title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 7. junija 2005.#Vereniging voor Energie, Milieu en Water in drugi proti Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Notranji trg z električno energijo - Privilegiran dostop do čezmejnega prenosnega sistema električne energije - Prej odgovorno podjetje za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena - Dolgoročne pogodbe, ki so obstajale pred liberalizacijo trga - Direktiva 96/92/ES - Načelo prepovedi diskriminacije - Načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti.#Zadeva C-17/03.

text:
      Zadeva C-17/03
      Vereniging voor Energie, Milieu en Water in drugi
      proti
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Notranji trg z električno energijo – Privilegiran dostop do čezmejnega prenosnega sistema električne energije – Prej odgovorno podjetje za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena – Dolgoročne pogodbe, ki so obstajale pred liberalizacijo trga – Direktiva 96/92/ES – Načelo prepovedi diskriminacije – Načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke C. Stix-Hackl, predstavljeni 28. oktobra 2004
      Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 7. junija 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Omejitve – Očitno nepomembna vprašanja in hipotetična vprašanja,
            postavljena v kontekstu, v katerem ni mogoče dati koristnega odgovora
      (člen 234 ES)
      2.     Približevanje zakonodaj – Ukrepi za vzpostavitev in delovanje notranjega trga z električno energijo – Direktiva 96/92 – Pravilo
            nediskriminatornega dostopa do nacionalnega omrežja za prenos električne energije – Obseg členov 7(5) in 16 – Veljavnost za
            vsakršno diskriminacijo – Možnost izjemnih ukrepov na podlagi postopka iz člena 24
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 96/92, členi 7(5), 16 in 24)
      3.     Pravo Skupnosti – Načela – Varstvo legitimnih pričakovanj – Omejitve – Skrben in poučen subjekt
      4.     Pravo Skupnosti – Načela – Pravna varnost – Pojem – Za posameznike neugodna ureditev – Zahteva po jasnosti in natančnosti
            – Zakonodajne spremembe – Dopustnost – Upoštevanje posebnih primerov
      1.     V okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga vzpostavlja člen 234 ES, je izključno nacionalno sodnišče
         tisto, ki glede na posebnosti vsake zadeve presodi o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in
         o relevantnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Sodišče sme predlog nacionalnega sodišča zavrniti le, kadar je očitno, da
         zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora postopka v glavni stvari ali
         kadar je vprašanje splošne oziroma hipotetične narave.

      (Glej točko 34.)
      2.     Člena 7(5) in 16 Direktive 96/92 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo, ki zahtevata nediskriminatorno
         delovanje upravljavca omrežja in države pri izvrševanju dostopa do omrežja, se ne omejujeta na določitev tehničnih pravil,
         temveč ju je treba razlagati tako, da veljata za vsakršno diskriminacijo.

      Navedena člena nasprotujeta nacionalnim ukrepom, ki podjetju zaradi obveznosti, sprejetih pred začetkom veljavnosti direktive,
         dodeljujejo prednostno zmogljivost čezmejnega prenosa električne energije, ne glede na to, ali gre za ukrepe upravljavca omrežja,
         nadzornika upravljanja sistema ali zakonodajalca, če ti ukrepi niso bili odobreni v okviru postopka iz člena 24 navedene direktive,
         ki za ublažitev določenih posledic liberalizacije predvideva možnost uporabe prehodnega režima pod določenimi pogoji.

      (Glej točke od 45 do 47, 57 in 71 ter točki 1 in 2 izreka.)
      3.     Načelo varstva legitimnih pričakovanj spada med temeljna načela Skupnosti. Nanj se lahko sklicuje vsak izvajalec gospodarske
         dejavnosti, ki mu je institucija vzbudila utemeljeno pričakovanje. Vendar pa se, kadar lahko preudaren in previden izvajalec
         gospodarske dejavnosti predvidi izdajo skupnostnega ukrepa, ki lahko vpliva na njegove interese, ob njegovem morebitnem sprejetju
         na to načelo ne more sklicevati.

      (Glej točki 73 in 74.)
      4.     Načelo pravne varnosti zahteva, da so pravila, ki nimajo ugodnih posledic za posameznike, jasna in natančna in da je njihova
         uporaba predvidljiva za vse upravičence.

      Pričakovanje kljub temu ni mogoče, če sploh ne obstaja normativna sprememba, ampak se lahko dvomi o podrobnih pravilih uporabe
         take spremembe. Na enak način načelo pravne varnosti ne zahteva, da ne obstaja normativna sprememba, ampak zahteva, da zakonodajalec
         upošteva posebne okoliščine izvajalcev gospodarske dejavnosti in glede na posebnosti primera predvidi prilagoditev uporabe
         novih pravnih predpisov.

      (Glej točki 80 in 81.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 7. junija 2005(*)

      „Notranji trg z električno energijo – Privilegiran dostop do čezmejnega prenosnega sistema električne energije – Prej odgovorno podjetje za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena – Dolgoročne pogodbe, ki so obstajale pred liberalizacijo trga – Direktiva 96/92/ES – Načelo prepovedi diskriminacije – Načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti“
      V zadevi C-17/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče z odločbo College
         van Beroep voor het bedrijfsleven (Nizozemska) z dne 13. novembra 2002, ki je prispela na Sodišče dne 16. januarja 2003, v
         postopku

      Vereniging voor Energie, Milieu en Water,

      Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV,

      Eneco NV,

      proti
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie,

      ob udeležbi:
      Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV, prej Samenwerkende ElektriciteitsProduktiebedrijven NV,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans in A. Rosas (poročevalec), predsedniki senatov, J.-P. Puissochet
         in R. Schintgen, sodnika, N. Colneric, sodnica, S. von Bahr, M. Ilešič, J. Malenovský in U. Lõhmus, sodniki,

      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. junija 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za Vereniging voor Energie, Milieu en Water I. VerLoren van Themaat in M. het Lam, advocaten,
      –       za Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV P. W. A. Goes, advocaat,
      –       za Eneco NV J. J. Feenstra, advocaat,
      –       za Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV J. de Pree in Y. de Vries, advocaten,
      –       za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica,
      –       za francosko vlado G. de Bergues in C. Lemaire, zastopnika,
      –       za finsko vlado T. Pynnä in A. Guimaraes-Purokoski, zastopnici,
      –       za norveško vlado K. B. Moen in I. Djupvik, zastopnika,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti H. Støvlbæk, M. van Beek in A. Bouquet, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 28. oktobra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 86(2) ES in člena 7(5) Direktive 96/92/ES Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 19. decembra 1996 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo (UL L 27, str. 20, v nadaljevanju:
         Direktiva).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med podjetji Vereniging voor Energie, Milieu en Water, Amsterdam Power Exchange Spotmarket
         BV in Eneco NV ter Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie (direktor službe za izvajanje in nadzor energetskega
         sektorja, v nadaljevanju: DTE ali nadzornik upravljanja sistema) v zvezi z odločbo slednjega, da delež zmogljivosti čezmejnega
         sistema za uvoz električne energije na Nizozemsko prednostno dodeli Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV (v nadaljevanju:
         družba NEA), ki se je v času nastanka spora postopka v glavni stvari imenovala Samenwerkende ElektriciteitsProductiebedrijven
         NV (v nadaljevanju: družba SEP).

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3       Direktiva pomeni drugo stopnjo liberalizacije trga z električno energijo v Evropski skupnosti. Po njeni drugi uvodni izjavi
         je njen namen oblikovati konkurenčni notranji trg z električno energijo.

      4       V skladu z njeno četrto uvodno izjavo „je oblikovanje notranjega trga z električno energijo zlasti pomembno za povečanje učinkovitosti
         proizvodnje, prenosa in prodajo tega proizvoda, ko se utrjuje zanesljivost dobav in konkurenčnost evropskega gospodarstva
         […]“

      5       V skladu z njeno peto uvodno izjavo „se mora notranji trg z električno energijo oblikovati postopno, da bi se elektrogospodarstvo
         lahko prožno in urejeno prilagodilo novemu okolju, in pri tem se upoštevajo različni načini sedanje organizacije elektroenergetskih
         sistemov“.

      6       V petindvajseti uvodni izjavi Direktive je podrobneje določeno, da „se mora vsak prenosni sistem podrediti osrednjemu upravljanju
         in nadzoru, da se zagotovi varnost, zanesljivost in učinkovitost elektroenergetskega sistema v interesu proizvajalcev in njihovih
         uporabnikov; […] zaradi tega mora biti upravljavec prenosnega omrežja uradno imenovan in pooblaščen za obratovanje, vzdrževanje,
         in če je treba, za razvoj sistema; […] upravljavec prenosnega omrežja mora delovati objektivno, pošteno in nediskriminatorno“.

      7       V zadnji uvodni izjavi te direktive je določeno: „Ta direktiva pomeni naslednjo stopnjo liberalizacije; […] po začetku veljavnosti
         te direktive bo še vedno nekaj ovir pri trgovanju z električno energijo med državami članicami; […] zaradi tega se lahko oblikuje
         predloge za izboljšanje obratovanja notranjega trga z električno energijo glede na izkušnje [...]“

      8       V členu 7, vključenem v poglavje IV Direktive z naslovom „Obratovanje prenosnega sistema“, je določeno:
      „1.      Države članice uradno imenujejo ali zahtevajo od podjetij, ki imajo v lasti prenosne sisteme, da uradno imenujejo za čas,
         ki ga morajo določiti države članice ob upoštevanju učinkovitosti in gospodarskega ravnotežja, upravljavca sistema, ki je
         odgovoren za obratovanje, vzdrževanje in, če je potrebno, razvoj prenosnega sistema na določenem območju in njegovih povezovalnih
         vodov z drugimi sistemi zato, da se zajamči zanesljivost dobav.

      2.      Države članice zagotovijo, da se izdelajo in objavijo tehnična pravila, ki določajo minimalne tehnične konstrukcijske in obratovalne
         zahteve za priključitev proizvodnih naprav, distribucijskih sistemov, instalacij neposredno priključenih uporabnikov, povezovalnih
         vodov in neposrednih vodov na sistem. Te zahteve zagotavljajo medobratovalnost sistemov in so objektivne in nediskriminatorne.

      […]
      3.      Upravljavec omrežja je odgovoren za vodenje energijskih pretokov na sistemu ob upoštevanju izmenjave z drugimi povezanimi
         sistemi. Zato je upravljavec sistema odgovoren za zagotovitev varnega, zanesljivega in učinkovitega elektroenergetskega sistema
         in s tem zagotavlja razpoložljivost vseh potrebnih sistemskih storitev.

      […]
      5.      Upravljavec omrežja ne sme diskriminirati posameznih uporabnikov sistema ali vrst uporabnikov sistema, posebno ne v korist
         svojih podružnic ali delničarjev.

      […]“
      9       V prvem stavku člena 16 Direktive, ki je vključen v njeno poglavje VII, z naslovom „Organiziranje dostopa do omrežja“, je
         določeno, da lahko države članice pri takšnem organiziranju izbirajo med postopkoma iz člena 17 in/ali 18. V drugem stavku
         istega člena je določeno: „Obe vrsti postopka delujeta skladno z objektivnimi, preglednimi in nediskriminatornimi merili.“

      10     V členu 24(1) in (2) Direktive je določeno:
      „1.      Tiste države članice, kjer se obveznosti ali zajamčeno obratovanje, ki so bili določeni pred začetkom veljavnosti te direktive,
         ne morejo izpolnjevati zaradi določb te direktive, lahko zaprosijo za prehodni režim, ki ga Komisija lahko odobri, ob upoštevanju,
         med drugim, velikosti sistema, ravni medsebojnih povezav omrežja in organiziranosti elektrogospodarstva. Preden se odloči,
         Komisija ob upoštevanju stopnje zaupnosti obvesti države članice o teh vlogah. Odločitev se objavi v Uradnem listu Evropskih skupnosti.

      2.      Prehodni režim traja omejen čas in je vezan na prenehanje obveznosti ali jamstev iz odstavka 1. Prehodni režim lahko zajema
         odstopanja od poglavij IV, VI in VII te direktive. Prošnje za prehodni režim je treba Komisiji predložiti najkasneje v enem
         letu po začetku veljavnosti te direktive.“

       Nacionalna ureditev
      11     Na podlagi člena 2 Zakona o ureditvi proizvodnje, uvoza, prenosa in prodaje električne energije (Elektriciteitswet) z dne
         16. novembra 1989 (Staatsblad 1989, str. 535, v nadaljevanju: EW 1989) je bila v ta namen uradno imenovana družba (v nadaljevanju:
         uradno imenovana družba), ki je bila skupaj s koncesionarji zadolžena za zagotavljanje zanesljivega in učinkovitega delovanja
         javne distribucije električne energije ob najnižjih mogočih stroških, ki so družbeno upravičeni.

      12     V skladu s členom 34 EW 1989 je bilo le uradno imenovani družbi dovoljeno, da na Nizozemsko uvaža električno energijo, namenjeno
         javni distribuciji.

      13     V skladu s členom 35 EW 1989 ta družba ni smela sklepati pogodb za uvoz električne energije, namenjene javni distribuciji,
         brez odobritve pristojnega ministra. Ta je odobritev smel zavrniti le, če je to zahteval interes nemotene dobave električne
         energije in elektrike.

      14     Uradno imenovana družba v smislu členov 2, 34 in 35 EW 1989 je bila družba SEP, katere pravice je dne 1. januarja 2001 prevzela
         družba NEA.

      15     Zakon o ureditvi proizvodnje, prenosa in dobave električne energije (Elektriciteitswet) z dne 2. julija 1998 (Staatsblad 1998,
         str. 427, v nadaljevanju: EW 1998) je bil namenjen prenosu Direktive in je razveljavil EW 1989 z učinkom od 1. julija 1999.

      16     Po začetku veljavnosti EW 1998 je družba SEP prenesla upravljanje visokonapetostnega omrežja na svojo podružnico TenneT BV
         (v nadaljevanju: TenneT). Lastništvo tega omrežja je bilo leta 2001 prenešeno na Saranne BV (v nadaljevanju: Saranne), tudi
         podružnico družbe SEP. V istem letu je država postopno postala lastnica TenneT in nato Saranne.

      17     V skladu s členom 16 EW 1998 je bila naloga TenneT med drugim vzpostaviti in vzdrževati ta sistem, zagotavljati njegovo zanesljivost
         in varnost, zagotavljati zadostno rezervno zmogljivost in tretjim dobavljati električno energijo, uvoženo v na Nizozemsko
         in izvoženo iz Nizozemske v tujino.

      18     Na podlagi člena 24 EW 1998 mora upravljavec omrežja proizvajalcem, posrednikom, dobaviteljem in kupcem električne energije
         zagotoviti dostop do omrežja pod nediskriminatornimi pogoji.

      19     Skrbništvo nad upravljanjem sistema in upravljavcem omrežja je na podlagi EW 1998 zaupano DTE. Ta je hierarhično podrejen
         ministru za gospodarske zadeve, ki mu lahko daje posamezne in splošne smernice.

      20     DTE predvsem v skladu s členom 36 EW 1998 na predlog upravljavca omrežja sprejme pogoje za dostop do tega omrežja.
      21     V ta namen je DTE z odločbo z dne 12. novembra 1999 sprejel pogoje o upravljanju čezmejnega prenosnega sistema električne
         energije (v nadaljevanju: pravila sistema).

      22     Predvsem na podlagi točk 5.6.4 in 5.6.7 poglavja 5 pravil sistema je bila za leto 2000 uvozna zmogljivost električne energije
         1500 MW od 3200 MW, ki so na razpolago na mednarodnih vodih, prednostno dodeljena družbi SEP za prenos električne energije,
         ki je bila predmet prodajnih pogodb, ki jih je družba SEP podpisala v skladu s členom 35 EW 1989.

      23     Gre za tri pogodbe o nakupu električne energije, ki jih je družba SEP sklenila, da bi izpolnila svojo nalogo iz člena 2 EW
         1989.

      24     Te pogodbe so bile sklenjene:
      –       leta 1989 z Électricité de France za nakup 600 MW letno do 31. marca 2002 in 750 MW letno od 1. aprila 2002 do 31. marca 2009;
      –       leta 1989 s Preussen Elektra AG za nakup 300 MW letno do 31. decembra 2005;
      –       leta 1990 z Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG za nakup 600 MW letno do 31. marca 2003 (v nadaljevanju vse tri pogodbe
         skupaj: mednarodne pogodbe družbe SEP).

      25     Pozneje je prednostno dodelitev letne zmogljivosti za čezmejni prenos električne energije za obdobje po letu 2000 v korist
         družbe SEP izrecno uredil prehodni zakon o sektorju proizvodnje električne energije (Overgangswet elektriciteitsproduktiesector)
         z dne 21. decembra 2000 (Staatsblad 2000, str. 607, v nadaljevanju: Overgangswet 2000).

      26     V njegovem členu 13(1) je določeno:
      „Upravljavec nacionalnega visokonapetostnega omrežja dodeli uradno imenovani družbi na prošnjo največ 900 MW, do vključno
         31. marca 2005, in največ 750 MW, od 1. aprila 2005 do vključno 31. marca 2009, za prenos električne energije, če se s tem
         prenosom izvajajo sporazumi, sklenjeni leta 1989 in 1990 med uradno imenovano družbo ter Électricité de France, Preussen Elektra
         AG in Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG, v različici z dne 1. avgusta 1998, če ti sporazumi še veljajo. […]“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      27     Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so vložile ugovor zoper sprejetje poglavja 5 pravil sistema s strani DTE.
      28     DTE je z odločbo z dne 17. julija 2000 zavrnil ta ugovor. Priznal je, da prednosti, dodeljene družbi SEP, pomenijo ovire za
         pravilno delovanje trga z električno energijo. Prav tako je poudaril, da je dejanska konkurenca na trgu proizvodnje elektrike
         na Nizozemskem še vedno precej omejena, tako da se lahko konkurenca v praksi izvaja le na področju električne energije, proizvedene
         v tujini. V tem kontekstu je opozoril, da zmogljivost, razpoložljiva za čezmejni prenos, znaša 3200 MW in da bi bilo njeno
         povečanje drago. Iz tega je sklepal, da rezervacija za preostalo obdobje iz mednarodnih pogodb družbe SEP občutno omejuje
         možnosti uvoza in s tem možnosti trgovanja z električno energijo drugih tržnih izvajalcev.

      29     Vendar je DTE svojo odločbo o zavrnitvi utemeljil z ugotovitvijo, da je šlo za tekoče dolgoročne pogodbe, ki jih je družba
         SEP sklenila v skladu s tedaj veljavno zakonodajo in pri izvajanju storitev splošnega gospodarskega pomena v smislu člena
         86 ES. Razen tega naj EW 1998 ne bi vseboval nobene določbe, ki bi lahko povzročila dvom glede veljavnosti teh pogodb, tako
         da bi se te v načelu morale izpolniti. Prekinitev izpolnjevanja obstoječih pogodb bi povzročila nesprejemljivo ogrožanje pravne
         varnosti strank kot tudi veliko premoženjsko škodo. Izpolnjevanje teh pogodb naj namreč ne bi zahtevalo celotne zmogljivosti
         mednarodnega prenosa.

      30     Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so zoper odločbo DTE vložile tožbo na College van Beroep voor het bedrijfsleven.
         Navedle so, da je bil ta akt sprejet s kršitvami členov 28 ES, 81 ES, 82 ES in 86 ES, z načelom prepovedi diskriminacije,
         določenem v členu 7(5) direktive in členu 24 EW 1998, kot tudi z načeloma prepovedi diskriminacije in objektivnosti. Ta odločba
         naj bi prav tako kršila interes spodbujanja razvoja menjave na trgu z električno energijo v smislu člena 36 EW 1998. Tožeče
         stranke so še navedle, da je metodo dodelitve iz pravil sistema treba opredeliti kot „tehnični predpisi“ in da bi bilo o tem
         posledično treba obvestiti Komisijo v skladu z Direktivo Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje
         informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL L 109, str. 8).

      31     V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1.      a) Ali se sme sklicevati na člen 86(2) ES, da se upraviči, da se podjetju, ki mu je bilo prej zaupano opravljanje storitev
         splošnega gospodarskega pomena in ki je iz tega naslova prevzelo določene obveznosti, po izpolnitvi te posebne zaupane naloge
         prizna še posebna pravica, ki bi mu omogočala izpolniti te obveznosti?

      b)      Če se na to vprašanje odgovori pritrdilno, ali je pravilo, ki zadevnemu podjetju za obdobje desetih let zagotavlja prednostno
         (postopno padajoče) dodelitev polovice do četrtine zmogljivosti čezmejnega prenosa električne energije, vendarle neveljavno,
         ker

      –       naj ne bi bilo sorazmerno – javnemu – interesu, ki mu služi;
      –       naj bi prizadelo trgovanje v takem obsegu, da bi bilo v nasprotju z interesom Skupnosti?
      2.      a) Ali je člen 7(5) [Direktive] treba razlagati tako, da je načelo prepovedi diskriminacije, ki ga vsebuje, omejeno le na
         zahtevo, da upravljavec omrežja pri odobritvi dostopa do omrežja ne sme nikogar diskriminirati s tehničnimi pravili?

      Če da, ali je metodo dodelitve v zvezi z zmogljivostjo čezmejnega prenosa električne energije treba opredeliti kot tehnično
         pravilo v smislu te določbe?

      b) Ali je, če je metodo dodelitve treba opredeliti kot tehnično pravilo ali če člen 7(5) [Direktive] ni omejen na tehnična
         pravila, pravilo, ki prednostno dodeljuje zmogljivost čezmejnega prenosa za potrebe pogodb, sklenjenih v okviru posebne javne
         naloge, v skladu z načelom prepovedi diskriminacije, ki je določeno v tem členu?“

       Drugo vprašanje
      32     Z drugim vprašanjem, ki ga je najprej treba preučiti, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali prepoved diskriminacije
         iz člena 7(5) Direktive nasprotuje ukrepom, kot sta točki 5.6.4 in 5.6.7 pravil sistema ter člen 13(1) Overgangswet 2000 (v
         nadaljevanju: zadevni ukrepi), ki delež zmogljivosti uvoza električne energije prednostno dodeljujejo družbi SEP, da bi ji
         omogočili izpolnitev obveznosti iz mednarodnih pogodb, ki jih je sklenila v času, ko ji je bila zaupana naloga zagotovljati
         zanesljivo in učinkovito delovanje javne distribucije električne energije ob najnižjih mogočih stroških, ki so družbeno upravičeni.

      33     Najprej je treba ugotoviti, da se člen 7(5) Direktive nanaša na upravljavca nacionalnega prenosnega omrežja električne energije
         (sodba z dne 14. aprila 2005 v zadevi AEM in AEM Torino, C-128/03 in C-129/03, ZOdl., str. I-2861, točka 56). Če pravil sistema,
         ki jih je določil DTE, ni mogoče pripisati nizozemskemu upravljavcu omrežja električne energije TenneT, kljub temu ostaja
         dejstvo, da predložitveno sodišče sprašuje Sodišče o dometu te določbe.

      34     V okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga vzpostavlja člen 234 ES, je izključno nacionalno sodišče
         tisto, ki glede na posebnosti vsake zadeve presodi o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in
         o relevantnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Sodišče sme predlog nacionalnega sodišča zavrniti le, kadar je očitno, da
         zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora postopka v glavni stvari, ali
         kadar je vprašanje splošne oziroma hipotetične narave (glej predvsem sodbe z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C-415/93,
         Recueil, str. I-4921, točke od 59 do 61; z dne 27. novembra 1997 v zadevi Somalfruit in Camar, C-369/95, Recueil, str. I-6619,
         točki 40 in 41, in z dne 13. julija 2000 v zadevi Idéal tourisme, C-36/99, Recueil, str. I-6049, točka 20).

      35     Iz postopka v glavni stvari je razvidno, da je upravljavec omrežja sprejel dejanske ukrepe s tem, da je zavrnil dostop do
         omrežja vsaj eni od tožečih strank v postopku v glavni stvari, družbi Eneco NV, na podlagi točk 5.6.4 ali 5.6.7 pravil sistema.
         Predložitveno sodišče je zato upravičeno ocenilo, da je razlaga člena 7(5) Direktive nujna za rešitev spora v postopku v glavni
         stvari. To določbo je torej treba razložiti glede na navedeni točki 5.6.4 ali 5.6.7.

      36     Ker se spor v postopku v glavni stvari nanaša na državne ukrepe, ki jih ni mogoče pripisati upravljavcu omrežja, je treba
         upoštevati tudi člen 16 Direktive. Iz te določbe namreč izhaja, da če države članice pri organiziciji dostopa do omrežja izbirajo
         med postopkom pogodbenega dostopa do omrežja ali postopkom pooblaščenega kupca, morata obe vrsti postopka delovati v skladu
         z objektivnimi, preglednimi in nediskriminatornimi merili (zgoraj navedena sodba AEM in AEM Torino, točka 57). Ta člen 16
         tako prepoveduje državam članicam, da bi dostop do omrežja organizirale na diskriminatoren način.

      37     Člen 13(1) Overgangswet 2000, ki predvideva, da upravljavec omrežja za leta 2001 in naslednja družbi SEP dodeli prednostni
         dostop do čezmejnega prenosnega sistema električne energije, je bil uveden po vložitvi tožbe v postopku v glavni stvari. Zato
         je to določbo treba preučiti v povezavi z načelom prepovedi diskriminacije iz člena 16 Direktive.

      38     Glede področja uporabe člena 7(5) Direktive ta določba po mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari ne zajema le tehničnih
         pravil, temveč prepoveduje tudi ukrepe, kakršni so zadevni ukrepi.

      39     Nizozemska, francoska, finska in norveška vlada kot tudi Komisija še zatrjujejo, da člen 7(5) Direktive ne velja le za tehnična
         pravila. Vendar ocenjujejo, da zadevni ukrepi ne pomenijo diskriminacije, ki jo prepoveduje ta določba.

      40     Nasprotno pa je – po mnenju družbe NEA –, ker se drugi odstavki člena 7 Direktive nanašajo na ta tehnična pravila, iz tega
         treba sklepati, da odstavek 5 tega člena zajema le tehnična pravila. Ker zadevnih ukrepov ni mogoče opredeliti kot tehničnih
         ukrepov, ne spadajo v področje uporabe člena 7(5) Direktive.

      41     Pri razlagi določbe prava Skupnosti je treba upoštevati ne le njeno besedilo, temveč tudi njen kontekst in cilje, ki jih zasleduje
         ureditev, katere del je ta določba (glej predvsem sodbe z dne 17. novembra 1983 v zadevi Merck, 292/82, Recueil, str. 3781,
         točka 12; z dne 21. februarja 1984 v zadevi St. Nikolaus Brennerei, 337/82, Recueil, str. 1051, točka 10, in z dne 14. oktobra
         1999 v zadevi Adidas, C-223/98, Recueil, str. I-7081, točka 23).

      42     Prvič, člen 7(5) Direktive je oblikovan splošno in prepoveduje „vsako diskriminacijo med posameznimi uporabniki sistema ali
         vrstami uporabnikov sistema“. Besedilo te določbe torej ne vsebuje ničesar, kar bi govorilo v prid stroge razlage, da se ta
         določba omejuje le na tehnična pravila.

      43     Drugič, iz konteksta člena 7 Direktive izhaja, da odstavka 5 tega člena ni mogoče omejiti na tehnična pravila. Dejansko že
         odstavek 2 istega člena določa, da morajo biti tehnična pravila nediskriminatorna. Torej, če bi bilo pravilo prepovedi diskriminacije,
         sprejeto v odstavku 5, omejeno na tehnična pravila, bi bilo pravilo iz odstavka 2 odveč.

      44     Tretjič, glede ciljev Direktive je v njeni petindvajseti uvodni izjavi, ne da bi predvidela kakršnokoli omejitev glede tehničnih
         pravil, določeno, da mora upravljavec omrežja „delovati objektivno, pošteno in nediskriminatorno“.

      45     Ob upoštevanju navedenega je treba skleniti, da se člen 7(5) Direktive ne omejuje le na določitev tehničnih pravil, ampak
         ga je treba razlagati, kot da velja za vsako obliko diskriminacije.

      46     Enak sklep je treba sprejeti glede člena 16 Direktive. Pravilo prepovedi diskriminacije, ki ga ta predpisuje, je oblikovano
         splošno in ga je treba brati ob upoštevanju člena 3(1) te direktive, po katerem države članice ne bodo razlikovale med elektroenergetskimi
         podjetji glede pravic in obveznosti.

      47     Glede vprašanja, ali pomenijo zadevni ukrepi diskriminacijo v nasprotju z Direktivo, je treba opozoriti, da so njene določbe,
         ki zahtevajo nediskriminatorno delovanje upravljavca omrežja in države pri izvrševanju dostopa do omrežja, poseben izraz splošnega
         načela enakosti (glej zgoraj navedeno sodbo AEM in AEM Torino, točka 58; kot tudi, po analogiji, kar zadeva drugi odstavek
         člena 40(3) Pogodbe ES (po spremembi drugi odstavek člena 34(2) ES), sodbo z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Nemčija proti Svetu,
         C-280/93, Recueil, str. I-4973, točka 67, in glede zaščite proti dumpinškemu uvozu iz tretjih držav sodbo z dne 27. januarja
         2005 v zadevi Europe Chemi-Con (Nemčija) proti Svetu, C-422/02 P, ZOdl., str. I-791, točka 33).

      48     Prepoved diskriminacije, ki je del temeljnih načel prava Skupnosti, zahteva, da se primerljive situacije ne obravnavajo različno,
         razen če ni to razlikovanje objektivno utemeljeno (glej predvsem zgoraj navedeno sodbo Nemčija proti Svetu, točka 67).

      49     Družbi SEP je bila na podlagi zadevnih ukrepov v letu 2000 prednostno dodeljena zmogljivost 1500 MW od 3200 MW, razpoložljivih
         za čezmejni prenos električne energije, kar ustreza 47 % razpoložljive zmogljivosti. Maksimalna zmogljivost, ki je bila prednostno
         pridržana družbi NEA od leta 2001 do 31. marca 2009 v skladu s členom 13(1) Overgangswet 2000, znaša 750 MW, kar ustreza 23,4
         % razpoložljive zmogljivosti. Kot zagotavlja družba Enesco NV, ne da bi ji v tej točki kdo oporekal, je TenneT njeno prošnjo
         za uvozno zmogljivost električne energije na podlagi zadevnih ukrepov zavrnila, zaradi česar ni mogla izvršiti dobave električne
         energije, ki bi jo zaradi liberalizacije trga morala dobaviti svojim odjemalcem. Posledično naj bi konkurenti družbe SEP utrpeli
         veliko gospodarsko škodo, še posebej, kot izhaja iz predložitvene odločbe, ker se konkurenca na področju dobave električne
         energije na Nizozemskem v praksi lahko izvaja le glede električne energije, proizvedene v tujini.

      50     Ni sporno, da prednostni dostop do čezmejnega prenosnega sistema električne energije, kot je bil dodeljen družbi SEP in nato
         družbi NEA, na podlagi ukrepov, kot so zadevni ukrepi, pomeni različno obravnavanje.

      51     Vendar družba NEA, ki jo v bistvu podpirata nizozemska in francoska vlada, zatrjuje, da njen položaj ni primerljiv s položajem
         drugih izvajalcev. Družba SEP naj bi mednarodne pogodbe sklenila v času, ko je bila lastnica visokonapetostnega omrežja in
         povezovalnih vodov. Te pogodbe naj bi sklenila v okviru izvrševanja naloge splošnega gospodarskega pomena, ki temelji na EW
         1989 in katere predmet je bilo zagotavljanje dobav elektrike na Nizozemskem, da bi jo ponovno prodala po primernih cenah.

      52     Pred liberalizacijo trga električne energije na Nizozemskem je bila družba SEP dejansko edino podjetje, ki je smelo uvažati
         električno energijo in je bilo odgovorno za nalogo splošnega gospodarskega pomena, da zagotavlja zanesljivo in učinkovito
         delovanje javne distribucije električne energije ob najnižjih mogočih stroških, ki so družbeno upravičeni.

      53     Vendar je družba SEP zaradi liberalizacije trga, ki je sledila prenosu Direktive, izgubila uvozni monopol. Ta uvozni trg se
         je odprl za druge konkurenčne izvajalce. Sočasno, po uveljavitvi EW 1998, družba SEP ni bila več zadolžena za to nalogo.

      54     Zato je treba preveriti, ali Direktiva upravičuje različno obravnavanje, ki obstaja v prednostnem dostopu družbe SEP, in nato
         družbe NEA, do čezmejnega prenosnega sistema električne energije na podlagi zadevnih ukrepov.

      55     Družba NEA, kot tudi v bistvu nizozemska in norveška vlada, zatrjuje, da takšno različno obravnavanje upravičuje le okoliščina,
         da je bila družba SEP dolžna skleniti take dolgoročne pogodbe pri izpolnjevanju svoje naloge. Te pogodbe, za katere sta bili
         značilni visoko določena cena in relativno nizka cena na MW, naj bi strogo kaznovale družbo NEA, če ne bi smela uvoziti načrtovane
         količine električne energije glede na to, da ni bilo zadostne zmogljivosti za čezmejni prenosni sistem. To naj bi upravičevalo,
         da je bila določena zmogljivost tega sistema prednostno pridržana družbi SEP.

      56     Tej trditvi ni mogoče pritrditi.
      57     Za ublažitev določenih posledic liberalizacije Direktiva v členu 24 predvideva možnost uporabe prehodnega režima pod določenimi
         pogoji. Države članice lahko na podlagi te določbe zaprosijo za odstopanja, predvsem od določb poglavij IV in VII Direktive,
         ki vsebujeta člena 7 in 16, kadar obveznosti ali zajamčeno obratovanje, ki so bili določeni pred začetkom veljavnosti te direktive,
         zaradi teh določb ne morejo izpolnjevati.

      58     Ob upoštevanju te specifične določbe za obravnavanje posebnih okoliščin, ki izhajajo iz pravnega konteksta, ki je obstajal
         pred začetkom veljavnosti Direktive, je obstoj diskriminacije v smislu njenih členov 7(5) in 16 treba presoditi brez upoštevanja
         teh posebnih okoliščin.

      59     Države članice morajo v skladu s členom 24 Direktive prošnje za prehodni režim predložiti Komisiji najkasneje v enem letu
         po začetku njene veljavnosti. V skladu s to določbo Komisija sprejme odločitev, ki mora v ta namen upoštevati tudi velikost
         sistema, ravni medsebojnih povezav omrežja in organiziranost elektrogospodarstva zadevne države. Poleg tega mora Komisija,
         še preden odloči, o teh prošnjah obvestiti države članice, ki ji lahko sporočijo pripombe. Končno se morebitna odstopanja
         v smislu tega člena časovno omejijo in so vezana na prenehanje zadevnih obveznosti ali jamstev.

      60     Kraljevina Nizozemska bi lahko uporabila člen 24 Direktive, da bi pravočasno zahtevala začasno odstopanje od njenih členov
         7(5) in 16 v korist družbe SEP v obliki prošnje, da se ji dovoli, da temu podjetju prednostno dodeli delež zmogljivosti čezmejnega
         prenosa električne energije. Vendar tega ni storila, saj je šele po izteku določenega roka predložila prošnjo za nadomestitev
         dela finančne izgube, ki naj bi jo družba SEP utrpela zaradi izvrševanja mednarodnih pogodb, ki jih je sklenila za opravljanje
         prejšnje naloge javne storitve (glej Odločbo Komisije 1999/796/ES z dne 8. julija 1999 o prošnji za prehodni režim, ki jo
         je Nizozemska vložila v skladu s členom 24 Direktive 96/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. decembra 1996 o skupnih
         pravilih notranjega trga z električno energijo (UL L 319, str. 34, točka 44)). Kraljevina Nizozemska torej ni zaprosila za
         odobritev spornih ukrepov in Komisija tako ni mogla odobriti ukrepa, ki ga je načrtovala Kraljevina Nizozemska, saj ga ta
         ni priglasila v roku.

      61     Postopek, merila in omejitve, predvideni v členu 24 Direktive, bi izgubili smisel, če bi bilo dopuščeno, da sme država članica
         enostransko in brez upoštevanja tega postopka uvoznike električne energije različno obravnavati iz razlogov, ki lahko na podlagi
         člena 24 Direktive upravičijo odstopanje od njenih členov 7(5) in 16.

      62     Na eni strani bi z drugačno razlago dejansko tvegali, da bi se v nasprotju s ciljem Direktive ogrozil prehod iz monopolističnega
         in segmentiranega trga električne energije na odprt in konkurenčen trg. Zadevni ukrepi bi resno ogrozili ali celo preprečili
         novim izvajalcem dostop do trga in položaj prejšnjega nizozemskega monopolista bi bil zaščiten pred konkurenco drugih izvajalcev
         prek možnosti, ki jih je zakonodajalec Skupnosti predvidel v Direktivi, da bi vzpostavitev trga z električno energijo uskladil
         z zavarovanjem obveznosti, ki so bile sklenjene po prejšnji zakonodaji.

      63     Po drugi strani naj bi sistem odstopanja iz člena 24 Direktive zagotovil enakost obravnavanja prejšnjih nacionalnih monopolistov,
         ki se znajdejo v podobnem položaju kot družba NEA. Taka enakost obravnavanja bi lahko bila ogrožena, če bi se vsaki državi
         članici dopustilo, da bi smela zunaj postopka in pogojev iz člena 24 Direktive dajati prednost svojemu prejšnjemu monopolistu,
         da bi s tem zagotovila izpolnitev dolgoročnih pogodb, ki jih je ta sklenil pred liberalizacijo trga z električno energijo.
         To naj bi nasprotovalo cilju Direktive iz dvanajste uvodne izjave, da „mora biti ne glede na vrsto tržne organiziranosti dostop
         do omrežja skladno s to direktivo odprt in mora voditi k enakovrednim gospodarskim rezultatom v državah in zaradi tega k neposredno
         primerljivi ravni odpiranja trgov in k neposredno primerljivi stopnji dostopa do trgov z električno energijo“.

      64     Nizozemska vlada sicer navaja, da določbe členov 3(3) in 17(5) Direktive, ki upravljavcu omrežja dovoljujejo, da v določenih
         okoliščinah zavrne dostop do omrežja, kažejo, da rezervacija določene zmogljivosti čezmejnega prenosa električne energije
         ni nujno v nasprotju z načelom prepovedi diskriminacije. Podobno sklepanje je razvila finska vlada, ki se sklicuje na člena
         8(2) in 17(5) Direktive, kot tudi norveška vlada in Komisija, ki se prav tako sklicujeta na navedeno določbo in člen 3(3)
         iste direktive.

      65     Člen 3(3) Direktive dovoljuje, da države članice pod določenimi pogoji odstopijo od členov 5, 6, 17, 18 in 21 Direktive. Ne
         navaja niti člena 7 niti člena 16 Direktive. Zato se nanj ni mogoče sklicevati, da bi utemeljili odstopanje od njenih členov
         7(5) in 16.

      66     V členu 17(5) Direktive je določeno, da lahko upravljavec omrežja zavrne dostop do omrežja, če nima potrebnih zmogljivosti,
         in da mora za tako zavrnitev podati utemeljene razloge. Vendar ob upoštevanju ugotovitev iz točk od 56 do 63 te sodbe prednostnega
         dostopa, ki je utemeljen z obstojem pogodb, sklenjenih pred uveljavitvijo Direktive, in dodeljen zunaj postopka iz člena 24
         Direktive, ni mogoče šteti kot upravičenega.

      67     V členu 8(2) Direktive je določeno:
      „Brez poseganja v dobavo električne energije na podlagi pogodbenih obveznosti, skupaj s tistimi, ki izhajajo iz razpisnih
         pogojev, se dispečerstvo proizvodnih naprav in uporaba povezovalnih vodov določi na podlagi meril, ki jih lahko odobri država
         članica in ki morajo biti objektivna, objavljena in uporabljena nediskriminatorno, kar zagotavlja pravilno delovanje notranjega
         trga z električno energijo. Merila upoštevajo vrstni red gospodarnosti proizvodnje električne energije iz razpoložljivih naprav,
         prenosov preko povezovalnih vodov in tehnične omejitve sistema.“

      68     Ta določba ne omejuje, neposredno ali posredno, dometa načela prepovedi diskriminacije iz členov 7(5) in 16 Direktive. Zato
         se nanjo ni mogoče uspešno sklicevati.

      69     V tem kontekstu je neuspešno tudi sklicevanje Komisije na zadnjo uvodno izjavo Direktive, po kateri pomeni Direktiva le naslednjo
         stopnjo liberalizacije trga z električno energijo, medtem ko bodo še naprej obstajale nekatere ovire pri trgovanju z električno
         energijo med državami članicami. Ta uvodna izjava je dejansko oblikovana na zelo splošen način in ne more upravičiti odstopanj
         od členov 7(5) in 16 Direktive.

      70     Enako velja za peto uvodno izjavo, na katero se sklicuje družba NEA in v kateri je določeno, da se mora notranji trg z električno
         energijo oblikovati postopno. Postopna narava liberalizacije izhaja iz tega, da bi se trg leta 2000 moral odpreti le velikim
         odjemalcem, leta 2002 srednje velikim odjemalcem in končno leta 2004 vsem odjemalcem. Ta postopni značaj določajo tudi prehodne
         določbe in določbe o odstopanju iz člena 24 Direktive. Vendar na podlagi te pete uvodne izjave ni mogoče odstopiti od členov
         7(5) in 16 Direktive.

      71     Iz teh ugotovitev izhaja, da je prednostni dostop do deleža zmogljivosti čezmejnega prenosa električne energije, ki je bil
         izvajalcu dodeljen zaradi obveznosti, sprejetih pred začetkom veljave Direktive, vendar brez upoštevanja postopka iz člena
         24 Direktive, treba šteti kot diskriminatoren v smislu členov 7(5) in 16 Direktive, zaradi česar je v nasprotju s temi členi.

      72     Družba NEA in finska vlada vendarle opozarjata, da naj bi izvajalec, kot je družba NEA, zaradi načel varstva legitimnih pričakovanj
         in pravne varnosti imel pravico do izvrševanja mednarodne pogodbe družbe SEP.

      73     Načelo varstva legitimnih pričakovanj spada med temeljna načela Skupnosti (glej predvsem sodbi z dne 14. oktobra 1999 v zadevi
         Atlanta proti Evropski skupnosti, C-104/97 P, Recueil, str. I-6983, točka 52, in z dne 15. julija 2004 v zadevi Di Lenardo
         in Dilexport, C-37/02 in 38/02, Recueil, str. I-6945, točka 70).

      74     V skladu z ustaljeno sodno prakso se lahko na načelo varstva legitimnih pričakovanj sklicuje vsak izvajalec gospodarske dejavnosti,
         ki mu je institucija vzbudila utemeljeno pričakovanje. Vendar pa se, kadar lahko preudaren in previden izvajalec gospodarske
         dejavnosti predvidi izdajo skupnostnega ukrepa, ki lahko vpliva na njegove interese, ob njegovem morebitnem sprejetju na to
         načelo ne more sklicevati (glej predvsem zgoraj navedeni sodbi Atlanta proti Komisiji, točka 52, in Di Lenardo in Dilexport,
         točka 70).

      75     V obravnavnem primeru institucije Skupnosti niso sprejele nobenega ukrepa niti s svojim vedenjem niso nakazovale na ohranitev
         normativnega položaja, ki je veljal v letih 1989 in 1990, ko so bile sklenjene mednarodne pogodbe družbe SEP.

      76     Čeprav je Sodišče v svoji sodbi z dne 23. oktobra 1997 v zadevi Komisija proti Nizozemski (C-157/94, Recueil, str. I-5699)
         zavrnilo tožbo Komisije na ugotovitev, da je nizozemska zakonodaja, v tem primeru EW 1989, ki je družbi SEP dodelila izključne
         pravice uvoza električne energije po pravu, ki je veljalo pred uveljavitvijo Direktive, kršilo člen 37 Pogodbe ES (po spremembi
         člen 31 ES), nikakor ni jamčilo, da bo zakonodaja na ravni Skupnosti ostala nespremenjena.

      77     Sicer pomeni Direktiva le drugo stopnjo v procesu, ki vodi k liberalizaciji trga z električno energijo, prvo stopnjo pa je
         pomenila Direktiva Sveta 90/547/EGS z dne 29. oktobra 1990 o tranzitu električne energije po prenosnih omrežjih. Glede na
         prvo uvodno izjavo zadnje direktive je Evropski svet na svojih zaporednih srečanjih priznal potrebo po enotnem notranjem trgu
         z energijo. Komisija je potem v svojem Obvestilu o povečanju trgovanja z električno energijo znotraj Skupnosti: temeljni element
         za uresničitev notranjega trga z energijo z dne 29. septembra 1989 (COM(89) 336, končno), ki je spremljalo osnutek Direktive
         90/547 predvidela možnost, da se prenosni sistemi električne energije, pridržani nacionalnim ali regionalnim monopolom, dajo
         na razpolago tretjim in ocenila, da je nujna ukinitev uvoznih in izvoznih monopolov (glej točki 2 in 52 navedenega obvestila).

      78     Zato ni mogoče pritrditi, da so institucije Skupnosti družbi SEP vzbudile utemeljena pričakovanja glede ohranitve uvoznega
         monopola električne energije na Nizozemsko ali prednostne pravice uporabe čezmejnega prenosnega sistema do izteka sklenjenih
         mednarodnih pogodb.

      79     Nizozemske javne oblasti so sprejele nacionalni normativni okvir, v katerem je družba SEP sklenila mednarodne pogodbe, da
         bi izpolnila svojo nalogo splošnega gospodarskega pomena, da zagotovi zanesljivo in učinkovito delovanje distribucije električne
         energije ob najnižjih mogočih stroških, ki so družbeno upravičeni. Vendar država članica ne more vezati Skupnosti v tem smislu,
         da ta ne bi mogla začeti ali nadaljevati liberalizacije trga z električno energijo.

      80     Načelo pravne varnosti posebej zahteva, da so pravila, ki nimajo ugodnih posledic za posameznike, jasna in natančna in da
         je njihova uporaba predvidljiva za vse upravičence (v tem smislu glej sodbe z dne 15. decembra 1987 v zadevi Irska proti Komisiji,
         325/85, Recueil, str. 5041; z dne 13. februarja 1996 v zadevi Van Es Douane Agenten, C-143/93, Recueil, str. I-431, točka
         27, in z dne 15. februarja 1996 v zadevi Duff in drugi, C-63/93, Recueil, str. I-569, točka 20).

      81     Kot je Sodišče že razsodilo, pričakovanje ni mogoče, če sploh ne obstaja normativna sprememba, ampak se lahko dvomi o podrobnih
         pravilih uporabe take spremembe (glede normativne spremembe, ki razveljavlja pravico do odbitka davka na dodano vrednost za
         določene stroške najema nepremičnin, glej sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Gemeente Leusden in Holin Groep, C-487/01 in
         C-7/02, Recueil, str. I-5368, točka 81). Na enak način načelo pravne varnosti ne zahteva, da ne obstaja normativna sprememba,
         ampak zahteva, da zakonodajalec upošteva posebne okoliščine izvajalcev gospodarske dejavnosti in glede na posebnosti primera
         predvidi prilagoditev uporabe novih pravnih predpisov.

      82     V tej zvezi je treba poudariti, da Direktiva vsebuje določbe, ki dopuščajo, da se upoštevajo posebne okoliščine izvajalcev
         gospodarskih dejavnosti, kot je družba SEP v kontekstu liberalizacije trga z električno energijo. Direktiva je predvsem v
         členu 24 državam članicam ponudila možnost, da zaprosijo za odstopanje od členov 7(5) in 16 glede obveznosti ali zajamčenega
         obratovanja, ki so bili določeni pred začetkom veljavnosti Direktive. Kraljevina Nizozemska te možnosti ni uporabila (glej
         Odločbo 1999/796, točka 44).

      83     Komisija navaja, da v Direktivi ni določena obveznost odpovedi pogodb, kakršne so mednarodne pogodbe družbe SEP. Vendar ta
         položaj ne dovoljuje, da se pravila Direktive kršijo zaradi tega, ker bi bilo to potrebno za izvedbo tovrstnih pogodb. Poleg
         tega naj bi bil odstop od le-teh le posredna in morebitna posledica te direktive. Le-ta naj ne bi preprečevala izvajalcu,
         kot je družba SEP (ki je po letu 2001 postala družba NEA), da zunaj Nizozemske proda električno energijo, ki jo je bila zavezana
         kupiti po svojih mednarodnih pogodbah.

      84     Družba NEA se prav tako sklicuje na Uredbo (ES) št. 1228/2003 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o pogojih
         za dostop do omrežja za čezmejne izmenjave električne energije (UL L 176, str. 1), predvsem na točko 2, pod naslovom „Položaj
         dolgoročnih pogodb“ Priloge k tej uredbi, po kateri „veljavne dolgoročne pogodbe ob obnovi nimajo predkupnih pravic“. Družba
         NEA meni, da iz te določbe izhaja, da mora biti omogočeno spoštovanje pogodb, sklenjenih pred uveljavitvijo te uredbe.

      85     Ta trditev ne more spremeniti presoje, izvedene do sedaj. Ta določba, ki ni veljala v času dejanskega stanja spora v postopku
         v glavni stvari, je dejansko popolnoma skladna z razlago členov 7(5) in 16 Direktive, navedeno v točkah od 56 do 63 te sodbe,
         in o njej ni mogoče dvomiti. V tem primeru le potrjuje, da morebitna odstopanja od teh členov, zagotovljena na podlagi člena
         24 Direktive, ne morejo preseči obdobja prevzetih obveznosti s pogodbami, sklenjenih pred začetkom veljave Direktive.

      86     Te ugotovitve ne vplivajo na odgovor na vprašanje, ali in v kolikšnem obsegu lahko podjetje, kot je družba NEA, na podlagi
         nacionalnega prava zahteva povrnitev škode, ki bi mu nastala zaradi izbire nizozemskih organov, da v zvezi z zadevnimi ukrepi
         ne zaprosijo za odstopanje na podlagi člena 24 Direktive.

      87     Iz navedenih ugotovitev izhaja, da okoliščine, ki so jih navedle stranke in zainteresirane osebe, ki so Sodišču podale pripombe,
         ne dopuščajo, da bi se uspešno sklicevali na načeli varstva legitimnega pričakovanja in pravne varnosti.

      88     Na drugo vprašanje je tako treba odgovoriti, da:
      –       se člena 7(5) in 16 Direktive ne omejujeta na določitev tehničnih pravil, ampak ju je treba razlagati tako, da veljata za
         vsakršno diskriminacijo;

      –       navedena člena nasprotujeta nacionalnim ukrepom, ki podjetju dodeljujejo prednostno zmogljivost čezmejnega prenosa električne
         energije ne glede na to, ali gre za ukrepe upravljavca omrežja, nadzornika upravljanja sistema ali zakonodajalca, če ti ukrepi
         niso bili odobreni v okviru postopka iz člena 24 Direktive.

       Prvo vprašanje
      89     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je člen 86(2) ES treba razlagati tako, da upravičuje ukrepe,
         kot so prerekani v postopku v glavni stvari.

      90     Ob upoštevanju odgovora na drugo vprašanje na to vprašanje ni več treba odgovoriti.
       Stroški
      91     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Člena 7(5) in 16 Direktive 96/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. decembra 1996 o skupnih pravilih notranjega trga
            z električno energijo se ne omejujeta na določitev tehničnih pravil, temveč ju je treba razlagati tako, da veljata za vsakršno
            diskriminacijo.
      2)      Navedena člena nasprotujeta nacionalnim ukrepom, ki podjetju dodeljujejo prednostno zmogljivost čezmejnega prenosa električne
            energije, ne glede na to, ali gre za ukrepe upravljavca omrežja, nadzornika upravljanja sistema ali zakonodajalca, če ti ukrepi
            niso bili odobreni v okviru postopka iz člena 24 te direktive.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. septembra 2008.#Hans Eckelkamp in drugi proti Belgische Staat.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van beroep te Gent - Belgija.#Prost pretok kapitala - Člena 56 ES in 58 ES - Davek na dediščino - Nacionalna ureditev v zvezi z izračunom davka na prenos nepremičnine, ki ne dovoljuje odbitka hipotekarnega dolga na tej nepremičnini od vrednosti nepremičnine, ker je zapustnik ob svoji smrti prebival v drugi državi članici - Omejitev - Utemeljitev - Neobstoj.#Zadeva C-11/07.

text:
      Zadeva C-11/07
      Hans Eckelkamp in drugi
      proti
      državi Belgiji
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van Beroep te Gent)
      „Prosti pretok kapitala – Člena 56 ES in 58 ES – Davek na dediščino − Nacionalna ureditev v zvezi z izračunom davka na prenos nepremičnine, ki ne dovoljuje odbitka hipotekarnega
         dolga na tej nepremičnini od vrednosti nepremičnine, ker je zapustnik ob svoji smrti prebival v drugi državi članici − Omejitev
         − Utemeljitev − Neobstoj“

      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Pristojnost nacionalnega sodišča
      (člen 234 ES)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Očitno neupoštevna vprašanja in hipotetična vprašanja, postavljena
            v kontekstu, ki izključuje koristen odgovor
      (člen 234 ES)
      3.        Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davek na dediščino
      (člena 56 ES in 58 ES)
      1.        V okviru postopka, določenega v členu 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, spada
         presoja dejanskega stanja v pristojnost nacionalnega sodišča. Sodišče je pristojno odločati o razlagi ali veljavnosti prava
         Skupnosti samo na podlagi dejstev, ki mu jih predloži nacionalno sodišče. Le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora
         prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi tako potrebo po izdaji predhodne odločbe,
         da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja
         nanašajo na razlago prava Skupnosti, načeloma dolžno odločati.

      (Glej točki 27 in 52.)
      2.        V okviru postopka, določenega v členu 234 ES, je sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče,
         mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom
         spora v postopku v glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih
         in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja.

      (Glej točko 28.)
      3.        Povezani določbi členov 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi o izračunu davka na dediščino
         in davka na prenos lastnine za nepremičnino, ki je v državi članici, ki ne predvideva odbitka dolgov v zvezi s to nepremičnino,
         če zapustnik ob svoji smrti ni prebival v tej, ampak v drugi državi članici, medtem ko je tak odbitek dovoljen, če je zapustnik
         ob svoji smrti prebival v prvonavedeni državi članici, v kateri je nepremičnina, ki je predmet dedovanja.

      Ker namreč taka ureditev določa odvisnost odbitka določenih dolgov, ki bremenijo zadevno nepremičnino, od kraja bivanja zapustnika
         ob njegovi smrti, kar pomeni večje davčno breme za zapuščino dedičev nerezidentov, je prosti pretok kapitala omejen.

      Različno obravnavanje ne more biti utemeljeno zato, ker se nanaša na primere, ki niso objektivno primerljivi. Kadar nacionalna
         ureditev dediče oseb, ki so bile ob svoji smrti rezidenti, in dediče oseb, ki ob svoji smrti niso bile rezidenti, pri izračunu
         davka na podedovano nepremičnino, ki je v zadevni državi članici, postavlja na enako raven, taka ureditev v okviru te iste
         obdavčitve glede odbitka dolga, ki bremeni to nepremičnino, teh dedičev ne sme, ne da bi bila diskriminatorna, obravnavati
         različno. S tem ko dediščine teh dveh kategorij oseb za namen obdavčevanja, razen glede odbitka dolgov, obravnava enako, nacionalni
         zakonodajalec dejansko priznava, da med njimi ne obstajajo nobene objektivne razlike glede modalitet in pogojev te obdavčitve,
         ki bi lahko upravičevali različno obravnavanje.

      Poleg tega se država članica, v kateri je nepremičnina, ki je del dediščine, za utemeljitev omejitve prostega pretoka kapitala,
         ki izhaja iz njene ureditve, ne more sklicevati na možnost, ki ni odvisna od njene volje, in sicer davčnega odbitka s strani
         druge države članice, kot je država članica, katere rezident je bil zapustnik ob svoji smrti, ki bi delno ali v celoti lahko
         izravnal škodo, ki bi nastala dedičem te osebe, ker se v državi članici, v kateri je nepremičnina, dolgovi nepremičnine pri
         izračunu davka na prenos lastnine ne odbijejo.

      (Glej točke 46, 60, 63, 68, 71 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 11. septembra 2008(*)

      „Prosti pretok kapitala – Člena 56 ES in 58 ES – Davek na dediščino − Nacionalna ureditev v zvezi z izračunom davka na prenos nepremičnine, ki ne dovoljuje odbitka hipotekarnega
         dolga na tej nepremičnini od vrednosti nepremičnine, ker je zapustnik ob svoji smrti prebival v drugi državi članici − Omejitev
         − Utemeljitev − Neobstoj“

      V zadevi C‑11/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hof van Beroep te Gent
         (Belgija) z odločbo z dne 11. januarja 2007, ki je prispela na Sodišče 18. januarja 2007, v postopku

      Hans Eckelkamp,

      Natalie Eckelkamp,

      Monica Eckelkamp,

      Saskia Eckelkamp,

      Thomas Eckelkamp,

      Jessica Eckelkamp,

      Joris Eckelkamp
      proti
      državi Belgiji,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh (poročevalec) in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. decembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za H. Eckelkampa, N. Eckelkamp, M. Eckelkamp, S. Eckelkamp, T. Eckelkampa, J. Eckelkamp in J. Eckelkampa B. Coopman in M. Van Daele,
         odvetnika,

      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica, skupaj z A. Haeltermanom, odvetnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal, A. Weimar in R. Troosters, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. marca 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 ES, 17 ES, 18 ES, 56 ES in 58 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med dediči nemške državljanke Reintges Hildegard Eckelkamp, umrle v Nemčiji, in FOD
         Financiën, Administratie van de BTW, registratie en domenien (zvezna javnofinančna služba, urad za davek na dodano vrednost,
         register in državno premoženje), ker je slednja pri izračunu davka na prenos lastnine na nepremičnini v Belgiji, v lasti R.
         H. Eckelkamp, zavrnila zahtevo dedičev, naj odbije dolgove v zvezi s to nepremičnino, ker R. H. Eckelkamp ob svoji smrti ni
         prebivala v Belgiji.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 1 Direktive Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (postal člen 67 Pogodbe ES (razveljavljen
         z Amsterdamsko pogodbo)) (UL L 178, str. 5) določa:

      „1. Države članice odpravijo omejitve pretoka kapitala med rezidenti držav članic, brez poseganja v nadaljnje določbe. Da
         bi olajšali uporabo te direktive, se pretoki kapitala razvrstijo v skladu z nomenklaturo v Prilogi I.

      2. Za prenose v zvezi s pretokom kapitala se uporabljajo enaki pogoji menjalnih tečajev, kot veljajo za plačila v zvezi s
         tekočimi transakcijami“.

      4        Med pretoki kapitala, naštetimi v prilogi I k direktivi 88/361, spadajo dediščine in zapuščine v rubriko XI z naslovom „Osebni
         pretoki kapitala“.

       Nacionalna ureditev
      5        V Belgiji določanje davčne stopnje, davčne osnove, davčnih oprostitev in znižanj davka spada v pristojnost regij.

      6        Člen 1 flamskega Wetboek Successierechten (zakonik o davkih na dediščino, v nadaljevanju: WS) določa:

      „Uvedeta se:
      1.      davek na dediščino od vrednosti celotne zapuščine prebivalca Kraljevine Belgije po odbitku dolgov;
      2.      davek na prenos lastnine ob smrti od celotne vrednosti nepremičnin, ki so v Belgiji, in pripadajo zapuščini osebe, ki ni prebivalec
         Kraljevine Belgije.

      Šteje se, da je oseba prebivalec Kraljevine Belgije, če ima ob svoji smrti v Kraljevini Belgiji prebivališče ali sedež svojega
         premoženja“.

      7        Davek na dediščino se v skladu s členom 15 WS plača po odbitku dolgov od celotnega premoženja, ki je bilo v lasti pokojne
         ali pogrešane osebe, ne glede na to, kje je premoženje.

      8        Člen 18 WS, ki se nanaša na nerezidente, določa:

      „Davek na prenos lastnine ob smrti se plača od vseh nepremičnin, ki so v Belgiji in so v lasti pokojne ali pogrešane osebe,
         pri čemer se ne upošteva dolgov in obveznosti iz zapuščine“.

      9        V členu 29 WS je določeno, da mora dolg, da se ga upošteva kot obveznost, obstajati na dan smrti, kar se lahko dokaže s kakršnim
         koli pravnim sredstvom, ki je dopustno za odobritev posojila in nastanek dolga.

      10      Člen 40 WS določa, da mora biti popis zapuščine vložen v petih mesecih od dneva smrti, če je do smrti prišlo v Kraljevini
         Belgiji, in v šestih mesecih od dneva smrti, če je do smrti prišlo v drugi evropski državi.

      11      V členu 41 WS je določeno:

      „Generalni direktor urada za register in državno premoženje lahko podaljša rok, v katerem mora biti vložen popis zapuščine.

      Popis, vložen v roku, določenem z zakonom, ali roku, ki ga podaljša generalni direktor, se lahko popravi, dokler ta rok ne
         poteče, razen če so se zainteresirane stranke tej pravici izrecno odpovedale z izjavo, ki so jo podale v skladu z zakonskimi
         zahtevami“.

      12      Člen 48(1) WS določa tabele, ki prikazujejo stopnje, ki veljajo za davek na dediščino in davek na prenos lastnine ob smrti.
         Člen 48(2), četrti pododstavek, določa:

      „Dolgovi in stroški pogreba  se prednostno odbijejo od premičnin in premoženja, navedenega v členu 60a, razen če vlagatelji popisa dokažejo, da je dolg
         nastal izrecno zaradi pridobitve ali ohranitve nepremičnin“.

      13      Med Kraljevino Belgijo in Zvezno republiko Nemčijo ni dvostranske konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja dediščine.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      14      Tožeče stranke v glavni stvari so dediči R. H. Eckelkamp, umrle v Düsseldorfu (Nemčija) 30. decembra 2003.

      15      R. H. Eckelkamp je 13. novembra 2002 podpisala dokument, ki je vseboval pripoznavo njenega dolga do H. Eckelkampa, ene izmed
         tožečih strank v glavni stvari. Poleg tega mu je R. H. Eckelkamp z notarsko listino z dne 5. junija 2003, zaradi zavarovanja
         plačila tega dolga, dala pooblastilo za obremenitev nepremičnine v Knokke-Heist (Belgija) s hipoteko.

      16      29. junija 2004 so tožeče stranke v glavni stvari, v zakonsko določenem roku 6 mesecev od smrti R. H. Eckelkamp, v Begiji
         vložile popis zapuščine, v kateri je bilo pod rubriko sredstva zapuščine navedeno, da je vrednost nepremičnine 200.000 eurov.
         Pod rubriko obveznosti zapuščine je bilo v popisu navedeno „nič“.

      17      Iz stališč tožečih strank v glavni stvari kot tudi iz stališč belgijske vlade izhaja, da so si, preden je bil narejen popis
         zapuščine, ena od tožečih strank in pristojni nacionalni davčni organi izmenjali elektronska sporočila. V njih so davčni organi
         navedli, da se v skladu s flamsko zakonodajo davek na prehod lastnine ob smrti plača od celotne vrednosti nepremičnin, ki
         so v Belgiji, brez odštetja dolgov. Ker R. H. Eckelkamp ob svoji smrti ni prebivala v Belgiji, se njen dolg ne more upoštevati
         pri končnem izračunu davka na prenos lastnine.

      18      Davek na prenos lastnine ob smrti, ki je predmet postopka v glavni stvari, je bil izračunan na podlagi popisa zapuščine, vloženega
         29. junija 2004.

      19      Po tem, ko so tožeče stranke v glavni stvari plačale davek na prenos lastnine, kar so po njihovem mnenju storile „s pridržkom
         svojih pravic“, so 31. decembra 2004 pred Rechtbank van eerste aanleg te Brugge (sodišče prve stopnje, Bruges) vložile tožbo,
         s katero so zahtevale ponoven izračun davka, in zlasti to, naj se pri tem izračunu upošteva dolg R. H. Eckelkamp.

      20      To sodišče je 30. maja 2005 zavrnilo tožbo zainteresiranih strank, ker se je ob vložitvi tožbe rok za upoštevanje novih podatkov
         za določanje osnove za izračun davka na dediščino ali davka na prenos lastnine, določen v WS, že iztekel.

      21      Tožeče stranke v glavni stvari so pred predložitvenim sodiščem vložile pritožbo zoper navedeno odločitev sodišča, ker naj
         bi bile določbe WS o izračunu davka na prenos lastnine ob smrti v nasprotju s pravom Skupnosti. Tožeče stranke v glavni stvari
         menijo, da navedene določbe posredno diskriminirajo na podlagi državljanstva in pomenijo omejitev prostega pretoka kapitala.

      22      Belgija je pred predložitvenim sodiščem trdila, da se je rok za upoštevanje novih podatkov za določanje osnove za izračun
         davka na prenos lastnine, določen v WS, iztekel, in da nikakor ni dokazano, da je sporni dolg obstajal že ob smrti R. H. Eckelkamp.
         Zadevna oseba ob svoji smrti ni prebivala v Belgiji, zato pri izračunu davka na prenos lastnine od davčne osnove ni mogoče
         odbiti nobenih obveznosti. Člen 58 ES ne posega v pravico držav članic, da uporabijo upoštevne določbe svoje davčne zakonodaje.

      23      Predložitveno sodišče je ugotovilo, da iz pogodbe zasebnega prava z dne 13. novembra 2002 in iz notarske listine z dne 5.
         junija 2003 izhaja, da je imela R. H. Eckelkamp ob svoji smrti dolg v višini 220.000 eurov.

      24      Ker se v sporu v glavni stvari postavljajo vprašanja o razlagi prava Skupnosti, je Hof van Beroep te Gent prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali povezane določbe členov 12 ES, 17 ES in 18 ES ter povezane določbe členov 56 ES in 58 ES nasprotujejo nacionalni ureditvi
         države članice, po kateri v primeru pridobitve nepremičnine, ki je v državi članici (država, kjer je nepremičnina), z dedovanjem
         ta država naloži davek na vrednost te nepremičnine, ki je v tej državi, pri čemer sicer dopušča odbitek v višini vrednosti
         obveznosti, ki bremenijo to nepremičnino (na primer dolgovi, zavarovani s pravico upnika, da vzame hipoteko na to nepremičnino),
         če je zapustnik ob smrti prebival v državi, kjer je nepremičnina, vendar pa ne, če je zapustnik ob smrti živel v drugi državi
         članici (državi članici prebivališča)?“

       Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje
      25      Belgijska vlada meni, da je vprašanje za predhodno odločanje nedopustno. Trdi, da zaradi prepozne vložitve tožbe za ponoven
         izračun že navedenega davka na prenos lastnine predložitveno sodišče v nobenem primeru ne bi moglo ugoditi zahtevi tožečih
         strank iz postopka v glavni stvari. Rok, v okviru katerega bi v skladu z belgijskimi procesnimi pravili lahko spremenili podatke
         za določanje osnove za izračun davka na prenos lastnine, se je iztekel že nekaj mesecev prej. Zato odgovor na postavljeno
         vprašanje ni samo nepotreben, ampak tudi očitno nepomemben za odločanje predložitvenega sodišča v sporu v glavni stvari.

      26      Poleg tega ugotavlja, da je glede na stopnjo, na kateri je postopek v glavni stvari, postavljeno vprašanje izključno hipotetično.
         Na tej stopnji predložitveno sodišče ni dalo še nobenih odgovorov na vprašanja, odločilna za odločanje v sporu v glavni stvari,
         zlasti na vprašanje, ali obstaja povezava med dolgom in sporno nepremičnino, z namenom, da se dokaže, ali je sporna nepremičnina
         obremenjena z dolgom. V tem pogledu je belgijska vlada na obravnavi izpostavila, da zadevna nepremičnina na področju Belgije
         ni obremenjena s hipoteko, ampak obstaja samo pooblastilo za ustanovitev hipoteke, ki ga je R. H. Eckelkamp pred smrtjo dala
         svojemu bratu. Po mnenju belgijske vlade je pooblastilo za ustanovitev hipoteke samo pravica, ki tretji stranki daje možnost
         vpisa hipoteke na nepremično premoženje, in ker v tem primeru ni prišlo do takega vpisa, zadevna nepremičnina v skladu z ustaljeno
         sodno prakso Sodišča tudi ne more biti obremenjena. Postavljeno vprašanje je zato hipotetično.

      27      Glede tega je treba opozoriti, da v okviru postopka, določenega v členu 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi
         sodišči in Sodiščem, presoja dejanskega stanja spada v pristojnost nacionalnega sodišča. Le nacionalno sodišče, ki odloča
         o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, presodi, ob upoštevanju posebnosti zadeve, tako potrebo po izdaji
         predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar
         se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, v načelu dolžno odločati (sodbi z dne 12. aprila 2005 v zadevi
         Keller, C‑145/03, ZOdl., str. I‑2529, točka 33, in z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini, C‑119/05, ZOdl., str. I‑6199,
         točka 43).

      28      Sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana
         razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v glavni stvari, kadar gre za hipotetičen
         problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena
         vprašanja (glej zlasti sodbi z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 39, in z
         dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite Digital, C‑390/99, Recueil, str. I‑607, točka 19, ter zgoraj navedeno sodbo
         Lucchini, točka 44).

      29      Treba je ugotoviti, da v obravnavanem primeru ni tako.

      30      Sodišču se predlaga, naj pojasni, ali so nacionalna sodišča v skladu s pravom Skupnosti dolžna odstopiti od uporabe nekaterih
         določb WS o izračunu davka na prenos lastnine ob smrti, za katere tožeče stranke v glavni stvari trdijo, da omejujejo prosti
         pretok kapitala. Kaže torej, da je postavljeno vprašanje za predhodno odločanje povezano s predmetom spora v glavni stvari,
         kot ga je določilo predložitveno sodišče, in da bi odgovor na to vprašanje lahko koristil predložitvenemu sodišču pri odločanju,
         ali so določbe WS v skladu s pravom Skupnosti.

      31      Belgijska vlada po eni strani zanika obstoj povezave med dolgom R. H. Eckelkamp do svojega brata in nepremičnino, ki je del
         zapuščine, ki bi kazala na obstoj bremena na tem premoženju, in po drugi strani trdi, da se je rok, v katerem bi se v skladu
         z belgijsko zakonodajo lahko predložili novi podatki za določanje osnove za izračun davka na prenos lastnine ob smrti, iztekel
         pred vložitvijo tožbe v glavni stvari.

      32      Kljub temu je treba spomniti, da je samo predložitveno sodišče pristojno za obravnavo in oceno dejanskega stanja zadeve, ki
         mu je predložena v odločanje, kot tudi za razlago in uporabo nacionalne zakonodaje (glej sodbo z dne 4. maja 1999 v zadevi
         Sürül, C‑262/96, Recueil, str. I‑2685, točka 95). To sodišče, in ne Sodišče, mora določiti obseg in učinek pooblastila za
         ustanovitev hipoteke, kot tudi posledice takega pooblastila za nepremičnino, ki jo je zapustil pokojnik in ki je v Belgiji.

      33      Poleg tega je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da, prvič, se tožeče stranke v glavni stvari v popisu zapuščine niso
         sklicevale na sporni dolg zaradi določb WS, ki ne predvidevajo vključitve takega dolga v popis zapuščine, kadar zapustnik
         ob svoji smrti ni prebival v Belgiji – določb, zaradi katerih je nacionalno sodišče vložilo vprašanje za predhodno odločanje.
         Drugič, pred vložitvijo spornega popisa zapuščine so pristojni organi obvestili tožeče stranke iz postopka v glavni stvari,
         da dolg R. H. Eckelkamp ne more biti upoštevan pri izračunu davka na prenos lastnine ob smrti, ker zapustnica ob svoji smrti
         ni prebivala v Belgiji. Tretjič, kot izhaja iz točke 19 te sodbe, so tožeče stranke iz postopka v glavni stvari navedeni popis
         zapuščine vložile s pridržkom vseh svojih pravic.

      34      Nadalje je treba spomniti, da predlog za sprejetje predhodne odločbe temelji na izmenjavi mnenj med sodišči, njegova vložitev
         pa je v celoti odvisna od tega, kako navedeno sodišče presodi pomembnost in potrebnost tega predloga (glej sodbo z dne 12. februarja 2008
         v zadevi Kempter, C‑2/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 42). Medtem ko je res, da je popis zapuščine postal dokončen z dnevom
         izteka zakonsko določenega roka za vložitev takega popisa, je v zadevnem vprašanju kljub temu mogoče najti elemente prava
         Skupnosti, za katere predložitveno sodišče ocenjuje, da bi jih lahko v skladu s tem pravom koristno uporabilo za odločitev
         v sporu, ki mu je bil predložen (glej v tem smislu sodbo z dne 16. septembra 1982 v zadevi Vlaeminck, 132/81, Recueil, str. 2953,
         točki 13 in 14).

      35      Zato je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopusten.

       Vprašanje za predhodno odločanje
      36      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba določbe členov 12 ES, 17 ES in 18 ES ter členov 56
         ES in 58 ES razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, kot je ureditev, ki je predmet obravnave v postopku v
         glavni stvari, ki se nanaša na izračun davka na dediščino in davka na prenos lastnine v državi članici, ki ne dopušča odbitka
         dolga, ki bremeni celotno nepremičnino, če zapustnik ob smrti ni prebival v državi, kjer je zadevna nepremičnina, pač pa v
         drugi državi članici, medtem ko je ta odbitek določen, če je zadevna oseba ob svoji smrti prebivala v državi članici, v kateri
         je zadevna nepremičnina.

      37      Člen 56(1) ES na splošno prepoveduje omejitve pretoka kapitala med državami članicami (sodba z dne 6. decembra 2007 v zadevi
         Federconsumatori in drugi, C‑463/04 in C‑464/04, ZOdl., str. I-10419, točka 19, in navedena sodna praksa).

      38      Ker v Pogodbi ES ni opredeljen pojem „pretok kapitala“ v smislu člena 56(1) ES, je Sodišče že pred tem priznalo informativno
         vrednost nomenklaturi, priloženi k Direktivi Sveta 88/361, čeprav je bila ta sprejeta na podlagi členov 69 in 70(1) Pogodbe
         EGS (postala člena 69 in 70(1) Pogodbe ES, razveljavljena z Amsterdamsko pogodbo), pri čemer v skladu z uvodom k nomenklaturi
         te direktive seznam ni izčrpen (glej zlasti sodbi z dne 23. februarja 2006 v zadevi van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03,
         ZOdl., str. I‑1957, točka 39; z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Fidium Finanz, C‑452/04, ZOdl., str. I‑9521, točka 41; zgoraj
         navedeno sodbo Federconsumatori in drugi, točka 20, in sodbo z dne 17. januarja 2008 v zadevi Jäger, C‑256/06, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 24).

      39      Glede tega je Sodišče, s tem da je med drugim opozorilo, da dedovanje, ki pomeni prenos zapustnikovega premoženja na eno ali
         več oseb, ali z drugimi besedami prenos lastnine, pravic itd., ki sestavljajo dediščino, na dediče zapustnika, spada pod rubriko
         XI priloge I k Direktivi 88/361, z naslovom „Osebni pretoki kapitala“, razsodilo, da je dedovanje pretok kapitala v smislu
         člena 56 ES, razen v primerih, v katerih so temeljni elementi dedovanja omejeni na eno samo državo članico (glej sodbo z dne
         11. decembra 2003 v zadevi Barbier, C‑364/01, Recueil, str. I‑15013, točka 58, in zgoraj navedeni sodbi Hilten‑van der Heijden,
         točka 42, in Jäger, točka 25).

      40      Primer, ko oseba, ki ob svoji smrti prebiva v Nemčiji, zapusti drugim osebam, ki prebivajo v Nemčiji in na Nizozemskem, nepremičnino,
         ki je v Belgiji in je predmet izračuna davka v Belgiji, nikakor ni popolnoma notranji primer.

      41      Zato dedovanje v postopku v glavni stvari pomeni pretok kapitala v smislu člena 56(1) ES.

      42      Najprej je treba ugotoviti, ali, kot trdijo tožeče stranke v glavni stvari in Komisija Evropskih skupnosti, nacionalna ureditev,
         kot je ureditev v postopku v glavni stvari, pomeni omejitev pretoka kapitala.

      43      V zvezi s tem je treba spomniti, da nacionalne določbe, ki za namen izračuna višine davka, ki ga je treba plačati pri dedovanju,
         določajo vrednost nepremičnine, lahko ne le odvrnejo od nakupa nepremičnin, ki so v zadevni državi članici, temveč lahko prav
         tako zmanjšajo vrednost dediščine rezidenta druge države članice, kot je država članica, v kateri je to premoženje (glej v
         tem smislu zgoraj navedni sodbi Barbier, točka 62, in Jäger, točka 30).

      44      Poleg tega je sodna praksa v zvezi z dedovanjem potrdila, da ukrepi, ki so prepovedani po členu 56(1) ES in pomenijo omejitve
         pretoka kapitala, obsegajo ukrepe, ki povzročajo zmanjšanje vrednosti dediščine rezidenta države, ki ni država članica, v
         kateri je zadevno premoženje in ki obdavči dedovanje tega premoženja (zgoraj navedeni sodbi van Hilten‑van der Heijden, točka 44,
         in Jäger, točka 31).

      45      V tem primeru nacionalne določbe, ki so predmet obravnave v postopku v glavni stvari, na podlagi katerih je dediščina, ki
         jo sestavlja nepremičnina, ki je v Kraljevini Belgiji, predmet višjega davka na prenos lastnine, kot bi znašal davek za dediščino
         v primeru zapustnika, ki bi ob svoji smrti prebival v tej državi članici, omejujejo pretok kapitala, s tem da zmanjšujejo
         vrednost dediščine, ki jo sestavlja taka nepremičnina.

      46      Ker namreč taka ureditev določa odvisnost odbitka določenih dolgov, ki bremenijo zadevno nepremičnino, od kraja bivanja zapustnika
         ob njegovi smrti, kar pomeni večje davčno breme za zapuščino dedičev nerezidentov, je prosti pretok kapitala omejen.

      47      Te ugotovitve ne more izpodbiti utemeljitev belgijske vlade, da WS ne ustvarja omejitev, ker pri izračunu davka na dediščino
         in davka na prenos lastnine obstaja objektivna razlika med položajem rezidentov in položajem nerezidentov, saj po mnenju belgijske
         vlade logično samo država članica, na območju katere je prebival zapustnik, pri izračunu davka na dediščino lahko upošteva
         vse sestavne dele premoženja: sredstva, obveznosti, premičnine in nepremičnine. Ta okoliščina namreč, glede na merila, ki
         izhajajo iz ustaljene sodne prakse, navedene v točkah 43 in 44 te sodbe, ni upoštevna (glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno
         sodbo Jäger, točka 34).

      48      Belgijska vlada kljub temu trdi, da je za zadevo v postopku v glavni stvari, v nasprotju z zadevo, v kateri je bila izdana
         sodba Barbier, značilna odsotnost nepogojne obveznosti prenosa pravnega lastništva na zadevni nepremičnini, kot tudi odsotnost
         predhodnega prenosa ekonomske lastnine ter prenosa dolga, ki obremenjuje to nepremičnino, saj pooblastilo za ustanovitev hipoteke,
         na katero se sklicujejo tožeče stranke v glavni stvari, nikakor ne ustvarja dolga, ki bi obremenjeval zadevno nepremičnino
         v smislu navedene sodbe.

      49      Treba je spomniti, da se je v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Barbier, postavljeno vprašanje nanašalo na izračun davka,
         izterljivega v primeru, da se z dediščino pridobi nepremičnina, ki je v državi članici, in upoštevajoč, za namen izračuna
         vrednosti premoženja, da je bil imetnik stvarnopravnih pravic nepogojno zavezan te prenesti na tretjo stranko, ki je imela
         ekonomsko lastnino tega premoženja. Ta dolg je bil zato neposredno povezan z nepremičnino, vključeno v dediščino.

      50      Podobno je Sodišče v zvezi s členoma 49 ES in 50 ES že odločilo, da je pri nacionalni ureditvi, ki v davčnih zadevah ne dovoli
         nerezidentom, da odbijejo poslovne stroške, ki so neposredno povezani z aktivnostjo, na podlagi katere je nastal obdavčljivi
         dohodek v zadevni državi članici, medtem ko, nasprotno, rezidentom dovoljuje, da to storijo, podano tveganje, da bo delovala
         v škodo rezidentov drugih držav članic, in je takšna ureditev torej v nasprotju z navedenima členoma (glej v tem smislu sodbo
         z dne 12. junija 2003 v zadevi Gerritse, C‑234/01, Recueil, str. I‑5933, točki 27 in 28).

      51      Na obravnavi pred Sodiščem so tako tožeče stranke iz postopka v glavni stvari kot tudi Komisija trdile, da zaradi obstoja
         pooblastila za ustanovitev hipoteke med podedovano nepremičnino in spornim dolgom obstaja zadostna povezava. Komisija je kljub
         temu priznala, da bi lahko bila povezava med dolgom in nepremičnino vprašljiva, takoj ko pooblastilo za ustanovitev hipoteke
         ne bi obremenilo zadevne nepremičnine, ki je v Belgiji, ampak druge nepremičnine.

      52      Vendar, v skladu z vprašanjem, postavljenim s strani predložitvenega sodišča, dolg, zavarovan s pooblastilom za ustanovitev
         hipoteke, na določeni nepremičnini, ustanavlja breme na tej nepremičnini. V okviru postopkov, predvidenih v členu 234 ES,
         je Sodišče pristojno odločati o razlagi ali veljavnosti prava Skupnosti samo na podlagi dejstev, ki mu jih predloži nacionalno
         sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 1998 v zadevi Dumon in Froment, C‑235/95, Recueil, str. I‑4531, točka 25).

      53      Kot izhaja iz točke 32 te sodbe, mora predložitveno sodišče, in ne Sodišče, v skladu z belgijskim pravom potrditi naravo in
         učinek pooblastila za ustanovitev hipoteke, kot je pooblastilo, obravnavano v postopku v glavni stvari, ter odločiti, ali
         obstaja neposredna povezava med dolgom, na katerega se sklicujejo tožeče stranke v glavni stvari, ter nepremičnino, na katero
         se navezuje izračun davka na prenos lastnine v glavni stvari.

      54      V vsakem primeru pa je treba poudariti, da pogojevanje odbitka dolgov, ki bremenijo nepremičnino, s tem, da je bil zapustnik
         ob svoji smrti rezident države članice, v kateri je nepremičnina, pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki je načeloma
         prepovedana s členom 56(1) ES.

      55      Nato je treba ugotoviti, ali je ugotovljena omejitev prostega pretoka kapitala lahko utemeljena z določbami prava Pogodbe.

      56      V zvezi s tem je treba v skladu s členom 58(1)(a) ES spomniti, da „[d]oločbe člena 56 ne posegajo v pravice držav članic,
         da […] uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v
         enakem položaju glede na […] kraj bivališča ali glede na kraj, v katerem je naložen njihov kapital“.

      57      Treba je poudariti, da je treba to določbo člena 58 ES, glede na to, da pomeni izjemo od temeljnega načela prostega pretoka
         kapitala, razlagati ozko. Zato te določbe ni mogoče razlagati tako, da naj bi bila vsaka davčna zakonodaja, ki različno obravnava
         davčne zavezance glede na kraj prebivališča ali glede na državo članico, v katero vlagajo svoj kapital, avtomatično združljiva
         s Pogodbo (glej zgoraj navedeno sodbo Jäger, točka 40).

      58      Izjema, določena v členu 58(1)(a) ES, je namreč omejena s členom 58(3) ES, ki določa, da nacionalne določbe, navedene v odstavku
         1 tega člena, „ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka kapitala in plačil
         iz člena 56“ (glej sodbi z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C‑35/98, Recueil, str. I‑4071, točka 44, in z dne 7. septembra 2004
         v zadevi Manninen, C‑319/02, ZOdl., str. I‑7477, točka 28, ter zgoraj navedeno sodbo Jäger, točka 41). Da bi bilo upravičeno
         različno obravnavanje oseb, ki so ob svoji smrti prebivale na območju države članice, v kateri je nepremičnina, ki je predmet
         davka na dediščino ali davka na prenos lastnine, in oseb, ki so ob svoji smrti prebivale v drugi državi članici, ne sme preseči
         tistega, kar je potrebno za dosego cilja, ki ga zasleduje omenjena ureditev.

      59      Treba je torej razlikovati med dovoljenim neenakim obravnavanjem iz člena 58(1)(a) ES in prepovedano samovoljno diskriminacijo
         iz člena 58(3) ES. V skladu s sodno prakso bi se lahko nacionalna davčna ureditev, kot je tista v postopku v glavni stvari,
         ki pri izračunu davka na dediščino glede odbitka dolgov, ki bremenijo nepremičnino, ki je v zadevni državi članici, dela razliko
         med tem, ali je zapustnik ob svoji smrti živel v tej državi članici ali v drugi državi članici, obravnavala kot združljiva
         z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala le takrat, kadar se razlika v obravnavi nanaša na primere, ki med seboj niso
         objektivno primerljivi, oziroma če je to upravičeno z nujnim razlogom v splošnem interesu (glej zgoraj navedene sodbe Verkooijen,
         točka 43; Manninen, točka 29, in Jäger, točka 43).

      60      V tem pogledu je treba najprej ugotoviti, da, v nasprotju s trditvami belgijske vlade, navedenimi v točki 47 te sodbe, različno
         obravnavanje ne more biti utemeljeno zato, ker se nanaša na primere, ki niso objektivno primerljivi.

      61      Z morebitno izjemo preizkusa, ki ga mora predložitveno sodišče opraviti glede narave in učinka pooblastila za ustanovitev
         hipoteke in vprašanja, ali zadevno pooblastilo bremeni sporno nepremičnino, ki je del zapuščine, kar se zdi, da izhaja iz
         spisa, je namreč izračun davka na dediščino in davka na prenos lastnine, v skladu s to zakonodajo, neposredno povezan z vrednostjo
         te nepremičnine. V tem primeru objektivno ni nobene razlike med položajema nepremičnine v Belgiji, ki pripada osebi, ki ob
         svoji smrti prebiva v tej državi, in nepremičnine, ki pripada osebi, ki ob svoji smrti prebiva v drugi državi članici, ki
         bi lahko upravičila neenakost davčnega obravnavanja glede višine davka na dediščino in davka na prenos lastnine glede premoženja.
         Zato je primer dedičev R. H. Eckelkamp primerljiv s položajem tistega dediča, čigar dediščina vključuje nepremičnino, ki je
         v Belgiji, in mu jo je zapustila oseba, ki je ob svoji smrti prebivala v tej državi (glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno
         sodbo Jäger, točka 44).

      62      Kot so navedle tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, upoštevna belgijska ureditev, v načelu, tako dediče rezidentov
         kot tudi dediče oseb, ki ob svoji smrti niso bile rezidenti, šteje za davčne zavezance za pobiranje davka na dediščino in/ali
         davka na prenos lastnine za nepremičnino, ki je v Belgiji. Razlika v obravnavi rezidentov in nerezidentov se pojavi samo pri
         odbitku dolgov od zapuščine nerezidentov.

      63      Kadar nacionalna ureditev dediče oseb, ki so bile ob svoji smrti rezidenti, in dediče oseb, ki ob svoji smrti niso bile rezidenti,
         pri izračunu davka na podedovano nepremičnino, ki je v zadevni državi članici, postavlja na isto raven, taka ureditev v okviru
         te iste obdavčitve, glede odbitka dolga, ki bremeni to nepremičnino, teh dedičev ne sme, ne da bi bila diskriminatorna, obravnavati
         različno. S tem ko dediščine teh dveh kategorij oseb za namen obdavčevanja, razen glede odbitka dolgov, obravnava enako, nacionalni
         zakonodajalec dejansko priznava, da med njimi ne obstajajo nobene objektivne razlike glede modalitet in pogojev te obdavčitve,
         ki bi lahko upravičevali različno obravnavanje (glej po analogiji v okviru pravice do ustanavljanja sodbi z dne 28. januarja 1986
         v zadevi Komisija proti Franciji, 270/83, Recueil, str. 273, točka 20, in z dne 14. decembra 2006 v zadevi Denkavit Internationaal
         in Denkavit France, C‑170/05, ZOdl., str. I‑11949, točka 35, in v okviru prostega pretoka kapitala in davka na dediščino sodbo
         z dne 11. septembra 2008 v zadevi Arens-Sikken, C‑43/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 57).

      64      Nazadnje je treba raziskati, ali je omejitev pretoka kapitala, ki izhaja iz ureditve, kot je ureditev v postopku v glavni
         stvari, lahko objektivno upravičena zaradi nujnega razloga v splošnem interesu.

      65      Belgijska vlada trdi, da bi bil v skladu z nemško zakonodajo, ki se uporabi za zapustničino premoženje, dolg, katerega odbitek
         tožeče stranke zahtevajo v Belgiji, praktično odbit dvakrat, čemur bi se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča morali
         izogibati (sodba z dne 13. decembra 2005 v zadevi Marks & Spencer, C‑446/03, ZOdl., str. I‑10837).

      66      V tem pogledu je treba najprej spomniti, da ustaljena sodna praksa o prostem pretoku kapitala in davku na dediščino določa,
         da državljana Skupnosti ni mogoče prikrajšati za pravico, da se sklicuje na določbe Pogodbe, ker ima korist od davčnih ugodnosti,
         ki so zakonito določene v državi članici, ki ni država prebivališča (zgoraj navedena sodba Barbier, točka 71).

      67      Nato je treba spomniti, da kot izhaja iz točke 13 te sodbe, med Kraljevino Belgijo in Zvezno republiko Nemčijo ne obstaja
         konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja dediščine.

      68      Država članica, v kateri je nepremičnina, ki je del dediščine, se za utemeljitev omejitve prostega pretoka kapitala, ki izhaja
         iz njene ureditve, ne more sklicevati na možnost, ki ni odvisna od njene volje, in sicer davčnega odbitka s strani druge države
         članice, kot je država članica, katere rezident je bil zapustnik ob svoji smrti, ki bi delno ali v celoti lahko izravnal škodo,
         ki bi nastala dedičem te osebe, ker se v državi članici, v kateri je nepremičnina, dolgovi nepremičnine pri izračunu davka
         na prenos lastnine ne odbijejo (glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Arens‑Sikken, točka 65).

      69      Država članica se namreč ne more zanašati na davčne ugodnosti, ki jih enostransko zagotavlja druga država članica, v tem primeru
         država članica, katere rezidentka je bila zapustnica ob svoji smrti, da bi se izognila obveznostim iz Pogodbe in, zlasti,
         določbam Pogodbe, ki se nanašajo na prosti pretok kapitala (glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 2007 v zadevi Amurta,
         C‑379/05, ZOdl., str. I-9569, točka 78).

      70      Končno, iz spisa, predloženega Sodišču, v zvezi z izračunom davka na prenos lastnine izhaja, da nacionalna ureditev, ki je
         predmet postopka v glavni stvari, preprosto izključuje odbitek dolgov, ki bremenijo nepremičnino, ki je predmet dedovanja,
         če zapustnik ob svoji smrti ni bil rezident države članice, v kateri je nepremičnina, ki je predmet dedovanja, pri čemer se
         obravnava teh dolgov, zlasti odsotnosti davčnega odbitka v drugi državi članici, kot je država članica, v kateri je prebival
         zapustnik, ne upošteva.

      71      Zato je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba povezani določbi členov 56 ES in 58 ES razlagati
         tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, o izračunu davka na dediščino
         in davka na prenos lastnine za nepremičnino, ki je v državi članici, ki ne predvideva odbitka dolgov v zvezi s to nepremičnino,
         če zapustnik ob svoji smrti ni prebival v tej, ampak v drugi državi članici, medtem ko je tak odbitek dovoljen, če je zapustnik
         ob svoji smrti prebival v prvonavedeni državi članici, v kateri je nepremičnina, ki je predmet dedovanja.

      72      Glede na zgoraj navedeno ni treba odgovoriti na vprašanje za predhodno odločanje v delu, ki se nanaša na razlago členov 12
         ES, 17 ES in 18 ES.

       Stroški
      73      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Povezani določbi členov 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je ta, ki se obravnava
            v postopku v glavni stvari, o izračunu davka na dediščino in davka na prenos lastnine za nepremičnino, ki je v državi članici,
            ki ne predvideva odbitka dolgov v zvezi s to nepremičnino, če zapustnik ob svoji smrti ni prebival v tej, ampak v drugi državi
            članici, medtem ko je tak odbitek dovoljen, če je zapustnik ob svoji smrti prebival v prvonavedeni državi članici, v kateri
            je nepremičnina, ki je predmet dedovanja.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 8. julija 2008. # Saint-Gobain Gyproc Belgium NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Karteli - Trg mavčnih plošč - Odločba, s katero je bila ugotovljena kršitev člena 81 ES - Globa - Teža in trajanje kršitve - Olajševalne okoliščine. # Zadeva T-50/03.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 8. julija 2008 – Saint-Gobain Gyproc Belgium proti Komisiji
      (Zadeva T-50/03)
      „Konkurenca – Karteli – Trg mavčnih plošč – Odločba, s katero je bila ugotovljena kršitev člena 81 ES – Globa – Teža in trajanje kršitve – Olajševalne okoliščine“
      1.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi in usklajeno ravnanje, ki pomenijo enotno kršitev (člen 81(1) ES) (Glej točke
            od 42 do 50, 57, 105 in 106.)
      2.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Zahteva po upoštevanju prometa zadevnih podjetij in zagotavljanju sorazmernosti
            glob s tem prometom – Neobstoj – Zahteva po upoštevanju majhnosti ali v en proizvod usmerjene dejavnosti zadevnega podjetja
            – Neobstoj (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03) (Glej točke od 83 do 85, 88 in od 93 do 95.)
      3.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Pasivna vloga ali vloga sledi svojemu
            vodji – Merila za presojo (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3) (Glej točke od 119 do 121,
            124 in 125.)
      4.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve  – Olajševalne okoliščine – Prenehanje kršitve po intervenciji
            Komisije – Pogoji (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3) (Glej točke od 133 do 136.)
      Predmet

               Tožba na podlagi členov 229 ES in 230 ES za zmanjšanje globe, ki je bila družbi Gyproc naložena z Odločbo 2005/471/ES Komisije
                  z dne 27. novembra 2002 o postopku iz člena 81 [ES] proti podjetjem BPB plc, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société
                  Lafarge SA in Gyproc Benelux NV (Zadeva št. COMP/E-1/37.152 – Mavčne plošče) (UL L 166, 2005, str. 8).

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Saint-Gobain Gyproc Belgium NV se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 16. novembra 2011.#Low & Bonar plc in Bonar Technical Fabrics NV proti Evropski komisiji.#Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Sektor industrijskih plastičnih vreč - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Enotna in trajajoča kršitev - Globe - Olajševalne okoliščine - Pasivna vloga - Sorazmernost - Enako obravnavanje - Polna jurisdikcija.#Zadeva T-59/06.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 16. novembra 2011 – Low & Bonar in Bonar Technical Fabrics proti Komisiji
      (Zadeva T-59/06)
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sektor industrijskih plastičnih vreč – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Enotna in trajajoča kršitev – Globe – Olajševalne okoliščine – Pasivna vloga – Sorazmernost – Enako obravnavanje – Polna jurisdikcija“
      1.                     Ničnostna tožba – Dopustnost – Odločba o naložitvi globe zaradi kršitve pravil konkurence – Tožba za povrnitev obresti, katerih
            plačilo nosi podjetje zaradi plačila globe – Nedopustnost (člen 230 ES) (Glej točke od 23 do 26.)
      2.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi in usklajena ravnanja, ki pomenijo enotno kršitev – Podjetja, ki bi jim bilo
            mogoče očitati kršitev, ki jo tvori sodelovanje pri globalnem omejevalnem sporazumu – Merila – Dokazno breme (člen 81(1) ES)
            (Glej točke 61, 62 in 64.)
      3.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Pasivna vloga ali vloga „sledi
            svojemu vodji“ – Merila presoje (člen 81(1) ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3,
            prva alinea) (Glej točke 73, 74 in 79.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije C(2005) 4634 konč. z dne 30. novembra 2005 v zvezi s postopkom na podlagi
                  člena 81 [ES] (zadeva COMP/F/38.354 – industrijske vreče), ki se nanaša na omejevalni sporazum na trgu industrijskih plastičnih
                  vreč, in podredno, predlog za odpravo ali znižanje globe, naložene tožečima strankama.

            Izrek

                  1.

                  	Globa, naložena v členu 2(l) Odločbe Komisije C(2005) 4634 konč. z dne 30. novembra 2005 v zvezi s postopkom na podlagi člena
                     81 [ES] (zadeva COMP/F/38.354 – industrijske vreče), se določi v višini 9,18 milijona EUR.

                  2.

                  	V preostalem delu se tožba zavrne.

                  3.

                  	Evropska komisija ter družbi Low & Bonar plc in Bonar Technical Fabrics NV nosijo plačilo svojih stroškov.