title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. septembra 2009.#Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha) proti Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Thüringer Oberlandesgericht - Nemčija.#Postopki za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev - Javna služba oskrbe s pitno vodo in čiščenje odpadnih voda - Koncesija za storitve - Pojem - Prenos tveganja, povezanega z opravljanjem zadevne službe, na sopogodbenika.#Zadeva C-206/08.

text:
      Zadeva C-206/08
      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      proti
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Thüringer Oberlandesgericht)
      „Postopki za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev
         – Javna služba oskrbe s pitno vodo in čiščenja odpadnih voda – Koncesija za storitve – Pojem – Prenos tveganja, povezanega z opravljanjem zadevne službe, na sopogodbenika“

      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Omejitve – Pristojnost nacionalnega sodišča – Ugotavljanje in presoja
            dejstev spora – Nujnost vprašanja za predhodno odločanje in upoštevnost predloženih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča
      (člen 234 ES)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Omejitve – Očitno neupoštevna vprašanja in hipotetična vprašanja,
            postavljena v okviru, ki izključuje koristen odgovor – Vprašanja, ki niso povezana s predmetom spora v postopku v glavni stvari
      (člen 234 ES)
      3.        Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter
            sektorju poštnih storitev – Direktiva 2004/17 – Področje uporabe – Koncesija za javne storitve
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/17, člen 1(3)(b))
      1.        V okviru sodelovanja, določenega v členu 234 ES, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost
         za izrečeno sodno odločbo, glede na posebnosti zadeve presoja nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo,
         in upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Sodišče je zato, kadar se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava
         Skupnosti, načeloma dolžno odločati.

      (Glej točko 33.)
      2.        Sodišče mora v izjemnih primerih sámo preizkusiti okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno sodišče, da preveri,
         ali je zanjo pristojno. Sprejetje odločbe o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, je mogoče
         zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom
         spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih
         elementov, da bi lahko ustrezno odgovorilo na postavljena vprašanja.

      (Glej točko 34.)
      3.        V primeru pogodbe o opravljanju storitev okoliščina, da naročnik ne plača neposredno sopogodbeniku, temveč ta pridobi pravico,
         da od tretjih oseb zahteva plačilo, zadostuje za to, da se ta pogodba šteje za „koncesijo za storitve“ v smislu člena 1(3)(b)
         Direktive 2004/17 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju
         ter sektorju poštnih storitev, če je sicer poslovno tveganje, ki je nastalo na strani naročnika, zaradi javnopravne ureditve
         službe vnaprej zelo omejeno, vendar pa to tveganje v celoti ali vsaj v znatnem delu nosi sopogodbenik.

      Dejstvo, da ponudnik storitev prejme plačila od tretjih oseb, je ena od možnih oblik izvrševanja ponudniku priznane pravice
         izkoriščanja storitve.V zvezi s tem ni pomembno, ali to plačilo ureja zasebno pravo ali javno pravo.

      Takrat, ko dogovorjeni način plačila izhaja iz pravice ponudnika, da izkorišča svojo storitev, ta način plačila pomeni, da
         ponudnik prevzame tveganje, povezano z opravljanjem zadevnih storitev, in tveganje je tako del opravljanja službe v gospodarskem
         smislu. Če naročnik še dalje nosi tveganje v celoti in ponudnika ne izpostavlja tveganjem na trgu, je treba zaradi varstva
         preglednosti in konkurence pri dodelitvi opravljanja službe uporabljati postopek, določen v Direktivi 2004/17.

      Če se tveganje, povezano z opravljanjem službe, sploh ne prenese na ponudnika, je zadevno ravnanje javno naročilo storitev.
         Čeprav je tveganje, ki nastane na strani naročnika, zaradi uporabe predpisov iz zadevnega sektorja zelo omejeno, pa mora ta,
         da bi se ugotovil obstoj koncesije za storitve, v vsakem primeru na koncesionarja prenesti poslovno tveganje, ki nastane na
         njegovi strani, v celoti ali vsaj v znatnem delu.

      Nacionalno sodišče mora presoditi, ali je prišlo do prenosa tveganja, ki je nastalo na strani naročnika, v celoti ali v znatnem
         delu.V ta namen se ne sme upoštevati splošnih tveganj, ki izhajajo iz spremembe predpisov v obdobju izvajanja pogodbe.

      (Glej točke 53, 55, 57, 59, od 67 do 69 in od 77 do 80 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 10. septembra 2009(*)

      „Postopki za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev
         – Javna služba oskrbe s pitno vodo in čiščenja odpadnih voda – Koncesija za storitve – Pojem – Prenos tveganja, povezanega z opravljanjem zadevne službe, na sopogodbenika“

      V zadevi C‑206/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Thüringer Oberlandesgericht
         (Nemčija) z odločbo z dne 8. maja 2008, ki je prispela na Sodišče 19. maja 2008, v postopku

      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      proti
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH,

      ob udeležbi
      Stadtwirtschaft Gotha GmbH,

      Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL),

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), J. Klučka, sodnika, P. Lindh, sodnica, in A. Arabadjiev,
         sodnik,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. aprila 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha) S. Wellmann in P. Hermisson, odvetnika,
      –        za Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH U.-D. Pape, odvetnik,
      –        za Stadtwirtschaft Gotha GmbH E. Glahs, odvetnica,
      –        za Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL) S. Gesterkamp in S. Sieme, odvetnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Möller, zastopnika,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti P. Oliver, D. Kukovec in C. Zadra, zastopniki, skupaj z B. Wägenbaurjem, odvetnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago pojma „koncesija za storitve“ v smislu Direktive 2004/17/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem
         in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL L 134, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landeskreisgemeinden (skupina za oskrbo
         z vodo in odvajanje odpadnih voda mesta Gotha in občin, ki spadajo v njegovo upravno okrožje, v nadaljevanju: WAZV Gotha)
         in Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH (podjetje za čiščenje in odvajanje odpadnih voda) glede zagotavljanja
         javne službe v zvezi z oskrbo s pitno vodo in odvajanjem odpadnih voda.

       Pravni okvir
      3        Člen 1(2)(a) in (d) Direktive 2004/17 določa:

      „2.      (a)   ‚Javna naročila blaga, gradenj in storitev‘ so pisno sklenjene odplačne pogodbe med enim ali več naročniki iz člena 2(2) in
         enim ali več izvajalc[i] gradenj, dobavitelj[i] blaga ali ponudnik[i] storitev;

      […]
      (d)      ‚Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge XVII, razen javnih naročil
         gradenj ali naročil blaga.

      […]“
      4        Člen 1(3)(b) te direktive določa:

      „‚Koncesija za storitve‘ je naročilo enake vrste kot naročilo storitev, razen da je plačilo za opravljanje storitev bodisi
         samo pravica do izkoriščanja storitev ali ta pravica skupaj s plačilom.“

      5        Člen 2 te direktive določa:

      „1.      Za namene te direktive:
      (a)      ‚naročniki‘ pomenijo državne, regionalne ali lokalne organe, osebe javnega prava in združenja, ki jih sestavljajo en ali več
         teh organov ali en ali več teh pravnih oseb javnega prava.

      […]
      2.      Ta direktiva se uporablja za naročnike:
      (a)      ki so javni organi ali javna podjetja in opravljajo eno od dejavnosti iz členov 3 do 7;
      […]“
      6        Člen 4 Direktive 2004/17 določa:

      „1.      Ta direktiva se uporablja za naslednje dejavnosti:
      (a)      zagotavljanje ali upravljanje stalnih omrežij, ki so namenjena zagotavljanju javnih storitev v zvezi s proizvodnjo, transportom
         in distribucijo pitne vode [oskrbo s pitno vodo]; ali

      (b)      dobavo pitne vode takšnim omrežjem.
      2.      Ta direktiva se uporablja tudi za javna naročila ali natečaje, ki jih oddajo ali organizirajo naročniki, ki opravljajo katero
         od dejavnosti iz odstavka 1 in ki:

      […]
      so povezani z odstranjevanjem ali čiščenjem odplak.
      […]“
      7        Člen 18 te direktive določa:

      „Ta direktiva se ne uporablja za koncesije za gradnje in storitve, ki jih oddajo naročniki, ki opravljajo eno ali več dejavnosti
         iz členov 3 do 7, če se te koncesije podelijo za izvajanje takih dejavnosti.“

      8        Člen 31 te direktive določa:

      „Naročila, katerih predmet so storitve s seznama v Prilogi XVII A, se oddajo v skladu s členi 34 do 59.“
      9        Člen 32 iste direktive določa:

      „Naročila, katerih predmet so storitve s seznama v Prilogi XVII B, se oddajo samo v skladu s členoma 34 in 43.“
      10      Države članice morajo v skladu s členom 71 Direktive 2004/17 najpozneje do 31. januarja 2006 sprejeti predpise, potrebne za
         uskladitev s to direktivo.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      11      Iz spisa je razvidno, da je WAZV Gotha skupina, ki vključuje občine, ki morajo na podlagi določenih predpisov nemškega prava
         prebivalstvu, ki prebiva na njenem območju, zagotavljati oskrbo s pitno vodo in odvajanje odpadnih voda.

      12      Skupina WAZV Gotha je v okviru pogodbe o upravljanju, ki je bila sklenjena leta 1994, prepustila Stadtwirtschaft Gotha GmbH
         (občinsko podjetje mesta Gotha, v nadaljevanju: Stadtwirtschaft) opravljanje vseh tehničnih, trgovskih in upravnih storitev
         na področju oskrbe s pitno vodo. Ker naj bi ta pogodba v letu 2008 potekla, je skupina WAZV Gotha želela kot člana sprejeti
         podjetje Stadtwirtschaft, da bi tudi v prihodnje nanj prenesla upravljanje. Vendar so nadzorni organi s sklicevanjem na določbe
         s področja oddaje javnih naročil zavrnili odobritev sprejetja podjetja Stadtwirtschaft v skupino WAZV Gotha.

      13      Zaradi nadaljnjega prenosa upravljanja na tretje je WAZV Gotha odločila, da prenese opravljanje javne službe oskrbe s pitno
         vodo in odvajanja odpadnih voda. Ta skupina je zato v septembru 2007 izvedla neformalni postopek javnega razpisa, namesto
         da bi opravila formalni postopek oddaje javnega naročila iz člena 97 in naslednjih zakona o preprečevanju omejevanja konkurence
         (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen, v nadaljevanju: GWB). Skupina WAZV Gotha je javni razpis kljub temu objavila v Uradnem listu Evropske unije z dne 19. septembra 2007 pod referenčno številko 2007/S 180-220518.

      14      V javnem razpisu je bilo navedeno, da se podeljuje koncesija za storitve oskrbe z vodo in odvajanja odpadnih voda na območju,
         ki ga pokriva skupina WAZV Gotha, in sicer za obdobje 20 let, ter da se vabi zainteresirana podjetja k oddaji prijav.

      15      V javnem razpisu ter v osnutkih pogodbe, priložene k temu razpisu, je bilo določeno, da bo koncesionar na podlagi pogodb zasebnega
         prava, ki jih bo sklenil v svojem imenu in za svoj račun, opravljal storitve za uporabnike, ki prebivajo na območju, ki ga
         pokriva skupina WAZV Gotha, in da bo v zameno prejel plačilo navedenih uporabnikov.

      16      Določeno je bilo, da je koncesionar pristojen, da pravično izračuna plačila za opravljene storitve in da znesek za te storitve
         določi v okviru svoje odgovornosti. Ta pristojnost pa je bila omejena, saj je moral koncesionar do 31. decembra 2009 uporabljati
         tarife, ki so veljale ob objavi javnega razpisa, in ker so morale biti te tarife poleg tega v skladu z določbami zakona dežele
         Turingije o komunalnih dajatvah (Thüringer Kommunalabgabengesetz).

      17      V javnem razpisu in osnutkih pogodbe je bilo določeno tudi, da bodo tehnične naprave za oskrbo z vodo in odvajanje odpadnih
         voda ostale v lasti skupine WAZV Gotha in da jih bo koncesionar najel, pri čemer bo smel ta ustrezno najemnino vračunati v
         plačilo, ki ga v zameno za opravljene storitve zahteva od uporabnikov. Koncesionar je moral vzdrževati navedene naprave.

      18      Skupina WAZV Gotha se je zavezala, da bo z uredbo določila, da se je treba obvezno priključiti na javna omrežja za oskrbo
         z vodo in odvajanje odpadnih voda ter da jih je treba obvezno uporabljati. Ni pa mogoče, da koncesionar v vsakem posameznem
         primeru zahteva upoštevanje te obveznosti.

      19      Nazadnje, skupina WAZV Gotha se je zavezala, da bo v okviru zakonskih možnosti koncesionarju nakazala javne subvencije, ki
         jih bo prejela.

      20      V javnem razpisu je bil rok za prejem prijav za sodelovanje 8. oktober 2007. Z dopisom z dne 4. oktobra 2007 je podjetje Eurawasser
         razkrilo, da namerava skupina WAZV Gotha oddati opravljanje zgoraj navedenih storitev na podlagi koncesije za storitve, in
         ne na podlagi formalnega javnega razpisa za oddajo javnega naročila storitev.

      21      Podjetje Eurawasser je 8. oktobra 2007 vložilo prijavo za sodelovanje. Stadtwirtschaft in Wasserverband Lausitz Betriebsführungs
         GmbH (podjetje za upravljanje, odvisno od medobčinske skupine za vodo v regiji Lausitz, v nadaljevanju: WAL) sta tudi sodelovali
         v postopku javnega razpisa in ju je skupina WAZV Gotha povabila k oddaji ponudbe. Do izteka roka, določenega v javnem razpisu,
         je skupno prispelo osem prijav za sodelovanje.

      22      Skupina WAZV Gotha se je z dopisom z dne 9. oktobra 2007 zavrnila zahtevek za revizijo podjetja Eurawasser. Podjetje Eurawasser
         je najprej 19. oktobra in 23. novembra 2007 neuspešno vložilo zahtevka za revizijo, nato pa vložilo pritožbo pri pristojni
         Vergabekammer (komisija za oddajo javnih naročil), ker skupina WAZV Gotha ni izbrala ustreznega postopka za oddajo naročil.

      23      Vergabekammer je s sklepom z dne 24. januarja 2008 ugotovila, da je zadevno ravnanje dejansko oddaja javnega naročila storitev,
         da bi morala skupina WAZV Gotha opraviti formalni postopek oddaje javnega naročila in da je treba v postopku vzpostaviti stanje
         pred objavo javnega razpisa.

      24      Skupina WAZV Gotha je zoper ta sklep pritožila pri Thüringer Oberlandesgericht.

      25      Stadtwirtschaft in WAL je bilo dovoljeno, da v tem postopku sodelujeta kot intervenienta.

      26      V teh okoliščinah je Thüringer Oberlandesgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba pogodbo o opravljanju storitev (v obravnavanem primeru o opravljanju javne službe oskrbe z vodo in čiščenja odpadnih
         voda), v kateri je določeno, da naročnik ne plača neposredno sopogodbeniku, temveč ta od naročnika pridobi pravico, da od
         tretjih oseb v okviru zasebnega prava zahteva plačilo, samo na podlagi tega razloga šteti za ‚koncesijo za storitve‘ v smislu
         člena 1(3)(b) Direktive [2004/17] in ne za odplačno javno naročilo storitev v smislu člena 1(2)(a) in (d) Direktive?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali gre pri vrsti pogodb, opisani v prvem vprašanju, za koncesijo za storitve, če
         je sicer poslovno tveganje, povezano z zadevno službo, zaradi javnopravne ureditve te službe (obvezna priključitev in uporaba,
         izračun cene na podlagi načela pokritja stroškov) vnaprej, torej tudi če bi storitev opravljal naročnik sam, zelo omejeno,
         vendar pa to omejeno tveganje v celoti ali vsaj v prevladujočem delu nosi sopogodbenik?

      3.      Če je tudi odgovor na drugo vprašanje nikalen, ali je treba člen 1(3)(b) Direktive [2004/17] razlagati tako, da mora biti
         poslovno tveganje, povezano z opravljanjem storitve, zlasti prodajno tveganje, kvalitativno primerljivo s tistim, ki ponavadi
         obstaja na prostem trgu z večjim številom konkurirajočih si ponudnikov?“

       Dopustnost
      27      Skupina WAZV Gotha trdi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, ker odgovor na prvo vprašanje očitno izhaja
         iz opredelitve koncesije za storitve v členu 1(3)(b) Direktive 2004/17 ter iz sodne prakse Sodišča. Zahtevana razlaga zato
         nikakor ni potrebna. Podjetje WAL je predložilo v bistvu podobne trditve.

      28      Podjetje Stadtwirtschaft trdi, da vprašanja predloga za sprejetje predhodne odločbe niso upoštevna za odločanje predložitvenega
         sodišča, ker je v sporu o glavni stvari mogoče odločiti brez odgovora na ta vprašanja. Skupina WAZV Gotha bi namreč izvedla
         pravilen postopek oddaje naročil, čeprav bi se izkazalo, da je treba pogodbe, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari,
         opredeliti kot javno naročilo storitev, ki spada na področje uporabe Direktive 2004/17.

      29      Komisija Evropskih skupnosti pa nasprotno trdi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten. Nacionalno sodišče
         naj bi menilo, da so vprašanja v predložitveni odločbi, ki se, kot je iz te odločbe razvidno, nanašajo na razliko med pojmom
         javno naročilo storitev in pojmom koncesija za storitve, nujno potrebna za odločanje o dopustnosti pritožbe, vložene pri nacionalnem
         sodišču.

      30      Potem ko je nacionalno sodišče vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, se je skupina WAZV Gotha 4. septembra 2008
         odločila, da postopek javnega razpisa, ki se obravnava v sporu o glavni stvari, razveljavi.

      31      Po tej razveljavitvi je podjetje Eurawasser spremenilo pritožbo, ne da bi jo umaknilo. Podjetje Eurawasser tako zahteva sprejetje
         odločbe, s katero naj se ugotovi, da se mu z razveljavitvijo postopka kršijo pravice v zvezi z upoštevanjem pravil o oddaji
         javnega naročila, ki jih ima na podlagi členov 97 in naslednjih GWB.

      32      Predložitveno sodišče je z dopisom z dne 24. decembra 2008 Sodišče obvestilo, da vztraja pri predlogu za sprejetje predhodne
         odločbe. Meni namreč, da je še vedno treba dobiti odgovor na postavljena vprašanja, da bi bilo mogoče odločiti o spremenjeni
         pritožbi, saj koncesije za storitve ne spadajo v področje uporabe člena 97 in naslednjih GWB in posledično sprememba pritožbe
         v postopku v glavni stvari ne vpliva na to, da pravno sredstvo, vloženo pri pristojnem organu, v tem primeru Vergabekammer
         in Vergabesenat, zaradi nadzora nad upoštevanjem postopkov, ki veljajo na področju javnih naročil, ne bi bilo dopustno, če
         bi bila pogodba, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, opredeljena kot koncesija za storitve.

      33      Sodišče je v zvezi s tem presodilo, da v okviru sodelovanja med njim in nacionalnimi sodišči, določenega v členu 234 ES, le
         nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za izrečeno sodno odločbo, glede na posebnosti zadeve
         presoja o nujnosti sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču.
         Sodišče je zato, kadar se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, načeloma dolžno odločati (glej zlasti
         sodbo z dne 23. aprila 2009 v zadevi Rüffler, C‑544/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 36 in navedena sodna praksa).

      34      Sodišče je prav tako presodilo, da mora v izjemnih primerih sámo preizkusiti okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo
         nacionalno sodišče, da preveri, ali je zanjo pristojno. Sprejetje odločbe o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi
         nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim
         stanjem ali s predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih
         dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko ustrezno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo
         Rüffler, točki 37 in 38, ter navedena sodna praksa).

      35      Predložitveno sodišče je v predložitveni odločbi in v dopisu z dne 24. decembra 2008 jasno obrazložilo, zakaj meni, da so
         postavljena vprašanja upoštevna in da je odgovor na ta vprašanja nujen, da bi se odločilo o sporu, ki mu je predložen. Ob
         upoštevanju teh pojasnil je videti, da postavljena vprašanja niso hipotetična oziroma so povezana s predmetom spora o glavni
         stvari.

      36      Vprašanja za predhodno odločanje so zato dopustna.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      37      Za uvod je treba pojasniti, da je glede na dokumente v spisu skupina WAZV Gotha zajeta v opredelitev naročnika iz člena 2(1)(a)
         Direktive 2004/17, saj spada ta naročnik v eno od kategorij naročnikov, za katere se ta direktiva uporablja na podlagi člena
         2(2)(a).

      38      Poleg tega spada postopek v glavni stvari v skladu s členom 4 Direktive 2004/17 pod to direktivo, saj zadevni naročnik, to
         je skupina WAZV Gotha, opravlja dejavnost na področju oskrbe s pitno vodo in odvajanja odpadnih voda.

      39      V sporu o glavni stvari se Direktiva 2004/17 uporablja ratione temporis, saj je rok za njeno izvedbo, ki je določen v členu 71 te direktive, potekel 31. januarja 2006, postopek javnega razpisa,
         ki se obravnava v postopku v glavni stvari, pa se je začel v septembru 2007.

      40      Treba je opozoriti, da je bila opredelitev koncesije za storitve v pravo Skupnosti vnesena s členom 1(2)(a) Direktive 2004/17.
         Te opredelitve ni v predhodnih direktivah s tega področja, zlasti v Direktivi Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju
         postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju (UL L 199, str. 84).

      41      Zakonodajalec Skupnosti je v členu 18 Direktive 2004/17 določil, da se ta ne uporablja za koncesije za storitve, ki jih oddajo
         naročniki, ki med drugim opravljajo dejavnosti v vodnem sektorju.

      42      Poleg tega je treba opozoriti, da Direktiva 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju
         postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, str. 114), kar zadeva njeno področje uporabe, v členu
         1(2)(a) in (4) vsebuje opredelitvi „javnega naročila“ in „koncesije za storitve“, ki sta v bistvu podobni ustreznim opredelitvam
         iz člena 1(2)(a) in (3)(b) Direktive 2004/17.

      43      Zaradi te podobnosti je treba za razlago pojma javno naročilo storitev in pojma koncesija za storitve v okviru področja uporabe
         obeh navedenih direktiv uporabiti iste ugotovitve.

      44      Zato če je ravnanje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, opredeljeno kot „javno naročilo storitev“ v smislu Direktive
         2004/17, je to naročilo načeloma treba oddati v skladu s postopki, določenimi v njenih členih 31 in 32. Če pa je to ravnanje
         opredeljeno kot koncesija za storitve, se ta direktiva na podlagi njenega člena 18 za to ravnanje ne uporablja. V tem primeru
         bi pri podelitvi koncesije veljala temeljna pravila Pogodbe ES na splošno in načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije
         na podlagi državljanstva ter zlasti obveznost preglednosti, ki iz njiju izhaja (glej v tem smislu sodbe z dne 7. decembra 2000
         v zadevi Telaustria in Telefonadress, C-324/98, Recueil, str. I-10745, točke od 60 do 62; z dne 21. julija 2005 v zadevi Coname,
         C-231/03, ZOdl., str. I-7287, točke od 16 do 19; z dne 13. oktobra 2005 v zadevi Parking Brixen, C-458/03, ZOdl., str. I-8585,
         točke od 46 do 49, in z dne 13. novembra 2008 v zadevi Coditel Brabant, C-324/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 25).

      45      V teh okoliščinah predložitveno sodišče želi, da se pojasnijo merila, na podlagi katerih bi bilo mogoče določiti razliko med
         javnim naročilom storitev in koncesijo za storitve.

       Prvo in drugo vprašanje
      46      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali v primeru pogodbe
         o opravljanju storitev sama okoliščina, da naročnik ne plača neposredno sopogodbeniku, temveč ta pridobi pravico, da od tretjih
         oseb v okviru zasebnega prava zahteva plačilo, zadostuje za to, da se zadevna pogodba šteje za koncesijo za storitve v smislu
         člena 1(3)(b) Direktive 2004/17. Če je odgovor na to vprašanje nikalen, predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba tako
         pogodbo šteti za koncesijo za storitve, če je sicer poslovno tveganje, ki je nastalo na strani naročnika, zaradi javnopravne
         ureditve te službe vnaprej zelo omejeno, vendar pa to tveganje v celoti ali vsaj v prevladujočem delu nosi sopogodbenik.

      47      Skupina WAZV Gotha, podjetji Stadtwirtschaft in WAL ter nemška in češka vlada trdijo, da okoliščina, da sopogodbenik prejme
         plačilo od uporabnikov zadevnih storitev, zadostuje za opredelitev, da gre za koncesijo za storitve, in tako priporočajo pritrdilen
         odgovor na prvo vprašanje.

      48      Podjetje Eurawasser in Komisija pa menita, da mora med drugim sopogodbenik prevzeti ekonomsko tveganje v zvezi z opravljanjem
         zadevne službe.

      49      V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 1(2)(a) Direktive 2004/17 določa, da so „javna naročila blaga, gradenj in storitev“
         pisno sklenjene odplačne pogodbe med enim ali več naročniki iz člena 2(2) te direktive in enim ali več izvajalci gradenj,
         dobavitelji blaga ali ponudniki storitev.

      50      V skladu s členom 1(3)(b) navedene direktive je „koncesija za storitve“ naročilo enake vrste kot naročilo storitev, razen
         da je plačilo za opravljanje storitev bodisi samo pravica izkoriščanja storitev ali ta pravica skupaj s plačilom.

      51      Iz primerjave teh dveh opredelitev je razvidno, da je razlika med javnim naročilom storitev in koncesijo za storitve v plačilu
         za opravljanje storitev. Pri javnem naročilu storitev naročnik plača neposredno ponudniku storitev (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Parking Brixen, točka 39), medtem ko plačilo pri koncesiji za storitve obsega pravico izkoriščanja storitve
         oziroma to pravico skupaj s plačilom.

      52      Postavljena vprašanja izrecno izhajajo iz okoliščine, da je v zadevni pogodbi določeno, da naročnik ne plača neposredno sopogodbeniku,
         temveč ta od naročnika pridobi pravico, da od tretjih oseb v okviru zasebnega prava zahteva plačilo.

      53      Dejstvo, da ponudnik storitev prejme plačila od tretjih oseb, v tem primeru od uporabnikov storitev zadevne službe, je ob
         upoštevanju merila iz točke 51 te sodbe ena od možnih oblik izvrševanja ponudniku priznane pravice izkoriščanja storitve.

      54      To merilo je izhajalo že iz sodne prakse Sodišča pred začetkom veljavnosti Direktive 2004/17. V skladu s to sodno prakso gre
         za koncesijo za storitve takrat, ko dogovorjeni način plačila izhaja iz pravice ponudnika, da izkorišča svojo storitev (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Telaustria in Telefonadress, točka 58, in sklep z dne 30. maja 2002 v zadevi Buchhändler-Vereinigung,
         C‑358/00, Recueil, str. I‑4685, točki 27 in 28, ter sodbi z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑382/05,
         ZOdl., str. I‑6657, točka 34, in z dne 13. novembra 2008 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑437/07, točka 29).

      55      V zvezi s tem ni pomembno, ali to plačilo ureja zasebno pravo ali javno pravo.

      56      Sodišče je med drugim že priznalo obstoj koncesije za storitve v primerih, ko je plačilo ponudnika financirano s plačili uporabnikov
         javnega parkirišča, uporabnikov storitev javnega prevoza in omrežja kabelske televizije (glej zgoraj navedeno sodbo Parking
         Brixen, točka 40, sodbo z dne 6. aprila 2006 v zadevi ANAV, C-410/04, ZOdl., str. I-3303, točka 16, in zgoraj navedeno sodbo
         Coditel Brabant, točka 24).

      57      Iz tega izhaja, da v primeru pogodbe o opravljanju storitev okoliščina, da naročnik ne plača neposredno sopogodbeniku, temveč
         ta pridobi pravico, da od tretjih oseb zahteva plačilo, ustreza zahtevi po plačilu, ki je določeno v členu 1(3)(b) Direktive
         2004/17.

      58      Vendar pa tak sklep nalaga, naj se pojasni pojem „pravica izkoriščanja“ kot „plačilo za opravljanje storitev“, ki je zapisan
         v navedeni določbi.

      59      Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da takrat, ko dogovorjeni način plačila izhaja iz pravice ponudnika, da izkorišča svojo
         storitev, ta način plačila pomeni, da ponudnik prevzame tveganje, povezano z opravljanjem zadevnih storitev (glej v tem smislu
         zgoraj navedene sodbe Parking Brixen, točka 40, z dne 18. julija 2007 Komisija proti Italiji, točka 34, in z dne 13. novembra
         2008, Komisija proti Italiji, točka 29).

      60      Stranke, ki so predložile stališča, so glede tega primarno oziroma podredno sprejele različna stališča.

      61      Skupina WAZV Gotha trdi, da dejstvo, da sopogodbenik v okoliščinah postopka v glavni stvari prevzame tveganje, povezano z
         opravljanjem, zadostuje za označitev kot koncesija za storitve.

      62      Podjetji Stadtwirtschaft in WAL ter češka vlada menita, da sopogodbenik ni zavezan prevzeti tveganja v celoti. Zadostovalo
         bi, da nosi prevladujoči del tveganja.

      63      Nemška vlada meni, da gre za koncesijo za storitve, če sopogodbenik prevzame tveganje, ki je povezano z opravljanjem in ni
         popolnoma nepomembno.

      64      Podjetje Eurawasser meni, da ni znatnega tveganja, ki bi ga lahko naročnik v okviru ravnanja, ki se obravnava v postopku v
         glavni stvari, prenesel na sopogodbenika. Zato bi moralo biti to ravnanje javno naročilo in ne koncesija.

      65      Komisija navaja, da mora obstajati veliko poslovno tveganje, ki pa ne ustreza nujno ekonomskemu tveganju, ki običajno nastane
         na prostem trgu. Javnega naročila storitev, glede katerega javni organi znižajo ekonomsko tveganje na najnižjo raven, ni mogoče
         šteti za koncesijo za storitve.

      66      V zvezi s tem je treba poudariti, da je tveganje del opravljanja službe v gospodarskem smislu.

      67      Če naročnik še dalje nosi tveganje v celoti in ponudnika ne izpostavlja tveganjem na trgu, je treba zaradi varstva preglednosti
         in konkurence pri dodelitvi opravljanja službe uporabljati postopek, določen v Direktivi 2004/17.

      68      Če se tveganje, povezano z opravljanjem službe, sploh ne prenese na ponudnika, je zadevno ravnanje javno naročilo storitev
         (glej v tem smislu sodbo z dne 27. oktobra 2005 v zadevi Contse in drugi, C‑234/03, ZOdl., str. I‑9315, točka 22, in zgoraj
         navedeno sodbo z dne 18. julija 2007, Komisija proti Italiji, točke od 35 do 37, in, kar zadeva koncesijo za javne gradnje,
         zgoraj navedeno sodbo z dne 13. novembra 2008, Komisija proti Italiji, točke 30 in od 32 do 35). V zadnjem primeru plačilo
         ne obsega pravice izkoriščanja storitve, kot je bilo zapisano v točki 51 te sodbe.

      69      Postavljena vprašanja temeljijo na predpostavki, da zagotavljanje zadevne službe v postopku v glavni stvari vključuje zelo
         omejena ekonomska tveganja, tudi če bi to storitev opravil naročnik, in to zaradi uporabe predpisov iz zadevnega sektorja.

      70      Da pa bi bilo zadevno ravnanje v takšnih okoliščinah koncesija, bi moralo biti v skladu z določenimi trditvami, predloženimi
         Sodišču, tveganje, ki ga prenese koncendent na koncesionarja, veliko.

      71      Teh trditev ni mogoče v celoti sprejeti.

      72      Znano je, da nekatere sektorje, zlasti tiste, ki se nanašajo na javni interes, kot sta oskrba z vodo in odvajanje odpadnih
         voda, urejajo predpisi, katerih učinek je lahko omejevanje nastajajočih ekonomskih tveganj.

      73      Pravila javnega prava, ki veljajo za opravljanje službe v gospodarskem in finančnem smislu, lajšajo nadzor nad opravljanjem
         te službe in omejujejo dejavnike, s katerimi bi bilo mogoče škodovati preglednosti in izkrivljati konkurenco.

      74      Na drugi strani, ko naročniki ravnajo v dobri veri, jim mora biti omogočeno, da na podlagi koncesije zagotavljajo storitve,
         če menijo, da je to najboljši način zagotavljanja zadevne javne službe, čeprav je tveganje, povezano z opravljanjem, zelo
         omejeno.

      75      Poleg tega ne bi bilo razumno od javnega organa-koncendenta zahtevati, naj ustvari konkurenčne razmere in ekonomsko tveganje,
         ki presegajo tiste, ki obstajajo zaradi veljavnih predpisov v zadevnem sektorju.

      76      Ker v takšnih okoliščinah naročnik nima nikakršnega vpliva na pravila javnega prava, ki veljajo pri ureditvi službe, je nemogoče,
         da bi vnesel in tako prenesel dejavnike tveganja, ki jih ta pravila izključujejo.

      77      Čeprav je tveganje, ki nastane na strani naročnika, zelo omejeno, pa mora ta, da bi se ugotovil obstoj koncesije za storitve,
         v vsakem primeru na koncesionarja prenesti poslovno tveganje, ki nastane na njegovi strani, v celoti ali vsaj v znatnem delu.

      78      Nacionalno sodišče mora presoditi, ali je prišlo do prenosa tveganja, ki je nastalo na strani naročnika, v celoti ali v znatnem
         delu.

      79      V ta namen se ne smejo upoštevati splošna tveganja, ki izhajajo iz spremembe predpisov v obdobju izvajanja pogodbe.

      80      Zato je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da v primeru pogodbe o opravljanju storitev okoliščina, da naročnik ne
         plača neposredno sopogodbeniku, temveč ta pridobi pravico, da od tretjih oseb zahteva plačilo, zadostuje za to, da se ta pogodba
         šteje za koncesijo za storitve v smislu člena 1(3)(b) Direktive 2004/17, če je sicer poslovno tveganje, ki je nastalo na strani
         naročnika, zaradi javnopravne ureditve službe vnaprej zelo omejeno, vendar pa to tveganje v celoti ali vsaj v znatnem delu
         nosi sopogodbenik.

       Tretje vprašanje
      81      Glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje ni treba odgovoriti na tretje vprašanje.

       Stroški
      82      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      V primeru pogodbe o opravljanju storitev okoliščina, da naročnik ne plača neposredno sopogodbeniku, temveč ta pridobi pravico,
            da od tretjih oseb zahteva plačilo, zadostuje za to, da se ta pogodba šteje za „koncesijo za storitve“ v smislu člena 1(3)(b)
            Direktive 2004/17 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov
            v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev, če je sicer poslovno tveganje, ki je nastalo
            na strani naročnika, zaradi javnopravne ureditve službe vnaprej zelo omejeno, vendar pa to tveganje v celoti ali vsaj v znatnem
            delu nosi sopogodbenik.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 29. oktobra 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Skupna ribiška politika - Ohranjanje virov - Nadzorni sistem na področju ribištva - Uredba (ES) št. 894/97 - Člen 11 - Uredba (EGS) št. 2241/87 - Člen 1(1) in (2) - Uredba (EGS) št. 2847/93 - Člena 2(1) in 31(1) in (2) - Prepoved uporabe visečih zabodnih mrež - Neobstoj učinkovitega sistema spremljanja, da bi se spoštovala ta prepoved. # Zadeva C-249/08.

text:
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 29. oktobra 2009 – Komisija proti Italiji
      (Zadeva C-249/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Skupna ribiška politika – Ohranjanje virov – Nadzorni sistem na področju ribištva – Uredba (ES) št. 894/97 – Člen 11 – Uredba (EGS) št. 2241/87 – Člen 1(1) in (2) – Uredba (EGS) št. 2847/93 – Člena 2(1) in 31(1) in (2) – Prepoved uporabe visečih zabodnih mrež – Neobstoj učinkovitega sistema spremljanja, da bi se spoštovala ta prepoved“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku
            roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 28.)
      2.                     Ribištvo – Ohranjanje morskih virov – Nadzorni ukrepi – Obveznosti držav članic (člen 10 ES; uredbi Sveta št. 2241/87, člen
            1(1), in št. 2847/93, členi 1, 2 in 31(1) in (2)) (Glej točke od 30 do 33.)
      3.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz neizpolnitve – Dokazno breme Komisije – Predložitev elementov, ki prikazujejo
            neizpolnitev obveznosti – Izpodbijanje, ki bremeni zadevno državo članico (člen 226 ES) (Glej točki 45 in 46.)
      4.                     Ribištvo – Ohranjanje morskih virov – Nadzorni ukrepi – Obveznost držav članic za sprejetje represivnih ukrepov (uredbi Sveta
            št. 2241/87, člen 1(2), in št. 2847/93, člen 31(1) in (2)) (Glej točke od 59 do 64, od 70 do 72 in 77.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 1(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2241/87 z dne 23. julija 1987 o uvedbi določenih
                  ukrepov nadzora za ribolovne dejavnosti (UL L 207, str. 1) ter členov 2 in 31(1) in (2) Uredbe Sveta (EGS) št. 2847/93 z dne
                  12. oktobra 1993 o oblikovanju nadzornega sistema na področju skupne ribiške politike (UL L 261, str.1) – Inšpekcija in nadzor
                  ribiških ladij ter njihovih dejavnosti – Ukrepi, ki jih je treba sprejeti ob nespoštovanju veljavne ureditve – Določbe v zvezi
                  z obdržanjem visečih zabodnih mrež na krovu in njihovo uporabo

            Izrek

                  1)

                  	Italijanska republika s tem, da na svojem ozemlju in v vodah pod njeno suverenostjo ali jurisdikcijo, ni zadostno spremljala,
                     izvajala inšpekcije in nadzorovala ribolova, zlasti glede spoštovanja določb, ki urejajo obdržanje visečih zabodnih mrež na
                     krovu in njihovo uporabo, in da ni zagotovila, da bi bili sprejeti primerni ukrepi zoper odgovorne za kršitve skupnostne ureditve
                     na področju obdržanja na krovu visečih zabodnih mrež in njihove uporabe, zlasti z uporabo odvračilnih kazni zoper zgoraj navedene
                     osebe, ni izpolnila obveznosti iz člena 1(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2241/87 z dne 23. julija 1987 o uvedbi določenih ukrepov
                     nadzora za ribolovne dejavnosti ter členov 2(1) in člena 31(1) in (2) Uredbe Sveta (EGS) št. 2847/93 z dne 12. oktobra 1993
                     o oblikovanju nadzornega sistema na področju skupne ribiške politike, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2846/98
                     z dne 17. decembra 1998.

                  2)

                  	Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 6. novembra 2003. # Kraljevina Nizozemska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-501/01.


Sodba Sodišča z dne 19. januarja 1993. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Prehodni ukrepi. # Zadeva C-361/90.


Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 19. junija 2012. # Oscar Orlando Arango Jaramillo in drugi proti Evropski investicijski banki (EIB). # Pritožba - Javni uslužbenci - Osebje EIB - Pokojnine - Prispevki v pokojninski sistem - Zavrženje tožbe na prvi stopnji kot očitno nedopustne - Rok za vložitev tožbe - Zamuda - Razumen rok. # Zadeva T-234/11 P.


Sodba Sodišča z dne 2. avgusta 1993. # Klaus Kuhn proti Landwirtschaftskammer Rheinland-Pfalz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Nemčija. # Zadeva C-289/91.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 19. aprila 2012.#Pro-Braine ASBL in drugi proti Commune de Braine-le-Château, ob udeležbi Veolia es treatment SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État.#Direktiva 1999/31/ES – Odlaganje odpadkov na odlagališčih – Direktiva 85/337/EGS – Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje – Odločba o nadaljevanju obratovanja odlagališča z dovoljenjem, sprejeta brez presoje vplivov na okolje – Pojem „soglasje za izvedbo“.#Zadeva C-121/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 19. aprila 2012 (
            *1
         )
      „Direktiva 1999/31/ES — Odlaganje odpadkov na odlagališčih — Direktiva 85/337/EGS — Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje — Odločba o nadaljevanju obratovanja odlagališča z dovoljenjem, sprejeta brez presoje vplivov na okolje — Pojem ‚soglasje za izvedbo‘“
      V zadevi C-121/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (Belgija) z odločbo z dne 24. februarja 2011, ki je prispela na Sodišče 8. marca2011, v postopku

         Pro-Braine ASBL in drugi

      proti

         Commune de Braine-le-Château,

      ob udeležbi

         Veolia es treatment SA,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), G. Arestis, T. von Danwitz in D. Šváby, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. decembra 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Pro-Braine ASBL in druge J. Sambon, odvetnik,

               —

               za Veolia es treatment SA B. Deltour, odvetnik,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in C. Pochet, zastopnika,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch in G. Holley, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo P. Oliver, A. Marghelis in M. Verheij, zastopniki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 14(b) Direktive Sveta 1999/31/ES z dne 26. aprila 1999 o odlaganju odpadkov na odlagališčih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 228) in člena 1(2) Direktive Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 248), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 466; v nadaljevanju: Direktiva 85/337).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med Pro-Braine ASBL in drugi (v nadaljevanju: združenje Pro-Braine) ter collège communal (izvršilni organ) občine Braine-le-Château glede zahteve tega združenja za odpravo odločbe, s katero je bilo dovoljeno nadaljevanje obratovanja centra za ravnanje z odpadki v kraju „Cour-au-Bois Nord“ do konca veljavnosti obstoječega dovoljenja, to je do 27. decembra 2009, in s katero so bili razveljavljeni prejšnji pogoji za obratovanje in določeni novi.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               Člen 1 Direktive 85/337 določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja pri presoji vplivov na okolje tistih javnih in zasebnih projektov, ki bodo verjetno pomembno vplivali na okolje.
               2.   V tej direktivi:
               ‚projekt‘ pomeni:

                        —

                        izvedbo gradbenih ali drugih instalacijskih del ali projektov,

                        —

                        druge posege v naravno okolje in krajino, vključno s tistimi, ki vključujejo izkoriščanje mineralnih virov;

                  […]
               ‚soglasje za izvedbo‘ pomeni:
               odločitev pristojnega organa ali organov, ki dovoljuje nosilcu projekta izvedbo projekta.
               […]“

               4

               Člen 4(2) Direktive 85/337 določa:
               „Ob upoštevanju člena 2(3) države članice za projekte, ki so našteti v Prilogi II, s:

                        (a)

                        preverjanjem za vsak primer posebej,

                  ali

                        (b)

                        pragovi ali merili, ki jih postavi država članica,

                  odločijo, ali se bo projekt presojal skladno s členi 5 do 10.
               Države članice se lahko odločijo za uporabo obeh postopkov, navedenih v (a) in (b).“

               5

               V Prilogi II k Direktivi 85/337 so našteti projekti, za katere velja člen 4(2) te direktive. V točki 11 te priloge z naslovom „Drugi projekti“ so tako med drugim omenjena „odlagališča odpadkov (projekti, ki niso vključeni v Prilogo I)“.

               6

               Med projekti, na katere se nanaša ta priloga, kot izhaja iz njene točke 13, je tudi „vsaka sprememba ali razširitev projektov, naštetih v Prilogi I in Prilogi II, ki so že dovoljeni, izvedeni ali v izvedbi in lahko imajo pomembne škodljive vplive na okolje (sprememba ali razširitev, ki ni vključena v Prilogi I)“.

               7

               Člen 8 Direktive 1999/31 z naslovom „Pogoji za dovoljenje“ določa:
               „Države članice sprejmejo ukrepe:

                        (a)

                        da pristojni organ ne izda dovoljenja za odlagališče, če ni zagotovljeno:

                                 (i)

                                 da, brez vpliva na člen 3(4) in (5), projekt odlagališča izpolnjuje vse ustrezne zahteve te direktive, vključno s prilogami;

                                 (ii)

                                 da bo odlagališče upravljala fizična oseba, ki je strokovno usposobljena za upravljanje odlagališča; da sta zagotovljena strokovni in tehnični razvoj ter usposabljanje upravljavcev in osebja odlagališča;

                                 (iii)

                                 da odlagališče obratuje, tako da so sprejeti potrebni ukrepi za preprečitev nesreč in omejitev njihovih posledic;

                                 (iv)

                                 da je ali bo prosilec s finančnim zavarovanjem ali s temu enakovrednim ukrepom na podlagi pogojev in načinov, o katerih se odločijo države članice, pred začetkom odlaganja ustrezno ukrepal za zagotovitev, da se izpolnijo vse obveznosti (vključno s tistimi, ki se nanašajo na upravljanje po zaprtju) iz dovoljenja, izdanega po določbah te direktive, in da se upoštevajo postopki zapiranja iz člena 13. To zavarovanje se zadrži ali temu enakovreden ukrep izvaja, dokler tako zahteva vzdrževanje odlagališča in njegovo upravljanje po zaprtju v skladu s členom 13(d). Države članice po lastni izbiri lahko izjavijo, da se ta točka ne uporablja za odlagališča za inertne odpadke;

                        (b)

                        da je projekt odlagališča usklajen z ustreznim načrtom ali načrti ravnanja z odpadki iz člena 7 Direktive 75/442/EGS;

                        (c)

                        da pred začetkom odlaganja pristojni organ pregleda odlagališče za zagotovitev, da odlagališče izpolnjuje ustrezne pogoje za dovoljenje. To v nobenem primeru ne bo zmanjšalo odgovornosti upravljavca, določene s pogoji za dovoljenje.“

               8

               Člen 14 Direktive 1999/31 z naslovom „Obstoječa odlagališča“ določa:
               „Države članice sprejmejo ukrepe za zagotovitev, da odlagališča, ki ob prenosu te direktive že imajo dovoljenja ali že delujejo, ne smejo več obratovati, razen če se čim prej in najpozneje v osmih letih po datumu, določenem v členu 18(1), izvedejo naslednji koraki:

                        (a)

                        v enem letu od datuma, določenega v členu 18(1), upravljavec odlagališča pripravi in predloži pristojnemu organu v odobritev načrt prilagoditve odlagališča skupaj s podrobnostmi, navedenimi v členu 8 in vsemi sanacijskimi ukrepi, za katere meni, da bodo potrebni za izpolnitev zahtev te direktive, razen zahtev iz točke 1 Priloge I;

                        (b)

                        po predložitvi načrta prilagoditve odlagališča pristojni organi sprejmejo dokončno odločbo, ali se obratovanje lahko nadaljuje na podlagi omenjenega načrta prilagoditve in te direktive. Države članice v skladu s členom 7(g) in členom 13 sprejmejo potrebne ukrepe za čimprejšnje zaprtje odlagališč, ki jim v skladu s členom 8 ni bilo izdano dovoljenje za nadaljnje obratovanje;

                        (c)

                        na podlagi odobrenega načrta prilagoditve odlagališča pristojni organ dovoli potrebna dela in določi prehodno obdobje za izvedbo načrta. Vsa obstoječa odlagališča izpolnjujejo zahteve te direktive razen zahtev iz točke 1 Priloge I v osmih letih po datumu, določenem v členu 18(1);

                  […]“

         Nacionalna ureditev

               9

               Člen 180, četrti odstavek in naslednji, odloka z dne 11. marca 1999 v zvezi z okoljevarstvenim dovoljenjem (Moniteur belge z dne 8. junija 1999), kakor je bil spremenjen z odlokom z dne 19. septembra 2002 (Moniteur belge z dne 27. septembra 2002), (v nadaljevanju: odlok z dne 11. marca 1999) določa:
               „[…] dovoljenja za obratovanje centrov za ravnanje z odpadki, izdana pred začetkom veljavnosti tega odloka, ostanejo veljavna do roka, ki je bil določen, ob upoštevanju spodaj naštetih pogojev.
               Upravljavec centra za ravnanje z odpadki, za katerega je bilo izdano dovoljenje pred začetkom veljavnosti tega odloka, mora v trimesečnem roku od začetka veljavnosti tega odloka pristojnemu organu predložiti načrt prilagoditve odlagališča, ki mora med drugim vsebovati te podatke:

                        (1)

                        opis skladnosti centra za ravnanje z odpadki in njegovih pridruženih obratov z veljavnimi predpisi, in če je to potrebno, opis sanacijskih ukrepov, ki bi jih bilo treba sprejeti;

                        (2)

                        podatke o poklicni, tehnični in finančni sposobnosti za nadaljevanje obratovanja centra za ravnanje z odpadki in za izpolnjevanje obveznosti po koncu obratovanja.

                  Pristojni organ na podlagi načrta prilagoditve odlagališča, ki ga je predložil upravljavec:

                        1.

                        odloči o nadaljevanju obratovanja centra za ravnanje z odpadki, pri čemer spremeni ali dopolni pogoje za obratovanje, če je to potrebno;

                        2.

                        v skladu s členom 59a določi obveznosti po koncu obratovanja;

                        3.

                        določi ukrepe, potrebne za čim hitrejše zaprtje centra za ravnanje z odpadki, v zvezi s katerim ni bilo izdano dovoljenje za nadaljevanje obratovanja.

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               10

               Obratovanje centra za ravnanje z odpadki Cour-au-Bois Nord na ozemlju občine Braine-le-Château je bilo s kraljevim odlokom z dne 7. marca 1979, ki je bil spremenjen s kraljevim odlokom z dne 27. decembra 1979, dovoljeno za obdobje trideset let za sprejem nestrupenih industrijskih odpadkov.

               11

               To dovoljenje za obratovanje je bilo ponovno spremenjeno 29. septembra 1988, tako da je ta center lahko sprejemal tudi druge vrste odpadkov, kot so gospodinjski in inertni odpadki, zaradi česar je bil ta center klasificiran kot odlagališče 2. in 3. reda. Dovoljenje za obratovanje, kakor je bilo spremenjeno, se je prenašalo na prihodnje upravljavce.

               12

               Office wallon des déchets (valonski urad za odpadke) je 30. oktobra 2002 pozval družbo Biffa Waste Services SA (v nadaljevanju: Biffa Waste Services), ki je takrat upravljala center na odlagališču Cour-au-Bois Nord, naj v skladu s členom 180 odloka z dne 11. marca 1999 predloži načrt prilagoditve za to odlagališče.

               13

               Leta 2006 je skupina Veolia es treatment SA (v nadaljevanju: Veolia) pridobila družbo Biffa Waste Services.

               14

               Na podlagi načrta prilagoditve, ki ga je predložila družba Biffa Waste Services, je izvršilni organ občine Braine-le-Château z odločbo z dne 14. maja 2008 dovolil nadaljevanje obratovanja tega centra za ravnanje z odpadki do 27. decembra 2009, razveljavil obstoječe pogoje za obratovanje in jih nadomestil z novimi.

               15

               Združenje Pro-Braine je 18. julija 2008 na Conseil d’État vložilo tožbo, s katero zahteva odpravo odločbe z dne 14. maja 2008.

               16

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari v tožbi izvršilnemu organu občine Braine-le--Château v bistvu očita, da je sprejel navedeno odločbo, ne da bi pred tem prošnjo za obratovanje tega klasificiranega obrata preizkusil v okviru sistema za presojo vplivov na okolje, in, natančneje, da ni zahteval izvedbe študije o vplivih na okolje in da ni upošteval s tem povezanih materialno- in procesnopravnih zahtev.

               17

               Po mnenju tožeče stranke v postopku v glavni stvari je odločba z dne 14. maja 2008 nezakonita, ker naj bi odločba o nadaljevanju obratovanja, ki je bila sprejeta na podlagi člena 180 odloka z dne 11. marca 1999, pomenila „soglasje za izvedbo“ v smislu člena 1(2) Direktive 85/337 in ker naj bi bili centri za ravnanje z odpadki 2. reda odlagališča v smislu točke 11(b) Priloge II k Direktivi 85/337, za katera je treba ipso iure izvesti študije o vplivih na okolje na podlagi člena 2 odloka valonske vlade z dne 4. julija 2002, ki določa seznam projektov, za katere je treba izvesti presojo vplivov na okolje, ter klasificirana odlagališča in dejavnosti.

               18

               Ob upoštevanju teh ugotovitev je Conseil d’État prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je dokončna odločba, ki se nanaša na nadaljevanje obratovanja odlagališča, ki že ima dovoljenje ali že deluje, in ki je bila sprejeta na podlagi člena 14(b) Direktive [1999/31], ‚soglasje za izvedbo‘ v smislu člena 1(2) Direktive 85/337[…]?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               19

               Predložitveno sodišče z vprašanjem sprašuje, ali dokončna odločba, ki dovoljuje nadaljevanje obratovanja obstoječega odlagališča in je bila v skladu s členom 14(b) Direktive 1999/31 sprejeta na podlagi načrta prilagoditve, ki ga je predložil upravljavec, pomeni ‚soglasje za izvedbo‘ v smislu člena 1(2) Direktive 85/337.

               20

               Iz besedila člena 14 Direktive 1999/31 z naslovom „Obstoječa odlagališča“ izhaja, da morajo države članice sprejeti ukrepe, s katerimi zagotovijo, da lahko odlagališča, ki ob prenosu te direktive že imajo dovoljenja ali že obratujejo, nadaljujejo obratovanje le, če njihovi upravljavci izpolnijo pogoje iz te direktive.

               21

               Upravljavci teh odlagališč s tem namenom pripravijo in predložijo pristojnemu organu v odobritev načrt prilagoditve za vsako odlagališče v skladu z zahtevami iz člena 8 Direktive 1999/31 in vse sanacijske ukrepe, za katere menijo, da so nujni za izpolnjevanje zahtev te direktive, z izjemo zahtev, ki so navedene v Prilogi I, točka 1, te direktive.

               22

               V skladu s členom 14(b) Direktive 1999/31 pristojni organ po predložitvi tega načrta prilagoditve sprejme dokončno odločbo o tem, ali se obratovanje lahko nadaljuje na podlagi omenjenega načrta prilagoditve in te direktive.

               23

               Iz odločbe predložitvenega sodišča izhaja, da je bilo obratovanje odlagališča v kraju Cour-au-Bois Nord dovoljeno s kraljevim odlokom z dne 7. marca 1979, ki je bil spremenjen s kraljevim odlokom z dne 27. decembra 1979, za obdobje tridesetih let, to je do 27. decembra 2009. Iz spisa prav tako izhaja, da je v času dejanskega stanja spora v glavni stvari to odlagališče od pridobitve začetnega dovoljenja obratovalo neprekinjeno in da dovoljenje za obratovanje še ni poteklo.

               24

               Družba Biffa Waste Services, ki je upravljala to odlagališče, je 23. maja 2003 na podlagi člena 180 odloka z dne 11. marca 1999 upravi občine Braine-le-Château predložila načrt prilagoditve, ki je ustrezal določbam člena 14 Direktive 1999/31.

               25

               Na podlagi tega načrta prilagoditve je izvršilni organ občine Braine-le-Château z odločbo z dne 14. maja 2008 dovolil nadaljevanje obratovanja odlagališča Cour-au-Bois Nord do konca veljavnosti obstoječega dovoljenja, to je do 27. decembra 2009, razveljavil obstoječe pogoje za obratovanje in jih nadomestil z novimi pogoji.

               26

               Tako je treba preizkusiti, ali taka odločba pomeni „soglasje za izvedbo“ v smislu člena 1(2) Direktive 85/337.

               27

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je pojem „soglasje za izvedbo“ v členu 1(2) Direktive 85/337 opredeljen kot „odločitev pristojnega organa ali organov, ki dovoljuje nosilcu projekta izvedbo projekta“. Zato lahko gre za „soglasje za izvedbo“ v smislu te direktive le, če gre za „projekt“, ki ga je treba izvesti.

               28

               Iz opredelitve pojma „projekt“ iz člena 1(2) Direktive 85/337 ni razvidno, ali se lahko tudi same spremembe ali razširitve obstoječih projektov štejejo za „projekte“.

               29

               Vendar so „projekti“ v smislu Direktive 85/337 tudi obrati in kraji, ki so našteti v Prilogi II k tej direktivi, na katero se sklicuje člen 4(2) iste direktive. V točki 11 Priloge II z naslovom „Drugi projekti“ so v zvezi s tem med drugim omenjena „odlagališča odpadkov (projekti, ki niso vključeni v Prilogo I)“, kar je kategorija, ki zajema centre za ravnanje z odpadki. Na podlagi točke 13 te priloge je med zadevne projekte vključena „vsaka sprememba ali razširitev projektov, naštetih v Prilogi I in Prilogi II, ki so že dovoljeni, izvedeni ali v izvedbi in lahko imajo pomembne škodljive vplive na okolje […]“.

               30

               Iz teh določb izhaja, da se sprememba ali razširitev odlagališča, kakršna je predmet spora v glavni stvari, lahko šteje za projekt v smislu Direktive 85/337, ker ima lahko pomembne škodljive vplive na okolje.

               31

               Kot je Sodišče ugotovilo, se pojem „projekt“ nanaša na dela ali posege, ki spreminjajo fizično stvarnost območja (sodba z dne 17. marca 2011 v zadevi Brussels Hoofdstedelijk Gewest in drugi, C-275/09, ZOdl., str. I-1753, točke 20, 24 in 38).

               32

               Tako le podaljšanja veljavnega soglasja za obratovanje odlagališča, brez del ali posegov, ki bi spreminjali fizično stvarnost območja, ni mogoče opredeliti kot „projekt“ v smislu člena 1(2) Direktive 85/337.

               33

               Zato bi bilo, če se „načrt prilagoditve“, ki je predmet „dokončne odločbe“, sprejete v skladu s členom 14(b) Direktive 1999/31, nanaša na spremembo ali razširitev z deli ali posegi, ki spreminjajo fizično stvarnost takega odlagališča, in če bi lahko imel pomembne škodljive vplive na okolje, to odločbo mogoče šteti za „soglasje za izvedbo“ v smislu člena 1(2) Direktive 85/337.

               34

               Sodišče nima na voljo zadostnih podatkov o zadevi v postopku v glavni stvari, da bi lahko presodilo, kaj pomeni odločba izvršilnega organa občine Braine-le-Château z dne 14. maja 2008 za odlagališče Cour-au-Bois Nord, kar je presoja, za katero je v vsakem primeru pristojno predložitveno sodišče.

               35

               Tako mora predložitveno sodišče preveriti, ali dokončna odločba, ki se nanaša na načrt prilagoditve, ki ga je predložil upravljavec v postopku v glavni stvari na podlagi člena 14(b) Direktive 1999/31, dovoljuje spremembo ali razširitev zadevnega obrata ali kraja z deli ali posegi, ki spreminjajo njegovo fizično stvarnost, ki bi lahko imela pomembne škodljive vplive na okolje ter je zato „projekt“ v smislu člena 1(2) Direktive 85/337 in točke 13, prva alinea, Priloge II k tej direktivi.

               36

               Pri presoji obstoja pomembnih škodljivih vplivov na okolje v okviru tega preizkusa je treba upoštevati dejstvo, da je, kot izhaja iz uvodne izjave 26 Direktive 1999/31, namen načrta prilagoditve, ki je potrjen s tako dokončno odločbo, sprejetje potrebnih ukrepov za prilagoditev obstoječega odlagališča določbam te direktive in da taka odločba torej spada v okvir politike varstva okolja.

               37

               Na postavljeno vprašanje je treba torej odgovoriti tako, da se dokončna odločba v zvezi z nadaljevanjem obratovanja obstoječega odlagališča, ki je bila v skladu s členom 14(b) Direktive 1999/31 sprejeta na podlagi načrta prilagoditve, šteje za „soglasje za izvedbo“ v smislu člena 1(2) Direktive 85/337 le, če se s to odločbo dovoljuje sprememba ali razširitev obrata ali kraja z deli ali posegi, ki spreminjajo njegovo fizično stvarnost, ki bi lahko imela pomembne škodljive vplive na okolje v smislu točke 13 Priloge II k Direktivi 85/337 in se zato šteje za „projekt“ v smislu člena 1(2) te direktive.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Dokončna odločba v zvezi z nadaljevanjem obratovanja obstoječega odlagališča, ki je bila v skladu s členom 14(b) Direktive Sveta 1999/31/ES z dne 26. aprila 1999 o odlaganju odpadkov na odlagališčih sprejeta na podlagi načrta prilagoditve, se šteje za „soglasje za izvedbo“ v smislu člena 1(2) Direktive Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003, le če se s to odločbo dovoljuje sprememba ali razširitev obrata ali kraja z deli ali posegi, ki spreminjajo njegovo fizično stvarnost, ki bi lahko imela pomembne škodljive vplive na okolje v smislu točke 13 Priloge II k Direktivi 85/337 in se zato šteje za „projekt“ v smislu člena 1(2) te direktive.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 1. februarja 1979. # Giuseppe Bardi proti Azienda Agricola Paradiso. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura di Cecina - Italija. # Zadeva 121/78.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. oktobra 2011.#Aurora Sousa Rodríguez in drugi proti Air France SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra - Španija.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe - Zračni promet - Uredba (ES) št. 261/2004 - Člen 2(1) - Odškodnina za potnike v primeru odpovedi leta - Pojem ‚odpoved‘ - Člen 12 - Pojem ‚dodatna odškodnina‘ - Odškodnina na podlagi nacionalne zakonodaje.#Zadeva C-83/10.

text:
      Zadeva C-83/10
      Aurora Sousa Rodríguez in drugi
      proti
      Air France SA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra)
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Zračni promet – Uredba (ES) št. 261/2004 – Člen 2(l) – Odškodnina za potnike v primeru odpovedi leta – Pojem ‚odpoved‘ – Člen 12 – Pojem ‚dodatna odškodnina‘ – Odškodnina na podlagi nacionalne zakonodaje“
      Povzetek sodbe
      1.        Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja,
            odpovedi ali velike zamude letov – Razglasitev ničnosti – Pojem
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, člena 2(l) in 5(3))
      2.        Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja,
            odpovedi ali velike zamude letov – Dodatna odškodnina – Obseg – Kritje nepremoženjske škode – Vključitev
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, členi 8, 9 in 12; Montrealska konvencija iz leta 1999)
      1.        Pojem „odpoved“, kot je opredeljen v členu 2(l) Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči
         potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe št. 295/91, je treba razlagati
         tako, da se ne nanaša izključno na neopravljen vzlet zadevnega letala, temveč zajema tudi primer, v katerem to letalo vzleti,
         vendar se mora nato iz kakršnega koli razloga vrniti v odhodno letališče, kjer so potniki tega letala premeščeni na druge
         lete.

      Razlog, iz katerega se je moralo letalo vrniti na odhodno letališče, na to ne vpliva. Ta razlog je namreč pomemben le za ugotovitev,
         ali so za to odpoved v smislu člena 5(3) Uredbe št. 261/2004 morebiti krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti,
         tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, pri čemer odškodnina v tem primeru ni dolgovana.

      (Glej točki 34 in 35 ter točko 1 izreka.)
      2.        Pojem „dodatna odškodnina“ iz člena 12 Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom
         v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe št. 295/91 je treba razlagati tako,
         da nacionalnemu sodišču dopušča, da pod pogoji, določenimi v Konvenciji o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski
         prevoz ali nacionalnem pravu, naloži plačilo odškodnine za škodo zaradi neizpolnitve pogodbe o letalskem prevozu, vključno
         z nepremoženjsko škodo. Pojem „dodatna odškodnina“ pa ne more služiti za pravno podlago nacionalnemu sodišču, da letalskemu
         prevozniku naloži, da potnikom, katerih let je imel zamudo ali je bil odpovedan, povrne stroške, ki so jim nastali zaradi
         neizpolnitve obveznosti tega prevoznika glede pomoči in oskrbe, določenih v členih 8 in 9 te uredbe.

      (Glej točko 46 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 13. oktobra 2011(*)

      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Zračni promet – Uredba (ES) št. 261/2004 – Člen 2(l) – Odškodnina za potnike v primeru odpovedi leta – Pojem ‚odpoved‘ – Člen 12 – Pojem ‚dodatna odškodnina‘ – Odškodnina na podlagi nacionalne zakonodaje“
      V zadevi C‑83/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Juzgado de lo Mercantil
         nº 1 de Pontevedra (Španija) z odločbo z dne 1. februarja 2010, ki je prispela na Sodišče 11. februarja 2010, v postopku

      Aurora Sousa Rodríguez,

      Yago López Sousa,

      Rodrigo Manuel Puga Lueiro,

      Luis Ángel Rodríguez González,

      María del Mar Pato Barreiro,

      Manuel López Alonso,

      Yaiza Pato Rodríguez
      proti
      Air France SA,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský (poročevalec), sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in
         D. Šváby, sodnika,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za A. Sousa Rodríguez, Y. Lópeza Souso, R. M. Pugo Lueira, L. Á. Rodrígueza Gonzáleza, M. Pato Barreiro, M. Lópeza Alonsa
         in Y. Pato Rodríguez J. Portela Leiros, Procurador de los Tribunales, skupaj z J. Gonzálezom Pérezom, odvetnikom,

      –        za francosko vlado G. de Bergues in M. Perrot, zastopnika,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        za poljsko vlado M. Szpunar, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Hathaway, zastopnik, skupaj z D. Beardom, barrister,
      –        za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in K. Simonsson, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 28. junija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(l) in 12 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja,
         odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7,
         zvezek 8, str. 10).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med sedmimi potniki in družbo Air France SA (v nadaljevanju: družba Air France) glede
         plačila odškodnine za škodo, ki jim je po njihovem mnenju nastala zaradi velikih zamud in nevšečnosti, povezanih s tehničnimi
         težavami, ki jih je imelo letalo te letalske družbe med letom iz Pariza (Francija) v Vigo (Španija).

       Pravni okvir
       Mednarodno pravo
      3        Evropska skupnost se je udeležila mednarodne diplomatske konference o letalskem pravu, ki je potekala v Montrealu od 10. do
         28. maja 1999, na kateri je bila 28. maja 1999 sprejeta Konvencija o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz
         (v nadaljevanju: Montrealska konvencija), in navedeno konvencijo 9. decembra 1999 tudi podpisala.

      4        Svet Evropske unije je 5. aprila 2001 sprejel Sklep o sklenitvi Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski
         prevoz (Montrealska konvencija) s strani Evropske skupnosti (2001/539/ES) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek
         5, str. 491). Ta konvencija je za Evropsko unijo začela veljati 28. junija 2004.

      5        Člen 19 Montrealske konvencije z naslovom „Zamuda“, ki je v poglavju III z naslovom „Odgovornost prevoznika in obseg odškodnine“,
         določa:

      „Prevoznik je odgovoren za škodo zaradi zamude v letalskem prevozu oseb, prtljage ali tovora. Prevoznik pa ni odgovoren za
         škodo zaradi zamude, če dokaže, da so on, njegovi uslužbenci in pooblaščenci sprejeli vse ukrepe, ki se od njih lahko upravičeno
         zahtevajo, da bi se izognili škodi, ali da takih ukrepov niso mogli sprejeti.“

      6        Člen 22(1) te konvencije z naslovom „Omejitev odgovornosti za zamudo, prtljago in tovor“ iz istega poglavja določa:

      „V primeru škode, ki jo je povzročila zamuda, kakor je določena v členu 19, je pri prevozu oseb odgovornost prevoznika za
         vsakega potnika omejena na 4150 posebnih pravic črpanja.“

      7        Člen 29 Montrealske konvencije z naslovom „Podlaga za zahtevke“ določa:

      „Pri prevozu potnikov, prtljage in tovora se lahko vsak zahtevek za odškodnino, ne glede na pravni temelj, ki je lahko ta
         konvencija, pogodba, nedopustno ravnanje ali drug pravni temelj, vloži le pod pogoji in omejitvami odgovornosti, kakor so
         določeni v tej konvenciji […]“.

       Pravo Unije
       Uredba (ES) št. 2027/97
      8        Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 2027/97 z dne 9. oktobra 1997 o odgovornosti letalskih prevoznikov v zvezi z letalskim prevozom
         potnikov in njihove prtljage (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 3, str. 489), kakor je bila spremenjena
         z Uredbo (ES) št. 889/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. maja 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje
         7, zvezek 6, str. 246, v nadaljevanju: Uredba št. 2027/97), določa:

      ,,S to uredbo se izvaja ustrezne določbe Montrealske konvencije […]“.
      9        Člen 3(1) Uredbe št. 2027/97 določa:

      ,,Odgovornost letalskega prevoznika Skupnosti v zvezi s potniki in njihovo prtljago urejajo vse določbe Montrealske konvencije,
         ki se nanašajo na takšno odgovornost.“

       Uredba št. 261/2004
      10      V uvodnih izjavah 10 in 17 Uredbe št. 261/2004 je navedeno:

      „(10) Potniki, ki jim je bilo proti njihovi volji zavrnjeno vkrcanje, bi morali imeti bodisi možnost odpovedati svoj let s povračilom
         plačila za vozovnice bodisi let nadaljevati pod zadovoljivimi pogoji in dobiti ustrezno oskrbo med čakanjem na poznejši let.

      […]
      (17)      Potnikom, katerih leti imajo zamudo za določen čas, je treba zagotoviti ustrezno oskrbo in jim omogočiti, da odpovedo svoj
         let s povračilom stroškov za njihove vozovnice ali da pod zadovoljivimi pogoji let nadaljujejo.“

      11      Člen 1(1) te uredbe z naslovom „Predmet“ določa:

      „Ta uredba pod določenimi pogoji, ki so opredeljeni v nadaljnjem besedilu, uvaja minimalne pravice potnikov ob:
      (a)      zavrnitvi vkrcanja proti njihovi volji;
      (b)      odpovedi njihovega leta;
      (c)      zamudi njihovega leta.“
      12      Člen 2(l) te uredbe z naslovom „Opredelitve pojmov“ določa:

      „V tej uredbi:
      […]
      (l)      ‚odpoved‘ pomeni dejstvo, da let, ki je bil prvotno predviden in na katerem je bilo rezervirano najmanj eno mesto, ni bil
         opravljen.“

      13      Člen 5, od (1) do (3), te uredbe z naslovom „Odpoved leta“ določa:

      „1.      V primeru odpovedi leta:
      (a)      zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 8; in
      (b)      zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 9(1)(a) in 9(2), kakor tudi pomoč, predvideno
         v členu 9(1)(b) in 9(1)(c), v primeru spremembe poti, kadar je utemeljeno pričakovani čas odhoda novega leta najmanj naslednji
         dan po načrtovanem času odhoda odpovedanega leta; in

      (c)      imajo zadevni potniki pravico do odškodnine, ki jim jo mora plačati dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7, razen
         če:

      (i)      so o odpovedi obveščeni najmanj dva tedna pred odhodom po voznem redu; ali
      (ii)      so o odpovedi obveščeni dva tedna do sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja
         odhod največ dve uri pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot štiri ure po prihodu po
         voznem redu; ali

      (iii) so o odpovedi obveščeni manj kot sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja
         odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot dve uri po prihodu po voznem
         redu.

      2.      Kadar so potniki obveščeni o odpovedi leta, jim je treba zagotoviti informacije o drugih možnostih prevoza.
      3.      Dejanski letalski prevoznik ni obvezan plačati odškodnine v skladu s členom 7, če lahko dokaže, da so za odpoved leta krive
         izredne razmere, katerim se ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi.“

      14      Člen 6(1) Uredbe št. 261/2004 z naslovom „Zamuda leta“ določa:

      „Kadar dejanski letalski prevoznik utemeljeno pričakuje, da bo imel let zamudo glede na odhod po voznem redu:
      (a)      za dve uri ali več za lete do vključno 1500 kilometrov; ali
      (b)      za tri ure ali več za vse lete znotraj Skupnosti, daljše od 1500 kilometrov, in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri;
         ali

      (c)      za štiri ure ali več za lete, ki jih ne zajemata točki (a) ali (b),
      tedaj dejanski letalski prevoznik ponudi potnikom:
      (i)      pomoč, opredeljeno v členu 9(1)(a) in 9(2); in
      (ii)      pomoč, opredeljeno v členu 9(1)(b) in 9(1)(c), kadar je utemeljeno pričakovani čas odhoda najmanj naslednji dan od prvotno
         navedene ure odhoda; in

      (iii) pomoč, opredeljeno v členu 8(1)(a), kadar je zamuda najmanj pet ur.“
      15      Člen 7(1) te uredbe z naslovom „Pravica do odškodnine“ določa:

      „1.      Pri sklicevanju na ta člen potniki prejmejo odškodnino v višini:
      (a)      250 eurov za lete do vključno 1500 kilometrov;
      […]“
      16      Člen 8 te uredbe z naslovom „Pravica do povračila stroškov ali spremembe poti“ določa:

      „1.      Pri sklicevanju na ta člen se potnikom ponudi izbira med:
      (a)      – povračilom stroškov v roku sedmih dni na način iz člena 7(3) v višini polne cene vozovnice, po kateri je bila kupljena,
         za tisti del ali tiste dele poti, ki niso bili opravljeni, in za tisti del ali tiste dele poti, ki so bili že opravljeni,
         če let ne služi več namenu glede na potnikov prvotni potovalni načrt, in v tem primeru skupaj s

      – povratnim letom na izhodiščno mesto odhoda takoj, ko je mogoče;
      (b)      spremembo poti pod primerljivimi pogoji prevoza na njihov končni namembni kraj takoj, ko je mogoče; ali
      (c)      spremembo poti pod primerljivimi pogoji prevoza na njihov končni namembni kraj pozneje, ko potnikom ustreza, glede na razpoložljivost
         sedežev.

      […]
      3.      Kadar ima mesto, naselje ali regija več letališč in dejanski letalski prevoznik ponudi potniku let na drugo letališče od tistega,
         za katerega je imel rezervacijo, tedaj dejanski letalski prevoznik nosi stroške prevoza potnika od alternativnega letališča
         bodisi do tistega, za katerega je imel rezervacijo, ali do drugega bližnjega kraja, o katerem se dogovori s potnikom.“

      17      Člen 9(1) in (2) Uredbe št. 261/2004 z naslovom „Pravica do oskrbe“ določa:

      „1.      Pri sklicevanju na ta člen se potnikom brezplačno ponudi:
      (a)      obroke hrane in osvežilne napitke, primerne čakalnemu času;
      (b)      hotelsko nastanitev kadar:
      –        je prenočitev čez noč ali več noči nujna, ali
      –        je nujen daljši postanek, kakor ga je potnik načrtoval;
      (c)      prevoz med letališčem in krajem nastanitve (hotel ali drugo).
      2.      Poleg tega se potnikom ponudi, da brezplačno opravijo dva telefonska klica, brezplačno pošljejo dve sporočili po teleksu ali
         faksu ali po elektronski pošti.“

      18      Člen 12(1) te uredbe z naslovom „Dodatna odškodnina“ določa:

      „Ta uredba ne posega v pravice potnika do dodatne odškodnine. Odškodnina, ki je odobrena na podlagi te uredbe, se lahko odšteje
         od takšne odškodnine.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      19      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so z družbo Air France sklenile pogodbo o letalskem prevozu, da bi jih z letom 5578
         prepeljala iz Pariza (Francija) v Vigo (Španija). Datum tega leta je bil 25. september 2008, ura odhoda z letališča Paris-Charles
         de Gaulle pa 19.40.

      20      Pilot se je nekaj minut po vzletu letala ob predvidenem času zaradi tehnične okvare letala odločil za vrnitev na odhodno letališče
         – letališče Paris-Charles de Gaulle. V spisu postopka v glavni stvari nič ne kaže na to, da je letalo po vrnitvi na odhodno
         letališče nato ponovno vzletelo in prispelo z zamudo v namembni kraj.

      21      Trem potnikom zadevnega leta je bil ponujen let naslednjega dne, 26. septembra 2008, ob 7.05 z letališča Paris-Orly v Porto
         (Portugalska), od koder so prispeli v Vigo s taksijem. Drugemu potniku je bil ponujen let istega dne iz Pariza v Vigo prek
         Bilbaa. Družba Air France je preostale potnike vkrcala na svoj let Pariz–Vigo, ki je bil prav tako predviden 26. septembra
         2008, in to ob isti uri kot let, pri katerem je prišlo do okvare (19.40). Razen enega potnika ni noben potnik leta s prejšnjega
         dne dobil nastanitve na stroške družbe Air France ali prejel kakršne koli pomoči te letalske družbe.

      22      Sedem potnikov leta 5578, in sicer tožeče stranke v postopku v glavni stvari, je pred Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra
         (gospodarsko sodišče v Pontevedri) zoper družbo Air France vložilo odškodninski zahtevek zaradi neizpolnitve pogodbe o letalskem
         prevozu.

      23      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari zahtevajo odškodnino iz člena 7 Uredbe št. 261/2004 v pavšalnem znesku 250 EUR na
         osebo, kot je določen v tej določbi. Ena od tožečih strank poleg tega zahteva povračilo stroškov, ki so ji nastali s prevozom
         s taksijem z letališča v Portu v Vigo. Druga tožeča stranka zahteva povračilo stroškov prehrane na letališču v Parizu in stroškov,
         povezanih z oskrbo njenega psa en dan več kot predvideno na začetku. Vse tožeče stranke nazadnje zahtevajo, naj se družbi
         Air France naloži plačilo dodatnega zneska iz naslova povračila nepremoženjske škode, ki naj bi jim nastala.

      24      V teh okoliščinah je Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1.      Ali je pojem ‚odpoved‘, opredeljen v členu 2(l) [Uredbe št. 261/2004], treba razumeti izključno v smislu neopravljenega vzleta
         pod predvidenimi pogoji ali tudi v smislu vsakega primera, ko letalo, na katerem ima potnik rezerviran sedež, vzleti, vendar
         ne pride na cilj, vključno s prisilno vrnitvijo na odhodno letališče zaradi tehničnih težav[?]

      2.      Ali je pojem ‚dodatna odškodnina‘ iz člena 12 navedene uredbe treba razumeti v smislu, da ob odpovedi leta nacionalnemu sodišču
         dovoljuje, da v skladu z merili, določenimi v nacionalni zakonodaji, in sodno prakso o neizpolnitvi pogodbe določi odškodnino
         tudi za nepremoženjsko škodo zaradi neizpolnitve pogodbe o letalskem prevozu, ali, nasprotno, v smislu, da mora omenjena odškodnina
         ustrezati samo nastalim stroškom potnikov, ki so bili pravilno izkazani, a jih letalski prevoznik ni povrnil v zadostni meri
         glede na zahteve iz členov 8 in 9 [Uredbe št. 261/2004], ne da bi se pri tem prvi sklicevali na omenjene določbe; ali, nazadnje,
         v smislu, da sta ta dva pojma o dodatni odškodnini med seboj združljiva[?]“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      25      Glede plačila odškodnine potnikom na podlagi določb člena 5 v povezavi s členom 7 Uredbe št. 261/2004 predložitveno sodišče,
         ki je pozvano, naj odloči, ali je mogoče zadevni let opredeliti kot „odpovedan“ v smislu člena 2(l) te uredbe, v bistvu sprašuje,
         ali se pojem „odpoved“ nanaša izključno na primer neobstoja kakršnega koli vzleta zadevnega letala ali zajema tudi primer,
         v katerem se je bilo to letalo, ki je vzletelo, prisiljeno vrniti na odhodno letališče zaradi tehnične okvare na napravi.

      26      Najprej je treba spomniti, da člen 2(l) te uredbe opredeljuje „odpoved“ kot „dejstvo, da let, ki je bil prvotno predviden
         in na katerem je bilo rezervirano najmanj eno mesto, ni bil opravljen“. Da bi bilo mogoče opredeliti pojem „odpoved“, je treba
         prej pojasniti pojem „let“ v smislu tega člena.

      27      Sodišče je v zvezi s tem že ugotovilo, da let v bistvu sestavlja en zračni prevoz, ki je tako na nek način „enota“ tega prevoza,
         ki ga izvede letalski prevoznik, ki določi svojo pot (sodba z dne 10. julija 2008 v zadevi Emirates Airlines, C‑173/07, ZOdl.,
         str. I-5237, točka 40). Poleg tega je pojasnilo, da je pot bistveni element leta, pri čemer se ta opravi po voznem redu, ki
         ga vnaprej določi prevoznik (sodba z dne 19. novembra 2009 v združenih zadevah Sturgeon in drugi, C‑402/07 in C‑432/07, ZOdl.,
         str. I‑10923, točka 30).

      28      Iz izraza „pot“, ki pomeni pot, ki naj bi jo opravil zrakoplov od odhodnega letališča do letališča prihoda v določenem času,
         izhaja, da zato, da bi bilo mogoče šteti, da je bil let opravljen, ni dovolj, da je letalo vzletelo v skladu s predvideno
         potjo, temveč mora tudi prispeti v namembni kraj, kot je predviden na tej poti. Torej okoliščina, da je bil vzlet opravljen,
         vendar se je letalo potem vrnilo na odhodno letališče, ne da bi prispelo v namembni kraj, predviden na poti, povzroči, da
         za let, kot je bil predviden na začetku, ni mogoče šteti, da je bil opravljen.

      29      Dalje, iz opredelitve iz člena 2(l) Uredbe št. 261/2004 nikakor ni razvidno, da bi se poleg dejstva, da prvotno predvideni
         let ni bil opravljen, za „odpoved“ tega leta v smislu tega člena zahtevalo sprejetje izrecne odločitve o njegovi odpovedi.

      30      Sodišče je v zvezi s tem pojasnilo, da je načeloma mogoče sklepati, da gre za odpoved, če se let, ki je bil prvotno predviden
         in ki ima zamudo, nadomesti z drugim letom, to je kadar se let ne opravi, kot je bil prvotno načrtovan, in se potniki tega
         leta pridružijo potnikom leta, ki je bil tudi načrtovan, in to ne glede na let, ki so ga tako premeščeni potniki rezervirali
         (zgoraj navedena sodba Sturgeon in drugi, točka 36).

      31      V takem primeru nikakor ni potrebno, da so bili vsi potniki, ki so rezervirali mesto na prvotno predvidenem letu, premeščeni
         na drugi let. V zvezi s tem je pomemben le posamezni položaj vsakega potnika, ki je tako premeščen, namreč dejstvo, da je
         bil prvotno predvideni let glede zadevnega potnika odpovedan.

      32      V zvezi s tem je treba pripomniti, da se člen 1(1)(b) in uvodni izjavi 10 in 17 Uredbe št. 261/2004 v različnih jezikovnih
         različicah Uredbe nanašajo na odpoved „njihovega“ leta.

      33      Tako ni sporno, da so bile vse tožeče stranke v postopku v glavni stvari premeščene na druge lete, predvidene naslednji dan
         po odhodu iz voznega reda, kar jim je omogočilo prihod v namembni kraj, namreč Vigo, v nekaterih primerih z vmesnim letom.
         „Njihov“ prvotno predviden let je zato treba opredeliti kot „odpovedan“.

      34      Nazadnje je treba ugotoviti, da razlog, iz katerega se je moralo letalo vrniti na odhodno letališče in zato ni prispelo v
         namembni kraj, ne vpliva na opredelitev „odpovedi“ v smislu zgoraj navedene opredelitve iz člena 2(l) Uredbe št. 261/2004.
         Ta razlog je namreč pomemben le za ugotovitev – v okviru plačila odškodnine za škodo, ki so jo utrpeli potniki zaradi odpovedi
         njihovega leta – ali so za to odpoved v smislu člena 5(3) Uredbe št. 261/2004 morebiti „krive izredne razmere, katerim se
         ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi“, pri čemer odškodnina v tem primeru ni dolgovana.

      35      Ob upoštevanju navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „odpoved“, kot je opredeljen v členu 2(l)
         Uredbe št. 261/2004, razlagati tako, da se v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne nanaša izključno na neopravljen
         vzlet zadevnega letala, temveč zajema tudi primer, v katerem to letalo vzleti, vendar se mora nato iz kakršnega koli razloga
         vrniti na odhodno letališče, kjer so potniki tega letala premeščeni na druge lete.

       Drugo vprašanje
      36      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali lahko nacionalno sodišče iz naslova dodatne odškodnine iz
         člena 12 Uredbe št. 261/2004 letalskemu prevozniku naloži plačilo odškodnine za katero koli vrsto škode zaradi neizpolnitve
         pogodbe o letalskem prevozu, vključno z nepremoženjsko, in to v skladu z nacionalnimi pravili. Zlasti sprašuje, ali lahko
         ta dodatna odškodnina zajema stroške, ki so jih potniki morali plačati zaradi neizpolnitve obveznosti letalskega prevoznika
         glede pomoči in oskrbe iz členov 8 in 9 Uredbe št. 261/2004.

      37      Najprej je treba spomniti, da je v členu 1 Uredbe št. 261/2004 poudarjeno to, da so pravice, ki jih ta člen določa v korist
         letalskih potnikov ob zavrnitvi vkrcanja proti njihovi volji, odpovedi njihovega leta ali zamudi leta, minimalne. Poleg tega
         člen 12 te uredbe z naslovom „Dodatna odškodnina“ določa, da ta uredba ne posega v pravice potnika do dodatne odškodnine.
         V njem je tudi pojasnjeno, da se lahko odškodnina, ki je odobrena na podlagi te uredbe, odšteje od take odškodnine.

      38      Iz teh določb je razvidno, da odškodnina, ki je odobrena letalskim potnikom na podlagi člena 12 Uredbe št. 261/2004, dopolnjuje
         uporabo ukrepov, določenih v tej uredbi, tako da se potnikom povrne vsa škoda, ki jim je nastala zaradi neizpolnitve pogodbenih
         obveznosti letalskega prevoznika. Ta določba tako nacionalnemu sodišču dopušča, da letalskemu prevozniku naloži plačilo odškodnine
         za škodo, ki je potnikom nastala zaradi neizpolnitve pogodbe o letalskem prevozu, na drugačni pravni podlagi, kot je Uredba
         št. 261/2004, in sicer predvsem pod pogoji, določenimi v Montrealski konvenciji ali nacionalnem pravu.

      39      V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče že presodilo, da standardizirani in takojšnji ukrepi, sprejeti na podlagi Uredbe
         št. 261/2004, sami ne preprečujejo, da bi zadevni potniki, če bi jim sama neizpolnitev pogodbenih obveznosti letalskega prevoznika
         povzročila tudi pravno priznano škodo, lahko vložili tožbe za nadomestilo navedene škode pod pogoji, določenimi z Montrealsko
         konvencijo (glej v tem smislu sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi IATA in ELFAA, C‑344/04, ZOdl., str. I‑403, točka 47).

      40      Zlasti v določbah členov 19, 22 in 29 Montrealske konvencije, ki se na podlagi člena 3(1) Uredbe št. 2027/97 uporabljajo za
         odgovornost letalskega prevoznika s sedežem na ozemlju države članice, so pojasnjeni pogoji, pod katerimi lahko po zamudi
         ali odpovedi leta zadevni potniki proti prevoznikom, ki so odgovorni za škodo zaradi neizpolnitve pogodbe o letalskem prevozu,
         vložijo individualne odškodninske tožbe.

      41      V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče v sodbi z dne 6. maja 2010 v zadevi Walz (C‑63/09, ZOdl., str. I-4239, točka 29)
         presodilo, da je treba pojma ,,odškodnina“ in „škoda“ iz poglavja III Montrealske konvencije razumeti tako, da vključujeta
         tako premoženjsko kot nepremoženjsko škodo. Iz tega izhaja, da je lahko škoda, ki jo je treba povrniti na podlagi člena 12
         Uredbe št. 261/2004, ne le premoženjska, temveč tudi nepremoženjska.

      42      Nasprotno, nacionalno sodišče ne more iz naslova dodatne odškodnine na podlagi člena 12 Uredbe št. 261/2004 letalskemu prevozniku
         naložiti, da potnikom, katerih let je imel zamudo ali je bil odpovedan, povrne stroške, ki so jih morali plačati zaradi neizpolnitve
         obveznosti pomoči tega letalskega prevoznika (povračilo cene vozovnice ali sprememba poti do končnega namembnega kraja, kritje
         stroškov prevoza od letališča prihoda do tistega, do katerega je imel rezerviran let) in njegove obveznosti oskrbe (stroški
         prehrane, nastanitve in komunikacije), ki ju ima na podlagi členov 8 in 9 te uredbe.

      43      Za zahteve letalskih potnikov, ki temeljijo na pravicah, ki so jim dodeljene s to uredbo, kot so tiste iz členov 8 in 9, namreč
         ni mogoče šteti, da ustrezajo „dodatni“ odškodnini v smislu, kot je bila opredeljena v točki 38 te sodbe.

      44      Vendar če prevoznik ne izpolni obveznosti, ki so mu naložene na podlagi členov 8 in 9 Uredbe št. 261/2004, so letalski potniki
         upravičeni, da na podlagi elementov, navedenih v teh členih, uveljavljajo pravico do odškodnine.

      45      Končno, ker nacionalno sodišče sprašuje, ali se je za uveljavljanje pravic letalskih potnikov iz členov 8 in 9 Uredbe št.
         261/2004 na navedeni določbi treba sklicevati, je treba poudariti, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 61 sklepnih
         predlogov, da nič v Uredbi št. 261/2004 ne nasprotuje dodelitvi odškodnine zaradi neizpolnitve obveznosti, določenih v členih
         8 in 9 te uredbe, če se potniki niso sklicevali na te določbe.

      46      Ob upoštevanju navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „dodatna odškodnina“ iz člena 12 Uredbe
         št. 261/2004 razlagati tako, da nacionalnemu sodišču dopušča, da pod pogoji, določenimi v Montrealski konvenciji ali nacionalnem
         pravu, naloži plačilo odškodnine za škodo zaradi neizpolnitve pogodbe o letalskem prevozu, vključno z nepremoženjsko škodo.
         Pojem „dodatna odškodnina“ pa ne more služiti za pravno podlago nacionalnemu sodišču, da letalskemu prevozniku naloži, da
         potnikom, katerih let je imel zamudo ali je bil odpovedan, povrne stroške, ki so jim nastali zaradi neizpolnitve obveznosti
         tega prevoznika glede pomoči in oskrbe, določenih v členih 8 in 9 te uredbe.

       Stroški
      47      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Pojem „odpoved“, kot je opredeljen v členu 2(l) Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne z dne 11. februarja
            2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude
            letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 je treba razlagati tako, da se v položaju, kot je ta v postopku v glavni
            stvari, ne nanaša izključno na neopravljen vzlet zadevnega letala, temveč zajema tudi primer, v katerem to letalo vzleti,
            vendar se mora nato iz kakršnega koli razloga vrniti v odhodno letališče, kjer so potniki tega letala premeščeni na druge
            lete.
      2.      Pojem „dodatna odškodnina“ iz člena 12 Uredbe št. 261/2004 je treba razlagati tako, da nacionalnemu sodišču dopušča, da pod
            pogoji, določenimi v Konvenciji o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz ali nacionalnem pravu, naloži
            plačilo odškodnine za škodo zaradi neizpolnitve pogodbe o letalskem prevozu, vključno z nepremoženjsko škodo. Pojem „dodatna
            odškodnina“ pa ne more služiti za pravno podlago nacionalnemu sodišču, da letalskemu prevozniku naloži, da potnikom, katerih
            let je imel zamudo ali je bil odpovedan, povrne stroške, ki so jim nastali zaradi neizpolnitve obveznosti tega prevoznika
            glede pomoči in oskrbe, določenih v členih 8 in 9 te uredbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. aprila 2000. # The Polo/Lauren Company LP proti PT. Dwidua Langgeng Pratama International Freight Forwarders. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija. # Skupna trgovinska politika. # Zadeva C-383/98.