title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 7. septembra 2004.#Petri Manninen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Davek od dohodka - Odbitek davka za dividende, ki so jih izplačale finske družbe - Člena 56 ES in 58 ES - Doslednost davčnega sistema.#Zadeva C-319/02.

text:
      Zadeva C-319/02
      Postopek, ki ga je sprožil Petri Manninen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein Hallinto-Oikeus)
      „Davek na dohodek – Odbitek davka za dividende, ki so jih izplačale finske družbe – Člena 56 ES in 58 ES – Doslednost davčnega sistema“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Odbitek davka, dodeljen davčnim zavezancem za dividende, ki so jih izplačale delniške
            družbe – Omejitev na domače družbe – Nedopustnost – Utemeljitev – Odsotnost
      (Člena 56 ES in 58 ES)
      Člena 56 ES in 58 ES nasprotujeta zakonodaji, v skladu s katero je pravica osebe, neomejeno davčno zavezane v državi članici,
         do odbitka davka za dividende, ki so ji jih izplačale delniške družbe, na podlagi katerega se davek od dohodkov pravnih oseb,
         ki ga te dolgujejo, odbije od davka na dobiček iz kapitala, ki ga dolguje delničar, izključena, če zadevne družbe nimajo sedeža
         v tej državi članici.

      Taka davčna zakonodaja pomeni omejevanje prostega pretoka kapitala s tem, da učinkuje tako, da odvrača neomejeno davčno zavezane
         osebe v zadevni državi članici od kapitalskih naložb v družbe s sedežem v drugi državi članici; poleg tega učinkuje omejevalno
         proti družbam, ustanovljenim v drugih državah članicah, ker jim preprečuje pridobivanje kapitala v zadevni državi članici.

      Te zakonodaje ni mogoče utemeljiti z različnim objektivnim položajem, ki upraviči različno davčno obravnavanje, v skladu s
         členom 58(1)(a) ES. Dejansko so glede na davčno zakonodajo, ki naj bi preprečevala dvojno obdavčitev – davek od dohodkov pravnih
         oseb in nato še davek od dohodkov fizičnih oseb – dobičkov, ki jih razdeli družba, v katero je bil vložen kapital, delničarji,
         ki so v zadevni državi članici neomejeno davčno zavezani, v primerljivem položaju, če prejmejo dividende od družbe s sedežem
         v tej državi članici ali od družbe s sedežem v drugi državi članici, saj so lahko v obeh primerih dividende, če se izvzame
         odbitek davka, dvojno obdavčene.

      Dalje se omenjene zakonodaje ne da obravnavati kot izraz teritorialnega načela, saj to temeljno načelo ne ovira dodelitve
         odbitka davka v korist dividend, ki jih izplačajo družbe, ustanovljene v drugi državi članici. V vsakem primeru teritorialno
         načelo ob upoštevanju člena 58(1)(a) ES ne more upravičiti drugačnega obravnavanja dividend, ki so jih izplačale družbe s
         sedežem v zadevni državi članici, in dividend, ki so jih izplačale družbe s sedežem v drugi državi članici, če so dividende
         različnih vrst, ki so različno obravnavane, v enakem objektivnem položaju.

      Čeprav ta davčna zakonodaja s tem sicer temelji na povezavi med davčno ugodnostjo in dopolnilnim davkom, če se dodeljeni odbitek
         davka, odobren delničarju, ki je neomejeno davčno zavezan v zadevni državi članici, izračuna v sorazmerju z davkom od dohodkov
         pravnih oseb, ki ga je dolžna plačati družba, ustanovljena v tej državi članici, na razdeljene dobičke, se taka ureditev ne
         zdi potrebna za ohranitev doslednosti nacionalnega davčnega sistema. Dejansko glede na cilj preprečevanja dvojne obdavčitve
         dodelitev odbitka davka delničarju, ki ima delnice družbe, ustanovljene v drugi državi članici, pri čemer bi se ta odbitek
         davka izračunal v sorazmerju z davkom od dohodkov pravnih oseb, ki ga dolguje ta družba v zadnjenavedeni državi članici, ne
         bi ogrozila doslednosti nacionalnega davčnega sistema in bi pomenila manjšo omejitev za prosti pretok kapitala.

      Glede zmanjšanja davčnih prihodkov v zvezi z dividendami, ki jih izplačajo družbe s sedežem v drugi državi članici, ga ni
         mogoče obravnavati kot nujen razlog v javnem interesu, na katerega se da sklicevati za utemeljevanje ukrepa, ki načeloma nasprotuje
         temeljni svoboščini.

      (Glej točke 20, od 22 do 24, od 32 do 36, 38 in 39, od 44 do 46, 49, 55 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 7. septembra 2004(*)

      „Davek od dohodka – Odbitek davka za dividende, ki so jih izplačale finske družbe – Člena 56 ES in 58 ES – Doslednost davčnega sistema“
      V zadevi C-319/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus
         (Finska) z odločbo z dne 10. septembra 2002, ki je bila pri sodnem tajništvu vpisana 12. septembra 2002, v postopku, ki ga
         je sprožil

      Petri Manninen,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris (predsednik), P. Jann, C. W. A. Timmermans, C. Gulmann, J.-P. Puissochet in J. N. Cunha Rodrigues, predsedniki
         senata, R. Schintgen, sodnik, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr in K. Lenaerts (poročevalec), sodnika,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. februarja 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        P. Manninen, ki se zastopa sam,
      –        za finsko vlado E. Bygglin in T. Pynnä, zastopnici,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in D. Petrausch, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva K. Manji, zastopnik, skupaj z M. Hoskinsom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in I. Koskinen, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. marca 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 56 ES in 58 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki ga je pred Korkein hallinto-oikeus sprožil g. Manninen, v katerem je zadnji
         podal dvome o združljivosti finske davčne zakonodaje o obdavčitvi dividend (v nadaljevanju: finska davčna zakonodaja) s pravom
         Skupnosti.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        Člen 56(1) ES določa:

      „V okviru določb tega poglavja so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami
         in tretjimi državami.“

      4        Člen 58(1) ES določa:

      „1. Določbe člena 56 ne posegajo v pravice držav članic, da:
      a)      uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem
         položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital;

      b)      sprejmejo vse potrebne ukrepe za preprečevanje kršitev nacionalnih zakonov in drugih predpisov, zlasti na področju obdavčitve
         [...]“

      5        Člen 58(3) ES določa:

      „3. Ukrepi in postopki iz odstavkov 1 in 2 ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega
         pretoka kapitala in plačil iz člena 56.“

       Finsko pravo
      6        V skladu s členom 32 tuloverolakija (zakona o davku od dohodkov fizičnih oseb) (1535/1992) so dividende, ki jih oseba, neomejeno
         davčno zavezana na Finskem, prejme od finske ali tuje družbe, katere delnice kotirajo na borzi, obdavčljive kot dobiček iz
         kapitala.

      7        Skladno s členom 124 omenjenega tuloverolakija, ki je bil spremenjen z zakonom 1459/2001, je dobiček iz kapitala obdavčen
         po davčni stopnji 29 %.

      8        Dobički družb s sedežem na Finskem so ravno tako obdavčeni po davčni stopnji 29 %. Da se izogne dvojni obdavčitvi teh dohodkov
         v zvezi z izplačilom dividend, priznava člen 4(1) Laki yhtiöveron hyvityksestä (zakon o odbitku davka) (1232/1988), spremenjen
         z zakonom 1224/1999, delničarjem odbitek davka v višini 29/71 zneska dividend, ki so jih prejeli v zadevnem davčnem letu.

      9        V skladu s členom 4(2) zakona o odbitku davka, spremenjenega z zakonom 1224/1999, so dividende in odbitek davka obdavčljivi
         dohodki delničarjev. Odobritev odbitka davka ima za posledico, da skupni davek od razdeljenega dobička družbe, katere delnice
         kotirajo na borzi, znaša 29 %.

      10      V skladu s členom 1 zakona o odbitku davka velja odbitek davka samo za dividende, ki so jih finske družbe izplačale osebam,
         neomejeno davčno zavezanim na Finskem.

      11      Če se izkaže, da davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga je plačala finska družba, znaša manj kot 29/71 zneska dividend, za
         katere se je odločila, da jih izplača v zadevnem davčnem letu, se ta družba v skladu s členom 9 zakona o odbitku davka, ki
         je bil spremenjen z zakonom 1542/1992, za razliko obdavči z dopolnilnim davkom.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      12      G. Manninen je na Finskem neomejeno davčno zavezan. Je imetnik delnic švedske družbe, ki kotira na stockholmski borzi (Švedska).

      13      Dobički, ki jih je zadevna švedska družba dodelila v obliki dividend g. Manninenu, so že obdavčeni na Švedskem z davkom od
         dohodkov pravnih oseb. Dividende so ravno tako obdavčene na Švedskem z davkom na dobiček iz kapitala v obliki davka, odtegnjenega
         pri viru. Ker dividende, ki so jih tuje družbe izplačale finskim davčnim zavezancem, niso upravičene do odbitka davka na Finskem,
         so tam obdavčene z davkom na dobiček iz kapitala, katerega stopnja znaša 29 %. V skladu s sporazumom o izogibanju dvojnega
         obdavčevanja pri davkih od dohodka in premoženja (26/1997), sklenjenim med državami članicami Nordijskega sveta, se lahko
         na Švedskem naloženi davek, odtegnjen pri viru, katerega davčna stopnja v skladu s členom 10 sporazuma ne sme preseči 15 %,
         odbije od davka na dobiček iz kapitala, ki ga dolgujejo neomejeno davčno zavezani na Finskem.

      14      G. Manninen je 23. novembra 2000 zaprosil keskusverolautakunto (Centralno davčno komisijo) za mnenje o tem, ali se lahko ob
         upoštevanju členov 56 ES in 58 ES dividende, ki jih je prejel od švedske družbe, obdavčijo na Finskem.

      15      V predhodnem mnenju z dne 7. februarja 2001 je keskusverolautakunta odločila, da naj g. Manninen ne bi bil upravičen do odbitka
         davka za dividende, ki mu jih je izplačala švedska družba.

      16      G. Manninen je vložil pritožbo zoper to odločitev pri Korkein hallinto-oikeus (Vrhovno upravno sodišče).

      17      Na podlagi tega je Korkein hallinto-oikeus odločilo, da prekine postopek in da Sodišču v predhodno odločanje predloži naslednji
         vprašanji:

      „1.       Ali naj se člen 56 ES razlaga v tem smislu, da nasprotuje sistemu odbitka davka od dohodkov pravnih oseb, kakršen je v obravnavanem
         primeru zgoraj opisani finski sistem, v skladu s katerim ima na Finskem neomejeno davčno zavezana oseba pravico do odbitka
         davka za dividende domače delniške družbe, ne pa za dividende, ki jih je prejela od delniške družbe, registrirane na Švedskem?

      2.       Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali se lahko člen 58 ES razlaga v tem smislu, da določbe člena 56 ES ne posegajo
         v pravico Finske, da uporabi zadevne določbe zakona o odbitku davka, saj je pogoj za uveljavljanje tega odbitka na Finskem,
         da je družba, ki izplačuje dividende, plačala ustrezen davek oziroma dopolnilni davek na Finskem, kar ne velja za dividende,
         ki jih izplačuje družba nerezident, tako da v tem primeru sploh ne bi prišlo do obdavčitve?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      18      Z obema predhodnima vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče pravzaprav sprašuje, ali člena 56 ES
         in 58 ES nasprotujeta zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero je pravica osebe, neomejeno davčno
         zavezane v državi članici, do odbitka davka za dividende, ki so ji jih izplačale delniške družbe, izključena, če zadevne družbe
         nimajo sedeža v tej državi.

      19      Najprej je treba opozoriti, da čeprav v skladu z ustaljeno sodno prakso neposredni davki sodijo v pristojnost držav članic,
         morajo te svojo pristojnost izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (sodbe z dne 11. avgust 1995 v zadevi Wielockx, C‑80/94,
         Receuil, str. I‑2493, točka 16; z dne 16. julija 1998 v zadevi ICI, C‑264/96, Receuil, str. I‑4695, točka 19, in z dne 29.
         aprila 1999 v zadevi Royal Bank of Scotland, Receuil, str. I‑2651, točka 19).

      20      Glede vprašanja, ali davčna zakonodaja, kot je ta v postopku v glavni stvari, vodi do omejevanja prostega pretoka kapitala
         v smislu člena 56 ES, je treba ugotoviti, ali je namen odbitka davka, predvidenega v finski zakonodaji, preprečevanje dvojne
         obdavčitve dobičkov, izplačanih delničarjem s tem, da se davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga dolguje družba, ki je izplačala
         dividende, odbije od davka na dobiček iz kapitala, ki ga dolguje delničar. Končna posledica takega sistema je, da dividende
         niso več obdavčene pri delničarju. Ker odbitek davka velja zgolj za dividende, ki jih je izplačala družba s sedežem na Finskem,
         zakonodaja na Finskem postavlja neomejeno davčno zavezane osebe, ki prejemajo dividende od družb s sedežem v drugih državah
         članicah in so obdavčene z davkom na dobiček iz kapitala po davčni stopnji 29 %, v slabši položaj.

      21      Nesporno je, da sporazum o izogibanju dvojnega obdavčevanja, sklenjen med nordijskimi državami in namenjen preprečevanju dvojne
         obdavčitve, ne odpravlja tega škodljivega obravnavanja. Omenjeni sporazum namreč ne predvideva sistema vračunanja naloženega
         davka od dohodkov pravnih oseb v naloženi davek na dobiček iz kapitala. Sporazum naj bi zgolj omilil učinke dvojne obdavčitve
         delničarja v zvezi z zadnjenavedenim davkom.

      22      Potemtakem učinkuje finska davčna zakonodaja tako, da na Finskem neomejeno davčno zavezane osebe odvrača od kapitalskih naložb
         v družbe s sedežem v drugi državi članici.

      23      Omenjena zakonodaja učinkuje poleg tega omejevalno proti družbam, ustanovljenim v drugih državah članicah, ker jim preprečuje
         pridobivanje kapitala na Finskem. Ker je dobiček iz kapitala, ki ni finskega porekla, davčno manj ugodno obravnavan kot dividende,
         ki jih izplačajo družbe, ustanovljene na Finskem, so delnice družb, ustanovljene v drugih državah članicah za investitorje,
         ki prebivajo na Finskem, manj privlačne kot delnice družb, ki imajo sedež v tej državi članici (glej sodbi z dne 6. junija
         2000 v zadevi Verkooijen, C-35/98, Recueil, str. I‑4071, točka 35, in z dne 4. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji,
         C-334/02, Recueil, str. I‑2229, točka 24).

      24      Zaradi zgoraj navedenega torej zakonodaja, kot je ta v postopku v glavni stvari, pomeni omejitev prostega pretoka kapitala,
         ki jo člen 56 ES načeloma prepoveduje.

      25      Treba je torej preučiti, ali se lahko to omejitev prostega pretoka kapitala utemelji znotraj določb Pogodbe ES.

      26      Glede tega je treba opozoriti, da v skladu s členom 58(1)(a) ES „[d]oločbe člena 56 ne posegajo v pravice držav članic, da
         uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem
         položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital“.

      27      V skladu z mnenjem finske in francoske vlade ter vlade Združenega kraljestva iz te določbe jasno izhaja, da bi si države članice
         smele pridržati ugodnost odbitka davka za dividende, ki so jih izplačale družbe, ustanovljene na njihovem ozemlju.

      28      Glede tega je treba poudariti, da se člen 58(1)(a) ES, ki ga je treba kot izjemo od temeljnega načela prostega pretoka kapitala
         razlagati ozko, ne bi smel razlagati tako, da naj bi bila vsaka davčna zakonodaja, ki različno obravnava davčne zavezance
         glede na kraj, v katerem je naložen njihov kapital, kot taka združljiva s Pogodbo. V členu 58(1)(a) ES določena izjema je
         sama omejena s členom 58(3) ES, ki določa, da nacionalni ukrepi, omenjeni v členu 58(1) „ne smejo biti sredstvo samovoljne
         diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka kapitala in plačil iz člena 56“.

      29      Razlikovati je torej treba med dovoljenim neenakim obravnavanjem iz člena 58(1)(a) ES in prepovedano samovoljno diskriminacijo
         iz člena 58(3). Kajti v skladu s sodno prakso bi se lahko nacionalna davčna zakonodaja, ki kot v postopku v glavni stvari
         pri osebi, ki je neomejeno davčno zavezana v zadevni državi članici, razlikuje med dohodki od nacionalnih in dohodki od tujih
         dividend, obravnavala kot združljiva z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala le takrat, kadar se različno obravnavanje
         nanaša na položaje, ki med seboj niso objektivno primerljivi, oziroma če je upravičeno z razlogom javnega interesa, kot na
         primer nujnost zagotavljanja doslednosti davčnega sistema (zgoraj navedena sodba Verkooijen, točka 43). Poleg tega različno
         obravnavanje različnih kategorij dividend ne sme preseči tega, kar je nujno za dosego zasledovanega cilja zadevne zakonodaje.

      30      Finska in francoska vlada ter vlada Združenega kraljestva so, prvič, mnenja, da imajo izplačane dividende popolnoma drugačne
         značilnosti glede na to, ali izvirajo iz finskih ali nefinskih družb. V nasprotju z dobički, ki jih razdeljujejo nefinske
         družbe, so dobički v obliki dividend, ki jih izplačujejo družbe s sedežem na Finskem, v tej državi članici obdavčeni z davkom
         od dohodkov pravnih oseb, ki daje delničarju, ki je neomejeno davčno zavezan na Finskem, pravico do odbitka davka. Različno
         obravnavanje dividend, ki jih izplačujejo družbe s sedežem v tej državi, in dividend, ki jih izplačujejo družbe, ki ne izpolnjujejo
         te predpostavke, naj bi bilo zato utemeljeno skladno s členom 58(1)(a) ES.

      31      Francoska vlada dalje uveljavlja, da je finska davčna zakonodaja skladna s temeljnim načelom teritorialnosti in torej ne nasprotuje
         določbam Pogodbe o prostem pretoku kapitala (sodba z dne 15. maja 1997 v zadevi Futura Participations in Singer, C-250/95,
         Recueil, str. I‑2471, točke od 18 do 22).

      32      Glede tega je treba preučiti, ali se v skladu s členom 58(1)(a) ES različno obravnavanje delničarjev, ki so na Finskem neomejeno
         davčno zavezani, glede na to, ali prejmejo dividende od družb s sedežem v tej državi članici ali od družb s sedežem v drugi
         državi članici, nanaša na položaje, ki med seboj niso objektivno primerljivi.

      33      Treba je opozoriti na to, da naj bi finska davčna zakonodaja preprečevala dvojno obdavčitev s tem, da delničarju, ki dividende
         prejme, odobri odbitek davka z upoštevanjem davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna družba, ki je dividende izplačala.

      34      Glede na tako zakonodajo je lahko položaj oseb, ki so na Finskem neomejeno davčno zavezane, različen glede na kraj, v katerem
         naložijo kapital. To bi lahko še posebej veljalo takrat, kadar davčna zakonodaja države članice, v kateri je kapital naložen,
         odpravi tveganje dvojne obdavčitve dobičkov, razdeljenih v obliki dividend, s tem, da z davkom od dohodkov pravnih oseb obdavči
         na primer samo nerazdeljeni dobiček zadevnih podjetij.

      35      Vendar v tej zadevi ne gre za to. Kot izhaja iz predložitvenega sklepa, so lahko tako dividende, ki jih izplača družba s sedežem
         na Finskem, kot tudi dividende, ki jih izplača družba s sedežem na Švedskem, če se izvzame odbitek davka, dejansko dvojno
         obdavčene. V obeh primerih so dohodki obdavčeni najprej z davkom od dohodkov pravnih oseb in nato – če so izplačani v obliki
         dividend – še z davkom od dohodkov prejemnika.

      36      Če oseba, ki je na Finskem neomejeno davčno zavezana, naloži kapital v družbo s sedežem na Švedskem, ji ta okoliščina ne dopušča,
         da bi se izognila dvojni obdavčitvi dobičkov, ki jih razdeli družba, v katero je vložila kapital. Ob obstoju davčnega pravila,
         ki upošteva davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga družba dolguje, z namenom preprečiti dvojno obdavčitev, se znajdejo delničarji,
         ki so na Finskem neomejeno davčno zavezani, v primerljivem položaju, če prejmejo dividende od družbe s sedežem v tej državi
         članici ali od družbe s sedežem na Švedskem.

      37      Iz tega sledi, da finska davčna zakonodaja pogojuje dodelitev odbitka davka s tem, da morajo dividende izplačati družbe s
         sedežem na Finskem, čeprav se delničarji, ki so na Finskem neomejeno davčno zavezani, znajdejo v primerljivem položaju, če
         prejmejo dividende od družbe s sedežem v tej državi članici ali od družbe s sedežem v drugi državi članici (glej sodbe z dne
         27. junija 1996 v zadevi Asscher, Recueil, str. I‑3089, točke od 41 do 49, in z dne 12. junija 2003 v zadevi Gerritse, C-234/01,
         Recueil, str. I‑5933, točke od 47 do 54).

      38      Poleg tega, drugače od zadevne zakonodaje v zgoraj navedeni zadevi Futura Participations in Singer, se finske davčne zakonodaje
         ne da obravnavati kot izraz teritorialnega načela. Kajti, kot generalna pravobranilka pravilno navaja v točki 42 sklepnih
         predlogov, to temeljno načelo ne ovira dodelitve odbitka davka osebi, ki je na Finskem neomejeno davčno zavezana, za dividende,
         ki jih izplačajo družbe, ustanovljene v drugi državi članici (glej sodbo Futura Participations in Singer, točke od 18 do 22).

      39      V vsakem primeru teritorialno načelo ob upoštevanju člena 58(1)(a) ES ne more upravičiti nobenega drugačnega obravnavanja
         dividend, ki so jih izplačale družbe s sedežem na Finskem, in dividend, ki so jih izplačale družbe s sedežem v drugi državi
         članici, če so dividende različnih vrst, ki so različno obravnavane, v enakem objektivnem položaju.

      40      Drugič, finska in francoska vlada ter vlada Združenega kraljestva uveljavljajo, da naj bi bila finska davčna zakonodaja objektivno
         utemeljena z nujnostjo zagotavljanja doslednosti nacionalnega davčnega sistema (sodbe z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann,
         C-204/90, Recueil, str. I‑249 in v zadevi Komisija proti Belgiji, C-300/90, Recueil, str. I‑305). Še posebej trdijo, da v
         nasprotju z davčno zakonodajo, obravnavano v zadevi Verkooijen, v postopku v glavni stvari obstaja neposredna povezava med
         obdavčitvijo dobičkov družbe in odbitkom davka, odobrenega delničarju, ki prejme dividende. Kajti odbitek davka se odobri
         delničarju zgolj pod pogojem, da je zadevna družba dejansko plačala davek od dohodkov pravnih oseb na svoje dobičke. Če ta
         davek ne preseže najmanjšega davka od izplačanih dividend, mora družba plačati dopolnilni davek.

      41      Finska vlada dodaja, da če bi se moral prejemnikom dividend, ki jih je švedska družba izplačala delničarjem, ki so neomejeno
         davčno zavezani na Finskem, odobriti odbitek davka, bi morale oblasti te države članice priznati davčno ugodnost pri davku
         od dohodkov pravnih oseb, ki naj ga ta država ne bi naložila, kar bi ogrozilo doslednost nacionalnega davčnega sistema.

      42      V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko, kot je sprejelo Sodišče v točki 28 v sodbi Bachmann in v točki 21 v sodbi Komisija
         proti Belgiji, nujnost zagotavljanja doslednosti davčnega sistema utemelji omejitev temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo.
         Vsekakor lahko trditev, ki se opira na takšno utemeljitev, uspe samo, če je izkazana neposredna povezava med zadevno davčno
         ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določenim davkom (glej sodbe z dne 14. novembra 1995 v zadevi Svensson in Gustavsson,
         C-484/93, Recueil, str. I‑3955, točka 18; v zadevi Asscher, točka 58; v zadevi ICI, točka 29; z dne 28. oktobra 1999 v zadevi
         Vestergaard, C-55/98, Recueil, str. I-7641, točka 24 in z dne 21. novembra 2002 v zadevi X in Y, C-436/00, Recueil, str. I-10829,
         točka 52). Kakor izhaja iz točk od 21 do 23 v sodbi Bachmann in iz točk od 14 do 16 v sodbi Komisija proti Belgiji, te odločitve
         temeljijo na ugotovitvi, da obstaja v belgijskem pravu glede istega davčnega zavezanca, zavezanega za davek od dohodkov fizičnih
         oseb, neposredna povezava med možnostjo odtegnitve prispevkov za zavarovanje od obdavčljivih dohodkov in poznejšo obdavčitvijo
         vsot, ki so jih plačali zavarovanci.

      43      Opozoriti je treba tudi, da je treba v skladu s sodno prakso trditev, ki se opira na nujnost zagotavljanja doslednosti davčne
         zakonodaje, preučiti ob upoštevanju cilja, ki ga sporna davčna zakonodaja zasleduje (glej sodbo z dne 11. marca 2004 v zadevi
         De Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, Recueil, str. I‑2409, točka 67).

      44      Kot je že bilo navedeno v točki 33 te sodbe, naj bi finska davčna zakonodaja preprečevala dvojno obdavčitev dobičkov družb,
         razdeljenih delničarjem. Ta cilj se doseže tako, da se delničarju odobri odbitek davka, ki se izračuna v sorazmerju s stopnjo
         davka od dohodkov pravnih oseb na dobičke družb (glej točko 8 te sodbe). Glede na enako davčno stopnjo za dobičke družb in
         dobičke iz kapitala, namreč 29 %, vodi ta davčni sistem končno do tega, da so obdavčeni samo dobički družb s sedežem na Finskem,
         ki jih te razdelijo delničarjem, neomejeno davčno zavezanim na Finskem, tako da so ti preprosto povsem oproščeni davka od
         prejetih dividend. Če se izkaže, da je davek, ki ga je plačala finska družba, ki je izplačala dividende, manjši od vsote odbitka
         davka, se ta družba za razliko obdavči z dopolnilnim davkom.

      45      Čeprav ta davčna zakonodaja s tem temelji na povezavi med davčno ugodnostjo in dopolnilnim davkom, pod pogojem, da se dodeljeni
         odbitek davka, odobren delničarju, ki je neomejeno davčno zavezan na Finskem, izračuna v sorazmerju z davkom od dohodkov pravnih
         oseb, ki ga je dolžna plačati družba, ustanovljena v tej državi članici, na razdeljene dobičke, se takšna ureditev ne zdi
         potrebna za ohranitev doslednosti finskega davčnega sistema.

      46      Glede na zasledovani cilj finske davčne zakonodaje ostane doslednost davčnega sistema zagotovljena, dokler obstaja povezava
         med davčno ugodnostjo, odobreno delničarju, in davkom od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna družba. Torej v takem primeru,
         kot je ta v postopku v glavni stvari, dodelitev odbitka davka delničarju, ki je na Finskem neomejeno davčno zavezan in ima
         delnice družbe s sedežem na Švedskem, pri čemer bi se ta odbitek davka izračunal v sorazmerju z davkom od dohodkov pravnih
         oseb, ki ga dolguje ta družba v zadnjenavedeni državi članici, ne bi ogrozila doslednosti finskega davčnega sistema in bi
         predstavljala manjšo omejitev za prosti pretok kapitala kot ukrepi, predvideni v finski davčni zakonodaji.

      47      Dalje je treba poudariti, da je bil v sodbah Bachmann in Komisija proti Belgiji namen spornih davčnih določb prav tako preprečitev
         dvojne obdavčitve. Kajti možnost, ki jo je dajalo belgijsko pravo fizičnim osebam, da od obdavčljivih dohodkov odbijejo prispevke,
         plačane v okviru pogodb življenjskega zavarovanja – kar je posledično pomenilo, da se dohodek, uporabljen za plačilo teh prispevkov,
         ni obdavčil –, je bila utemeljena s tem, da naj bi bil kapital, pridobljen s temi prispevki, obdavčen kasneje v rokah imetnikov.
         V takšnem sistemu se dvojna obdavčitev preprečuje z zamikom edine naložene obdavčitve do trenutka, ko je bil kapital, pridobljen
         s prispevki, ki so bili oproščeni davka, plačan. Doslednost davčnega sistema je zahtevala, naj bodo belgijske davčne oblasti,
         če so dopustile odbitek prispevkov za življenjsko zavarovanje od obdavčljivih dohodkov, prepričane, da bo kapital, ki ga plačajo
         zavarovalnice ob poteku pogodbe, tudi dejansko obdavčen. V ravno tem smislu je Sodišče takrat zavzelo stališče, da ni bilo
         nobenih manj omejujočih ukrepov od teh, ki so bili predmet zadev Bachmann in Komisija proti Belgiji in so bili za ohranjanje
         doslednosti spornega davčnega sistema primerni.

      48      V postopku v glavni stvari so dejanske okoliščine drugačne. Kajti v trenutku, ko je delničar, ki je na Finskem neomejeno davčno
         zavezan, prejel dividende, so bili na ta način razdeljeni dobički že obdavčeni z davkom od dohodkov pravnih oseb, in sicer
         neodvisno od tega, ali dividende izvirajo iz finske ali švedske družbe. Cilj, ki ga zasleduje finska zakonodaja in se nanaša
         na odpravo dvojne obdavčitve dobičkov, razdeljenih v obliki dividend, se lahko doseže tako, da bi bil odbitek davka dodeljen
         tudi za dobičke, ki bi jih tako izplačala švedska družba osebam, ki so na Finskem neomejeno davčno zavezane.

      49      Res je, da bi dodelitev odbitka davka za davek od dohodkov pravnih oseb, naloženega v drugi državi članici, vodila do tega,
         da bi se davčni prihodki Republike Finske glede dividend, ki jih izplačajo družbe s sedežem v drugi državi članici, zmanjšali.
         Skladno z ustaljeno sodno prakso se zmanjšanja davčnih prihodkov ne da obravnavati kot nujen razlog v javnem interesu, na
         katerega se da sklicevati za utemeljevanje ukrepa, ki načeloma nasprotuje temeljni svoboščini (zgoraj navedena sodba Verkooijen,
         točka 59; sodba z dne 3. oktobra 2002 v zadevi Danner, C-136/00, Recueil, str. I‑8147, točka 56, in zgoraj navedena sodba X in Y,
         točka 50).

      50      Na javni obravnavi sta finska vlada in vlada Združenega kraljestva navedli več praktičnih ovir, ki naj bi omejevale dodelitev
         odbitka davka delničarju, neomejeno davčno zavezanemu na Finskem, ki ustreza davku od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna
         družba s sedežem v drugi državi članici. Opozorili sta na to, da naj bi se določbe Pogodbe o prostem pretoku kapitala uporabljale
         ne samo za pretok kapitala med državami članicami, ampak tudi za pretok kapitala med državami članicami in tretjimi državami.
         Zaradi različnosti veljavnih davčnih sistemov bi bilo dejansko nemogoče določiti natančno vsoto davka, to je davka od dohodkov
         pravnih oseb, naloženega na dividende, ki naj bi jih razdelila družba s sedežem v drugi državi članici ali tretji državi.
         To bi bilo še posebej nemogoče, ker je osnova za odmero davka od dohodkov pravnih oseb v vsaki državi drugačna in ker bi davčne
         stopnje lahko iz leta v leto nihale. Dalje ni nujno, da dividende, ki jih razdeli družba, izvirajo iz dobičkov določenega
         obračunskega leta.

      51      Glede tega je treba najprej opozoriti, da postopek v glavni stvari nikakor ne zadeva prostega pretoka kapitala med državami
         članicami in tretjimi državami. V tej zadevi gre za zavrnitev davčnih oblasti ene države članice, da bi osebi, ki je neomejeno
         davčno zavezana v tej državi, odobrile davčno ugodnost, kadar ta prejme dividende od družbe s sedežem v drugi državi članici.

      52      Poleg tega iz predložitvenega sklepa izhaja, da na Finskem odbitek davka, dodeljen delničarju, znaša 29/71 dividend, ki jih
         razdeli družba s sedežem v tej državi članici. Za namene izračuna odbitka davka je števec ulomka enak davčni stopnji davka
         od dohodkov pravnih oseb, ki se ga naloži na dobičke, imenovalec pa je enak rezultatu, ki se ga dobi z odštevanjem te davčne
         stopnje od osnove 100.

      53      Končno je treba še ugotoviti, da odbitek davka v finskem pravu vedno ustreza vsoti davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je
         dejansko plačala družba, ki je razdelila dividende. Kajti če se izkaže, da je plačani davek od dohodkov pravnih oseb nižji
         od vsote odbitka davka, bo družba, ki je dividende razdelila, za razliko obdavčena z dopolnilnim davkom.

      54      Zato je treba pri izračunu odbitka davka za delničarja, neomejeno zavezanega na Finskem, ki je prejel dividende od družbe
         s sedežem na Švedskem, upoštevati davek, ki ga je dejansko plačala družba s sedežem v drugi državi članici, kot sledi iz splošnih
         pravil o izračunu osnove za odmero davka in iz davčne stopnje davka od dohodkov pravnih oseb v zadnje omenjeni državi članici.
         Možne težave pri določanju dejansko plačanega davka ne morejo v nobenem primeru utemeljiti ovire za prosti pretok kapitala,
         kot izhaja iz sporne zakonodaje v postopku v glavni stvari (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji, točka 29).

      55      V luči zgornjih ugotovitev je treba na vprašanje odgovoriti, da člena 56 ES in 58 ES nasprotujeta zakonodaji, v skladu s katero
         je pravica osebe, neomejeno davčno zavezane v državi članici, do odbitka davka za dividende, ki so ji jih izplačale delniške
         družbe, izključena, če zadevne družbe nimajo sedeža v tej državi članici.

       Stroški
      56      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Člena 56 ES in 58 ES nasprotujeta zakonodaji, v skladu s katero je pravica osebe, neomejeno davčno zavezane v državi članici,
            do odbitka davka za dividende, ki so ji jih izplačale delniške družbe, izključena, če zadevne družbe nimajo sedeža v tej državi
            članici.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. julija 1982. # COGIS (Compagnia Generale Interscambi) proti Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale civile e penale di Milano - Italija. # Zadeva 216/81. #


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. aprila 2004. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Obrazložitev. # Zadeva C-372/97.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. januarja 1985. # Henri Cullet in Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers proti Centre Leclerc à Toulouse in Centre Leclerc à Saint-Orens-de-Gameville. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de commerce de Toulouse - Francija. # Zadeva 231/83.


Sodba Sodišča z dne 6. junija 2000. # Staatssecretaris van Financiën proti B.G.M. Verkooijen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Zadeva C-35/98.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 7. junija 2016.#George Karim proti Migrationsverket.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen.#Predhodno odločanje – Uredba (EU) št. 604/2013 – Določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države – Člen 18 – Ponovni sprejem prosilca za azil, čigar prošnja se obravnava – Člen 19 – Prenehanje obveznosti – Najmanj trimesečna odsotnost z ozemlja držav članic – Nov postopek določanja odgovorne države članice – Člen 27 – Pravno sredstvo – Obseg sodnega nadzora.#Zadeva C-155/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 7. junija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Uredba (EU) št. 604/2013 — Določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države — Člen 18 — Ponovni sprejem prosilca za azil, čigar prošnja se obravnava — Člen 19 — Prenehanje obveznosti — Najmanj trimesečna odsotnost z ozemlja držav članic — Nov postopek določanja odgovorne države članice — Člen 27 — Pravno sredstvo — Obseg sodnega nadzora“
      V zadevi C‑155/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (pritožbeno upravno sodišče v Stockholmu, ki odloča na področju priseljevanja, Švedska) z odločbo z dne 27. marca 2015, ki je prispela na Sodišče 1. aprila 2015, v postopku

         George Karim

      proti

         Migrationsverket,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, L. Bay Larsen (poročevalec), J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžiev, predsedniki senatov, C. Toader, predsednica senata, D. Šváby in F. Biltgen, predsednika senatov, J.-C. Bonichot, M. Safjan, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda in S. Rodin, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. decembra 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za G. Karim I. Aydin, odvetnik, in C. Hjorth, jur. kand.,

               —

               za Migrationsverket H. Hedebris in M. Bergdahl, agenta,

               —

               za švedsko vlado A. Falk, C. Meyer-Seitz, U. Persson in N. Otte Widgren, agentke, ter E. Karlsson in L. Swedenborg, agenta,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,

               —

               za grško vlado par M. Michelogiannaki, agentka,

               —

               za francosko vlado F. X. Bréchot in D. Colas, agenta,

               —

               za nizozemsko vlado M. K. Bulterman in B. Koopman, agentki,

               —

               za švicarsko vlado C. Bichet, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande, C. Tufvesson in K. Simonsson, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 17. marca 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 19 in 27 Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL L 180, str. 31).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Georgeem Karimom, sirskim državljanom, in Migrationsverket (urad za priseljence, Švedska, v nadaljevanju: urad) glede odločitve tega urada o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje, ki jo je vložil G. Karim, in o njegovi premestitvi v Slovenijo.

         Pravni okvir

               3

               V uvodni izjavi 19 Uredbe št. 604/2013 je navedeno:
               „Da se zagotovi učinkovita zaščita pravic zadevnih oseb, bi bilo zlasti v skladu s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah treba vzpostaviti pravne zaščitne ukrepe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z odločitvijo o predaji v odgovorno državo članico. Da se zagotovi spoštovanje mednarodnega prava, bi moralo učinkovito pravno sredstvo proti takim odločitvam obsegati tako preučitev uporabe te uredbe kot tudi pravnega in dejanskega stanja v državi članici, v katero je predan prosilec.“

               4

               Člen 18(1) te uredbe določa:
               „Odgovorna država članica po tej uredbi je zavezana […]:
               […]

                        (b)

                        pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje;

                  […]“

               5

               Člen 19(2) navedene uredbe določa:
               „Obveznosti iz člena 18(1) prenehajo, kadar lahko odgovorna država članica ob zahtevi za sprejem ali ponovni sprejem prosilca […] ugotovi, da je zadevna oseba zapustila ozemlje držav članic za najmanj tri mesece, razen če zadevna oseba poseduje veljavni dokument za prebivanje, ki ga je izdala odgovorna država članica.
               Prošnja, vložena po obdobju odsotnosti iz prvega pododstavka, šteje za novo prošnjo, ki zahteva začetek novega postopka določanja odgovorne države članice.“

               6

               Člen 27(1) in (5) te uredbe določa:
               „1.   Prosilec […] ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.
               […]
               5.   Države članice zagotovijo, da ima zadevna oseba dostop do pravne pomoči in po potrebi do jezikovne pomoči.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               7

               G. Karim je 3. marca 2014 na Švedskem zaprosil za mednarodno zaščito.

               8

               Ker je iskanje v sistemu „Eurodac“ pokazalo, da je zadevna oseba za to zaščito 14. maja 2013 že zaprosila v Sloveniji, je urad 20. marca 2014 slovenske organe pozval, naj ponovno sprejmejo G. Karima na podlagi člena 18(1)(b) Uredbe št. 604/2013.

               9

               Slovenski organi so 3. aprila 2014 temu pozivu za ponovni sprejem ugodili. Urad je nato te organe obvestil, da G. Karim trdi, da je zapustil ozemlje držav članic za več kot tri mesece po prvi prošnji za azil in da je v njegovem potnem listu vstopni vizum za Libanon z datumom 20. julij 2013. Po izmenjavi dopisov so slovenski organi 12. maja 2014 ponovno poudarili, da so ugodili pozivu za ponovni sprejem.

               10

               Urad je 13. maja 2014 zavrnil prošnjo G. Karima za izdajo dovoljenja za prebivanje, vključno z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, ustavil postopek v zvezi z ugotovitvijo statusa in odločil, da zadevno osebo premesti v Slovenijo.

               11

               G. Karim se je zoper odločitev urada pritožil pri Förvaltningsrätten i Stockholm (upravno sodišče v Stockholmu, Švedska). To sodišče je pritožbo zadevne osebe zavrnilo z obrazložitvijo, da lahko prosilec za azil, če je neka država članica privolila v njegov ponovni sprejem, svojo premestitev v to državo članico izpodbija zgolj s sklicevanjem na obstoj sistemskih pomanjkljivosti.

               12

               G. Karim je sodbo Förvaltningsrätten i Stockholm (upravno sodišče v Stockholmu) izpodbijal pri predložitvenem sodišču, pri čemer je trdil, prvič, da Republika Slovenija ni država članica, odgovorna za obravnavo njegove prošnje za azil, ker je po vložitvi prve prošnje za azil ozemlje držav članic zapustil za več kot tri mesece, in drugič, da iz humanitarnih razlogov ne bi smelo priti do njegove premestitve in da ima azilni postopek, ki poteka v Sloveniji, sistemske pomanjkljivosti.

               13

               V teh okoliščinah je Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (pritožbeno upravno sodišče v Stockholmu, ki odloča na področju priseljevanja) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali nove določbe o učinkovitih pravnih sredstvih v Uredbi št. 604/2013 (uvodna izjava 19 in člen 27(1) in (5)) pomenijo, da mora biti prosilcu za azil omogočeno, da izpodbija tudi [izvajanje] meril iz poglavja III Uredbe št. 604/2013, na podlagi katerih bo predan drugi državi članici, ki je privolila, da ga sprejme? Ali pa je mogoče učinkovita pravna sredstva omejiti tako, da pomenijo le pravico do presoje, ali obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem v državi članici, v katero je treba predati prosilca za azil [(kot je Sodišče presodilo v sodbi z dne 10. decembra 2013, Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813))]?

                        2.

                        Če bi Sodišče menilo, da je mogoče izpodbijati izvajanje meril iz poglavja III Uredbe št. 604/2013, [a]li člen 19(2) Uredbe št. 604/2013 pomeni, da se navedena uredba ne sme uporabiti, če prosilec za azil dokaže, da je bil vsaj tri mesece odsoten z ozemlja držav članic?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Drugo vprašanje

               14

               Z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti najprej, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 19(2) Uredbe št. 604/2013 razlagati tako, da se ta določba, zlasti njen drugi pododstavek, uporablja za državljana tretje države, ki po vložitvi prve prošnje za azil v državi članici predloži dokaz, da je pred vložitvijo nove prošnje za azil v drugi državi članici zapustil ozemlje držav članic za najmanj tri mesece.

               15

               V zvezi s tem je treba sicer ugotoviti, da člen 19(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 604/2013 določa, da načeloma obveznosti sprejema in ponovnega sprejema prosilca za azil iz člena 18(1) te uredbe prenehajo, kadar lahko odgovorna država članica ob zahtevi za ponovni sprejem prosilca za azil ugotovi, da je zadevna oseba zapustila ozemlje držav članic za najmanj tri mesece.

               16

               V členu 19(2), drugi pododstavek, navedene uredbe pa je natančneje določeno, da se vsaka prošnja, vložena po takšnem obdobju odsotnosti, šteje za novo prošnjo, ki zahteva začetek novega postopka določanja odgovorne države članice.

               17

               Iz tega sledi, da v položaju, v katerem je državljan tretje države po vložitvi prve prošnje za azil v eni državi članici in pred vložitvijo nove prošnje za azil v drugi državi članici zapustil ozemlje držav članic za najmanj tri mesece, člen 19(2) Uredbe št. 604/2013 državi članici, v kateri je bila vložena nova prošnja za azil, nalaga izvajanje postopka določanja države članice, odgovorne za obravnavo te nove prošnje, na podlagi pravil iz te uredbe.

               18

               Zato je treba na drugo vprašanje dogovoriti, da je treba člen 19(2) Uredbe št. 604/2013 razlagati tako, da se ta določba, zlasti njen drugi pododstavek, uporablja za državljana tretje države, ki po vložitvi prve prošnje za azil v državi članici predloži dokaz, da je pred vložitvijo nove prošnje za azil v drugi državi članici zapustil ozemlje držav članic za najmanj tri mesece.

         Prvo vprašanje

               19

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 27(1) Uredbe št. 604/2013 v povezavi z njeno uvodno izjavo 19 razlagati tako, da se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, prosilec za azil v okviru pritožbe zoper odločbo o premestitvi, sprejeto v zvezi z njim, lahko sklicuje na napačno uporabo meril o odgovornosti iz poglavja III te uredbe.

               20

               Najprej je treba ugotoviti, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da se tožeča stranka v postopku v glavni stvari v okviru svoje pritožbe zoper odločbo o premestitvi, ki je bila sprejeta v zvezi z njo, ne sklicuje na kršitev enega od pravil iz poglavja III Uredbe št. 604/2013, temveč na to, da naj bi bila odgovornost Republike Slovenije ugotovljena na podlagi napačne uporabe posebnih pravil iz člena 19(2) te uredbe, ki se nanašajo na položaj državljana tretje države, ki je po vložitvi prve prošnje za azil v eni državi članici in pred vložitvijo nove prošnje za azil v drugi državi članici zapustil ozemlje držav članic za najmanj tri mesece.

               21

               Da se predložitvenemu sodišču koristno odgovori, je treba ugotoviti, ali se člen 27(1) navedene uredbe v povezavi z njeno uvodno izjavo 19 razlaga tako, da se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, prosilec za azil v okviru pritožbe zoper odločbo o premestitvi, sprejeto v zvezi z njim, lahko sklicuje na kršitev pravil iz člena 19(2) te uredbe.

               22

               V zvezi s tem je treba poudariti, da iz točk od 30 do 61 sodbe z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15), izhaja, da je s členom 27(1) Uredbe št. 604/2013 v povezavi z njeno uvodno izjavo 19 prosilcu za azil dano učinkovito pravno sredstvo zoper odločbo o premestitvi, sprejeto v zvezi z njim, ki se med drugim lahko nanaša na presojo uporabe te uredbe in ki torej lahko vodi do tega, da se podvomi o odgovornosti države članice, tudi v primeru neobstoja sistemskih pomanjkljivosti v azilnem postopku in pri pogojih za sprejem prosilcev za azil v to državo članico, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

               23

               Poleg tega, čeprav uporaba Uredbe št. 604/2013 pretežno temelji na postopku določitve odgovorne države članice na podlagi meril iz poglavja III te uredbe (sodba z dne 7. junija 2016, Ghezelbash, C‑63/15, točka 41), pa je treba poudariti, da pravilo iz člena 19(2), drugi pododstavek, te uredbe opredeljuje okvir, v katerem je treba ta postopek izvesti, če je zadevni državljan tretje države po vložitvi prve prošnje za azil v eni državi članici in pred vložitvijo nove prošnje za azil v drugi državi članici zapustil ozemlje držav članic za najmanj tri mesece.

               24

               Kakor je bilo namreč poudarjeno v točki 17 te sodbe, iz te določbe izhaja, da je v tem položaju država članica, v kateri je bila vložena nova prošnja za azil, dolžna izvesti postopek določanja države članice, odgovorne za obravnavo te nove prošnje.

               25

               Ta novi postopek določanja se razlikuje od postopka, ki je prvotno potekal v državi članici, v kateri je bila vložena prva prošnja za azil, in lahko na podlagi meril iz poglavja III Uredbe št. 604/2013 vodi do določitve nove odgovorne države članice.

               26

               Da se torej zagotovi, da je bila izpodbijana odločba o premestitvi sprejeta na podlagi pravilne uporabe postopka določanja odgovorne države članice, ki ga določa ta uredba, mora sodišče, ki odloča o pritožbi zoper odločbo o premestitvi, imeti možnost, da preuči trditve prosilca za azil, ki se sklicuje na kršitev pravila iz člena 19(2), drugi pododstavek, navedene uredbe.

               27

               Na podlagi vseh navedenih ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 27(1) Uredbe št. 604/2013 v povezavi z njeno uvodno izjavo 19 razlagati tako, da se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, prosilec za azil v okviru pritožbe zoper odločbo o premestitvi, sprejeto v zvezi z njim, lahko sklicuje na kršitev pravila iz člena 19(2), drugi pododstavek, te uredbe.

         Stroški

               28

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 19(2) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva je treba razlagati tako, da se ta določba, zlasti njen drugi pododstavek, uporablja za državljana tretje države, ki po vložitvi prve prošnje za azil v državi članici predloži dokaz, da je pred vložitvijo nove prošnje za azil v drugi državi članici zapustil ozemlje držav članic za najmanj tri mesece.

                           2.

                           Člen 27(1) Uredbe št. 604/2013 v povezavi z njeno uvodno izjavo 19 je treba razlagati tako, da se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, prosilec za azil v okviru pritožbe zoper odločbo o premestitvi, sprejeto v zvezi z njim, lahko sklicuje na kršitev pravila iz člena 19(2), drugi pododstavek, te uredbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: švedščina.