title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 4. oktobra 2007.#Erhard Geuting proti Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija.#Goveje in telečje meso - Premija za vzdrževanje čred krav dojilj.#Zadeva C-375/05.

text:
      Zadeva C-375/05
      Erhard Geuting
      proti
      Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht)
      „Goveje in telečje meso – Premija za vzdrževanje čred krav dojilj“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Goveje in telečje meso – Premija za vzdrževanje čred krav dojilj – Breja telica – Enačenje
            s kravo dojiljo
      (Uredba Sveta št. 805/68, člen 4a, tretja alinea, pod (ii))
      2.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Goveje in telečje meso – Premija za vzdrževanje čred krav dojilj
      (Uredba Komisije št. 3886/92, člen 33(2) in (4))
      3.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Goveje in telečje meso – Premija za vzdrževanje čred krav dojilj
      (Uredba Komisije št. 3886/92, člen 33(2))
      4.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Goveje in telečje meso – Premija za vzdrževanje čred krav dojilj
      (Uredba Sveta št. 805/68, člen 4f(4); Uredba Komisije št. 3886/92, člen 33(4))
      1.        Člen 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe Sveta (EGS) št. 805/68 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso, kot je bila
         spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2222/96, je treba razlagati tako, da se brejo telico lahko šteje za kravo dojiljo v smislu
         oddelka 1 te uredbe le, če kravo dojiljo, navedeno v zahtevku za premijo za tržno leto, zamenja po vložitvi tega zahtevka.

      Poleg tega se lahko brejo telico, ki je v enem tržnem letu zamenjala kravo dojiljo, za katero je bil vložen zahtevek za premijo,
         če je bilo zanjo mogoče pridobiti premijo, šteje za kravo dojiljo v smislu navedene določbe, če v naslednjem letu vnovič izpolni
         pogoje za zamenjavo krave dojilje. Vendar se za brejo telico, za katero je bil vložen zahtevek za premijo, ne more pridobiti
         premije, če se oteli pred iztekom roka, določenega za vložitev navedenega zahtevka. Ker vložitev zahtevka za premijo določi
         začetek obdobja obvezne reje in ker se število krav dojilj računa od tega trenutka dalje, morajo na ta dan živali imeti tudi
         vse potrebne lastnosti, da se zanje lahko pridobi premijo.

       (Glej točke 21, 26, 31 in 33 ter točke od 1 do 3 izreka.)
      2.        Člen 33(2) in (4) Uredbe št. 3886/92 o določitvi podrobnih pravil glede shem premij iz Uredbe št. 805/68 o skupni ureditvi
         trga za goveje in telečje meso in razveljavitvi uredb št. 1244/82 in št. 714/89, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2311/96
         o vračanju premijskih pravic v nacionalno rezervo, je treba razlagati tako, da se mora šteti, da rejec v tržnem letu ni izkoristil
         premijskih pravic, če je vložil zahtevek za premijo, ki pa je bil zavrnjen, ker za te živali ni bilo mogoče pridobiti premije,
         tudi če navedeni zahtevek ni bil vložen z namenom zlorabe.

      Taka razlaga ni v nasprotju z načelom sorazmernosti. Vračanje neizkoriščenih premijskih pravic v nacionalno rezervo je torej
         primerno sredstvo za dosego cilja boljšega sproščanja razpoložljivih in neizkoriščenih premijskih pravic.

      (Glej točki 48 in 50 ter točko 4 izreka.)
      3.        Določbe Uredbe št. 3886/92 o določitvi podrobnih pravil glede shem premij iz Uredbe št. 805/68 o skupni ureditvi trga za goveje
         in telečje meso in razveljavitvi uredb št. 1244/82 in št. 714/89, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2311/96, in njene uvodne
         izjave ne določajo vrste meril, ki se jih mora upoštevati, da se utemelji izreden primer v smislu člena 33(2), zadnja alinea,
         navedene uredbe, ki dovoljuje odstopanje od pravila vračanja dela neizkoriščenih premijskih pravic v nacionalno rezervo. Ker
         zakonodajalec Skupnosti ni hotel vnaprej natančno opredeliti tega pojma, niti ga vezati na posebna merila, mora predložitveno
         sodišče presoditi, ali ob upoštevanju vseh primerno utemeljenih okoliščin, ki označujejo položaj, v katerem se nahaja tožeča
         stranka v danem primeru, obstaja izjemen primer, ki terja uporabo navedene izjeme, pri tem pa mora upoštevati, da se to določbo
         nujno razlaga restriktivno.

      (Glej točke 52, 54 in 57 ter točko 5 izreka.)
      4.        Člen 33(4) Uredbe št. 3886/92 o določitvi podrobnih pravil glede shem premij, določenih z Uredbo št. 805/68 o skupni ureditvi
         trga za goveje in telečje meso in razveljavitvi uredb št. 1244/82 in št. 714/89, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2311/96,
         v povezavi s členom 4f(4) Uredbe št. 805/68, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2222/96, je treba razlagati tako, da lahko
         države članice po izteku dveletne prekinitve premijske pravice prednostno podelijo rejcu, ki so mu bile odvzete, ker je v
         tržnem letu 1998 izkoristil več kot 70, vendar manj kot 90 odstotkov svojih pravic. Ker Komisija ni sprejela ukrepov v zvezi
         z neizkoriščenimi pravicami do premij v letih 1997 in 1998, ki so bile vrnjene v nacionalno rezervo, države članice ohranijo
         ves manevrski prostor v zvezi z uporabo svoje nacionalne rezerve.

      (Glej točki 60 in 61 ter točko 6 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 4. oktobra 2007(*)

      „Goveje in telečje meso – Premija za vzdrževanje čred krav dojilj“
      V zadevi C‑375/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht
         (Nemčija) s sklepom z dne 23. avgusta 2005, ki je prispel na Sodišče 12. oktobra 2005, v postopku

      Erhard Geuting
      proti
      Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, R. Schintgen, A. Borg Barthet (poročevalec), M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za E. Geutinga F. Schulze, odvetnik,
      –        za Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft, ki je postal Direktor der Landwirtschaftskammer
         Nordrhein-Westfalen, M. Günther, zastopnik,

      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti C. Cattabriga in F. Erlbacher, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe Sveta (EGS) št. 805/68
         z dne 27. junija 1968 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso (UL L 148, str. 24), kot je bila spremenjena z Uredbo
         Sveta (ES) št. 2222/96 z dne 18. novembra 1996 (UL L 296, str. 50, v nadaljevanju: Uredba št. 805/68) glede zamenjave krav
         dojilj, ter člena 33(2) in (4) Uredbe Komisije (EGS) št. 3886/92 z dne 23. decembra 1992 o določitvi podrobnih pravil glede
         shem premij iz Uredbe št. 805/68 in razveljavitvi uredb (EGS) št. 1244/82 in (EGS) št. 714/89 (UL L 391, str. 20), kot je
         bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2311/96 z dne 2. decembra 1996 (UL L 313, str. 9, v nadaljevanju: Uredba št. 3886/92)
         o vračanju premijskih pravic v nacionalno rezervo.

      2        Predlog je bil vložen v sporu med E. Geutingom in Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft
         (direktorjem za kmetijstvo Kmetijske zbornice Severnega Porenja-Vestfalije), ki je postal Direktor der Landwirtschaftskammer
         Nordrhein-Westfalen (direktor Kmetijske zbornice Severnega Porenja-Vestfalije) glede zahtevka za premijo za krave dojilje,
         ki ga je E. Geuting vložil za tržno leto 1998.

       Pravni okvir
      3        Člen 4a, tretja alinea, Uredbe št. 805/68 opredeljuje „kravo dojiljo“ kot:

      „i)      kravo, ki pripada mesni pasmi ali je rojena s križanjem z mesno pasmo in ki pripada čredi, namenjeni za vzrejo telet za prirejo
         mesa,

      in
      ii)      brejo telico, ki izpolnjuje enake pogoje in zamenja kravo dojiljo.“
      4        Člen 4d(5), prvi pododstavek, Uredbe št. 805/68 določa:

      „Premijo se podeli rejcu, ki v dvanajstih mesecih od dneva vložitve zahtevka s svojega kmetijskega gospodarstva ne odda mleka
         ali mlečnih izdelkov in ki v šestih mesecih od dneva vložitve zahtevka zmanjša število krav dojilj vsaj za število, za katero
         je bila premija zahtevana.“

      5        Člen 4f(1), (2) in (4) Uredbe št. 805/68 določa:

      „1.      Vsaka država članica ustvari začetno nacionalno rezervo v vrednosti najmanj 1 odstotek in največ 3 odstotke skupnega števila
         živali, za katere je bila rejcem, katerih kmetijska gospodarstva so na njenem ozemlju, podeljena premija za krave dojilje
         za referenčno leto. […]

      2.      Države članice uporabljajo svoje nacionalne rezerve, da znotraj teh meja podelijo pravice zlasti:
      a)      rejcem, ki zahtevek za premijo vložijo pred 1. januarjem 1993 in ki v skladu z zahtevami pristojnega organa dokažejo, da bi
         uporaba individualnih zgornjih meja iz člena 4d(2) ogrozila obstoj njihovega kmetijskega gospodarstva, pri čemer se upošteva
         izvedba naložbenega programa za goveje in telečje meso, oblikovanega pred 1. januarjem 1993;

      b)      rejcem, ki za referenčno leto vložijo zahtevek za premijo, ki zaradi izrednih okoliščin ne ustreza dejanskemu stanju, kot
         je bilo ugotovljeno v preteklih letih;

      c)      rejcem, ki redno vlagajo zahtevke za premijo, vendar za referenčno leto ne vložijo zahtevka;
      d)      rejcem,  ki v letu po referenčnemu letu ali kasneje prvič vložijo zahtevek za premijo;
      e)      rejcem, ki pridobijo del površin, ki so jih drugi rejci prej namenili reji govedi;
       [...]
      4.      Komisija sprejme podrobna pravila za uporabo tega člena v skladu s postopkom iz člena 27.
      Po enakem postopku so sprejeti:
      –        ukrepi za primer, da se v državi članici ne uporabi nacionalna rezerva,
      –        ukrepi v zvezi z neizkoriščenimi pravicami do premij v letih 1997 in 1998, ki so bile vrnjene v nacionalno rezervo,
      –        ukrepi za prehod med obstoječo ureditvijo in ureditvijo, določeno s to uredbo, zlasti tisti, ki zadevajo rejce, ki so premije
         za krave dojilje prvič dobili za leto 1991 ali 1992, če to leto neposredno sledi referenčnemu letu, ki ga je izbrala zadevna
         država članica.“

      6        Člen 33 Uredbe št. 3886/92 vsebuje določbe za uporabo nacionalne rezerve, ki je določena v členu 4f Uredbe št. 805/68. Omenjeni
         člen 33 določa:

      „1.      Rejec, ki je nosilec pravic, lahko te uporablja tako, da jih izkoristi sam in/ali jih da v začasni zakup drugemu rejcu.
      2.      Če rejec v posameznem koledarskem letu ni uporabil vsaj 70 odstotkov svojih pravic, se neuporabljeni del vrne v nacionalne
         rezerve, razen:

      –        kadar ima rejec največ sedem premijskih pravic, pa ni uporabil vsaj 70 odstotkov svojih pravic v dveh zaporednih koledarskih
         letih, se del neporabljenih pravic v zadnjem koledarskem letu vrne v nacionalne rezerve,

      –        kadar rejec sodeluje v ekstenzifikacijskem programu, ki ga priznava Komisija,
      –        kadar rejec sodeluje v programu predčasnega upokojevanja, ki ga priznava Komisija, pri katerem prenos in/ali začasni zakup
         pravic ni obvezen,

               ali
      –        v izrednih in primerno utemeljenih primerih.
      […]
      4.      Za leti 1997 in 1998 se 70 odstotkov, določenih v drugem in tretjem odstavku, prvi pododstavek, nadomesti z 90 odstotki. V
         tem primeru se pravic, vrnjenih v nacionalno rezervo, ne more prerazdeliti za leti 1998 in 1999.“

      7        Člen 10 Uredbe Komisije (EGS) št. 3887/92 z dne 23. decembra 1992 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega administrativnega
         in nadzornega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti (UL L 391, str. 36) določa osnovo za izračun premij, za katere
         obstaja individualna omejitev, ter znižanje teh premij v določenih primerih. Ta člen določa:

      „[...]
      2.      Če se ugotovi, da je število v zahtevku za pomoči prijavljenih živali večje od števila živali, ugotovljenega ob pregledu,
         se znesek pomoči izračuna na podlagi števila ugotovljenih živali. [...]

      [...]
      4.      Upošteva se zgolj govedo, ki je navedeno v zahtevku za pomoč, ali, v primeru iz odstavka 3, tisto, ki je navedeno v registru.
      Vendar se lahko kravo dojiljo, prijavljeno za premijo, ali govedo, prijavljeno za [kompenzacijsko] nadomestilo, določeno v
         Uredbi (EGS) št. 2328/91, zamenja z drugo kravo dojiljo oziroma drugim govedom, če se ta zamenjava opravi v dvajsetih dneh
         po njeni zapustitvi kmetijskega gospodarstva in če se zamenjavo vpiše v poseben register najpozneje v treh dneh po zamenjavi.“

      8        Člen 1 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL L 312,
         str. 1) določa:

      „1.       Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni
         v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.

      2.       ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega
         subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi
         z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi
         izdatki.“

      9        Člen 1 Uredbe Komisije (EGS) št. 1244/82 z dne 19. maja 1982 o določitvi podrobnih pravil glede shem premij za vzdrževanje
         čred krav dojilj (UL L 143, str. 20), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 2079/90 z dne 20. julija 1990 (UL L 190,
         str. 15, v nadaljevanju: Uredba št. 1244/82), se glasi:

      „Zahtevke za premijo za vzdrževanje čred krav dojilj se za krave dojilje, ki se jih redi na dan vložitve zahtevka, vloži med
         15. junijem in 31. januarjem naslednjega leta pri pristojnemu organu, ki ga določi vsaka država članica. Vendar lahko države
         članice v tem obdobju določijo eno obdobje ali več za vložitev zahtevkov.

      Število krav, ki se jih upošteva za določitev premij, je enako ali manjše od števila krav dojilj, razen brejih telic, ki so
         na dan vložitve zahtevka v kmetijskem gospodarstvu.

      V času od 15. junija do 31. januarja naslednjega leta lahko rejec vloži le en zahtevek.“
       Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje
      10      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 20. aprila 1998 vložila zahtevek za premijo za krave dojilje za skupno 64 krav
         dojilj za tržno leto 1998 ter navedla, da je bila njena individualna zgornja meja 65,3 premijske pravice. 47 od vseh njenih
         živali je bilo nesporno krav dojilj. 17 je bilo brejih telic, ki jih je tožeča stranka v postopku v glavni stvari v zahtevku
         predstavila kot živali, ki so zamenjale krave dojilje.

      11      Od teh 17 telic jih je 10 tožeča stranka v postopku v glavni stvari že v obdobju obvezne reje v preteklem letu opredelila
         kot nadomestne živali za krave dojilje, ki so svojo čredo zapustile 21. oktobra 1997. Preostalih 7 naj bi zamenjalo krave
         dojilje, ki so čredo zapustile med 21. januarjem in 17. aprilom 1998. Med temi brejimi telicami se jih je 13 otelilo pred
         15. majem 1998, dnevom, ko je potekel rok, določen za vložitev zahtevkov za premijo.

      12      Z odločbo z dne 3. maja 1999 je tožena stranka v postopku v glavni stvari znižala individualno zgornjo mejo premijskih pravic
         tožeče stranke v postopku v glavni stvari na 47 krav dojilj z učinkom od 10. junija 1998 in navedla, da se brejih telic ne
         sme šteti za krave dojilje. Po njenem mnenju tožeča stranka v postopku v glavni stvari v letu 1998 ni porabila vsaj 90 odstotkov
         premijskih pravic, zato je bilo treba neuporabljeni del vrniti v nacionalno rezervo.

      13      Z odločbo z dne 23. avgusta 2001 je tožena stranka v postopku v glavni stvari v celoti zavrnila zahtevek za premijo tožeče
         stranke v postopku v glavni stvari za tržno leto 1998 in zahtevala povrnitev za to izplačanega predujma, povečanega za obresti,
         ker je razlika med številom navedenih živali in številom ugotovljenih živali presegala 20 odstotkov.

      14      Pritožbe, ki jih je vložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, so bile zavrnjene 5. novembra 1999 in 11. januarja 2002
         z odločbami tožene stranke v postopku v glavni stvari. Bundesverwaltungsgericht (Zvezno upravno sodišče), na katero so bile
         vložene tožbe zoper te odločbe, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      [Glede] razlage člena 4a, tretja alinea, pod (ii), [Uredbe št. 805/68]:
      a)      Ali je breja telica krava dojilja v smislu oddelka 1 Uredbe [št. 805/68] le, če zamenja kravo dojiljo, za katero je bil vložen
         zahtevek za premijo?

      b)      Ali je breja telica krava dojilja v smislu oddelka 1 omenjene uredbe, če je v prejšnjem tržnem letu zamenjala kravo dojiljo,
         za katero je bil vložen zahtevek za premijo, in če je bilo zanjo mogoče pridobiti premijo?

      c)      Ali je za brejo telico, za katero je bil vložen zahtevek za premijo, mogoče pridobiti premijo, če se je še pred iztekom roka
         za vložitev zahtevka otelila?

      2.      [Glede razlage] člena 33(2) in (4) [Uredbe št. 3886/92]:
      a)      Ali rejec v tržnem letu ni izkoristil premijskih pravic, če je sicer vložil zahtevek za premijo, ki pa je bil zavrnjen, ker
         za te živali premije ni bilo mogoče pridobiti?

      Ali to velja, tudi če ni znamenj o tem, da je bil zahtevek vložen z namenom zlorabe?
      Ali bi bilo to združljivo s skupnostnim načelom sorazmernosti?
      b)      Ali je treba člen 33(2) [Uredbe št. 3886/92] razlagati tako, da v primerih, kot je ta, rejec ohrani premijske pravice, ker
         gre za izredne (in primerno utemeljene) primere?

      c)      Ali se morajo pravice, ki so bile rejcu odvzete na podlagi člena 33(4) [Uredbe št. 3886/92], ker je v tržnem letu 1998 izkoristil
         več kot 70 odstotkov svojih pravic, vendar manj kot 90 odstotkov [le-teh], po izteku dveletne prekinitve prednostno podeliti
         temu rejcu?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje, pod (a)
      15      S tem vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je breja telica krava dojilja v smislu člena 4a, tretja alinea, pod (ii),
         Uredbe št. 805/68 samo, če zamenja kravo dojiljo, za katero je bil vložen zahtevek za premijo.

      16      Najprej je treba opozoriti, da se v skladu s to določbo lahko le breja telica, ki zamenja kravo dojiljo, šteje za kravo dojiljo
         v smislu navedene določbe. Vendar ta določba ne določa natančno, ali mora zamenjava zadevati kravo dojiljo, ki je že navedena
         v zahtevku za premijo, ali lahko zadeva katero koli drugo kravo dojiljo iz črede zadevnega rejca.

      17      Nasprotno pa člen 10(4) Uredbe št. 3887/92 izrecno določa, da se lahko upošteva samo govedo, navedeno v zahtevku za pomoč,
         ter da se te živali lahko zamenja z drugimi, če se zamenjavo opravi v dvajsetih dneh od njihove zapustitve kmetijskega gospodarstva
         in če se zamenjavo najpozneje v treh dneh vpiše v poseben register. Breja telica zato ne more zamenjati krave dojilje, ki
         ni bila navedena v zahtevku za premijo.

      18      Glede datuma zamenjave predložitveno sodišče pravilno navaja, da člen 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68 ne določa
         natančno, ali se mora zamenjava nujno opraviti po vložitvi zahtevka za premijo ali se jo lahko opravi pred tem. To razjasni
         poznejši razvoj prava Skupnosti, ki velja za to področje. Tako člen 6(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1254/1999 z dne 17. maja 1999
         o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso (UL L 160, str. 21), ki je 1. januarja 2000 nadomestila Uredbo št. 805/68,
         dovoljuje podelitev premije za krave dojilje in telice. Iz sedme uvodne izjave Uredbe št. 1254/1999 izhaja, da je zakonodajalec
         želel dati rejcem večjo fleksibilnost in razširil upravičenost do premije za krave dojilje na telice, ki izpolnjujejo enake
         vzrejne zahteve kakor krave dojilje. Ker je izrecen namen nove zakonodaje spremeniti staro, tako da se za telice lahko zahteva
         premijo, je iz tega mogoče sklepati, da zanje ni veljala prejšnja ureditev, ki velja v sporu o glavni stvari.

      19      Razlago člena 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68, v skladu s katero se za breje telice že na začetku ne more vložiti
         zahtevka za premijo, potrjuje tudi prejšnja pravna ureditev. Zahtevek za krave dojilje je bil uveden z Uredbo Sveta (EGS)
         št. 1357/80 z dne 5. junija 1980 o vzpostavitvi sistema premij za ohranjanje krav molznic (UL L 140, str. 1), ki ga je dopolnila
         Uredba št. 1244/82. Člen 1(1), drugi pododstavek, slednje določa, da je „število krav, ki jih je treba upoštevati za podelitev
         premije, […] enako številu krav dojilj, brez brejih telic, ki so na dan vložitve zahtevka v kmetijskem gospodarstvu“. V skladu
         s to določbo se zahtevka za premijo za krave dojilje ne more vložiti za breje telice. Pozneje je Uredba št. 3886/92 razveljavila
         Uredbo št. 1244/82, čeprav je kot bistveno prevzela ureditev premij za krave dojilje, kot jo je določala slednja uredba. Iz
         sedme uvodne izjave Uredbe št. 3886/92 pravzaprav izhaja, da je bila volja zakonodajalca Skupnosti še naprej uporabljati administrativna
         pravila, ki so veljala v prejšnji ureditvi premij za krave dojilje. Vendar so bile namenoma sprejete nekatere spremembe, kot
         so tiste, ki se nanašajo na upravičene pasme. Ker določbe, ki se nanaša na neupravičenost brejih telic, med temi spremembami
         ni, se lahko sklepa, da zakonodajalec Skupnosti takrat ni imel namena vnovične uvedbe tega pravila.

      20      Iz razvoja prava Skupnosti, ki velja za to področje, izhaja, da je treba zamenjavo opraviti pred vložitvijo zahtevka za premijo,
         da se brejo telico lahko šteje za kravo dojiljo v smislu člena 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68.

      21      Na prvo vprašanje, pod (a), je treba torej odgovoriti, da je treba člen 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68 razlagati
         tako, da se brejo telico lahko šteje za kravo dojiljo v smislu oddelka 1 te uredbe le, če kravo dojiljo, navedeno v zahtevku
         za premijo za tržno leto, zamenja po vložitvi tega zahtevka.

       Prvo vprašanje, pod (b)
      22      S tem vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je breja telica krava dojilja v smislu Uredbe št. 805/68, če je v predhodnem
         tržnem letu zamenjala kravo dojiljo, za katero je bil vložen zahtevek za premijo, in če je bilo zanjo mogoče pridobiti premijo.

      23      Po mnenju tožene stranke v postopku v glavni stvari je treba na navedeno vprašanje odgovoriti nikalno. V bistvu ocenjuje,
         da bi pritrdilni odgovor pomenil, da je zamenjava položaj, ki traja do otelitve breje telice, tudi če se je medtem začelo
         novo tržno obdobje.

      24      Razlago tožene stranke v postopku v glavni stvari pa je treba zavrniti, saj temelji na preozkemu pojmovanju primerov, ki jih
         zajema to vprašanje za predhodno odločanje. Ob upoštevanju, da brejost govedi traja devet mesecev, je torej v bistvu mogoče,
         da je breja telica zamenjala kravo dojiljo na koncu tržnega leta in da jo v naslednjem tržnem letu, medtem ko se še ni otelila,
         spet zamenja druga krava dojilja, ki je navedena v zahtevku za premijo za to drugo tržno leto.

      25      V zvezi s tem je Komisija pravilno ugotovila, da zgolj dejstvo, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari posamezne
         breje telice navedla kot nadomestne živali za leto 1997, ne izključuje možnosti, da bi te telice leta 1998 lahko vnovič zamenjale
         krave dojilje, pri čemer je treba preveriti, ali so navedene breje telice leta 1998 izpolnjevale pogoje za ponovno zamenjavo
         krav dojilj. Pravzaprav nobena od veljavnih določb ne določa, da ista breja telica ne more zamenjati krav dojilj v dveh zaporednih
         tržnih letih, če za to izpolni vse pogoje, zlasti tiste, določene v odgovoru na prvo vprašanje pod (a).

      26      Torej je treba na prvo vprašanje pod (b) odgovoriti, da se brejo telico, ki je v enem tržnem letu zamenjala kravo dojiljo,
         za katero je bil vložen zahtevek za premijo, če je bilo zanjo mogoče pridobiti premijo, lahko šteje za kravo dojiljo v smislu
         člena 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68, če v naslednjem letu spet izpolni pogoje za zamenjavo krave dojilje.

       Prvo vprašanje, pod (c)
      27      S tem vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68 razlagati
         tako, da je za brejo telico, za katero je bil vložen zahtevek za premijo, mogoče pridobiti premijo, če se je še pred iztekom
         roka za vložitev zahtevka otelila.

      28      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari navaja, da bi se moralo šteti, da lahko pridobi premijo za trinajst telic, ki so
         se otelile pred potekom roka, namreč 15. maja 1998, saj ji ne sme škodovati dejstvo, da je zahtevek vložila prej, natančneje
         20. aprila 1998.

      29      Ugotoviti je torej treba, ali morajo imeti živali, za katere je bil vložen zahtevek za premijo, vse lastnosti, ki se zahtevajo,
         da se zanje lahko pridobi premija, predvsem, da ne gre več za brejo telico, temveč za kravo dojiljo v trenutku vložitve te
         premije, ali pa je dovolj, da izpolni te pogoje na dan, ki je rok za vložitev zahtevka. Dejansko je na ta dan trinajst živali,
         ki so predmet postopka v glavni stvari, postalo krave dojilje.

      30      V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je Sodišče presodilo, da integriran administrativni in nadzorni sistem, ki ga
         je uvedla Uredba št. 3887/92, zahteva, da so podatki, ki jih predloži prosilec pomoči, od začetka popolni in pravilni, da
         lahko vloži pravilen zahtevek za dodelitev kompenzacijskih plačil in se izogne odreditvi kazni. Ob vložitvi zahtevka za pomoč
         mora kmetovalec navesti živali, ki izpolnjujejo različne pogoje, kot jih določajo pravila Skupnosti o podeljevanju navedenih
         pomoči (v tem smislu glej sodbo z dne 16. maja 2002 v zadevi Schilling in Nehring, C‑63/00, Recueil, str. I‑4483, točki 34
         in 33).

      31      Poleg tega člen 4d(5) Uredbe št. 805/68 določa, da se premijo podeli rejcu, ki v dvanajstih mesecih od dneva vložitve zahtevka
         s svojega kmetijskega gospodarstva ne odda mleka ali mlečnih izdelkov in ki v tem času v šestih mesecih zmanjša število krav
         dojilj vsaj za število, za katero je bila premija zahtevana. Ker vložitev zahtevka za premijo določi začetek obdobja obvezne
         reje in ker se število krav dojilj računa od tega trenutka dalje, morajo na ta dan živali imeti tudi vse potrebne lastnosti,
         da se zanje lahko pridobi premijo.

      32      Nazadnje, v skladu s členom 41(2) Uredbe št. 3886/92 lahko država članica predvidi, da lahko rejec vnovič vloži zahtevek za
         premijo za novo kravo dojiljo, ob upoštevanju njegove individualne zgornje meje in v roku, določenem za vložitev takega zahtevka.
         Neodvisno od vprašanja, ali je Zvezna republika Nemčija to možnost izkoristila, iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da
         je imela v tej zadevi tožeča stranka v postopku v glavni stvari možnost vložiti zahtevek za premijo po tem, ko so se breje
         telice otelile, a pred potekom roka za vložitev tega zahtevka, tako da bi tak zahtevek izpolnil pogoje za podelitev premijskih
         pravic.

      33      Torej je treba na prvo vprašanje, pod (c), odgovoriti, da je treba člen 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68 razlagati
         tako, da se za brejo telico, za katero je bil vložen zahtevek za premijo, ne more pridobiti premije, če se oteli pred iztekom
         roka, določenega za vložitev navedenega zahtevka.

       Drugo vprašanje, pod (a)
      34      S tem vprašanjem, ki se nanaša na razlago člena 33(2) in (4) Uredbe št. 3886/92, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje,
         ali je treba premijske pravice rejca šteti za izkoriščene, če je sicer vložil zahtevek za premijo, ki pa je bil zavrnjen,
         ker za te živali ni bilo mogoče pridobiti premije. Podredno sprašuje, ali bi bilo treba odgovoriti nikalno, tudi če ne bi
         bilo znamenj o tem, da je bil zahtevek vložen z namenom zlorabe, in v primeru pritrdilnega odgovora, ali bi bil tak položaj
         združljiv s skupnostnim načelom sorazmernosti.

      35      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je v bistvu vložila zahtevek za premijo za krave dojilje za 64 živali, vendar ji
         je bila podeljena premija le za 47 med njimi, kar je manj kot 90 odstotkov pravic, ki jih je imela na voljo. Postavi se torej
         vprašanje, ali je z vložitvijo zahtevka izkoristila svoje premijske pravice za vseh 64 živali ali pa, kot trdi tožena stranka
         v postopku v glavni stvari, je za 17 med njimi le poskusila izkoristiti navedene pravice, tako da bi bili pogoji iz člena
         33(2) in (4) Uredbe št. 3886/92 izpolnjeni in bi zato morale biti pravice vrnjene v nacionalno rezervo.

      36      V zvezi s tem je treba poudariti, da deveta uvodna izjava Uredbe št. 3886/92 določa, da „je treba določiti vrnitev premijskih
         pravic, ki jih imetnik ni izkoristil v določenem času, v nacionalno rezervo, ob upoštevanju regulativnega učinka, ki ga ima
         ureditev individualnih zgornjih mej na trg“. Sicer pa četrta uvodna izjava Uredbe Komisije (ES) št. 1846/95 z dne 26. julija 1995,
         s katero je bila spremenjena Uredba št. 3886/92 (UL L 177, str. 28), iz katere izhaja člen 33(1), (2) in (3) Uredbe št. 3886/92,
         izkazuje namen, „da se zagotovi lažje sproščanje razpoložljivih in neizrabljenih premijskih pravic“. Cilj sistema vračanja
         neizrabljenih pravic v nacionalno rezervo je torej, da so vse obstoječe premijske pravice učinkovito izkoriščene, da bi se
         preprečilo, da bi jih kopičili tisti rejci, ki jih niso takoj izkoristili, in s tem preprečilo drugim rejcem, da bi imeli
         korist od teh pravic. Torej morajo pridobljene premijske pravice ustrezati dejanskemu in trenutnemu stanju v kmetijskem gospodarstvu.

      37      Ob vložitvi zahtevka za premijo ni mogoče vedeti, ali stanje, opisano v tem zahtevku, resnično ustreza stanju v kmetijskem
         gospodarstvu. Za izkoristek premijskih pravic mora stanje kmetijskega gospodarstva poleg tega izpolnjevati pogoje za podelitev
         zahtevanih premij, kar terja presojo pristojnih nacionalnih organov. V okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, v katerem
         stanje kmetijskega gospodarstva ne izpolnjuje teh pogojev, ker za živali, navedene v zahtevku za premije, ni bilo mogoče pridobiti
         zadevnih premij, se ne more šteti, da so bile premijske pravice izkoriščene.

      38      Predložitveno sodišče se predvsem sprašuje, ali je taka razlaga skladna z načelom sorazmernosti. Po njegovem mnenju bi ta
         razlaga v bistvu lahko pomenila dodatno kazen za nepravilnosti, storjene ob vložitvi zahtevka, kar je zaradi dolgotrajnih
         posledic znižanja individualnih zgornjih meja huda kazen, ki naj bi bila v nasprotju z načelom sorazmernosti.

      39      To stališče je vendarle treba zavrniti. V bistvu iz navedenih uvodnih izjav uredb št. 3886/92 in 1864/95 izhaja, da namen
         sistema vračanja premijskih pravic v nacionalno shemo ni kaznovanje zlorab. Ta ukrep namreč nima lastnosti kazni, če ni nepravilnosti
         v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95, ki jo je ta ukrep želel preprečiti in kaznovati, čeprav bi za zadevnega rejca lahko imel
         neugodne posledice. V bistvu je edina kršitev določbe prava Skupnosti, ki izhaja iz delovanja ali opustitve gospodarskega
         subjekta, ki bi škodljivo vplivalo na splošen proračun Skupnosti in ki bi lahko bila nepravilnost v smislu člena 1(2), vložitev
         zahtevka za premijo z napačnimi podatki. Za rejca, ki v skladu s predpisi Skupnosti zahteva premijske pravice za točno določeno
         število krav dojilj, ki je manjše od njegove individualne zgornje meje, pa se bo ta meja znižala enako kot za rejca, ki je
         vložil nepravilni zahtevek. Torej so posledice enake, ne glede na to, ali je šlo za krivdno ravnanje ali ne. Kakor hitro pa
         se ugotovi, da ukrep ni namenjen kaznovanju nepravilnosti, ga ni mogoče označiti za kazen v smislu Uredbe št. 2988/95.

      40      Ker torej nimajo lastnosti kazni v smislu Uredbe št. 2988/95, so posledice, določene v členu 33(2) in (4) Uredbe št. 3886/92,
         ukrep, ki je namenjen prilagajanju individualne zgornje meje dejanskemu stanju kmetijskega gospodarstva.

      41      Sicer pa glede na to, da znižanje individualne zgornje meje, ki je posledica vračanja v nacionalno rezervo, ni kazen, temveč
         zgolj posledica, vezana na objektivne okoliščine, sta namen, ki temelji na ravnanju, ki vodi do tega znižanja, in lastnost
         krivdnosti ali nekrivdnosti ravnanja neprimerna dejavnika, tako da se tu ni treba spraševati, ali je bil zahtevek za premijo,
         ki je bil v delu zavrnjen, vložen z namenom zlorabe.

      42      Ker torej ne gre za kazen, se poleg tega vprašanje skladnosti ukrepa, ki zniža individualno zgornjo mejo, z načelom sorazmernosti
         zastavlja drugače, kot predlaga predložitveno sodišče, saj ne gre za vprašanje sorazmernosti dvojne kazni, temveč zgolj za
         sorazmernost navedenega ukrepa, ki je posledica znižanja števila upravičenih živali.

      43      V zvezi s tem je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso Sodišča glede načela sorazmernosti, kot se uporablja zlasti v skupni
         kmetijski politiki.

      44      Zakonodajalec Skupnosti ima na tem področju široko diskrecijsko pravico, ki ustreza politični odgovornosti, ki mu jo dajejo
         členi od 34 do 37 ES. Posledično se mora nadzor sodišč Skupnosti omejiti na to, da preveri, ali zadevni ukrep ni obremenjen
         z očitno napako ali zlorabo pooblastil oziroma da zadevni organ ni očitno prekoračil svojega diskrecijskega pooblastila (v
         tem smislu glej zlasti sodbi z dne 9. septembra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑304/01, ZOdl., str. I‑7655, točka 23,
         in z dne 7. septembra 2006 v zadevi Španija proti Svetu, C‑310/04, ZOdl., str. I‑7285, točka 96).

      45      Glede nadzora sorazmernosti je treba opozoriti, da načelo sorazmernosti, ki je eno temeljnih načel prava Skupnosti, zahteva,
         da ravnanja institucij Skupnosti ne prestopijo meje tistega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev,
         ki jim sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, ko je mogoče izbrati med več ponujenimi primernimi ukrepi, uporabiti
         najmanj omejujočega, povzročene neprijetnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (sodba z dne 12. julija 2001
         v zadevi Jippes in drugi, C‑189/01, Recueil, str. I‑5689, točka 81 in navedena sodna praksa, ter zgoraj navedena sodba Španija
         proti Svetu, točka 97).

      46      Glede sodnega nadzora nad okoliščinami uveljavitve takega načela ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo ima zakonodajalec
         Skupnosti glede skupne kmetijske politike, lahko le očitno neprimeren značaj na tem področju sprejetega ukrepa glede na cilj,
         ki mu sledi pristojna institucija, škoduje zakonitosti tega ukrepa (sodba z dne 10. januarja 2006 v zadevi IATA in ELFAA,
         C‑344/04, ZOdl., str. I‑403, točka 80, ter zgoraj navedena sodba Španija proti Svetu, točka 98).

      47      Tako ne gre za vprašanje, ali je bil ukrep, ki ga je sprejel zakonodajalec, edini ali najboljši možen, ampak ali je bil očitno
         neprimeren (zgoraj navedena sodba Španija proti Svetu, točka 99).

      48      Iz točke 36 te sodbe in v njej navedenih uvodnih izjav sledi, da je namen vračanja neizkoriščenih premijskih pravic v nacionalno
         rezervo zagotoviti, da so vse premijske pravice učinkovito izkoriščene. Ta ukrep je torej primerno sredstvo za dosego cilja
         boljšega sproščanja razpoložljivih in neizkoriščenih premijskih pravic. Treba je sicer poudariti, da nobena od strank, ki
         so Sodišču predložile stališča, ni navedla možnosti, da je ta ukrep očitno neprimeren.

      49      Ker vračanje v nacionalno rezervo ni očitno neprimeren ukrep za dosego cilja, izpodbijani ukrep posledično ni v nasprotju
         z načelom sorazmernosti.

      50      Na drugo vprašanje, pod (a), je torej treba odgovoriti, da je treba člen 33(2) in (4) Uredbe št. 3886/92 razlagati tako, da
         se mora šteti, da rejec v tržnem letu ni izkoristil premijskih pravic, če je vložil zahtevek za premijo, ki pa je bil zavrnjen,
         ker za te živali ni bilo mogoče pridobiti premije, tudi če navedeni zahtevek ni bil vložen z namenom zlorabe. Taka razlaga
         ni v nasprotju z načelom sorazmernosti.

       Drugo vprašanje, pod (b)
      51      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem podredno sprašuje, ali se lahko v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, prizna,
         da obstaja izreden in primerno utemeljen primer v smislu člena 33(2), zadnja alinea, Uredbe št. 3886/92.

      52      Najprej je treba opozoriti, da obstoj izrednega in primerno utemeljenega primera dovoljuje odstopanje od pravila vračanja
         dela neizkoriščenih premijskih pravic v nacionalno rezervo in se jo mora zato razlagati ozko. To razlago določa uporaba izraza
         „izreden“.

      53      Člen 33(2), zadnja alinea, Uredbe št. 3886/92 se glede na splošno sistematiko te določbe zdi splošna klavzula pravičnosti,
         ki naj bi zajela okoliščine, drugačne od tistih iz prejšnjih alinej, v katerih bi bila uporaba splošne klavzule izjemno toga,
         a za vse ni mogoče oblikovati posebnega besedila. Tako kot v primerih iz navedenih predhodnih alinej gre za okoliščine, v
         katerih bi bilo pravično, da bi rejec lahko pozneje izkoristil svoje premijske pravice, čeprav jih zaradi izrednih okoliščin
         začasno ne more.

      54      Niti določbe navedene uredbe niti njene uvodne izjave ne določajo vrste meril, ki se jih mora upoštevati, da se utemelji tak
         izreden primer. Treba je torej ugotoviti, da zakonodajalec Skupnosti ni hotel vnaprej natančno opredeliti tega pojma niti
         ga vezati na posebna merila. Treba je torej upoštevali vse okoliščine, tako subjektivne kot objektivne, da bi se ugotovilo,
         ali je med njimi en dejavnik ali več, ki bi lahko utemeljili obstoj izrednega primera. To presojo naj bi v vsakem primeru
         posebej opravili organi, pristojni za uporabo člena 33(2), zadnja alinea, Uredbe št. 3886/92. Predložitveno sodišče, ki odloča
         o sporu v postopku v glavni stvari in je edino, ki ugotavlja upoštevna dejstva, mora v okviru tega spora opraviti presojo,
         pri tem pa mora upoštevati, da se to določbo nujno razlaga restriktivno.

      55      Če ni posebnih okoliščin, napačna razlaga veljavne zakonodaje v nobenem primeru ne more biti izjema v smislu člena 33(2),
         zadnja alinea, Uredbe št. 3886/92.

      56      Poleg tega je treba opozoriti, da navedena določba zahteva, da rejec primerno utemelji, v čem je položaj, v katerem se nahaja,
         izreden, da se lahko uporabi to določbo.

      57      Na drugo vprašanje, pod (b), je torej treba odgovoriti, da mora predložitveno sodišče presoditi, ali ob upoštevanju vseh primerno
         utemeljenih okoliščin, ki označujejo položaj, v katerem se nahaja tožeča stranka v postopku v glavni stvari, obstaja izreden
         primer, ki terja uporabo izjeme iz člena 33(2), zadnja alinea, Uredbe št. 3886/92, pri tem pa mora upoštevati, da se to določbo
         nujno razlaga restriktivno.

       Drugo vprašanje, pod (c)
      58      Nazadnje predložitveno sodišče prav tako podredno sprašuje, ali se morajo pravice, ki so rejcu odvzete na podlagi člena 33(4)
         Uredbe št. 3886/92, ker je v tržnem letu 1998 izkoristil več kot 70, vendar manj kot 90 odstotkov svojih pravic, po izteku
         dveletne prekinitve prednostno podeliti temu rejcu. V bistvu meni, da bi načelo sorazmernosti lahko določalo, da se da prednost
         nekdanjim imetnikom, ker je dvig odstotka izkoristka s 70 na 90 odstotkov v sklopu izrednih ukrepov, sprejetih zaradi tako
         imenovane krize bolezni norih krav, njihov položaj posebno občutno prizadel.

      59      Podelitev premijskih pravic, ki so del nacionalne rezerve, s strani države članice je predmet člena 4f(2) Uredbe št. 805/68,
         ki določa rejce, ki jih lahko koristijo. Uporaba izraza „zlasti“ v besedilu te določbe kaže na to, da ne gre za izčrpen seznam.

      60      Komisija je pravilno ugotovila, da jo je člen 4f(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 805/68 pooblastil za sprejetje ukrepov
         v zvezi z neizkoriščenimi pravicami do premij v letih 1997 in 1998, ki so bile vrnjene v nacionalno rezervo, in da ti ukrepi
         niso bili nikoli sprejeti. Torej države članice ohranijo ves manevrski prostor v zvezi z uporabo svoje nacionalne rezerve.
         Rejcem, ki so morali vrniti premijske pravice v to rezervo, ker so v tržnem letu 1998 izkoristili več kot 70, vendar manj
         kot 90 odstotkov teh pravic, lahko zato določijo njihovo prednostno podelitev.

      61      Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje, pod (c), odgovoriti, da je treba člen 33(4) Uredbe (EGS) št. 3886/92 v povezavi
         s členom 4f(4) Uredbe št. 805/68 razlagati tako, da lahko države članice po izteku dveletne prekinitve premijske pravice prednostno
         podelijo rejcu, ki so mu bile odvzete, ker je v tržnem letu 1998 izkoristil več kot 70, vendar manj kot 90 odstotkov svojih
         pravic.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Zaradi teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe Sveta (EGS) št. 805/68 z dne 27. junija 1968 o skupni ureditvi trga za goveje in
            telečje meso, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2222/96 z dne 18. novembra 1996, je treba razlagati tako, da
            se brejo telico lahko šteje za kravo dojiljo v smislu oddelka 1 te uredbe le, če kravo dojiljo, navedeno v zahtevku za premijo
            za tržno leto, zamenja po vložitvi tega zahtevka.
      2)      Brejo telico, ki je v enem tržnem letu zamenjala kravo dojiljo, za katero je bil vložen zahtevek za premijo, če je bilo zanjo
            mogoče pridobiti premijo, se lahko šteje za kravo dojiljo v smislu člena 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68, kot
            je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2222/96, če v naslednjem letu vnovič izpolni pogoje za zamenjavo krave dojilje.
      3)      Člen 4a, tretja alinea, pod (ii), Uredbe št. 805/68, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2222/96, je treba razlagati
            tako, da se za brejo telico, za katero je bil vložen zahtevek za premijo, ne more pridobiti premije, če se oteli pred iztekom
            roka, določenega za vložitev navedenega zahtevka.
      4)      Člen 33(2) in (4) Uredbe Komisije (EGS) št. 3886/92 z dne 23. decembra 1992 o določitvi podrobnih pravil glede shem premij
            iz Uredbe št. 805/68 in razveljavitvi uredb (EGS) št. 1244/82 in (EGS) št. 714/89, kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije
            (ES) št. 2311/96 z dne 2. decembra 1996, je treba razlagati tako, da se mora šteti, da rejec v tržnem letu ni izkoristil premijskih
            pravic, če je vložil zahtevek za premijo, ki pa je bil zavrnjen, ker za te živali ni bilo mogoče pridobiti premije, tudi če
            navedeni zahtevek ni bil vložen z namenom zlorabe. Taka razlaga ni v nasprotju z načelom sorazmernosti.
      5)      Predložitveno sodišče mora presoditi, ali ob upoštevanju vseh primerno utemeljenih okoliščin, ki označujejo položaj, v katerem
            se nahaja tožeča stranka v postopku v glavni stvari, obstaja izjemen primer, ki terja uporabo izjeme iz člena 33(2), zadnja
            alinea, Uredbe št. 3886/92, kot je bila spremenjena z uredbo št. 2311/96, pri tem pa mora upoštevati, da se to določbo nujno
            razlaga restriktivno.
      6)      Člen 33(4) Uredbe št. 3886/92, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2311/96, v povezavi s členom 4f(4) Uredbe št. 805/68,
            kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2222/96, je treba razlagati tako, da lahko države članice po izteku dveletne prekinitve
            premijske pravice prednostno podelijo rejcu, ki so mu bile odvzete, ker je v tržnem letu 1998 izkoristil več kot 70, vendar
            manj kot 90 odstotkov svojih pravic.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. aprila 2005. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Člena 43 ES in 48 ES - Optiki - Pogoji za ustanavljanje - Odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine z optičnimi pripomočki - Omejitve - Upravičenost - Načelo sorazmernosti. # Zadeva C-140/03.

text:
      Zadeva C-140/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Helenski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 48 ES – Optiki – Pogoji za ustanavljanje – Odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine z optičnimi pripomočki – Omejitve – Upravičenost – Načelo sorazmernosti“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljeni 7. decembra 2004
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. aprila 2005.
      Povzetek sodbe
      1.     Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Nacionalna zakonodaja, ki diplomiranemu optiku ne dovoljuje opravljanja
            dejavnosti v več kot eni trgovini z optičnimi pripomočki – Nedopustnost – Upravičenost – Neobstoj
      (člen 43 ES)
      2.     Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Nacionalna zakonodaja, ki pravnim osebam omejuje možnost, da odprejo
            trgovino z optičnimi pripomočki – Nedopustnost – Upravičenost – Neobstoj
      (člena 43 ES in 48 ES)
      1.     Obveznosti iz člena 43 ES ne izpolni država članica, ki sprejme in ohranja v veljavi nacionalno zakonodajo, ki diplomiranemu
         optiku kot fizični osebi ne dovoljuje opravljanja dejavnosti v več kot eni trgovini z optičnimi pripomočki. Taka omejitev
         svobode ustanavljanja fizičnih oseb ne more biti utemeljena s ciljem varstva javnega zdravja, ker prekorači okvire tega, kar
         je potrebno za dosego tega cilja.

      (Glej točke 35, 36, 38 in točko 1 izreka.)
      2.     Obveznosti iz člena 43 ES in 48 ES ne izpolni država članica, ki sprejme in ohranja v veljavi nacionalno zakonodajo, s katero
         se pravnim osebam možnost, da odprejo trgovino z optičnimi pripomočki, omejuje z naslednjimi pogoji:

      - da je dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine z optičnimi pripomočki izdano na ime optika z licenco kot
         fizične osebe, da je oseba, ki ima dovoljenje za opravljanje te dejavnosti, udeležena v razmerju najmanj 50 % v kapitalu družbe
         ter tudi pri njenem dobičku in izgubah, da je družba oblikovana kot družba z neomejeno odgovornostjo ali kot komanditna družba
         in

      - da je zadevni optik družbenik največ ene druge družbe, ki je lastnica trgovine z optičnimi pripomočki, pod pogojem, da je
         dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine izdano na ime drugega optika z licenco.

      Taka omejitev svobode ustanavljanja pravnih oseb ne more biti utemeljena s ciljem varstva javnega zdravja, ker prekorači okvire
         tega, kar je potrebno za dosego tega cilja.

      (Glej točke 35, 36, 38 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. aprila 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 48 ES – Optiki – Pogoji za ustanavljanje – Odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine z optičnimi pripomočki – Omejitve – Upravičenost – Načelo sorazmernosti“
      V zadevi C-140/03,
      katere predmet je tožba zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložena  27. marca 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa M. Patakia, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Helenski republiki, ki jo zastopa E. Skandalou, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, C. Gulmann (poročevalec), P. Kūris in G.
         Arestis, sodniki,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. septembra 2004,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. decembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga, naj Sodišče ugotovi, da:
      –       s tem, da je sprejela in ohranja v veljavi zakon št. 971/79 o opravljanju poklica optika in o trgovinah z optičnimi pripomočki
         (FEK A’ 223, v nadaljevanju: zakon št. 971/79), ki diplomiranemu optiku kot fizični osebi ne dovoljuje opravljanja dejavnosti
         v več kot eni trgovini z optičnimi pripomočki, je Helenska republika omejila pogoje za ustanavljanje optikov kot fizičnih
         oseb in je s tem kršila člen 43 ES, in

      –       s tem, da je sprejela in ohranja v veljavi zakon št. 971/79 in zakon št. 2646/98, razvoj nacionalnega sistema socialnega skrbstva
         in druge določbe (FEK A’ 236, str. 3455, v nadaljevanju: zakon št. 2646/98), s katerima se pravnim osebam možnost, da v Grčiji
         odprejo trgovino z optičnimi pripomočki, omejuje z naslednjimi pogoji:

      –       da je dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine z optičnimi pripomočki izdano na ime optika z licenco kot fizične
         osebe, da je oseba, ki ima dovoljenje za opravljanje te dejavnosti, udeležena v razmerju najmanj 50 % v kapitalu družbe ter
         tudi pri njenem dobičku in izgubah, da je družba oblikovana kot družba z neomejeno odgovornostjo ali kot komanditna družba
         in

      –       da je zadevni optik družbenik največ ene druge družbe, ki je lastnica trgovine z optičnimi pripomočki, pod pogojem, da je
         dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine izdano na ime drugega optika z licenco,

      je Helenska republika omejila pogoje za ustanavljanje pravnih oseb v sektorju optičnih pripomočkov v Grčiji na način, ki ni
         v skladu s členom 43 ES in je kršila določbo člena 48 ES v zvezi s členom 43 ES, s tem da je naložila pravnim osebam omejitve,
         ki ne veljajo za fizične osebe.

       Nacionalni pravni okvir
      2       Člen 6(6) zakona št. 971/79 določa:
      „Brez poseganja v določbo tretjega odstavka tega člena (ustanovitev znotraj lekarn) in drugega odstavka člena 8 (prenos na
         člane družine) vodi trgovino z optičnimi pripomočki osebno imetnik dovoljenja za opravljanje te dejavnosti. Vsak optik sme
         voditi le eno trgovino z optičnimi pripomočki […]“

      3       Člen 7(1) istega zakona določa:
      „Trgovino z optičnimi pripomočki lahko odpre samo imetnik licence optika, ki mora za opravljanje te dejavnosti pridobiti dovoljenje
         pristojnega državnega organa.“

      4       Člen 8(1) določa:
      „Dovoljenje za opravljanje dejavnosti trgovine z optičnimi pripomočki je osebno in neprenosljivo.“
      5       Člen 27(4) zakona št. 2646/98 določa:
      „Družbo z neomejeno odgovornostjo ali komanditno družbo za dejavnost trgovine z optičnimi pripomočki lahko ustanovijo samo
         optiki z licenco pod pogojem, da ima oseba, ki ima dovoljenje za opravljanje dejavnosti, v kapitalu družbe najmanj 50-odstotni
         delež. Optik je lahko družbenik največ ene druge družbe, če je dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine z
         optičnimi pripomočki izdano na ime drugega optika z licenco.“

       Predhodni postopek
      6       Na podlagi pritožbe, ki sta jo vložili dve delniški družbi (od katerih je ena vpisana v register države članice, ki ni Helenska
         republika), ki so jima grški državni organi na podlagi zakona št. 971/79 zavrnili izdajo dovoljenja za odprtje trgovine z
         optičnimi pripomočki, je Komisija z dopisom z dne 27. januarja 1998 opozorila grško vlado na neskladje take zakonske ureditve
         s členom 52 Pogodbe ES (ki je po spremembi postal člen 43 ES) in s členom 58 iste pogodbe (ki je postal člen 48 ES).

      7       Grška vlada je 27. aprila 1998 odgovorila, da je zakon št. 971/79 v postopku za spremembo.
      8       Komisija je dne 6. novembra 1998 poslala Helenski republiki pisni opomin, v katerem je poudarila, da je zakon št. 971/79 v
         neskladju z določbami Pogodbe, navedenimi v njenem predhodnem dopisu z dne 27. januarja 1998. Komisija je pozvala Helensko
         republiko, naj v zvezi z navedenim v roku dveh mesecev predloži stališča.

      9       Grška vlada je 13. januarja 1999 Komisiji v odgovor poslala zakon št. 2646/98, ki dopolnjuje zakon št. 971/79.
      10     Komisija je 3. avgusta 1999 poslala grški vladi dodaten pisni opomin, v katerem je navedla, da v zakonu št. 2646/98 niso upoštevani
         očitki, navedeni v prvem pisnem opominu, saj je tudi ta zakon v nasprotju s členoma 43 ES in 48 ES. Komisija je 26. januarja
         2000 poslala še drug dodaten pisni opomin, v katerem je povzela svoje očitke zoper Helensko republiko.

      11     Grška vlada je 17. maja 2000 odgovorila, da ima zaradi neusklajenosti na ravni Skupnosti vsaka država proste roke pri predpisovanju
         načina izvajanja poklicev na svojem ozemlju. Poudarila je, da so omejitve, ki se ji očitajo, nujno potrebne za zagotovitev
         višje ravni varovanja zdravja. Glede na cilj, ki ga zasleduje, sporna zakonska ureditev po njenem mnenju ni diskriminatorna
         niti nesorazmerna.

      12     Komisija je 24. januarja 2001 vročila Helenski republiki obrazloženo mnenje, v katerem zavrača njene argumente in izraža očitke
         zaradi kršitve členov 43 ES in 48 ES ter poziva to državo članico, naj v roku 2 mesecev v skladu s predloženim mnenjem izvede
         potrebne ukrepe.

      13     Grška vlada je 2. maja 2001 posredovala odgovor, da vztraja pri svojem stališču. Dne 9. decembra 2002 je obvestila Komisijo,
         da namerava spremeniti zakonsko ureditev tako, da bo dovolila odprtje trgovine in opravljanje dejavnosti z optičnimi pripomočki
         optikom, ki so državljani Skupnosti in pod določenimi pogoji tudi gospodarskim družbam ne glede na njihovo pravno-organizacijsko
         obliko (družba z neomejeno odgovornostjo, komanditna družba, družba z omejeno odgovornostjo ali delniška družba).

      14     Komisija je 27. marca 2003 vložila to tožbo.
       Tožba
      15     Po vrsti je treba preučiti naslednja vprašanja:
      –       kako na to tožbo vpliva zakon št. 3204/03, ki spreminja in dopolnjuje zakonsko ureditev nacionalnega zdravstvenega sistema
         ter ureja druga vprašanja s področja ministrstva za zdravstvo in socialno skrbstvo (FEK A’ 296, str. 4997), to je zakon, na
         katerega se je sklicevala Helenska republika med ustnim postopkom;

      –        o obstoju omejevanja svobode ustanavljanja fizičnih in pravnih oseb;
      –       o morebitni upravičenosti predmetnega omejevanja.
       Vpliv zakona št. 3204/03, na katerega se sklicuje Helenska republika
       Trditve strank
      16     Helenska republika je med ustnim postopkom navajala, da so se z zakonom št. 3204/03, ki ga je pred kratkim sporočila Komisiji,
         prenehale očitane ji kršitve členov 43 ES in 48 ES.

      17     V skladu s tem zakonom naj bi optiki kot fizične osebe lahko opravljali dejavnost v več kot eni trgovini z optičnimi pripomočki
         pod pogojem, da vodi vsako trgovino diplomiran optik z licenco.

      18     Kar zadeva pravne osebe, naj bi zakon št. 3204/03 družbam sedaj dovoljeval odprtje trgovine z optičnimi pripomočki ne glede
         na njihovo pravno-organizacijsko obliko.

      19     Vendar pa ta zakon določa naslednje zahteve:
      –       da je v družbi z neomejeno odgovornostjo večina družbenikov in poslovodja ali večina poslovodij optikov;
      –       da je v družbi z omejeno odgovornostjo več kot polovica družbenikov, ki imajo več kot polovico osnovnega kapitala družbe,
         optikov;

      –       da v delniški družbi najmanj 51 % osnovnega kapitala družbe pripada optikom.
      20     Komisija navaja, da sloni ta postopek na pravnem okviru zakonov št. 971/79 in 2646/98 in da prve analize zakona št. 3204/03
         vsekakor kažejo na to, da so še vedno prisotne določene omejitve svobode ustanavljanja, ki jih Komisija uveljavlja s tožbo.

       Presoja Sodišča
      21     V skladu z ustaljeno sodno prakso se neizpolnitev obveznosti države članice ugotavlja na dan po izteku roka, ki je določen
         v obrazloženem mnenju, poznejših sprememb pa ni mogoče upoštevati (glej zlasti sodbi z dne 30. januarja 2002 v zadevi Komisija
         proti Grčiji, C-103/00, Recueil, str. I-1147, točka 23, in z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Luksemburgu, C-97/01, Recueil, str. I-5797, točka 30).

      22     Glede na navedeno zakona št. 3204/03, sprejetega po poteku roka, ki je bil določen v obrazloženem mnenju, naslovljenem v obravnavanem
         primeru na Helensko republiko, ni mogoče upoštevati pri preizkusu utemeljenosti te tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti države.

       Obstoj omejevanja svobode ustanavljanja fizičnih in pravnih oseb
       Trditve strank
      23     Komisija navaja, da zakon št. 971/79, s tem ko optiku kot fizični osebi ne dovoljuje opravljanja dejavnosti v več kot eni
         trgovini z optičnimi pripomočki, omejuje svobodo ustanavljanja, določeno v členu 43 ES.

      24     Tudi v zvezi s pravnimi osebami Komisija poudarja, da vsebuje zakon št. 2646/98 omejitev svobode ustanavljanja v nasprotju
         s členom 48 ES, ker pogojuje odprtje trgovine z optičnimi pripomočki z izpolnitvijo zahtev, določenih v členu 27(4) navedenega
         zakona.

      25     Helenska republika meni, da člen 6(6) zakona št. 971/79 ne ustvarja nobene neposredne ali posredne diskriminacije med domačimi
         in tujimi pripadniki zadevnega poklica. Zato naj z navedeno določbo ne bi bil kršen člen 43 ES.

      26     V zvezi s pravnimi osebami pa se ne strinja, da jim grška zakonodaja nalaga omejitve.
       Presoja sodišča
      27     V skladu z ustaljeno sodno prakso člen 43 ES izključuje vsak nacionalni ukrep, ki bi, tudi če se uporablja brez diskriminacije
         glede na državljanstvo, za državljana Skupnosti lahko pomenil oviro pri izvajanju svobode ustanavljanja, zagotovljene s Pogodbo,
         ali to izvajanje napravil manj privlačno (glej zlasti sodbi z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus, C-19/92, Recueil str. I-1663, točka 32, in z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-299/02, ZOdl., str. I-9761, točka 15).

      28     V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da prepoved opravljanja dejavnosti v več kot eni trgovini z optičnimi pripomočki
         za diplomiranega optika dejansko pomeni omejitev svobode ustanavljanja fizičnih oseb v smislu člena 43 ES, kljub temu da naj
         ne bi šlo za diskriminacijo pripadnikov tega poklica glede na državljanstvo.

      29     Tudi v primeru pravnih oseb je treba ugotoviti, kar sicer Helenska republika priznava, da zahteve, ki jih določa člen 27(4)
         zakona št. 2646/98, omejujejo njihovo svobodo ustanavljanja, za izvajanje katere so na podlagi člena 48 ES izenačene s fizičnimi
         osebami.

       Upravičenost ugotovljenega omejevanja svobode ustanavljanja
       Trditve strank
      30     Komisija meni, da je ugotovljeno omejevanje svobode ustanavljanja v obravnavanem primeru bodisi neustrezno za doseganje zatrjevanega
         cilja varovanja javnega zdravja bodisi nesorazmerno z navedenim ciljem. Javno zdravje bi bilo mogoče varovati z zagotovilom,
         da lahko določene storitve opravljajo le zaposleni diplomirani optiki ali drugi zaposleni pod njihovim nadzorom. Za varovanje
         interesov strank, izpostavljenih poklicni dejavnosti optikov, bi bilo glede vprašanja odgovornosti mogoče najti manj omejujoče
         zakonske določbe.

      31     Helenska republika navaja, da je bila za fizične osebe predpisana prepoved opravljanja dejavnosti v več kot eni trgovini iz
         višjih razlogov v splošnem interesu varovanja javnega zdravja. Grški zakonodajalec bi želel ohraniti osebni odnos zaupanja
         znotraj trgovine z optičnimi pripomočki ter, v primeru napake, neomejeno in absolutno odgovornost optika, ki opravlja dejavnost
         ali je lastnik trgovine. Dejansko naj bi le optik, strokovnjak, ki osebno sodeluje pri opravljanju dejavnosti svoje trgovine
         in ne razdaja svojih fizičnih in umskih moči z opravljanjem dejavnosti v več trgovinah, zagotavljal zaželeni rezultat.

      32     Grška vlada meni, da zasledovanih ciljev ne bi bilo mogoče doseči z ukrepi, ki bi manj omejevali svobodo ustanavljanja.
      33     Pri pravnih osebah naj bi visoka stopnja zastopanosti optikov v osnovnem kapitalu, določena v zakonu št. 2646/98, zmanjševala
         tveganje popolne komercializacije trgovin z optičnimi pripomočki. Načelo proporcionalnosti bi moralo biti usklajeno s potrebo
         po varovanju javnega zdravja. Za zagotavljanje takega varovanja naj bi Helenska republika vztrajala pri svojem zavzemanju
         za ohranitev osebnega stika optika s stranko in za uveljavljanje popolne in neomejene odgovornosti optikov.

       Presoja sodišča
      34     Vsak nacionalni ukrep, ki bi, tudi če se uporablja brez diskriminacije glede na državljanstvo, za državljana Skupnosti lahko
         pomenil oviro pri izvajanju svobode ustanavljanja, zagotovljene s Pogodbo, ali to izvajanje napravil manj privlačno, je mogoče
         upravičiti z višjimi razlogi v splošnem interesu, pod pogojem, da je primeren za zagotovitev uresničitve zasledovanega cilja
         in da ne prekorači okvirov, ki so potrebni za doseganje tega cilja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Kraus, točka 32).

      35     V obravnavanem primeru zadošča ugotovitev, da bi bilo cilj varovanja javnega zdravja, na katerega se sklicuje Helenska republika,
         mogoče doseči z ukrepi, ki bi manj omejevali svobodo ustanavljanja, tako za fizične kot za pravne osebe, na primer z določbo,
         da morajo biti v vsaki trgovini z optičnimi pripomočki prisotni diplomirani optiki, ki so tam zaposleni ali so sami družbeniki,
         dalje z določbami s področja civilne odgovornosti za drugega, kot tudi z določbami, ki nalagajo zavarovanje poklicne odgovornosti.

      36     Kot kaže, gre pri spornih omejitvah za prekoračitev okvirov, ki so potrebni za doseganje zasledovanega cilja. Zato niso upravičene.

      37     Iz tega izhaja, da so očitki Komisije utemeljeni.
      38     Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da:
      –       s tem, da je sprejela in ohranja v veljavi zakon št. 971/79, ki diplomiranemu optiku kot fizični osebi ne dovoljuje opravljanja
         dejavnosti v več kot eni trgovini z optičnimi pripomočki, Helenska republika ni izpolnila obveznosti iz člena 43 ES in da

      –       s tem, da je sprejela in ohranja v veljavi zakon št. 971/79 in zakon št. 2646/98, s katerima se pravnim osebam možnost, da
         v Grčiji odprejo trgovino z optičnimi pripomočki, omejuje z naslednjimi pogoji:

      –       da je dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine z optičnimi pripomočki izdano na ime optika z licenco kot fizične
         osebe, da je oseba, ki ima dovoljenje za opravljanje te dejavnosti, udeležena v razmerju najmanj 50 % v kapitalu družbe ter
         tudi pri njenem dobičku in izgubah, da je družba oblikovana kot družba z neomejeno odgovornostjo ali kot komanditna družba
         in

      –       da je zadevni optik družbenik največ ene druge družbe, ki je lastnica trgovine z optičnimi pripomočki, pod pogojem, da je
         dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine izdano na ime drugega optika z licenco,

      Helenska republika ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 48 ES.
       Stroški
      39     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Helenski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      S tem, da je sprejela in ohranja v veljavi zakon št. 971/79 o opravljanju poklica optika in o trgovinah z optičnimi pripomočki,
            ki diplomiranemu optiku kot fizični osebi ne dovoljuje opravljanja dejavnosti v več kot eni trgovini z optičnimi pripomočki,
            Helenska republika ni izpolnila obveznosti iz člena 43 ES.
      2)      S tem, da je sprejela in ohranja v veljavi zakon št. 971/79 in zakon št. 2646/98, razvoj nacionalnega sistema socialnega skrbstva
            in druge določbe, s katerima se pravnim osebam možnost, da v Grčiji odprejo trgovino z optičnimi pripomočki, omejuje z naslednjimi
            pogoji:
      –       da je dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine z optičnimi pripomočki izdano na ime optika z licenco kot fizične
            osebe, da je oseba, ki ima dovoljenje za opravljanje te dejavnosti, udeležena v razmerju najmanj 50 % v kapitalu družbe ter
            tudi pri njenem dobičku in izgubah, da je družba oblikovana kot družba z neomejeno odgovornostjo ali kot komanditna družba
            in
      –       da je zadevni optik družbenik največ ene druge družbe, ki je lastnica trgovine z optičnimi pripomočki, pod pogojem, da je
            dovoljenje za odprtje in opravljanje dejavnosti trgovine izdano na ime drugega optika z licenco,
      Helenska republika ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 48 ES.
      3)      Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      *	 Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 3. julija 2001. # Bertelsmann AG proti Finanzamt Wiedenbrück. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-380/99.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 26. junija 2003. # Finanzamt Groß-Gerau proti MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Davek na dodano vrednost. # Zadeva C-305/01.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 3. decembra 2009.#Yaesu Europe BV proti Bundeszentralamt für Steuern.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija.#Osma direktiva o DDV - Postopki za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države - Priloga A - Zahtevek za vračilo davka - Pojem ‚podpis‘ v navedenem zahtevku - Nacionalna zakonodaja, s katero se zahteva lastnoročni podpis davčnega zavezanca ali njegovega zakonitega zastopnika, izključuje pa podpis pooblaščenca.#Zadeva C-433/08.

text:
      Zadeva C-433/08
      Yaesu Europe BV
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Osma direktiva o DDV – Postopki za vračilo DDV davčnim zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države – Priloga A – Zahtevek za vračilo – Pojem ‚podpis‘ v navedenem zahtevku – Nacionalna zakonodaja, s katero se zahteva lastnoročni podpis davčnega zavezanca ali njegovega zakonitega zastopnika, izključuje
         pa se podpis pooblaščenca“

      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Vračilo davka davčnim
            zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države
      (Direktiva Sveta 79/1072, Priloga A)
      Pojem „podpis“ iz zahtevka za vračilo davka na dodano vrednost v vzorcu, ki ga določa Priloga A k Osmi direktivi 79/1072 o
         uskladitvi zakonov držav članic o prometnih davkih – postopki za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, katerih
         sedež ni na ozemlju države, je pojem prava Skupnosti, ki ga je treba razlagati enotno in tako, da ni nujno potrebno, da zahtevek
         za vračilo podpiše davčni zavezanec sam, ampak da za to zadošča podpis pooblaščenca.

      (Glej točko 29 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 3. decembra 2009(*)

      „Osma direktiva o DDV – Postopki za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države – Priloga A – Zahtevek za vračilo davka – Pojem ‚podpis‘ v navedenem zahtevku – Nacionalna zakonodaja, s katero se zahteva lastnoročni podpis davčnega zavezanca ali njegovega zakonitega zastopnika, izključuje
         pa podpis pooblaščenca“

      V zadevi C‑433/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 13. avgusta 2008, ki je prispela na Sodišče 1. oktobra 2008, v postopku

      Yaesu Europe BV
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász,
         G. Arestis (poročevalec) in J. Malenovský, sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. septembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Yaesu Europe BV B. Burgmaier, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou, zastopnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Priloge A k Osmi direktivi Sveta z dne 6. decembra 1979 o uskladitvi
         zakonov držav članic o prometnih davkih – postopki za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, katerih sedež ni
         na ozemlju države (79/1072/EGS) (UL L 331, str. 11, v nadaljevanju: Osma direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Yaesu Europe BV (v nadaljevanju: Yaesu Europe), družbo s sedežem na Nizozemskem,
         in Bundeszentralamt für Steuern (zvezna davčna uprava, v nadaljevanju: Bundeszentralamt), ker je zadnja zavrnila zahtevek
         za vračilo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ga je ta družba plačala v Nemčiji.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V uvodnih izjavah od tretje do pete Osme direktive je navedeno:

      „ker je treba odpraviti neskladnost med ureditvami, ki sedaj veljajo v državah članicah in ki v nekaterih primerih povzročajo
         odklone v trgovanju in izkrivljanje konkurence;

      ker bo uvedba pravil Skupnosti na tem področju prispevala k napredovanju do bolj dejanske sprostitve gibanja oseb, blaga in
         storitev, kar bo pospešilo proces gospodarskega povezovanja;

      ker ta pravila ne smejo voditi do različnega obravnavanja davčnih zavezancev glede na državo članico, na katere ozemlju imajo
         sedež“.

      4        Člen 3(a) Osme direktive določa:

      „Da bi bil upravičen do vračila, mora vsak davčni zavezanec iz člena 2, ki ne dobavlja blaga ali storitev, za katere se šteje,
         da so dobavljene na ozemlju države, storiti naslednje:

      a)      pristojnemu organu iz prvega odstavka člena 9 poslati zahtevek, katerega vzorec se nahaja v prilogi A. K zahtevku mora priložiti
         izvirnike računov ali uvozne dokumente. Države članice morajo dati prosilcem na voljo kratko obvestilo, v katerem morajo vsekakor
         biti vsaj tisti podatki, ki so navedeni v prilogi C“.

      5        Člen 6 Osme direktive določa:

      „Države članice ne smejo davčnemu zavezancu iz člena 2 naložiti nikakršne dodatne obveznosti poleg tistih, ki so navedene
         v členih 3 in 4, razen obveznosti, da v posebnih primerih posreduje potrebne podatke za odločanje o upravičenosti zahtevka
         za vračilo davka.“

      6        V vzorcu zahtevka za vračilo DDV iz Priloge A k Osmi direktivi je v zadnji vrstici, poleg kraja sestavitve tega zahtevka in
         datuma, ko je bil zahtevek vložen, omenjen „podpis“, brez kakršnegakoli drugega podatka.

       Nacionalna ureditev
      7        Člen 18(9) zakona o prometnem davku iz leta 2005 (Umsatzsteuergesetz 2005, BGBl. 2005 I, str. 386), je v različici, ki velja
         za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: UStG), določal:

      „[…] Zahtevek za vračilo davka mora biti vložen v šestih mesecih od konca koledarskega leta, v katerem je nastala pravica
         do vračila. Podjetnik mora sam izračunati višino vračila davka in utemeljiti zneske vstopnega davka s tem, da predloži izvirnike
         računov in potrdil o uvozu. Zahtevek za vračilo davka mora podjetnik lastnoročno podpisati. […]“

      8        Člen 79(1) splošnega davčnega zakonika (Abgabenordnung, v nadaljevanju: AO), ki je naslovljen „Poslovna sposobnost“, v točki
         3 tega odstavka določa zlasti, da imajo pravne osebe, združenja oziroma mase premoženja prek svojih zakonitih predstavnikov
         ali začasnih predstavnikov sposobnost za opravljanje procesnih dejanj.

      9        Člen 150(3) AO, ki ureja obliko in vsebino davčnih napovedi, določa:

      „Če davčna zakonodaja nalaga davčnemu zavezancu, da lastnoročno podpiše davčno napoved, je podpis pooblaščenca dopusten le,
         če se davčni zavezanec ne more podpisati zaradi svojega fizičnega ali psihičnega stanja ali zaradi daljše odsotnosti. Njegov
         lastnoročni podpis se lahko zahteva a posteriori, če ti razlogi odpadejo.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      10      Družba Yaesu Europe je 30. junija 2006 vložila zahtevek za vračilo plačanega vstopnega DDV v Nemčiji za obdobje od januarja
         do decembra 2005. Ta zahtevek je bil sestavljen na uradnem obrazcu, ki je za to določen v navedeni državi članici in na katerem
         sta v polju številka 9 navedena „lastnoročni podpis in štampiljka družbe“.

      11      V dopisu, priloženem navedenemu zahtevku, so odvetniki družbe Yaesu Europe, ki imajo sedež v Nemčiji in ki so tudi na omenjenem
         obrazcu navedeni kot zastopniki te družbe za vročitve, zapisali, da so podpisali ta zahtevek za račun svoje stranke. V zvezi
         s tem je bilo temu dopisu priloženo „pooblastilo za postopek vračila vstopnega davka“, ki ga je sestavil zakoniti zastopnik
         tožene stranke v postopku v glavni stvari in ki s katerim so bili odvetniki pooblaščeni, da jo pravno zastopajo v vseh postopkih
         vračila DDV.

      12      Bundeszentralamt je z odločbo z dne 1. septembra 2006 zavrnil zahtevek za vračilo, ki ga je vložila družba Yaesu Europe, ker
         ga davčni zavezanec v nasprotju s členom 18(9) UStG ni podpisal lastnoročno.

      13      Po neuspešni pritožbi je družba Yaesu Europe vložila tožbo na Finanzgericht. To je pritrdilo stališču Bundeszentralamt in
         razsodilo, da člen 18(9) UStG ne krši členov 3 in 6 Osme direktive in da bi se moral „podpis“, določen v vzorcu iz Priloge
         A k tej direktivi, razlagati kot podpis, ki ga obvezno opravi davčni zavezanec sam, saj člen 249, tretji odstavek, ES daje
         v vsakem primeru nemškemu zakonodajalcu samostojnost za izvršitev direktive.

      14      Družba Yaesu Europe je pri Bundesfinanzhof vložila revizijo, v kateri v glavnem trdi, da je Finanzgericht pojem „podpis“ iz
         vzorca v Prilogi A k Osmi direktivi razlagalo napačno, in v zvezi s tem navaja primere več držav članic, ki izrecno dovoljujejo,
         da zahtevek za vračilo podpiše pooblaščenec. Poleg tega meni, da je treba navedeni pojem v Evropski skupnosti razlagati enotno.

      15      Bundesfinanzhof je po tem, ko v tem primeru ni uporabilo členov 79(1), točka 3, in 150(3) AO, in ker je menilo, da še vedno
         obstaja dvom o skladnosti člena 18(9) UStG s pravom Skupnosti, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1.      Ali je pojem ‚podpis‘, ki je uporabljen v vzorcu iz Priloge A k Osmi direktivi […] za zahtevek za vračilo [DDV] v skladu s
         členom 3(a) te direktive, pojem prava Skupnosti, ki ga je treba razlagati enotno?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
               Ali je treba pojem ‚podpis‘ razlagati tako, da mora zahtevek za vračilo nujno podpisati davčni zavezanec osebno in za pravno
         osebo zakoniti zastopnik ali pa zadošča podpis pooblaščenca (na primer davčnega zastopnika ali delavca davčnega zavezanca)?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      16      Z vprašanjema, ki ju je treba proučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je pojem „podpis“ iz zahtevka
         za vračilo DDV iz vzorca iz Priloge A k Osmi direktivi pojem prava Skupnosti, ki ga je treba razlagati enotno, in če je tako,
         ali je treba ta pojem razlagati v tem smislu, da mora zahtevek za vračilo nujno podpisati davčni zavezanec sam ali pa zadošča,
         da ga podpiše pooblaščenec.

      17      V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da Osma direktiva ne vsebuje nobene opredelitve navedenega pojma „podpis“ in da
         v njej ni nobene izrecne napotitve na pravo držav članic za določitev pomena in obsega tega pojma.

      18      V skladu z ustaljeno sodno prakso iz zahtev po enotni uporabi prava Skupnosti in iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze
         iz določbe prava Skupnosti, ki ne napotuje izrecno na pravo držav članic, da bi se opredelila njen pomen in obseg, navadno
         razlagati samostojno in enotno v celotni Skupnosti ter ob upoštevanju konteksta določbe in cilja, ki mu sledi zadevna ureditev
         (glej zlasti sodbe z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro, 327/82, Recueil, str. 107, točka 11; z dne 19. septembra 2000 v
         zadevi Linster, C‑287/98, Recueil, str. I‑6917, točka 43, in z dne 16. julija 2009 v zadevi Infopaq International, C‑5/08,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 27).

      19      Te zahteve, upoštevajoč naslov Osme direktive in besedilo uvodnih izjav 3 in 5, še posebej veljajo za to direktivo.

      20      Iz uvodnih izjav 3 in 5 je namreč razvidno, da je namen te direktive uskladiti pravila za vračilo DDV, ki ga v državi članici
         plačajo davčni zavezanci s sedežem v drugi državi članici, in sicer z odpravo neskladnosti med ureditvami, ki zdaj veljajo
         v državah članicah, in s prizadevanjem, da ne pride do različnega obravnavanja davčnih zavezancev glede na državo članico,
         na katere ozemlju imajo sedež.

      21      Cilj Osme direktive je torej uskladiti pravila v zvezi s pravico do vračila DDV, kot to izhaja iz člena 17(3) Šeste direktive
         Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano
         vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1) (glej zlasti sodbi z dne 13. julija 2000 v zadevi Monte Dei Paschi Di
         Siena, C‑136/99, Recueil, str. I‑6109, točka 20, in z dne 15. marca 2007 v zadevi Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, ZOdl.,
         str. I‑2425, točka 26).

      22      Navedena direktiva zato v Prilogi A izrecno določa vzorec za zahtevek za vračilo DDV, katerega namen je prav uskladitev pravil
         postopka v zvezi s takim zahtevkom za vračilo davka, ki ga v državi članici plačajo davčni zavezanci s sedežem v drugi državi
         članici. Navedeni cilj uskladitve pa je lahko dosežen le, če imajo pojmi, na katere se nanaša ta vzorec, v vseh državah članicah
         isti pomen.

      23      Iz tega je razvidno, da je pojem „podpis“ iz zahtevka za vračilo DDV v vzorcu, ki ga določa Priloga A k Osmi direktivi, pojem
         prava Skupnosti, katerega pomen in obseg morata biti enaka v vseh državah članicah. Zato mu mora Sodišče dati samostojno in
         enotno razlago v pravnem redu Skupnosti.

      24      Glede tega je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je pri razlagi določbe prava Skupnosti
         treba upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (glej zlasti
         sodbe z dne 17. novembra 1983 v zadevi Merck, 292/82, Recueil, str. 3781, točka 12; z dne 1. marca 2007 v zadevi Schouten,
         C‑34/05, ZOdl., str. I‑1687, točka 25, in z dne 12. februarja 2009 v zadevi Klarenberg, C‑466/07, ZOdl., str. I‑803, točka 37).

      25      Naprej je treba poudariti, da samo besedilo Priloge A k Osmi direktivi ne vsebuje nobene navedbe v zvezi s pojmom „podpis“,
         ki ga omenja. S to prilogo se namreč zahteva samo „podpis“ in nikjer ni določeno, da mora ta imeti posebne značilnosti, na
         primer, da se mora podpisati davčni zavezanec, v nasprotju z drugimi navedbami v tej prilogi, kot sta priimek ali vrsta poslovne
         dejavnosti, ki jima je izrecno dodana beseda „prosilca“.

      26      Dalje, iz člena 3(a) Osme direktive je razvidno, da mora davčni zavezanec poslati zahtevek, katerega vzorec je v Prilogi A.
         Poleg tega iz člena 6 te direktive izhaja, da države članice ne smejo davčnemu zavezancu naložiti nikakršne dodatne obveznosti
         poleg tistih, ki so navedene v členih 3 in 4 te direktive, razen obveznosti, da v posebnih primerih posreduje potrebne podatke
         za odločanje o upravičenosti zahtevka za vračilo davka. Iz tega je razvidno, kar zadeva pojem „podpis“ v navedenem vzorcu,
         da ta člen 6 nasprotuje temu, da bi bile davčnemu zavezancu naložene druge zahteve od določenih v tem vzorcu, na primer, da
         se mora davčni zavezanec podpisati lastnoročno.

      27      Na koncu, taka kontekstualna razlaga je v skladu s ciljem uskladitve iz Osme direktive, kot je razvidno iz točk od 19 do 22
         te sodbe. Cilj, ki mu ta direktiva sledi s tem, da v Prilogi A izrecno določa vzorec za zahtevek za vračilo DDV, je lahko
         izpolnjen le, če imajo pojmi v tem vzorcu enak pomen in obseg v vseh državah članicah in ne presegajo zahtev, ki so natančno
         določene v njem. Če bi neki državi članici dovolili, da davčnemu zavezancu naloži druge zahteve od določenih s takim vzorcem,
         na primer njegov lastnoročni podpis, bi to pomenilo uvajanje formalnosti, ki ni skladna z navedenim ciljem.

      28      Poleg tega je treba pojasniti, da čeprav v nasprotju s Trinajsto direktivo Sveta 86/560/EGS z dne 17. novembra 1986 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic glede prometnih davkov – Postopki vračila davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, ki nimajo stalnega
         prebivališča ali sedeža na ozemlju Skupnosti (UL L 326, str. 40) Osma direktiva izrecno ne določa možnosti, da se imenuje
         pooblaščenec, pa tega niti ne izključuje, tako da zahtevek za vračilo DDV, katerega vzorec je v Prilogi A k tej direktivi,
         lahko podpiše pooblaščenec.

      29      Glede na navedeno je treba na predloženi vprašanji odgovoriti, da je pojem „podpis“ iz zahtevka za vračilo DDV v vzorcu, ki
         ga določa Priloga A k Osmi direktivi, pojem prava Skupnosti, ki ga je treba razlagati enotno in tako, da ni nujno potrebno,
         da zahtevek za vračilo podpiše davčni zavezanec sam, ampak da za to zadošča podpis pooblaščenca.

       Stroški
      30      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Pojem „podpis“ iz zahtevka za vračilo DDV v vzorcu, ki ga določa Priloga A k Osmi direktivi Sveta 79/1072/EGS z dne 6. decembra
            1979 o uskladitvi zakonov držav članic o prometnih davkih – postopki za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem,
            katerih sedež ni na ozemlju države, je pojem prava Skupnosti, ki ga je treba razlagati enotno in tako, da ni nujno potrebno,
            da zahtevek za vračilo podpiše davčni zavezanec sam, ampak da za to zadošča podpis pooblaščenca.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.