title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 30. aprila 2009. # Italijanska republika (C-393/07) in Beniamino Donnici (C-9/08) proti Evropskemu parlamentu. # Ničnostna tožba - Sklep Evropskega parlamenta z dne 24. maja 2007 o preverjanju veljavnosti mandata poslanca Beniamina Donnicija -Poslanec Evropskega parlamenta - Preverjanje veljavnosti mandata poslanca - Imenovanje poslanca kot posledica odstopa kandidatov - Člena 6 in 12 akta iz leta 1976. # Združeni zadevi C-393/07 in C-9/08.

text:
      Združeni zadevi C-393/07 in C-9/08
      Italijanska republika
      in
      Beniamino Donnici
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Ničnostna tožba – Sklep Evropskega parlamenta z dne 24. maja 2007 o preverjanju veljavnosti mandata poslanca Beniamina Donnicija – Poslanec Evropskega parlamenta – Preverjanje veljavnosti mandata poslanca – Imenovanje poslanca zaradi odstopa kandidatov – Člena 6 in 12 akta iz leta 1976“
      Povzetek sodbe
      1.        Parlament – Poslanci – Pojem
      (Akt o volitvah predstavnikov Parlamenta s splošnimi neposrednimi volitvami, člen 6)
      2.        Parlament – Preverjanje veljavnosti mandatov poslancev – Omejitve
      (Akt o volitvah predstavnikov Parlamenta s splošnimi neposrednimi volitvami, člen 12)
      1.        Člen 6 akta iz leta 1976 o volitvah predstavnikov Parlamenta s splošnimi neposrednimi volitvami se izrecno sklicuje na „poslance
         Parlamenta“ in se nanaša na opravljanje poslanskega mandata. V tem členu je pravica navedenih poslancev, da volijo, pristojnost,
         ki je po naravi ni mogoče povezati s statusom kandidata, uradno navedenega po vrstnem redu uvrstitve na volitvah. Ta člen
         se z vidika njegovega jasnega besedila ne uporablja za ukrepe, katerih namen je odpoved izvoljenega kandidata.

      Evropskemu parlamentu ni mogoče priznati splošne pristojnosti za presojo zakonitosti volilnih postopkov držav članic ob upoštevanju
         načel, ki naj bi podpirala člen 6 akta iz leta 1976.

      Taka razlaga navedenega člena 6 namreč ne bi upoštevala odločitev njegovih avtorjev, saj bi to določbo v zvezi z opravljanjem
         mandata, kljub natančno opredeljenemu področju uporabe, spremenila v pravilo o pristojnosti, ki ureja volilni postopek, ker
         v skladu s členom 8 akta iz leta 1976 to področje načeloma urejajo nacionalni predpisi.

      (Glej točke 41, 42, 44 in 45.)
      2.        Iz besedila člena 12 akta iz leta 1976 o volitvah predstavnikov Parlamenta s splošnimi neposrednimi volitvami je razvidno,
         da za pristojnost za preverjanje veljavnosti mandatov poslancev Evropskega parlamenta, ki jo ima ta na podlagi prvega stavka
         navedenega člena, veljata dve pomembni omejitvi iz njegovega drugega stavka. V skladu s prvim delom drugega stavka navedenega
         člena Parlament „upošteva izide, ki so jih uradno razglasile države članice“. Poleg tega je posebna pristojnost Parlamenta
         za odločanje o vloženih ugovorih, določena v drugem delu drugega stavka navedenega člena, omejena tudi ratione materiæ na ugovore, „vložen[e] na podlagi določb […] akta [iz leta 1976], razen določb, na katere napotuje“.

      Na eni strani iz samega besedila člena 12 akta iz leta 1976 izhaja, da s tem členom Parlamentu ni dodeljena pristojnost za
         odločanje o ugovorih, vloženih na podlagi prava Skupnosti kot celote. V skladu z besedilom navedenega člena se ta nanaša le
         na „ugovore, vložene na podlagi določb tega akta“. Parlament namreč nima splošne pristojnosti za presojo skladnosti volilnih
         postopkov držav članic in njihovo uporabo v obravnavanem primeru ob upoštevanju prava Skupnosti. Pristojnost Parlamenta v
         okviru preverjanja veljavnosti mandatov njegovih članov je omejena na posebne pravice, ki so jasno določene v upoštevnih določbah
         akta iz leta 1976. Razlaga člena 12 navedenega akta, ki bi Parlamentu dajala splošno pristojnost za nadzor uradne razglasitve
         organov držav članic, ne bi bila v nasprotju samo z besedilom tega člena, ampak tudi z načelom iz členov 5 ES in 7 ES, na
         podlagi katerih so pristojnosti Skupnosti in njenih institucij dodeljene pristojnosti.

      Na drugi strani je treba uporabo izraza „upoštevanje izidov“ v sobesedilu akta iz leta 1976 razlagati tako, da Parlament na
         tem področju nima nikakršne diskrecijske pravice. Pristojnosti Parlamenta in nacionalnih organov pri preverjanju veljavnosti
         mandata poslancev Parlamenta so jasno razdeljene med institucije Skupnosti in nacionalne organe. Parlament je v zvezi s tem
         na podlagi člena 12 navedenega akta pristojen odločati le o morebitnih ugovorih, vloženih na podlagi določb tega akta, razen
         nacionalnih določb, na katere napotuje ta akt, medtem ko so nacionalni organi pristojni za razglasitev izidov na podlagi nacionalnih
         določb, ki so v skladu s pravom Skupnosti. Iz tega je razvidno, da je moral Parlament na podlagi navedenega člena upoštevati
         izide, ki jih je razglasil nacionalni volilni urad, ne da bi se bil pristojen temu izogniti zaradi nepravilnosti tega nacionalnega
         akta.

      (Glej točke od 52 do 55, 66, 67, 74 in 75.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 30. aprila 2009(*)

      „Ničnostna tožba – Sklep Evropskega parlamenta z dne 24. maja 2007 o preverjanju veljavnosti mandata poslanca Beniamina Donnicija – Poslanec Evropskega parlamenta – Preverjanje veljavnosti mandata poslanca – Imenovanje poslanca zaradi odstopa kandidatov – Člena 6 in 12 akta iz leta 1976“
      V združenih zadevah C‑393/07 in C‑9/08,
      zaradi ničnostnih tožb na podlagi člena 230 ES, vloženih 1. avgusta 2007 in 22. junija 2007,
      Italijanska republika, ki jo je sprva zastopal I. M. Braguglia, nato R. Adam, zastopnika, skupaj s P. Gentili, avvocato dello Stato, z naslovom
         za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka v zadevi C‑393/07,
      ob intervenciji
      Republike Latvije,
      intervenientka,
      Beniamino Donnici, stanujoč v Castroliberu (Italija), ki ga zastopajo M. Sanino, G. M. Roberti, I. Perego in P. Salvatore, odvetniki,

      tožeča stranka v zadevi C‑9/08,
      ob intervenciji
      Italijanske republike,
      proti
      Evropskemu parlamentu, ki ga zastopajo H. Krück, N. Lorenz in L. Visaggio, zastopniki, skupaj z E. Cannizzaro, profesor, z naslovom za vročanje
         v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob sodelovanju
      Achilla Occhetta, stanujoč v Rimu (Italija), ki ga zastopata P. De Caterini in F. Paola, odvetnika,

      intervenient,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, T. von Danwitz (poročevalec), E. Juhász, G. Arestis in J. Malenovský, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. marca 2009,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Italijanska republika in B. Donnici s tožbo Sodišču predlagata, naj Sklep Evropskega parlamenta 2007/2121(REG) z dne 24. maja 2007
         o preverjanju veljavnosti mandata poslanca B. Donnicija, s katerim je bila razglašena neveljavnost mandata tega poslanca Evropskega
         parlamenta (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), razglasi za ničen.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Akt iz leta 1976
      2        Členi 1, 2, od 6 do 8, 12 in 13 Akta o volitvah predstavnikov Evropskega parlamenta s splošnimi neposrednimi volitvami, priloženega
         k Sklepu Sveta 76/787/ESPJ, EGS, Euratom z dne 20. septembra 1976 (UL L 278, str. 1), kakor je bil spremenjen in preštevilčen
         s Sklepom Sveta 2002/772/ES Euratom z dne 25. junija 2002 in 23. septembra 2002 (UL L 283, str. 1, v nadaljevanju: akt iz
         leta 1976), določajo:

      „Člen 1
      […]
      3.      Voli se na splošnih neposrednih volitvah, ki so svobodne in tajne.
      Člen 2
      Vsaka država članica lahko v skladu s svojimi posebnimi nacionalnimi razmerami oblikuje volilne enote za volitve v Evropski
         parlament ali na drugačen način razdeli svoje volilno območje, ne da bi pri tem vplivala na proporcionalno naravo volilnega
         sistema.

      Člen 6
      1.      Poslanci Evropskega parlamenta glasujejo posamezno in osebno. Pri tem niso vezani na pooblastila ali navodila.
      […]
      Člen 7
      1.      Funkcija člana Evropskega parlamenta ni združljiva s funkcijo:
      –        člana vlade države članice,
      –        člana Komisije Evropskih skupnosti,
      –        sodnika, generalnega pravobranilca ali sodnega tajnika Sodišča Evropskih skupnosti ali Sodišča prve stopnje,
      –        člana sveta direktorjev Evropske centralne banke,
      –        člana Računskega sodišča Evropskih skupnosti,
      –        varuha človekovih pravic Evropskih skupnosti,
      –        člana Ekonomsko-socialnega odbora Evropske gospodarske skupnosti in Evropske skupnosti za atomsko energijo,
      –        člana odborov in organov, ustanovljenih na podlagi ali v skladu s pogodbami, s katerimi sta bili ustanovljeni Evropska gospodarska
         skupnost in Evropska skupnost za atomsko energijo za upravljanje s sredstvi Skupnosti ali za opravljanje stalne in neposredne
         naloge upravnega poslovodenja,

      –        člana upravnega odbora, uprave ali uslužbenca Evropske investicijske banke,
      –        dejavnega uradnika ali uslužbenca institucij Evropskih skupnosti ali z njimi povezanih specializiranih organov ali Evropske
         centralne banke.

      2.      Od volitev v Evropski parlament leta 2004 funkcija člana Evropskega parlamenta ni združljiva s funkcijo člana nacionalnega
         parlamenta.

      […]
      Člen 8
      Ob upoštevanju določb tega akta urejajo volilni postopek v vsaki državi članici nacionalni predpisi.
      Ti nacionalni predpisi, v katerih se po potrebi lahko upoštevajo posebnosti v državah članicah, ne smejo vplivati na proporcionalno
         naravo volilnega sistema.

      Člen 12
      Evropski parlament preveri pravice članov Evropskega parlamenta. V ta namen upošteva izide, ki so jih uradno razglasile države
         članice, in odloča o morebitnih ugovorih, vloženih na podlagi določb tega akta, razen nacionalnih določb, na katere napotuje
         ta akt.

      Člen 13
      1.      Sedež se sprosti, kadar mandat člana Evropskega parlamenta preneha zaradi odstopa, smrti ali razrešitve.
      2.      Vsaka država članica ob upoštevanju drugih določb tega akta določi ustrezne postopke za zapolnjevanje sedežev, ki so se sprostili
         med petletnim mandatom iz člena 3, za preostanek te dobe.

      3.      Kadar zakonodaja države članice izrecno ureja razrešitev člana Evropskega parlamenta, ta mandat preneha v skladu s temi pravnimi
         predpisi. Pristojni nacionalni organi o tem obvestijo Evropski parlament.

      4.      Kadar se sedež sprosti zaradi odstopa ali smrti, predsednik Evropskega parlamenta o tem takoj obvesti pristojne organe zadevne
         države članice.“

       Poslovnik Evropskega parlamenta
      3        Člena 3 in 4 Poslovnika Evropskega parlamenta (v nadaljevanju: Poslovnik) določata:

      „Člen 3
      Preverjanje veljavnosti mandatov poslancev
      […]
      3.      Parlament na podlagi poročila pristojnega odbora nemudoma preveri veljavnost mandatov poslancev in odloči o veljavnosti mandatov
         vseh novoizvoljenih poslancev in tudi o sporih, ki so nanj naslovljeni na podlagi določb [akta iz leta 1976], razen tistih,
         ki temeljijo na nacionalni volilni zakonodaji.

      4.      Poročilo odbora temelji na uradnem obvestilu vseh držav članic o dokončnih izidih volitev, v katerem so podrobno navedeni
         imena izvoljenih kandidatov in morebitnih nadomestnih kandidatov ter njihov položaj glede na izide glasovanja.

      Veljavnosti mandata poslanca ni mogoče potrditi, če ni podal pisnih izjav, ki se zahtevajo v tem členu in Prilogi I tega poslovnika.
      Na podlagi poročila odbora lahko Parlament kadar koli odloča o sporih glede veljavnosti mandatov poslancev.
      5.      Kadar je imenovanje poslanca posledica odstopa kandidatov na isti listi, odbor, pristojen za preverjanje veljavnosti mandatov,
         zagotovi, da so navedeni odstopi potekali v skladu s črko in duhom [akta iz leta 1976] in člena 4(3) tega poslovnika.

      […]
      Člen 4
      Trajanje mandata poslancev
      […]
      3.      Poslanec v odstopu obvesti predsednika o svojem odstopu in dnevu začetka veljavnosti odstopa, ki pa ne sme biti kasneje kot
         tri mesece po obvestilu. Obvestilo se sestavi v obliki uradnega zapisnika v navzočnosti generalnega sekretarja ali njegovega
         predstavnika, ki ga skupaj s poslancem podpiše in nemudoma posreduje pristojnemu odboru, ta pa ga uvrsti na dnevni red svoje
         prve seje po prejemu dokumenta.

      Če pristojni odbor meni, da odstop ni v skladu s črko in duhom [akta iz leta 1976], o tem obvesti Parlament, da slednji lahko
         odloči, ali naj potrdi sprostitev sedeža.

      V nasprotnem primeru se potrdi sprostitev sedeža, ki velja od dneva, ki ga je poslanec v odstopu navedel v uradnem zapisniku.
         Parlament o tem ne glasuje.

      [...]
      9.      Kadar kaže, da sprejetje ali prenehanje mandata temelji na netočnosti ali neveljavnem soglasju, si Parlament pridržuje pravico,
         da obravnavano imenovanje razglasi za neveljavno oziroma zavrne potrditev sprostitve sedeža.“

       Statut poslancev Evropskega parlamenta
      4        V četrti uvodni izjavi Sklepa Evropskega parlamenta z dne 28. septembra 2005 o sprejetju statuta poslancev Evropskega parlamenta
         (2005/684/ES, Euratom) (UL L 262, str. 1, v nadaljevanju: Statut poslancev) je navedeno, da je „[t]reba […] urediti v členu
         2 zagotovljeno svobodo in neodvisnost poslancev, ki nista omenjeni v nobenem besedilu primarne zakonodaje. Izjave, s katerimi
         se poslanci zavežejo, da bodo v določenem trenutku odstopili, ali blanko izjave o odstopu, ki jih lahko stranka poljubno uporabi,
         niso združljive s svobodo in neodvisnostjo poslancev, zato s pravnega vidika ne morejo biti obvezujoče.“

      5        Poleg tega je v peti uvodni izjavi Statuta poslancev navedeno, da se njegov člen 3(1) navezuje na besedilo člena 6(1) akta
         iz leta 1976.

      6        Nazadnje člena 2 in 30 Statuta poslancev določata:

      „Člen 2
      1.      Poslanci so svobodni in neodvisni.
      2.      Dogovori o odstopu pred iztekom mandata ali ob koncu mandatne dobe so nični.
      Člen 30
      Ta statut začne veljati prvi dan začetka zakonodajnega obdobja Evropskega parlamenta v letu 2009.“
       Nacionalna ureditev
      7        Zakon št. 18 z dne 24. januarja 1979 o volitvah italijanskih predstavnikov v Evropski parlament (GURI št. 29 z dne 30. januarja 1979,
         str. 947, v nadaljevanju: zakon z dne 24. januarja 1979) se nanaša na volitve italijanskih poslancev v Parlament. Določa,
         da se predstavniki izvolijo s splošnimi neposrednimi volitvami, ki so svobodne in tajne. Sedeži so razdeljeni med listami
         sorazmerno tako, kot določa ta zakon, število sedežev pa je dodeljeno različnim volilnim enotam, ki jih je skupaj pet, na
         podlagi rezultata zadnjega splošnega popisa prebivalstva.

      8        Člen 20 zakona z dne 24. januarja 1979 določa, da je med drugim naloga volilnih uradov različnih volilnih enot določiti vrstni
         red kandidatov na vsaki listi na podlagi števila volilnih glasov, ki jih je posameznik prejel. Izidi se posredujejo Ufficio
         elettorale nazionale per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (nacionalni volilni urad za Evropski parlament
         pri kasacijskem sodišču, v nadaljevanju: italijanski volilni urad). V skladu s členom 21 tega zakona je naloga italijanskega
         volilnega urada opredeliti število glasov, ki jih je na nacionalni ravni dobila vsaka lista, glede na to število razdeliti
         sedeže med listami in razdeliti tako dodeljene sedeže med različne volilne enote. V skladu s členom 23 navedenega zakona je
         treba sekretariatu Parlamenta posredovati zapisnik.

      9        Zakon z dne 24. januarja 1979 med drugim zajema podrobno ureditev nasleditev v členu 41, v skladu s katerim mora kandidat,
         ki je bil izvoljen v več volilnih enotah, italijanskemu volilnemu uradu sporočiti, za katero volilno enoto se je odločil.
         Za volilno enoto, ki je kandidat ne izbere, mora ta urad za izvoljenega razglasiti kandidata z naslednjim najvišjim številom
         glasov. Poleg tega italijanski volilni urad dodeli sedež, ki se izprazni med mandatom, kandidatu iste liste in volilne enote,
         ki je dobil drugo največje število glasov.

      10      V skladu s členom 46 tega zakona mora italijanski volilni urad sekretariatu Parlamenta sporočiti nasleditve na podlagi sodb,
         s katerimi so bili neizpodbitno rešeni s tem povezani spori, da bi po potrebi popravil izide volitev in zamenjal nezakonito
         razglašene kandidate s tistimi, ki so upravičeni biti razglašeni, ter o tem obvestiti zainteresirane osebe in Parlament.

       Dejansko stanje in izpodbijani sklep
      11      Na volitvah poslancev v Evropski parlament, ki so potekale 12. in 13. junija 2004, je B. Donnici kandidiral na skupni listi
         Società Civile – Di Pietro Occhetto. Ta lista je dobil dva sedeža, enega v volilni enoti južne Italije in drugega v volilni
         enoti severozahodne Italije. A. Di Pietro, najbolje uvrščeni v obeh volilnih enotah, se je odločil za volilno enoto južne
         Italije.

      12      A. Occhetto je bil glede na število glasov, ki jih je dobil v obeh volilnih enotah, na volilnih seznamih na drugem mestu in
         je imel prednost pred B. Donnicijem v volilni enoti južne Italije in pred G. Chiesom v volilni enoti severozahodne Italije.
         Ker se je A. Di Pietro odločil za sedež v volilni enoti južne Italije, bi A. Occhetto moral biti razglašen za izvoljenega
         v volilni enoti severozahodne Italije. Vendar se je A. Occhetto, ki je imel takrat svoj mandat v italijanskem senatu, s pisno
         izjavo z dne 6. julija 2004, ki je naslednji dan prispela v italijanski volilni urad, odpovedal mandatu evropskega poslanca
         v prvi in drugi volilni enoti.

      13      Po njegovi odpovedi je italijanski volilni urad 18. julija 2004 za izvoljena razglasil G. Chiesa v volilni enoti severozahodne
         Italije in A. Di Pietra v volilni enoti južne Italije ter 12. novembra 2004 posredoval ime B. Donnicija kot prvega na seznamu
         nadomestnih kandidatov A. Di Pietra za volilno enoto južne Italije, medtem ko A. Occhetta, ki je umaknil kandidaturo, ni bilo
         na tem seznamu.

      14      Na parlamentarnih volitvah v Italiji 9. in 10. aprila 2006 je bil A. Di Pietro izvoljen za poslanca v italijanskem parlamentu
         in se je odločil za nacionalni mandat, ki je začel veljati 28. aprila 2006. Ker v skladu s členom 7(2) akta iz leta 1976 ta
         funkcija ni bila združljiva s funkcijo poslanca v Parlamentu, je slednji ugotovil sprostitev zadevnega sedeža.

      15      Z izjavo z dne 27. aprila 2006, naslovljeno na italijanski volilni urad, je A. Occhetto, ki je bil kandidat na istih nacionalnih
         volitvah, a ni  bil ponovno izvoljen, preklical svojo odpoved z dne 6. julija 2004 in zaprosil za zapolnitev sedeža, ki se
         je sprostil po tem, ko je A. Di Pietra izbral nacionalni parlament.

      16      Po tej izjavi je italijanski volilni urad 8. maja 2006 A. Occhetta razglasil za izvoljenega poslanca v Parlament in isti dan
         Parlamentu posredoval njegovo ime kot nadomestnega kandidata A. Di Pietra.

      17      S sodbo z dne 21. julija 2006 je Tribunale amministrativo regionale del Lazio tožbo za razglasitev ničnosti, ki jo je vložil
         B. Donnici zoper to izjavo, zavrnilo kot neutemeljeno.

      18      B. Donnici je pred Parlamentom izpodbijal tudi razglasitev A. Occhetta za evropskega poslanca namesto A. Di Pietra. Ta ugovor
         je na sestanku dne 21. junija 2006 preučila komisija Parlamenta za pravne zadeve. Potem ko je ugotovila, da v skladu s členom
         12 akta iz leta 1976 ta ugovor ni bil dopusten, saj je temeljil na italijanskem volilnem zakonu, je komisija za pravne zadeve
         Parlamentu soglasno predlagala potrditev mandata A. Occhetta. Parlament je 3. julija 2006 ratificiral mandat A. Occhetta.

      19      S sodbo z dne 6. decembra 2006 je Consiglio di Stato prejel pritožbo B. Donnicija zoper sodbo Tribunale amministrativo regionale
         del Lazio in razveljavil razglasitev A. Occhetta za poslanca Parlamenta, ki jo je 8. maja 2006 opravil italijanski volilni
         urad. Consiglio di Stato je med drugim ugotovil, da „spoštovanje ljudske volje […] ni nikoli preprečevalo, da se kandidat
         odpove izvolitvi“ in da „obvezna narava [volitvene] razvrstitve prepoved[uje] kandidatu, ki se odpove izvolitvi, da bi se
         ponovno vrnil […] na položaj, na katerega je bil z izvolitvijo razvrščen“.

      20      Sodba Consiglio di Stato je postala pravnomočna po sodbi Corte suprema di cassazione (vrhovnega kasacijskega sodišča) z dne
         26. marca 2007, s katero je bila tožba A. Occhetta zaradi kršitve formalne oblike razglašena za nedopustno. A. Occhetto je
         19. aprila 2007 pri Evropskem sodišču za človekove pravice vložil pritožbo, o kateri ob upoštevanju navedb A. Occhetta na
         obravnavi 5. marca 2009 še vedno ni bilo odločeno.

      21      Italijanski volilni urad je 29. marca 2007 upošteval sodbo Consiglio di Stato in razglasil B. Donnicija za poslanca v Parlamentu
         za volilno enoto južne Italije ter s tem razveljavil mandat A. Occhetta. Ta razglasitev je bila sporočena Parlamentu, ki je
         to upošteval v zapisniku plenarnega zasedanja z dne 23. aprila 2007, v skladu s katerim je imel B. Donnici sedež v Parlamentu,
         vendar le začasno in ob upoštevanju poznejše odločbe Parlamenta v zvezi s preverjanjem veljavnosti njegovega mandata.

      22      Medtem je A. Occhetto z dopisom z dne 5. aprila 2007 vložil ugovor ter od Parlamenta zahteval, naj potrdi njegov mandat in
         ne potrdi mandata B. Donnicija. Po tem ugovoru je Parlament mandat B. Donnicija predložil v preverjanje komisiji za pravne
         zadeve.

      23      Parlament je 24. maja 2007 sprejel sklep, v katerem je določeno:

      „Evropski parlament,
      –        ob upoštevanju akta [iz leta 1976],
      –        ob upoštevanju členov 3, 4 in 9 ter Priloge I svojega Poslovnika,
      –        ob upoštevanju uradnega sporočila pristojnega italijanskega nacionalnega organa glede izvolitve Beniamina Donnicija v Evropski
         parlament,

      –        ob upoštevanju ugovora, prejetega s strani Achilla Occhetta 25. marca 2007, glede veljavnosti izvolitve Beniamina Donnicija
         v Evropski parlament,

      –        ob upoštevanju poročila Odbora za pravne zadeve (A6‑0198/2007),
      –        […]
      D.      ker morajo biti nacionalne določbe v zvezi z evropskim volilnim postopkom v skladu s temeljnimi načeli ureditve pravnega reda
         Skupnosti, zlasti njene primarne zakonodaje, ter duhu in črki akta [iz leta 1976]; ker se iz teh razlogov pristojni nacionalni
         organi ‑ zakonodajni, upravni in sodni ‑ ko izvršujejo in/ali razlagajo nacionalne določbe v zvezi z evropskim volilnim postopkom,
         ne morejo izogniti upoštevanju načel prava Skupnosti s področja volitev,

      E.      ker je treba skladnost odpovedi izvolitvi poslanca Achilla Occhetta s črko in duhom akta [iz leta 1976], oceniti na podlagi
         člena 6 tega akta […] ter ker je načelo svobode in neodvisnosti poslancev prav gotovo ključno načelo,

      F.      ker Statut poslancev (ki bo začel veljati leta 2009) v prvem odstavku člena 2 določa, da so „poslanci svobodni in neodvisni“,
         medtem ko drugi odstavek istega člena, ki se očitno naslanja na prvega, določa, da so „dogovori o odstopu pred iztekom mandata
         ali ob koncu mandatne dobe nični“,

      G.      ker so te določbe Statuta poslancev samo pojasnilo načel svobode in neodvisnosti iz akta [iz leta 1976] […],
      […]
      K.      ker so v področje uporabe člena 6 akta [iz leta 1976] vključeni tudi kandidati, ki so uradno navedeni na seznamu izvoljenih
         kandidatov, kar bi bilo v interesu Parlamenta, saj bodo ti morda postali poslanci Evropskega parlamenta,

      L.      ker je odpoved izvolitvi, ki jo je predložil poslanec Achille Occhetto, rezultat pogojevanja s predhodnim dogovorom […] ter
         zato ni v skladu s črko in duhom akta [iz leta 1976] in je posledično nična,

      M.      ker, če je odpoved izvolitvi poslanca Achilla Occhetta nična, potem mandat njegovega naslednika Beniamina Donnicija ne more
         biti pravno in stvarno upravičen,

      […]
      O.      ker je [Consiglio di Stato] s pravnomočno sodno odločbo razveljavil razglasitev izvolitve poslanca Achilla Occhetta v Evropski
         parlament,

      P.      ker je v skladu s členom 12 akta [iz leta 1976] le Evropski parlament tisti, ki preverja mandate svojih članov, ki so bili
         izvoljeni s splošnimi volitvami; ker te posebne pravice Parlamenta ne more razveljaviti ali celo izničiti ukrepa nacionalnih
         organov, ki je izdan v očitnem nasprotju z veljavnimi določbami in načeli prava Skupnosti, tudi v primeru, da ta ukrep dokončno
         sprejme vrhovni sodni organ te države, kot v primeru sodbe [Consiglio di Stato] […]

      Q.      ker lahko Parlament zakonito odkloni potrditev veljavnosti mandata poslanca Beniamina Donnicija in obenem ne upošteva odločitve
         [Consiglio di Stato], ker ni v skladu s črko in duhom akta [iz leta 1976], ter tako ohrani mandat poslanca Achilla Occhetta,

      1.      meni, da mandat poslanca Evropskega parlamenta Beniamina Donnicija, katerega izvolitev je bila posredovana pristojnemu italijanskemu
         nacionalnemu organu, ni veljaven,

      2.      potrdi veljavnost mandata poslanca Achilla Occhetta […]“
       Postopki pred sodišči Skupnosti in predlogi strank
      24      B. Donnici je 22. junija 2007 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti vložil ničnostno tožbo, registrirano
         pod številko T‑215/07, zoper izpodbijani sklep, ki mu je bil vročen 29. maja 2007. Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne
         13. decembra 2007 v zadevi Donnici proti Parlamentu (T‑215/07, ZOdl., str. II‑5239) zadevo T‑215/07 odstopilo Sodišču, da
         odloči o ničnostni tožbi. Zadeva je bila vpisana v vpisnik Sodišča pod številko C-9/08. Predsednik Sodišča je s sklepom z
         dne 21. februarja 2008 A. Occhettu dovolil intervencijo v podporo predlogom Parlamenta in Italijanski republiki v podporo
         predlogom B. Donnicija.

      25      Parlament je 14. avgusta 2007 z ločenim aktom v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložil ugovor na podlagi člena 114(1)
         Poslovnika Sodišča prve stopnje, v katerem je predlagal, naj se mnenje pravne službe Sveta z dne 2. maja 2007, ki ga je B.
         Donnici predložil v prilogi A.11 tožbe, umakne iz spisa te zadeve. Sodišče je s sklepom z dne 29. januarja 2009 ugodilo predlogu
         Parlamenta in pridržalo odločitev o zahtevi B. Donnicija, da se s pripravljalnim ukrepom naloži predložitev tega pravnega
         mnenja.

      26      Italijanska republika je 1. avgusta 2007 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila ničnostno tožbo, registrirano pod
         številko C‑393/07, zoper izpodbijani sklep, ki ji je bil vročen 28. maja 2007. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 1. februarja 2008
         dovolil intervencijo Republike Latvije v podporo predlogom Italijanske republike. Republika Latvija ni sodelovala niti v pisnem
         niti v ustnem postopku.

      27      Predsednik četrtega senata je s sklepom z dne 30. januarja 2009 ničnostni tožbi združil za ustni postopek in izdajo sodbe.

      28      B. Donnici je 22. junija 2007 z ločenim aktom v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložil predlog za odložitev izvršitve
         izpodbijanega sklepa, registriran pod številko T-215/07 R. Sodnik, pristojen za izdajo začasnih odredb, ki je nadomeščal predsednika
         Sodišča prve stopnje, je temu predlogu ugodil in s sklepom z dne 15. novembra 2007 v zadevi Donnici proti Parlamentu (T‑215/07 R,
         ZOdl., str. II‑4673) odločil, da se izvršitev izpodbijanega sklepa odloži.

      29      S sklepom predsednika Sodišča z dne 13. januarja 2009 v zadevah Occhetto in Parlament proti B. Donniciju (C‑512/07 P(R) in
         C‑15/08 P(R), še neobjavljen v ZOdl.) sta bila predloga za začasne ukrepe A. Occhetta in Parlamenta zoper navedeni sklep zavrnjena.

      30      Italijanska republika in B. Donnici s tožbama Sodišču predlagata, naj izpodbijani sklep razglasi za ničen in Parlamentu naloži
         plačilo stroškov. B. Donnici podredno na podlagi člena 241 ES predlaga, naj člen 3(5) Poslovnika razglasi za ničen in podredno
         odloči, da se pravno mnenje pravnega odbora Parlamenta z dne 2. maja 2007 doda v spis teh postopkov. Parlament predlaga zavrnitev
         tožbe in naložitev plačila stroškov Italijanski republiki in B. Donniciju.

       Tožbi
      31      Italijanska republika v zadevi C-393/07 navaja pet tožbenih razlogov, in sicer naj bi bili v izpodbijanemu sklepu kršeni členi
         6, 8, 12, in 13 akta iz leta 1976 ter člen 6 EU, člen 2 Statuta poslancev, člen 199 ES ter člena 3 in 4 Poslovnika, člen 6
         EU ter člena 10 ES in 230 ES in nazadnje navaja, da naj ta sklep ne bi bil obrazložen.

      32      B. Donnici v zadevi C-9/08 navaja dva tožbena razloga, prvič, kršitev člena 12 akta iz leta 1976 in člena 3(1) Poslovnika,
         načela neodvisnosti, prepovedi zavezujočega mandata in načela pravnomočno razsojene zadeve ter, drugič, neobrazložitev izpodbijanega
         sklepa.

       Prvi tožbeni razlog
       Trditve strank
      33      Italijanska republika in B. Donnici v bistvu zatrjujeta, da bi se Parlament v skladu s členom 12 akta iz leta 1976 moral zadovoljiti
         s tem, da upošteva izvolitev B. Donnicija, ki jo je razglasil italijanski volilni urad. Navedeni člen naj Parlamentu ne bi
         omogočal, da se izogne razglasitvi zaradi zatrjevane nezdružljivosti s pravom Skupnosti. Podobno se Parlament v okviru odločbe
         v zvezi z ugovori ne more opreti le na določbe akta iz leta 1976 in izključiti drugih določb prava Skupnosti, vključno z njegovimi
         splošnimi načeli.

      34      V zvezi s členom 6 akta iz leta 1976 trdita, da se uporablja le za poslance, in ne za neizvoljene kandidate, tako da ta člen
         ne zajema odpovedi A. Occhetta, ki jo je dal 6. julija 2004, ko ni bil poslanec v Parlamentu. Ker se navedeni člen v skladu
         s svojim besedilom nanaša le na opravljanje poslanskega mandata, ne zajema dogodkov v volilnem postopku in ravnanja neizvoljenih
         kandidatov pred njihovim imenovanjem.

      35      Nasprotno Parlament ob podpori A. Occhetta meni, da mora na podlagi člena 12 akta iz leta 1976 zagotoviti, da se, kadar razglasitev
         opravijo nacionalni organi, spoštuje pravo Skupnosti na splošno in zlasti načela, določena v aktu iz leta 1976. Taka razlaga
         njegovih pristojnosti naj bi se odražala v členih 3(4) in (5) ter 4(3) in (9) Poslovnika ter v praksi. V volilnem postopku
         za izvolitev poslancev Parlamenta, je jasno, da obstaja raven skupnostne ureditve, ki določa minimalen lasten standard, da
         bi se preprečila neusklajenost zaradi različnih nacionalnih postopkov, ki ga mora zagotavljati Parlament. Nasprotno, če bi
         se moral Parlament pri izvajanju pristojnosti omejiti na preizkus nezdružljivosti v smislu člena 7 akta iz leta 1976, bi bil
         njegova pristojnost brezpredmetna.

      36      Parlament ob podpori A. Occhetta trdi, da ima ob očitni kršitvi temeljnih pravic iz akta iz leta 1976, kot so v njegovem členu
         6 določen svobodni mandat poslancev ter načela splošnih volitev s proporcionalnim sistemom v skladu s členoma 1 in 2 navedenega
         akta, pravico in celo dolžnost ne dovoliti kršitve, s tem da upošteva izide nacionalnih postopkov, saj bi bila v nasprotnem
         primeru njegova odločitev o veljavnosti nezakonita. V skladu s primarnostjo prava Skupnosti Parlament ne bi smel upoštevati
         imenovanja kandidata, ki ga opravijo nacionalni organi, s katerim se očitno krši pravo Skupnosti.

      37      Člen 6 akta iz leta 1976 naj bi varoval tudi izvoljenega kandidata. Varstvo na podlagi tega člena pa ne velja za akte – kot
         je v obravnavani zadevi odpoved A. Occhetta, ki jo je spodbudil volilni sporazum – ki preprečijo izvedbo mandata, ki so ga
         želeli volivci. Taka razlaga navedenega člena 6 naj bi bila podprta s členom 2 Statuta poslancev ter členoma 2 in 3 Prvega
         dodatnega protokola k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisani 4. novembra 1950 v
         Rimu.

      38      Poleg tega Parlament zatrjuje, da veljavnost navedenega člena 6 v obravnavanem primeru izhaja že iz dejstva, da je imel A.
         Occhetto sedež v Parlamentu, ko so ga nacionalni organi obvestili, da ga bo zamenjal B. Donnici.

       Presoja Sodišča
      39      S prvi tožbenim razlogom se postavlja vprašanje o obsegu pristojnosti, ki jih ima Parlament pri preverjanju veljavnosti mandatov
         svojih članov na podlagi člena 12 akta iz leta 1976. Da bi preizkusili veljavnost izpodbijanega sklepa, je v bistvu treba
         analizirati obseg pristojnosti, ki so s to določba dodeljene Parlamentu. V skladu s členom 12 tega akta se torej zahteva,
         da sklep Parlamenta temelji na določbi tega akta, v zvezi s katerim lahko nastane spor. Ker se Parlament glede tega sklicuje
         predvsem na člen 6 akta iz leta 1976, je treba najprej opredeliti, ali se ta določba v obravnavani zadevi načeloma uporabi.

      –       Veljavnost člena 6 akta iz leta 1976
      40      Člen 6(1) akta iz leta 1976 določa, da poslanci Parlamenta glasujejo posamezno in osebno ter pri tem niso vezani na pooblastila
         ali navodila.

      41      Kot je razvidno iz njegovega besedila, se navedeni člen sklicuje izrecno na „poslance Parlamenta“ in nanaša na opravljanje
         poslanskega mandata. Dalje, v tem členu je pravica navedenih poslancev, da volijo, pristojnost, ki je po naravi ni mogoče
         povezati s statusom kandidata, uradno navedenega po vrstnem redu uvrstitve na volitvah (glej zgoraj navedeni sklep Occhetto
         in Parlament proti Donniciju, točka 41).

      42      Ugotoviti je treba, da se člen 6 akta iz leta 1976 z vidika njegovega jasnega besedila ne uporablja za ukrepe, katerih namen
         je odpoved izvoljenega kandidata, kot v obravnavani zadevi odpoved A. Occhetta, položaju nadomestnega kandidata A. Di Pietra.

      43      Trditve, ki jih je v zvezi s tem podal Parlament, ne utemeljujejo odmika od te razlage.

      44      Podrobneje, Parlamentu ni mogoče priznati splošne pristojnosti za presojo zakonitosti volilnih postopkov držav članic ob upoštevanju
         načel, ki naj bi podpirala člen 6 akta iz leta 1976 in kot jih je Parlament povzel predvsem iz člena 3 Prvega dodatnega protokola
         k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin s široko razlago navedenega člena 6 in upoštevaje
         ta načela (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Occhetto in Parlament proti Donniciju, točka 43).

      45      Taka razlaga navedenega člena 6 namreč ne bi upoštevala odločitev njegovih avtorjev, saj bi to določbo v zvezi z opravljanjem
         mandata, kljub natančno opredeljenemu področju uporabe, spremenila v pravilo o pristojnosti, ki ureja volilni postopek, ker
         v skladu s členom 8 akta iz leta 1976 to področje načeloma urejajo nacionalni predpisi.

      46      V zvezi s členom 2 Statuta poslancev, na katerega se Parlament sklicuje v utemeljitev svoje razlage člena 6 akta iz leta 1976,
         je treba najprej opozoriti, da ta statut v času zadevnih dejstev ni veljal. Poleg tega je v četrti uvodni izjavi Statuta poslancev
         navedeno, da je „[t]reba […] urediti v členu 2 zagotovljeno svobodo in neodvisnost poslancev“, ker „nista omenjeni v nobenem
         besedilu primarne zakonodaje“, v njegovi peti uvodni izjavi pa je podrobneje določeno, da se člen 3(1) navedenega statuta
         v celoti navezuje na besedilo člena 6(1) akta iz leta 1976. Iz tega je razvidno, da člen 2 Statuta poslancev ne pomeni kodifikacije
         navedenega člena 6 (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Occhetto in Parlament proti Donniciju, točka 44).

      47      Poleg tega se Parlament v skladu z načelom hierarhije predpisov ne more sklicevati na določbo svojega Poslovnika in svojo
         domnevno prakso na tem področju, da bi izvedel razlago contra legem člena 6 akta iz leta 1976 (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Occhetto in Parlament proti Donniciju, točka 45).

      48      Ugotoviti je namreč treba, da je Poslovnik akt interne organizacije, ki ne more v prid Parlamentu vzpostavljati pristojnosti,
         ki niso izrecno priznane z normativnim aktom, v tem primeru z aktom iz leta 1976 (glej sodbo z dne 21. oktobra 2008 v združenih
         zadevah Marra, C‑200/07 in C‑201/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 38). Iz tega je toliko bolj razvidno, da se v zatrjevani
         medinstitucionalni praksi ne sme odstopati od člena 6.

      49      Iz zgoraj navedenega izhaja, da odpoved A. Occhetta z mesta na listi nadomestnih kandidatov ne spada na področje uporabe člena
         6 akta iz leta 1976, zato ta člen ne more biti podlaga za ugovor v okviru preverjanja veljavnosti mandatov članov Parlamenta
         na podlagi člena 12 tega akta in torej Parlament izpodbijanega sklepa ni mogel utemeljiti na kršitvi člena 6.

      –       Kršitev člena 12 akta iz leta 1976
      50      Po ugotovitvi, da člen 6 akta iz leta 1976 ne more biti podlaga izpodbijanemu sklepu, se postavlja vprašanje, ali lahko ta
         sklep temelji na kršitvi načel splošnih in proporcionalnih volitev, določenih v členih 1 in 2 akta iz leta 1976, kot to zatrjuje
         Parlament. Parlament se je skliceval na kršitev navedenih načel in si pripisal pristojnost, da preveri, ali so bile pri uradni
         razglasitvi B. Donnicija kot poslanca Parlamenta izpolnjene navedene zahteve. Preveriti je torej treba, ali je s členom 12
         tega akta Parlamentu dodeljena taka pristojnost pri preverjanju veljavnosti mandatov njegovih članov.

      51      Člen 12 akta iz leta 1976 določa, da Parlament preveri pravice svojih članov in v ta namen upošteva izide, ki so jih uradno
         razglasile države članice, ter odloča o morebitnih ugovorih, vloženih na podlagi določb tega akta, razen določb, na katere
         ta akt napotuje.

      52      Iz besedila člena 12 je razvidno, da za pristojnost za preverjanje, ki jo ima Parlament na podlagi prvega stavka navedenega
         člena, veljata dve pomembni omejitvi iz njegovega drugega stavka (glej v tem smislu zgoraj navedena sklepa z dne 15. novembra 2007
         v zadevi Donnici proti Parlamentu, točka 71, ter Occhetto in Parlament proti Donniciju, točki 31 in 32).

      53      V skladu s prvim delom drugega stavka člena 12 akta iz leta 1976 Parlament „upošteva izide, ki so jih uradno razglasile države
         članice“. Poleg tega je posebna pristojnost Parlamenta za odločanje o vloženih ugovorih, določena v drugem delu drugega stavka
         navedenega člena, omejena tudi ratione materiæ na ugovore, „vložen[e] na podlagi določb [..] akta [iz leta 1976], razen določb, na katere napotuje“.

      54      Na eni strani – v nasprotju s tem, kar zatrjuje Parlament – iz samega besedila člena 12 akta iz leta 1976 izhaja, da s tem
         členom Parlamentu ni dodeljena pristojnost za odločanje o ugovorih, vloženih na podlagi prava Skupnosti kot celote. V skladu
         z besedilom navedenega člena se ta nanaša le na „ugovore, vložene na podlagi določb tega akta“ (glej v tem smislu zgoraj navedeni
         sklep Occhetto in Parlament proti Donniciju, točka 32).

      55      Na drugi strani „upoštevanje izidov, ki so jih uradno razglasile države članice“, pomeni, da se je moral Parlament, da bi
         lahko sprejel svojo odločitev pri preverjanju veljavnosti mandatov svojih članov, opreti na razglasitev kandidata, ki jo je
         opravil italijanski volilni urad 29. marca 2007 po razglasitvi sodbe Consiglio di Stato z dne 6. decembra 2006. Ta razglasitev
         kandidata je namreč rezultat postopka odločanja v skladu z nacionalnimi postopki, s katerim so bila pravna vprašanja, povezana
         z navedeno razglasitvijo, dokončno rešena, zato pomeni prejšnji pravni položaj. Sodišče pa je že odločilo, da je treba uporabo
         izraza „upoštevanj[e] izid[ov]“ v sobesedilu akta iz leta 1976 razlagati tako, da poudarja, da Parlament na tem področju nima
         nikakršne diskrecijske pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 7. julija 2005 v zadevi Le Pen proti Parlamentu, C‑208/03 P,
         ZOdl., str. I‑6051, točka 50).

      56      Ta razlaga izraza „upoštevanj[e] izid[ov]“ iz člena 12(2) akta iz leta 1976 v izvirni različici, v skladu s katero države
         članice obvestijo Parlament – ki to mora upoštevati – o sprostitvi sedeža na podlagi nacionalnih predpisov, se uporabi tudi
         za isti izraz v členu 12 akta iz leta 1976 v sedanji različici. Če člen 12(2) akta iz leta 1976 v izvirni različici izključuje
         diskrecijo Parlamenta celo v primeru razrešitve mandata enega od njegovih članov zaradi uporabe nacionalnih odločb, ki vplivajo
         na veljavno sestavo te institucije, ta nepristojnost za odločanje velja toliko bolj za – v skladu s členom 12 akta iz leta
         1976 – preverjanje pristojnosti poslancev Parlamenta, ki so jih uradno razglasile države članice. Pri tem gre namreč za vprašanje
         imenovanj prihodnjih poslancev Parlamenta, ki jih bodo opravili nacionalni organi v skladu z volilnim postopkom, urejenim
         z nacionalnimi predpisi, kot je izrecno navedeno v členu 8 akta iz leta 1976.

      57      Iz tega je razvidno, da Parlament ne more izpodbijati pravilnosti razglasitve nacionalnega volilnega urada. Tudi člen 12 akta
         iz leta 1976 ne dovoljuje Parlamentu zavrniti upoštevanja te razglasitve, če meni, da je bila storjena nepravilnost (glej
         v tem smislu zgoraj navedeni sklep z dne 15. novembra 2007 v zadevi Donnici proti Parlamentu, točka 75).

      58      Taka razlaga člena 12 akta iz leta 1976 je podprta z razumevanjem tega člena ob upoštevanju ustreznih določb Pogodbe ES ter
         zakonodajnega okvira, v katerega spada navedeni člen.

      59      V zvezi s tem je treba pripomniti, da v skladu s členi 5, prvi odstavek, ES, 7(1), drugi pododstavek, ES in 189, prvi odstavek,
         ES Parlament izvaja pooblastila ter deluje v mejah svojih pristojnosti, kot mu jih določajo pogodbe.

      60      Poleg tega v skladu s členom 8 akta iz leta 1976 „volilni postopek v vsaki državi članici [urejajo] nacionalni predpisi“ ob
         upoštevanju določb akta iz leta 1976. Zato so države članice, čeprav morajo upoštevati določbe akta iz leta 1976 v delu, v
         katerem predpisujejo nekatere posebnosti volilne ureditve, nazadnje tiste, ki morajo v skladu s postopkom, določenim z nacionalnimi
         predpisi, organizirati volitve, prešteti glasove in uradno razglasiti volilne izide (zgoraj navedeni sklep z dne 15. novembra 2007
         v zadevi Donnici proti Parlamentu, točka 74).

      61      Nazadnje države članice na podlagi člena 13(2) akta iz leta 1976 določijo ustrezne postopke za zapolnitev sproščenih sedežev.

      62      Tako je v skladu s tem zakonodajnim okvirom volilni postopek za volitve poslancev v Parlament, ki so potekale 12. in 13. junija
         2004, in za imenovanje nadomestnih kandidatov za zapolnitev sproščenih sedežev še naprej urejala vsaka država članica z upoštevnimi
         nacionalnimi predpisi, v obravnavani zadevi z zakonom z dne 24. januarja 1979 (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep z dne
         15. novembra 2007 v zadevi Donnici proti Parlamentu, točka 66).

      63      Ker poleg tega na tem področju ni predpisov Skupnosti, je treba s pravnim redom vsake države članice določiti pristojna sodišča
         in podrobneje urediti postopkovna pravila za pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki za upravičene subjekte izhajajo
         iz prava Skupnosti, če po eni strani ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na pravice, ki izhajajo iz notranjega
         pravnega reda (načelo enakovrednosti), in če po drugi strani v praksi ne povzročajo nemogočega ali znatno oteženega uveljavljanja
         pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 12. septembra 2006 v zadevi
         Eman in Sevinger, C‑300/04, ZOdl., str. I‑8055, točka 67).

      64      Parlament ni zatrjeval, da bi bile italijanske postopkovne določbe v nasprotju z načeli enakovrednosti in učinkovitosti. In
         tudi če bi bilo tako, iz tega ne bi bilo mogoče sklepati, da bi lahko Parlament akte pristojnih nacionalnih organov nadomestil
         s svojimi presojami.

      65      Nasprotno, za zagotovitev tega, da države članice spoštujejo določbe Pogodbe in določbe, ki so jih sprejele institucije na
         njeni podlagi, je odgovorna zlasti Komisija, ki je na podlagi člena 226 ES pristojna pri Sodišču vložiti tožbo zaradi neizpolnitve
         obveznosti, če meni, da država članica ni izpolnila svojih obveznosti. Poleg tega nadzor nad spoštovanjem teh določb zagotavlja
         postopek v skladu s členom 234 ES, ki ureja volilne spore na nacionalni ravni.

      66      V tem zakonodajnem okviru se ne domneva, da ima Parlament splošno pristojnost za presojo skladnosti volilnih postopkov držav
         članic in njihovo uporabo v obravnavanem primeru ob upoštevanju prava Skupnosti. Iz tega je razvidno, da je pristojnost Parlamenta
         v okviru preverjanja veljavnosti mandatov njegovih članov omejena na posebne pravice, ki so jasno določene v upoštevnih določbah
         akta iz leta 1976 (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Occhetto in Parlament proti Donniciju, točka 32).

      67      Iz tega je razvidno, da taka razlaga člena 12 akta iz leta 1976, ki bi Parlamentu dajala splošno pristojnost za nadzor uradne
         razglasitve organov držav članic, ne bi bila v nasprotju samo z besedilom tega člena, ampak tudi z načelom iz členov 5 ES
         in 7 ES, na podlagi katerih so pristojnosti Skupnosti in njenih institucij dodeljene pristojnosti (glej v tem smislu sodbi
         z dne 5. oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C‑376/98, Recueil, str. I‑8419, točka 83, in z dne 3. septembra 2008
         v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, C‑402/05 P in C‑415/05 P, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 203 in navedena sodna praksa).

      68      Trditve Parlamenta, ki jih podpira A. Acchetto in na katere je opozorjeno v točkah od 35 do 37 te sodbe, ne morejo omajati
         te razlage člena 12 akta iz leta 1976, ki izključuje kakršno koli pristojnost Parlamenta za odstopanje od uradne razglasitve
         italijanskega volilnega urada.

      69      Prvič, Sodišče mora zavrniti predloženo trditev, da so – ker Parlament v okviru prava Skupnosti ni pristojen za nadzor izidov,
         ki jih razglasijo države članice – pristojnosti Parlamenta za preverjanje na podlagi člena 12 akta iz leta 1976 brezpredmetne.
         Poudariti je namreč treba, da Parlament ohrani vse pristojnosti, da se glede na člen 12 akta iz leta 1976 izreče o položaju
         izvoljenega kandidata, ki ima lastnosti, ki niso združljive z lastnostmi člana Parlamenta, navedenimi v členu 7 akta iz leta
         1976 (glej zgoraj navedeni sklep Occhetto in Parlament proti Donniciju in Italiji, točka 33).

      70      Drugič, v zvezi s trditvijo, da bi moral imeti Parlament za zagotovitev minimalnega standarda v zvezi z imenovanjem svojih
         poslancev, možnost odstopati od razglasitve nacionalnih organov, ki je očitno v nasprotju s temeljnimi načeli akta iz leta
         1976, je treba opozoriti, da so za odločanje o zakonitosti nacionalnih določb in volilnih postopkov – po tem, ko je bil pri
         Sodišču vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe v smislu člena 234 ES, če je to potrebno – pristojna nacionalna sodišča
         (zgoraj navedeni sklep z dne 15. novembra 2007 v zadevi Donnici proti Parlamentu, točka 93).

      71      V obravnavani zadevi je tak sodni nadzor v skladu z zakonom z dne 24. januarja 1979 dejansko potekal pri pristojnih italijanskih
         sodiščih. O pravnih vprašanjih, povezanih z uradno razglasitvijo izidov volitev, je bilo namreč dokončno odločeno na nacionalni
         ravni s pravnomočno sodbo Consiglio di Stato z dne 6. decembra 2006.

      72      Nazadnje, besedilo člena 12 akta iz leta 1976 in delitev pristojnosti na področju tega člena nasprotujeta ugotovitvi o obstoju
         pravne praznine pri varstvu volilnih pravic kandidatov za volitve v Parlament.

      73      Sodišče mora zato zavrniti tudi trditev Parlamenta, da bi bil njegov sklep o preverjanju veljavnosti mandata nezakonit, če
         bi ga moral utemeljiti z nezakonitim nacionalnim aktom, v obravnavani zadevi z razglasitvijo B. Donnicija, ki jo je opravil
         italijanski volilni urad.

      74      V obravnavani zadevi so pristojnosti Parlamenta in nacionalnih organov pri preverjanju veljavnosti mandata poslancev Parlamenta
         – v nasprotju z zatrjevanjem Parlamenta, ki se pri tem sklicuje na sodbo z dne 18. decembra 2007 v zadevi Švedska proti Komisiji
         (C‑64/05 P, ZOdl., str. I‑11389) – jasno razdeljene med institucije Skupnosti in nacionalne organe. Na podlagi člena 12 akta
         iz leta 1976 je Parlament v zvezi s tem pristojen odločati le o morebitnih ugovorih, vloženih na podlagi določb tega akta,
         razen nacionalnih določb, na katere napotuje ta akt, medtem ko so nacionalni organi pristojni za razglasitev izidov na podlagi
         nacionalnih določb, ki so v skladu s pravom Skupnosti.

      75      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je moral Parlament na podlagi člena 12 akta iz leta 1976 upoštevati izide, ki jih je
         razglasil italijanski volilni urad, ne da bi se bil pristojen temu izogniti zaradi nepravilnosti tega nacionalnega akta. Z
         izpodbijanim sklepom je bil kršen člen 12 tega akta, ker je v navedenem sklepu – v nasprotju s to razglasitvijo – razglašena
         neveljavnost mandata B. Donnicija in potrjen mandat A. Occhetta.

      76      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba izpodbijani sklep razglasiti za ničen. V teh okoliščinah se Sodišču ni treba izreči
         o drugih tožbenih razlogih Italijanske republike in B. Donnicija v podporo te tožbe. Predlogi B. Donnicija, predloženi podredno,
         so tako postali brezpredmetni.

       Stroški
      77      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker sta Italijanska
         republika in B. Donnici predlagala, naj se Parlamentu naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspel, se
         mu naloži plačilo stroškov tega postopka. Na podlagi odstavka 4, prvi pododstavek, navedenega člena države članice in institucije,
         ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške in na podlagi tretjega pododstavka istega odstavka lahko
         Sodišče intervenientu, ki ni eden od subjektov iz zgornjih pododstavkov tega odstavka, naloži, da nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Sklep Evropskega parlamenta 2007/2121(REG) z dne 24. maja 2007 o preverjanju veljavnosti mandata poslanca Beniamina Donnicija
            se razglasi za ničen.
      2)      Evropskemu parlamentu se naloži plačilo stroškov B. Donnicija in Italijanske republike kot tožeče stranke.
      3)      Italijanska republika kot intervenientka, Republika Latvija in A. Occhetto nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      *Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 21. januarja 1993. # Advanced Nuclear Fuels GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba. # Zadeva C-308/90.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. februarja 2008.#Ministero dell’Economia e delle Finanze proti Part Service Srl.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte suprema di cassazione - Italija.#Šesta direktiva DDV - Člena 11A(1)(a) in 13B(a) in (d) - Zakup - Umetna delitev storitve na več elementov - Učinki - Znižanje davčne osnove - Oprostitve - Zloraba - Pogoji.#Zadeva C-425/06.

text:
      Zadeva C-425/06
      Ministero dell’Economia e delle Finanze, nekdanje Ministero delle Finanze
      proti
      Part Service Srl, družba v likvidaciji, nekdanja Italservice Srl
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione)
      „Šesta direktiva o DDV – Člena 11A(1)(a) in 13B(a) in (d) – Zakup – Umetna delitev storitve na več elementov – Učinki – Znižanje davčne osnove – Oprostitve – Zloraba – Pogoji“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Šesta direktiva – Transakcije,
            ki pomenijo zlorabo
      (Direktiva Sveta 77/388)
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Šesta direktiva – Transakcije,
            ki pomenijo zlorabo
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 11(A)(1) in 13(B)(a) in (d))
      1.        Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da gre
         za zlorabo, kadar je davčna ugodnost bistveni cilj zadevne transakcije ali zadevnih transakcij.

      (Glej točko 45 in točko 1 izreka.)
      2.        Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali se za namene uporabe davka na dodano vrednost lizinške transakcije, za katere so značilni
         spodaj našteti elementi, lahko štejejo za zlorabo glede na Šesto direktivo 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o
         prometnih davkih:

      – družbi, ki sta sodelovali pri lizingu, sta del iste skupine;
      – storitev lizinške družbe je predmet razdelitve, financiranje pa je preneseno na drugo družbo, da bi bilo razdeljeno na storitve
         kreditiranja, zavarovanja in posredovanja;

      – storitev lizinške družbe je tako omejena na storitev dajanja vozila v najem;
      – obroki, ki jih plača lizingojemalec, skupaj znašajo le malo več kot nakupna cena stvari;
      – ta storitev, obravnavana posamezno, zato ni gospodarsko donosna, tako da gospodarska učinkovitost podjetja ne more biti
         zagotovljena le s pogodbami, sklenjenimi z lizingojemalci;

      – lizinška družba prejme plačilo za lizing le zaradi skupne vsote obrokov, ki jih plača lizingojemalec, in zneskov, ki jih
         plača druga družba iste skupine.

      Nacionalno sodišče mora prav tako presoditi, ali dejstva, ki so mu predložena, določajo obstoj enotne transakcije, ne glede
         na njeno opredelitev v pogodbi. V tem okviru bo lahko razširilo svojo analizo z iskanjem pokazateljev o obstoju zlorabe. Zato
         mora najprej preveriti, ali je rezultat davčna ugodnost, katere podelitev naj bi nasprotovala enemu ali več ciljem Šeste direktive,
         in nato, ali je ta ugodnost bistveni cilj izbrane pogodbene rešitve.

      Navedeno sodišče lahko glede prvega merila upošteva, da je pričakovan rezultat pridobitev davčne ugodnosti, povezane z oprostitvijo
         storitev, prenesenih na družbo, ki je sopogodbenica lizinške družbe, na podlagi člena 13B(a) in (d) Šeste direktive. Tak rezultat
         se zdi v nasprotju s ciljem člena 11A(1) Šeste direktive, in sicer da je obdavčeno vse, kar pomeni plačilo, ki je bilo ali
         bo prejeto od naročnika. Ker namreč dajanje vozil v najem v skladu s pogodbami o lizingu pomeni opravljanje storitev v smislu
         členov 6 in 9 Šeste direktive, se za tako transakcijo navadno plača davek na dodano vrednost, katerega davčno osnovo je treba
         določiti v skladu s členom 11A(1).

      Nacionalno sodišče lahko glede drugega merila pri presoji, ki jo mora izvesti, upošteva popolnoma umetni značaj teh transakcij
         in tudi pravne, gospodarske in/ali osebne povezave med zadevnimi gospodarskimi subjekti, ker je na podlagi teh elementov mogoče
         dokazati, da je pridobitev davčne ugodnosti bistveni zasledovani cilj, kljub morebitnemu obstoju drugih gospodarskih ciljev,
         ki se nanašajo na primer na trženje, organizacijo in garancijo.

      (Glej točke 54, 55, od 57 do 63 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. februarja 2008(*)

      „Šesta direktiva DDV – Člena 11A(1)(a) in 13B(a) in (d) – Zakup – Umetna delitev storitve na več elementov – Učinki – Znižanje davčne osnove – Oprostitve – Zloraba – Pogoji“
      V zadevi C-425/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione
         (Italija) z odločbo z dne 10. marca 2006, ki je prispela na Sodišče 16. oktobra 2006, v postopku

      Ministero dell’Economia e delle Finanze, nekdanje Ministero delle Finanze,

      proti
      Part Service Srl, družba v likvidaciji, nekdanja Italservice Srl,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, L. Bay Larsen (poročevalec), K. Schiemann, J. Makarczyk, sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. oktobra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Part Service Srl S. Taverna, odvetnik,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Lancio in S. Fiorentinom, avvocati dello Stato,
      –        za grško vlado M. Apessos, M. Papida in I. Pouli, zastopniki,
      –        za Irsko D. O’Hagan, B. Conway in G. Clohessy, zastopniki,
      –        za portugalsko vlado L. Fernandes in C. Lança, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva T. Harris, zastopnica, skupaj z R. Hillom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in M. Afonso, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str.
         1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med Ministero dell’Economia e delle Finanze (ministrstvo za gospodarstvo in finance)
         in Part Service Srl (v nadaljevanju: Part Service), nekdanja Italservice Srl (v nadaljevanju: Italservice), zaradi odmere
         davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), vročene za davčno leto 1987, glede poslov najema s poznejšim kupom (lizing),
         povezanih predvsem z motornimi vozili.

       Pravni okvir
       Zakonodaja Skupnosti
      3        V členu 11A(1) Šeste direktive v zvezi z davčno osnovo je določeno:

      „Davčna osnova:
      (a)       pri dobavah blaga in storitev, razen tistih iz (b), (c) in (d) tega odstavka, je vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel
         ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec od kupca, naročnika ali tretje osebe za te dobave, vključno s subvencijami, ki so
         neposredno povezane s ceno takšnih dobav;

      […]“
      4        Člen 13B Šeste direktive določa oprostitve za različne transakcije s tem besedilom:

      „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne
         uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:

      (a)       zavarovalne in pozavarovalne transakcije, vključno s povezanimi storitvami, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni
         zastopniki;

      […]
      (d) naslednje transakcije:
      1.       dajanje kreditov in posredovanje v zvezi s krediti ter upravljanje kreditov s strani osebe, ki kredit odobri;
      2.       sklepanje ali druge vrste poslovanja v zvezi z garancijami za kredite ali kakršnimi koli drugimi oblikami zavarovanja denarja
         ter upravljanje garancij za kredite s strani osebe, ki kredit odobri;

      3.       transakcije, vključno s posredovanjem, v zvezi z depoziti, tekočimi računi, plačili, transferji, dolgovi, čeki ali drugimi
         plačilnimi instrumenti, razen izterjave dolgov in factoringa;

      […]“
       Nacionalna zakonodaja
      5        Člen 3 uredbe predsednika republike št. 633 z dne 26. oktobra 1972, ki uvaja in ureja davek na dodano vrednost (redni dodatek
         št. 1 k GURI št. 292 z dne 11. novembra 1972, str. 2), kot je bila večkrat spremenjena (v nadaljevanju: UPR št. 633/72), določa
         opravljanje storitev tako:

      „Pri opravljanju storitev gre za storitve, opravljene za plačilo, ki izhajajo iz pogodb o delu, prevoznih pogodb, pogodb o
         naročilu, špedicijskih pogodb, pogodb o trgovskem zastopanju, posredniških, shranjevalnih pogodb in na splošno iz obveznosti
         nekaj storiti ali opustiti in dovoliti ne glede na vir.

      Storitve, opravljene za plačilo, so tudi:
      1.      dajanje v najem stvari, zakup, lizing in podobne storitve;
      […]“
      6        V členu 10 UPR št. 633/72 je določeno, da so nekatere transakcije oproščene DDV pod temi pogoji:

      „Davek se ne plačuje za:
      1.      opravljanje storitev v zvezi z dajanjem kreditov in posredovanjem v zvezi s krediti ter upravljanjem kreditov s strani osebe,
         ki kredit odobri, in finančne transakcije; posredovanje ali druge vrste poslovanja v zvezi z garancijami za kredite ali kakršnimi
         koli drugimi oblikami zavarovanja denarja ter upravljanje garancij za kredite s strani osebe, ki kredit odobri; plačilne roke;
         transakcije, vključno s posredovanjem, v zvezi z depoziti, tekočimi računi, plačili, transferji, dolgovi, čeki ali drugimi
         plačilnimi instrumenti, razen izterjave dolgov in factoringa; upravljanje posebnih investicijskih skladov in pokojninskih
         skladov iz zakonske uredbe št. 124 z dne 21. aprila 1993, podobne roke in poslovanja ter finančne in poštne storitve (banka-pošta);

      2.      zavarovalne in pozavarovalne transakcije ter transakcije v zvezi z rentami;
      […]
      9.      storitve v zvezi z nakazili in posredovanjem v zvezi s transakcijami iz točk od 1 do 7 in tistih v zvezi z zlatom in vrednostnimi
         predmeti, vključno z depoziti na tekočem računu, izvedenih v zvezi s transakcijami Banke Italije in italijanske menjalnice
         v smislu člena 4(5) te uredbe.“

      7        V členu 13, prvi odstavek, UPR št. 633/72 je davčna osnova za DDV določena tako:

      „Davčna osnova pri dobavah blaga in opravljanju storitev je skupni znesek plačil, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj
         ali ponudnik v skladu s pogodbenimi pogoji, vključno z izdatki in stroški izvršitve ter dolgovi ali drugimi obveznostmi do
         tretjih oseb v breme cesionarja ali naročnika, povišan za vsoto, neposredno povezano s plačili, ki jih dolgujejo druge osebe.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      8        Družba Italservice in lizinška družba IFIM Leasing SAS (v nadaljevanju: IFIM), ki pripadata isti finančni skupini, sta leta
         1987 sodelovali pri lizinških transakcijah predvsem v zvezi z motornimi vozili.

      9        Te transakcije so bile izvršene tako, kot je opisano v nadaljevanju.

      10      Družba IFIM je z uporabnikom sklenila pogodbo o uporabi motornega vozila in možnosti njegovega odkupa s plačilom obrokov,
         s položitvijo varščine, ki je enaka ceni vozila, ki ni pokrita z obroki, in z zagotovitvijo neomejenega poroštva.

      11      Družba Italservice je z uporabnikom sklenila pogodbo, na podlagi katere je zavarovala stvar proti vsem tveganjem, razen za
         civilno odgovornost, in s položitvijo varščine ter zagotovljenim neomejenim poroštvom jamčila spoštovanje obveznosti navedenega
         uporabnika proti družbi IFIM. Uporabnik je družbi Italservice poleg provizije v vrednosti 1 %, plačane svetovalcu, vnaprej
         plačal znesek, na podlagi katerega je bil skupni znesek obrokov, dogovorjenih med njim in družbo IFIM, znižan, tako da je
         bila vsota v večini primerov znižana na znesek, le nekoliko višji od cene vozila.

      12      Uporabnik je na družbo Italservice prenesel obveznost plačila zneska, ki ga je plačal družbi IFIM, iz naslova varščine, določene
         v pogodbi o uporabi.

      13      Družba Italservice je na družbo IFIM prenesla izvršitev pogodbe z uporabnikom.

      14      Družba IFIM je od družbe Italservice kot posrednica prejela dodatno plačilo in za primer, če uporabnik ne bi izpolnil obveznosti,
         znesek, enak znesku, ki ga je uporabniku obljubila družba Italservice iz naslova povračila v primeru izpolnitve njegovih obveznosti
         plačila obrokov.

      15      Družba IFIM je na podlagi člena 3 UPR št. 633/72 za obroke, ki jih je plačal uporabnik, obračunala DDV.

      16      Po drugi strani so bili za zneske, ki sta jih plačala družbi Italservice uporabnik in družbi IFIM družba Italservice, na podlagi
         člena 10 UPR št. 633/72 izdani računi brez DDV.

      17      Davčni urad je po preverjanjih pri družbi Italservice ugotovil, da so različne obveznosti zadevnih strank, čeprav so jih vsebovale
         ločene pogodbe, skupaj pomenile enotno pogodbo, sklenjeno med tremi strankami. Po njegovem mnenju je bila protivrednost, ki
         jo je uporabnik plačal za lizing, umetno razdeljena z namenom znižanja davčne osnove, vloga lizingodajalca pa je bila razdeljena
         med družbi Italservice in IFIM.

      18      Zato je davčni urad družbi Italservice 1. septembra 1992 vročil odločbo o odmeri DDV za leto 1987 za znesek 3.169.519.000
         ITL, povišan za obresti in globe na 9.496.469.000 ITL.

      19      Družba Italservice je to odločbo o odmeri davka izpodbijala pri Commissione tributaria di primo grado di Modena. Zatrjevala
         je, da ni šlo za enotno pogodbo, ampak za več povezanih pogodb, ki niso bile sklenjene zaradi izogibanja davkom, ampak iz
         dopustnih gospodarskih razlogov, povezanih s trženjem (uvedba novega finančnega mehanizma z znižanimi premijami), organizacijo
         (ločitev nalog pri upravljanju s tveganji: zavarovanje, poroštva in financiranje so preneseni na družbo Italservice; upravljanje
         z voznim parkom pa je preneseno na družbe izvajalke) in zavarovanjem (financiranje za namene varščine za spoštovanje obveznosti
         uporabnika).

      20      Commissione tributaria di primo grado di Modena je tej tožbi ugodila.

      21      Davčni urad je to odločbo izpodbijal pri Commissione tributaria di secondo grado di Modena, ki pa je njegovo tožbo zavrnila.

      22      Zato se je pritožil pri Corte d’appello di Bologna, ki pa je pritožbo s sodbo z dne 13. novembra 1998–12. januarja 1999 zavrnilo.

      23      Davčni urad je zoper navedeno sodbo vložil pritožbo pri Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče).

      24      To sodišče meni, da je treba za sprejetje odločbe odgovoriti na vprašanje, ali se lahko ravnanje zadevnih strank glede na
         njihove medsebojne vezi šteje kot zloraba pravice ali pravne oblike, kot jo je opredelila sodna praksa Skupnosti, zlasti v
         sodbi Sodišča z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi (C-255/02, ZOdl., str. I-1609).

      25      Poudarja, da je delitev pogodb vplivala na znižanje osnove za DDV na znesek, ki je nižji od zneska, ki izhaja iz pogodbe o
         običajnem najemu s poznejšim kupom, ker je le dajanje vozila v uporabo, katerega cena je praktično enaka nakupni ceni tega
         vozila, zavezano plačilu davka.

      26      Zato bi bilo treba določiti, ali je treba pogodbe za namene pobiranja DDV šteti za enotno pogodbo glede na zasledovani gospodarski
         cilj ali pa vsaka pogodba ohrani samostojnost in zato svojo davčno ureditev.

      27      Za rešitev tega vprašanja bi se bilo treba vprašati, ali lahko okoliščina – da je finančna transakcija, za katero se na podlagi
         gospodarske prakse in nacionalne sodne prakse šteje, da je bistveni sestavni del pogodbe o lizingu, urejena v pogodbi, ločeni
         od tiste, katere predmet je dajanje stvari v uporabo – pomeni zlorabo.

      28      Predložitveno sodišče meni, da so za ugotovitev obstoja zlorabe potrebna pojasnila, med drugim glede obsega pogojev, postavljenih
         v zgoraj navedeni sodbi Halifax in drugi.

      29      Poudarja, da je Sodišče v točki 86 te sodbe poleg pogoja, da mora biti cilj zadevne transakcije pridobitev davčne ugodnosti,
         ki je v nasprotju s ciljem zadevnih določb Šeste direktive, zahtevalo, da je „bistveni cilj [navedene transakcije] pridobitev
         davčne ugodnosti“.

      30      Opozarja, da se je Sodišče v točki 60 in v izreku iste sodbe poleg tega sklicevalo na transakcije, ki „se jih izvede z edinim
         ciljem pridobiti davčno ugodnost, pri čemer ne zasledujejo nobenega [drugega] gospodarskega cilja“.

      31      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali zato omejitev zlorabe pravice učinkuje takrat, kadar so vsi drugi gospodarski razlogi,
         razen iskanja davčne ugodnosti, obrobni ali nepomembni in ne pomenijo morebitne alternativne razlage.

      32      V tem okviru je Corte suprema di cassazione prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali pojem zlorabe pravice, ki je opredeljen v [zgoraj navedeni] sodbi [Halifax in drugi] kot transakcija, katere bistveni
         cilj je pridobitev davčne ugodnosti, ustreza pojmu, ki je opredeljen kot transakcija, katere edini cilj je davčna ugodnost,
         ne da bi pri tem zasledovala kakršenkoli drug gospodarski cilj, ali pa je širši ali ožji?

      2.      Ali lahko za namene uporabe DDV štejemo za zlorabo pravice (ali pravne oblike), ki povzroči izgubo dohodkov Skupnosti iz davka
         na dodano vrednost, dejstvo, da se sklepajo pogodbe o najemu s poznejšim kupom (lizingu), financiranju, zavarovanju in posredovanju
         posebej, tako da povzročijo, da je le protivrednost, ki se plača za pravico do uporabe stvari, predmet plačila DDV, medtem
         ko naj bi sama pogodba o lizingu, glede na prakso in razlago nacionalne sodne prakse, vključevala tudi financiranje in bi
         bila zato celotna protivrednost predmet plačila DDV?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Dopustnost
      33      Družba Part Service meni, da ta predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten. Postavljeni vprašanji naj ne bi imeli
         nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali s predmetom spora o glavni stvari. Izpostavljeni problem naj bi bil zgolj hipotetičen
         in naj ne bi bil povezan z določbami in/ali načeli Skupnosti.

      34      V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga
         postavi nacionalno sodišče, mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze
         z dejanskim stanjem ali s predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na
         voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej med drugim
         sodbi z dne 19. februarja 2002 v zadevi Arduino, C-35/99, Recueil, str. I‑1529, točka 25, in z dne 11. julija 2006 v zadevi
         Chacón Navas, C-13/05, ZOdl., str. I-6467, točka 33).

      35      Vendar v tej zadevi ni izpolnjen nobeden od teh pogojev.

      36      Nacionalno sodišče, ki odloča o sporu s področja DDV, je namreč v predložitveni odločbi podrobno opisalo dejanski in pravni
         okvir spora o glavni stvari.

      37      Dalje sprašuje Sodišče o pravu Skupnosti, ki velja za DDV, zlasti o pojmu Skupnosti „zloraba“, da bi lahko presodilo, ali
         je treba za transakcijo, ki je predmet spora o glavni stvari, šteti, kot da izhaja iz take zlorabe in je zato zavezana za
         DDV.

      38      Zahtevana razlaga prava Skupnosti je zato povezana z dejanskim stanjem in s predmetom spora o glavni stvari ter ni hipotetična.

      39      Zato sta predloženi vprašanji dopustni.

       Prvo vprašanje
      40      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Šesto direktivo razlagati tako, da gre lahko za zlorabo,
         kadar je davčna ugodnost bistveni cilj transakcije ali zadevnih transakcij, ali gre zanjo lahko le, če je taka davčna ugodnost
         edini zasledovani cilj brez drugih gospodarskih ciljev.

      41      Poudariti je treba, da se v okviru spora o glavni stvari izpodbijajo oprostitve DDV in da člen 13 Šeste direktive ravno v
         zvezi s temi oprostitvami državam članicam nalaga, naj zagotovijo „preprečevanj[e] vsakršnih možnih utaj, izogibanja ali zlorab
         davka“.

      42      Sodišče je v točkah 74 in 75 zgoraj navedene sodbe Halifax in drugi v okviru razlage Šeste direktive razsodilo, da gre lahko
         za obstoj zlorabe, kadar:

      –        je rezultat zadevnih transakcij pridobitev davčne ugodnosti, katere dodelitev bi nasprotovala cilju, ki ga te določbe zasledujejo,
         čeprav so bili pogoji, predvideni z upoštevnimi določbami Šeste direktive in nacionalne zakonodaje, ki prenaša to direktivo,
         formalno izpolnjeni;

      –        je na podlagi vseh objektivnih dejavnikov bistveni cilj zadevnih transakcij pridobitev davčne ugodnosti.
      43      Ko je nato Sodišče predložitvenemu sodišču podalo pojasnila za pomoč pri njegovi razlagi v postopku v glavni stvari, se je
         v točki 81 sodbe ponovno sklicevalo na transakcije, katerih bistveni cilj je pridobitev davčne ugodnosti.

      44      Zato s tem, ko je v točki 82 iste sodbe poudarilo, da je bil cilj zadevnih transakcij v postopku v glavni stvari v vsakem
         primeru pridobitev davčne ugodnosti, te okoliščine ni opredelilo kot pogoj za obstoj zlorabe, ampak je le poudarilo, da je
         bil v sporu, predloženem predložitvenemu sodišču, najmanjši prag, ki omogoča opredelitev zlorabe, celo prekoračen.

      45      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Šesto direktivo razlagati tako, da gre za zlorabo, kadar je davčna
         ugodnost bistveni cilj zadevne transakcije ali zadevnih transakcij.

       Drugo vprašanje
      46      Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se za namene uporabe DDV transakcije, kot so zadevne transakcije
         v sporu o glavni stvari, lahko štejejo za zlorabo glede na Šesto direktivo.

      47      Najprej je treba opozoriti, da lahko izbira podjetnika med oproščenimi transakcijami in obdavčljivimi transakcijami temelji
         na vrsti dejavnikov, zlasti na upoštevanju davčnega značaja v povezavi z objektivnim sistemom DDV. Kadar davčni zavezanec
         izbira med dvema transakcijama, mu Šesta direktiva ne nalaga, naj izbere tisto, ki zajema plačilo višjega zneska DDV. Nasprotno,
         davčni zavezanec ima pravico izbrati strukturo svoje dejavnosti tako, da omeji svoj davčni dolg (zgoraj navedena sodba Halifax
         in drugi, točka 73).

      48      Vendar pa se takrat, kadar transakcija obsega več storitev, postavi vprašanje, ali jo je treba šteti kot enotno transakcijo
         ali kot več različnih in neodvisnih storitev, ki jih je treba presojati ločeno.

      49      To vprašanje je z vidika DDV še posebej pomembno, zlasti za uporabo davčne stopnje ali določb v zvezi z oprostitvami, določenimi
         v Šesti direktivi (glej sodbi z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C-349/96, Recueil, str. I-973, točka 27, in z dne 27.
         oktobra 2005 v zadevi Levob Verzekeringen in OV Bank, C-41/04, ZOdl., str. I-9433, točka 18).

      50      V zvezi s tem iz člena 2 Šeste direktive izhaja, da je treba vsako transakcijo običajno obravnavati kot ločeno in samostojno
         (glej zgoraj navedeni sodbi CPP, točka 29, in Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 20).

      51      Vendar je treba v določenih okoliščinah več formalno ločenih storitev, ki bi bile lahko dobavljene ločeno in bile zato ločeno
         predmet obdavčitve ali oprostitve, obravnavati kot enotno transakcijo, kadar storitve niso samostojne.

      52      Tako je takrat, kadar je na podlagi objektivne analize ugotovljeno, da ena ali več storitev sestavljajo glavno storitev, medtem
         ko so druge storitve, ki jih sestavlja ena ali več pomožnih storitev, davčno obravnavane enako kot glavna storitev (glej v
         tem smislu zgoraj navedeni sodbi CPP, točka 30, in Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 21). Storitev je treba šteti za pomožno
         storitev glavne storitve, če sama za stranko nima lastnega namena, ampak je sredstvo, da ta lahko uporablja glavno storitev
         ponudnika storitve pod boljšimi pogoji (zgoraj navedena sodba CPP, točka 30, in okoliščine spora o glavni stvari, o kateri
         je bila izrečena ta sodba).

      53      Prav tako je mogoče ugotoviti, da gre za enotno storitev, kadar sta dva ali več dejavnikov ali dejanj, ki jih opravi davčni
         zavezanec, tako tesno povezani, da dejansko sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila
         umetna (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 22).

      54      Nacionalno sodišče mora presoditi, ali dejstva, ki so mu predložena, določajo obstoj enotne transakcije, ne glede na njeno
         opredelitev v pogodbi.

      55      V tem okviru bo lahko razširilo svojo analizo z iskanjem pokazateljev o obstoju zlorabe, ki je pojem, na katerega se nanaša
         vprašanje za predhodno odločanje.

      56      Po potrebi lahko Sodišče, ko odloča o vprašanju za predhodno odločanje, poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri
         njegovi razlagi (zgoraj navedena sodba Halifax in drugi, točka 77).

      57      V obravnavani zadevi je treba poudariti, da imajo zadevne transakcije v postopku v glavni stvari, kot jih je opisalo predložitveno
         sodišče, te značilnosti:

      –        družbi, ki sta sodelovali pri lizingu, sta del iste skupine;
      –        storitev lizinške družbe (IFIM) je predmet razdelitve, financiranje pa je preneseno na drugo družbo (Italservice), da bi bilo
         razdeljeno na storitve kreditiranja, zavarovanja in posredovanja;

      –        storitev lizinške družbe je tako omejena na storitev dajanja vozila v najem;
      –        obroki, ki jih plača lizingojemalec, skupaj znašajo le malo več kot nakupna cena stvari;
      –        ta storitev, obravnavana posamezno, naj zato ne bi bila gospodarsko donosna, tako da gospodarska učinkovitost podjetja ne
         more biti zagotovljena le s pogodbami, sklenjenimi z lizingojemalci;

      –        lizinška družba prejme plačilo za lizing le zaradi skupne vsote obrokov, ki jih plača lizingojemalec, in zneskov, ki jih plača
         druga družba iste skupine.

      58      Nacionalno sodišče mora za presojo, ali gre pri teh transakcijah za zlorabo, najprej preveriti, ali je rezultat davčna ugodnost,
         katere podelitev naj bi nasprotovala enemu ali več ciljem Šeste direktive, in ali je ta ugodnost bistveni cilj izbrane pogodbene
         rešitve (glej točko 42 te sodbe).

      59      Navedeno sodišče lahko glede prvega merila upošteva, da je pričakovan rezultat pridobitev davčne ugodnosti, povezane z oprostitvijo
         storitev, prenesenih na družbo, ki je sopogodbenica lizinške družbe, na podlagi člena 13B(a) in (d) Šeste direktive.

      60      Tak rezultat se zdi v nasprotju s ciljem člena 11A(1) Šeste direktive, in sicer da je obdavčeno vse, kar pomeni plačilo, ki
         je bilo ali bo prejeto od naročnika.

      61      Ker namreč dajanje vozil v najem v skladu s pogodbami o lizingu pomeni opravljanje storitev v smislu členov 6 in 9 Šeste direktive
         (glej med drugim sodbi z dne 21. marca 2002 v zadevi Cura Anlagen, C-451/99, Recueil, str. I-3193, točka 19, in z dne 11.
         septembra 2003 v zadevi Cookies World, C-155/01, Recueil, str. I-8785, točki 44 in 45), se za tako transakcijo navadno plača
         DDV, katerega davčno osnovo je treba določiti v skladu s členom 11A(1) Šeste direktive.

      62      Nacionalno sodišče lahko glede drugega merila pri presoji, ki jo mora izvesti, upošteva popolnoma umetni značaj teh transakcij
         in tudi pravne, gospodarske in/ali osebne povezave med zadevnimi gospodarskimi subjekti (zgoraj navedena sodba Halifax in
         drugi, točka 81), ker je na podlagi teh elementov mogoče dokazati, da je pridobitev davčne ugodnosti bistveni zasledovani
         cilj, kljub morebitnemu obstoju drugih gospodarskih ciljev, ki se nanašajo na primer na trženje, organizacijo in garancijo.

      63      Na drugo vprašanje je zato treba odgovoriti, da mora predložitveno sodišče glede na navodila za razlago iz te sodbe določiti,
         ali se za namene uporabe DDV transakcije, kot so zadevne transakcije v sporu o glavni stvari, lahko štejejo za zlorabo na
         podlagi Šeste direktive.

       Stroški
      64      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem
            davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da gre za zlorabo, kadar je davčna ugodnost bistveni
            cilj zadevne transakcije ali zadevnih transakcij.
      2)      Predložitveno sodišče mora glede na navodila za razlago iz te sodbe določiti, ali se za namene uporabe davka na dodano vrednost
            transakcije, kot so zadevne transakcije v sporu o glavni stvari, lahko štejejo za zlorabo na podlagi Šeste direktive 77/388.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 14. novembra 2006.#Mark Kerckhaert in Bernadette Morres proti Belgische Staat.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank van eerste aanleg te Gent - Belgija.#Davek na dohodek - Dividende - Davčna obremenitev dividend na podlagi delnic družb s sedežem v drugi državi članici - Nevračunanje davka na dohodek, odtegnjenega pri viru v drugi državi članici, v državi rezidentstva.#Zadeva C-513/04.

text:
      Zadeva C-513/04
      Mark Kerckhaert in Bernadette Morres
      proti
      državi Belgiji
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Rechtbank van eerste aanleg te Gent)
      „Dohodnina – Dividende – Davčna obremenitev dividend na podlagi delnic družb s sedežem v drugi državi članici – Nevračunanje dohodnine, odtegnjene pri viru v drugi državi članici, v državi rezidentstva“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve
      (Pogodba ES, člen 73b(1) (postal člen 56(1) ES))
      Člen 73b(1) Pogodbe (postal člen 56(1) ES) ne nasprotuje zakonodaji države članice, pri kateri se v okviru dohodnine obdavčijo
         dividende iz delnic družb s sedežem na ozemlju navedene države in dividende iz delnic družb s sedežem v drugi državi članici
         po enaki in enotni davčni stopnji, ne da bi se pri tem predvidela možnost vračunanja pri viru odtegnjenega davka v tej drugi
         državi članici.

      Neugodne posledice, ki bi jih lahko imela uporaba takega sistema obdavčitve dohodka namreč izhajajo iz vzporednega izvajanja
         davčnih pristojnosti dveh držav članic. Pravo Skupnosti pa v sedanjem stanju in v takem položaju ne predpisuje splošnih meril
         za porazdelitev pristojnosti med državami članicami glede odprave dvojnega obdavčevanja v Skupnosti. Zato je v pristojnosti
         držav članic, da sprejmejo ukrepe, potrebne za preprečevanje položajev dvojnega obdavčevanja, pri čemer naj v okviru konvencij
         o izogibanju dvojnega obdavčevanja uporabljajo zlasti merila za porazdelitev, ki se jim sledi v mednarodni davčni praksi.

      (Glej točke od 20 do 24 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 14. novembra 2006(*)

      „Dohodnina – Dividende – Davčna obremenitev dividend na podlagi delnic družb s sedežem v drugi državi članici – Nevračunanje dohodnine, odtegnjene pri viru v drugi državi članici, v državi rezidentstva“
      V zadevi C-513/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Rechtbank van eerste aanleg
         te Gent (Belgija) z odločbo z dne 1. decembra 2004, ki je prispela na Sodišče 15. decembra 2004, v postopku

      Mark Kerckhaert,

      Bernadette Morres
      proti
      državi Belgiji,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts in E. Juhász, predsedniki senatov, J.
         N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis, A. Borg Barthet in E. Levits (poročevalec), sodniki,

      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. januarja 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Kerckhaerta in B. Morres L. De Broe in P. Wytinck, odvetnika,
      –        za belgijsko vlado E. Dominkovits in M. Wimmer, zastopnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in U. Forsthoff, zastopnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva C. Jackson, zastopnica, skupaj s S. Moore, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. aprila 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 73b(1) Pogodbe ES (postal člen 56(1) ES).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Kerckhaertom in B. Morres (v nadaljevanju: zakonca Kerckhaert-Morres) ter Gewestelijke
         Directie Antwerpen I (v nadaljevanju: belgijski davčni organ), ker je zadnji zavrnil zahtevek zakoncev Kerckhaert-Morres,
         da se jima dovoli odbitek pavšalnega deleža tujega davka v višini 15 %, določenega v členu 19A(1), drugi pododstavek, konvencije
         z dne 10. marca 1964 med Belgijo in Francijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja in vzpostavitvi pravil vzajemne upravne in
         pravne pomoči glede dohodnine, kakor je bila spremenjena s Protokolom z dne 15. februarja 1971 (v nadaljevanju: francosko-belgijska
         konvencija).

       Belgijska davčna zakonodaja
       Le code des impôts sur les revenus (zakonik o dohodnini)
      3        Na podlagi člena 171(3) zakonika o dohodnini (v nadaljevanju: zakonik o dohodnini) se dividende obdavčijo po davčni stopnji
         25 %.

      4        Člen 187 zakonika o dohodnini je prvotno določal, da se je pri dohodku od deležev ali delnic ter vloženega kapitala, ki so
         bili v tujini predmet dohodnine, davka od dohodka pravnih oseb ali davka za nerezidente, davek predhodno zmanjšal za pavšalni
         delež tega tujega davka.

      5        Po zakonodajnih spremembah fizične osebe ne morejo več uveljavljati pravice do dobropisa, kadar od podjetja s sedežem v drugi
         državi prejmejo dividende, ki izhajajo iz dohodkov, ki so v tej drugi državi že bili obdavčeni z dohodnino, tako da so v tej
         državi ti dohodki obremenjeni s pri viru odtegnjenim davkom v navedeni državi ter z davkom po davčni stopnji 25 % iz člena
         171(3) zakonika o dohodnini.

       Francosko-belgijska konvencija
      6        Namen francosko-belgijske konvencije je izogniti se dvojnemu obdavčevanju pri dajatvah iz naslova dohodnine, ki jih nosi ena
         in ista oseba v Franciji in Belgiji.

      7        Člen 15(3) določa:

      „Dividende, ki jih izplača družba rezidentka Francije, na podlagi katerih bi lahko rezidenti Francije uveljavljali pravico
         do davčnega dobropisa, dajejo ravno tako pravico do uveljavljanja tega dobropisa, ko jih prejme fizična oseba rezident Belgije
         po odbitku pri viru odtegnjenega davka na bruto dividende po davčni stopnji 15 %, pri čemer je bruto dividenda sestavljena
         iz zneska razdeljene dividende ter dobropisa.“

      8        V skladu s členom 19A(1) iste konvencije velja, da kadar dividende izplača družba rezidentka Francije rezidentu Belgije, ki
         ni pravna oseba zavezana za plačilo davka od dohodka pravnih oseb, in so bile te dividende v Franciji predmet pri viru odtegnjenega
         davka, bo davek, ki se v Belgiji naloži na neto znesek, ki ostane po odbitku pri viru odtegnjenega davka, znižan, prvič, za
         pri viru odtegnjeni davek po običajni davčni stopnji, in, drugič, za pavšalni delež tujega davka, ki ga je pod pogoji, določenimi
         v belgijski zakonodaji, mogoče odbiti, ne da bi bil ta delež nižji od 15 % navedenega neto zneska.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9        Zakonca Kerckhaert-Morres, ki prebivata v Belgiji, sta v letih 1995 in 1996 prejela dividende družbe Eurofers SARL s sedežem
         v Franciji.

      10      Del prejetih dohodkov je ustrezal davčnemu dobropisu v višini 50 % razdeljenih dividend, ki so ga odobrili francoski davčni
         organi na podlagi člena 15(3) francosko-belgijske konvencije iz naslova izravnave davkov od dohodkov pravnih oseb. V skladu
         s to določbo je ta dobropis enak dohodku od dividend. V Franciji so bile bruto dividende predmet dohodnine, in sicer davka,
         odtegnjenega pri viru po stopnji 15%.

      11      Zakonca Kerckhaert-Morres sta napovedala dohodek 34.566.204 BEF (856.873,81 EUR) in 7.173.702 BEF (177.831,43 EUR), ki sta
         ga prejela od Eurofers SARL. V dohodninskih napovedih sta zaprosila za davčno ugodnost, določeno v členu 19A(1) francosko-belgijske
         konvencije, ki ustreza francoskemu pri viru odtegnjenemu davku.

      12      Glede na to, da je belgijski zakonodajalec to davčno ugodnost ukinil, je bila njuna zahteva zavrnjena.

      13      Ker sta zakonca Kerckhaert-Morres menila, da so bile zaradi nepriznanja davčne ugodnosti v postopku v glavni stvari dividende
         francoskega izvora predmet višje davčne obremenitve kot dividende družb s sedežem v Belgiji, sta zadevo predložila sodišču
         Rechtbank van eerste aanleg te Gent, da bi se razveljavila odločba belgijskega davčnega organa, s katero je ta zavrnil njuno
         zahtevo, in se pri tem sklicevala na kršitev člena 73b(1) Pogodbe.

      14      Ker je Rechtbank van eerste aanleg te Gent menilo, da predloženi spor zahteva razlago prava Skupnosti, je prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člen 56(1) ES (v času dejanskega stanja člen 73b(1) Pogodbe ES) razlagati tako, da prepoveduje omejitev, ki
         izhaja iz zakonske določbe države članice (v tem primeru Belgije) v zvezi z dohodnino, ki na ravni delničarja določa eno in
         enotno stopnjo tako za dividende na podlagi delnic družb s sedežem v tej državi članici kot za dividende na podlagi delnic
         družb, ki nimajo sedeža v tej državi članici, pri čemer pa se glede dividend na podlagi delnic družb, ki nimajo sedeža v tej
         državi članici, ne prizna vračunanje pri viru odtegnjenega davka v tej drugi državi članici?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      15      Najprej je treba opomniti, da čeprav so neposredni davki v pristojnosti držav članic, morajo te to pristojnost vendarle izvajati
         v skladu s pravom Skupnosti (sodbe z dne 11. avgusta 1995 v zadevi Wielockx, C-80/94, Recueil, str. I-2493, točka 16; z dne
         6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C-35/98, Recueil, str. I-4071, točka 32; z dne 4. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji,
         C-334/02, Recueil, str. I-2229, točka 21; z dne 15. julija 2004 v zadevi Lenz, C-315/02, ZOdl, str. I-7063, točka 19, in z
         dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen, C‑319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 19).

      16      V zgoraj navedenih sodbah Verkooijen, Lenz in Manninen je Sodišče presodilo, da je sporna zakonodaja držav članic različno
         obravnavala dividende družb, ki so imele sedež v državi članici prebivališča zadevnega davčnega zavezanca, in dividende družb
         s sedežem v drugi državi članici, pri čemer ni priznala davčnih ugodnosti prejemnikom teh dividend, ki pa so bile drugim priznane.
         Glede na to, da se položaj davčnih zavezancev, ki so prejeli dividende družb s sedežem v drugi državi članici, objektivno
         ni razlikoval od položaja davčnih zavezancev, ki so prejeli dividende družb s sedežem v državi članici, katere rezidenti so,
         je Sodišče menilo, da zadevni pravni predpisi ovirajo svoboščine, ki jim je Pogodba namenjena.

      17      V nasprotju z mnenjem zakoncev Kerckhaert-Morres se zadeva v postopku v glavni stvari vendarle razlikuje od zadev, ki so vodile
         do zgoraj navedenih sodb, saj belgijska davčna zakonodaja ne razlikuje med dividendami družb s sedežem v Belgiji in dividendami
         družb s sedežem v drugi državi članici, saj so bile te v skladu z belgijsko zakonodajo obdavčene po enaki davčni stopnji 25
         % iz naslova dohodnine.

      18      Poleg tega v obravnavani zadevi ni mogoče sprejeti argumenta, v skladu s katerim so se delničarji s prebivališčem v Belgiji
         znašli v različnem položaju glede na to, ali so prejeli dividende družbe s sedežem v isti državi članici ali družbe s sedežem
         v drugi državi članici, tako da bi enako obravnavanje teh, namreč uporaba enotne stopnje dohodnine, pomenilo diskriminacijo.

      19      Res je, da je diskriminacija mogoča ne samo, kadar se različna pravila uporabljajo za primerljive položaje, ampak tudi kadar
         se enako pravilo uporabi za različne položaje (glej sodbi z dne 14. februarja 1995 v zadevi Schumacker, C-279/93, Recueil,
         str. I-225, točka 30, in z dne 29. aprila 1999 v zadevi Royal Bank of Scotland, C-311/97, Recueil, str. I-2651, točka 26).
         Vendar pa glede na davčno zakonodajo države prebivališča položaj delničarja, ki prejme dividende, ni nujno različen v smislu
         te sodne prakse samo zato, ker jih prejme od družbe s sedežem v drugi državi članici, ki pri izvrševanju svojih davčnih pristojnosti
         te dividende obdavči s pri viru odtegnjeno dohodnino.

      20      V okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, neugodne posledice, ki bi lahko ovirale uporabo sistema obdavčitve dohodka,
         kakršen je belgijski v postopku v glavni stvari, izhajajo iz vzporednega izvajanja davčnih pristojnosti dveh držav članic.

      21      V zvezi s tem je treba opomniti, da je cilj konvencij, ki preprečujejo dvojno obdavčevanje, kot so določene v členu 293 ES,
         odpraviti ali omiliti negativne učinke na delovanje notranjega trga, ki izhajajo iz hkratnega obstoja nacionalnih davčnih
         sistemov, omenjenih v prejšnji točki.

      22      Pravo Skupnosti v tem trenutku in v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, ne predpisuje splošnih meril za porazdelitev
         pristojnosti med državami članicami glede odprave dvojnega obdavčevanja v Skupnosti. Razen Direktive Sveta 90/435/EGS z dne
         23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (UL L 225, str. 6),
         Konvencije z dne 23. julija 1990 o odpravi dvojnega obdavčevanja v zvezi s preračunom dobička povezanih podjetij (UL L 225,
         str. 10) in Direktive Sveta 2003/48/ES z dne 3. junija 2003 o obdavčevanju dohodka od prihrankov v obliki plačil obresti (UL
         L 157, str. 38) ni bil do tega dneva v okviru prava Skupnosti sprejet noben ukrep poenotenja ali usklajevanja, s katerim bi
         se skušalo odpraviti dvojno obdavčevanje.

      23      Zato je v pristojnosti držav članic, da sprejmejo ukrepe, potrebne za preprečevanje položajev, kakršen je ta v postopku v
         glavni stvari, pri čemer naj uporabljajo zlasti merila za porazdelitev, ki se jim sledi v mednarodni davčni praksi. To je
         v bistvu cilj francosko-belgijske konvencije, ki je v takih položajih porazdelila davčno pristojnost med Francosko republiko
         in Kraljevino Belgijo. Vendar pa omenjena konvencija ni predmet tega predloga za sprejetje predhodne odločbe.

      24      Glede na vse te ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da člen 73b(1) Pogodbe ne nasprotuje zakonodaji države
         članice, kakršna je belgijska davčna zakonodaja, pri kateri se v okviru dohodnine obdavčijo dividende na podlagi delnic družb
         s sedežem na ozemlju navedene države in dividende na podlagi delnic družb s sedežem v drugi državi članici po enaki in enotni
         davčni stopnji, ne da bi se pri tem predvidela možnost vračunanja pri viru odtegnjenega davka v tej drugi državi članici.

       Stroški
      25      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Člen 73b(1) Pogodbe ES (postal člen 56(1) ES) ne nasprotuje zakonodaji države članice, kakršna je belgijska davčna zakonodaja,
            pri kateri se v okviru dohodnine obdavčijo dividende na podlagi delnic družb s sedežem na ozemlju navedene države in dividende
            na podlagi delnic družb s sedežem v drugi državi članici po enaki in enotni davčni stopnji, ne da bi se pri tem predvidela
            možnost vračunanja pri viru odtegnjenega davka v tej drugi državi članici.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. decembra 1977. # Herbert Bruns proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 95-76.