title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 3. septembra 2009.#AHP Manufacturing BV proti Bureau voor de Industriële Eigendom.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank 's-Gravenhage - Nizozemska.#Patentno pravo - Lastniška zdravila - Uredbi (EGS) št. 1768/92 in (ES) št. 1610/96 - Dodatni varstveni certifikat za zdravila - Pogoji za podelitev certifikatov dvema ali več imetnikom osnovnih patentov za isti proizvod - Pojasnilo glede obstoja še nerešenih prijav.#Zadeva C-482/07.

text:
      Zadeva C-482/07
      AHP Manufacturing BV
      proti
      Bureau voor de Industriële Eigendom
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Rechtbank 's-Gravenhage)
      „Patentno pravo – Lastniška zdravila – Uredbi (EGS) št. 1768/92 in (ES) št. 1610/96 – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Pogoji za podelitev certifikatov dvema ali več imetnikom osnovnih patentov za isti proizvod – Pojasnilo glede obstoja še nerešenih prijav“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Dodatni varstveni certifikat
            za zdravila
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1610/96, člen 3(2); Uredba Sveta št. 1768/92, člen 3(c))
      Člen 3(c) Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila, ki določa, da se certifikat
         podeli, če v državi članici, v kateri je vložena prijava in na dan njene vložitve, za izdelek še ni bil podeljen certifikat,
         je treba glede na člen 3(2), drugi stavek, Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1610/96 o uvedbi dodatnega varstvenega
         certifikata za fitofarmacevtska sredstva, na podlagi katerega se lahko – kadar dve ali več prijav dveh ali več imetnikov različnih
         patentov za isto sredstvo še ni rešenih – vsakemu od teh imetnikov izda certifikat za to sredstvo, razlagati tako, da ne nasprotuje
         podelitvi dodatnega varstvenega certifikata imetniku osnovnega patenta za proizvod, za katerega je bil ob vložitvi prijave
         za certifikat že podeljen en ali več certifikatov enemu ali več imetnikom enega ali več osnovnih patentov.

      (Glej točko 43 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)z dne 3. septembra 2009?(1)

      „Patentno pravo – Lastniška zdravila – Uredbi (EGS) št. 1768/92 in (ES) št. 1610/96 – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Pogoji za podelitev certifikatov dvema ali več imetnikom osnovnih patentov za isti proizvod – Pojasnilo glede obstoja še nerešenih prijav“
      V zadevi C‑482/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Rechtbank ’s‑Gravenhage
         (Nizozemska) z odločbo z dne 22. oktobra 2007, ki je prispela na Sodišče 2. novembra 2007, v postopku

      AHP Manufacturing BV
      proti
      Bureau voor de Industriële Eigendom,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Klučka, U. Lõhmus (poročevalec), sodnika, P. Lindh, sodnica, in A. Arabadjiev, sodnik,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. februarja 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za AHP Manufacturing BV K. A. J. Bisschop, odvetnik,
      –        za Bureau voor de Industriële Eigendom N. O. M Rethmeier, zastopnica,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels, Y. de Vries in M. de Mol, zastopniki,
      –        za grško vlado V. Kondolaimos in S. Charitaki, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva Z. Bryanston-Cross, zastopnica, skupaj s S. Malyniczom in G. Peretzom, barristers,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Krämer in A. Nijenhuis, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(c) Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992
         o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila (UL L 182, str. 1) in člena 3(2) Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta
         (ES) št. 1610/96 z dne 23. julija 1996 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za fitofarmacevtska sredstva (UL L 198,
         str. 30).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo AHP Manufacturing BV (v nadaljevanju: AHP) in Bureau voor de Industriële
         Eigendom (urad za industrijsko lastnino, v nadaljevanju: BIE) glede odločbe, s katero je BIE zavrnil podelitev dodatnega varstvenega
         certifikata (v nadaljevanju: DVC).

       Pravni okvir
      3        V prvi, drugi, tretji, četrti, šesti, sedmi, osmi in deveti uvodni izjavi Uredbe št. 1768/92, je navedeno:

      „[…] farmacevtske raziskave imajo pomembno vlogo v nadaljnjem izboljševanju javnega zdravja;
      […] razvijanje zdravil, še posebej tistih, ki so plod dolgotrajnih in dragih raziskav, se v Skupnosti in Evropi ne bo nadaljevalo,
         če ni ustreznih predpisov, ki določajo zadostno varstvo, ki bi spodbudilo tako raziskovanje;

      […] doba med vložitvijo patentne prijave za novo zdravilo in odobritvijo, da se zdravilo da na trg, je trenutno tako dolga,
         da je doba dejanskega patentnega varstva prekratka, da bi omogočila povrnitev naložb, vloženih v raziskave;

      […] tak položaj vodi k pomanjkanju ustreznega varstva in s tem škoduje farmacevtskim raziskavam;
      […]
      […] mora biti poskrbljeno za enotno rešitev na ravni Skupnosti, kar bo preprečilo heterogeni razvoj nacionalnih zakonov, ki
         bi povzročil dodatno neskladje in tako verjetno oviral prosti pretok zdravil v Skupnosti ter tako neposredno vplival na vzpostavitev
         in delovanje notranjega trga;

      […] je potemtakem treba uvesti [DVC], ki bo v enakih pogojih podeljen v vsaki od držav članic na zahtevo imetnika nacionalnega
         ali evropskega patenta za zdravilo, za katero je bila podeljena odobritev za trženje; […];

      […] mora biti trajanje varstva, ki ga zagotavlja certifikat, tako, da omogoča ustrezno, dejansko varstvo; […] mora biti za
         [ta] namen imetniku patenta in certifikata omogočeno skupaj največ petnajst let trajanja varstva od trenutka, ko je bila za
         zadevno zdravilo prvič izdana odobritev, da se izdelek da na trg v Skupnosti;

      […] je v tako kompleksnem in občutljivem sektorju, kakršen je farmacevtski, vendarle treba upoštevati vse interese, vključno
         z interesi javnega zdravja; […] zaradi tega certifikata ni mogoče podeliti za obdobje, daljše od petih let; […]“

      4        Člen 3 te uredbe, ki določa pogoje za pridobitev DVC, določa:

      „Certifikat se podeli, če je v državi članici, v kateri je vložena prijava po členu 7, na dan vložitve:
      a)       izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom;
      b)       že bila izdana veljavna odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo, v skladu z Direktivo 65/65/EGS [Sveta z dne 26. januarja
         1965 o približevanju zakonov in drugih predpisov, ki se nanašajo na lastniška zdravila (UL 1965, 22, str. 369)] ali Direktivo
         81/851/EGS [Sveta z dne 28. septembra 1981 o približevanju zakonodaje držav članic glede zdravil za uporabo v veterinarski
         medicini (UL L 317, str. 1)], kakor je ustrezno;

      c)       za izdelek še ni bil podeljen certifikat;
      d)       odobritev, navedena v (b), prva odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo.“
      5        Člen 6 navedene uredbe določa, da ima pravico do DVC imetnik osnovnega patenta ali njegov pravni naslednik.

      6        Člen 7 Uredbe št. 1768/92 določa:

      „1.      Prijava za certifikat se vloži v šestih mesecih od datuma izdaje odobritve, navedene v členu 3(b), da se izdelek da na trg
         kot zdravilo.

      2.      Če je odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo, izdana pred podelitvijo osnovnega patenta, se ne glede na odstavek
         1 prijava za certifikat vloži v šestih mesecih od datuma podelitve patenta.“

      7        V skladu s členom 9(1) te uredbe se prijava za DVC, če ni drugače določeno, vloži pri pristojnem uradu za industrijsko lastnino
         v državi članici, ki je dodelila osnovni patent in v kateri je bila izdana odobritev, da se da zadevni proizvod na trg.

      8        Člen 13 navedene uredbe določa:

      „1.      Certifikat začne veljati s koncem zakonitega trajanja osnovnega patenta za obdobje, ki je enako času, ki je potekel med datumom,
         ko je bila vložena prijava za osnovni patent, in datumom prve odobritve, da se izdelek da na trg v Skupnosti, skrajšano za
         dobo petih let.

      2.      Ne glede na odstavek 1 certifikat ne sme trajati dlje kot pet let od datuma začetka veljavnosti.“
      9        V uvodni izjavi 17 Uredbe št. 1610/96 je navedeno:

      „[…] podrobni pogoji uvodnih izjav 12, 13 in 14 ter členov 3(2), 4, 8(1)(c) in 17(2) veljajo smiselno tudi za razlago predvsem
         uvodne izjave 9 in členov 3, 4, 8(1)(c) in 17 Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 […]“

      10      Člen 3(2) Uredbe št. 1610/96 določa:

      „Imetniku več patentov za isto sredstvo se za to sredstvo ne more podeliti več certifikatov. Kadar pa dve ali več prijavi
         dveh ali več imetnikov različnih patentov za isto sredstvo še nista rešeni, se lahko vsakemu od teh imetnikov izda certifikat
         za to sredstvo.“

      11      Uredba št. 1610/96 je v skladu s členom 21 začela veljati šest mesecev po objavi v Uradnem listu Evropskih skupnosti, to je 8. februarja 1997.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      Komisija je 3. februarja 2000 prvič izdala odobritev za trženje zdravila Enbrel, katerega aktivna substanca je etanercept.

      13      Za Nizozemsko so bili 4. in 6. oktobra 2000 ter 30. januarja 2001 podeljeni trije DVC, ki so se nanašali na etanercept, in
         sicer družbam Immunex Corporation, Hoechst AG, General Hospital Corporation ter Abbott GmbH & Co KG. Osnovni patenti za etanercept
         so jim bili podeljeni med letoma 1994 in 1998. Trije DVC prenehajo 1. februarja 2015.

      14      Na podlagi prijave, ki jo je vložila družba F. Hoffmann-La Roche AG (v nadaljevanju: Hoffmann), je bil tej družbi podeljen
         evropski patent za beljakovine, ki določajo TNF (dejavnik tumorske nekroze). Podelitev tega patenta je bila objavljena 2.
         aprila 2003.

      15      Družba Hoffmann je 2. julija 2003 pri BIE vložila prijavo za podelitev DVC glede zdravila Enbrel (etanercept) na Nizozemskem.
         Ta prijava je temeljila na zgoraj navedenem evropskem patentu družbe Hoffmann in odobritvi trženja. BIE je z odločbo z dne
         22. decembra 2003 to prijavo zavrnil. Družba Hoffmann je 2. februarja 2004 zoper navedeno odločbo vložila ugovor.

      16      S prenosom, ki je bil vpisan v register patentov na Nizozemskem 24. marca 2005, je družba Hoffmann svoje pravice navedenega
         patenta prenesla na družbo AHP.

      17      BIE je 16. junija 2006 ugovor družbe Hoffmann razglasil za neutemeljen in potrdil svojo odločbo z dne 22. decembra 2003.

      18      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se je BIE pri tem oprl na ozko besedno razlago člena 3(c) Uredbe št. 1768/92 v povezavi
         s členom 3(2) Uredbe št. 1610/96 in menil, da so bile ob vložitvi prijave družbe Hoffmann prijave za druge DVC za etanercept,
         ker so bili ti že podeljeni, že rešene v smislu zadnjenavedene določbe. Zato bi bilo treba to prijavo zavrniti.

      19      Družba AHP je 26. julija 2006 zoper odločbo BIE vložila tožbo pri Rechtbank ’s‑Gravenhage, ki je prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali Uredba […] št. 1768/92 […], natančneje [člen 3(c)], nasprotuje temu, da bi se imetniku osnovnega patenta podelil [DVC]
         za proizvod, za katerega je bil eden ali več [DVC] ob vložitvi prijave za [DVC] že podeljen enemu ali več imetnikom enega
         ali več drugih osnovnih patentov?

      2.      Ali je ob upoštevanju Uredbe […] št. 1610/96 […], natančneje uvodne izjave [17] in člena 3(2), [drugi stavek], odgovor na
         prvo vprašanje drugačen?

      3.      Ali je za odgovor na prejšnji vprašanji pomembno, da je zadnjevložena prijava – kot prejšnja ali prejšnje prijave – vložena
         v obdobju, določenem z odstavkom 1 člena 7 Uredbe […] št. 1768/92, ne pa v obdobju, določenem z odstavkom 2 člena 7 […] št.
         1768/92?

      4.      Ali je za odgovor na prejšnja vprašanja pomembno, da obdobje varstva, ki ga zagotavlja podelitev [DVC] na podlagi člena 13
         Uredbe […] št. 1768/92, preneha sočasno ali pozneje kot pri enem ali več [DVC], ki so že bili podeljeni za isti proizvod?

      5.      Ali je za odgovor na prejšnja vprašanja pomembno, da v Uredbi […] št. 1768/92 ni določeno obdobje, v katerem morajo pristojni
         organi, opredeljeni v členu 9(1) te uredbe, obravnavati prijavo za [DVC] in ga nazadnje podeliti, zaradi česar lahko razlika
         v hitrosti, s katero pristojni organi v državah članicah obravnavajo prijave, vodi do razlik glede možnosti podelitve [DVC]?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      20      Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(c) Uredbe št. 1768/92
         glede na člen 3(2), drugi stavek, Uredbe št. 1610/96 razlagati tako, da nasprotuje podelitvi DVC imetniku osnovnega patenta
         za proizvod, za katerega je bil ob prijavi za DVC že podeljen eden ali več DVC enemu ali več imetnikom enega ali več drugih
         osnovnih patentov.

      21      V skladu s členom 3(c) Uredbe št. 1768/92 v povezavi z njenim členom 6 se DVC podeli imetniku osnovnega patenta ali njegovemu
         pravnemu nasledniku, če proizvod, ki je varovan s tem patentom, v državi članici, v kateri je vložena prijava za DVC, na dan
         te prijave še ni predmet DVC.

      22      Sodišče je v zvezi s tem v točki 28 sodbe z dne 23. januarja 1997 v zadevi Biogen (C‑181/95, Recueil, str. I‑357) pojasnilo,
         da če je proizvod varovan z več veljavnimi osnovnimi patenti, ki glede na okoliščine primera pripadajo več imetnikom, je vsakega
         od teh patentov mogoče upoštevati za namen postopka pridobitve DVC, pri čemer pa ni mogoče podeliti več kot enega DVC za vsak
         osnovni patent.

      23      To pojasnilo Sodišča ustreza določbam Uredbe št. 1610/96, ki je, čeprav je bila sprejeta pred datumom razglasitve zgoraj navedene
         sodbe Biogen, začela veljati po njej. Člen 3(2), drugi stavek, te uredbe namreč določa možnost podelitve DVC za proizvod vsakemu
         od dveh ali več imetnikov različnih osnovnih patentov, ki se nanašajo na ta proizvod. V skladu z uvodno izjavo 17 navedene
         uredbe veljajo podrobni pogoji zlasti iz njenega člena 3(2) smiselno tudi za razlago člena 3 Uredbe št. 1768/92 (sodba z dne
         4. maja 2006 v zadevi Massachusetts Institute of Technology, C‑431/04, ZOdl., str. I‑4089, točka 24).

      24      Vendar se člen 3(2), drugi stavek, Uredbe št. 1610/96 na tako podelitev izrecno nanaša le, če prijave za DVC, ki so jih vložili
         navedeni imetniki, še niso rešene. Postavlja se torej vprašanje, ali besedilo te določbe nasprotuje podelitvi DVC za proizvod,
         za katerega je bil že podeljen eden ali več DVC enemu ali več imetnikom enega ali več drugih osnovnih patentov, ko je imetnik
         osnovnega patenta vložil prijavo za navedeni DVC.

      25      V zvezi s tem je treba opozoriti, da prvi stavek navedenega odstavka nasprotuje podelitvi več DVC za ta proizvod imetniku
         več patentov, ki se nanašajo na isti proizvod. Vendar drugi stavek istega odstavka dopušča tako podelitev dvema ali več imetnikom
         različnih patentov, ki se nanašajo na isti proizvod. Zato se zdi, da je posebni pogoj za podelitev dveh ali več DVC, ki se
         nanašajo na isti proizvod, ta, da prijave, ki se nanašajo nanj, vložijo različni imetniki osnovnih patentov. Navedeni drugi
         stavek nasprotno ne zahteva, da te prijave sočasno še niso rešene. Še več, izraz „še nista rešeni“ ne obstaja v italijanski
         različici Uredbe št. 1610/96, na podlagi katere se morajo navedene prijave zgolj vložiti („Tuttavia, se sono state introdotte
         due o più domande […]“).

      26      Iz ugotovitev, navedenih v prejšnji točki, je razvidno, da sočasnosti zadevnih prijav ni mogoče šteti za bistven pogoj podelitve
         iz člena 3(2), drugi stavek, te uredbe.

      27      Dalje, poudariti je treba, da se člen 3(2), drugi stavek, Uredbe št. 1610/96 ne sme razlagati izključno glede na besedilo,
         ampak je treba upoštevati tudi splošno sistematiko in cilje sistema, v katerega se uvršča (glej po analogiji sodbo z dne 9. januarja
         2003 v zadevi Davidoff, C‑292/00, Recueil, str. I‑389, točka 24).

      28      Glede splošne sistematike Uredbe št. 1768/92 je treba opozoriti, da njen člen 7 za vložitev prijave za DVC določa šestmesečni
         rok od dneva, ko je bila izdana odobritev, da se da proizvod na trg, navedena v členu 3(b) iste uredbe, oziroma če je bila
         dana pred podelitvijo osnovnega patenta, od dneva te podelitve. Poleg tega je v točki 46 obrazložitvenega memoranduma k predlogu
         Uredbe Sveta (EGS) z dne 11. aprila 1990 v zvezi z uvedbo dodatnega varstvenega certifikata za zdravila (COM(90) 101 konč.)
         navedeno, da so bili ti roki zasnovani zato, da bi se spoštovali, prvič, interesi imetnika patenta in, drugič, interesi tretjih
         oseb, ki želijo čim prej vedeti, ali bo zadevni proizvod varovan z DVC ali ne.

      29      Vendar bi zavrnitev prijave za DVC, vložene v roku iz člena 7, ker je bilo že ugodeno drugi prijavi, ki se je nanašala na
         isti proizvod in je bila zato že rešena, vlagatelju poznejše prijave odvzela pravico do navedenih rokov, ki pomenijo enega
         od elementov sistema, uvedenega z Uredbo št. 1768/92.

      30      Glede ciljev Uredbe št. 1768/92 je treba, prvič, opozoriti, da je njen temeljni cilj, kot je naveden v prvi in drugi uvodni
         izjavi te uredbe, zagotoviti ustrezno varstvo za spodbujanje raziskav na farmacevtskem področju, ki prispeva k nadaljnjemu
         izboljševanju javnega zdravja (sodba z dne 16. septembra 1999 v zadevi Farmitalia, C‑392/97, Recueil, str. I‑5553, točka 19).
         V zvezi s tem je sprejetje navedene uredbe v njeni tretji in četrti uvodni izjavi obrazloženo s prekratko dobo dejanskega
         patentnega varstva, da bi omogočila povrnitev naložb, vloženih v farmacevtske raziskave. Namen Uredbe št. 1768/92 je tako
         odpraviti to pomanjkljivost z uvedbo DVC za zdravila. Poleg tega je njen namen zagotoviti dodatno varstvo imetnikom nacionalnega
         ali evropskega patenta, ne da bi dajala kateremu od njih prednost (zgoraj navedena sodba Biogen, točki 26 in 27).

      31      Če pa obstajata dva ali več imetnikov patentov za isti proizvod, ki vsi na urad, pristojen za industrijsko lastnino v zadevni
         državi članici, vložijo prijavo za DVC v rokih iz člena 7 Uredbe št. 1768/92, bi odvisnost podelitve DVC od tega, da te prijave
         še niso rešene, lahko povzročila da eden ali več od teh imetnikov ne bi imeli dodatnega varstva, ki bi jim omogočilo boljšo
         povrnitev naložb, vloženih v raziskave, kar bi povzročilo, da bi imel nekdo od navedenih imetnikov prednost.

      32      Če bi namreč obstajal tak pogoj, bi bila podelitev DVC odvisna od negotovega dogodka, na katerega vlagatelj načeloma ne bi
         mogel vplivati, in sicer dneva, ko bi zadevni urad sprejel odločbo o podelitvi enega ali več DVC. Takoj ko bi bila sprejeta
         pozitivna odločba glede ene ali več prijav za DVC za isti proizvod, bi bile te prijave rešene, tako da bi bilo treba drugo
         prijavo za DVC, ki bi bila vložena pred to odločbo ali po njej ali celo po vložitvi prijav, ki so predmet navedene odločbe,
         zavrniti.

      33      Na podlagi take rešitve bi se lahko torej občutno zmanjšala možnost iz člena 3(2) Uredbe št. 1610/96, da bi dva ali več imetnikov
         različnih patentov, ki se nanašajo na isti proizvod, pridobilo DVC za ta proizvod.

      34      Poleg tega je možnost, ki je izrecno določena v členu 7(2) Uredbe št. 1768/92, da imetnik osnovnega patenta vloži prijavo
         za DVC v šestmesečnem roku od datuma podelitve tega patenta, če se je bil podeljen po odobritvi trženja, taka, da varuje tega
         imetnika zoper morebitno trajanje postopka podelitve takega patenta, na katero vlagatelj ne more veliko vplivati. Zavrnitev
         podelitve DVC takemu imetniku, ker so bili kot v postopku v glavni stvari drugi DVC že podeljeni drugim imetnikom patentov,
         katerih izdaja pred odobritvijo trženja jim je omogočila uporabiti rok iz člena 7(1) iste uredbe, bi prvega prikrajšala za
         tako varstvo, kar bi ga postavilo v slabši položaj glede na te druge imetnike.

      35      Drugič, Uredba št. 1768/92, ki je bila sprejeta na podlagi člena 100 A Pogodbe EGS (po spremembi postal člen 100 A Pogodbe
         ES, ta pa je po spremembi postal člen 95 ES), uvaja, kot je razvidno iz njene šeste in sedme uvodne izjave, enotno rešitev
         na ravni Skupnosti, saj določa DVC, ki ga lahko pridobi imetnik nacionalnega ali evropskega patenta pod enakimi pogoji v vsaki
         državi članici. Njen namen je tako preprečiti heterogeni razvoj nacionalnih zakonov, kar bi vodilo do novih razlik, ki bi
         ovirale prosti pretok zdravil v Skupnosti in zato neposredno vplivale na vzpostavitev in delovanje notranjega trga (glej sodbi
         z dne 13. julija 1995 v zadevi Španija proti Svetu, C‑350/92, Recueil, str. I‑1985, točki 34 in 35, ter z dne 11. decembra
         2003 v zadevi Hässle, C‑127/00, Recueil, str. I‑14781, točka 37).

      36      Različno varstvo v Skupnosti za isto zdravilo bi pripeljalo do drobitve trga na nacionalne trge, na katerih bi bilo zdravilo
         še varovano, in na trge, na katerih takega varstva ne bi bilo več (zgoraj navedena sodba Španija proti Svetu, točka 36).

      37      Ker navedena uredba od vložitve prijave za DVC ne določa nobenega roka za sprejetje odločbe v zvezi s to prijavo s strani
         pristojnega urada iz člena 9(1), bi namreč lahko taki roki, določeni v skladu z nacionalno zakonodajo ali prakso organov držav
         članic, povzročili občutne razlike med njimi. V zvezi s tem družba AHP poudarja, da mora na Nizozemskem navedeni pristojni
         urad v skladu s členom 3:18(1) splošnega zakona o upravnem pravu (Algemene wet bestuursrecht) odločbo o podelitvi DVC sprejeti
         v čim krajšem času in najpozneje šest mesecev po prejemu prijave, medtem ko v nekaterih drugih državah članicah ta urad začne
         obravnavati prijave za DVC šele, ko zadevni osnovni patenti prenehajo.

      38      Ugotoviti je treba, da čim krajši je rok za sprejetje take odločbe v državi članici, tem manj verjetno je, da dve ali več
         prijav za DVC za isti proizvod v tej državi še ne bi bili rešeni v smislu člena 3(2) Uredbe št. 1610/96. Zato bi lahko omejevanje
         reševanja takih prijav, ki jih je vložilo več imetnikov zadevnih osnovnih patentov, če te še niso rešene, pripeljalo do različnega
         varstva farmacevtskega proizvoda med državami članicami, kar bi pomenilo, da bi lahko prišlo prav do oviranja prostega pretoka
         zdravil v Skupnosti in tako vplivanja na vzpostavitev in delovanje notranjega trga.

      39      Tretjič, poleg cilja ustreznega varstva za spodbujanje raziskav se v Uredbi št. 1768/92, kot je razvidno iz njene devete uvodne
         izjave, priznava, da je v tako kompleksnem sektorju, kot je farmacevtski, treba upoštevati vse interese, vključno z interesi
         javnega zdravja (glej zgoraj navedeno sodbo v zadevi Španija proti Svetu, točka 38). Zato DVC ni mogoče podeliti za več kot
         pet let. Poleg tega je v osmi uvodni izjavi iste uredbe navedeno, da mora biti imetniku patenta in DVC omogočeno skupaj največ
         petnajst let trajanja varstva od takrat, ko je bila za zadevno zdravilo prvič izdana odobritev, da se izdelek da na trg v
         Skupnosti.

      40      Zaradi, prvič, pravil izračuna trajanja DVC iz člena 13 Uredbe št. 1768/92 in, drugič, dvajsetletnega trajanja patenta od
         datuma vložitve prijave, podelitev DVC ne sme povzročiti prekoračitve teh najdaljših obdobij varstva. Zato za dosego ravnotežja
         med različnimi interesi iz te uredbe nikakor ni treba zavrniti take podelitve, ker je bil eden ali več DVC že podeljen drugim
         imetnikom osnovnih patentov za isti proizvod.

      41      V zvezi s tem ni pomembno, da datum izteka prijavljenega DVC sovpada z datumom že podeljenega ali že podeljenih DVC, ker je
         bilo obdobje varstva, ki teče za vsak DVC, izračunano na podlagi pravil iz člena 13 Uredbe št. 1768/92.

      42      Poleg tega je iz točke 36 obrazložitvenega memoranduma k predlogu uredbe, navedenega v točki 28 te sodbe, razvidno, da je
         cilj člena 3(c) Uredbe št. 1768/92 preprečiti, da bi bil isti proizvod predmet več zaporednih DVC, s čimer bi bilo lahko prekoračeno
         skupno trajanje varstva. Vendar iz razlogov, navedenih v obeh predhodnih točkah, več prijav za DVC, ki jih je vložilo več
         imetnikov osnovnih patentov za zadevni proizvod, ne glede na to, ali so rešene ali ne, ne more voditi do obdobja izključne
         pravice, ki bi bilo daljše od petnajst let od izdaje prve odobritve, da se da ta proizvod na trg, v Skupnosti.

      43      Glede na vse zgoraj navedene ugotovitve je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 3(c) Uredbe št. 1768/92
         glede na člen 3(2), drugi stavek, Uredbe št. 1610/96 razlagati tako, da ne nasprotuje podelitvi DVC imetniku osnovnega patenta
         za proizvod, za katerega je bil ob vložitvi prijave za DVC že podeljen eden ali več DVC enemu ali več imetnikom enega ali
         več osnovnih patentov.

       Stroški
      44      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 3(c) Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila je treba
            glede na člen 3(2), drugi stavek, Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1610/96 z dne 23. julija 1996 o uvedbi dodatnega
            varstvenega certifikata za fitofarmacevtska sredstva razlagati tako, da ne nasprotuje podelitvi dodatnega varstvenega certifikata
            imetniku osnovnega patenta za proizvod, za katerega je bil ob vložitvi prijave za certifikat že podeljen eden ali več certifikatov
            enemu ali več imetnikom enega ali več osnovnih patentov.
      Podpisi
      1? Jezik postopka: nizozemščina


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 22. novembra 1990. # Ga. V. proti Evropskemu parlamentu. # Uradnik. # Zadeva T-54/89.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. julija 2008.#Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding proti Firma Feryn NV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arbeidshof te Brussel - Belgija.#Direktiva 2000/43/ES - Diskriminatorna merila za izbiro osebja - Dokazno breme - Sankcije.#Zadeva C-54/07.

text:
      Zadeva C-54/07
      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      proti
      Firma Feryn NV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo arbeidshof te Brussel)
      „Direktiva 2000/43/ES – Diskriminatorna merila za izbiro osebja – Dokazno breme – Sankcije“
      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Enako obravnavanje oseb ne glede na raso ali narodnost – Direktiva 2000/43
      (Direktiva Sveta 2000/43, člen 2(2)(a))
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Enako obravnavanje oseb ne glede na raso ali narodnost – Direktiva 2000/43
      (Direktiva Sveta 2000/43, člen 8(1))
      3.        Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Enako obravnavanje oseb ne glede na raso ali narodnost – Direktiva 2000/43
      (Direktiva Sveta 2000/43, člen 15)
      1.        To, da je delodajalec javno izjavil, da ne bo zaposlil delavcev določene narodnosti oziroma rase, pomeni neposredno diskriminacijo
         pri zaposlovanju, v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali
         narodnost, ker so take izjave takšne, da resno odvračajo nekatere kandidate, da bi predložili svoje kandidature, in s tem
         ustvarjajo oviro za njihov dostop do trga dela. Obstoj take neposredne diskriminacije ne predpostavlja, da je mogoče določiti
         tožnika, ki bi zatrjeval, da naj bi bil žrtev take diskriminacije.

      (Glej točki 25 in 28 ter točko 1 izreka.)
      2.        Javne izjave, s katerimi delodajalec naznani, da v okviru svoje zaposlovalne politike ne bo zaposloval delavcev določene narodnosti
         oziroma rase, zadoščajo za domnevo, v smislu člena 8(1) Direktive 2000/43 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne
         glede na raso ali narodnost, o obstoju neposredno diskriminatorne zaposlovalne politike. Zato mora ta delodajalec dokazati,
         da ni bilo kršitve načela enakega obravnavanja. To lahko stori z dokazovanjem, da se dejanska zaposlovalna politika podjetja
         ne sklada s temi izjavami.

      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so očitana dejstva dokazana, in presoditi, ali so dejstva, navedena v utemeljitev
         trditev tega delodajalca – da ni kršil načela enakega obravnavanja –, zadostna.

      (Glej točko 34 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 15 Direktive 2000/43 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost zahteva, tudi če ni
         določljive žrtve, da so pravila o sankcijah, ki se uporabljajo pri kršitvah nacionalnih določb, sprejetih za prenos te direktive,
         učinkovita, sorazmerna in odvračilna.

      (Glej točko 40 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. julija 2008(*)

      „Direktiva 2000/43/ES – Diskriminatorna merila za izbiro osebja – Dokazno breme – Sankcije“
      V zadevi C‑54/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo arbeidshof te Brussel (Belgija)
         z odločbo z dne 24. januarja 2007, ki je prispela na Sodišče 6. februarja 2007, v postopku

      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      proti
      Firma Feryn NV,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk in J.‑C. Bonichot (poročevalec),
         sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. novembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding C. Bayart, odvetnik,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck in C. Pochet, zastopnici,
      –        za Irsko D. O’Hagan in P. McGarry, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva T. Harris, zastopnica, skupaj s T. Wardom, barrister, in J. Eady, solicitor,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. van Beek in J. Enegren, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. marca 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela
         enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost (UL L 180, str. 22).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding (Center za enake
         možnosti in boj proti rasizmu), tožečo stranko v postopku v glavni stvari, in družbo Firma Feryn NV (v nadaljevanju: Feryn),
         toženo stranko v postopku v glavni stvari, zaradi besed enega od njenih direktorjev, ki je javno potrdil, da njegova družba
         ne namerava zaposlovati oseb, imenovanih „priseljenci“.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 1 Direktive 2000/43 je namen te direktive „določiti okvir za boj proti diskriminaciji na podlagi rase ali
         narodnosti, da bi v državah članicah uveljavili načelo enakega obravnavanja“.

      4        Člen 2(2)(a) te direktive določa, da:

      „se za neposredno diskriminacijo šteje, če se ena oseba obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali pa
         bi se obravnavala druga oseba v primerljivem položaju na podlagi rase ali narodnosti“.

      5        Člen 3(1)(a) navedene direktive določa, da se ta direktiva nanaša na „pogoje za dostop do zaposlitve, samozaposlitve in poklica,
         vključno z izbirnimi merili in pogoji zaposlovanja ne glede na vrsto dejavnosti in na vseh ravneh poklicne hierarhije, vključno
         z napredovanjem“. Na podlagi njenega člena 3(2) pa ta ista direktiva ne zajema „različnega obravnavanja, ki temelji na državljanstvu“.

      6        Člen 6(1) Direktive 2000/43 določa:

      „Države članice lahko uvedejo ali ohranijo določbe, ki so ugodnejše za zaščito načela enakega obravnavanja kakor tiste, ki
         jih določa ta direktiva.“

      7        Člen 7 te direktive določa:

      „1.      Države članice zagotovijo, da so sodni in/ali upravni postopki za izpolnitev obveznosti po tej direktivi, vključno s postopki
         poravnave, če jih države članice štejejo za primerne, na voljo vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker
         ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, in sicer celo potem, ko se je odnos, v katerem naj bi prišlo do diskriminacije,
         že končal.

      2.      Države članice zagotovijo, da združenja, organizacije ali drugi pravni subjekti, ki imajo zakonit interes pri zagotavljanju
         izpolnjevanja določb te direktive skladno z merili, predpisanimi z njihovo nacionalno zakonodajo, lahko sodelujejo v vsakem
         sodnem in/ali upravnem postopku, ki je določen za izpolnitev obveznosti po tej direktivi.

      […]“
      8        Člen 8(1) te direktive poleg tega določa:

      „Države članice skladno s svojimi nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da mora
         toženec dokazati, da ni bilo kršeno načelo enakega obravnavanja, če osebe, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker
         ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, na sodišču ali pri drugem pristojnem organu predstavijo dejstva, na podlagi
         katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije.“

      9        Člen 13(1) Direktive 2000/43 določa, da države članice določijo organ ali organe za spodbujanje enakega obravnavanja. Člen
         13(2) te direktive določa:

      „Države članice zagotovijo, da pristojnosti teh organov vključujejo:
      –        dajanje neodvisne pomoči žrtvam diskriminacije pri uveljavljanju njihovih tožb zaradi diskriminacije, ne da bi s tem posegali
         v pravico žrtev in združenj, organizacij ali drugih pravnih subjektov iz člena 7(2),

      […]“.
      10      Nazadnje člen 15 navedene direktive nalaga državam članicam, da določijo pravila o sankcijah, ki se uporabljajo, in določa,
         da te sankcije lahko zajemajo plačilo nadomestila žrtvi ter da morajo biti „učinkovite, sorazmerne in odvračilne“.

       Nacionalna ureditev
      11      Cilj zakona z dne 25. februarja 2003 za boj proti diskriminaciji, s katerim je bil spremenjen zakon z dne 15. februarja 1993
         in s katerim je bil ustanovljen Center za enake možnosti in boj proti rasizmu (Moniteur belge z dne 17. marca 2003, str. 12844), kot je bil spremenjen z zakonom z dne 20. julija 2006, ki se nanaša na različne določbe
         (Moniteur belge z dne 28. julija 2006, str. 36940, v nadaljevanju: zakon z dne 25. februarja 2003), je prenos Direktive 2000/43 v belgijsko
         pravo.

      12      Člen 2 zakona z dne 25. februarja 2003 prepoveduje vsako neposredno ali posredno diskriminacijo v zvezi s pogoji za dostop
         do zaposlitve. Namen člena 19 tega zakona je prenos člena 8 Direktive 2000/43 glede dokaznega bremena.

      13      Zakon z dne 25. februarja 2003 omogoča tudi kazensko ali civilno preganjanje diskriminacije. Sodnik lahko na podlagi člena
         19 tega zakona odredi ukinitev diskriminatornega akta (odstavek 1) in objavo svoje odločitve (odstavek 2) oziroma lahko na
         podlagi člena 20 navedenega zakona naloži denarno kazen.

      14      Belgijski zakonodajalec je dal Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding možnost biti stranka v sodnem
         postopku, ne da bi bila potrebna predhodna tožba v zvezi s tem, ker obstaja oziroma bi lahko obstajala diskriminacija.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, ki je belgijski organ, ustanovljen na podlagi člena 13 Direktive
         2000/43 za pospeševanje enakega obravnavanja, je belgijskim delovnim sodiščem predlagal, naj ugotovijo, da je družba Feryn,
         specializirana za prodajo in vgradnjo dvižnih in pregradnih vrat, uporabljala diskriminatorno zaposlovalno politiko.

      16      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding se sklicuje na javne izjave direktorja tega podjetja, v skladu
         s katerimi je njegovo podjetje v bistvu želelo zaposliti monterje, vendar ni moglo zaposliti „priseljencev“ zaradi zadržanosti
         njihovih strank, da bi tem delavcem v času del dovolili vstop v njihova zasebna bivališča.

      17      Voorzitter van de arbeidsrechtbank te Brussel (predsednik delovnega sodišča v Bruslju) je s sklepom z dne 26. junija 2006
         zavrnil tožbo Centruma voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, zlasti s poudarkom, da ni niti dokaza niti domneve
         o tem, da je kaka oseba kandidirala za delovno mesto in da ne bi bila zaposlena zaradi svoje narodnosti.

      18      V tem okviru je arbeidshof te Brussel (delovno sodišče v Bruslju), pri katerem je Centrum voor gelijkheid van kansen en voor
         racismebestrijding vložil tožbo, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba šteti za neposredno diskriminacijo v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43/ES […], kadar delodajalec javno izjavi,
         potem ko je dal ponudbo za delo, ki je bila namenjena temu, da pritegne pozornost:

      ‚Moram izpolniti zahteve svojih strank. Če mi rečete: ‚hočem tak proizvod oziroma hočem to ali ono‘ in vam jaz rečem: ‚jaz
         tega ne delam, pripeljal vam bom te ljudi‘, vi pa mi odgovorite: ‚nočem vaših vrat‘. Tako lahko zaključim posel z vrati. Mi
         moramo izpolniti zahteve strank. To ni moja stvar. Jaz nisem ustvaril tega problema v Belgiji. Jaz hočem, da moja družba posluje
         dobro in da je na koncu leta promet realiziran, in kako to dosežem… To moram doseči tako, da se ravnam po željah stranke!‘
         [?]

      2.      Ali za potrditev neposredne diskriminacije, ki vpliva na pogoje za dostop do plačane zaposlitve, zadošča ugotovitev, da delodajalec
         uporablja merila za izbiro, ki so neposredno diskriminatorna?

      3.      Ali se pri preučitvi eventualne diskriminatorne politike zaposlovanja delodajalca lahko upošteva dejstvo, da je družba, ki
         je povezana s tem delodajalcem, zaposlila samo domače monterje, za namene ugotovitve neposredne diskriminacije v smislu člena
         2(2)(a) Direktive 2000/43 […]?

      4.      Kaj je treba razumeti z ‚dejstvi, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije‘
         iz člena 8(1) Direktive 2000/43 […]? Kako strogo mora biti nacionalno sodišče pri presoji dejstev, ki lahko kažejo na domnevo,
         da je šlo za diskriminacijo?

      a)      Do katere mere dejstva pred diskriminacijo (javna izjava o merilih za izbor, ki so neposredno diskriminatorna, aprila 2005)
         pomenijo ‚dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije‘ iz člena 8(1)
         Direktive [2000/43]?

      b)      Ali lahko diskriminacija iz aprila 2005 (javna izjava aprila 2005) pomeni potem domnevo o izvajanju neposredno diskriminatorne
         zaposlovalne politike? Ali zadošča – upoštevajoč dejstva iz spora o glavni stvari – za to, da se porodi domneva (da delodajalec
         uporablja in nadaljuje z uporabo diskriminatorne politike zaposlovanja), da je aprila 2005 na vprašanje, ali kot delodajalec
         ne obravnava različno oseb tujega porekla in oseb domačega porekla in ali ni torej nekoliko rasist, javno odgovoril: ‚Moram
         izpolniti zahteve svojih strank. Če mi rečete: ‚hočem tak proizvod oziroma hočem to ali ono‘ in vam jaz rečem: ‚jaz tega ne
         delam, pripeljal vam bom te ljudi‘, vi pa mi odgovorite: ‚nočem vaših vrat‘. Tako lahko zaključim posel z vrati. Mi moramo
         izpolniti zahteve strank. To ni moja stvar. Jaz nisem ustvaril tega problema v Belgiji. Jaz hočem, da moja družba posluje
         dobro in da je na koncu leta promet realiziran, in kako to dosežem… To moram doseči tako, da se ravnam po željah stranke!‘
         [?]

      c)      Ali lahko, upoštevajoč dejstva iz spora o glavni stvari, splošno sporočilo za javnost delodajalca in državnega organa za boj
         proti diskriminaciji, v katerem so diskriminatorna dejstva vsaj implicitno pripoznana, poraja tako domnevo?

      d)      Ali dejstvo, da delodajalec ne zaposluje monterjev tujega porekla, medtem ko se je ta isti delodajalec pred časom moral soočiti
         z velikimi težavami pri zaposlovanju monterjev, in javno izjavlja, da njegove stranke ne sodelujejo rade z monterji tujega
         porekla, poraja domnevo o neposredni diskriminaciji?

      e)      Ali eno samo dejstvo zadošča za domnevo o diskriminaciji?
      f)      Ali se lahko zgolj iz zaposlovanja monterjev z domačim poreklom s strani družbe, ki je povezana z delodajalcem, upoštevajoč
         dejstva iz spora o glavni stvari, sklepa o domnevi o diskriminaciji s strani tega delodajalca?

      5.      Kako strogo mora biti nacionalno sodišče pri presoji nasprotnega dokaza, ki mora biti podan v primeru domneve o diskriminaciji
         v smislu člena 8(1) Direktive 2000/43[…]? Ali je domneva o diskriminaciji v smislu člena 8(1) Direktive 2000/43[…] lahko izpodbita
         zgolj z navadno izjavo, ki jo je delodajalec dal za medije, da ne diskriminira oziroma da ne diskriminira več, ter da so monterji
         tujega porekla pri njem dobrodošli; in/ali z navadno izjavo delodajalca, da so pri njem, z izjemo sestrske družbe, vsa delovna
         mesta monterjev zapolnili; in/ali z izjavo, da je bila zaposlena čistilka tunizijskega porekla; in/ali je lahko domneva izpodbita
         izključno z dejansko zaposlitvijo monterjev tujega porekla, upoštevajoč dejstva iz spora o glavni stvari in/ali s spoštovanjem
         sprejetih obveznosti iz splošnega sporočila za javnost?

      6.      Kaj je treba razumeti z ‚učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi‘ sankcijami v smislu člena 15 Direktive 2000/43[…]? Ali
         pogoj iz člena 15 Direktive 2000/43[…] dopušča nacionalnemu sodišču, da se zadovolji z ugotovitvijo, da je prišlo do neposredne
         diskriminacije, upoštevajoč dejstva iz spora o glavni stvari? Ali pa ta pogoj nalaga nacionalnemu sodišču, da izda odredbo
         o prenehanju, kot je to določeno z nacionalnim pravom? Do katere mere mora nacionalno sodišče odrediti objavo odločbe, ki
         bo izdana iz naslova učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije, upoštevajoč dejstva iz spora o glavni stvari?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      19      Najprej je treba opozoriti, da člen 234 ES ne pooblašča Sodišča, da uporabi pravila Skupnosti v določenem primeru, ampak le,
         da se izreče o razlagi Pogodbe ES in aktih, ki jih sprejmejo institucije Evropske skupnosti (glej zlasti sodbi z dne 15. julija
         1964 v zadevi Van der Veen, 100/63, Recueil, str. 1105, 1121, in z dne 10. maja 2001 v zadevi Veedfald, C-203/99, Recueil,
         str. I‑3569, točka 31). Vendar pa Sodišče lahko v okviru sodnega sodelovanja, ki ga vzpostavlja navedeni člen, na podlagi
         dokazov v spisu nacionalnemu sodišču predloži razlago prava Skupnosti, ki bi se lahko uporabila pri presoji učinkov te določbe
         (sodbi z dne 8. decembra 1987 v zadevi Gauchard, 20/87, Recueil, str. 4879, točka 5, in z dne 5. marca 2002 v zadevi Reisch
         in drugi, C‑515/99, od C‑519/99 do C‑524/99 in od C‑526/99 do C‑540/99, Recueil, str. I‑2157, točka 22).

      20      Predložitveno sodišče v bistvu prosi Sodišče za razlago določb Direktive 2000/43 za presojo obsega pojma neposredne diskriminacije
         glede na javne izjave delodajalca v okviru postopka zaposlovanja (prvo in drugo vprašanje), pogojev, v katerih se lahko uporabi
         pravilo obrnjenega dokaznega bremena s to isto direktivo (tretje, četrto in peto vprašanje) in vrste sankcij, ki bi lahko
         štele za ustrezne v takem primeru, kot je ta v sporu v glavni stvari (šesto vprašanje).

       Prvo in drugo vprašanje
      21      Irska ter Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska glede prvega in drugega vprašanja zatrjujeta, da v tem primeru
         ni šlo za neposredno diskriminacijo v smislu Direktive 2000/43, tako da se ta naj ne bi uporabila, ker navedena diskriminacija
         izhaja iz javnih izjav delodajalca o svoji zaposlovalni politiki, ampak ni tožnika, ki bi ga bilo mogoče določiti in ki bi
         bil žrtev te diskriminacije.

      22      Res je, kot to navajata ti dve državi članici, da člen 2(2) Direktive 2000/43 opredeljuje neposredno diskriminacijo kot položaj,
         v katerem se oseba zaradi rase oziroma narodnosti „obravnava“ manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali pa bi
         se obravnavala druga oseba v primerljivem položaju. Tudi člen 7 te direktive nalaga državam članicam, da zagotovijo, da so
         sodni postopki na voljo „vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja“,
         ter organom javnega interesa, da lahko sodelujejo v sodnem postopku „v imenu tožnika ali v podporo tožnika“.

      23      Vendar iz tega ne izhaja, da se lahko, če ni tožnika, ki bi ga bilo mogoče določiti, sklepa o neobstoju kakršnekoli neposredne
         diskriminacije v smislu Direktive. Njen cilj je namreč, kot je navedeno v njeni osmi uvodni izjavi, „vzpostaviti ugodnejše
         pogoje za trg delovne sile, ki temelji na družbenih integracijah“. V ta namen člen 3(1)(a) navedene direktive določa, da se
         ta direktiva uporablja zlasti v zvezi z izbirnimi merili in pogoji zaposlovanja.

      24      Vzpostavitev ugodnejših pogojev za trg delovne sile, ki temelji na družbenih integracijah, bi bilo težko doseči, če bi bilo
         področje uporabe Direktive 2000/43 omejeno le na primere, ko bi kandidat, ki ni bil izbran za delovno mesto in ki meni, da
         je bil žrtev neposredne diskriminacije, sprožil sodni postopek zoper delodajalca.

      25      To, da je delodajalec javno izjavil, da ne bo zaposlil delavcev, ki so določene narodnosti oziroma rase, kar očitno resno
         odvrača nekatere kandidate, da bi predložili svoje kandidature, in s tem ustvarja oviro za njihov dostop do trga dela, namreč
         pomeni neposredno diskriminacijo pri zaposlovanju v smislu Direktive 2000/43. Obstoj take neposredne diskriminacije ne predpostavlja,
         da je mogoče določiti tožnika, ki bi zatrjeval, da naj bi bil žrtev take diskriminacije.

      26      Vprašanje, ali gre za neposredno diskriminacijo v smislu Direktive 2000/43, je treba za ugotavljanje in sankcioniranje neupoštevanja
         načela enakega obravnavanja razločevati od vprašanja pravnih sredstev, določenih v členu 7 te direktive. Ta pravna sredstva
         morajo namreč, v skladu z določbami tega člena, biti odprta za osebe, ki menijo, da se jim je z diskriminacijo zgodila krivica.
         Predpisi člena 7 Direktive 2000/43 so kljub vsemu, kot je navedeno v členu 6 te direktive, le predpisi, ki določajo minimum,
         in navedena direktiva ne prepoveduje državam članicam, da sprejmejo ali ohranijo določbe, ki so bolj ugodne za varovanje načela
         enakega obravnavanja.

      27      Tako člen 7 Direktive 2000/43 nikakor ne nasprotuje temu, da države članice v svoji nacionalni zakonodaji določijo pravico
         za združenja, ki imajo zakonit interes pri zagotavljanju izpolnjevanja določb te direktive oziroma za organ ali organe, ustanovljene
         v skladu z njenim členom 13, da lahko sprožijo sodni oziroma upravni postopek, ki je določen za izpolnitev obveznosti iz navedene
         direktive, ne da bi ukrepali v imenu določenega tožnika ali brez določljivega tožnika. O tem, ali nacionalna zakonodaja daje
         tako možnost, vendarle odloča le nacionalni sodnik.

      28      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da to, da je delodajalec javno izjavil, da ne bo
         zaposlil delavcev določene narodnosti oziroma rase, pomeni neposredno diskriminacijo pri zaposlovanju v smislu člena 2(2)(a)
         Direktive 2000/43, ker so take izjave takšne, da resno odvračajo nekatere kandidate, da bi predložili svoje kandidature, in
         s tem ustvarjajo oviro za njihov dostop do trga dela.

       Tretje, četrto in peto vprašanje
      29      Tretje, četrto in peto vprašanje se nanašajo na vprašanje, kako uporabiti pravilo obrnjenega dokaznega bremena, določeno v
         členu 8(1) Direktive 2000/43, v položaju, ko se obstoj diskriminatorne zaposlovalne politike navaja s sklicevanjem na besede,
         ki jih je javno izjavil delodajalec glede svoje politike zaposlovanja.

      30      Člen 8 Direktive 2000/43 v zvezi s tem določa, da mora toženec dokazati, da ni bilo kršeno načelo enakega obravnavanja, če
         obstajajo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije. Obveznost
         predložitve nasprotnega dokaza, ki torej bremeni domnevnega storilca diskriminacije, je odvisna le od ugotovitve domneve o
         diskriminaciji, če ta temelji na dokazanih dejstvih.

      31      Izjave, s katerimi delodajalec javno naznani, da v okviru svoje zaposlovalne politike ne bo zaposlil delavcev določene narodnosti
         oziroma rase, so lahko taka dejstva, na podlagi katerih je mogoče domnevati o diskriminatorni zaposlovalni politiki.

      32      Zato mora ta delodajalec predložiti dokaze, da ni kršil načela enakega obravnavanja, kar lahko stori zlasti z dokazovanjem,
         da se dejanska zaposlovalna praksa podjetja ne sklada s temi izjavami.

      33      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so dejstva, ki se očitajo navedenemu delodajalcu, dokazana, in presoditi, ali so
         dejstva, ki jih delodajalec navaja v utemeljitev svojih trditev – da ni kršil načela enakega obravnavanja –, zadostna.

      34      Zato je treba na tretje, četrto in peto vprašanje odgovoriti, da javne izjave, s katerimi delodajalec naznani, da v okviru
         svoje zaposlovalne politike ne bo zaposloval delavcev določene narodnosti oziroma rase, zadoščajo za domnevo, v smislu člena
         8(1) Direktive 2000/43, o obstoju neposredno diskriminatorne zaposlovalne politike. Zato mora ta delodajalec dokazati, da
         ni bilo kršitve načela enakega obravnavanja. To lahko stori z dokazovanjem, da se dejanska zaposlovalna politika podjetja
         ne sklada s temi izjavami. Predložitveno sodišče pa mora preveriti, ali so očitana dejstva dokazana, in presoditi, ali so
         dejstva, navedena v utemeljitev trditev tega delodajalca – da ni kršil načela enakega obravnavanja –, zadostna.

       Šesto vprašanje
      35      Šesto vprašanje se v bistvu nanaša na vprašanje, katere sankcije lahko štejejo za primerne za diskriminacijo pri zaposlovanju,
         ki je dokazana na podlagi javnih izjav delodajalca.

      36      Člen 15 Direktive 2000/43 nalaga državam članicam, da določijo pravila o sankcijah, ki se uporabljajo pri kršitvah nacionalnih
         določb, sprejetih v skladu s to direktivo. Ta člen tudi določa, da morajo biti te sankcije učinkovite, sorazmerne in odvračilne
         ter da lahko zajemajo tudi plačilo nadomestila žrtvi.

      37      Člen 15 Direktive 2000/43 poleg tega nalaga državam članicam, da morajo v svojem notranjem pravnem redu sprejeti ukrepe, ki
         so v praksi dovolj učinkoviti za doseganje cilja te direktive, in poskrbeti za to, da se ti ukrepi dejansko lahko uveljavljajo
         pred nacionalnimi sodišči, da se zagotovi dejansko in učinkovito sodno varstvo. Vendar pa Direktiva 2000/43 ne predpisuje
         določenih sankcij, ampak državam članicam prepušča, da same izberejo med različnimi rešitvami, primernimi za doseganje cilja,
         ki ga določa ta direktiva.

      38      V takem primeru, kot ga je predložitveno sodišče predložilo Sodišču, ko ni neposredne žrtve diskriminacije, ampak organ, ki
         je pooblaščen z zakonom, zahteva ugotovitev in sankcioniranje diskriminacije, morajo biti sankcije, za katere člen 15 Direktive
         2000/43 zahteva, da se določijo v nacionalnem pravu, prav tako učinkovite, sorazmerne in odvračilne.

      39      Sankcije so lahko, če je potrebno in če se zdi primerno za položaj, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, v obliki ugotovitve
         – da gre za diskriminacijo – sodišča ali pristojnega upravnega organa, s primerno stopnjo ustrezne publicitete, pri čemer
         se njeni stroški naložijo tožencu. Lahko so tudi v obliki odredbe delodajalcu – da preneha z ugotovljeno diskriminatorno prakso
         – v skladu s pravili, določenimi z nacionalnim pravom, z ustrezno denarno kaznijo, če je potrebno. Poleg tega pa so lahko
         v obliki dodelitve odškodnine organu, ki je vodil postopek.

      40      Na šesto vprašanje je treba torej odgovoriti, da člen 15 Direktive 2000/43 zahteva, tudi če ni določljive žrtve, da so pravila
         o sankcijah, ki se uporabljajo pri kršitvah nacionalnih določb, sprejetih za prenos te direktive, učinkovita, sorazmerna in
         odvračilna.

       Stroški
      41      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      To, da je delodajalec javno izjavil, da ne bo zaposlil delavcev določene narodnosti oziroma rase, pomeni neposredno diskriminacijo
            pri zaposlovanju, v smislu člena 2(2)(a) Direktive Sveta 2000/43 z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja
            oseb ne glede na raso ali narodnost, ker so take izjave takšne, da resno odvračajo nekatere kandidate, da bi predložili svoje
            kandidature, in s tem ustvarjajo oviro za njihov dostop do trga dela.
      2)      Javne izjave, s katerimi delodajalec naznani, da v okviru svoje zaposlovalne politike ne bo zaposloval delavcev določene narodnosti
            oziroma rase, zadoščajo za domnevo, v smislu člena 8(1) Direktive 2000/43, o obstoju neposredno diskriminatorne zaposlovalne
            politike. Zato mora ta delodajalec dokazati, da ni bilo kršitve načela enakega obravnavanja. To lahko stori z dokazovanjem,
            da se dejanska zaposlovalna politika podjetja ne sklada s temi izjavami. Predložitveno sodišče pa mora preveriti, ali so očitana
            dejstva dokazana, in presoditi, ali so dejstva, navedena v utemeljitev trditev tega delodajalca – da ni kršil načela enakega
            obravnavanja –, zadostna.
      3)      Člen 15 Direktive 2000/43 zahteva, tudi če ni določljive žrtve, da so pravila o sankcijah, ki se uporabljajo pri kršitvah
            nacionalnih določb, sprejetih za prenos te direktive, učinkovita, sorazmerna in odvračilna.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 6. aprila 2017.#Evropska komisija proti Zvezni republiki Nemčiji.#Neizpolnitev obveznosti države – Krepitev varnosti v pristaniščih – Direktiva 2005/65/ES – Člen 2(3) in členi 6, 7 in 9 – Kršitev – Neobstoj ocene varnosti v pristanišču – Meje pristanišča, varnostni načrt pristanišča in uradnik za varnost v pristanišču – Neobstoj določitve.#Zadeva C-58/16.