komisije (ES) št. 448/2004 z dne 10. marca 2004 o spremembi Uredbe (ES) št. 1685/2000 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1260/1999 glede upravičenosti izdatkov za aktivnosti, ki se sofinancirajo iz strukturnih skladov, in o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1145/2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 14, zvezek 2, str. 3).

               50

               Iz tega izhaja, da je bila pred začetkom veljave uredb št. 1698/2005 in 1974/2006 upravičenost izdatkov v zvezi z nakupom rabljenega blaga predmet ureditve strukturnih skladov, vendar je bila izključena s področja uporabe Uredbe št. 1257/1999.

               51

               Poleg tega je treba poudariti, da sta bili uredbi št. 1698/2005 in 1974/2006 nadomeščeni z Uredbo (EU) št. 1305/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 (UL L 347, str. 487) in Delegirano uredbo Komisije (EU) št. 807/2014 z dne 11. marca 2014 o dopolnitvi Uredbe (EU) št. 1305/2013 Evropskega parlamenta in Sveta o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) in o uvedbi prehodnih določb (UL L 227, str. 1). Na podlagi možnosti, določeni v členu 45(6) Uredbe št. 1305/2013, je Komisija sprejela člen 13(b) Delegirane uredbe št. 807/2014, na podlagi katerega „države članice v svojih programih za razvoj podeželja določijo pogoje, na podlagi katerih se lahko nakup rabljene opreme šteje za upravičen izdatek“. Drugače kot člen 55(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1974/2006 nova pravila torej ne določajo niti posebne ureditve za MSP niti merila „ustrezno utemeljeni primeri“. Poleg tega v zvezi s pogoji za upravičenost nakupa rabljene opreme izrecno zahtevajo, naj države članice sprejmejo splošno veljavna pravila v okviru „svojih programov za razvoj podeželja“.

               52

               Ob upoštevanju vseh navedenih preudarkov je treba ugotoviti, da niti iz nastanka zadevne ureditve niti iz kasnejše ureditve ni mogoče izpeljati kakršnega koli sklepa glede natančnega obsega člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006.

               53

               Nazadnje, različna pravila v zvezi s strukturnimi skladi prav tako ne vplivajo na to presojo, saj člen 39 Uredbe št. 445/2002 določa, da je člen 22 te uredbe posebno pravilo glede na splošnejša pravila iz Uredbe št. 1685/2000, tako da se Republika Finska nikakor ne more sklicevati na te določbe.

         Ugotovitev glede razlage člena 55(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1974/2006

               54

               Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev, zlasti pa dobesedne analize v točkah od 25 do 37 zgoraj, je treba skleniti, da je treba člen 55(1) Uredbe št. 1974/2006 razlagati tako, da drugi pododstavek države članice pooblašča – s tem, da jim v zvezi s tem daje polje proste presoje – da določijo in izvajajo odstopajočo in specifično ureditev za mikro, mala in srednja podjetja tako, da določijo pogoje, v katerih je nakup rabljene opreme mogoče šteti za upravičen izdatek, ne da bi bilo treba, da država članica v splošno veljavni ureditvi natančno in vnaprej določi primere, v katerih investicija ustreza „ustrezno utemeljenemu primeru“. Vseeno pa zadnje merilo zahteva, da država članica v okviru uporabe polja proste presoje bodisi pri odločitvi, da sprejme splošno veljavna pravila, bodisi pri odločitvi v posameznem primeru pojasni razloge, iz katerih je razvidno, da je bila ta odločitev sprejeta v skladu z merili in cilji upoštevne interne ureditve in ureditve Unije.

               55

               Posledično je v izpodbijanem sklepu napačno uporabljeno pravo v delu, v katerem je napačno razložen člen 55(1) Uredbe št. 1974/2006 in ga je zato treba v celoti razglasiti za ničen, ne da bi bilo treba preučiti, ali je presoja Komisije glede skladnosti finske ureditve s tem členom ravno tako napačna. V zvezi s tem zadostuje navedba, da se Komisija omejuje na izpodbijanje preširokega področja uporabe pogojev za upravičenost nakupa rabljenih strojev ali opreme in na to, da v odloku št. 632/2007 ni vnaprej in konkretno podana opredelitev „ustrezno utemeljenih primerov“, kar izhaja ravno iz njene napačne razlage člena 55(1) te uredbe.

         Stroški

               56

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               57

               Ker Komisija s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi Republike Finske naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Izvedbeni sklep 2013/763/EU Komisije z dne 12. decembra 2013 o izključitvi nekaterih odhodkov držav članic iz naslova Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS), Evropskega kmetijskega jamstvenega sklada (EKJS) in Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) iz financiranja Evropske unije se razglasi za ničen v delu, v katerem iz financiranje Unije iz EKSRP izključuje nekatere izdatke Republike Finske v znesku 927.827,58 EUR zaradi njihove neskladnosti s predpisi Unije.

                           2.

                           Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.

                           M. Prek

                           I. Labucka

                           V. Kreuschitz

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 11. decembra 2015.
                     Podpisi

            Kazalo

                  Dejansko stanje

                  Postopek in predlogi strank

                  Pravo

                  Predmet spora

                  Dobesedna razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006

                  Status odstopanja drugega pododstavka

                  Povezava med meriloma „ustrezno utemeljeni primeri“ in „pogoji“ za upravičenost

                  Teleološka razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006

                  Kontekstualna razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006

                  Razlaga člena 55(1) Uredbe št. 1974/2006 glede na prejšnje in poznejše določbe

                  Ugotovitev glede razlage člena 55(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1974/2006

                  Stroški

            (
            *
         )   Jezik postopka: finščina.


Sodba Sodišča z dne 28. novembra 1989. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-186/88.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 1. julija 2010.#Ministero dell'Economia e delle Finanze in Agenzia delle Entrate proti Paolo Speranza.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte suprema di cassazione - Italija.#Posredni davki - Davek na povečanje osnovnega kapitala - Člen 4(1)(c) Direktive 69/335/EGS - Nacionalna ureditev, ki določa obdavčitev registracije akta o povečanju osnovnega kapitala družbe - Solidarna odgovornost družbe vpisnice povečanja kapitala in notarja za plačilo davka - Neobstoj dejanskega vložka kapitala - Omejitev dokaznih sredstev.#Zadeva C-35/09.

text:
      Zadeva C-35/09
      Ministero dell'Economia e delle Finanzeet Agenzia delle Entrate
      proti
      Paolu Speranzi
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione)
      „Posredni davki – Davek na povečanje osnovnega kapitala – Člen 4(1)(c) Direktive 69/335/EGS – Nacionalna ureditev, ki določa obdavčitev registracije akta o povečanju osnovnega kapitala družbe – Solidarna odgovornost družbe vpisnice povečanja kapitala in notarja za plačilo davka – Neobstoj dejanskega vložka kapitala – Omejitev dokaznih sredstev“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Posredni davki na zbiranje kapitala – Dajatev na kapital, ki se obračuna kapitalskim
            družbam – Povečanje osnovnega kapitala
      (Direktiva Sveta 69/335, kakor je bila spremenjena z Direktivo 85/303, člena 4(1)(c), in 5(1)(a))
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Pravica do učinkovitega sodnega varstva
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Posredni davki na zbiranje kapitala – Dajatev na kapital, ki se obračuna kapitalskim
            družbam – Povečanje osnovnega kapitala
      (Direktiva Sveta 69/335, kakor je bila spremenjena z Direktivo 85/303)
      1.        Člena 4(1)(c) in 5(1)(a) Direktive 69/335 o posrednih davkih na zbiranje kapitala, kakor je bila spremenjena z Direktivo 85/303,
         je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica registracijo akta o povečanju osnovnega kapitala družbe
         določi kot trenutek nastanka glavnega razloga za dajatev na kapital pod pogojem, da se ohrani zveza med prejetjem te dajatve
         in dejanskim vplačilom vložka sredstev v družbo vpisnico povečanja kapitala. Če med sprejetjem navedenega akta dejanski vložek
         sredstev še ni bil vplačan in če ni gotovo, da bo vplačan, zadevna država članica ne more zahtevati plačila dajatve na kapital,
         dokler vplačilo tega vložka ne postane nesporno.

      Če se tako po registraciji akta o povečanju osnovnega kapitala, toda pred plačilom dajatve na kapital, izkaže, da med navedeno
         registracijo zaradi goljufije dejanski vložek pravzaprav ni bil vplačan in da je gotovo, da ne bo vplačan, plačila dajatve
         na kapital ni mogoče zahtevati.

      (Glej točki 38 in 48 ter točko 1 izreka.)
      2.        Načelo učinkovitosti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dokaze glede neobstoja dejanskega vložka
         za zadevno povečanje osnovnega kapitala družbe pred davčnimi sodišči omejuje na predložitev pravnomočne civilne sodbe, s katero
         je bila registracija razglašena za nično ali razveljavljena, tako da je dajatev na kapital vsekakor treba plačati, povrne
         pa se lahko samo ob predložitvi take civilne sodbe, medtem ko na podlagi Direktive 69/335 o posrednih davkih na zbiranje kapitala,
         kakor je bila spremenjena z Direktivo 85/303, plačila take dajatve na kapital ni mogoče zahtevati, če ni bilo dejanskega vložka.
         Kadar je izključeno, da bi davčno sodišče lahko samo razglasilo ničnost akta o povečanju kapitala, in če torej tožba pred
         davčnimi sodišči, katere namen je onemogočiti plačilo dajatve na kapital, nikakor ni učinkovita, medtem ko lahko podobne tožbe
         zoper druge davke zavezanca odvežejo obveznosti plačila nedolgovanega davka, taka nacionalna ureditev praktično onemogoča
         ali vsaj čezmerno otežuje izvrševanje pravic, ki jih daje Direktiva 69/335.

      (Glej točke od 45 do 48 in točko 1 izreka.)
      3.        Direktivo 69/335 o posrednih davkih na zbiranje kapitala, kakor je bila spremenjena z Direktivo 85/303, je treba razlagati
         tako, da glede plačila dajatve na kapital ne nasprotuje temu, da država članica predvidi solidarno odgovornost javnega uslužbenca,
         ki je sestavil ali prejel akt o povečanju osnovnega kapitala, če ima ta javni uslužbenec pravico vložiti regresni zahtevek
         zoper družbo vpisnico povečanja kapitala.

      Namen Direktive 69/335 namreč ni uskladitev načinov plačila dajatve na kapital, ta direktiva pa načeloma ne nasprotuje solidarni
         odgovornosti tega javnega uslužbenca, pri čemer ta odgovornost pomeni tako zagotovilo za izvršitev davčne obveznosti družbe
         vpisnice povečanja kapitala kot ukrep, s katerim se poenostavlja pobiranje dajatve na kapital. Toda to, da se javnemu uslužbencu
         naloži solidarna obveznost plačila dajatve na kapital, presega to, kar je potrebno za dosego navedenih ciljev, če navedeni
         javni uslužbenec nima pravice vložiti regresnega zahtevka zoper družbo vpisnico povečanja kapitala.

      (Glej točke od 52 do 54, 56 in 58 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 1. julija 2010(*)

      „Posredni davki – Davek na povečanje osnovnega kapitala – Člen 4(1)(c) Direktive 69/335/EGS – Nacionalna ureditev, ki določa obdavčitev registracije akta o povečanju osnovnega kapitala družbe – Solidarna odgovornost družbe vpisnice povečanja kapitala in notarja za plačilo davka – Neobstoj dejanskega vložka kapitala – Omejitev dokaznih sredstev“
      V zadevi C‑35/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione
         (Italija) z odločbo z dne 3. decembra 2008, ki je prispela na Sodišče 28. januarja 2009, v postopku

      Ministero dell’Economia e delle Finanze,

      Agenzia delle Entrate
      proti
      Paolu Speranzi,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, P. Lindh, sodnica, A. Rosas, U. Lõhmus in A. Arabadžiev (poročevalec),
         sodniki,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. januarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za P. Speranzo W. Viscardini in G. Doná, odvetnika,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj s P. Gentilijem in D. Del Gaizom, avvocati dello Stato,
      –        za Evropsko komisijo A. Aresu in M. Afonso, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. marca 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(1)(c) Direktive Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969
         o posrednih davkih na zbiranje kapitala (UL L 249, str. 25), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/303/EGS z dne
         10. junija 1985 (UL L 156, str. 23, v nadaljevanju: Direktiva 69/335), in na načelo sorazmernosti.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Ministero dell’Economia e delle Finanze in Agenzia delle Entrate ter P. Speranzo,
         notarjem v Padovi (Italija), zaradi poziva k plačilu, ki ga je izdal Ufficio del Registro v Padovi, lokalni urad Agenzia delle
         Entrate, ter glede solidarne odgovornosti za plačilo davka LEJA Srl (v nadaljevanju: LEJA), družbe s sedežem v Padovi, in
         P. Speranze zaradi registracije akta o povečanju osnovnega kapitala te družbe.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 1 Direktive 69/335 določa, da „[d]ržave članice obračunajo kapitalskim družbam dajatev na vložke kapitala v skladu z
         določbami členov 2 do 9 in v nadaljevanju imenovano ‚dajatev na kapital‘“.

      4        Na podlagi člena 3(1)(a) te direktive se za kapitalske družbe med drugim štejeta družbi italijanskega prava, imenovani „società
         per azioni“ (delniška družba) in „società a responsabilità limitata“ (družba z omejeno odgovornostjo).

      5        Člen 4(1)(c) navedene direktive določa, da je „[d]ajatvi na kapital […] zavezan[o] […] povečanje kapitala kapitalske družbe
         z vložkom sredstev katere koli vrste“.

      6        V skladu s členom 5(1)(a) iste direktive se dajatev obračuna „[pri] povečanju […] kapitala […][kapitalske družbe] od dejanske
         vrednosti sredstev katere koli vrste, ki jih vložijo ali naj bi jih vložili člani, po odbitku predvidenih obveznosti in stroškov,
         ki jih ima družba zaradi vsakega vložka. Države članice lahko odložijo obračunavanje dajatve na kapital, dokler vložki niso
         vplačani.“

      7        V skladu s členom 7 Direktive 69/335 je bilo treba za obdavčljive transakcije plačati dajatev, katere stopnja v času dejanskega
         stanja iz postopka v glavni stvari ni smela presegati 1 %, z upoštevanjem izjem, ki jih določa ta direktiva.

       Nacionalna ureditev
      8        Na podlagi člena 1 enotnega besedila predpisov o registracijskih pristojbinah (testo unico delle disposizioni concernenti
         la imposta di registro), odobrenega z dekretom predsednika republike št. 131 z dne 26. aprila 1986 (navaden dodatek h GURI
         št. 99 z dne 30. aprila 1986), v različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju:
         enotno besedilo), „registracijska pristojbina velja […] za akte, katerih registracija je obvezna, in za tiste, ki se k registraciji
         predložijo prostovoljno“.

      9        Na podlagi členov 2 in 27(5) enotnega besedila ter člena 4(a), točka 5, k njemu priložene tarife I je akte o povečanju osnovnega
         kapitala po njihovi potrditvi treba registrirati in zanje plačati davek v višini 1 % zadevnega povečanja.

      10      Predložitveno sodišče pojasnjuje, da glede na to, da so registracijske pristojbine davki na akte, morebitno povečanje vložka
         pri obdavčitvi ni pomembno.

      11      Na podlagi člena 38 enotnega besedila ničnost ali možnost razveljavitve akta ne pomeni, da ni več obveznosti plačila davka,
         ki ga je, ko je enkrat plačan, mogoče povrniti samo, ko civilna sodba, s katero je bil akt razglašen za ničen ali razveljavljen
         iz razloga, ki ga ni mogoče pripisati strankam, postane pravnomočna. Tako je izključeno, da bi davčno sodišče lahko razglasilo
         ničnost akta, kakor je ta možnost za to sodišče na splošno predvidena v členu 2(3) zakonodajnega dekreta št. 546, ki vsebuje
         določbe o davčnem postopku ob upoštevanju pooblastil vlade na podlagi člena 30 zakona št. 413 z dne 30. decembra 1991 (disposizioni
         sul processo tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art. 30 della legge 30 dicembre 1991, n. 413)
         z dne 31. decembra 1992 (redni dodatek h GURI št. 9 z dne 13. januarja 1993).

      12      V skladu s členom 57(1) in (2) enotnega besedila je poleg družbe vpisnice povečanja kapitala za plačilo davka solidarno zavezan
         tudi javni uslužbenec, ki je sestavil zapisnik.

      13      Corte suprema di cassazione meni, da je iz člena 27 zakona št. 89 o organizaciji notariata in notarskih arhivih (legge n.
         89, sull’ordinamento del notariato e degli archivi notarili) z dne 16. februarja 1913 (Gazzetta ufficiale št. 55 z dne 7. marca 1913) razvidno, da mora notar svoje naloge opraviti, kadar se to od njega zahteva.

      14      V skladu s členom 28 navedenega zakona lahko notar zavrne sestavo katerega koli zahtevanega akta, „če stranke pri njem ne
         vplačajo taks, honorarjev in stroškov, povezanih z aktom“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      Skupščina družbenikov družbe LEJA se je 30. julija 1993 odločila to družbo preoblikovati v delniško družbo in njen osnovni
         kapital 20.000.000 ITL, kar je okoli 10.329 EUR, povečati na 58.400.000.000 ITL, kar je okoli 30.161.083 EUR.

      16      P. Speranza je kot notar prejel zapisnik sestanka te skupščine. V tem zapisniku je bilo pojasnjeno, da bo celotno povečanje
         zadevnega kapitala izvedel eden od partnerjev družbe LEJA, in sicer družba Tecnoitalia Srl z vložkom 6244 delnic družbe Lama,
         d. d., ki je bila vpisana v sodni register pri sodišču v Kopru (Slovenija). Izvedenec, ki ga je imenovalo Tribunale di Padova,
         je vrednost teh delnic ocenil na 58.380.000.000 ITL, kar je okoli 30.150.754 EUR.

      17      Potem ko je Corte d’appello di Venezia potrdilo sklep, je bil akt o povečanju kapitala obdavčen po sorazmerni stopnji, ki
         je določena v zadevni nacionalni ureditvi, Ufficio del Registro v Padovi pa je družbo LEJA in P. Speranzo kot notarja pozval
         k plačilu zneska 578.102.000 ITL, kar je okoli 298.565 EUR.

      18      P. Speranza je navedeni poziv neuspešno izpodbijal pred davčnim sodiščem prve stopnje. Sodba, ki jo je izreklo to sodišče,
         je bila spremenjena na podlagi pritožbe.

      19      Ministero dell’Economia e delle Finanze in Agenzia delle Entrate sta vložila kasacijsko pritožbo zoper sodbo, ki je bila izdana
         v pritožbenem postopku, v kateri sta se sklicevala na kršitev in napačno uporabo številnih določb enotnega besedila.

      20      P. Speranza zatrjuje, da zadevno povečanje kapitala iz postopka v glavni stvari ni bilo izvedeno, ker družba Tecnoitalia Srl
         ni nikoli imela na voljo delnic družbe Lama, d. d., kar naj bi med drugim povzročilo stečaj družbe LEJA. Poleg tega trdi,
         da je nacionalna ureditev v nasprotju z Direktivo 69/335, ker glede registracijskih pristojbin določa možnost obdavčitve akta
         o povečanju kapitala, čeprav ni bilo dejanskega vložka kapitala, in solidarno obveznost notarja.

      21      Corte suprema di cassazione meni, da bi bilo treba na podlagi nacionalne ureditve ugoditi pritožbi, ki sta jo vložila Ministero
         dell’Economia e delle Finanze in Agenzia delle Entrate.

      22      Glede na to, da je zadevno registracijsko pristojbino iz postopka v glavni stvari treba opredeliti kot „dajatev na kapital“
         v smislu člena 4(1)(c) Direktive 69/335 in da člen 4(a), točka 5, tarife I, priložene k enotnemu besedilu, v povezavi s členom 38
         enotnega besedila določa, da je obdavčen sam sklep o povečanju kapitala ne glede na izvršitev in veljavnost takega sklepa,
         Corte suprema di cassazione dvomi o združljivosti nacionalne ureditve s členom 4(1)(c) Direktive 69/335.

      23      Enake dvome ima glede združljivosti člena 57 enotnega besedila v delu, v katerem določa, da je notar, ki je sestavil akt,
         solidarno zavezan za plačilo davka.

      24      Predložitveno sodišče tudi poudarja, da če bi se štelo, da je solidarna odgovornost notarja združljiva z Direktivo 69/335,
         bi lahko bila obrambna sredstva, ki jih ima notar kot oseba, ki ni stranka v sporu med zadevnim podjetjem in davčno upravo,
         nezadostna.

      25      V teh okoliščinah je Corte suprema di cassazione odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži
         ta vprašanja:

      „1.      Ali je člen 4(1)(c) Direktive [69/335], v katerem je določeno, da je dajatvi na kapital zavezano povečanje kapitala kapitalske
         družbe z vložkom sredstev katere koli vrste, treba razlagati tako, da je treba obdavčiti le dejansko povečanje, in ne sklepa
         o povečanju kapitala, ki v bistvu ni bil izvršen?

      2.      Ali je člen 4(1)(c) Direktive [69/335] treba razlagati tako, da je davek izključno breme družbe vpisnice povečanja kapitala,
         in ne tudi breme javnega uslužbenca, ki je akt sestavil ali prejel?

      3.      Ne nazadnje, ali so obrambna sredstva, ki jih italijanska ureditev daje na voljo javnemu uslužbencu, v skladu z načelom sorazmernosti,
         če upoštevamo, da v skladu s členom 38 [enotnega besedila] ničnost sklepa o povečanju kapitala ali možnost njegove razveljavitve
         ni upoštevna in da se lahko vračilo plačanega davka zahteva le na podlagi pravnomočne civilne sodbe o razglasitvi ničnosti
         ali o razveljavitvi?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost tretjega vprašanja
      26      Italijanska vlada dvomi, da je Sodišče pristojno za odgovor na tretje vprašanje, ki se nanaša na spoštovanje načela sorazmernosti.

      27      Ta vlada meni, da glede na to, da gre za splošno načelo iz Pogodbe ES, lahko Sodišče doseg tega načela razlaga samo v zadevah
         v zvezi s položaji, ki vsebujejo čezmejno navezno okoliščino. Dejansko stanje zadeve iz postopka v glavni stvari pa naj bi
         bilo popolnoma interno. Zato naj načelo sorazmernosti ne bi moglo preprečevati uporabe zadevnih nacionalnih določb iz postopka
         v glavni stvari, Sodišče pa naj ne bi bilo pristojno za meritorno odločanje.

      28      V zvezi s tem je dovolj opozoriti, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, da zahteve, ki izhajajo iz varstva splošnih načel,
         ki jih priznava pravni red Unije, prav tako zavezujejo države članice pri izvajanju predpisov Unije, ki so tako zavezane te
         predpise uporabljati karseda v skladu s temi zahtevami (sodba z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti Svetu, C‑540/03,
         ZOdl., str. I‑5769, točka 105 in navedena sodna praksa).

      29      Predložitveno sodišče se v obravnavanem primeru sklicuje na načelo sorazmernosti glede posledic uporabe člena 38 enotnega
         besedila za okoliščine zadeve iz postopka v glavni stvari. Jasno je, da je namen enotnega besedila, zlasti njegovih členov
         1, 2, 10, 13, 14, 27, 38 in 57, prenesti Direktivo 69/335 v italijansko pravo.

      30      Ker se predložitveno sodišče sklicuje na načelo sorazmernosti v okviru izvajanja Direktive 69/335 s strani Italijanske republike,
         je tretje vprašanje dopustno.

       Prvo in tretje vprašanje
      31      Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali člen 4(1)(c)
         Direktive 69/335 nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je treba za registracijo akta o povečanju osnovnega kapitala
         družbe plačati dajatev na kapital, in ali načelo sorazmernosti nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dokaze glede neobstoja dejanskega
         vložka, ki ustreza navedenemu povečanju, pred davčnimi sodišči omejuje na predložitev pravnomočne civilne sodbe, s katero
         je bila registracija razglašena za nično ali razveljavljena, tako da je dajatev na kapital v vsakem primeru treba plačati,
         povrne pa se lahko samo ob predložitvi take civilne sodbe.

      32      Sodišče je že razsodilo, da je glavni razlog dajatve na kapital v samem vložku sredstev, s čimer se poveča osnovni kapital
         družbe, ne pa v kakršni koli drugi transakciji ali formalnosti (sodba z dne 30. marca 2006 v zadevi Aro Tubi Trafilerie, C‑46/04,
         ZOdl., str. I‑3009, točka 27).

      33      Vendar je Sodišče prav tako poudarilo, da člena 4(1)(c) in 5(1)(a) Direktive 69/335 ne določata jasno, kdaj nastopi glavni
         razlog dajatve na kapital (sodba z dne 17. oktobra 2002 v zadevi ESTAG, C‑339/99, Recueil, str. I‑8837, točka 49).

      34      Člen 5(1)(a) navedene direktive namreč omogoča, da se dajatev na kapital obračuna od sredstev, ki jih vložijo ali naj bi jih
         vložili družbeniki, in v skladu z dejanskimi vložki, države članice pa lahko plačilo te dajatve zahtevajo bodisi naknadno
         po dejanskem vplačilu vložka sredstev bodisi hkrati z njim, torej tudi pred vplačilom tega vložka, če je to vplačilo nesporno
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo ESTAG, točka 50).

      35      Iz tega sledi, da člen 4(1)(c) Direktive 69/335 ne nasprotuje temu, da država članica registracijo akta o povečanju osnovnega
         kapitala družbe določi kot trenutek nastanka glavnega razloga za dajatev na kapital pod pogojem, da se ohrani zveza med prejetjem
         te dajatve in dejanskim vplačilom vložka sredstev v družbo vpisnico povečanja kapitala (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo ESTAG, točki 49 in 50).

      36      Če namreč med sprejetjem navedenega akta dejanski vložek sredstev še ni bil vplačan in če ni gotovo, da bo vplačan, zadevna
         država članica ne more zahtevati plačila dajatve na kapital, dokler vplačilo tega vložka ne postane nesporno (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo ESTAG, točki 50 in 51).

      37      V obravnavanem primeru je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je bilo med registracijo akta o povečanju kapitala
         družbe LEJA iz dokazil, ki so bila predložena v oporo zahtevi za registracijo, razvidno, da je bil vložek sredstev že vplačan
         ali da je bilo njegovo vplačilo vsaj nesporno.

      38      Vendar je iz spisa prav tako razvidno, da se je pozneje in pred plačilom navedene dajatve izkazalo, da med navedeno registracijo
         zaradi goljufije dejanski vložek sredstev pravzaprav ni bil vplačan in da je bilo gotovo, da ne bo vplačan. V takih okoliščinah
         in glede na ugotovitve iz točk 32, 34 in 36 te sodbe plačila dajatve na kapital tako ni bilo mogoče zahtevati.

      39      Predložitveno sodišče pa pojasnjuje, da je v skladu s členom 38 enotnega besedila vsekakor treba plačati dajatev na kapital,
         ko je akt, s katerim je bilo povečanje registrirano, sestavljen, povračilo te dajatve pa je mogoče dobiti samo, ko se davčnim
         sodiščem predloži pravnomočna civilna sodba, s katero je bil ta akt razglašen za ničen.

      40      Glede na ugotovitve iz točk 32, 34 in 36 te sodbe, zlasti pa glede na dejstvo, da je plačilo dajatve na kapital mogoče zahtevati
         samo, ko je poznejše vplačilo vložka sredstev nesporno, je treba člena 4(1)(c) in 5(1)(a) Direktive 69/335 razlagati tako,
         da nasprotujeta taki nacionalni ureditvi.

      41      Čeprav v zvezi s tem italijanska vlada pravilno zatrjuje, da se Direktiva 69/335 nikakor ne nanaša na to, kako države članice
         organizirajo pristojnosti svojih davčnih sodišč in postopek, ki se uporablja v tožbah, ki so jim predložene, v skladu z ustaljeno
         sodno prakso s postopkovnim pravilom, ki ga določa notranji pravni red države članice, ne sme biti praktično onemogočeno ali
         čezmerno oteženo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej zlasti sodbo z dne 15.
         aprila 2010 v zadevi Barth, C‑542/08, ZOdl., str. I‑3189, točka 17 in navedena sodna praksa).

      42      Zahteva po učinkovitosti namreč izraža splošno obveznost držav članic, da zagotovijo sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki
         na podlagi prava Unije. Velja tako za določitev sodišč, pristojnih za odločanje o tožbah, ki temeljijo na tem pravu, kot za
         opredelitev postopkovnih pravil (glej v tem smislu sodbo z dne 18. marca 2010 v združenih zadevah Alassini in drugi, od C‑317/08
         do C‑320/08, ZOdl., str. I-2213, točka 49 in navedena sodna praksa).

      43      Sodišče je pojasnilo, da je treba vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča
         ali pretirano otežuje uporabo prava Unije, preizkusiti ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka
         in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi sodišči (sodba z dne 6. oktobra 2009 v zadevi Asturcom Telecomunicaciones,
         C‑40/08, ZOdl., str. I-9579, točka 39 in navedena sodna praksa).

      44      Predložitveno sodišče je v obravnavanem primeru poudarilo, da so davčna sodišča v skladu s členom 2(3) zakonodajnega dekreta
         št. 546 z dne 31. decembra 1992 na splošno pristojna, da sama razglašajo ničnost aktov. Zdi se, da je na podlagi te razglasitve
         ničnosti zavezancem omogočeno, da se izognejo plačilu davka, saj njegovega plačila ni več mogoče zahtevati.

      45      Vendar je glede dajatve na kapital iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je izključeno, da bi davčno sodišče
         lahko samo razglasilo ničnost akta, saj na podlagi člena 38 enotnega besedila ničnost akta, s katerim je bilo povečanje registrirano,
         ali možnost njegove razveljavitve zavezanca ne odvezuje obveznosti plačila zadevnega davka.

      46      Iz tega sledi, da v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, tožba pred italijanskimi davčnimi sodišči, katere namen
         je onemogočiti plačilo dajatve na kapital, ki v skladu z Direktivo 69/335 ne bi smela biti zahtevana, v nasprotju s tem, kar
         trdi italijanska vlada, nikakor ni učinkovita, medtem ko lahko na podlagi splošnega postopkovnega okvira, na katerega se sklicuje
         predložitveno sodišče, podobne tožbe zoper druge davke zavezanca odvežejo obveznosti plačila nedolgovanega davka.

      47      Tako je treba ugotoviti, kot pravilno zatrjujeta P. Speranza in Evropska komisija, da nacionalna ureditev, ki dokaze glede
         neobstoja dejanskega vložka za zadevno povečanje osnovnega kapitala družbe pred davčnimi sodišči omejuje na predložitev pravnomočne
         civilne sodbe, s katero je bila registracija razglašena za nično ali razveljavljena, tako da je dajatev na kapital vsekakor
         treba plačati, povrne pa se lahko samo ob predložitvi take civilne sodbe, praktično onemogoča ali vsaj čezmerno otežuje izvrševanje
         pravic, ki jih daje Direktiva 69/335.

      48      Glede na navedeno in ne da bi bilo treba razlagati načelo sorazmernosti, je na prvo in tretje vprašanje treba odgovoriti,
         da je člena 4(1)(c) in 5(1)(a) Direktive 69/335 treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica registracijo
         akta o povečanju osnovnega kapitala družbe določi kot trenutek nastanka glavnega razloga za dajatev na kapital pod pogojem,
         da se ohrani zveza med prejetjem te dajatve in dejanskim vplačilom vložka sredstev v družbo vpisnico povečanja kapitala. Če
         med sprejetjem navedenega akta dejanski vložek sredstev še ni bil vplačan in če ni gotovo, da bo vplačan, zadevna država članica
         ne more zahtevati plačila dajatve na kapital, dokler to vplačilo vložka ne bo postalo nesporno. Načelo učinkovitosti je treba
         razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dokaze glede neobstoja dejanskega vložka za zadevno povečanje osnovnega
         kapitala družbe pred davčnimi sodišči omejuje na predložitev pravnomočne civilne sodbe, s katero je bila registracija razglašena
         za nično ali razveljavljena, tako da je dajatev na kapital vsekakor treba plačati, povrne pa se lahko samo ob predložitvi
         take civilne sodbe.

       Drugo vprašanje
      49      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 4(1)(c) Direktive 69/335 nasprotuje temu, da mora dajatev
         na kapital poleg družbe vpisnice povečanja kapitala plačati tudi javni uslužbenec, ki je sestavil ali prejel akt o povečanju
         osnovnega kapitala.

      50      Iz sodne prakse izhaja, da se v skladu s splošno logiko in sistematiko Direktive 69/335 dajatev na kapital obračuna kapitalski
         družbi, ki je prejemnica zadevnega vložka. To je navadno družba, na katero se fizično prenesejo zadevna sredstva ali storitve.
         Samo izjemoma bi bilo lahko drugače in bi bilo treba iskati „resničnega prejemnika“ zadevnih sredstev ali storitev (sodba
         z dne 12. januarja 2006 v zadevi Senior Engineering Investments, C‑494/03, ZOdl., str. I‑525, točka 25).

      51      Poleg tega iz te splošne logike in sistematike prav tako izhaja, da lahko države članice družbo vpisnico povečanja kapitala
         oprostijo dajatve na kapital samo v primerih iz členov od 6 do 9 in 11 navedene direktive.

      52      Vendar kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 38, 39 in 47 sklepnih predlogov, namen Direktive 69/335 ni uskladitev
         načinov plačila dajatve na kapital, s katerimi se zagotavlja izvršitev davčne obveznosti zavezanca in poenostavlja pobiranje
         te dajatve.

      53      Ugotoviti je treba, da solidarna odgovornost javnega uslužbenca, ki je sestavil ali prejel akt o povečanju osnovnega kapitala
         družbe, pomeni tako zagotovilo za izvršitev davčne obveznosti družbe vpisnice navedenega povečanja kapitala kot ukrep, s katerim
         se poenostavlja pobiranje dajatve na kapital.

      54      Iz tega sledi, da Direktiva 69/335 načeloma ne nasprotuje temu, da država članica predvidi odgovornost javnega uslužbenca,
         ki je sestavil ali prejel akt o povečanju kapitala.

      55      Toda kot je razvidno iz točk 50 in 51 te sodbe, se dajatev na kapital obračuna kapitalski družbi, ki je prejemnica zadevnega
         vložka, saj lahko države članice družbo vpisnico povečanja kapitala izvzamejo od plačila dajatve na kapital samo v primerih
         iz členov od 6 do 9 in 11 navedene direktive.

      56      To, da se javnemu uslužbencu naloži solidarna obveznost plačila dajatve na kapital, presega to, kar je potrebno za dosego
         ciljev, navedenih v točkah 53 in 54 te sodbe, če navedeni javni uslužbenec nima pravice vložiti regresni zahtevek zoper družbo
         vpisnico povečanja kapitala.

      57      V obravnavanem primeru je iz spisa razvidno, da na podlagi člena 28 zakona št. 89 z dne 16. februarja 1913 notar lahko zavrne
         sestavo katerega koli zahtevanega akta, če stranke pri njem ne vplačajo taks, honorarjev in stroškov, povezanih z aktom, in
         da ima pravico vložiti regresni zahtevek zoper družbo vpisnico povečanja.

      58      Glede na navedeno je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da je treba Direktivo 69/335 razlagati tako, da ne nasprotuje temu,
         da država članica predvidi solidarno odgovornost javnega uslužbenca, ki je sestavil ali prejel akt o povečanju osnovnega kapitala,
         če ima ta javni uslužbenec pravico vložiti regresni zahtevek zoper družbo vpisnico povečanja kapitala.

       Stroški
      59      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1.      Člena 4(1)(c) in 5(1)(a) Direktive Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969 o posrednih davkih na zbiranje kapitala, kakor je
            bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/303/EGS z dne 10. junija 1985, je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da
            država članica registracijo akta o povečanju osnovnega kapitala družbe določi kot trenutek nastanka glavnega razloga za dajatev
            na kapital pod pogojem, da se ohrani zveza med prejetjem te dajatve in dejanskim vplačilom vložka sredstev v družbo vpisnico
            povečanja kapitala. Če med sprejetjem navedenega akta dejanski vložek sredstev še ni bil vplačan in če ni gotovo, da bo vplačan,
            zadevna država članica ne more zahtevati plačila dajatve na kapital, dokler vplačilo tega vložka ne postane nesporno. Načelo
            učinkovitosti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dokaze glede neobstoja dejanskega vložka za zadevno
            povečanje osnovnega kapitala družbe pred davčnimi sodišči omejuje na predložitev pravnomočne civilne sodbe, s katero je bila
            registracija razglašena za nično ali razveljavljena, tako da je dajatev na kapital vsekakor treba plačati, povrne pa se lahko
            samo ob predložitvi take civilne sodbe.
      2.      Direktivo 69/335, kakor je bila spremenjena z Direktivo 85/303, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država
            članica predvidi solidarno odgovornost javnega uslužbenca, ki je sestavil ali prejel akt o povečanju osnovnega kapitala, če
            ima ta javni uslužbenec pravico vložiti regresni zahtevek zoper družbo vpisnico povečanja kapitala.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 25. novembra 1971. # Béguelin Import Co. proti S.A.G.L. Import Export. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de commerce de Nice - Francija. # Zadeva 22-71.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. junija 1984. # Charles Lux proti Računskemu sodišču Evropskih skupnosti. # Uradnik - Interes službe. # Zadeva 69/83.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. oktobra 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Zadeva C-429/99.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. julija 2013.#Mark Alemo-Herron in drugi proti Parkwood Leisure Ltd.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court of the United Kingdom.#Prenos podjetij – Direktiva 2001/23/ES – Ohranjanje pravic delavcev – Kolektivna pogodba, ki se ob prenosu uporablja za odsvojitelja in delavca.#Zadeva C‑426/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 18. julija 2013 (
            *1
         )
      „Prenos podjetij — Direktiva 2001/23/ES — Ohranjanje pravic delavcev — Kolektivna pogodba, ki se ob prenosu uporablja za odsvojitelja in delavca“
      V zadevi C-426/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Supreme Court of the United Kingdom (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 10. avgusta 2011, ki je prispela na Sodišče 12. avgusta 2011, v postopku

         Mark Alemo-Herron in drugi

      proti

         Parkwood Leisure Ltd,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, v vlogi predsednice tretjega senata, K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský (poročevalec) in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. septembra 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za M. Alemo-Herrona in druge T. Linden, barrister, in L. Prince, odvetnica,

               —

               za Parkwood Leisure Ltd A. Lynch, QC,

               —

               za vlado Združenega kraljestva H. Walker, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo G. Rozet in J. Enegren, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. februarja 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3 Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 98).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med M. Alemo-Herronom in drugimi in družbo Parkwood Leisure Ltd (v nadaljevanju: Parkwood) glede uporabe kolektivne pogodbe.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Z Direktivo 2001/23 se je kodificirala Direktiva Sveta 77/187/EGS z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL L 61, str. 26), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/50/ES z dne 29. junija 1998 (UL L 201, str. 88), (v nadaljevanju: Direktiva 77/187).

               4

               Člen 3, od (1) do (3), Direktive 2001/23 določa:
               „1.   Pravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz na dan prenosa obstoječe pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, se na podlagi takega prenosa prenesejo na pridobitelja.
               Države članice lahko določijo, da sta od dneva prenosa odsvojitelj in pridobitelj solidarno odgovorna, kar zadeva obveznosti, nastale pred dnevom prenosa na podlagi pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, ki je obstajalo na dan prenosa.
               2.   Države članice lahko sprejmejo ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da odsvojitelj seznani pridobitelja z vsemi pravicami in obveznostmi, ki bodo prešle nanj v skladu s tem členom, kolikor te pravice so ali bi morale biti odsvojitelju ob prenosu znane. Če odsvojitelj ne seznani pridobitelja s katero od pravic ali obveznosti, to ne vpliva na prenos te pravice ali obveznosti ter [na] pravic[e] katerega koli delavca v razmerju do odsvojitelja in/ali pridobitelja v zvezi s to pravico ali obveznostjo.
               3.   Po prenosu pridobitelj še naprej zagotavlja s kolektivno pogodbo dogovorjene delovne pogoje, kakršne je na podlagi te pogodbe zagotavljal odsvojitelj, do dneva prenehanja veljavnosti ali izteka te kolektivne pogodbe ali do dneva uveljavitve ali začetka uporabljanja druge kolektivne pogodbe.
               Države članice lahko omejijo obdobje zagotavljanja takih delovnih pogojev, s pridržkom, da ni krajše od enega leta.“

               5

               Člen 8 te direktive določa:
               „Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali sprejmejo za delavce ugodnejše zakone ali druge predpise ali da spodbujajo ali dopuščajo za delavce ugodnejše kolektivne pogodbe ali sporazume med socialnimi partnerji.“

         Pravo Združenega kraljestva

               6

               Združeno kraljestvo je Direktivo 77/187 v svoj pravni red preneslo z uredbo o varstvu zaposlitve ob prenosu podjetij iz leta 1981 (Transfer of Undertakings (Protection of Employment) Regulations 1981, v nadaljevanju: TUPE).

               7

               Člen 5(2)(a) TUPE, s katerim je bila prenesena vsebina člena 3(2) Direktive 2001/23, določa:
               „Vse pravice, pooblastila in obveznosti, ki jih ima odsvojitelj na podlagi take pogodbe ali v zvezi z njo, se v skladu s to uredbo prenesejo na pridobitelja.“

               8

               V skladu z nacionalnim pravom imajo stranke možnost, da v pogodbo vključijo določilo, da plačo delavca periodično določa tretja oseba, kot je National Joint Council for Local Governement Services (v nadaljevanju: NJC), v katerem delodajalec ni član ali v katerem ni zastopan. V skladu s sistemom, ki v Združenem kraljestvu ureja odnose med socialnimi partnerji, se tovrstne kolektivne pogodbe ne štejejo za pravno zavezujoče, razen če se stranke ne dogovorijo drugače. Vendar pa imajo lahko določila take kolektivne pogodbe pravne učinke, če so vsebovana v individualni pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni med delodajalcem in delavcem. To je mogoče doseči tako – kot je to v obravnavani zadevi – da se v individualno pogodbo vključi določilo, v skladu s katerim za delavca veljajo pogoji, ki so dogovorjeni med delodajalcem in sindikatom ali o katerih se dogovori kako drugo telo, kot je NJC. Ko so ti pogoji vključeni v individualno pogodbo, veljajo kot določbe pogodbe o zaposlitvi.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Leta 2002 je Lewisham London Borough Council, uprava enega od londonskih okrožij (v nadaljevanju: uprava okrožja Lewisham), svoj oddelek prostočasnih dejavnosti prenesla na CCL Limited (v nadaljevanju: CCL), družbo iz zasebnega sektorja, ki je delavce tega oddelka vključila med svoje zaposlene. Maja 2004 je družba CCL te dejavnosti prenesla na družbo Parkwood, ki je prav tako družba iz zasebnega sektorja.

               10

               Ko je oddelek za prostočasne dejavnosti spadal pod upravo okrožja Lewisham, je bilo v pogodbah o zaposlitvi z delavci na tem oddelku določeno, da se uporabljajo delovni pogoji, ki so bili doseženi na pogajanjih v okviru NJC, organa za kolektivna pogajanja v lokalnem javnem sektorju. Vezanost na sporazume, ki so rezultat pogajanj v okviru NJC, ni izhajala iz zakonskih predpisov, ampak je temeljila na določilu, vsebovanem v pogodbah o zaposlitvi, ki se je glasilo tako:
               „Med vašo zaposlitvijo v [upravi okrožja Lewisham] bodo vaši delovni pogoji določeni v skladu s kolektivnimi pogodbami, o katerih periodično potekajo usklajevanja v okviru [NJC], in s sporazumi, ki jih na lokalni ravni sklenejo pogajalski odbori [uprave okrožja Lewisham].“

               11

               Ob prenosu oddelka za prostočasne dejavnosti na družbo CCL je veljala kolektivna pogodba, ki je bila v okviru NJC dogovorjena za obdobje od 1. aprila 2002 do 31. marca 2004. Maja 2004 je bilo podjetje preneseno na družbo Parkwood.

               12

               Družba Parkwood v NJC niti ne sodeluje niti ne more sodelovati, saj je zasebno podjetje, ki ni del javne uprave.

               13

               V okviru NJC je bil junija 2004 dosežen nov sporazum, ki je retroaktivno začel veljati 1. aprila 2004 in je učinkoval do 31. marca 2007. Ta sporazum je bil torej sklenjen po prenosu zadevnega podjetja na družbo Parkwood. Ta je zato ugotovila, da je novi sporazum ne zavezuje, in je o tem obvestila delavce, ki jim ni priznala povišanja plač, ki je bilo v NJC dogovorjeno za obdobje od aprila 2004 do marca 2007.

               14

               Ker družba Parkwood ni hotela spoštovati pogojev, ki so bili dogovorjeni v okviru NJC, so delavci pri Employment Tribunal vložili tožbo, ki je bila leta 2008 zavrnjena. Zoper to sodbo so se pritožili na Employment Appeal Tribunal, ki je 12. januarja 2009 njihovi pritožbi ugodilo. Družba Parkwood je zoper sodbo tega sodišča vložila pritožbo na Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

               15

               To sodišče je 29. januarja 2010 ugodilo pritožbi, ki jo je vložila družba Parkwood, in ponovno uveljavilo sodbo Employment Tribunal, s katero je bil zahtevek tožečih strank v postopku v glavni stvari zavrnjen. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) je menilo, da iz sodbe Sodišča z dne 9. marca 2006 v zadevi Werhof (C-499/04, Recueil. str. I-2397) izhaja, da člen 3(1) Direktive 77/187 pridobitelja ne zavezuje k upoštevanju kolektivnih pogodb, sklenjenih po prenosu podjetja.

               16

               Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so zoper sodbo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) vložile pravno sredstvo na Supreme Court of the United Kingdom, ki se je odločilo, da bo Sodišču predložilo nekatera vprašanja, ki se nanašajo na razlago in učinek Direktive 2001/23. Predložitveno sodišče namreč meni, da vprašanje, ki ga je Sodišče obravnavalo v zgoraj navedeni sodbi Werhof, ni enako, kot je tisto, na katero je treba odgovoriti v postopku v glavni stvari.

               17

               Glede tega predložitveno sodišče navaja, da nemško pravo, ki je bilo predmet zadeve, v kateri je bila sprejeta zgoraj navedena sodba Werhof, uporablja statičen pristop do varstva delavcev po prenosu podjetja ali dejavnosti. To pravo določa, da pravila, dogovorjena s kolektivno pogodbo, postanejo del pogodbe o zaposlitvi zgolj z vsebino, ki so jo imela v času prenosa podjetja, in da se po prenosu ne posodabljajo.

               18

               Nasprotno pa je vprašanje v postopku v glavni stvari, ali je možno državi članici preprečiti, da bi zaposlenim v primeru prenosa podjetja ali dejavnosti na podlagi nacionalnega prava pogodb zagotovila „dinamično“ varstvo, to je varstvo, na podlagi katerega se lahko zoper pridobitelja poleg kolektivnih pogodb, ki so veljale v času prenosa, uveljavlja tudi tiste, ki so bile sklenjene po tem prenosu.

               19

               V teh okoliščinah je Supreme Court of the United Kingdom prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Če ima delavec tako kot v obravnavani zadevi pravico, da na podlagi pogodbe v razmerju do pridobitelja uveljavlja delovne pogoje, o katerih se periodično pogaja in dogovarja organ za kolektivna pogajanja, ki ni povezan z omenjenima strankama, in je z nacionalnim pravom v razmerju med delavcem in delodajalcem odsvojiteljem taka pravica določena kot dinamična, in ne statična, ali člen 3 Direktive [2001/23] v povezavi [z zgoraj navedeno sodbo] Werhof […]:

                                 (a)

                                 zahteva, da se taki pravici v primeru prenosa, za katerega se uporablja ta direktiva, zagotavlja varstvo in izvršljivost zoper pridobitelja;
                                 ali

                                 (b)

                                 nacionalnim sodiščem daje pravico, da razsodijo, da se taki pravici v primeru prenosa, za katerega se uporablja ta direktiva, zagotavlja varstvo in izvršljivost zoper pridobitelja;
                                 ali

                                 (c)

                                 nacionalnim sodiščem prepoveduje, da bi razsodila, da se taki pravici v primeru prenosa, za katerega se uporablja ta direktiva, zagotavlja varstvo in izvršljivost zoper pridobitelja?

                        2.

                        Ali lahko sodišča države članice, če je država članica izpolnila svoje obveznosti glede prenosa minimalnih zahtev iz člena 3 Direktive 2001/23, vendar se postavlja vprašanje, ali se izvedbeni ukrepi razlagajo tako, da v korist varovanih delavcev presegajo te zahteve, ker tem delavcem zagotavljajo dinamične pogodbene pravice v razmerju do pridobitelja, za razlago izvedbene zakonodaje uporabijo nacionalno pravo, če taka razlaga ni v nasprotju s pravom Skupnosti, ali pa je treba pri razlagi uporabiti kak drug pristop, in če je tako, katerega?

                        3.

                        Ali lahko nacionalna sodišča uporabijo razlago TUPE, ki so jo predlagali delavci, glede na to, da v tej zadevi delodajalec ne trdi, da bi uveljavljanje dinamične pravice delavcev do delovnih pogojev, dogovorjenih s kolektivno pogodbo, v skladu z nacionalnimi predpisi pomenilo kršitev pravic delodajalca iz člena 11 Evropske konvencije o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah[, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu]?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               20

               Predložitveno sodišče s tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3 Direktive 2001/23 razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero je mogoče v primeru prenosa podjetja, kakršen je v postopku v glavni stvari, zoper pridobitelja uveljavljati določbe, ki dinamično napotujejo na kolektivne pogodbe, s pogajanji sprejete po tem prenosu.

               21

               Najprej je treba ugotoviti, da zgoraj navedena sodba Werhof, ki se nanaša na člen 3 Direktive 77/187, vsebuje več elementov, ki so upoštevni za postopek v glavni stvari. Postopek v glavni stvari se sicer nanaša na razlago Direktive 2001/23, vendar je mogoče omenjene elemente v celoti uporabiti za ta postopek, ker je s to direktivo kodificirana Direktiva 77/187, besedilo upoštevnih določb člena 3 obeh direktiv pa je enako.

               22

               Na prvem mestu je treba spomniti, da je Sodišče v točki 37 zgoraj navedene sodbe Werhof presodilo, da je treba člen 3(1) Direktive 77/187 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da ko pogodba o zaposlitvi napotuje na kolektivno pogodbo, ki zavezuje odsvojitelja, pridobitelj, ki ni stranka te kolektivne pogodbe, ni zavezan s kolektivnimi pogodbami, kasnejšimi od tiste, ki je bila v veljavi ob prenosu podjetja.

               23

               Dalje, iz člena 8 Direktive 2001/23 izhaja, da ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali sprejmejo za delavce ugodnejše zakone ali druge predpise ali da spodbujajo ali dopuščajo za delavce ugodnejše kolektivne pogodbe ali sporazume med socialnimi partnerji.

               24

               V postopku v glavni stvari ni sporno, kot je razvidno iz samega besedila drugega vprašanja, da so določbe, ki napotujejo na kolektivne pogodbe, s pogajanji sprejete po prenosu zadevnega podjetja, s katerimi se daje pogodbenim pravicam dinamično naravo, ugodnejše za delavce.

               25

               Vendar pa se z Direktivo 77/187 ob prenosu podjetja ne želi zagotoviti le varstva interesov delavcev, temveč se želi doseči pravično ravnotežje med interesi delavcev in interesi pridobitelja. Slednji mora biti zlasti sposoben izvesti prilagoditve in spremembe, potrebne za nadaljevanje njegove dejavnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Werhof, točka 31).

               26

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je bil prenos podjetja iz postopka v glavni stvari opravljen med pravno osebo javnega prava in pravno osebo zasebnega prava.

               27

               Ker gre za vprašanje prenosa podjetja iz javnega v zasebni sektor, je treba šteti, da bo nadaljevanje dejavnosti pridobitelja, ker med tema dvema sektorjema obstajajo neizogibne razlike glede delovnih pogojev, zahtevalo velike prilagoditve in spremembe.

               28

               Določilo, ki dinamično napotuje na kolektivne pogodbe, s pogajanji sprejete po prenosu zadevnega podjetja, katerih namen je ureditev razvoja delovnih pogojev v javnem sektorju, pa lahko zasebnemu pridobitelju bistveno omeji manevrski prostor za sprejemanje ukrepov, s katerimi se uvajajo te prilagoditve in spremembe.

               29

               V takem položaju lahko tako določilo negativno vpliva na pravično ravnotežje interesov med pridobiteljem kot delodajalcem in delavci.

               30

               Na drugem mestu je treba ugotoviti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe Direktive 2001/23 razlagati tako, da se spoštujejo temeljne pravice iz Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) (glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 2012 v zadevi Cimade in GISTI, C-179/11, točka 42).

               31

               V zvezi s tem predložitveno sodišče sicer navaja, da vprašanje negativne pravice do združevanja ni predmet postopka v glavni stvari. Vendar pa mora biti razlaga člena 3 Direktive 2001/23 vsekakor skladna s členom 16 Listine, ki določa svobodo gospodarske pobude.

               32

               Ta temeljna pravica med drugim vključuje pogodbeno svobodo, kakor je razvidno iz Pojasnil, ki so bila pripravljena kot vodilo za razlago Listine (UL 2007, C 303, str. 17) in jih je treba v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine upoštevati pri razlagi te listine (sodba z dne 22. januarja 2013 v zadevi Sky Österreich, C-283/11, točka 42).

               33

               Iz člena 3 Direktive 2001/23 izhaja, da mora pridobitelj, ob upoštevanju svobode gospodarske pobude, imeti možnost učinkovitega uveljavljanja svojih interesov v pogodbenem procesu, v katerem sodeluje, in možnost pogajanja o elementih, s katerimi se spreminjajo delovni pogoji njegovih zaposlenih, glede na svojo gospodarsko dejavnost v prihodnosti.

               34

               Treba pa je ugotoviti, da pridobitelj v postopku v glavni stvari nima nobene možnosti sodelovanja pri zadevnem organu za kolektivna pogajanja. V tem položaju ta pridobitelj nima možnosti niti da bi učinkovito uveljavljal svoje interese v pogodbenem procesu niti da bi se glede na svojo gospodarsko dejavnost v prihodnosti pogajal o elementih, s katerimi se spreminjajo delovni pogoji njegovih zaposlenih.

               35

               V teh okoliščinah je pogodbena svoboda tega pridobitelja tako zelo zmanjšana, da lahko taka omejitev poseže v samo bistvo njegove pravice do svobode gospodarske pobude.

               36

               Člena 3 Direktive 2001/23 v povezavi s členom 8 te direktive pa ni mogoče razlagati tako, da državam članicam dovoljuje sprejemanje ukrepov, ki so sicer ugodnejši za delavce, vendar posegajo v samo bistvo pravice tega pridobitelja do svobode gospodarske pobude (glej po analogiji sodbo z dne 6. septembra 2012 v zadevi Deutsches Weintor, C-544/10, točki 54 in 58).

               37

               Glede na navedeno je treba na tri postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 3 Direktive 2001/23 razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero je mogoče v primeru prenosa podjetja zoper pridobitelja uveljavljati določbe, ki dinamično napotujejo na kolektivne pogodbe, s pogajanji sprejete po prenosu, če ta pridobitelj nima možnosti sodelovanja pri pogajanjih o takih kolektivnih pogodbah, sklenjenih po prenosu.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 3 Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero je mogoče v primeru prenosa podjetja zoper pridobitelja uveljavljati določbe, ki dinamično napotujejo na kolektivne pogodbe, s pogajanji sprejete po prenosu, če ta pridobitelj nima možnosti sodelovanja pri pogajanjih o takih kolektivnih pogodbah, sklenjenih po prenosu.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 6. marca 1997. # Maatschap M.J.M. Linthorst, K.G.P. Pouwels en J. Scheren c.s. proti Inspecteur der Belastingdienst/Ondernemingen Roermond. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nizozemska. # Šesta direktiva DDV - Člen 9. # Zadeva C-167/95.