title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. junija 2010. # Regionalna Mitnicheska Direktsia - Plovdiv proti Petar Dimitrov Kalinchev. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Varhoven administrativen sad - Bolgarija. # Trošarine - Obdavčitev rabljenih vozil - Višji davek na uvožena rabljena vozila kot na vozila, ki so že v prometu na nacionalnem ozemlju - Obdavčitev glede na leto izdelave in število prevoženih kilometrov - Pojem ‚enakovrstni domači izdelki‘. # Zadeva C-2/09.

text:
      Zadeva C-2/09
      Direktor na Agencija „Mitnici“, nekdanji Regionalna mitničeska direkcija – Plovdiv
      proti
      Petru Dimitrovu Kalinčevu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Varhoven administrativen sad)
      „Trošarine – Obdavčitev rabljenih vozil – Višji davek na uvožena rabljena vozila kot na vozila, ki so že v prometu na nacionalnem ozemlju – Obdavčitev glede na leto izdelave in število prevoženih kilometrov – Pojem ‚enakovrstni domači izdelki‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Notranja obdavčenja – Trošarina, ki se odmeri za rabljena motorna vozila ob uvozu na nacionalno ozemlje

      (Direktiva Sveta 92/12, člen 3(3), prvi pododstavek)
      2.        Davčne določbe – Notranja obdavčenja – Prepoved diskriminacije med uvoženimi izdelki in enakovrstnimi nacionalnimi izdelki
            – Enakovrstni izdelki
      (člen 110, prvi odstavek, PDEU)
      3.        Davčne določbe – Notranja obdavčenja – Sistem odmere trošarine, ki se uporablja za rabljena motorna vozila
      (člen 110, prvi odstavek, PDEU)
      1.        Člen 3(3), prvi pododstavek, Direktive Sveta 92/12 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in
         nadzoru takih proizvodov se ne uporabi za nacionalno ureditev glede stopnje trošarine za motorna vozila in torej ne nasprotuje
         temu, da država članica uvede sistem za odmero trošarine za rabljena motorna vozila ob njihovem uvozu na ozemlje države članice,
         če se ta trošarina ne plača neposredno ob nakupu iz druge roke takih vozil, ki so že v tej državi članici in za katera je
         bila plačana trošarina ob prvotnem uvozu na ozemlje države članice, pod pogojem, da zaradi takega sistema pri trgovanju med
         državami članicami ne nastanejo formalnosti, povezane s prestopom meje.

      V zvezi s tem mora nacionalno sodišče ugotoviti, ali se celotna zadevna zakonodaja lahko razlaga tako, da obveznost deklaracije
         motornega vozila ob uvozu na nacionalno ozemlje ni povezana s prestopom meje, ampak bolj s poznejšo določitvijo zneska trošarine
         ob nastanku obveznosti plačila. Čeprav je treba deklaracijo vložiti ob pridobitvi vozila znotraj Skupnosti in torej ob prestopu
         meje, taka formalnost nikakor ni povezana s tem „prestopom“ v smislu člena 3(3), prvi pododstavek, Direktive 92/12, ampak
         z obveznostjo plačila trošarine. Ker je namreč v takem primeru namen zadevne deklaracije zagotoviti plačilo dolgovane dajatve,
         ki ustreza trošarini, je taka formalnost povezana z nastankom te dajatve.

      (Glej točki 27 in 28 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 110, prvi odstavek, PDEU se razlaga tako, da je treba rabljena vozila, uvožena v državo članico, in rabljena vozila,
         ki so bila že registrirana na ozemlju te države in so bila uvožena na ozemlje navedene države kot nova vozila neodvisno od
         svojega izvora, obravnavati kot enakovrstne izdelke.

      (Glej točko 33 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 110, prvi odstavek, PDEU nasprotuje sistemu različne odmere trošarine, ki ga uporablja država članica za motorna vozila,
         kadar tak sistem rabljena vozila, uvožena iz drugih držav članic, obdavči drugače kot rabljena vozila, že registrirana na
         ozemlju te države in uvožena na njeno ozemlje kot nova vozila.

      Predvsem tak sistem pri izračunu trošarine za rabljena vozila, uvožena iz drugih držav članic, ki ne upošteva ne leta izdelave
         ne prevoženih kilometrov teh vozil na dan uvoza na nacionalno ozemlje, temveč določa, da se davčna osnova in stopnja trošarine
         obračunavata izključno glede na moč motorja, ki je nespremenljiva značilnost vozila, neodvisna od stopnje dejanske obrabe
         vozila, rabljena vozila pa so sicer obdavčena po drugačnih merilih kot nova, ne omogoča nevtralnega izračuna trošarin za uvožena
         rabljena vozila. Ob upoštevanju dejstva, da se trošarina za uvoženo blago v skladu s tem sistemom obračuna le enkrat, je obračun
         trošarine za nova vozila vsekakor ugodnejši od obračuna za rabljena. Ker so rabljena vozila, ki so že v prometu na ozemlju
         države članice, torej vozila, ki so bila uvožena kot nova vozila, ob vstopu na ozemlje obdavčena kot nova vozila, je razmeroma
         dražje uvoziti rabljeno vozilo iz druge države članice kot kupiti vozilo iste vrste, z enako močjo motorja in z enakim številom
         prevoženih kilometrov na ozemlju države članice, kar lahko vpliva na izbiro potrošnikov.

      (Glej točke od 43 do 47 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 3. junija 2010(*)

      „Trošarine – Obdavčitev rabljenih vozil – Višji davek na uvožena rabljena vozila kot na vozila, ki so že v prometu na nacionalnem ozemlju – Obdavčitev glede na leto izdelave in število prevoženih kilometrov – Pojem ‚enakovrstni domači izdelki‘“
      V zadevi C‑2/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Varhoven administrativen
         sad (Bolgarija) z odločbo z dne 13. novembra 2008, ki je prispela na Sodišče 6. januarja 2009, v postopku

      Regionalna mitničeska direkcija – Plovdiv
      proti
      Petru Dimitrovu Kalinčevu,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič (poročevalec), M. Safjan, sodnika, in M. Berger, sodnica,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: N. Nanchev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. februarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za P. D. Kalinčeva M. Ekimdžiev, odvetnik,
      –        za bolgarsko vlado A. Ananiev in T. Ivanov, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou in S. Petrova, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 25 ES in 90, prvi odstavek, ES ter člena 3(3) Direktive
         Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru
         takih proizvodov (UL L 76, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v postopku med P. D. Kalinčevom in Regionalna mitničeska direkcija – Plovdiv (regionalni carinski
         direktorat v Plovdivu), ker mu zadnji ni odobril znižanja trošarine, ki mu je bila naložena pri uvozu vozila.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 3(1) in (3) Direktive 92/12 določa:

      „1.      Ta direktiva se na ravni Skupnosti uporablja za naslednje proizvode, kakor jih opredeljujejo ustrezne direktive:
      –        mineralno olje,
      –        alkohol in alkoholne pijače,
      –        tobačni proizvodi.
      […]
      3.      Države članice obdržijo pravico do uvedbe ali ohranitve davkov, pobranih od proizvodov, ki niso našteti v odstavku 1 pod pogojem,
         da ti davki pri trgovanju med državami članicami ne povzročijo dodatnih formalnosti ob prestopu meje.

      Ob upoštevanju iste določbe države članice obdržijo tudi pravico do pobiranja takih davkov od opravljanja storitev, ki jih
         ni mogoče označiti za prometne davke, vključno s tistimi, ki se nanašajo na trošarinske proizvode.“

       Nacionalna ureditev
      4        V skladu s členom 2 zakona o trošarinah in trošarinskih skladiščih (Zakon za akcizite i danačnite skladove, DV št. 91 z dne
         15. novembra 2005), kakor je bil nazadnje spremenjen z zakonom (DV št. 6 z dne 23. januarja 2009, v nadaljevanju: ZADS), so
         predmet trošarine alkohol in alkoholne pijače, tobačni izdelki, energenti in električna energija ter motorna vozila.

      5        Člen 4, točka 16, ZADS določa:

      „Novo vozilo je motorno vozilo, ki na dan uvoza oziroma na dan, ko je pri carinskem organu vložena deklaracija iz člena 76d,
         izpolnjuje enega od teh pogojev:

      (a)      od datuma prve registracije (upoštevaje tujino) ni preteklo več kot šest mesecev ali
      (b)      kilometrina ne presega 6000 km.“
      6        V skladu s členom 18 ZADS so „motorna vozila“ nova ali rabljena „osebna vozila“, „kombinirana vozila“ in „dirkalna vozila“,
         ki lahko prevažajo do devet oseb, vključno z voznikom, z močjo motorja nad 120 kW po standardu DIN ali 126 kW po standardu
         SAE, ki so uvrščena pod tarifno številko 8703 kombinirane nomenklature.

      7        Člen 19 ZADS določa:

      „(1) Blago iz člena 2 je, razen če zanj velja sistem odloga plačila trošarine, predmet trošarine:
      1. pri proizvodnji na nacionalnem ozemlju;
      2. pri vnosu iz druge države članice na nacionalno ozemlje;
      3. pri uvozu na nacionalno ozemlje.
      (2)      ‚Uvoz blaga, ki je predmet trošarine‘ pomeni vnos neskupnostnega blaga, ki je predmet trošarine, na nacionalno ozemlje in
         vnos skupnostnega blaga, ki je predmet trošarine, iz tretjih ozemelj, ki so del carinskega območja Skupnosti, na nacionalno
         ozemlje.

      (3)      Če je blago ob vnosu na nacionalno ozemlje predmet carinskega postopka, se ne glede na odstavek 2 šteje, da je bilo uvoženo,
         ko je bilo sproščeno v prosti promet.“

      8        V skladu s členom 30 ZADS je podlaga za izračun davčne osnove za motorna vozila:

      „(1)      za rabljena motorna vozila – število kW, ki odraža moč motorja;
      (2)      za nova motorna vozila – število kW, ki odraža moč motorja, če ta presega 120 kW po standardu DIN ali 126 kW po standardu
         SAE.“

      9        Člen 40 ZADS določa:

      „(1)      Stopnja trošarine za rabljena motorna vozila je naslednja:
      1.      za motorna vozila z močjo motorja od 120 kW do 150 kW po standardu DIN – 35 BGN na kW;
      2.      za motorna vozila z močjo motorja nad 150 kW po standardu DIN – 60 BGN na kW;
      3.      za motorna vozila z močjo motorja od 126 kW do 157,5 kW po standardu SAE – 33,33 BGN na kW;
      4.      za motorna vozila z močjo motorja nad 157,5 kW po standardu SAE – 57,14 BGN na kW.
      (2)      Stopnja trošarine za nova motorna vozila je:
      1.      700 BGN + 90 BGN na kW nad 120 kW po standardu DIN;
      2.      700 BGN + 85,71 BGN na kW nad 126 kW po standardu SAE.“
      10      Člen 76d ZADS določa:

      „(1)      Vsaka oseba, ki na nacionalno ozemlje vnaša blago, ki je v skladu s členom 2(5) predmet trošarine, iz druge države članice,
         mora predložiti deklaracijo v obliki, predpisani v izvedbenih določbah tega zakona.

      (2)      Deklaracija iz prvega odstavka se vloži pri pristojni carinski službi glede na sedež ali stalno prebivališče zadevne osebe
         v roku 14 dni po vnosu blaga. Deklaracija se vloži pred prvo registracijo motornega vozila v Republiki Bolgariji.

      (3)      Carinski organi imajo pravico zahtevati, da se hkrati z deklaracijo iz drugega odstavka predloži tudi blago.
      (4)      Na podlagi vložene deklaracije pristojni carinski organ določi znesek trošarine in o tem obvesti zadevno osebo.“
      11      Člen 72a uredbe o izvajanju ZADS, ki jo je sprejel minister za finance (DV št. 42 z dne 23. maja 2006), določa:

      „(1)      V primeru iz člena 76d zakona je treba pred prvo registracijo motornega vozila v Republiki Bolgariji vložiti deklaracijo v
         zvezi s trošarino v obliki, določeni v Prilogi št. 13a, v 14 dneh po vnosu blaga na nacionalno ozemlje.

      (2)      Na podlagi podatkov v deklaraciji v zvezi s trošarino in predloženih dokumentov carinski organi določijo trošarino v carinski
         deklaraciji. Izvod št. 2 iz odstavka 1 je informacija v smislu člena 44(1), točka 5, zakona.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      Tožeča stranka je 13. februarja 2007 v Franciji kupila avtomobil BMW serije 530 D z močjo 140 kW, ki je bil prvič registriran
         6. januarja 1999 in je imel 160.000 prevoženih kilometrov.

      13      To vozilo je februarja 2007 uvozila na bolgarsko ozemlje in ga 21. februarja 2007 zaradi registracije predložila bolgarski
         prometni policiji.

      14      Tožeča stranka je 19. junija 2007 v skladu s členom 76d ZADS vložila deklaracijo, ki jo je treba predložiti ob vnosu proizvodov,
         ki so predmet trošarine v skladu s členom 2(5) ZADS, na nacionalno ozemlje iz druge države članice. Ob vložitvi te deklaracije
         je bila tožeča stranka zavezanka za plačilo trošarine v višini 4900 BGN, izračunane v skladu s pravili iz člena 40(1), točka
         1, ZADS.

      15      Z dopisom z dne 29. junija 2007 je tožeča stranka ugovarjala tako izračunanemu znesku trošarine in navedla, da bi bilo treba
         odšteti znesek 2400 BGN, ker je bila po njenem mnenju navedena višina trošarine diskriminatorna in je pomenila kršitev člena
         90 ES.

      16      Z odločbo direktorja carinske uprave v Plovdivu, ki jo je potrdil direktor Regionalna mitničeska direkcija – Plovdiv, je bilo
         tožeči stranki zavrnjeno znižanje trošarine za njeno vozilo. Kot dolgovana trošarina je bil potrjen znesek 4900 BGN, izračunan
         v skladu z določbami člena 40(1), točka 1, ZADS.

      17      Upravni akt carinske uprave je bil izpodbijan pred Administrativen sad – Plovdiv (upravno sodišče v Plovdivu), ki je odločilo,
         da ga razveljavi glede razlike med 2500 BGN in celotnim zneskom 4900 BGN, tako da je v svoji odločbi ugodilo ugovoru tožeče
         stranke glede diskriminatornosti zneska 2400 BGN.

      18      Administrativen sad – Plovdiv meni, da je trošarina, določena v skladu s členom 40(1), točka 1, ZADS za vnos rabljenega avtomobila
         na ozemlje Bolgarije, diskriminatorna in krši člen 90, prvi odstavek, ES. Diskriminatoren naj bi bil znesek, ki presega trošarino,
         ki bi bila obračunana pri vnosu novega vozila z močjo 140 kW na bolgarsko ozemlje in bi torej znašala le 2500 BGN.

      19      Regionalna mitničeska direkcija – Plovdiv je zoper to odločbo vložil kasacijsko pritožbo na Varhoven administrativen sad,
         ki je zadnja instanca.

      20      V teh okoliščinah je Varhoven administrativen sad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je s členom 3(3) Direktive [92/12] dovoljeno, da države članice sprejmejo predpise za odmero trošarine na rabljena motorna
         vozila ob njihovem uvozu na območje posamezne države članice, če se ta dajatev ne plača neposredno ob nakupu iz druge roke
         takih vozil, ki so že v državi in za katera je bila že plačana trošarina ob prvotnem uvozu na območje države članice?

      2.      Kako je treba razumeti ‚enakovrstne domače izdelke‘ iz člena 90, prvi odstavek, ES:
      (a)      so to izdelki z izvorom v državi članici, ki predpisuje določene notranje davke, ali
      (b)      izdelki, ki se neodvisno so od svojega izvora že na območju te države članice?
      3.      Ali je treba za odgovor na zgornji vprašanji člena 25 ES in 90, prvi odstavek, ES razlagati kot prepoved sistema različne
         odmere trošarine na motorna vozila, ki ga je Republika Bolgarija določila s členoma 30 in 40 [ZADS], glede na leto izdelave
         vozila in njegovo kilometrino?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      21      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče pravzaprav sprašuje, ali člen 3(3) Direktive 92/12 nasprotuje nacionalni ureditvi,
         kakršna je določena v členih 30 in 40 ZADS, ki določata podlago za obdavčitev in stopnjo trošarine za rabljena vozila pri
         njihovem uvozu na ozemlje države članice, ne pa za nakup iz druge roke takih vozil, ki so že v tej državi in za katera je
         bila plačana trošarina ob prvotnem uvozu na to ozemlje.

      22      Najprej je treba poudariti, da je področje uporabe Direktive 92/12 v njenem členu 3(1) opredeljeno z navajanjem treh taksativno
         naštetih kategorij proizvodov, ki, kot je razvidno iz tretje uvodne izjave te direktive, ustrezajo blagu, za katerega se obračuna
         trošarina „v vseh državah članicah“. Motorna vozila niso našteta in so zato izključena s področja uporabe te direktive (sodba
         z dne 26. aprila 2007 v zadevi Alevizos, C‑392/05, ZOdl., str. I‑3505, točka 36).

      23      Glede izdelkov, ki niso navedeni v členu 3(1) Direktive 92/12, obdržijo države članice v skladu s prvim pododstavkom odstavka
         3 tega člena pravico do uvedbe ali ohranitve davkov, pobranih od teh izdelkov, če ti davki pri trgovanju med državami članicami
         ne povzročijo dodatnih formalnosti ob prestopu meje (sodba z dne 5. julija 2007 v združenih zadevah Fendt Italiana, C‑145/06
         in C‑146/06, ZOdl., str. I‑5869, točka 44).

      24      Kot je v pisni izjavi navedla bolgarska vlada, je edina formalnost v zvezi z obdavčitvijo vozil, uvoženih na bolgarsko ozemlje
         iz drugih držav članic, tista, ki jo določa člen 76d ZADS, namreč obveznost vsake osebe, ki iz druge države članice na nacionalno
         ozemlje uvaža izdelke, ki so predmet trošarine, da vloži deklaracijo v skladu z določbami zadevnega zakona.

      25      Treba je poudariti, da je člen 3(3), prvi pododstavek, Direktive 92/12 v obravnavanem primeru mogoče uporabiti le, če je treba
         obveznost deklaracije šteti za „formalnost ob prestopu meje“, ki je podlaga za plačilo trošarine (sodba z dne 18. januarja
         2007 v zadevi Brzeziński, C‑313/05, ZOdl., str. I‑513, točka 45).

      26      Bolgarska vlada meni, da ta formalnost ni povezana s prestopom meje, ampak bolj s poznejšo določitvijo zneska trošarine ob
         nastanku obveznosti plačila.

      27      V zvezi s tem mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali se celotna zakonodaja v postopku v glavni stvari lahko razlaga tako,
         kot jo razlaga bolgarska vlada. Čeprav je treba zadevno deklaracijo vložiti ob pridobitvi vozila znotraj Skupnosti in torej
         ob prestopu meje, taka formalnost nikakor ni povezana s tem „prestopom“ v smislu člena 3(3), prvi pododstavek, Direktive 92/12,
         ampak z obveznostjo plačila trošarine. Ker je namreč v takem primeru namen zadevne deklaracije zagotoviti plačilo dolgovane
         dajatve, ki ustreza trošarini, je taka formalnost povezana z nastankom te dajatve (zgoraj navedena sodba Brzeziński, točki
         47 in 48).

      28      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da se člen 3(3), prvi pododstavek, Direktive 92/12 ne
         uporabi v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, in torej ne nasprotuje temu, da država članica uvede sistem za
         odmero trošarine za rabljena motorna vozila ob njihovem uvozu na območje posamezne države članice, če se ta trošarina ne plača
         neposredno ob nakupu iz druge roke takih vozil, ki so že v državi in za katera je bila že plačana trošarina ob prvotnem uvozu
         na ozemlje države članice, pod pogojem, da zaradi takega sistema v trgovini med državami članicami ne nastanejo formalnosti,
         povezane s prestopom meje.

       Drugo vprašanje
      29      Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se člen 110, prvi odstavek, PDEU razlaga tako, da je treba
         rabljena vozila, uvožena v Bolgarijo, in rabljena vozila, ki so bila uvožena na ozemlje te države kot nova vozila neodvisno
         od svojega izvora, obravnavati kot enakovrstne izdelke glede na to, da v tej državi ni domače avtomobilske proizvodnje.

      30      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da, prvič, člen 110 PDEU prepoveduje, da se na izdelke drugih držav članic
         uvedejo notranji davki, ki bi bili višji od davkov na enakovrstne domače izdelke, ali taki davki, s katerimi bi se posredno
         zaščitili drugi izdelki (sodba z dne 11. decembra 1990 v zadevi Komisija proti Danski, C‑47/88, Recueil, str. I-4509, točka
         8).

      31      Drugič, na področju obdavčitve uvoženih rabljenih motornih vozil je namen člena 110 PDEU zagotoviti popolno nevtralnost notranjih
         davkov z vidika konkurence med izdelki, ki so že na nacionalnem trgu, in uvoženimi izdelki (glej sodbo z dne 17. julija 2008
         v zadevi Krawczyński, C‑426/07, ZOdl., str. I-6021, točka 31).

      32      Tretjič, treba je spomniti, da domača proizvodnja motornih vozil v Bolgariji ni pogoj za ugotovitev obstoja trga rabljenih
         vozil v tej državi članici. Izdelek namreč postane domači izdelek, ko je uvožen in dan na trg. Uvoženi rabljeni avtomobili
         in avtomobili, kupljeni na domačem ozemlju, so enakovrstni ali konkurenčni izdelki. Zato določbe člena 110 PDEU veljajo za
         davek na registracijo, ki se obračuna pri uvozu rabljenih avtomobilov (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski, točka
         17).

      33      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da se člen 110, prvi odstavek, PDEU razlaga tako, da je treba rabljena vozila,
         uvožena v Bolgarijo, in rabljena vozila, ki so bila že registrirana na ozemlju te države in so bila uvožena na ozemlje navedene
         države kot nova vozila neodvisno od svojega izvora, obravnavati kot enakovrstne izdelke.

       Tretje vprašanje
      34      Opozoriti je treba, da v postopku v glavni stvari člena 30 in 40 ZADS določata enoten izračun osnove trošarine za nova in
         rabljena vozila in tudi stopnjo te trošarine glede na moč motorja takih vozil. Merili za razlikovanje novih in rabljenih vozil
         sta v skladu s členom 4(16) ZADS obdobje od datuma njihove prve registracije (upoštevaje tujino) in število prevoženih kilometrov.
         Za nova vozila štejejo vozila, ki ob uvozu na bolgarsko ozemlje neodvisno od izvora niso bila v prometu več kot šest mesecev
         od prve registracije ali ki nimajo več kot 6000 prevoženih kilometrov.

      35      Zato je treba vprašanje predložitvenega sodišča razumeti, kot da pravzaprav sprašuje, ali člena 30 PDEU in 110, prvi odstavek,
         PDEU nasprotujeta sistemu različne odmere trošarine, ki velja v državi članici za motorna vozila, če so v tem sistemu rabljena
         vozila, uvožena iz drugih držav članic, obdavčena drugače kot rabljena vozila, že registrirana na ozemlju te države in uvožena
         na njeno ozemlje kot nova vozila.

      36      Najprej je treba poudariti, da trošarina, kot je bila sprejeta v zadevni nacionalni zakonodaji v postopku v glavni stvari,
         izhaja iz splošnega sistema notranjih dajatev na blago in jo je treba torej preizkusiti le glede na člen 110 PDEU (zgoraj
         navedena sodba Krawczyński, točka 29).

      37      Vendar je treba opozoriti, da je Sodišče presodilo, da člen 110 PDEU pomeni dopolnilno določbo k določbam o odpravi carinskih
         dajatev in davkov z enakim učinkom. Namen te določbe je zagotoviti prosti pretok blaga med državami članicami v normalnih
         pogojih konkurence, tako da se odpravijo vse oblike zaščite, ki bi lahko izhajale iz uporabe notranjih diskriminatornih davkov
         na izdelke, ki izvirajo iz drugih držav članic (zgoraj navedeni sodbi Brzeziński, točka 27, in Krawczyński, točka 30).

      38      Poleg tega je sistem obdavčitve skladen s členom 110 PDEU le, če je urejen tako, da izključuje vsako možnost, da bi bili uvoženi
         izdelki obdavčeni po višji stopnji kot nacionalni izdelki, in tako nikakor nima diskriminatornih učinkov (zgoraj navedena
         sodba Brzeziński, točka 40; sklep z dne 10. decembra 2007 v zadevi Kawala, C‑134/07, ZOdl., str. I-10703, točka 29, in zgoraj
         navedena sodba Krawczyński, točka 32).

      39      V skladu z ustaljeno sodno prakso gre za kršitev člena 110, prvi odstavek, PDEU, kadar se davek na uvoženi izdelek in davek
         na enakovrstni nacionalni izdelek izračunavata na različna načina in po različnih postopkih, kar v nekaterih primerih vodi
         do višjega davka na uvoženi izdelek (sodbe z dne 22. februarja 2001 v zadevi Gomes Valente, C‑393/98, Recueil, str. I‑1327,
         točka 21; z dne 29. aprila 2004 v zadevi Weigel, C‑387/01, Recueil, str. I‑4981, točka 67, zgoraj navedena sodba Brzeziński,
         točka 29, in sodba z dne 20. septembra 2007 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑74/06, ZOdl., str. I-7585, točka 25). V zvezi
         s tem je treba opozoriti, da se za namen uporabe člena 110 PDEU upošteva ne le notranja neposredna ali posredna obdavčitev
         nacionalnih in uvoženih izdelkov, temveč tudi osnova za izračun tega davka (glej sodbo z dne 22. marca 1977 v zadevi Iannelli
         & Volpi, 74/76, Recueil, str. 557, točka 21, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski, točka 18).

      40      Zato je treba preveriti, ali zadevna trošarina v postopku v glavni stvari enako obremenjuje rabljena vozila, uvožena v Bolgarijo,
         in rabljena vozila iste vrste, enakih lastnosti in enake obrabe, ki so bila v Bolgarijo uvožena kot nova vozila in v tej državi
         že registrirana, pri čemer ti kategoriji vozil štejeta za „enakovrstne izdelke“ v smislu člena 110, prvi odstavek, PDEU.

      41      V smislu take primerjave je treba najprej poudariti, da je bila trošarina v postopku v glavni stvari za vsa vozila, ki naj
         bi bila registrirana v Bolgariji, obračunana le enkrat, tako za nova vozila kot za rabljena.

      42      Sodišče je v zvezi s tem pritrdilo, da je za preprečevanje vsakršne diskriminacije nujno, da fiksne lestvice – ki jih določajo
         zakoni ali drugi predpisi in so izračunane na podlagi meril, kot so starost, kilometrina, splošno stanje, način pogona, znamka
         ali model vozila – omogočijo doseganje cilja, in sicer da davek na uvožena rabljena vozila nikakor ni višji od zneska preostanka
         davka, vključenega v vrednost enakovrstnih rabljenih vozil, ki so že registrirana na nacionalnem ozemlju (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Weigel, točka 75). Ta vrsta izračuna je nujna predvsem za zagotovitev davčne nevtralnosti zadevne trošarine
         glede na uvožena rabljena vozila.

      43      Treba je ugotoviti, da fiksna lestvica moči motorja, kakršna je zadevna v postopku v glavni stvari, ne omogoča nevtralnega
         izračuna trošarin za uvožena rabljena vozila.

      44      Predvsem tak sistem pri izračunu trošarine za rabljena vozila, uvožena iz drugih držav članic, ne upošteva ne leta izdelave
         ne prevoženih kilometrov teh vozil na dan uvoza na bolgarsko ozemlje. Obdobje od datuma prve registracije (upoštevaje tujino)
         in kilometrina na števcu vozila sta po tem sistemu le merilo za razlikovanje med novim in rabljenim vozilom.

      45      V zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, se davčna osnova in stopnja trošarine obračunavata izključno glede na
         moč motorja, ki je nespremenljiva značilnost vozila, neodvisna od stopnje dejanske obrabe vozila; rabljena vozila pa so sicer
         obdavčena po drugačnih merilih kot nova.

      46      Ob upoštevanju dejstva, da se trošarina za uvoženo blago v skladu s tem sistemom obračuna le enkrat, je obračun trošarine
         za nova vozila vsekakor ugodnejši od obračuna za rabljena. Ker so rabljena vozila, ki so že v prometu na bolgarskem ozemlju,
         torej vozila, ki so bila uvožena kot nova vozila, ob vstopu na bolgarsko ozemlje obdavčena kot nova vozila, je razmeroma dražje
         uvoziti rabljeno vozilo iz druge države članice kot kupiti vozilo iste vrste, z enako močjo motorja in z enakim številom prevoženih
         kilometrov na bolgarskem ozemlju, kar lahko vpliva na izbiro potrošnikov.

      47      Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da člen 110, prvi odstavek, PDEU nasprotuje sistemu različne odmere trošarine,
         ki ga uporablja država članica za motorna vozila v okoliščinah, kakršne so v tej zadevi, kadar tak sistem rabljena vozila,
         uvožena iz drugih držav članic, obdavči drugače kot rabljena vozila, že registrirana na ozemlju te države in uvožena na njeno
         ozemlje kot nova vozila.

       Omejitev časovnih učinkov odgovora Sodišča
      48      Bolgarska vlada je v pisnih stališčih Sodišču predlagala, naj – če bo ugotovilo, da nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku
         v glavni stvari, ni v skladu s členom 110, prvi odstavek, PDEU – omeji časovni učinek sodbe, ki jo bo izreklo.

      49      V podporo svojemu predlogu je navedla negotovost pri obračunu zneska, ki bi moral biti povrnjen, in tudi negotov finančni
         položaj Republike Bolgarije. Glede na to okoliščino bi lahko Sodišče omejilo časovne učinke te sodbe.

      50      V zvezi s tem je treba spomniti, da sme Sodišče le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistven del
         pravnega reda Skupnosti, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je samo razložilo, z
         namenom izpodbijanja pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri. Za tako omejitev morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja,
         in sicer dobra vera zainteresiranih in nevarnost resnih težav (glej zlasti sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi Skov in
         Bilka, C‑402/03, ZOdl., str. I‑199, točka 51, in zgoraj navedeno sodbo Brzeziński, točka 56 in navedena sodna praksa).

      51      Predvsem se je Sodišče k tej rešitvi zateklo le v natančno določenih okoliščinah, ko je obstajala nevarnost hudih gospodarskih
         posledic, zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri na podlagi domnevno veljavne ureditve,
         in ko se je zdelo, da so bili posamezniki in nacionalni organi vodeni k ravnanju, ki ni bilo v skladu z določbami Skupnosti
         zaradi objektivne in znatne negotovosti glede področja uporabe določb Skupnosti, h kateri so morebiti prispevala tudi ravnanja
         drugih držav članic ali Komisije Evropskih skupnosti (glej zlasti sodbo z dne 27. aprila 2006 v zadevi Richards, C‑423/04,
         ZOdl., str. I‑3585, točka 42, in zgoraj navedeno sodbo Brzeziński, točka 57).

      52      Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da finančne posledice, ki bi v državi članici lahko nastale zaradi sodbe, izdane
         v postopku predhodnega odločanja, same po sebi ne upravičujejo omejitve časovnih učinkov te sodbe (sodbi z dne 20. septembra
         2001 v zadevi Grzelczyk, C‑184/99, Recueil, str. I‑6193, točka 52, in z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar, C‑209/03, ZOdl.,
         str. I‑2119, točka 68, ter zgoraj navedena sodba Brzeziński, točka 58).

      53      Ta predlog za predhodno odločanje sproža vprašanje skladnosti trošarine za rabljena vozila, uvožena v Bolgarijo, s členom
         110, prvi odstavek, PDEU.

      54      Bolgarska vlada je na obravnavi predložila številke o domnevno dolgovanem znesku po morebitnem neugodnem odgovoru Sodišča.
         Vendar pa Sodišču ni bila posredovana razčlenitev teh podatkov, na podlagi katere bi bilo mogoče oceniti, kolikšen je delež
         tega skupnega zneska za vračilo. Treba je dodati, da se lahko povrnejo le zneski trošarine, ki presegajo zneske, ki ustrezajo
         preostali dajatvi, vsebovani v vrednosti enakovrstnih rabljenih vozil, ki izvirajo iz zadevne države članice (zgoraj navedena
         sodba Brzeziński, točka 59).

      55      Zato je treba ugotoviti, da obstoj nevarnosti hudih gospodarskih posledic v smislu sodne prakse, navedene v točkah od 50 do
         52 te sodbe, ki bi upravičil omejitev časovnih učinkov te sodbe, ni ugotovljen.

      56      V teh okoliščinah ni treba preveriti, ali je merilo dobre vere zainteresiranih oseb izpolnjeno.

      57      Iz teh ugotovitev izhaja, da ni treba omejiti časovnih učinkov te sodbe.

       Stroški
      58      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 3(3), prvi pododstavek, Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode
            in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov se ne uporabi v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, in
            torej ne nasprotuje temu, da država članica uvede sistem za odmero trošarine za rabljena motorna vozila ob njihovem uvozu
            na ozemlje države članice, če se ta trošarina ne plača neposredno ob nakupu iz druge roke takih vozil, ki so že v tej državi
            članici in za katera je bila plačana trošarina ob prvotnem uvozu na ozemlje države članice, pod pogojem, da zaradi takega
            sistema pri trgovanju med državami članicami ne nastanejo formalnosti, povezane s prestopom meje.
      2.      Člen 110, prvi odstavek, PDEU se razlaga tako, da je treba rabljena vozila, uvožena v Bolgarijo, in rabljena vozila, ki so
            bila že registrirana na ozemlju te države in uvožena na njeno ozemlje kot nova vozila neodvisno od svojega izvora, obravnavati
            kot enakovrstne izdelke.
      3.      Člen 110, prvi odstavek, PDEU nasprotuje sistemu različne odmere trošarine, ki ga uporablja država članica za motorna vozila
            v okoliščinah, kakršne so v tej zadevi, kadar tak sistem rabljena vozila, uvožena iz drugih držav članic, obdavči drugače
            kot rabljena vozila, že registrirana na ozemlju te države in uvožena na njeno ozemlje kot nova vozila.
      Podpisi
      * Jezik postopka: bolgarščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. aprila 2015.#Hermann Lutz proti Elke Bäuerle.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof.#Predhodno odločanje – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Člena 4 in 13 – Postopek zaradi insolventnosti – Izplačilo, izvedeno po datumu uvedbe postopka zaradi insolventnosti na podlagi rubeža, izvedenega pred tem datumom – Izpodbojna tožba zoper dejanje, ki je v škodo interesom upnikov – Zastaralni rok, rok za vložitev izpodbojne tožbe in prekluzivni rok – Obličnostni predpisi za izpodbojno tožbo – Pravo, ki se uporablja.#Zadeva C-557/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. aprila 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Uredba (ES) št. 1346/2000 — Člena 4 in 13 — Postopek zaradi insolventnosti — Izplačilo, izvedeno po datumu uvedbe postopka zaradi insolventnosti na podlagi rubeža, izvedenega pred tem datumom — Izpodbojna tožba zoper dejanje, ki je v škodo interesom upnikov — Zastaralni rok, rok za vložitev izpodbojne tožbe in prekluzivni rok — Obličnostni predpisi za izpodbojno tožbo — Pravo, ki se uporablja“
      V zadevi C‑557/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija), z odločbo z dne 10. oktobra 2013, ki je prispela na Sodišče 29. oktobra 2013, v postopku

         Hermann Lutz

      proti

         Elke Bäuerle, upraviteljica ECZ Autohandel GmbH,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits, sodniki, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. septembra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za M. Lutza C. Brändle, odvetnik,

               —

               za E. Bäuerle, upraviteljico ECZ Autohandel GmbH, W. Nassall, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze, J. Kemper in D. Kuon, agenti,

               —

               za grško vlado G. Skiani in M. Germani, agentki,

               —

               za špansko vlado M. García‑Valdecasas Dorrego, agentka,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in F. de Figueiroa Quelhas, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin, agent,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. novembra 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4(2)(m) in 13 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med H. Lutzom, avstrijskim državljanom, in E. Bäuerle, upraviteljico v postopku zaradi insolventnosti, ki je bil začet v Nemčiji glede premoženja ECZ Autohandel GmbH (v nadaljevanju: družba dolžnica), v zvezi z izpodbojno tožbo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah od 23 do 25 Uredbe št. 1346/2000 je navedeno:

                        „(23)

                        Ta uredba mora za zadeve, ki jih zajema, določiti enotne kolizijske norme, ki v okviru njihovega področja uporabe nadomeščajo nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava. Če ni določeno drugače, se mora uporabiti pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti (lex concursus). Ta kolizijska norma mora veljati za glavne postopke, pa tudi za lokalne. Lex concursus določa vse procesne in materialne posledice postopkov v primeru insolventnosti, za zadevne osebe in zadevna pravna razmerja. Ureja vse pogoje za uvedbo, vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti.

                        (24)

                        Avtomatično priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, za katere se praviloma uporablja pravo države, v kateri so bili uvedeni, lahko kolidira pravilom drugih držav članic o izvajanju pravnih dejanj. Za zagotovitev zaščite zakonitih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, je treba predvideti številne izjeme od splošnega pravila.

                        (25)

                        Obstaja zlasti potreba po posebni navedbi odstopanja od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, v primeru stvarnih pravic, ker so te precejšnjega pomena pri odobritvi kreditov. Podlago, veljavnost in učinkovanje takih stvarnih pravic je zato treba praviloma določiti po pravu kraja (lex situs) in nanje ne bi smela vplivati uvedba postopkov v primeru insolventnosti. Imetniku stvarnih pravic mora biti zato še naprej omogočeno dodatno jamstvo pri uveljavljanju izločitvenih in ločitvenih pravic. […]“.

               4

               Člen 4 Uredbe št. 1346/2000 določa:
               „1.   Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘.
               2.   Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
               […]

                        (f)

                        posledice postopkov v primeru insolventnosti na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki, razen na pravde v teku;

                  […]

                        (m)

                        pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov.“

               5

               Člen 5 Uredbe št. 1346/2000 določa:
               „1.   Uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb glede dolžnikovih opredmetenih ali neopredmetenih sredstev, premičnin ali nepremičnin – posebnega premoženja, pa tudi večine premoženja, ki ni določeno in se od časa do časa spreminja – ki se ob uvedbi postopkov v primeru insolventnosti nahajajo na ozemlju druge države članice.
               2.   Pravice, navedene v odstavku 1, pomenijo zlasti:

                        (a)

                        pravico unovčiti premoženje ali naročiti njegovo unovčenje ter prejeti zadoščenje iz iztržka od prodaje ali prihodka od tega premoženja, zlasti na podlagi zastavne pravice ali hipoteke;

                        (b)

                        izključno pravico do poplačila terjatve, zlasti na podlagi zastavne pravice na terjatvi ali z odstopom terjatve na podlagi jamstva;

                  […]
               4.   Odstavek 1 ne preprečuje ničnosti, izpodbojnosti ali neizvršitve pravnih dejanj, kakor je navedeno v členu 4(2)(m).“

               6

               Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 določa:
               „Člen 4(2)[(m)] se ne uporablja, če oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, dokaže, da:

                        —

                        je za navedeno dejanje odločilno pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, in

                        —

                        v ustreznem primeru pravo ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja.“

               7

               Člen 20(1) Uredbe št. 1346/2000 tako določa:
               „Upnik, ki po uvedbi postopkov, navedenih v členu 3(1), na kakršenkoli način, zlasti z izvršbo, pridobi delno ali celotno poplačilo njegovih terjatev iz premoženja dolžnika, ki se nahaja na ozemlju druge države članice, mora s pridržkom členov 5 in 7 prejeto vrniti upravitelju.“

               8

               Člen 12(1) Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL L 177, str. 6; v nadaljevanju: Uredba Rim I), določa:
               „Pravo, ki se uporablja za pogodbo v skladu s to uredbo, ureja predvsem:
               […]

                        (d)

                        različne načine prenehanja obveznosti, prekluzijo in zastaranje terjatev;

                  […]“

         Nemško pravo

               9

               Člen 88 Insolvenzordnung (nemški zakon o insolventnosti) z dne 5. oktobra 1994 (BGBl., 1994 I, str. 2866) v različici, ki se uporabi za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: InsO), določa:
               „Če je upnik v mesecu pred vložitvijo vloge za uvedbo postopka zaradi insolventnosti ali po vložitvi te vloge z izvršbo pridobil zastavno pravico na premoženju dolžnika, ki spada v stečajno maso, ta pravica z uvedbo navedenega postopka postane neveljavna.“

         Avstrijsko pravo

               10

               Člen 43(1) in (2) Insolvenzordnung (zakon o insolventnosti) (RGBl., str. 337/1914) v različici, ki se uporabi za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: IO), določa:
               „1.   Izpodbijanje je mogoče zahtevati s tožbo […]
               2.   Tožbo za izpodbijanje je treba vložiti v prekluzivnem roku enega leta od uvedbe postopka zaradi insolventnosti. […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               11

               ECZ GmbH je bila nemška družba, katere sedež je bil v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari v kraju Tettnang (Nemčija). Njena dejavnost je bila prodaja vozil. Za poslovanje na avstrijskem trgu je imela hčerinsko družbo s sedežem v Bregenzu (Avstrija), ki je v obravnavanem primeru družba dolžnica. H. Lutz je pri tej družbi kupil avto, vendar je, ker ta ni bil dobavljen, pri Bezirksgericht Bregenz (okrožno sodišče, Bregenz) vložil tožbo za vračilo zneska, ki ga je nakazal navedeni družbi. To sodišče je 17. marca 2008 sprejelo odločbo, ki zajema izvršljiv plačilni nalog, naslovljen na to družbo, za izplačilo 9566 EUR skupaj z obrestmi.

               12

               Družba dolžnica je 13. aprila 2008 pri Amtsgericht Ravensburg (okrožno sodišče Ravensburg, Nemčija) zahtevala uvedbo postopka zaradi insolventnosti.

               13

               Ker je Bezirksgericht Bregenz 20. maja 2008 odobrilo izvršbo svoje odločbe z dne 17. marca 2008, ki zajema plačilni nalog, so bili pri banki s sedežem v Avstriji blokirani trije računi družbe dolžnice. Ta banka je bila o postopku blokiranja obveščena 23. maja 2008.

               14

               Amtsgericht Ravensburg je 4. avgusta 2008 zoper družbo dolžnico uvedlo postopek zaradi insolventnosti.

               15

               Banka, pri kateri so bili blokirani bančni računi družbe dolžnice, je 17. marca 2009 H. Lutzu izplačala znesek 11.778,48 EUR. Tedanji upravitelj je pred tem datumom z dopisom z dne 10. marca 2009 tej banki sporočil, da si pridržuje možnost, da zaradi insolventnosti izpodbije vsako izplačilo v korist upnikov družbe dolžnice.

               16

               Tedanji upravitelj je z dopisom z dne 3. junija 2009 H. Lutza obvestil, da izpodbija izvršbo, ki jo je Bezirksgericht Bregenz odobrilo 20. maja 2008, in izplačilo z dne 17. marca 2009. E. Bäuerle, upraviteljica družbe dolžnice, je 23. oktobra 2009 proti H. Lutzu vložila izpodbojno tožbo, pri čemer je zahtevala, naj se v maso vrne izplačilo, izvedeno 17. marca 2009.

               17

               Landgericht Ravensburg (deželno sodišče Ravensburg) je tožbi E. Bäuerle ugodilo. H. Lutz je zoper odločbo Landgericht Ravensburg vložil pritožbo, vendar z njo ni uspel. Zato je pri Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) vložil „revizijo“ na podlagi enakih predlogov za zavrnitev te tožbe.

               18

               Predložitveno sodišče meni, da je izid revizije odvisen od razlage člena 13 Uredbe št. 1346/2000, če se ta določba uporablja za dejansko stanje iz postopka v glavni stvari. Člen 4(2)(m) navedene uredbe namreč določa, da pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov, določi pravo države članice, na ozemlju katere se uvede postopek zaradi insolventnosti (v nadaljevanju: lex fori concursus). Toda v skladu s členom 13 navedene uredbe se ta določba ne uporabi, če oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, dokaže, da je za navedeno dejanje upoštevno pravo države članice, ki ni država, v kateri je bili uveden postopek, in da po tem pravu dejanja nikakor ni mogoče izpodbijati.

               19

               V zvezi s tem predložitveno sodišče ugotavlja, da je v postopku v glavni stvari v skladu z lex fori concursus, ki je v obravnavanem primeru člen 88 InsO, zastavna pravica na bančnih računih družbe dolžnice postala neveljavna na datum uvedbe postopka zaradi insolventnosti proti tej družbi, ker je bilo to blokiranje dovoljeno in izvedeno po predlogu za uvedbo tega postopka. Izplačilo zneska, zarubljenega na bančnih računih, izvedeno po tem, naj bi bilo prav tako neveljavno.

               20

               Predložitveno sodišče dodaja, da H. Lutz, ki se sklicuje na člen 13 Uredbe št. 1346/2000, meni, da plačila iz postopka v glavni stvari ni več mogoče izpodbijati na podlagi prava, ki se uporabi za to plačilo, torej avstrijskega prava. Člen 43(2) IO namreč za vložitev izpodbojne tožbe določa prekluzivni rok enega leta od uvedbe postopka zaradi insolventnosti. Ta rok naj v postopku v glavni stvari ne bi bil spoštovan.

               21

               Predložitveno sodišče ugotavlja, da je v nemškem pravu rok za vložitev tožbe za izpodbijanje tri leta in da je bil ta rok v postopku v glavni stvari upoštevan.

               22

               Bundesgerichtshof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali se člen 13 Uredbe št. 1346/2000 uporablja, če je izplačilo zneska – ki ga upravitelj v postopku zaradi insolventnosti izpodbija – ki je bil zarubljen pred uvedbo postopka zaradi insolventnosti, izvedeno šele po uvedbi tega postopka?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali se izjema iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 nanaša tudi na zastaralni rok, rok za vložitev tožbe in prekluzivni rok, ki je določen po pravu kraja, v katerem je izpodbijano pravno dejanje imelo pravne učinke (lex causae)?

                        3.

                        Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen: ali je treba obličnostne predpise za uveljavljanje zahtevka v smislu člena 13 Uredbe št. 1346/2000 presojati po lex causae ali po lex fori concursus?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               23

               Vprašanja predložitvenega sodišča se v bistvu nanašajo na uporabo člena 13 Uredbe št. 1346/2000 za izplačilo upniku, izvedeno po uvedbi postopka zaradi insolventnosti proti dolžniku na podlagi zastavne pravice, ki je bila nastala pred uvedbo tega postopka. Pred odgovorom na ta vprašanja je treba ugotoviti, da vendarle temeljijo na dveh predpostavkah, ki ju je treba preizkusiti.

               24

               Predložitveno sodišče namreč poudarja, da čeprav člen 5(1) Uredbe št. 1346/2000 določa, da uvedba postopka v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnika na premoženju dolžnika, člen 5(4) te uredbe določa, da „[o]dstavek 1 ne preprečuje ničnosti, izpodbojnosti ali neizvršitve“.

               25

               Predložitveno sodišče tako implicitno ugotavlja, prvič, da je zastavna pravica na premoženju na bančnih računih z izvršbo „stvarna pravica“, ki je lahko varovana na podlagi člena 5(1) Uredbe št. 1346/2000.

               26

               Drugič, navedeno sodišče meni, da je tako dodeljeno varstvo vendarle lahko izključeno na podlagi člena 5(4) Uredbe št. 1346/2000 v primerih in pod pogoji, ki jih določa lex fori concursus. To sodišče tako pojasnjuje, da je zastavna pravica na premoženju na bančnih računih iz postopka v glavni stvari, ker je nastala šele po predlogu uvedbe postopka zaradi insolventnosti proti družbi dolžnici, vloženem 13. aprila 2008, postala neveljavna na podlagi člena 88 InsO s 4. avgustom 2008, ko je bil ta postopek uveden, pri čemer je postalo neveljavno tudi izplačilo zneska H. Lutzu, zarubljenega na bančnih računih te družbe, izvedeno 17. marca 2009.

               27

               V zvezi s tem je treba glede lastnosti „stvarne“ zastavne pravice na premoženju na bančnih računih poudariti, da člen 5(2) Uredbe št. 1346/2000 med „stvarnimi pravicami“ iz člena 5(1) te uredbe določa izključno pravico do poplačila terjatve. Dalje, kot je razvidno iz uvodne izjave 25 navedene uredbe, je treba podlago, veljavnost in učinkovanje stvarnih pravic praviloma določiti po pravu kraja.

               28

               Zato je pravica, ki temelji na rubežu na bančnih računih iz postopka v glavni stvari, dejansko lahko „stvarna pravica“ v smislu člena 5(1) Uredbe št. 1346/2000, če je na podlagi zadevnega nacionalnega prava, ki je v obravnavanem primeru avstrijsko pravo, izključna glede na druge upnike družbe dolžnice, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               29

               Dalje, glede vprašanja, ali je pravica, ki temelji na rubežu na bančnih računih iz postopka v glavni stvari, če je „stvarna pravica“ v smislu člena 5(1) Uredbe št. 1346/2000, postala ipso iure neveljavna zaradi uvedbe postopka zaradi insolventnosti proti družbi dolžnici, je res, da člen 5(4) te uredbe omogoča izključitev uporabe člena 5(1) navedene uredbe zgolj v primeru „zahtevka“ za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost iz člena 4(2)(m) Uredbe št. 1346/2000.

               30

               Vendar kot je generalni pravobranilec navedel v točki 49 sklepnih predlogov, sklicevanje večine jezikovnih različic v členu 5(4) Uredbe št. 1346/2000 na „zahtevke“ za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost ne omogoča sklepanja, da je področje uporabe te določbe omejeno zgolj na sodna dejanja. To določbo je treba namreč brati v povezavi s členom 4(2)(m) te uredbe, ki na splošno napotuje na „pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo“, in ne samo na „zahtevke“ za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost. Za ugotovitev, ali je ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost akta lahko posledica tožbe, drugega pravnega ravnanja ali učinka zakona, je treba napotiti na lex fori concursus, ki je na podlagi tega člena 4(2)(m) Uredbe št. 1346/2000 pristojno za določitev pravil v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo.

               31

               V zvezi s tem je treba dodati, da čeprav člen 4(2)(m) Uredbe št. 1346/2000 določa, da lex fori concursus določa pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov, člen 13 te uredbe, na katerega se sklicuje H. Lutz, določa izjemo od tega pravila, saj izključuje uporabo člena 4(2)(m) navedene uredbe in daje pristojnost pravu, ki se uporablja za dejanje, ki ga izpodbija upravitelj (v nadaljevanju: lex causae), kadar so izpolnjeni nekateri pogoji. Na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, je torej treba odgovoriti tako, da se mu omogoči, da preveri tudi, ali uporaba člena 88 InsO in torej ipso iure neveljavnost blokade bančnih računov iz postopka v glavni stvari ni izključena zaradi uporabe avstrijskega zakona na podlagi člena 13 Uredbe št. 1346/2000.

         Prvo vprašanje

               32

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se uporablja, če je izplačilo denarnega zneska – ki ga upravitelj v postopku zaradi insolventnosti izpodbija – ki je bil zarubljen pred uvedbo postopka zaradi insolventnosti, izvedeno šele po uvedbi tega postopka.

               33

               V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da besedilo člena 13 Uredbe št. 1346/2000 ne določa nobene omejitve njenega področja uporabe glede na datum, na katerega je bilo storjeno zadevno škodno ravnanje.

               34

               Vendar člen 13 Uredbe št. 1346/2000 pomeni izjemo od splošnega pravila iz člena 4(1) Uredbe št. 1346/2000, v skladu s katerim je pravo, ki se uporabi za postopek insolventnosti in njegove učinke, lex fori concursus. To izjemo, katere cilj je, kot je poudarjeno v uvodni izjavi 24 te uredbe, zaščita legitimnih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki, je treba razlagati ozko, pri čemer njen obseg ne sme presegati tega, kar je nujno za uresničitev tega cilja.

               35

               Razlaga člena 13 Uredbe št. 1346/2000 v smislu, da se uporablja tudi za dejanja, opravljena po uvedbi postopka zaradi insolventnosti, bi presegala to, kar je nuno za zaščito legitimnih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki. Po uvedbi postopka zaradi insolventnosti lahko namreč upniki zadevnega dolžnika predvidijo učinke uporabe lex fori concursus na pravna razmerja, ki jih imajo s tem dolžnikom. Kot je generalni pravobranilec pravilno navedel v točki 60 sklepnih predlogov, torej načeloma ne morejo uveljavljati okrepljenega varstva.

               36

               Ugotoviti je torej treba, da se člen 13 Uredbe št. 1346/2000 načeloma ne uporabi za dejanja, storjena po uvedbi postopka zaradi insolventnosti.

               37

               Ne glede na ugotovitev iz prejšnje točke je treba poudariti, da bi bilo lahko dejanje, ki je bilo izpodbijano v postopku v glavni stvari, v obravnavanem primeru izplačilo, nakazano M. Lutzu 17. marca 2009, izvedeno na podlagi stvarne pravice, torej zastavne pravice na bančnih računih družbe dolžnice. Ker je ta zastavna pravica nastala pred uvedbo postopka zaradi insolventnosti proti družbi dolžnici, bi bilo lahko to dejanje v skladu z odločbami Uredbe št. 1346/2000 posebej varovano.

               38

               Kot je bilo poudarjeno v uvodni izjavi 25 Uredbe št. 1346/2000, je zakonodajalec hotel za stvarne pravice določiti posebno navezovanje, ki odstopa od lex fori concursus, ker so te pravice zelo pomembne pri odobritvi kreditov. V skladu s to uvodno izjavo mora biti imetniku stvarne pravice, ki je nastala pred uvedbo postopka zaradi insolventnosti, tudi po tej uvedbi omogočeno uveljavljanje izločitvenih in ločitvenih pravic.

               39

               Člen 5(1) Uredbe št. 1346/2000 za uresničitev tega cilja določa, da uvedba postopka insolventnosti „ne sme vplivati“ na stvarne pravice, ki spadajo na področje uporabe te določbe. Očitno je, da se s tem pravilom hoče med drugim upniku omogočiti, da lahko tudi po uvedbi postopka zaradi insolventnosti učinkovito uveljavlja svojo stvarno pravico, ki je nastala pred uvedbo tega postopka.

               40

               Da se upniku omogoči učinkovito sklicevanje na njegovo stvarno pravico, je nujno, da ima ta upnik po uvedbi postopka zaradi insolventnosti možnost uveljavljanja te pravice, načeloma na podlagi uporabe prava lex causae. Člen 5 Uredbe št. 1346/2000 je tako posebnost, katere namen ni zgolj zaščita dejanj, storjenih pred uvedbo postopka zaradi insolventnosti, ampak tudi in zlasti dejanj, storjenih po uvedbi tega postopka. V zvezi s tem je treba dodati, da, čeprav člen 20(1) te uredbe določa, da mora upnik, ki po uvedbi postopka zaradi insolventnosti pridobi delno ali celotno poplačilo svojih terjatev iz premoženja dolžnika, ki se nahaja na ozemlju države članice, ki ni država, v kateri je bil uveden postopek, prejeto vrniti upravitelju, pa je v tej določbi navedeno tudi, da obveznost vračila za zadevnega upnika velja zgolj „s pridržkom“, med drugim, člena 5 navedene uredbe. Zato tudi člen 20(1) navedene uredbe v postopku v glavni stvari ni upošteven.

               41

               Posledično, ker se člen 5 Uredbe št. 1346/2000 nanaša med drugim na dejanja, storjena po uvedbi postopka zaradi insolventnosti, ugotovitev iz točk od 33 do 36 te sodbe, v skladu s katerimi se člen 13 te uredbe načeloma ne uporabi za dejanja, storjena po uvedbi postopka zaradi insolventnosti, ni mogoče uporabiti v okoliščinah, v katerih upnik uveljavlja stvarne pravice iz člena 5(1) navedene uredbe.

               42

               Dalje, čeprav člen 5(4) Uredbe št. 1346/2000 v povezavi s členom 4(2)(m) te uredbe omogoča vložitev zahtevka za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja, katerega cilj je uveljavitev stvarne pravice po uvedbi postopka zaradi insolventnosti, je treba te določbe zaradi zagotavljanja polnega učinka člena 5(1) navedene uredbe razlagati tako, da ne izključujejo, da lahko upnik uveljavlja člen 13 te uredbe za dokazovanje, da je za navedeno dejanje upoštevno pravo države članice, ki ni država, v kateri je bili uveden postopek, in da po tem pravu dejanja nikakor ni mogoče izpodbijati.

               43

               V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se uporablja, če je izplačilo denarnega zneska – ki ga upravitelj v postopku zaradi insolventnosti izpodbija – ki je bil zarubljen pred uvedbo postopka zaradi insolventnosti, izvedeno šele po uvedbi tega postopka.

         Drugo vprašanje

               44

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se izjema, ki jo določa, nanaša tudi na zastaralni rok, rok za vložitev izpodbojne tožbe in prekluzivni rok, ki ga določa lex causae.

               45

               V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da člen 13 Uredbe št. 1346/2000 pri napotovanju na lex causae ne razlikuje med zastaralnimi roki, roki za vložitev izpodbojne tožbe in prekluzivnimi roki.

               46

               Drugič, čeprav je res, da člen 12(1)(d) Uredbe Rim I določa, da se za prekluzijo in zastaranje uporabi „[p]ravo, ki se uporablja za pogodbo“, je treba ugotoviti, da se te določbe ne uporabijo za izpodbojne tožbe, za katere se uporabita člena 4 in 13 Uredbe št. 1346/2000. Ti določbi sta namreč lex specialis v primerjavi z Uredbo Rim I in ju je treba razlagati v povezavi s cilji, ki jih uresničuje Uredba št. 1346/2000.

               47

               Ker člen 13 Uredbe št. 1346/2000 nikakor ne razlikuje med določbami materialnega prava in procesnimi določbami in, natančneje, ne vsebuje nobenega merila, na podlagi katerega bi bilo mogoče opredeliti, kateri izmed rokov so procesni, je treba opredelitev roka kot procesnega ali materialnega roka opraviti na podlagi lex causae.

               48

               Vendar kot je v bistvu poudarila Komisija, tudi če bi bilo treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so roki, ki so na podlagi lex causae opredeljeni kot procesni, izključeni s področja uporabe tega člena, bi ta razlaga pomenila samovoljno diskriminacijo na podlagi teoretičnih modelov držav članic. Poleg tega in neodvisno od vprašanja, ali je treba za ugotovitev procesne ali materialne lastnosti roka uporabiti lex fori concursus ali lex causae, bi bila navedena razlaga v očitnem nasprotju s splošno razlago člena 13 Uredbe št. 1346/2000.

               49

               V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se izjema, ki jo določa, nanaša tudi na zastaralni rok, rok za vložitev izpodbojne tožbe in prekluzivni rok, ki ga določa lex causae.

         Tretje vprašanje

               50

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba obličnostne predpise za uveljavljanje izpodbojne tožbe presojati po lex causae ali po lex fori concursus.

               51

               V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da besedilo člena 13 Uredbe št. 1346/2000 ne vsebuje nobene navedbe, na podlagi kateri bi bilo mogoče obličnostna pravila izključiti s področja uporabe te določbe.

               52

               Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 85 sklepnih predlogov, so obličnostna pravila lahko materialna ali procesna. Natančneje, glede avstrijskega prava je tako mogoče šteti, da obveznost iz člena 43(2) IO, da je treba izpodbojno tožbo vložiti v roku enega leta od uvedbe postopka zaradi insolventnosti, ne pomeni le olajšanja dokazovanja spoštovanja tega roka, ampak je tudi materialni pogoj, določen za uveljavljanje take tožbe.

               53

               Iz ugotovitev, navedenih v točkah od 45 do 48 te sodbe, ki jih je mogoče uporabiti tudi v okviru obravnave tretjega vprašanja, je razvidno, da člen 13 Uredbe št. 1346/2000 nikakor ne razlikuje med določbami materialnega prava in procesnega prava.

               54

               Poleg tega so lahko formalni pogoji, določeni za zahtevke za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja, namenjeni varstvu javnega interesa, kot je interes zagotovitve zadostne seznanjenosti s temi zahtevki zaradi legitimnih pričakovanj ne zgolj oseb, proti katerim so bili ti zahtevki vloženi, ampak tudi tretjih pridobiteljev blaga, ki je predmet teh zahtevkov. Kot je razvidno iz uvodne izjave 24 Uredbe št. 1346/2000, je namen izjem od uporabe lex fori concursus, vključno z izjemo iz člena 13 te uredbe, zaščita legitimnih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki.

               55

               Ker se določbe Uredbe Rim I, kot je razvidno iz točke 46 te sodbe, ne uporabijo za postopek v glavni stvari, je treba torej za opredelitev določenega pravila kot formalnega pravila ter določitev ciljev, ki jih uresničuje to pravilo, uporabiti lex causae. Razlaga člena 13 Uredbe št. 1346/2000 v smislu, da je treba pravila, ki so na podlagi lex causae opredeljena kot formalna pravila, izključiti s področja uporabe tega člena, bi ponovno pomenila samovoljno diskriminacijo na podlagi teoretičnih modelov držav članic, pri čemer bi bila v nasprotju s splošno razlago tega člena.

               56

               Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje torej odgovoriti, da je treba obličnostne predpise za uveljavljanje izpodbojne tožbe za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 presojati po lex causae.

         Stroški

               57

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 13 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da se uporablja, če je izplačilo denarnega zneska – ki ga upravitelj v postopku zaradi insolventnosti izpodbija – ki je bil zarubljen pred uvedbo postopka zaradi insolventnosti, izvedeno šele po uvedbi tega postopka.

                           2.

                           Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da se izjema, ki jo določa, nanaša tudi na zastaralni rok, rok za vložitev izpodbojne tožbe in prekluzivni rok, ki ga določa pravo, ki se uporabi za dejanje, ki ga izpodbija upravitelj.

                           3.

                           Obličnostne predpise za uveljavljanje izpodbojne tožbe za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 določa pravo, ki se uporabi za dejanje, ki ga izpodbija upravitelj.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča z dne 30. aprila 1996. # CIA Security International SA proti Signalson SA in Securitel SPRL. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de commerce de Liège - Belgija. # Zadeva C-194/94.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 30. aprila 1996(*)„Razlaga
 člena 30 Pogodbe ES in Direktive 83/189/EGS o določitvi postopka za
zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in predpisov –
Nacionalna zakonodaja o trženju alarmnih sistemov in central – Predhodno
 upravno dovoljenje“V zadevi C-194/94,katere
 predmet je predlog Tribunal de commerce de Liège (Belgija), naslovljen
na Sodišče, naj na podlagi člena 177 Pogodbe ES v postopku v glavni
stvari, ki poteka med CIA Security International SAprotiSignalson SA,Securitel SPRL,sprejme
 predhodno odločbo o razlagi člena 30 Pogodbe ES in Direktive Sveta
83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje
informacij na področju tehničnih standardov in predpisov (UL L 109, str.
 8), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 88/182/EGS z dne 22.
marca 1988 (UL L 81, str. 75),SODIŠČE,v
 sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, C. N. Kakouris, D. A. O.
Edward in J.-P. Puissochet, predsedniki senatov, G. F. Mancini, J. C.
Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (poročevalec), J. L.
Murray, H. Ragnemalm in L. Sevón, sodniki,generalni pravobranilec: M. B. Elmer,sodna tajnica: D. Louterman-Hubeau, glavna administratorka,ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:–        za
 CIA Security International SA C. van Rutten, odvetnik pri odvetniški
zbornici Liège,–        za Signalson SA V.-V. Dehin, odvetnik pri odvetniški zbornici Liège,–        za Securitel SPRL J.-L. Brandenberg, odvetnik pri odvetniški zbornici Liège,–        za
 belgijsko vlado J. Devadder, direktor uprave pri ministrstvu za zunanje
 zadeve, zastopnik,–        za
 nemško vlado E. Röder, Ministerialrat pri zveznem ministrstvu za
gospodarstvo, zastopnik,–        za nizozemsko vlado A. Bos, pravni svetovalec, zastopnik,–        za
 vlado Združenega kraljestva S. Braviner, iz Treasury Solicitor's
Department, in E. Sharpston, barrister, zastopnika,–        za
 Komisijo Evropskih skupnosti R. Wainwright, glavni pravni svetovalec,
in J.-F. Pasquier, nacionalni uradnik, dodeljen pravni službi,
zastopnika, na podlagi poročila za obravnavo,na
 podlagi ustnih navedb CIA Security International SA, ki jo zastopa C.
van Rutten; Signalson SA, ki jo zastopa V.-V. Dehin; belgijske vlade, ki
 jo zastopa D. Jacob, namestnica svetovalca pri ministrstvu za
notranje zadeve, zastopnica; nizozemske vlade, ki jo zastopa J. S. van
Oosterkamp, namestnik pravnega svetovalca; vlade Združenega kraljestva,
ki jo zastopata S. Braviner in E. Sharpston; ter Komisije Evropskih
 skupnosti, ki jo zastopata R. Wainwright in J.-F. Pasquier, na
obravnavi z dne 5. julija 1995,po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. oktobra 1995izreka naslednjoSodbo1        S
 sodbo z dne 20. junija 1994, ki je prispela na Sodišče 4. julija 1994,
je Tribunal de commerce de Liège na podlagi člena 177 Pogodbe EGS
Sodišču v predhodno odločanje predložilo šest vprašanj o razlagi člena
30 te pogodbe in Direktive Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o
določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih
standardov in predpisov (UL L 109, str. 8, v nadaljevanju: Direktiva
83/189), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 88/182/EGS z dne 22.
marca 1988 (UL L 81, str. 75).2        Ta
 vprašanja so bila zastavljena v okviru sporov med družbo CIA Security
International (v nadaljevanju: družba CIA Security) in družbama
Signalson (v nadaljevanju: družba Signalson) ter Securitel (v
nadaljevanju: družba Securitel), ki so vse podjetja za varovanje v
smislu belgijskega zakona z dne 10. aprila 1990 o podjetjih za
nadzor, o podjetjih za varovanje in o notranjih službah za nadzor (v
nadaljevanju: zakon o podjetjih za varovanje).3        Člen
 1(3) tega zakona določa, da „se kot podjetje za varovanje v smislu tega
 zakona štejejo fizične ali pravne osebe, ki opravljajo dejavnost
ponujanja storitve projektiranja, vgradnje in vzdrževanja alarmnih
sistemov in central tretjim osebam, trajno ali priložnostno“.4        V
 skladu s členom 1(4) zakona o podjetjih za varovanje „so alarmni
sistemi in centrale iz tega člena sistemi in centrale, ki se uporabljajo
 za preprečevanje ali ugotavljanje kaznivih ravnanj zoper osebe ali
premoženje“.5        Člen
 4 tega zakona določa, da „nihče ne more voditi podjetja za varovanje
brez predhodnega dovoljenja ministra za notranje zadeve. Dovoljenje se
izda, samo če podjetje izpolnjuje določbe, ki jih določa ta zakon, in
pogoje glede finančnih sredstev in tehnične opremljenosti, ki jih
predpiše kralj […]“.6        Člen
 12 zakona o podjetjih za varovanje določa, da „se alarmni sistemi in
centrale, navedene v členu 1(4), ter njihovi sestavni dele lahko tržijo
ali se dajo kako drugače na voljo uporabnikom šele po tem, ko so
predhodno odobreni v skladu s postopkom, ki ga določi kralj […]“.7        Ta
 postopek je določen s kraljevim odlokom z dne 14. maja 1991 o določitvi
 postopka za odobritev alarmnih sistemov in central, navedenih v zakonu z
 dne 10. aprila 1990 o podjetjih za nadzor, o podjetjih za
varovanje in o notranjih službah za nadzor (v nadaljevanju: odlok z dne
14. maja 1991).8        Člen
 2(1) tega odloka določa, da „noben proizvajalec, uvoznik, trgovec na
debelo ali druga fizična ali pravna oseba v Belgiji ne sme tržiti ali
kako drugače dati na voljo uporabnikom novo opremo, če je predhodno ni
odobril v ta namen ustanovljen odbor, v nadaljevanju imenovan odbor za
opremo“.9        Iz
 členov od 4 do 7 odloka z dne 14. maja 1991 izhaja, da mora biti oprema
 pred morebitno odobritvijo pregledana in preizkušena.10      V
 skladu s členom 5 je pregled sestavljen iz identifikacije opreme,
pregleda električnih krogov v primerjavi z dokumentacijo, ki jo predloži
 proizvajalec, in pregleda minimalno zahtevanih funkcij. Preizkusi
opreme, ki jih predvideva člen 6 odloka z dne 14. maja 1991, zadevajo
funkcionalno primernost, mehanske vidike, mehansko in/ali elektronsko
zanesljivost, občutljivost za lažne alarme ter zaščito pred prevaro ali
poskusi onesposobitve opreme. Oprema je v ta namen predmet preizkusov,
predpisanih v prilogah 3 in 4 k navedenemu odloku.11      Člen
 8 odloka z dne 14. maja 1991 določa, da „če vlagatelj s potrebnimi
listinami dokaže, da je bila njegova oprema že preizkušena s preizkusi,
ki so vsaj enakovredni tistim iz člena 7, v pooblaščenem laboratoriju v
drugi državi članici EGS v skladu s pravili EGS in da je bila odobrena
največ tri leta pred datumom sedanje vloge, organ iz člena 4(1) opravi
le preizkuse opreme, ki še niso bili opravljeni v drugi državi članici
EGS“.12      Iz
 spisne dokumentacije izhaja, da odlok z dne 14. maja 1991 ni bil
sporočen Komisiji v skladu s postopkom za zbiranje informacij o
tehničnih predpisih, kot je določen z Direktivo 83/189, in da je
belgijska vlada februarja 1993 po izdaji obrazloženega mnenja Komisije v
 skladu s členom 169 Pogodbe EGS poslala nov osnutek kraljevega odloka o
 določitvi postopka odobritve alarmnih sistemov in central. Ta osnutek,
ki je bil sprejet 31. marca 1994, je v bistvu enak odloku z dne 14. maja
 1991, ki ga je razveljavil, pri čemer je bil člen 8 odloka z dne 14.
maja 1991 spremenjen v skladu s predlogi Komisije.13      Tri
 družbe, ki so stranke v postopku v glavni stvari, so konkurentke, ki
med drugim opravljajo tržno dejavnost proizvodnje in prodaje alarmnih
sistemov in central.14      Družba
 CIA Security je 21. januarja 1994 pri Tribunal de commerce de Liège
predlagala, naj se družbama Signalson in Securitel odredi prenehanje
nepoštenih ravnanj, izvedenih januarja 1994. Svoja predloga je oprla na
člena 93 in 95 belgijskega zakona z dne 14. julija 1991 o trgovskih
praksah, ki prepoveduje dejanja, ki so v nasprotju s poštenimi tržnimi
navadami. Družba CIA Security namreč očita družbama Signalson in
Securitel, da sta jo obrekovala zlasti s trditvijo, da protivlomni
sistem Andromede, ki ga trži, ne izpolnjuje pogojev, ki jih belgijska
zakonodaja določa za varnostne sisteme.15      Družbi
 Signalson in Securitel sta vložili nasprotni tožbi, s katerima v bistvu
 predlagata, naj se družbi CIA Security prepove opravljanje njenih
dejavnosti, ker nima dovoljenja za delovanje kot podjetje za varovanje
in ker trži neodobren alarmni sistem.16      Tribunal
 de commerce de Liège je v vmesni sodbi odločilo, da čeprav glavna tožba
 in nasprotni tožbi želijo sankcionirati nepoštene prakse, ki jih
prepoveduje zakon o trgovskih praksah, jih je treba vseeno presoditi
glede na določbe zakona o podjetjih za varovanje in odloka z dne 14.
maja 1991.17      Predložitveno
 sodišče je nato po eni strani ugotovilo, da če je družba CIA Security
kršila zakon o podjetjih za varovanje in odlok z dne 14. maja 1991, je
njeno tožbo mogoče razglasiti za nedopustno zaradi pomanjkanja
procesnega upravičenja in nezadostnega pravnega interesa ter da po drugi
 strani družbi Signalson in Securitel v primeru nezdružljivosti zakona o
 podjetjih za varovanje in odloka z dne 14. maja 1991 s pravom
Skupnosti svojih nasprotnih tožb za prenehanje kršitev ne moreta opreti
na te določbe.18      Tribunal
 de commerce de Liège je, ker je dvomilo o združljivosti zadevne
belgijske zakonodaje s členom 30 Pogodbe in ker je ugotovilo, da ta
zakonodaja pred sprejetjem ni bila v skladu z Direktivo 83/189 predhodno
 sporočena Komisiji, prekinilo odločanje in da Sodišču v predhodno
odločanje predložilo ta vprašanja:„1.      Ali
 zakon z dne 10. aprila 1990 o podjetjih za nadzor, o podjetjih za
varovanje in o notranjih službah za nadzor, zlasti člena 4 in 12,
ustvarja količinske omejitve pri uvozu ali vsebuje ukrepe z enakim
učinkom kot količinska omejitev, ki jih prepoveduje člen 30 Pogodbe EGS?2.      Ali
 je kraljevi odlok z dne 14. maja 1991 o določitvi postopka za odobritev
 alarmnih sistemov in central iz zakona z dne 10. aprila 1990, zlasti
člena 2 in 8, združljiv s členom 30 Pogodbe, ki prepoveduje količinske
omejitve pri uvozu in ukrepe z enakim učinkom kot količinska omejitev?3.      Ali
 zgoraj navedeni zakon z dne 10. aprila 1990, zlasti člena 4 in 12,
vsebuje tehnične predpise, ki bi jih bilo treba predhodno sporočiti
Komisiji na podlagi člena 8 Direktive 83/189/EGS?4.      Ali
 kraljevi odlok z dne 14. maja 1991, zlasti člena 2 in 8, vsebuje
tehnične predpise, ki bi jih bilo treba predhodno sporočiti Komisiji na
podlagi člena 8 Direktive 83/189/EGS?5.      Ali
 so določbe Direktive Sveta 83/189/EGS o določitvi postopka za zbiranje
informacij na področju tehničnih standardov in predpisov, zlasti člena 8
 in 9, brezpogojne in dovolj jasne, da se nanje lahko sklicujejo
posamezniki pred nacionalnimi sodišči?6.      Ali
 pravo Skupnosti in zaščita, ki jo ponuja posameznikom, zahteva, da
nacionalno sodišče zavrne uporabo nacionalnega tehničnega predpisa, ki
ga država članica, ki ga je sprejela, ni sporočila Komisiji v skladu z
obveznostjo iz člena 8 Direktive Sveta 83/189/EGS?“ Predhodne ugotovitve19      Uvodoma
 je treba navesti, da so po mnenju belgijske vlade ter družb Signalson
in Securitel vsa vprašanja o združljivosti odloka z dne 14. maja 1991 s
pravom Skupnosti brezpredmetna, ker mora nacionalno sodišče glede na
vrsto postopka, v katerem odloča, uporabiti zakon, ki velja ob
odločanju, in da je po vložitvi pritožbe odlok z dne 14. maja 1991
nadomestil kraljevi odlok z dne 31. marca 1994, ki naj bi bil, tudi po
mnenju Komisije, v skladu s pravom Skupnosti.20      Tega
 stališča ni mogoče sprejeti. Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da
mora nacionalno sodišče presoditi pomen nacionalnih določb in način,
kako jih je treba uporabiti (glej zlasti sodbo z dne 7. decembra 1995 v
zadevi Ayuntamiento de Ceuta, C-45/94, Recueil, str. I-4385, točka 26).
Ker je glede na posebnosti sporov nacionalno sodišče najprimernejše, da
presodi, ali je predhodna odločba nujna za izdajo njegove sodbe, ni
mogoče šteti, da so vprašanja za predhodno odločanje postala
brezpredmetna zato, ker je kraljevi odlok z dne 31. marca 1994
nadomestil odlok z dne 14. maja 1991.21      Zaradi
 tega je treba najprej odgovoriti na tretje, četrto, peto in šesto
vprašanje za predhodno odločanje. Tretje in četrto vprašanje22      Nacionalno
 sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali določbe,
 kot so člena 4 in 12 zakona o podjetjih za varovanje in odlok z dne 14.
 maja 1991, pomenijo tehnične predpise, ki bi jih bilo treba v skladu s
členom 8 Direktive 83/189 pred njihovim sprejetjem sporočiti Komisiji.23      Izraz
 „tehnični predpis“ je opredeljen v členu 1, točka 5, Direktive 83/189
kot „tehnične specifikacije, vključno z ustreznimi upravnimi predpisi,
katerih upoštevanje je de jure ali de facto obvezno pri
trženju ali uporabi v državi članici ali na njenem večjem delu, razen
tistih, ki jih določijo lokalni organi“. V skladu s točko 1 istega člena
 „‚tehnična specifikacija‘ pomeni v dokumentu vsebovano specifikacijo,
ki določa zahtevane lastnosti proizvoda, kakor so stopnja kakovosti,
zmogljivost, varnost ali mere, vključno z zahtevami v zvezi s proizvodom
 glede izrazoslovja, simboli, preskušanjem in preskusnimi postopki,
embalažo, označevanjem ali etiketiranjem […]“24      Najprej
 je treba preveriti, ali določba, kot je člen 4 zakona o podjetjih za
varovanje, pomeni tehnični predpis v smislu Direktive 83/189.25      Na
 to vprašanje je treba odgovoriti nikalno, ker so tehnični predpisi v
smislu Direktive 83/189 specifikacije, ki določajo lastnosti proizvoda,
in ker člen 4 predvideva le pogoje za ustanovitev podjetij za varovanje.26      Glede
 določb odloka z dne 14. maja 1991 je treba opozoriti, da odlok vsebuje
podrobna pravila, ki med drugim določajo pogoje za preizkuse kakovosti
in pravilnega delovanja, ki morajo biti izpolnjeni za to, da se alarmni
sistem ali centrala sme odobriti in tržiti v Belgiji. Ta pravila zato
pomenijo tehnične predpise v smislu Direktive 83/189.27      Opozoriti
 je treba, da člen 12 zakona o podjetjih za varovanje predvideva, da
zadevnih proizvodov ni mogoče tržiti, dokler niso predhodno odobreni v
skladu s postopkom, ki ga določi kralj in ki je bil določen z odlokom z
dne 14. maja 1991.28      Po
 mnenju Komisije in družbe CIA Security člen 12 zakona pomeni tehnični
predpis v smislu Direktive, medtem ko družba Signalson, vlada Združenega
 kraljestva in belgijska vlada v pisnih stališčih navajajo, da je ta
člen le okvirni zakon, ki ne vsebuje nobenih tehničnih predpisov v
smislu Direktive 83/189.29      V
 tej zvezi je treba ugotoviti, da je treba pravilo opredeliti kot
tehnični predpis v smislu Direktive 83/189, če ima lastne pravne učinke.
 Če je pravilo po nacionalnem pravu namenjeno le za pravno podlago za
sprejetje upravnih uredb, ki vsebujejo zavezujoča pravila za udeležene
stranke, tako da samo po sebi nima nobenih pravnih učinkov za
posameznike, pravilo ne pomeni tehničnega predpisa v smislu Direktive
(glej sodbo z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
C-317/92, Recueil, str. I-2039, točka 26). V tej zvezi je treba
opozoriti, da morajo države članice v skladu s členom 8(1), prvi
pododstavek, Direktive 83/189 hkrati z osnutkom tehničnega predpisa
sporočiti njegovo pravno podlago, kadar je poznavanje njenega besedila
nujno za ugotovitev posledic osnutka.30      Kot
 je belgijska vlada navedla na obravnavi, je treba pravilo opredeliti
kot tehnični predpis v smislu Direktive 83/189, če zadevnim podjetjem
nalaga, da zahtevajo predhodno odobritev svoje opreme, celo če
načrtovana upravna pravila niso bila sprejeta.31      Na
 tretje in četrto vprašanje je torej treba odgovoriti, da pravilo, kot
je člen 4 zakona o podjetjih za varovanje, ne pomeni tehničnega predpisa
 v smislu Direktive 83/189, medtem ko določbe, kot so določbe kraljevega
 odloka z dne 14. maja 1991, pomenijo tehnične predpise, in da je
kvalifikacija pravila, kot je člen 12 zakona o podjetjih za varovanje,
odvisna od tega, kakšne pravne učinke ima po nacionalnem pravu. Peto in šesto vprašanje32      Nacionalno
 sodišče s petim in šestim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali so določbe
Direktive 83/189, zlasti člena 8 in 9, brezpogojne in dovolj jasne, tako
 da se lahko posamezniki sklicujejo nanje pred nacionalnimi sodišči, ki
morajo odkloniti uporabo domačega tehničnega predpisa, ki ni bil
sporočen v skladu z Direktivo.33      Člen 8(1) in (2) Direktive 83/189 določa:„1.
 Države članice takoj sporočijo Komisiji vsak osnutek tehničnega
predpisa, razen kadar gre le za prenos celotnega besedila mednarodnega
ali evropskega standarda, ko zadostujejo podatki v zvezi z ustreznim
standardom. Komisiji na kratko navedejo tudi razloge, na podlagi katerih
 je uzakonitev tehničnega predpisa potrebna, če ti niso že jasno
razvidni v osnutku. Kadar je primerno, države članice hkrati sporočijo
besedilo temeljnih zakonskih in drugih predpisov, ki jih predvsem in
neposredno zadeva, če je poznavanje takega besedila potrebno, da bi se
ugotovile posledice osnutka tehničnega predpisa.Komisija
 nemudoma uradno obvesti druge države članice o osnutku; ta osnutek
lahko predloži tudi odboru iz člena 5 in, kadar je primerno, odboru,
pristojnemu za to področje.2. Komisija in
države članice lahko pošljejo pripombe državi članici, ki je poslala
osnutek tehničnega predpisa, slednja te pripombe čim bolj upošteva pri
poznejši pripravi tehničnega predpisa.“34      Člen 9 Direktive 83/189 določa:„1.
 Brez poseganja v odstavka 2 in 2a države članice odložijo sprejetje
osnutka tehničnega predpisa za šest mesecev od dneva, ko Komisija prejme
 sporočilo, navedeno v členu 8(1), če Komisija ali druga država članica v
 treh mesecih po zgoraj navedenem dnevu pošlje podrobno mnenje, da je
treba predvidevan ukrep spremeniti, da bi odpravili ali zmanjšali ovire,
 ki bi jih utegnil povzročiti pri prostem pretoku blaga. Zadevna država
članica sporoči Komisiji, kakšen ukrep predlaga v zvezi z zgoraj
navedenimi podrobnimi mnenji. Komisija da pripombe k tem predlogom.2.
 Obdobje iz odstavka 1 je dvanajst mesecev, če Komisija v treh mesecih
po sporočilu iz člena 8(1) izjavi, da namerava predlagati ali sprejeti
direktivo v zvezi s to zadevo.2a. Kadar
Komisija ugotovi, da se sporočilo, kot je sporočilo iz člena 8(1),
nanaša na področje, ki je obravnavano v predlogu za direktivo ali
uredbo, predstavljeno Svetu, v treh mesecih po tem sporočilu o tej
ugotovitvi obvesti zadevno državo članico.Države
 članice ne sprejmejo nikakršnih tehničnih predpisov, ki se nanašajo na
področje, ki je obravnavano v predlogu za direktivo ali uredbo, ki ga
Komisija predstavi Svetu pred sporočilom iz člena 8(1), v obdobju
dvanajstih mesecev po dnevu predstavitve tega predloga.Sočasno sklicevanje na odstavke 1, 2 in 2a tega člena ni dovoljeno.3.
 Odstavki 1, 2 in 2a ne veljajo, kadar mora država članica zaradi nujnih
 razlogov v zvezi z varovanjem ali zaščito zdravja ljudi in živali ter
zaščito rastlin pripraviti tehnične predpise v zelo kratkem času, da bi
jih lahko takoj uveljavila in uvedla, pri čemer niso mogoči nikakršni
posveti. Država članica v sporočilu, navedenem v členu 8, navede razloge
 za nujnost sprejetih ukrepov. Kadar se ta postopek uporabi
neupravičeno, Komisija sprejme ustrezne ukrepe.“35      Člen
 10 Direktive 83/189 določa, da „člena 8 in 9 ne veljata, kadar države
članice izpolnjujejo svoje obveznosti, ki izhajajo iz direktiv in uredb
Skupnosti; enako velja za obveznosti, ki izhajajo iz mednarodnega
sporazuma, katerih posledica je sprejetje skupnih tehničnih specifikacij
 v Skupnosti“.36      Opozoriti
 je treba, da je Komisija že leta 1986 v sporočilu (86/C 245/05, UL
1986, C 245, str. 4) izrazila svoje stališče o zadevi, ki jo Tribunal de
 commerce de Liège izpostavilo v zadnjih dveh vprašanjih. V tem
sporočilu je Komisija ugotovila, da po eni strani Direktiva 83/189 tudi
državam članicam omogoča pomembno vlogo pri preprečevanju nastanka novih
 tehničnih ovir pri trgovini in da so po drugi strani obveznosti držav
članic, ki izhajajo iz Direktive, jasne in nedvoumne, ker morajo:–        države
 članice sporočiti vse osnutke tehničnih predpisov, ki spadajo pod
Direktivo;–        avtomatično
 odložiti sprejetje osnutkov tehničnih predpisov za tri mesece, razen v
posebnih primerih iz člena 9(3) Direktive;–        odložiti
 sprejetje osnutkov tehničnih predpisov za dodatno obdobje od treh do
devet mesecev glede na to, ali je prišlo do ugovorov ali je načrtovan
predpis Skupnosti.Komisija je končno
ugotovila, da če države članice ne bi spoštovale obveznosti iz
Direktive, bi to resno ogrozilo cilj vzpostavitve notranjega trga s
tveganjem negativnih učinkov na trgovino.37      Iz
 sporočila je razvidno, da je Komisija iz teh ugotovitev sklepala, da
„če država članica sprejme tehnični predpis, ki spada na področje
Direktive 83/189/EGS, ne da bi osnutek poslala Komisiji in spoštovala
obveznost mirovanja, tako sprejet predpis ni mogoče uveljavljati proti
tretjim osebam na podlagi pravnega reda zadevne države. Komisija zato
meni, da lahko pravdne stranke upravičeno pričakujejo, da bodo
nacionalna sodišča zavrnila izvajanje nacionalnih tehničnih predpisov,
ki niso bili sporočeni v skladu z zahtevami zakonodaje Skupnosti“.38      V
 tej zadevi je Komisija vztrajala pri tej razlagi Direktive 83/189, ki
se ji je pridružila družba CIA Security.39      Nemška
 in nizozemska vlada ter vlada Združenega kraljestva nasprotujejo tej
razlagi in menijo, da je tehnične predpise v smislu Direktive 83/189
mogoče uveljaviti proti posameznikom, čeprav so bili sprejeti s
kršitvijo obveznosti iz Direktive. V nadaljevanju bodo obravnavane
utemeljitve, na katere se opira ta razlaga.40      Uvodoma
 je treba poudariti, da želi Direktiva 83/189 s preprečevalnim nadzorom
zaščititi prosti pretok blaga, ki je eden od temeljev Skupnosti. Ta
nadzor je koristen, ker so lahko tehnični predpisi, ki sodijo pod
Direktivo, ovire za blagovno trgovino med državami članicami, te ovire
pa so dopustne le, če so nujne za zadostitev nujnih potreb v javnem
interesu. Nadzor, ki ga vzpostavlja Direktiva, je tudi učinkovit, ker je
 treba vse osnutke teh tehničnih predpisov sporočiti in je razen pri
predpisih, katerih nujnost upravičuje izjemo, njihovo sprejetje ali
uveljavitev treba odložiti za obdobja, ki jih določa člen 9.41      Sporočanje
 in obdobje odložitve torej dajeta Komisiji in drugim državam članicam
priložnost, da preverijo, ali predmetni osnutek ustvarja ovire za
trgovino, ki so v nasprotju s Pogodbo ES, ali ovire, ki se jim je treba
izogniti s sprejetjem skupnih ali usklajenih ukrepov, in da predlagajo
spremembe predvidenih nacionalnih ukrepov.42      Dalje
 je treba ugotoviti, da se je v skladu z ustaljeno sodno prakso v vseh
primerih, v katerih so določbe Direktive vsebinsko brezpogojne in dovolj
 jasne, mogoče nanje sklicevati, če nacionalne določbe niso v skladu z
Direktivo (glej sodbi z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81,
Recueil, str. 53, in z dne 19. novembra 1991 v zadevi Francovich in
 drugi, C-6/90 in C-9/90, Recueil, str. I‑5357).43      Po
 mnenju vlade Združenega kraljestva določbe Direktive 83/189 ne
izpolnjujejo teh meril, ker zlasti postopek sporočanja vsebuje številne
nenatančnosti.44      Tega
 stališča ni mogoče sprejeti. Člena 8 in 9 Direktive 83/189 namreč
predpisujeta jasno obveznost držav članic, da Komisiji sporočijo osnutke
 tehničnih predpisov, še preden jih sprejmejo. Ker sta ta člena tako
vsebinsko brezpogojna in dovolj jasna, se posamezniki lahko nanju
sklicujejo pred nacionalnimi sodišči.45      Preučiti
 je treba še pravne posledice, ki jih je treba izpeljati iz kršitve
obveznosti držav članic sporočanja, in natančneje, ali je Direktivo
83/189 treba razlagati tako, da kršitev obveznosti sporočanja, ki je
kršitev postopka sprejemanja zadevnih tehničnih predpisov, povzroči
neuporabljivost teh tehničnih predpisov, tako da jih ni mogoče
uveljaviti proti posameznikom.46      Nemška
 in nizozemska vlada ter vlada Združenega kraljestva v zvezi s tem
menijo, da Direktiva 83/189 zadeva izključno odnose med državami
članicami in Komisijo, da ustvarja zgolj postopkovne obveznosti, ki jih
morajo države članice spoštovati, ko sprejemajo tehnične predpise,
medtem ko njihova pristojnost za sprejetje zadevnih predpisov po izteku
odložitvenega obdobja ni vprašljiva, ter da ne vsebuje nobene izrecne
določbe v zvezi z morebitnimi učinki nespoštovanja postopkovnih
obveznosti.47      V
 tem okviru je najprej treba navesti, da nobeden od teh dejavnikov ne
pomeni ovire za to, da bi nespoštovanje Direktive 83/189 povzročilo
neuporabljivost zadevnih tehničnih predpisov.48      Taka
 posledica kršitve obveznosti iz Direktive 83/189 ni odvisna od izrecne
določbe v tem smislu. Kot je že bilo navedeno, ni sporno, da je cilj
Direktive zaščita prostega pretoka blaga s preprečevalnim nadzorom in da
 obveznost sporočanja pomeni temeljno sredstvo za uresničitev tega
skupnostnega nadzora. Ta skupnostni nadzor bo toliko učinkovitejši, če
se Direktiva razlaga tako, da nespoštovanje obveznosti sporočanja pomeni
 bistveno kršitev postopka, ki lahko privede do neuporabljivosti
obravnavanih tehničnih predpisov proti posameznikom.49      Dalje
 je treba navesti, da je ta razlaga v skladu s sodbo z dne 13. julija
1989 v zadevi Enichem Base in drugi (380/87, Recueil, str. 2491, točke
od 19 do 24). V tej sodbi, v kateri je Sodišče odločalo o obveznosti
držav članic, da Komisiji sporočijo osnutke nacionalne zakonodaje na
področju uporabe člena Direktive Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o
 odpadkih (UL L 194, str. 39), je Sodišče ugotovilo, da niti besedilo
niti cilj obravnavane določbe ne dopuščata ugotovitve, da je samo
nespoštovanje obveznosti sporočanja, ki je zavezovala države članice,
privedlo do nezakonitosti tako sprejetih predpisov. Sodišče je v tej
zvezi izrecno navedlo, da je zadevna določba le določila obveznost
predhodnega sporočanja, ki uveljavitve predvidenih predpisov ni
pogojevala s soglasjem ali neugovarjanjem Komisije in ki ni določila
postopka skupnostnega nadzora nad zadevnimi osnutki. Sodišče je tako
sklenilo, da obravnavana določba zadeva odnose držav članic in Komisije,
 vendar ne podeljuje nobene pravice posameznikom, ki bi lahko bili
prizadeti s kršitvijo države članice obveznosti predhodnega sporočanja
osnutkov predpisov Komisiji.50      Nasprotno
 v obravnavanem primeru cilj Direktive ni zgolj obveščanje Komisije,
ampak ima, kot je bilo ugotovljeno v točki 41 te sodbe, splošnejši
namen, da odpravi ali omeji trgovinske ovire, da obvešča druge države o
predvidenih tehničnih predpisih posamezne države, da Komisiji in drugim
državam članicam da potreben čas, da se odzovejo in predlagajo spremembe
 za zmanjšanje omejitev prostega pretoka blaga, ki izhajajo iz
predvidenega ukrepa, ter da Komisiji odobri potreben čas, da predlaga
direktivo o harmonizaciji. Besedilo členov 8 in 9 Direktive 83/189 je
sicer jasno, ker predvidevata postopek skupnostnega nadzora nad osnutki
nacionalnih predpisov in odvisnost datuma njihove uveljavitve od
soglasja ali neugovarjanja Komisije.51      Končno
 je treba preveriti, ali pri Direktivi 83/189 obstajajo posebni razlogi,
 ki nasprotujejo temu, da bi se jo lahko razlagalo tako, kot da
tehničnih predpisov, sprejetih s kršitvijo Direktive, ni mogoče
uveljavljati proti tretjim osebam.52      V
 tej zvezi je med drugim treba ugotoviti, da če takih predpisov ne bi
bilo mogoče uporabiti proti tretjim osebam, bi to ustvarilo pravno
praznino v zadevnem nacionalnem pravnem redu in bi tako lahko prišlo do
hudih neprijetnosti, predvsem kadar neuporabljivost predpisov zadeva
področje varnosti.53      Te
 utemeljitve ni mogoče sprejeti. Država članica lahko namreč uporabi
nujni postopek, določen v členu 9(3) Direktive 83/189, kadar iz
razlogov, opredeljenih s to določbo, meni, da je nujno v zelo kratkem
času pripraviti tehnične predpise, da bi jih lahko takoj uveljavila in
uvedla, brez kakršnih koli posvetovanj.54      Glede
 na navedeno je treba skleniti, da je Direktivo 83/189 treba razlagati
tako, da kršitev obveznosti sporočanja privede do neuporabljivosti
zadevnih tehničnih predpisov, tako da jih ni mogoče uveljavljati proti
posameznikom.55      Na
 peto in šesto vprašanje je torej treba odgovoriti, da je člena 8 in 9
Direktive 83/189 treba razlagati tako, da se posamezniki smejo
sklicevati nanju pred nacionalnim sodiščem, ki mora zavrniti uporabo
nacionalnega tehničnega predpisa, ki ni bil sporočen v skladu z
Direktivo. Prvi vprašanji56      Predložitveno
 sodišče s prvim in drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 30
Pogodbe v nasprotju z nacionalnimi določbami, kot so člena 4 in 12
zakona o podjetjih za varovanje in odlok z dne 14. maja 1991.57      Glede
 na odgovore na tretje, četrto, peto in šesto vprašanje za predhodno
odločanje na prvi vprašanji za predhodno odločanje ni treba odgovoriti,
ker se nanašata na člen 12 zakona o podjetjih za varovanje in odlok z
dne 14. maja 1991, saj slednja ni mogoče uveljavljati proti
posameznikom. Odgovoriti je torej treba le na del prvega vprašanja za
predhodno odločanje, ali je določba, kot je člen 4 zakona o podjetjih za
 varovanje, v skladu s katerim ne sme nihče voditi podjetja za varovanje
 brez dovoljenja ministra za notranje zadeve, združljiva s členom 30
Pogodbe.58      V
 tej zvezi je treba opozoriti, da taka določba, ker nalaga pogoj, da se
podjetje lahko ustanovi in opravlja svoje dejavnosti kot podjetje za
varovanje, neposredno ne spada na področje uporabe člena 30 Pogodbe, ki
zadeva prosti pretok blaga med državami članicami. Poleg tega je treba
ugotoviti, da v spisnem gradivu ni najmanjšega indica o tem, da naj bi
taka določba imela omejevalne učinke na prosti pretok blaga ali bi bila
sicer v nasprotju s pravom Skupnosti.59      Na
 prvo vprašanje za predhodno odločanje je tako treba odgovoriti, da člen
 30 Pogodbe ne nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 4 zakona o
podjetjih za varovanje. Stroški60      Stroški,
 ki so jih priglasile belgijska, nemška in nizozemska vlada, vlada
Združenega kraljestva in Komisija Evropskih skupnosti za predložitev
stališč Sodišču, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v
postopku v glavni stvari ena od stopenj pred predložitvenim sodiščem, to
 odloči o stroških. Iz teh razlogov jeSODIŠČEv odgovor na vprašanja, ki jih je Tribunal de commerce de Liège predložilo s sodbo z dne 20. junija 1994, razsodilo:1)      Pravilo,
 kot je člen 4 belgijskega zakona z dne 10. aprila 1990 o podjetjih za
nadzor, o podjetjih za varovanje in o notranjih službah za nadzor, ne
pomeni tehničnega predpisa v smislu Direktive Sveta 83/189/EGS z dne 28.
 marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju
tehničnih standardov in predpisov, kot je bila spremenjena z Direktivo
Sveta 88/182/EGS z dne 22. marca 1988, medtem ko določbe, kot so določbe
 belgijskega kraljevega odloka z dne 14. maja 1991 o določitvi postopka
za odobritev alarmnih sistemov in central, navedenih v zakonu z dne 10.
aprila 1990, pomenijo tehnične predpise, kvalifikacija pravila, kot je
člen 12 zgoraj navedenega zakona z dne 10. aprila 1990, pa je odvisna od
 tega, kakšne pravne učinke ima po nacionalnem pravu.2)      Člena
 8 in 9 Direktive 83/189, kot sta bila spremenjena z Direktivo 88/182,
je treba razlagati tako, da se posamezniki smejo sklicevati nanju pred
nacionalnim sodiščem, ki mora zavrniti uporabo nacionalnega tehničnega
predpisa, ki ni bil sporočen v skladu z Direktivo.3)      Člen 30 Pogodbe ES ni v nasprotju z nacionalno določbo, kot je člen 4 zgoraj navedenega zakona z dne 10. aprila 1990.  Rodríguez IglesiasKakourisEdward PuissochetMenciniMoitinho de AlmeidaKapteyn Gulmann      Murray       Ragnemalm      SevónRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. aprila 1996.Sodni tajnik       PredsednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. septembra 2002. # Finanzamt Hannover-Nord proti Norddeutsche Gesellschaft zur Beratung und Durchführung von Entsorgungsaufgaben bei Kernkraftwerken mbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva C-392/00.