title: Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 13. julija 2017.#Malpensa Logistica Europa SpA proti Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia.#Predhodno odločanje – Javna naročila – Promet – Pojem ‚izkoriščanje geografskega območja za zagotavljanje letališke infrastrukture ali infrastrukture v drugih terminalih letalskim prevoznikom‘ – Direktivi 2004/17/ES in 96/67/ES – Nacionalna zakonodaja, ki ne določa predhodnega javnega razpisa za dodelitev letaliških prostorov.#Zadeva C-701/15.

text:
      SODBA SODIŠČA (deveti senat)
   z dne 13. julija 2017 (
         *1
      )
   „Predhodno odločanje – Javna naročila – Promet – Pojem ‚izkoriščanje geografskega območja za zagotavljanje letališke infrastrukture ali infrastrukture v drugih terminalih letalskim prevoznikom‘ – Direktivi 2004/17/ES in 96/67/ES – Nacionalna zakonodaja, ki ne določa predhodnega javnega razpisa za dodelitev letaliških prostorov“
   V zadevi C‑701/15,
   katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (deželno upravno sodišče za Lombardijo, Italija) z odločbo z dne 4. novembra 2015, ki je na Sodišče prispela 31. decembra 2015, v postopku

      Malpensa Logistica Europa SpA

   proti

      Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA),

   ob udeležbi

      Beta-Trans SpA,

   SODIŠČE (deveti senat),
   v sestavi E. Juhász (poročevalec), predsednik senata, C. Vajda, sodnik, in K. Jürimäe, sodnica,
   generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
   sodni tajnik: R. Schiano, administrator,
   na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. februarja 2017,
   ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

            —

            za družbo Malpensa Logistica Europa SpA G. Greppi, P. Ferraris, G. Razeto in A. Bazzi, odvetniki,

            —

            za družbo Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA) R. Bertani, E. Raffaelli in A. Pavan, odvetniki,

            —

            za družbo Beta-Trans SpA C. Mele in M. Giordano, odvetniki,

            —

            za Evropsko komisijo C. Zadra, W. Mölls in A. Tokár, agenti,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 3. maja 2017
   izreka naslednjo

      Sodbo

            1

            Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7 Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 19).

            2

            Ta predlog je bil vložen v sporu med družbama Malpensa Logistica Europa SpA in Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA) (v nadaljevanju: SEA), ki je upravljavka letališča Milano Malpensa (Italija), glede dodelitve letaliških prostorov za opravljanje storitev zemeljske oskrbe na tem letališču brez predhodnega razpisa.

      Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 96/67/ES

            3

            Direktiva Sveta 96/67/ES z dne 15. oktobra 1996 o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 2, str. 496) se v skladu s členom 1(1) uporablja „za vsako letališče, ki je na ozemlju države članice in za katerega veljajo določbe Pogodbe ter je odprto za komercialni promet pod naslednjimi pogoji“.

            4

            Člen 6 te direktive, naslovljen „Zemeljska oskrba za tretje osebe“, v odstavkih 1 in 2 določa:
            „1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe […], da izvajalcem storitev zemeljske oskrbe zagotovijo prost dostop do trga za izvajanje storitev zemeljske oskrbe tretjim osebam.
            […]
            2.   Države članice lahko omejijo število izvajalcev, ki so pooblaščeni za izvajanje naslednjih vrst storitev zemeljske oskrbe:

                     —

                     sprejem in odprema prtljage,

                     —

                     oskrbovanje na ploščadi,

                     —

                     oskrbovanje z gorivom in oljem,

                     —

                     sprejem in odprema tovora in pošte, kar zadeva fizično ravnanje s tovorom in pošto med letališkim terminalom in zrakoplovom, tako ob prihodu, odhodu ali pri prenosu.

               Države članice ne smejo omejiti tega števila na manj kot dva za vsako vrsto storitve zemeljske oskrbe.“

            5

            Člen 9 navedene direktive, naslovljen „Izjeme“, v odstavku 1 določa:
            „Kadar posebne omejitve razpoložljivega prostora ali zmogljivosti na letališču, še zlasti, če do njih pride zaradi zasičenosti letališča ali stopnje izkoriščenosti območja, onemogočijo odprtje trga in/ali izvedbo samooskrbe do stopnje, določene s to direktivo, se lahko zadevne države članice odločijo:

                     (a)

                     omejiti število izvajalcev […].“

            6

            Člen 11 iste direktive, naslovljen „Izbira izvajalcev“, v odstavku 1 določa:
            „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za izvedbo postopka izbire izvajalcev, pooblaščenih za opravljanje storitev zemeljske oskrbe na letališču, na katerem je njihovo število omejeno, v primerih, določenih v členu 6(2) ali členu 9. […]“

            7

            Člen 16 Direktive 96/67, naslovljen „Dostop do instalacij“, v odstavku 2 določa:
            „Prostor, ki je na letališču na voljo za storitve zemeljske oskrbe, se mora razdeliti med različne izvajalce storitev zemeljske oskrbe in med samooskrbovane uporabnike letališč, skupaj z novimi ponudniki na tem področju, v obsegu, ki je potreben za uveljavljanje njihovih pravic in ki omogoča učinkovito in pošteno konkurenco na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih pravil in meril.“

      Direktiva 2004/17

            8

            Člen 1 Direktive 2004/17, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
            „1.   Za namene te direktive se uporabljajo opredelitve pojmov iz tega člena.

                     (a)

                     ‚Javna naročila blaga, gradenj in storitev‘ so pisno sklenjene odplačne pogodbe med enim ali več naročniki iz člena 2(2) in enim ali več izvajalcem gradenj, dobaviteljem blaga ali ponudnikom storitev.

               […]

                     (d)

                     ‚Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge XVII, razen javnih naročil gradenj ali naročil blaga.
                     […]

               3.   […]

                     (b)

                     ‚Koncesija za storitve‘ je naročilo enake vrste kot naročilo storitev, razen da je plačilo za opravljanje storitev bodisi samo pravica do izkoriščanja storitev ali ta pravica skupaj s plačilom.“

            9

            Člen 2 te direktive, naslovljen „Naročniki“, v odstavku 2(a) določa:
            „Ta direktiva se uporablja za naročnike:

                     (a)

                     ki so javni organi ali javna podjetja in opravljajo eno od dejavnosti iz členov 3 do 7“.

            10

            Člen 7 navedene direktive, naslovljen „Iskanje ali črpanje nafte ali plina, izkopavanje premoga ali drugih trdnih goriv, pristanišča in letališča“, določa:
            „Ta direktiva se uporablja za dejavnosti v zvezi z izkoriščanjem geografskega območja za:
            […]

                     (b)

                     zagotavljanja letališke infrastrukture, infrastrukture v obmorskih pristaniščih ali pristaniščih v notranjosti ali infrastrukture v drugih terminalih za prevoznike po zraku, morju ali celinskih plovnih poteh.“

            11

            Člen 18 iste direktive, naslovljen „Koncesije za gradnje in storitve“, določa:
            „Ta direktiva se ne uporablja za koncesije za gradnje in storitve, ki jih oddajo naročniki, ki opravljajo eno ali več dejavnosti iz členov 3 do 7, če se te koncesije podelijo za izvajanje takih dejavnosti.“

         Italijansko pravo

            12

            Direktiva 96/67 je bila v italijansko pravo prenesena z decreto legislativo n. 18 – Attuazione della direttiva 96/67/CE relativa al libero accesso al mercato dei servizi di assistenza a terra negli aeroporti della Comunità (zakonska uredba št. 18 o izvajanju Direktive 96/67/ES o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih skupnosti) z dne 13. januarja 1999 (GURI št. 28 z dne 4. februarja 1999, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 18/1999). Člena 4 in 11 te zakonske uredbe v italijanski pravni red prenašata člena 16 in 11 Direktive 96/67.

            13

            Člen 4 zakonske uredbe št. 18/1999 podeljuje prost dostop do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti vsem izvajalcem storitev na temelju meril, ki so omenjena v členu 13 te zakonske uredbe, na letališčih, katerih letni promet ni manjši od 3 milijonov potnikov ali 75.000 ton tovora na leto ali katerih promet ni bil manjši od 2 milijonov potnikov ali 50.000 ton tovora v šestmesečnem obdobju pred 1. aprilom ali pred 1. oktobrom prejšnjega leta. Člen 4(2) te zakonske uredbe določa možnost Ente nazionale per l’aviazione civile (ENAC) (nacionalna agencija za civilno letalstvo, Italija), da omeji število izvajalcev storitev zaradi posebnih omejitev prostora, razpoložljivih zmogljivosti ali varnosti, omejitve dostopa do trga pa so določene tudi v členu 12 te zakonske uredbe.

            14

            Člen 11 zakonske uredbe št. 18/1999 določa obveznost izvedbe javnega razpisa, ki je odprt za vse zainteresirane ponudnike, samo za individualizacijo ponudnikov storitev zemeljske oskrbe, pri katerih za dostop do trga veljajo omejitve in izjeme.

            15

            Direktiva 2004/17 je bila prenesena v italijanski pravni red s členom 207 in naslednjimi decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (zakonska uredba št. 163 o sprejetju zakona o javnih naročilih gradenj, storitev in blaga za izvedbo direktiv 2004/17/ES in 2004/18/ES) z dne 12. aprila 2006 (GURI št. 100 z dne 2. maja 2006). Člen 213 te zakonske uredbe je prenesel člen 7 Direktive 2004/17.

      Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

            16

            Družba SEA je kot upravljavka letališča Milano Malpensa družbi Beta-Trans SpA na tem letališču dodelila skladišče v velikosti približno 1000 m2, da bi ta subjekt lahko opravljal storitve zemeljske oskrbe.

            17

            Družba Malpensa Logistica Europa, ki ima koncesijo za uporabo letaliških prostorov za zemeljsko oskrbo na letališču Milano Malpensa je s tožbo, vloženo 18. aprila 2015 pred Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (deželno upravno sodišče za Lombardijo, Italija), zahtevala prekinitev izvrševanja in razglasitev ničnosti akta, s katerim je bila ta dodelitev izvršena.

            18

            Po mnenju družbe Malpensa Logistica Europa ta akt ni zakonit, ker je bil sprejet brez predhodnega razpisnega postopka. Ta družba je še posebej navedla, da na območju letališča Milano Malpensa na voljo nima dovolj prostora za opravljanje svoje dejavnosti zemeljske oskrbe. Tako kot družba Beta-Trans naj bi se znašla v enakem položaju čakanja na nove prostore, ki morajo biti dodeljeni, in odločitev, s katero je družba SEA neposredno in brez javnega razpisa družbi Beta-Trans dodelila zadevni prostor, ki je bil najprej namenjen za hangar, naj bi ji povzročila škodo.

            19

            Družbi SEA in Beta-Trans sta pred predložitvenim sodiščem zagovarjali stališče, da je bil sporni prostor dodeljen družbi Beta Trans samo začasno, da se ji kot novemu ponudniku omogoči, da začne izvajati svojo dejavnost opravljanja storitev zemeljske oskrbe na letališču Milano Malpensa, v čakanju na konec gradbenih del urejanja prostorov, dodeljenih družbi Beta-Trans po koncu postopka javnega razpisa, pri katerem je sodelovala tudi družba Malpensa Logistica Europa. Poleg tega je, kot navajata družbi SEA in Beta-Trans, družba Malpensa Logistica Europa že imela na voljo prostore, ki so namenjeni za skladišče, s površino približno 18.000 m2, poleg dveh pokritih prostorov v velikosti 2700 in 3227 m2, ki omogočajo začasno skladiščenje tovora z zaščito pred vremenskimi vplivi.

            20

            Predložitveno sodišče navaja, da se v zvezi s tem in abstracto lahko uporabita dva nacionalna predpisa, s katerima sta bili preneseni direktivi 2004/17 in 96/67.

            21

            Glede uporabe Direktive 2004/17 to sodišče meni, da je družba SEA kot upravljavka letališča Milano Malepensa naročnica, ki mora spoštovati predpise glede javnih naročil v posebnih sektorjih. Poleg tega se dejavnost družbe SEA nanaša na kategorijo dejavnosti v zvezi z izkoriščanjem geografskega prostora za zagotavljanje letališke infrastrukture letalskim prevoznikom v skladu s členom 7 Direktive 2004/17. Navedeno sodišče določa, da na podlagi nacionalne sodne prakse vsak primer izkoriščanja letaliških (geografskih) prostorov – zato vključno z notranjimi prostori – v zvezi z dejavnostmi, ki jih običajno izvajajo letalski prevozniki, spada na materialno področje uporabe predpisov, ki se nanašajo na posebne sektorje.

            22

            Predložitveno sodišče na podlagi tega sklepa, da storitve zemeljske oskrbe na letališčih z izkoriščanjem geografskih prostorov tudi spadajo na materialno področje uporabe teh predpisov.

            23

            Vendar bi bila po mnenju tega sodišča uporaba Direktive 2004/17 lahko v nasprotju s posebnimi določbami zakonske uredbe št. 18/1999 o prenosu Direktive 96/67. Na podlagi teh predpisov naj bi se namreč obveznost začeti predhodni postopek javnega razpisa uporabljala samo za izbiro ponudnikov na področju tistih vrst storitev zemeljske oskrbe, pri katerih za dostop veljajo omejitve ali izjeme.

            24

            Predložitveno sodišče glede tega pojasnjuje, da se glede na informacije, s katerimi razpolaga, takšne omejitve ali izjeme trenutno ne uporabljajo za letališče Milano Malpensa. Zato je po mnenju tega sodišča mogoče uporabiti ureditev iz člena 4(1) zakonske uredbe št. 18/1999, ki določa, da imajo ponudniki storitev prost dostop do trga storitev zemeljske oskrbe, pri čemer ni treba izvesti predhodnega javnega razpisa, pod pogojem, da je razdelitev razpoložljivih prostorov na letališču med različne ponudnike storitev in samooskrbovane uporabnike „v obsegu, ki je potreben za uveljavljanje njihovih pravic in ki omogoča učinkovito in pošteno konkurenco na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih pravil in meril“, kot zahteva člen 16(2) Direktive 96/67.

            25

            Ob upoštevanju teh ugotovitev je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regionalno upravno sodišče za Lombardijo) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali člen 7 Direktive 2004/17 s tem, da določa, da za dejavnosti izkoriščanja geografskega prostora za zagotavljanje letališke infrastrukture letalskim prevoznikom, kot so opredeljene v nacionalni sodni praksi, navedeni v točkah 6.4 in 6.5 [tega predloga za sprejetje predhodne odločbe], velja ureditev javnega naročanja Skupnosti, nasprotuje nacionalni ureditvi iz členov 4 in 11 zakonske uredbe št. 18/1999, ki ne določa predhodne izvedbe javnega razpisa za vsako – tudi začasno – dodelitev temu namenjenih prostorov?“

      Vprašanje za predhodno odločanje

            26

            Predložitveno sodišče želi z vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 7 Direktive 2004/17 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki ne določa predhodnega postopka javnega razpisa za vsako dodelitev prostorov za letališko zemeljsko oskrbo, tudi če je ta dodelitev začasna.

            27

            V skladu s členom 7 Direktive 2004/17 so med dejavnostmi, za katere se ta direktiva uporablja, dejavnosti v zvezi z izkoriščanjem geografskega prostora za zagotavljanje letališke infrastrukture letalskim prevoznikom.

            28

            Vendar je treba preučiti vprašanje, ali pogodba o zagotavljanju letališkega prostora v zadevi v glavni stvari lahko spada na področje uporabe Direktive 2004/17.

            29

            Kot pa navaja med drugim Evropska komisija, pogodba v zadevi v glavni stvari, kakršno je predložilo predložitveno sodišče, ne more biti opredeljena kot „naročilo storitev“, ker upravljavec letališča Milano Malpensa ni prejel storitve, ki bi jo izvedel ponudnik za plačilo.

            30

            Poleg tega ni treba preučiti vprašanja, ali se ta pogodba lahko označi kot „koncesija“, ker so na podlagi člena 18 Direktive 2004/17 koncesije storitev v zvezi z izkoriščanjem geografskega prostora za zagotavljanje letališke infrastrukture letalskim prevoznikom v vsakem primeru izključene s področja uporabe te direktive.

            31

            Zato glede na elemente, ki jih je podalo predložitveno sodišče, ni razvidno, da bi dodelitev v zadevi v glavni stvari spadala na področje uporabe Direktive 2004/17.

            32

            Po drugi strani za upravljavca letališča, kot je družba SEA, veljajo določbe Direktive 96/67.

            33

            Iz člena 16(2) Direktive 96/67 izhaja, da mora zadevni upravljavec spoštovati zahteve, ki izhajajo iz te določbe in v skladu s katerimi morajo biti razpoložljivi prostori za zemeljsko oskrbo na letališču razdeljeni med različne ponudnike storitev in med različne samooskrbovane uporabnike letališč, skupaj z novimi ponudniki na tem področju, v obsegu, ki je potreben za uveljavljanje njihovih pravic, in da se omogoči učinkovita in lojalna konkurenca na podlagi upoštevnih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih pravil in meril, vendar ne da bi bilo treba izvesti predhodni postopek javnega razpisa.

            34

            Zato mora predložitveno sodišče preveriti, ali so bile v obravnavanem primeru zahteve, navedene v prejšnji točki te sodbe, izpolnjene.

            35

            Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7 Direktive 2004/17 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki ne določajo predhodnega postopka javnega razpisa za dodelitve – tudi začasne – prostorov za letališko zemeljsko oskrbo, za katere upravljavec letališča ne plača denarnega nadomestila.

      Stroški

            36

            Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:

                  Člen 7 Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki ne določajo predhodnega postopka javnega razpisa za dodelitve – tudi začasne – prostorov za letališko zemeljsko oskrbo, za katere upravljavec letališča ne plača denarnega nadomestila.

                  Podpisi

         (
         *1
      )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 31. marca 1993. # Dieter Kraus proti Land Baden-Württemberg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Stuttgart - Nemčija. # Zadeva C-19/92.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 9. julija 1992. # "K" Line Air Service Europe BV proti Eulaerts NV in Belgijski državi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank van eerste aanleg Brussel - Belgija. # DDV. # Zadeva C-131/91.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 27. septembra 1984. # Andrew Armstrong Mulligan proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 235/83.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti razširjeni senat) z dne 11. decembra 1996. # Atlanta AG, Atlanta Handelsgesellschaft Harder & Co. GmbH, Afrikanische Frucht-Compagnie GmbH, Cobana Bananeneinkaufsgesellschaft mbH & Co. KG, Edeka Fruchtkontor GmbH, International Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. in Pacific Fruchtimport GmbH proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Skupna ureditev trgov - Odškodninska tožba. # Zadeva T-521/93.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 24. septembra 2015.#Toni Klement proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek za razveljavitev – Tridimenzionalna znamka Skupnosti – Oblika pečice – Resna in dejanska uporaba znamke – Člen 15(1)(a) in člen 51(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Narava uporabe znamke – Oblika, ki se razlikuje v elementih, ki ne spreminjajo razlikovalnega značaja.#Zadeva T-317/14.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 12. decembra 2013. # Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation proti Commissioners of Inland Revenue in Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supreme Court of the United Kingdom - Združeno kraljestvo. # Sodno varstvo - Načelo učinkovitosti - Načeli pravne varnosti in zaupanja v pravo - Povračilo neupravičeno plačanih zneskov - Pravna sredstva - Nacionalna zakonodaja - Retroaktivno skrajšanje zastaralnega roka za veljavna pravna sredstva, brez predhodne objave. # Zadeva C-362/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 12. decembra 2013 (
            *1
         )
      „Sodno varstvo — Načelo učinkovitosti — Načeli pravne varnosti in zaupanja v pravo — Povračilo neupravičeno plačanih zneskov — Pravna sredstva — Nacionalna zakonodaja — Retroaktivno skrajšanje zastaralnega roka za veljavna pravna sredstva, brez predhodne objave“
      V zadevi C‑362/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Supreme Court of the United Kingdom (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 25. julija 2012, ki je prispela na Sodišče 30. julija 2012, v postopku

         Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation

      proti

         Commissioners of Inland Revenue,

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund (poročevalec), A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader, sodnica, in M. E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. junija 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation G. Aaronson, QC, skupaj s P. Freundom in P. Farmerjem, barristers, po pooblastilu S. Whiteheada, solicitor,

               —

               za vlado Združenega kraljestva H. Walker, agentka, skupaj z D. Ewartom, QC, in K. Bacon, barrister,

               —

               za špansko vlado A. Rubio González, agent,

               —

               za Evropsko komisijo R. Lyal in W. Mölls, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. septembra 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načel učinkovitosti, pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (v nadaljevanju: Test Claimants) ter Commissioners of Inland Revenue (v nadaljevanju: Commissioners) in Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs v zvezi s pravnimi sredstvi zato, da se davčnim zavezancem vrnejo neupravičeno plačani zneski v zvezi z davki, razglašenimi za nezdružljive s svobodo ustanavljanja in prostega pretoka kapitala.

         Pravni okvir

               3

               V času dejstev v postopku v glavni stvari je angleško pravo po „common law“ določalo dve pravni sredstvi v zvezi s povračilom davkov od dohodkov pravnih oseb, pobranih v nasprotju s pravom Unije.

               4

               Prvo pravno sredstvo, ki ga je House of Lords priznalo v sodbi z dne 20. julija 1992 v zadevi Woolwich Equitable Building Society proti Inland Revenue Commissioners ([1993] AC 70, v nadaljevanju: tožba družbe Woolwich), je tožba za vračilo nezakonito pobranega davka.

               5

               V skladu s členom 5 zakona o zastaranju iz leta 1980 (Limitation Act 1980, v nadaljevanju: zakon iz leta 1980) velja za take tožbe zastaralni rok šest let od nastanka tožbenega temelja.

               6

               Drugo pravno sredstvo, ki ga je House of Lords priznalo v sodbi z dne 29. oktobra 1998 v zadevi Kleinwort Benson proti Lincoln City Council ([1999] 2 AC 349, v nadaljevanju: tožba Kleinwort Benson), omogoča povračilo zneskov, ki so bili plačani zaradi pravne zmote.

               7

               Na podlagi člena 32(1)(c) zakona iz leta 1980 začne zastaralni rok za tako vrsto pravnega sredstva teči šest let po dnevu, ko tožeča stranka odkrije pravno zmoto ali bi jo z razumno skrbnostjo lahko odkrila.

               8

               Od konca devetdesetih let 20. stoletja je prišlo do izpodbijanja nekaterih določb zakonodaje o obdavčitvi družb s sedežem v Združenem kraljestvu v zvezi z njihovo združljivostjo s svobodo ustanavljanja in prostim pretokom kapitala.

               9

               Sodišče je tako v okviru predhodnega odločanja obravnavalo zadevo, v kateri je bila izrečena sodba z dne 8. marca 2001 v združenih zadevah Metallgesellschaft in drugi (C-397/98 in C-410/98, Recueil, str. I-1727). V tej sodbi je presodilo, da so bili nekateri vidiki ureditve akontacije davka od dohodkov pravnih oseb (advance corporation tax, v nadaljevanju: ACT), ki je v Združenem kraljestvu veljala med letoma 1973 in 1999, nezdružljivi z navedenima svoboščinama.

               10

               V nadaljnjih postopkih, povezanih z istimi davčnimi določbami, je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, v sodbi z dne 18. julija 2003 v zadevi Deutsche Morgan Grenfell proti Inland Revenue Commissioners ([2003] 4 All ER 645) prvič razglasilo, da je za pridobitev povračila davka, plačanega zaradi pravne zmote, mogoče uporabiti tožbo Kleinwort Benson. Takega pravnega sredstva do takrat proti davčni upravi ni bilo mogoče vložiti.

               11

               Zato je to sodišče menilo, da za navedeno pravno sredstvo velja zastaralni rok iz člena 32(1)(c) zakona iz leta 1980, to je šest let od dneva, ko vlagatelj zahtevka odkrije pravno zmoto ali bi jo z razumno skrbnostjo lahko odkril.

               12

               Vlada Združenega kraljestva je 8. septembra 2003 objavila zakonodajni predlog o tožbah za vračilo davkov, če so bili plačani zaradi pravne zmote. Na podlagi tega predloga je bil sprejet člen 320 zakona o financah iz leta 2004, sprejet 24. junija 2004 (Finance Act 2004, v nadaljevanju: člen 320).

               13

               Navedeni člen 320 določa:
               „Člen 32(1)(c) [zakona] iz leta 1980 […] ([podaljšani] rok za vložitev tožbe v primeru zmote) se ne uporablja v povezavi s pravno zmoto v zvezi z obdavčenjem, ki je v pristojnosti in upravljanju Commissioners […].
               Ta določba velja za tožbe, vložene 8. septembra 2003 ali pozneje.“

               14

               Court of Appeal (England & Wales) je s sodbo z dne 4. februarja 2005 razveljavilo sodbo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, v zgoraj navedeni zadevi Deutsche Morgan Grenfell proti Inland Revenue Commissioners. House of Lords je navedeno sodbo Court of Appeal razveljavilo 25. oktobra 2006. Pritrdilo je sodbi High Court in potrdilo, da lahko davčni zavezanci za zahtevek za povračilo neupravičeno plačanega davka uporabijo bodisi tožbo Woolwich, ki temelji na povračilu neupravičeno pobranega davka in za katero velja šestletni zastaralni rok, ki začne teči z dnem plačila davka, bodisi tožbo Kleinwort Benson, ki temelji na pravni zmoti in za katero velja šestletni zastaralni rok, ki začne teči z dnem, ko je vlagatelj zahtevka odkril pravno zmoto ali bi jo z razumno skrbnostjo lahko odkril.

               15

               Vlada Združenega kraljestva je na podlagi zgoraj navedene sodbe House of Lords z dne 25. oktobra 2006 Sodišču predlagala, naj zadevo, v kateri je bila izrečena sodba z dne 12. decembra 2006 v zadevi Test Claimants in the FII Group Litigation (C-446/04, ZOdl., str. I-11753), ponovno odpre, zato da bi dosegla časovne omejitve učinkov te sodbe. Sodišče je 6. decembra 2006 ta predlog zavrnilo.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               16

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe spada v okvir skupinske tožbe, ki so jo Test Claimants vložili pri sodiščih Združenega kraljestva. Temelji na dveh predhodnih predlogih, glede katerih sta bili izrečeni zgoraj navedena sodba v zadevi Test Claimants in the FII Group Litigation, in sodba z dne 13. novembra 2012 v zadevi Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑35/11), ki se nanaša na morebitno nezdružljivost davčnega obravnavanja dividend, ki so jih obvladujočim družbam s sedežem v Združenem kraljestvu izplačale odvisne družbe, ki niso imele sedeža v tej državi članici, s temeljnimi svoboščinami iz PDEU, zlasti s svobodo ustanavljanja iz člena 49 PDEU in prostim pretokom kapitala iz člena 63 PDEU.

               17

               Zadeve, ki jih je Supreme Court of the United Kingdom izbralo za vzorčne zadeve za namen tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, se nanašajo na zahtevke za povračilo neupravičeno plačane ACT, ki so jih vložili člani družbe skupine Aegis (v nadaljevanju: Aegis). Nanašajo se na zahtevek za povračilo plačil, plačanih več kot šest let preden je družba Aegis vložila tožbo.

               18

               Na podlagi zgoraj navedene sodbe Metallgesellschaft in drugi in sodbe High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, v zgoraj navedeni zadevi Deutsche Morgan Grenfell proti Inland Revenue Commissioners je skupina Aegis 8. septembra 2003 tožbo za vračilo vložila v obliki tožbe Kleinwort Benson, s katero je zahtevala zneske ACT, ki so bili neupravičeno plačani v obdobju med letoma 1973 in 1999.

               19

               V skladu s členom 32(1)(c) zakona iz leta 1980 je zastaralni rok, ki se uporablja za to tožbo, začel teči od odkritja pravne zmote, pri plačilu davka, v tem primeru na dan izreka zgoraj navedene sodbe Metallgesellschaft in drugi, in sicer 8. marca 2001.

               20

               Posledica člena 320 je bila izključitev uporabe daljšega zastaralnega roka, določenega v členu 32(1)(c) zakona iz leta 1980, za postopke, ki se nanašajo na izterjavo zneskov, plačanih v okviru pravne zmote, če se tožba nanaša na obdavčenje, ki je v pristojnosti Commissioners. Ta člen, sprejet 24. junija 2004, je začel retroaktivno veljati 8. septembra 2003, na dan, ki ustreza objavi predloga za sprejetje navedenega člena in vložitvi tožbe skupine Aegis.

               21

               Skupina Aegis je v pritožbi pred predložitvenim sodiščem v bistvu navajala, da je iz sodbe z dne 11. julija 2002 v zadevi Marks & Spencer (C-62/00, Recueil, str. I-6325) razvidno, da je člen 320 v nasprotju z načeli učinkovitosti, pravne varnosti in varstvom zaupanja v pravo, določenih v pravu Unije.

               22

               Skupina Aegis meni, da je kršitev teh načel v tem, da ji je retroaktivna izključitev uporabe zastaralnega roka tožbe Kleinwort Benson, brez predhodne objave, za tožbe, ki temeljijo na pravni zmoti v zvezi z obdavčenjem, ki je v pristojnosti Commissioners, in so bile vložene na podlagi člena 320, odvzela možnost vložiti tožbo, ki bi bila sicer vložena pravočasno, kar ji čezmerno otežuje ali celo onemogoča izvrševanje pravic, ki jih ima na podlagi prava Unije.

               23

               Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs v bistvu trdijo, da pravo Unije zahteva le obstoj učinkovitega pravnega sredstva za uveljavljanje pravic, ki izhajajo iz prava Unije. To zahtevo naj bi tožba Woolwich izpolnjevala. Če tako pravno sredstvo ostane na voljo, sploh ni pomembno, da je bil s členom 320 odpravljen daljši zastaralni rok drugega nacionalnega pravnega sredstva, da bi bil usklajen z zastaralnim rokom tožbe Woolwich.

               24

               Ker je Supreme Court of the United Kingdom dvomilo o združljivosti člena 320 s pravom Unije, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je v skladu z načeli učinkovitosti, pravne varnosti in zaupanja v pravo, če država članica – kadar lahko davčni zavezanec v skladu z zakonodajo države članice za zahtevek za vračilo davkov, pobranih v nasprotju s členoma 49 PDEU in 63 PDEU, izbira med dvema možnima podlagama za tožbo in za eno od njiju velja daljši zastaralni rok – sprejme zakonodajo, s katero daljši zastaralni rok skrajša brez predhodne objave in retroaktivno od dneva javne objave predloga nove zakonodaje?

                        2.

                        Ali na odgovor na prvo vprašanje vpliva to, da je bila takrat, ko je davčni zavezanec vložil tožbo na podlagi, za katero je veljal daljši zastaralni rok, veljavnost podlage za tožbo po nacionalnem pravu priznana šele (i) nedavno in (ii) s strani sodišča nižje stopnje in jo je najvišje sodišče pravnomočno potrdilo šele pozneje?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               25

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali so v položaju, v katerem imajo davčni zavezanci v skladu z nacionalnim pravom možnost izbire med dvema pravnima sredstvoma v zvezi s povračilom davka, pobranega v nasprotju s pravom Unije, pri čemer za eno od njiju velja daljši zastaralni rok, načela učinkovitosti, pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo nasprotujejo temu, da nacionalna zakonodaja brez predhodne objave in retroaktivno ta zastaralni rok skrajša.

               26

               V zvezi s tem Združeno kraljestvo meni, da pravo Unije ne zahteva, da dodatna pravna sredstva v zvezi s povračilom preveč pobranega davka iz nacionalnega prava, če so obravnavana ločeno, izpolnjujejo načelo učinkovitosti. Zlasti naj se načela, ki izhajajo iz zgoraj navedene sodbe Marks & Spencer, ne bi uporabljala v zadevi v glavni stvari. Izključitev uporabe zastaralnega roka iz tožbe Kleinwort Benson za tožbe zaradi pravne zmote v zvezi z obdavčenjem naj nikakor ne bi posegala v zastaralni rok, ki se uporablja za tožbo družbe Woolwich, ki naj bi sama po sebi izpolnjevala načelo učinkovitosti in ki naj bi jo lahko skupina Aegis nemoteno uporabila za izterjavo davkov, pobranih v nasprotju s pravom Unije.

               27

               Vlada Združenega kraljestva dodaja, da je postala možnost izterjave davkov, pobranih zaradi pravne zmote, resnična šele z zgoraj navedeno sodbo House of Lords z dne 25. oktobra 2006, to je za tem, ko je skupina Aegis vložila tožbo. V takem primeru naj razumno obveščene osebe ne bi mogle presoditi, da bodo z uporabo daljšega zastaralnega roka, ki je veljal za tožbo Kleinwort Benson, prejele povračilo preplačanih zneskov. Načeli pravne varnosti in zaupanja v pravo naj torej ne bi bili kršeni.

               28

               Komisija po drugi strani meni, da sta si zadeva v glavni stvari in zadeva, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Marks & Spencer, zelo podobni. Meni, da čeprav je tožba Woolwich sama po sebi učinkovito pravno sredstvo, to ne pomeni, da je mogoče tožbo Kleinwort Benson retroaktivno in brez predhodne objave odpraviti.

               29

               Komisija meni, da čeprav je bila uporaba tožbe Kleinwort Benson na področju obdavčenja v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari morda vprašljiva, je bilo razumno, da so davkoplačevalci menili, da se ta tožba v primeru pravne zmote uporablja na splošno in jo je zato mogoče uporabiti tudi na davčnem področju. Zato naj bi bil člen 320 v nasprotju z načelom učinkovitosti ter načeloma pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo. Za uskladitev s temi načeli bi se bilo treba dogovoriti za razumen rok med objavo predloga za sprejetje člena 320 in njegovim začetkom veljavnosti, in to na način, ki bi morebitnim vlagateljem zahtevka omogočal uveljavljenje njihovih pravic.

         Načelo učinkovitosti

               30

               Najprej je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso pravica pridobiti povračilo davkov, ki so bili v neki državi članici pobrani v nasprotju s pravom Unije, posledica in dopolnilo pravic, ki jih davčnim zavezancem zagotavljajo predpisi prava Unije, kot jih je razlagalo Sodišče. Država članica je torej načeloma dolžna vrniti davke, pobrane v nasprotju s pravom Unije (glej sodbo z dne 19. julija 2012 v zadevi Littlewoods Retail in drugi, C‑591/10, točka 24 in navedena sodna praksa).

               31

               Ob neobstoju ureditve Unije v zvezi s povračilom neupravičeno pobranih nacionalnih davkov mora nacionalno sodišče vsake države članice, v skladu z njihovo procesno avtonomijo, določiti pristojna sodišča in postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varstvo pravic, ki jih posameznikom daje pravo Unije. Države članice pa so odgovorne za to, da vsekakor zagotovijo učinkovito varstvo teh pravic (glej sodbo z dne 27. junija 2013 v zadevi Agrokonsulting-04, C‑93/12, točka 35 in navedena sodna praksa).

               32

               Postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varstvo pravic, ki jih posameznikom daje pravo Unije, tako ne smejo biti manj ugodna od postopkovnih pravil za podobna pravna sredstva notranjega prava (načelo enakovrednosti) in ne smejo praktično onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej zlasti sodbo z dne 18. marca 2010 v združenih zadevah Alassini in drugi, od C-317/08 do C-320/08, ZOdl., str. I-2213, točka 48 in navedena sodna praksa, in zgoraj navedeno sodbo Agrokonsulting-04, točka 36).

               33

               V zvezi z zadnjenavedenim načelom je Sodišče presodilo, da je določitev razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih sredstev zaradi pravne varnosti davčnega zavezanca in zadevne uprave združljiva s pravom Unije. Taki roki namreč dejansko ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki izhajajo iz prava Unije. Vendar mora biti zastaralni rok določen vnaprej, da bi bil izpolnjen namen zagotavljanja pravne varnosti (zgoraj navedena sodba Marks & Spencer, točki 35 in 39 in navedena sodna praksa).

               34

               Sodišče je v zvezi s povračilom neupravičeno pobranih nacionalnih davkov že presodilo, da se nacionalni prekluzivni rok treh let, ki teče od datuma izpodbijanega plačila, zdi razumen (glej sodbi z dne 17. novembra 1998 v zadevi Aprile, C-228/96, Recueil, str. I-7141, točka 19, in z dne 24. septembra 2002 v zadevi Grundig Italiana, C-255/00, Recueil, str. I-8003, točka 34). Tako se zdi zastaralni rok šest let, kakor ta, ki se uporablja v tožbi Woolwich, ki teče od datuma neupravičeno plačanih davkov, sam po sebi razumen.

               35

               Načelo učinkovitosti tudi ne prepoveduje absolutno retroaktivne uporabe novega krajšega roka za vložitev tožbe in kjer je primerno roka, ki bi davčne zavezance bolj omejeval kot rok, ki je veljal prej, če se taka uporaba nanaša na tožbe za povračilo nacionalnih davkov, pobranih v nasprotju s pravom Unije, ki ob začetku veljave novega roka še niso bile vložene, ampak se nanašajo na zneske, plačane, ko je veljal prejšnji rok (zgoraj navedena sodba Grundig Italiana, točka 35).

               36

               Ker namreč pravila za povračilo neupravičeno pobranih davkov spadajo pod nacionalno pravo, spada k njemu tudi vprašanje možnosti retroaktivne uporabe takih pravil, tako da ta morebitna retroaktivna uporaba ne posega v spoštovanje načela učinkovitosti (zgoraj navedena sodba Grundig Italiana, točka 36).

               37

               Sodišče pa je v točki 38 zgoraj navedene sodbe Marks & Spencer že presodilo, da čeprav načelo učinkovitosti ne nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja skrajša rok, v katerem je mogoče vložiti zahtevek za povračilo zneskov, plačanih v nasprotju s pravom Unije, pa je pogoj, ne le da je na novo določeni rok razumen, ampak tudi, da ta nova zakonodaja vsebuje prehodno ureditev, ki posameznikom omogoča dovolj dolg rok, po njenem sprejetju, za vložitev zahtevkov za povračilo, ki so jih imeli pravico vložiti na podlagi prejšnje zakonodaje. Taka prehodna ureditev je nujna, ker bi bila posledica takojšnje uporabe krajšega zastaralnega roka od tistega, ki je za take zahtevke veljal prej, da bi se nekaterim posameznikom retroaktivno odvzela pravica do povračila ali bi jim ostal le prekratek rok za njeno uveljavljanje.

               38

               Iz tega sledi, da načelo učinkovitosti nasprotuje nacionalni zakonodaji, s katero se retroaktivno in brez prehodne ureditve skrajša rok, v katerem je mogoče vložiti zahtevek za povračilo zneskov, plačanih v nasprotju s pravom Unije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 47).

               39

               Dejstvo, da je imel v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Marks & Spencer, davčni zavezanec na voljo le eno pravno sredstvo, medtem ko ima davčni zavezanec v zadevi v glavni stvari na voljo dve, v okoliščinah, kot so te pred predložitvenim sodiščem, ne bi pripeljalo do drugačnega rezultata.

               40

               V tem primeru je treba preučiti pravice, ki jih imajo davčni zavezanci v skladu z njihovim nacionalnim pravom pred sprejetjem zadevne zakonske spremembe, in posledice take spremembe na obstoj pravice do povračila, ki jo imajo na podlagi prava Unije.

               41

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da so imeli davčni zavezanci do sprejetja člena 320 možnost pravna sredstva ki so temeljila na pravni zmoti, zaradi povračila neupravičeno plačanih davkov vložiti v obliki tožbe Kleinwort Benson v šestih letih od odkritja napake pri plačilu navedenega davka. Posledica sprejetja navedenega člena je bila, da jim je bila ta možnost odvzeta retroaktivno in brez prehodne ureditve, saj ta člen določa, da se daljši rok za vložitev tožbe v primeru pravne zmote ne uporablja glede pravne zmote v zvezi z obdavčenjem, za katero so pristojni Commissioners. Njihov predlog za povračilo neupravičeno plačanega zneska se torej ne more več nanašati na obdobje med letoma 1997 in 1999.

               42

               Vendar, čeprav načelo učinkovitosti ne nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja skrajša rok, v katerem je mogoče zahtevati povračilo neupravičeno plačanega zneska, in se zdi zastaralni rok šest let, ki začne teči od datuma plačila neupravičeno plačanih davkov, tako kot je razvidno iz točke 34 te sodbe, sam po sebi razumen, mora biti v novi zakonodaji v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 37 te sodbe, določena prehodna ureditev, ki davčnim zavezancem po njenem sprejetju omogoča dovolj dolg rok za vložitev zahtevkov, ki so jih bili upravičeni vložiti na podlagi prejšnje zakonodaje.

               43

               Nacionalna zakonodaja, kot je ta v zadevi v glavni stvari, s katero je obdobje šestih let od odkritja napake pri plačilu neupravičeno plačanega davka, v katerem je mogoče vložiti pravna sredstva, da bi se zahtevalo povračilo neupravičeno plačanih zneskov, skrajšano na šest let od dne njegovega plačila, z določitvijo, da tak učinek velja takoj za vse zahtevke, vložene po datumu sprejetja te zakonodaje, ter zahtevke, vložene med zadnjenavedenim datumom in prejšnjim datumom, ki v tem primeru ustreza datumu, ko je bil objavljen predlog za sprejetje te zakonodaje in ki je datum začetka veljavnosti navedene zakonodaje, ne izpolnjuje zahteve po prehodni ureditvi. Taka zakonodaja dejansko onemogoča izvrševanje pravice do povračila neupravičeno plačanih davkov, ki so jo imeli davčni zavezanci prej. Iz tega sledi, da je treba nacionalno zakonodajo, kot je ta v zadevi v glavni stvari, šteti za nezdružljivo z načelom učinkovitosti.

         Načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo

               44

               Spomniti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo pravne varnosti, katerega posledica je varstvo legitimnih pričakovanj, pomeni, da mora biti zakonodaja, ki ima negativne posledice za posameznike, jasna in natančna ter da mora biti njena uporaba predvidljiva za osebe, na katere se nanaša (glej zlasti sodbo z dne 7. junija 2005 v zadevi VEMW in drugi, C-17/03, ZOdl., str. I-4983, točka 80). Kot je bilo opozorjeno v točki 33 te sodbe je treba zastaralni rok določiti vnaprej, da bi izpolnil namen zagotavljanja pravne varnosti.

               45

               Sodišče je presodilo tudi, da načelo varstva zaupanja v pravo nasprotuje temu, da sprememba nacionalne zakonodaje davčnemu zavezancu retroaktivno odvzame pravico, ki jo je imel pred navedeno spremembo, do pridobitve povračila davkov, pobranih v nasprotju s pravom Unije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 46).

               46

               Kot je razvidno iz točke 41 te sodbe, so imeli v tem primeru davčni zavezanci pred sprejetjem člena 320 pravico, da z namenom zahtevati povračilo neupravičeno plačanih davkov pri nacionalnih sodiščih vložijo tožbo Kleinwort Benson, in so lahko pričakovali, da bodo vprašanje, ali so njihove tožbe utemeljene, ta sodišča obravnavala.

               47

               S sprejetjem člena 320 pa jim je bila ta pravica retroaktivno in brez prehodne ureditve odvzeta. S to zakonodajo je bila tako uvedena sprememba, ki je negativno vplivala na njihov položaj, ne da bi se lahko pripravili na to.

               48

               Iz tega je mogoče sklepati, da sta s tako zakonsko spremembo kršeni načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo.

               49

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da v položaju, v katerem imajo davčni zavezanci v skladu z nacionalnim pravom izbiro med dvema mogočima pravnima sredstvoma v zvezi s povračilom davka, pobranega v nasprotju s pravom Unije, pri čemer za eno od njiju velja daljši zastaralni rok, načela učinkovitosti, pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo nasprotujejo temu, da se z nacionalno zakonodajo retroaktivno in brez predhodne objave ta zastaralni rok skrajša.

         Drugo vprašanje za predhodno odločanje

               50

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali okoliščina, da je sodišče nižje stopnje v času, ko je davčni zavezanec vložil tožbo, šele nedavno priznalo uporabo pravnega sredstva, za katero velja daljši zastaralni rok, najvišje sodišče pa jo je pravnomočno potrdilo šele pozneje, kakor koli vpliva na odgovor na prvo vprašanje.

               51

               Navesti je treba, da take okoliščine niso upoštevne. Pomembno je, da imajo, kot je navedlo predložitveno sodišče, v času dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari davčni zavezanci v skladu z nacionalnim pravom pravico vložiti tožbo za povračilo neupravičeno plačanih zneskov, ki temelji na takem pravnem sredstvu.

               52

               Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da okoliščina, da je sodišče nižje stopnje v času, ko je davčni zavezanec vložil tožbo, šele nedavno priznalo možnost uporabiti pravno sredstvo, za katero velja daljši zastaralni rok, najvišje sodišče pa jo je pravnomočno potrdilo šele pozneje, nikakor ne vpliva na odgovor na prvo vprašanje.

         Stroški

               53

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški predložitve stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           V položaju, v katerem imajo davčni zavezanci v skladu z nacionalnim pravom izbiro med dvema mogočima pravnima sredstvoma v zvezi s povračilom davka, pobranega v nasprotju s pravom Unije, pri čemer za eno od njiju velja daljši zastaralni rok, načela učinkovitosti, pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo nasprotujejo temu, da se z nacionalno zakonodajo retroaktivno in brez predhodne objave ta zastaralni rok skrajša.

                           2.

                           Okoliščina, da je sodišče nižje stopnje v času, ko je davčni zavezanec vložil tožbo, šele nedavno priznalo možnost uporabiti pravno sredstvo, za katero velja daljši zastaralni rok, najvišje sodišče pa jo je pravnomočno potrdilo šele pozneje, nikakor ne vpliva na odgovor na prvo vprašanje.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 27. junija 1996. # P. H. Asscher proti Staatssecretaris van Financiën. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Zadeva C-107/94.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 21. novembra 2000. # Manuel Tomás Carrasco Benítez proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Zaposlovanje. # Zadeva T-214/99.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. septembra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Prost pretok blaga - Člen 28 ES - Količinske omejitve - Ukrepi z enakim učinkom - Trženje zamrznjenih pekarskih izdelkov. # Zadeva C-82/05.

text:
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. septembra 2006 – Komisija proti Grčiji
      (Zadeva C-82/05)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Prosti pretok blaga – Člen 28 ES – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Trženje zamrznjenih pekarskih izdelkov“
      Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom (člen 28 ES) (Glej točke od 19 do 26.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 28 ES – Nacionalna zakonodaja, ki šteje postopek „bake-off“ (odmrzovanje in
                  pogrevanje vnaprej pečenega in zamrznjenega kruha) za postopek priprave kruha in pridržuje pravico prodajati kruh, pripravljen
                  po tej metodi, pekarnam.

            Izrek

                  1)

                  	Helenska republika s tem, da enači postopek končnega pečenja ali pogrevanja izdelkov „bake off“ s celotnim postopkom priprave
                     kruha, in s tem, da zahteva, da mora ta postopek izpolnjevati pogoje iz nacionalne zakonodaje, ki se nanaša na pekarstvo,
                     ni izpolnila obveznosti, ki so ji naložene na podlagi člena 28 ES.

                  2)

                  	Helenski republiki se naloži plačilo stroškov postopka.


Sodba Sodišča z dne 23. oktobra 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-159/94.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. septembra 2002. # Grundig Italiana SpA proti Ministero delle Finanze. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Trento - Italija. # Povračilo neupravičeno plačanih zneskov. # Zadeva C-255/00.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 3. aprila 2014.#Cascina Tre Pini Ss proti Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43/EGS – Območja, pomembna za Skupnost – Revizija statusa takega območja ob pojavu onesnaženja ali poslabšanja stanja okolja – Nacionalna zakonodaja, ki ne določa možnosti za zadevne osebe, da zahtevajo tako revizijo – Priznavanje diskrecijske pravice pristojnim nacionalnim organom za začetek postopka za revizijo navedenega statusa po uradni dolžnosti.#Zadeva C‑301/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 3. aprila 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Okolje — Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst — Direktiva 92/43/EGS — Območja, pomembna za Skupnost — Revizija statusa takega območja ob pojavu onesnaženja ali poslabšanja stanja okolja — Nacionalna zakonodaja, ki ne določa možnosti za zadevne osebe, da zahtevajo tako revizijo — Priznavanje diskrecijske pravice pristojnim nacionalnim organom za začetek postopka za revizijo navedenega statusa po uradni dolžnosti“
      V zadevi C‑301/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Consiglio di Stato (Italija) z odločbo z dne 29. maja 2012, ki je prispela na Sodišče 20. junija 2012, v postopku

         Cascina Tre Pini Ss

      proti

         Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare,

         Regione Lombardia,

         Presidenza del Consiglio dei Ministri,

         Consorzio Parco Lombardo della Valle del Ticino,

         Comune di Somma Lombardo,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis (poročevalec), J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. maja 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Cascina Tre Pini Ss E. Cicigoi, odvetnica,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z A. De Stefanom, avvocato dello Stato,

               —

               za češko vlado M. Smolek in D. Hadroušek, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo F. Moro in L. Banciella, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 20. junija 2013,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 9 in 11 Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102), kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju: Direktiva 92/43).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Cascina Tre Pini Ss (v nadaljevanju: Cascina), družbo italijanskega prava, na eni strani ter Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare (ministrstvo za okolje ter varstvo ozemlja in morja, v nadaljevanju: Ministero), Regione Lombardia (dežela Lombardija), Presidenza del Consiglio dei Ministri (predsedstvo sveta ministrov), Consorzio Parco Lombardo della Valle del Ticino (združenje lombardijskega parka doline Ticino) in Comune di Somma Lombardo (občina Somma Lombardo) na drugi strani, in sicer glede postopka revizije statusa območja, pomembnega za Skupnost (v nadaljevanju: OPS), v zvezi z območjem, ki zajema ozemlje, katerega lastnica je družba Cascina.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 2 Direktive 92/43, ki opredeljuje cilje te direktive, določa:
               „1.   Cilj te direktive je prispevati k zagotavljanju biotske raznovrstnosti z ohranjanjem naravnih habitatov in prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst na evropskem ozemlju držav članic, za katerega se uporablja Pogodba [ES].
               2.   Ukrepi, sprejeti na podlagi te direktive, so namenjeni vzdrževanju ali obnovitvi ugodnega stanja ohranjenosti naravnih habitatov in prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst v interesu Skupnosti.
               3.   Ukrepi, sprejeti na podlagi te direktive, upoštevajo gospodarske, družbene in kulturne potrebe ter regionalne in lokalne značilnosti.“

               4

               Člen 3 te direktive o vzpostavitvi omrežja Natura 2000 določa:
               „1.   Vzpostavi se usklajeno evropsko ekološko omrežje posebnih ohranitvenih območij [(v nadaljevanju: POO)], imenovano Natura 2000. To omrežje sestavljajo območja z naravnimi habitatnimi tipi iz Priloge I k Direktivi in habitati vrst iz Priloge II k Direktivi in omogoča, da se vzdržuje ali, če je to primerno, obnovi ugodno stanje ohranjenosti zadevnih naravnih habitatnih tipov in habitatov teh vrst na njihovem naravnem območju razširjenosti.
               Omrežje Natura 2000 vključuje posebna območja varstva, ki so jih države članice določile na podlagi Direktive 79/409/EGS [Sveta z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 98)].
               2.   Vsaka država članica prispeva k vzpostavitvi Nature 2000 sorazmerno glede na zastopanost naravnih habitatnih tipov in habitatov vrst iz odstavka 1 na njenem ozemlju. Zato vsaka država članica skladno s členom 4 določi [POO] pri čemer upošteva cilje iz odstavka 1.
               3.   Če države članice menijo, da je to potrebno, si skladno s členom 10 prizadevajo izboljšati ekološko usklajenost Nature 2000 z vzdrževanjem, in če je primerno, z razvijanjem značilnosti krajine, ki so zelo pomembne za prosto živeče živalske in rastlinske vrste.“

               5

               Člen 4 Direktive 92/43 podrobneje določa postopek priprave seznama OPS tako:
               „1.   Na podlagi meril iz Priloge III (faza 1) in ustreznih znanstvenih informacij vsaka država članica predlaga seznam območij in označi, kateri naravni habitatni tipi iz Priloge I in domorodne vrste iz Priloge II so prisotni na teh območjih. […] Če je to primerno, države članice predlagajo, glede na izide spremljanja iz člena 11, prilagoditev seznama.
               Seznam se pošlje Komisiji v treh letih od notifikacije te direktive skupaj z informacijami o vsakem območju. […]
               2.   Na podlagi meril iz Priloge III (faza 2) ter v okviru vsake od sedmih biogeografskih regij iz člena 1(c)(iii) in celotnega ozemlja iz člena 2(1) Komisija izdela iz seznamov držav članic v soglasju z vsako državo članico osnutek seznama [OPS], v katerem so označena območja z enim ali več prednostnimi naravnimi habitatnimi tipi ali prednostnimi vrstami.
               […]
               Seznam območij, ki so bila izbrana za [OPS], na katerem so označena območja z enim ali več prednostnimi naravnimi habitatnimi tipi ali prednostnimi vrstami, sprejme Komisija skladno s postopkom iz člena 21.
               3.   Seznam iz odstavka 2 se izdela v šestih letih od notifikacije te direktive.
               4.   Ko je [OPS] sprejeto skladno s postopkom iz odstavka 2, zadevna država članica čim prej in najkasneje v šestih letih določi to območje za [POO] in določi prednostne naloge glede na pomembnost območij za ohranjanje ali obnovitev ugodnega stanja ohranjenosti naravnega habitatnega tipa iz Priloge I ali vrste iz Priloge II ter za usklajenost Nature 2000 in glede na nevarnost, da bi se ta območja razvrednotila ali uničila.
               5.   Takoj, ko je območje uvrščeno na seznam iz tretjega pododstavka odstavka 2, zanj velja člen 6(2), (3) in (4).“

               6

               Člen 6 navedene direktive, ki se uporablja za POO, v odstavkih od 2 do 4 določa:
               „2.   Države članice storijo vse potrebno, da na [POO] preprečijo slabšanje stanja naravnih habitatov in habitatov vrst ter vznemirjanje vrst, za katere so bila območja določena, kolikor bi tako vznemirjanje lahko pomembno vplivalo na cilje te direktive.
               3.   Pri vsakem načrtu ali projektu, ki ni neposredno povezan z upravljanjem območja ali zanj potreben, pa bi sam ali v povezavi z drugimi načrti ali projekti lahko pomembno vplival na območje, je treba opraviti ustrezno presojo njegovih posledic glede na cilje ohranjanja tega območja. Glede na ugotovitve presoje posledic za območje in ob upoštevanju določb odstavka 4 pristojni nacionalni organi soglašajo z načrtom ali projektom šele potem, ko se prepričajo, da ne bo škodoval celovitosti zadevnega območja, in, če je primerno, ko pridobijo mnenje javnosti.
               4.   Če je treba kljub negativni presoji posledic za območje izvesti načrt ali projekt iz nujnih razlogov prevladujočega javnega interesa, vključno tistih socialne ali gospodarske narave, in ni drugih ustreznih rešitev, država članica izvede vse izravnalne ukrepe, potrebne za zagotovitev varstva celovite usklajenosti Nature 2000. O sprejetih izravnalnih ukrepih obvesti Komisijo.
               […]“

               7

               Člen 9 te direktive določa:
               „Komisija skladno s postopkom iz člena 21 v rednih časovnih presledkih pregleduje prispevek Nature 2000 k uresničevanju ciljev iz členov 2 in 3. S tem v zvezi se lahko preuči možnost, da se [POO] ukine, če to opravičujejo naravne spremembe, opažene med spremljanjem stanja, predvidenim v členu 11.“

               8

               Člen 11 Direktive 92/43 določa:
               „Države članice spremljajo stanje ohranjenosti naravnih habitatov in vrst iz člena 2, pri čemer posebej upoštevajo prednostne naravne habitatne tipe in prednostne vrste.“

         Italijansko pravo

               9

               Člen 1 uredbe predsednika republike št. 357 o izvajanju Direktive 92/43/EGS o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (decreto del Presidente della Repubblica n. 357 – Regolamento recante attuazione della direttiva 92/43/CEE relativa alla conservazione degli habitat naturali e seminaturali, nonché della flora e della fauna selvatiche) z dne 8. septembra 1997 (redni dodatek h GURI št. 248 z dne 23. oktobra 1997) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: DPR št. 357/97), opredeljuje področje uporabe DPR št. 357/97 tako:
               „1.   Ta uredba ureja postopek sprejetja ukrepov iz Direktive [92/43] o ohranjanju naravnih in polnaravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst za ohranjanje biotske raznovrstnosti z ohranjanjem naravnih habitatov iz priloge A ter prostoživečih rastlinskih in živalskih vrst, navedenih v prilogah B, D in E te uredbe.
               2.   Postopki, ki jih ureja ta uredba, so namenjeni vzdrževanju ali obnovitvi ugodnega stanja ohranjenosti naravnih habitatov in prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst v interesu Skupnosti.
               3.   Postopki, ki jih ureja ta uredba, upoštevajo gospodarske, družbene in kulturne potrebe ter regionalne in lokalne značilnosti.
               […]“

               10

               Člen 3 DPR št. 357/97 določa:
               „1.   Dežele in avtonomni pokrajini Trento in Bolzano izdelajo seznam območij z naravnimi habitatnimi tipi iz priloge A in habitati vrst iz priloge B; ta seznam posredujejo ministrstvu za okolje in varstvo ozemlja, da ta Komisiji posreduje […] seznam predlaganih [OPS] […] za vzpostavitev usklajenega evropskega ekološkega omrežja [POO], imenovanega ‚Natura 2000‘.
               2.   Ministrstvo za okolje in varstvo ozemlja v soglasju s posamezno zadevno deželo z uredbo določi območja iz odstavka 1, in sicer [POO], najkasneje v šestih letih po tem, ko Komisija sestavi seznam območij.
               […]
               4a.   Da se zagotovi funkcionalno izvajanje Direktive [92/43] in posodobitev podatkov, tudi v zvezi s prilagajanjem prilog iz člena 19 navedene direktive, dežele in avtonomni pokrajini Trento in Bolzano na podlagi spremljanja iz člena 7 v rednih časovnih presledkih pregledujejo primernost območij za doseganje ciljev direktive; na podlagi pregledov lahko ministrstvu za okolje in varstvo ozemlja predlagajo posodobitev seznama teh območij, njihovih meja in vsebine ustreznih opisnih listov. Ministrstvo za okolje in varstvo ozemlja posreduje tak predlog […] [K]omisiji v pregled iz člena 9 navedene direktive.“

               11

               Člen 7 DPR št. 357/97, ki se nanaša na postopek spremljanja, določa:
               „1.   Ministrstvo za okolje in varstvo ozemlja po posvetovanju z ministrstvom za kmetijsko in gozdno politiko ter nacionalnim institutom za prostoživeče živali v okviru njunih pristojnosti ter s stalnim odborom za odnose med državo, deželami in avtonomnima pokrajinama Trento in Bolzano z uredbo opredeli smernice za spremljanje, vzorčenje in odstopanja v zvezi z živalskimi in rastlinskimi vrstami, ki so zaščitene na podlagi te uredbe.
               2.   Dežele in avtonomni pokrajini Trento in Bolzano na podlagi smernic iz prejšnjega odstavka sprejmejo ukrepe za zagotovitev varstva in spremljanja stanja ohranjenosti vrst in habitatov, pomembnih za skupnost, zlasti tistih, ki se štejejo za prednostne, o čemer obvestijo ministrstvi iz odstavka 1.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Družba Cascina je lastnica zemljišča, ki je del območja „Brughiera del Dosso“ in ki leži na ozemlju Comune di Somma Lombardo, nedaleč od milanskega letališča Malpensa v Lombardiji. Leta 2002 je bilo to območje zajeto v naravni park doline Ticino, ki je bil ustanovljen z zakonom Regione Lombardia.

               13

               S sklepom Giunta regionale (deželni izvršilni organ), ki ga je 8. avgusta 2003 sprejela Regione Lombardia, je bilo navedeno območje uvrščeno na seznam območij, predlaganih za OPS, v skladu s členom 3 DPR št. 357/97. To območje je bilo pozneje uvrščeno na seznam OPS z Odločbo Komisije 2004/798/ES z dne 7. decembra 2004 o sprejetju, v skladu z Direktivo Sveta 92/43/EGS, seznama območij, pomembnih za Skupnost, za celinsko biogeografsko regijo (UL L 382, str. 1). Območje Brughiera del Dosso je bilo določeno za OPS tudi z uredbo ministrstva z dne 25. marca 2005.

               14

               Medtem se je letališče Malpensa povečalo, kar je bilo predvideno v ureditvenem načrtu območja Malpensa, ki je bil odobren z zakonom Regione Lombardia iz leta 1999. Po mnenju družbe Cascina navedeni načrt predvideva, da so območja, ki spadajo na ozemlje občine Comune di Somma Lombardo, namenjena trgovinskim in industrijskim stavbam. Družba Cascina trdi, da je vse večja rast letalskega prometa na tem letališču povzročila postopno slabšanje stanja okolja na območju Brughiera del Dosso.

               15

               Ker je družba Cascina menila, da je bilo ekološko stanje območja Brughiera del Dosso ogroženo, je leta 2005 zahtevala, naj Consorzio Parco Lombardo della Valle del Ticino kot subjekt, ki upravlja to območje, sprejme potrebne ukrepe, da se prepreči slabšanje stanja okolja navedenega območja.

               16

               Ker ni prejela odgovora, je družba Cascina leta 2006 na Ministero naslovila predlog – opomin v smislu člena 9 Direktive 92/43 in člena 3(4a) DPR št. 357/97, s katerim je zahtevala, naj ministrstvo odredi ponovno določitev ali izključitev tega območja s seznama OPS, ker naj po njenem mnenju ne bi bili več izpolnjeni pravni in stvarni pogoji iz veljavne zakonodaje, zlasti ne merila izbire območij, ki se lahko določijo za OPS, ki so določena v Prilogi III k tej direktivi. Interes družbe Cascina za ponovno določitev ali izključitev naj bi izhajal iz tega, da so na lastninsko pravico v zvezi z njenim zemljiščem, ki je del območja Brughiera del Dosso, vplivali zavezujoči predpisi, ki urejajo OPS in ki veljajo za vsakršno spremembo površin. Ta zahteva naj bi preprečevala spremembo namembnosti zemljišč, medtem ko so te spremembe določene v prostorskem načrtu za območje Malpense.

               17

               Ministero se je z odločbo z dne 2. maja 2006 izreklo za nepristojno in je družbo Cascina napotilo na Regione Lombardia, pri čemer je navedlo, da člen 3 DPR št. 357/97 določa, da morajo dežele določiti zadevna območja in mu posredovati seznam teh območij. Družba Cascina je nato zahtevo predložila Regione Lombardia, ki jo je zavrnila z odločbo z dne 26. julija 2006 z obrazložitvijo, da se bo ta zahteva „lahko obravnavala šele, ko bo [Ministero] deželam naročilo začetek postopka iz člena 3(4a) [DPR št. 357/97]“.

               18

               Ker je uprava zavrnila odločanje o tej zahtevi, je družba Cascina na prvi stopnji na Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (deželno upravno sodišče za Lombardijo) proti tema odločbama vložila tožbo, v kateri je navajala neukrepanje Ministero in Regione Lombardia. S to tožbo je poleg tega zahtevala povrnitev škode.

               19

               To sodišče je s sodbo z dne 15. decembra 2009 navedeno tožbo v celoti zavrnilo. Navedeno sodišče je v tej sodbi ugotovilo, da je s členom 3(4a) DPR št. 357/97 deželam priznana pravica do pobude in predloga za določitev OPS, zato v tem primeru Ministero ni mogoče očitati neukrepanja. Poleg tega isto sodišče odločbe Regione Lombardia ni razlagalo kot neukrepanje, temveč kot izraz namena ohranitve območja Brughiera del Dosso na seznamu OPS kljub onesnaženju, tako da zahteva po ugotovitvi nezakonitega neukrepanja v zvezi s to deželo niti ne bi mogla uspeti.

               20

               Družba Cascina je nato zoper navedeno sodbo vložila pritožbo pri Consiglio di Stato. Izpodbija zlasti v tej sodbi vsebovano razlago člena 3(4a) DPR št. 357/97 in trdi, da ta določba, če se razlaga v skladu z Direktivo 92/43, vodi do ugotovitve, da pravice do pobude za revizijo seznama OPS nimajo le dežele, temveč tudi zadevna država, kar pomeni, da je zavrnitev Ministero, da odloča o zahtevi, vloženi leta 2006, nezakonita.

               21

               Consiglio di Stato, ki je bilo pozvano, naj preizkusi utemeljenost teh trditev zaradi rešitve spora, se med drugim sprašuje, ali določbe te direktive zadevni državi tako kot deželam dajejo pravico do pobude za revizijo tega seznama, ki bi jo navedena država morda lahko uresničevala namesto dežel. To sodišče poleg tega želi izvedeti, ali se ta pravica lahko izvaja ne zgolj na pobudo pristojnega upravnega organa, temveč tudi na zahtevo posameznika, lastnika zemljišča, ki je zajeto v območje, ki je vključeno na navedeni seznam, in ali morajo države članice ukrepati v smislu revizije ali celo izključitve tega območja s seznama, če opazijo spremembo glede na prvotno stanje navedenega območja. Navedeno sodišče poleg tega dvomi o razlagi določb navedene direktive, ki so upoštevne v zvezi s tem.

               22

               V teh okoliščinah je Consiglio di Stato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali nacionalna določba (člen 3(4a) DPR št. 357/97), ki določa, da dežele in avtonomne pokrajine po uradni dolžnosti predlagajo revizijo OPS, vendar pa ne določa, da morajo taki upravni organi ukrepati v primeru, da zasebni lastniki OPS obrazloženo zahtevajo izvajanje tega pooblastila, vsaj takrat, ko zasebniki ugotovijo poslabšanje stanja okolja na takem območju, nasprotuje pravilni uporabi členov 9 in [11] Direktive [92/43]?

                        2.

                        Ali nacionalna določba (člen 3(4a) DPR št. 357/97), ki določa, da dežele in avtonomne pokrajine po pregledu, ki se opravlja v rednih časovnih presledkih, po uradni dolžnosti predlagajo revizijo OPS, vendar pa ne določa rednih časovnih presledkov pregledov (npr. vsaki dve ali vsake tri leta itd.) niti tega, da je treba o pregledih, ki jih morajo opraviti dežele in avtonomne pokrajine v rednih časovnih presledkih, obvestiti javnost, da se zainteresiranim strankam omogoči predložitev pripomb ali predlogov, nasprotuje pravilni uporabi členov 9 in [11] Direktive [92/43]?

                        3.

                        Ali nacionalna določba (člen 3(4a) DPR št. 357/97), ki določa, da revizija OPS poteka na pobudo dežel in avtonomnih pokrajin, vendar pa ne določa, da ima pravico do pobude tudi država, ki bi nastopila vsaj v primeru neukrepanja dežel in avtonomnih pokrajin, nasprotuje pravilni uporabi členov 9 in [11] Direktive [92/43]?

                        4.

                        Ali nacionalna določba (člen 3(4a) DPR št. 357/97), ki določa, da dežele in avtonomne pokrajine po uradni dolžnosti predlagajo revizijo OPS popolnoma po lastni presoji in neobvezno, tudi če se uradno ugotovi pojav onesnaženja ali poslabšanja stanja okolja, nasprotuje pravilni uporabi členov 9 in [11] Direktive [92/43]?

                        5.

                        […] Ali je treba šteti, da se mora postopek iz člena 9 [Direktive 92/43], ki ga je nacionalni zakonodajalec uredil s členom 3(4a) DPR št. 357/97, končati z upravnim aktom, ali pa je njegov rezultat neobvezen, [če je treba] ‚postopek, ki se mora končati z upravnim aktom‘, razumeti kot postopek, ki v primerih, ‚ko obstajajo določene predpostavke, poteka tako, da Ministro dell’Ambiente e della tutela del territorio (minister za okolje in varstvo ozemlja) pošlje deželni predlog […] [K]omisiji‘, hkrati pa ni določeno, ali se ta postopek začne samo po uradni dolžnosti ali tudi na pobudo stranke?

                        6.

                        […] Ali ureditev [Unije], zlasti Direktiva [92/43], nasprotuje zakonodaji države članice, ki na podlagi obvestila fizične osebe o poslabšanju stanja na območju določa začetek postopka ukinitve območja namesto sprejetja dodatnih ukrepov za spremljanje in varstvo?

                        7.

                        Ali ureditev [Unije], zlasti Direktiva [92/43], nasprotuje zakonodaji države članice, ki zaradi varstva izključno zasebnih ekonomskih interesov določa začetek postopka ukinitve območja, zajetega v omrežje Natura 2000?

                        8.

                        Ali ureditev [Unije], zlasti Direktiva [92/43], nasprotuje zakonodaji države članice, ki v primeru infrastrukturnih projektov v splošnem, družbenem in ekonomskem interesu, ki jih priznava tudi […] [U]nija in ki lahko povzročijo slabšanje stanja naravnega habitata, ki je priznan v smislu Direktive, predvideva začetek postopka za ukinitev območja namesto sprejetja izravnalnih ukrepov za zagotovitev globalne skladnosti omrežja Natura 2000?

                        9.

                        Ali ureditev [Unije], zlasti Direktiva [92/43], nasprotuje zakonodaji države članice, ki na področju naravnih habitatov upošteva ekonomske interese posameznih lastnikov in jim omogoča, da nacionalnemu sodišču predlagajo sprejetje ukrepa, ki določa ponovno določitev območja?

                        10.

                        Ali ureditev [Unije], zlasti Direktiva [92/43], nasprotuje zakonodaji države članice, ki predvideva ukinitev območja, če nastopi poslabšanje, ki ga je povzročil človek in ni naravno?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo, četrto in peto vprašanje

               23

               S prvim, četrtim in petim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člene 4(1), 9 in 11 Direktive 92/43 razlagati tako, da so pristojni organi držav članic Komisiji dolžni predlagati ukinitev območja, uvrščenega na seznam OPS, če so ti organi prejeli zahtevo lastnika zemljišča, vključenega v to območje, ki se sklicuje na poslabšanje stanja okolja na tem območju.

               24

               Najprej je treba spomniti na postopek, ki je v navedeni direktivi določen za uvrstitev območja na ta seznam, nato pa preveriti, ali ta direktiva določa ukinitev območja, vpisanega na seznam OPS. Tako na podlagi člena 4(1) in (2) te direktive Komisija o tej uvrstitvi odloča na predlog zadevne države članice. V zvezi s tem člen 4(1) Direktive 92/43 določa, da če je to primerno, države članice predlagajo – glede na izide spremljanja stanja ohranjenosti zadevnih vrst in naravnih habitatov iz člena 11 – prilagoditev seznama. Člen 4(4) navedene direktive državam članicam nalaga obveznost določitve vseh območij s seznama OPS za POO.

               25

               Čeprav je res, da nobena določba te direktive izrecno ne določa ukinitve območja, vpisanega na seznam OPS, pa je vseeno treba ugotoviti, da člen 9 Direktive 92/43 Komisiji omogoča, da preuči možnost ukinitve POO, če to upravičujejo naravne spremembe, opažene med spremljanjem stanja, ki ga države članice zagotavljajo v skladu s členom 11 te direktive. Toda taka ukinitev nujno pomeni ukinitev OPS, ker morajo države članice v skladu s členom 4(4) navedene direktive vsa OPS določiti za POO.

               26

               Iz tega izhaja, da prilagoditev seznama OPS, ki jo države članice predlagajo Komisiji v skladu s členom 4(1) te direktive, lahko zajema ukinitev območja, vpisanega na seznam OPS, ki ga je – če ni določeno drugače – treba opraviti po enakem postopku, kot je postopek vpisa območja na navedeni seznam.

               27

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav iz predpisov, ki se nanašajo na postopek opredelitve območij, ki se lahko določijo za POO, iz člena 4(1) Direktive 92/43 izhaja, da imajo države članice pri predlogih območij določeno polje proste presoje, vendar morajo pri tem upoštevati merila, določena v tej direktivi (glej zlasti sodbo Komisija/Irska, C‑67/99, EU:C:2001:432, točka 33). Iz tega sledi, da če izidi spremljanja, ki ga te države zagotavljajo na podlagi člena 11 navedene direktive, vodijo do sklepa, da teh meril – nepopravljivo – ni več mogoče upoštevati, morajo navedene države v skladu s členom 4(1) te direktive nujno predlagati prilagoditev seznama OPS, da se doseže, da je ta ponovno v skladu z navedenimi merili.

               28

               Če območje, vpisano na seznam OPS, nepreklicno ne more več prispevati k uresničitvi ciljev Direktive 92/43 in torej ni več razloga za to, da za to območje še naprej veljajo določbe te direktive, mora zadevna država članica Komisiji predlagati ukinitev navedenega območja. Če namreč ta država ne bi predlagala te ukinitve, bi lahko še naprej zaman uporabljala sredstva za upravljanje tega območja, ki bi se izkazala za nekoristna za ohranjanje naravnih habitatov in vrst. Poleg tega ohranitev območij, ki nepreklicno več ne prispevajo k uresničitvi navedenih ciljev, znotraj omrežja Natura 2000 ne bi bilo v skladu z zahtevami kakovosti tega omrežja.

               29

               Obveznost, naložena državam članicam, da Komisiji predlagajo ukinitev območja, ki je vpisano na seznam OPS in ki je postalo nepopravljivo neustrezno za uresničitev ciljev Direktive 92/43, je še toliko bolj pomembna, če to območje zajema ozemlje, ki je v lasti subjekta, čigar izvajanje lastninske pravice je omejeno zaradi tega vpisa, čeprav ni več razloga za to, da se za navedeno območje še naprej uporabljajo določbe te direktive. Kot je namreč ugotovila generalna pravobranilka v točki 39 sklepnih predlogov, dokler so zaradi lastnosti območja izpolnjeni pogoji, ki so omogočili uvrstitev tega območja, omejitve lastninske pravice načeloma upravičujejo cilj varstva okolja, ki ga določa navedena direktiva (glej v tem smislu sodbo Križan in drugi, C‑416/10, EU:C:2013:8, točke od 113 do 115). Če pa te lastnosti izginejo za vedno, bi lahko nadaljnja omejitev uporabe tega območja vodila do kršitve te lastninske pravice.

               30

               Pojasniti pa je treba, da zgolj navajanje poslabšanja stanja okolja OPS s strani lastnika zemljišča, ki je vključeno v to območje, kot tako ne more zadostovati za tako prilagoditev seznama OPS. Bistveno je, da je navedeno območje zaradi tega poslabšanja nepopravljivo neustrezno za zagotovitev ohranjanja naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst ali za uvedbo omrežja Natura 2000, tako da to območje dokončno ne more več prispevati k uresničitvi ciljev navedene direktive, določenih v njenih členih 2 in 3. Kot je namreč razvidno iz člena 4(1) in (2) te direktive, je sledenje tem zahtevam ohranitve in uvedbe tega omrežja vodilo do uvrstitve tega območja na ta seznam.

               31

               Vsako poslabšanje območja, vključenega na seznam OPS, torej ne upravičuje njegove ukinitve.

               32

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 6(2) Direktive 92/43, na katerega napotuje člen 4(5) te direktive, državam članicam nalaga varstvo OPS s sprejetjem ustreznih ukrepov za preprečitev slabšanja stanja naravnih habitatov in habitatov vrst, prisotnih na teh območjih. To, da država članica ne izpolni te obveznosti varstva v zvezi z določenim območjem, ne upravičuje nujno ukinitve tega območja (glej po analogiji sodbo Komisija/Irska, C‑418/04, EU:C:2007:780, točke od 83 do 86). Država članica pa mora sprejeti ukrepe, potrebne za zaščito navedenega območja.

               33

               Poleg tega je treba opozoriti, da je območje, uvrščeno na seznam OPS, lahko zakonito bolj ogroženo zaradi načrta ali projekta, ki ni v skladu z varstvenimi cilji Direktive 92/43, le, če so bila spoštovana pravila iz člena 6(3) in (4) te direktive, na katerega napotuje člen 4(5) navedene direktive, s katerimi je naložena ustrezna presoja vplivov na okolje, in če je to primerno, sprejetje vseh izravnalnih ukrepov, potrebnih za varstvo okolja.

               34

               Poleg tega je Sodišče za načrte ali projekte, ki ob svojem sprejetju niso spadali na področje uporabe člena 6(3) in (4) Direktive 92/43, presodilo, da ni mogoče izključiti, da bi se država članica po analogiji s postopkom odstopanja iz člena 6(4) te direktive v nacionalnem postopku presoje vplivov načrta ali projekta, ki bi lahko pomembno vplival na interes ohranjanja območja, na okolje sklicevala na razlog javnega interesa in da bi, če bi bili v bistvu izpolnjeni pogoji iz te določbe, izdala soglasje za dejavnost, ki tako ne bi bila več prepovedana v skladu z odstavkom 2 tega člena. Vendar je treba vplive tega načrta ali projekta – da bi se lahko preverilo, ali so pogoji iz člena 6(4) Direktive 92/43 izpolnjeni – predhodno analizirati v skladu s členom 6(3) te direktive (glej sodbo Komisija/Španija, C‑404/09, EU:C:2011:768, točki 156 in 157).

               35

               Iz tega sledi, da morajo pristojni nacionalni organi tako predlagati ukinitev območja le, če je to kljub upoštevanju predpisov postalo nepopravljivo neustrezno za uresničitev ciljev Direktive 92/43, tako da je očitno, da njegova uvrstitev kot OPS ne bi bila več upravičena.

               36

               Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo, četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člene 4(1), 9 in 11 Direktive 92/43 razlagati tako, da so pristojni organi držav članic Komisiji dolžni predlagati ukinitev območja, uvrščenega na seznam OPS, če so ti organi prejeli zahtevo lastnika zemljišča, vključenega v to območje, ki se sklicuje na poslabšanje stanja okolja na takem območju, pod pogojem da ta zahteva temelji na okoliščini, da kljub spoštovanju določb člena 6, od (2) do (4), te direktive navedeno območje dokončno ne more več prispevati k ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst ali k uvedbi omrežja Natura 2000.

         Drugo vprašanje

               37

               Ob upoštevanju odgovora na prvo, četrto in peto vprašanje, na drugo vprašanje ni treba odgovoriti, saj odgovor na to vprašanje ni nujno potreben za rešitev spora o glavni stvari.

         Tretje vprašanje

               38

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člene 4(1), 9 in 11 Direktive 92/43 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, na podlagi katere je pristojnost za predlaganje prilagoditve seznama OPS dana le teritorialnim skupnostim, ne pa, vsaj podredno v primeru neukrepanja teh skupnosti, tudi državi.

               39

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da so s to direktivo državam članicam naložene obveznosti brez vsakršne razdelitve pristojnosti v nacionalnem pravu za izvajanje teh obveznosti. V navedeni direktivi torej načini delitve pristojnosti za predlaganje prilagoditve seznama OPS v okviru nacionalnega prava niso natančno določeni.

               40

               Ker ni takega pojasnila, se je treba uskladiti s pravilom iz člena 288, tretji odstavek, PDEU, v skladu s katerim je direktiva za vsako državo članico, na katero je naslovljena, zavezujoča glede cilja, ki ga je treba doseči, vendar nacionalnim organom prepušča izbiro oblike in metod. Določitev nacionalnih organov, pristojnih za izpolnitev obveznosti iz Direktive 92/43, spada v okvir te pristojnosti.

               41

               V zvezi s tem pravo Unije zahteva samo, da prenos Direktive 92/43 v nacionalno pravo, vključno z določitvijo pristojnih organov, učinkovito zagotavlja polno uporabo te direktive na dovolj jasen in natančen način (glej v tem smislu zlasti sodbo Komisija/Avstrija, C‑507/04, EU:C:2007:427, točka 89).

               42

               Čeprav je namreč res, da lahko vsaka država članica prosto, kakor se ji zdi najbolj primerno, razdeli pristojnosti na nacionalni ravni in izvaja direktivo z ukrepi, ki jih sprejmejo deželni ali lokalni organi, pa je ta možnost ne oprosti obveznosti zagotovitve popolne izpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz te direktive.

               43

               S pravom Unije se tako ne zahteva, da se pristojnost izpolnjevanja obveznosti iz Direktive 92/43, ki je dodeljena teritorialnim skupnostim, dopolni s podredno pristojnostjo države. Poleg tega obveznosti, ki so državi članici naložene na podlagi te direktive, zlasti obveznost predlaganja prilagoditve seznama OPS, glede nacionalne razdelitve pristojnosti ne pomenijo, da mora država, če je to primerno, ob neukrepanju teritorialnih skupnosti ukrepati namesto njih. S pravom Unije pa se zahteva, da morajo biti vsi ukrepi, ki so sprejeti v skladu z nacionalnim pravnim redom, dovolj učinkoviti, da omogočijo pravilno uporabo določb Direktive 92/43 (glej v tem smislu sodbo Nemčija/Komisija, C‑8/88, EU:C:1990:241, točka 13).

               44

               Glede na zgornje ugotovitve je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člene 4(1), 9 in 11 Direktive 92/43 razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, na podlagi katere je pristojnost za predlaganje prilagoditve seznama OPS dana le teritorialnim skupnostim, ne pa, vsaj podredno v primeru neukrepanja teh skupnosti, tudi državi, če je s to dodelitvijo pristojnosti zagotovljena pravilna uporaba določb navedene direktive.

         Šesto, sedmo, osmo, deveto in deseto vprašanje

               45

               Opozoriti je treba, da v okviru postopka, določenega v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, glede na posebnosti zadeve presoja nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločati, če se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (glej zlasti sodbo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 39 in navedena sodna praksa).

               46

               Domnevo upoštevnosti, ki velja za vprašanja za predhodno odločanje, ki jih predložijo nacionalna sodišča, je mogoče zavrniti le izjemoma, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore.

               47

               V obravnavanem primeru ni sporno, da so, kakor priznava tudi samo predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, šesto, sedmo, osmo, deveto in deseto vprašanje, ki jih je navedenemu sodišču zastavila Regione Lombardia, hipotetična. Na podlagi navedb tega sodišča se namreč ta vprašanja nanašajo na nacionalne predpise, ki trenutno v italijanskem pravu ne obstajajo.

               48

               Šesto, sedmo, osmo, deveto in deseto vprašanje je zato treba razglasiti za nedopustna.

         Stroški

               49

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člene 4(1), 9 in 11 Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst, kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija je treba razlagati tako, da so pristojni organi držav članic Evropski komisiji dolžni predlagati ukinitev območja, uvrščenega na seznam območij, pomembnih za Skupnost, če so ti organi prejeli zahtevo lastnika zemljišča, vključenega v to območje, ki se sklicuje na poslabšanje stanja okolja na takem območju, pod pogojem da ta zahteva temelji na okoliščini, da kljub spoštovanju določb člena 6, od (2) do (4), te direktive, kakor je bila spremenjena, navedeno območje dokončno ne more več prispevati k ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst ali k uvedbi omrežja Natura 2000.

                           2.

                           Člene 4(1), 9 in 11 Direktive Sveta 92/43/EGS, kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, na podlagi katere je pristojnost za predlaganje prilagoditve seznama območij, pomembnih za Skupnost, dana le teritorialnim skupnostim, ne pa, vsaj podredno v primeru neukrepanja teh skupnosti, tudi državi, če je s to dodelitvijo pristojnosti zagotovljena pravilna uporaba določb navedene direktive.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.