Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 15. septembra 2005. # Paola Casini proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Napredovanje - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-132/03.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 19. maja 2015.#Granette & Starorežná Distilleries a.s. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke 42 VODKA JEMNÁ VODKA VYRÁBĚNÁ JEDINEČNOU TECHNOLOGIÍ 42 %vol. – Prejšnja mednarodna figurativna znamka 42 BELOW – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-607/13.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 2. decembra 2008. # Harman International Industries, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti Barbara Becker - Prejšnja besedna znamka Skupnosti BECKER - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-212/07.

text:
      Zadeva T-212/07
      Harman International Industries, Inc.
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti Barbara Becker – Prejšnja besedna znamka Skupnosti BECKER – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zamenjave s prejšnjo znamko
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost med zadevnima znamkama
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      3.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost med zadevnima znamkama – Merila
            presoje
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      4.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zamenjave s prejšnjo znamko
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.      Na celotnem ozemlju Skupnosti obstaja za javnost, ki izkazuje relativno visoko stopnjo pozornosti, verjetnost zmede v smislu
         člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti med besednim znakom Barbara Becker, katerega registracija kot znamke Skupnosti
         je bila zahtevana za proizvode iz razreda 9 v smislu Nicejskega aranžmaja, in besedno znamko Skupnosti BECKER, predhodno registrirano
         za proizvode iz istega razreda. Enakost ali podobnost proizvodov, ki jih zajemata nasprotujoči si znamki, ni sporna, zahtevana
         znamka Barbara Becker in znamka BECKER sta si vizualno, glasovno in pojmovno podobni. Tudi če bi bili zadevni proizvodi namenjeni
         javnosti, ki bi jim posvečala relativno visoko stopnjo pozornosti, bi ta javnost lahko verjela, da so to proizvodi istega
         podjetja ali ekonomsko povezanih podjetij.

      (Glej točke 25, 26, 31 in 40.)
      2.      Znamki sta si podobni, kadar upoštevna javnost meni, da med njima obstaja vsaj delna enakost pri enem ali več upoštevnih vidikih.

      Celovita presoja verjetnosti zmede glede vidne, glasovne ali pojmovne podobnosti med nasprotujočimi si znamkami mora temeljiti
         na njihovem celotnem vtisu, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in prevladujoče sestavne dele.

      Kadar je ena od dveh besed, ki sestavljata besedno znamko, na vidni in glasovni ravni enaka kot beseda, ki edina sestavlja
         prejšnjo besedno znamko, in kadar ti besedi, skupaj ali ločeno, za upoštevno javnost na pojmovni ravni nista pomembni, zadevni
         znamki, obravnavani vsaka zase kot celota, navadno veljata za podobni.

      (Glej točke od 28 do 30.)
      3.      Kadar je znamka sestavljena iz elementa, ki je dodan prejšnji znamki, lahko prejšnja znamka, čeprav ni prevladujoči sestavni
         del sestavljene znamke, v zadnji ohrani samostojni razlikovalni učinek. V takem primeru se sestavljena in prejšnja znamka
         lahko štejeta za podobni.

      (Glej točko 37.)
      4.      Kadar je besedna znamka sestavljena iz dveh delov, od katerih en sam sestavlja prejšnjo besedno znamko, za ugotovitev verjetnosti
         zmede ni nujno, da je skupni sestavni del nasprotujočih si znamk prevladujoči del v celotnem vtisu sestavljene znamke. Če
         bi bil tak pogoj zahtevan, čeprav bi skupni del v sestavljeni znamki ohranil samostojni razlikovalni učinek, bi bil imetnik
         prejšnje znamke prikrajšan za izključno pravico, ki mu jo ta znamka zagotavlja.

      (Glej točko 41.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
      z dne 2. decembra 2008(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti Barbara Becker – Prejšnja besedna znamka Skupnosti BECKER – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T‑212/07,
      Harman International Industries, Inc., s sedežem v Northridgeu, Kalifornija (Združene države), ki jo zastopa M. Vanhegan, barrister,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa G. Schneider, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Sodiščem prve stopnje, je bila
      Barbara Becker, stanujoča v Miamiju, Florida (Združene države), ki jo zastopa P. Baronikians, odvetnik,

      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 7. marca 2007 (zadeva R 502/2006‑1), ki se nanaša na postopek
         z ugovorom med Harman International Industries, Inc. in Barbaro Becker,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (prvi senat),
      v sestavi V. Tiili, predsednica, F. Dehousse, sodnik, in I. Wiszniewska-Białecka (poročevalka), sodnica,
      sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 15. junija 2007,
      na podlagi odgovora na tožbo UUNT, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 1. oktobra 2007,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenient vložil v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 14. septembra 2007,
      na podlagi obravnave z dne 24. junija 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Intervenientka Barbara Becker je 19. novembra 2002 v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki
         Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
         (UUNT) vložila zahtevo za registracijo besedne znamke Skupnosti Barbara Becker.

      2        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija znamke, so iz razreda 9 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, ter ustrezajo
         temu opisu: „znanstveni, pomorski, geodetski, električni, fotografski, kinematografski, optični, tehtalni, merilni, signalizacijski,
         kontrolni (nadzorni), reševalni (reševanje) ter učni aparati in instrumenti; aparati za snemanje, prenos in reprodukcijo zvoka
         in slike; magnetni nosilci zapisov, zvočne plošče; prodajni avtomati in mehanizmi za aparate na kovance; registrske blagajne,
         računski stroji, oprema za obdelavo informacij in računalniki“.

      3        Prijava znamke je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 13/2004 z dne 29. marca 2004.

      4        Tožeča stranka, Harman International Industries, Inc., je 24. junija 2004 v skladu s členoma 8(1)(b) in 8(5) Uredbe št. 40/94
         vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke za vse proizvode, navedene v prijavi za registracijo. Ugovor je temeljil
         na besedni znamki Skupnosti BECKER ONLINE PRO, št. 1 823 228, registrirani 1. julija 2002, in na zahtevi za besedno znamko
         Skupnosti BECKER št. 1 994 578 z dne 2. novembra 2000, registrirani 17. septembra 2004.

      5        Proizvodi, ki jih je označevala prejšnja znamka, spadajo v razred 9 Nicejskega aranžmaja in ustrezajo temu opisu: „električni
         in elektronski aparati in instrumenti; aparati za snemanje, prenos in reprodukcijo zvoka in slike; magnetni nosilci zapisov,
         naprave za snemanje zvoka, oprema za obdelavo informacij, učni in vzgojni pripomočki, računalniki, računalniški software,
         računalniška oprema, računalniške periferne enote, aparati in instrumenti za snemanje, proizvajanje, prenos in obdelavo avdio
         in/ali video signalov, aparati za avdio obdelavo, oprema za visoko kvaliteto  zvoka in slike, zvočniki, prestavljalci, radii,
         navigacijski sistemi in telematika; avtomobilski avdioaparati in instrumenti; avtomobilski radii z vgrajenimi telefoni, navigacijski
         sistemi, telematika (elektronska povezava med motornimi vozili in satelitom), CD-predvajalniki, MP3-predvajalniki in/ali internetni
         dostop, oprema za obdelavo signalov, oprema za obdelavo številčnih signalov, obdelovalniki zvočnih številčnih signalov, obdelovalniki
         zvoka, ojačevalniki, predojačevalniki, močnostni ojačevalniki, sprejemniki, avdio-video sprejemniki, naprave za uglaševanje,
         oprema za domači kino, predvajalniki DVD‑jev, predvajalniki za zgoščenke, transportni mehanizem za CD-je in DVD‑je, transportni
         mehanizem za optične diske, čitalci MP3-jev, upravljalniki, nizkotonci, mikrofoni, naglavne slušalke, vgrajeni akustični sistemi,
         televizorji, video ekrani, domači kino sistemi, avdio mešalne mize, avdio zgoščevalniki in prevajalniki, regulatorji, telefoni,
         sestavni deli in oprema za vse zgoraj navedene proizvode, nobeden od zgoraj navedenih proizvodov niso kabli ali deli in oprema
         za kable“.

      6        Z odločbo z dne 15. februarja 2005 je oddelek za ugovore ugodil ugovoru, ker naj bi med nasprotujočima si znamkama obstajala
         verjetnost zmede. Oddelek za ugovore je odločil, da so proizvodi, ki jih označujeta ti znamki, enaki in da sta si znamki v
         celoti podobni v tem, da sta si po eni strani povprečno vidno in glasovno podobni in da sta po drugi strani pojmovno enaki,
         ker se nanašata na isti priimek.

      7        Intervenientka je 11. aprila 2006 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      8        Z odločbo z dne 7. marca 2007 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je prvi odbor za pritožbe UUNT ugodil pritožbi in razveljavil
         odločbo oddelka za ugovore. Odbor za pritožbe je ocenil, da so si proizvodi, označeni z nasprotujočima si znamkama, delno
         enaki in delno podobni. Ugotovil je, da se upoštevna javnost spreminja glede na funkcijo, ki jo imajo zadevni proizvodi, in
         sicer glede na to, ali se nanašajo na splošno javnost, na strokovnjake ali pa ustvarjajo vmesno kategorijo, ki je glede na
         njihovo naravo in njihov predmet lahko ali ne usmerjena na splošno javnost in strokovnjake.

      9        Kar zadeva nasprotujoča si znaka, je odbor za pritožbe zaradi ekonomičnosti postopka upošteval po eni strani prejšnjo besedno
         znamko BECKER in po drugi strani besedno znamko Barbara Becker, za katero je bila zahtevana ragistracija. Odbor za pritožbe
         je ugotovil, da med nasprotujočima si znakoma obstaja samo določena stopnja vidnih in glasovnih podobnosti, saj je začetku
         znamke, katere registracija se zahteva, postavljen drug sestavni del, to je ime Barbara. Na pojmovni ravni je odbor za pritožbe
         ocenil, da sta nasprotujoča si znaka v Nemčiji in v drugih državah Evropske unije jasno ločljiva. Menil je, da priimek Becker
         ni razlikovalni in prevladujoči sestavni del znamke, katere registracija se zahteva, saj jo upoštevna javnost verjetneje zaznava
         kot kombinacijo „Barbara“ in „Becker“. Prav tako je navedel, da je Barbara Becker znana osebnost v Nemčiji, medtem ko naj
         bi bil priimek Becker na splošno poznan kot običajen in razširjen priimek. Zato je odbor za pritožbe odločil, da so razlike
         med zadevnima znakoma dovolj velike za izključitev verjetnosti zmede.

      10      Poleg tega je odbor za pritožbe ugotovil, da pogoj za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94, določen v sodni praksi, v skladu
         s katerim mora biti stopnja podobnosti med nasprotujočima si znamkama taka, da upoštevna javnost med njima ustvari povezavo,
         v tem primeru ni bil izpolnjen.

       Predlogi strank
      11      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        odredi zavrnitev prijave znamke Skupnosti Barbara Becker;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      12      UUNT in intervenientka Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      13      Uvodoma je treba navesti, da tožeča stranka v okviru svojega drugega tožbenega predloga Sodišču prve stopnje predlaga, naj
         odredi zavrnitev zahteve za registracijo znamke Skupnosti Barbara Becker. Vendar je UUNT v skladu s členom 63(6) Uredbe št.
         40/94 dolžan storiti vse, kar je potrebno, da izvrši sodbo Sodišča. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče prve stopnje
         ni pristojno dajati navodila UUNT (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld
         proti UUNT (Giroform), T‑331/99, Recueil, str. II‑433, točka 33; z dne 12. julija 2006 v zadevi Vitakraft-Werke Wührmann proti
         UUNT – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), T‑277/04, ZOdl., str. II‑2211, točka 74, in z dne 17. junija 2008 v zadevi
         El Corte Inglés proti UUNT – Abril Sánchez in Ricote Saugar (BoomerangTV), T‑420/03, še neobjavljena v ZOdl., točka 31). Drugi predlog tožeče stranke je zato nedopusten.

      14      Tožeča stranka v utemeljitev svoje tožbe navaja dva tožbena razloga, in sicer kršitev člena 8(1)(b) in člena 8(5) Uredbe št.
         40/94.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      15      Tožeča stranka trdi, da je priimek Becker prevladujoči in razlikovalni element znamke Barbara Becker, oziroma da ima v vsakem
         primeru samostojni razlikovalni učinek v tej znamki in da med nasprotujočima si znamkama obstaja podobnost na pojmovni ravni,
         ker obe temeljita na priimku Becker, ne da bi med tem priimkom in proizvodi, ki jih označuje, obstajala kakršna koli očitna
         povezava. V tem primeru je po njenem mnenju ob uporabi sodne prakse treba ugotoviti, da obstaja verjetnost zmede, ker ob upoštevanju
         enake narave proizvodov, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, razlike med tema znamkama ne zadostujejo za preprečitev
         verjetnosti zmede. Povprečni potrošnik bi lahko štel, da proizvodi, ki jih označuje znamka, za katero se zahteva registracija,
         izhajajo iz ekonomske enote, ki je povezana s tisto, iz katere izhajajo proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka.

      16      UUNT trdi, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso sestavljena znamka – ki vsebuje enega od delov, ki je enak ali podoben
         sestavnemu delu v drugi znamki – in ta druga znamka ne smeta šteti za podobni, razen če je ta sestavni del prevladujoči element
         v celotnem vtisu, ki ga ustvarja sestavljena znamka.

      17      Ne obstaja splošno pravilo, da bi se v primerih, ko je zahtevana znamka sestavljena iz dveh besed, od katerih je ena enaka
         prejšnji znamki, ki je sestavljena iz ene besede, ti znamki morali šteti za podobni. Da bi se dokazal obstoj verjetnosti zmede,
         mora imeti ta sestavni del vsaj samostojni razlikovalni učinek v znamki, sestavljeni iz dveh besed. V tem primeru upoštevna
         javnost znamke, katere registracija se zahteva, ne bi razstavila, ampak bi jo prej zaznala v celoti ter bi jo razumela kot
         žensko ime, to je Barbara Becker, ne da bi katerikoli od teh sestavnih delov imel samostojni razlikovalni učinek ali da bi
         bil prevladujoči sestavni del.

      18      Poleg tega potrošniki – kot splošno pravilo – več pozornosti namenijo začetnemu delu znamke. Ime Barbara vsebuje samoglasnike,
         ki vzbujajo širšo pozornost in so odprti in ki v primerjavi s kratkimi samoglasniki v priimku Becker sestavljajo posebno kombinacijo.

      19      Odbor za pritožbe je torej pravilno ugotovil, da v tem primeru ne obstaja verjetnost zmede.

      20      Intervenientka trdi, da med zadevnimi znaki obstaja pojmovna različnost. Zato se tožeča stranka ne more sklicevati na načelo,
         po katerem sta dve znamki podobni, če imata en enak sestavni del. To načelo se lahko uporabi, kadar enaki sestavni deli za
         upoštevno javnost pojmovno niso pomembni.

      21      Prav tako se tožeča stranka ne more sklicevati na sodno prakso, v skladu s katero se lahko domneva, da zahtevana znamka predstavlja
         variacijo prejšnje znamke, kadar predstavlja kombinacijo prejšnje znamke in novega elementa, če – kot v predloženem primeru
         – v nasprotju z okoliščinami, v katerih je nastala ta sodna praksa, zahtevana znamka ni sestavljena iz kombinacije imena podjetja
         in drugega sestavnega dela, ampak je sestavljena iz specifičnega imena. Upoštevna javnost bo nasprotujoči si znamki zaznala
         kot različni znamki brez kakršnekoli povezave.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      22      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne
         registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo
         znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka. Poleg tega na podlagi člena
         8(2)(a)(i) Uredbe št. 40/94 prejšnje znamke pomenijo znamke Skupnosti, katerih datum zahteve za registracijo je zgodnejši
         od datuma zahteve za registracijo zahtevane znamke Skupnosti.

      23      V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja takrat, kadar bi javnost lahko verjela, da zadevni proizvodi ali
         storitve izhajajo iz istega podjetja ali v določenem primeru iz gospodarsko povezanih podjetij. Verjetnost zmede je treba
         presojati celovito, in sicer po tem, kako upoštevna javnost zazna znake in zadevne proizvode ali storitve, in ob upoštevanju
         vseh upoštevnih dejavnikov v zadevi (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT
         – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, str. II-2821, točki 30 in 31, in z dne 16. januarja 2008
         v zadevi Inter-Ikea proti UUNT – Waibel (idea), T‑112/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 32).

      24      Pri tej celoviti presoji ima odločilno vlogo vtis, ki ga dobi povprečni potrošnik o zadevnih proizvodih in storitvah. Upoštevati
         je treba tudi to, da ima povprečni potrošnik redko možnost neposredno primerjati različne znamke, ampak se mora zanesti na
         njihovo nepopolno podobo, ki jo je ohranil v spominu (sodba Sodišča prve stopnje z dne 3. marca 2004 v zadevi Mülhens proti
         UUNT – Zirh International (ZIRH), T‑355/02, Recueil, str. II‑791, točka 41). Poleg tega se stopnja pozornosti povprečnega
         potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov in storitev (sodba Sodišča z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd
         Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, str. I‑3819, točka 26, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. junija 2006 v zadevi
         Inex proti UUNT – Wiseman (Prikaz kravjega kožuha), T‑153/03, ZOdl., str. II‑1677, točka 24). Če je povprečni potrošnik zadevnih
         proizvodov strokovnjak, bo pri svoji izbiri najverjetneje pokazal višjo stopnjo pozornosti od povprečne (glej v tem smislu
         sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. aprila 2005 v zadevi Faber Chimica proti UUNT – Nabersa (Faber), T‑211/03, ZOdl., str. II‑1297,
         točka 24).

      25      V tem primeru je prejšnja znamka zaščitena na celotnem ozemlju Skupnosti. Kljub temu pa je treba preiskati zaznavo nasprotujočih
         si znamk s strani potrošnika zadevnih proizvodov na tem ozemlju. Treba je spomniti, da za zavrnitev registracije znamke Skupnosti
         zadostuje, da relativni razlog za zavrnitev v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 obstaja samo na delu ozemlja Skupnosti
         (zgoraj v točki 24 navedena sodba ZIRH, točka 36).

      26      Poleg tega ni sporno, da so zadevni proizvodi, ki so delno namenjeni širši javnosti, delno strokovnjakom ter delno širši javnosti
         in strokovnjakom, tehnični proizvodi. Zato jim bo javnost namenila relativno veliko pozornosti.

      27      Ker enakost ali podobnost zadevnih proizvodov ni sporna, je treba nadaljevati samo primerjavo nasprotujočih si znamk.

      28      V skladu s sodno prakso sta si znamki podobni, kadar upoštevna javnost meni, da med njima obstaja vsaj delna enakost pri enem
         ali več upoštevnih vidikih (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla
         Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, str. II‑4335, točka 30, in z dne 26. januarja 2006 v zadevi Volkswagen proti UUNT –
         Nacional Motor (Variant), T‑317/03, še neobjavljena v ZOdl., točka 46).

      29      Celovita presoja verjetnosti zmede glede vidne, glasovne ali pojmovne podobnosti med nasprotujočimi si znamkami mora temeljiti
         na njihovem celotnem vtisu, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in prevladujoče sestavne dele (sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips-Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Recueil,
         str. I‑4335, točka 47, in zgoraj v točki 24 navedena sodba Prikaz kravjega kožuha, točka 26).

      30      Kadar je ena od dveh besed, ki sestavljata besedno znamko, na vidni in glasovni ravni enaka kot beseda, ki edina sestavlja
         prejšnjo besedno znamko, in kadar ti besedi, skupaj ali ločeno, za upoštevno javnost na pojmovni ravni nista pomembni, zadevni
         znamki, obravnavani vsaka zase kot celota, navadno veljata za podobni (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 25. novembra 2003
         v zadevi Oriental Kitchen proti UUNT – Mou Dybfrost (KIAP MOU), T‑286/02, Recueil, str. II‑4953, točka 39, in z dne 4. maja 2005
         v zadevi Reemark proti UUNT – Bluenet (Westlife), T‑22/04, ZOdl., str. II‑1559, točka 37).

      31      V tem primeru si nasprotujeta prejšnja besedna znamka BECKER in besedna znamka Barbara Becker, za katero se zahteva registracija.

      32      Sestavni del „Becker“ je tako edini del, ki sestavlja znamko BECKER, in drugi od dveh sestavnih delov, ki sestavljata znamko
         Barbara Becker. Sestavni del „Becker“ je torej skupni del obeh znamk.

      33      Nasprotujoči si znamki sta vidno in glasovno sicer različno dolgi in sestavljeni iz različnega števila besed. Vendar celoten
         vtis obeh znamk vodi k ugotovitvi, da sta si, kot je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, znamki zaradi skupnega sestavnega
         dela vidno in glasovno delno podobni.

      34      Glede pojmovnosti je odbor za pritožbe prav tako pravilno ugotovil, da upoštevna javnost prejšnjo znamko BECKER zazna kot
         priimek in da znamko Barbara Becker razume kot osebno ime, sestavljeno iz imena in priimka, pri čemer je priimek enak priimku,
         ki sestavlja prejšnjo znamko. Vendar pa presoje odbora za pritožbe o relativnem pomenu sestavnega dela „Becker“ v primerjavi
         s sestavnim  delom „Barbara“ v znamki Barbara Becker ni mogoče sprejeti.

      35      Tudi če se zaznava znamk, sestavljenih iz osebnih imen, v različnih državah Skupnosti lahko spreminja, sodna praksa priznava,
         da bo vsaj italijanski potrošnik po splošnem pravilu v znamkah večji razlikovalni učinek pripisal priimku kot imenu (glej
         v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 1. marca 2005 v zadevi Fusco proti UUNT – Fusco International (ENZO FUSCO),
         T‑185/03, ZOdl., str. II‑715, točka 54). Iz tega sledi, da bi bil v znamki Barbara Becker priimku Becker lahko pripisan večji
         razlikovalni učinek kot imenu Barbara.

      36      Poleg tega dejstvo, da je Barbara Becker kot nekdanja žena Borisa Beckerja znana osebnost v Nemčiji, pojmovno ne pomeni, da
         si nasprotujoči si znamki nista podobni. Prejšnja znamka BECKER in znamka Barbara Becker se namreč nanašata na isti priimek
         Becker. Kljub temu sta si podobni, in to še toliko bolj zato, ker bo v delu Skupnosti sestavnemu delu „Becker“ zahtevane znamke
         kot priimku verjetneje pripisan večji razlikovalni učinek kot sestavnemu delu „Barbara“, ki je preprosto ime. V tem pogledu
         je treba spomniti, da ima upoštevna javnost v spominu nepopolno podobo nasprotujočih si znamk.

      37      Poleg tega v skladu s sodno prakso velja, da kadar je znamka sestavljena iz elementa, ki je dodan prejšnji znamki, prejšnja
         znamka, tudi če ni prevladujoči sestavni del v sestavljeni znamki, lahko ohrani samostojni razlikovalni učinek v sestavljeni
         znamki. V takem primeru sestavljena znamka in prejšnja znamka lahko štejeta za podobni (glej v tem smislu sodbo Sodišča z
         dne 6. oktobra 2005 v zadevi Medion, C‑120/04, ZOdl., str. I‑8551, točki 30 in 37). V tem primeru je treba ugotoviti, da se
         sestavni del „Becker“ razume kot priimek, ki se uporablja za označevanje osebe. Upoštevati je treba, da ta sestavni del v
         znamki Barbara Becker ohranja samostojni razlikovalni učinek.

      38      Iz tega sledi, da je ob splošni oceni nasprotujočih si znamk ter ob njuni vidni, glasovni in pojmovni primerjavi, nasprotujoči
         si znamki treba šteti za podobni.

      39      Torej je odbor za pritožbe napačno odločil, da se nasprotujoči si znamki jasno razlikujeta.

      40      Glede verjetnosti zmede je treba spomniti, da enakost ali podobnost proizvodov, ki jih zajemata nasprotujoči si znamki, ni
         sporna in da sta si znamka Barbara Becker in znamka BECKER vizualno, glasovno in pojmovno podobni. Tudi če bi bili zadevni
         proizvodi namenjeni javnosti, ki bi jim posvečala relativno visoko stopnjo pozornosti, bi ta javnost lahko verjela, da ti
         proizvodi izhajajo iz istega podjetja ali iz ekonomsko povezanih podjetij. Zato je treba ugotoviti, da med nasprotujočima
         si znamkama obstaja verjetnost zmede.

      41      Trditev UUNT, da sestavljena znamka in druga znamka ne smeta šteti za podobni, če je njun skupni sestavni del prevladujoči
         del v celotnem vtisu sestavljene znamke, ne more ovreči te ugotovitve. Kadar je namreč besedna znamka sestavljena iz dveh
         sestavnih delov, od katerih en sam sestavlja prejšnjo besedno znamko, za ugotovitev verjetnosti zmede ni nujno, da je skupni
         sestavni del nasprotujočih si znamk prevladujoči del v celotnem vtisu sestavljene znamke. Če bi bil tak pogoj zahtevan, čeprav
         bi skupni del v sestavljeni znamki ohranil samostojni razlikovalni učinek, bi bil imetnik prejšnje znamke prikrajšan za izključno
         pravico, ki mu jo zagotavlja ta znamka (glej v tem smislu zgoraj v točki 37 navedeno sodbo Medion, točki 32 in 33). Ker sestavni
         del „Becker“ v znamki Barbara Becker ohranja samostojni razlikovalni učinek, se za ugotovitev verjetnosti zmede ne sme zahtevati,
         da je ta sestavni del prevladujoč v celotnem vtisu te znamke.

      42      Trditve intervenientke, da sodna praksa, ki se nanaša na sestavljene znamke, v tem primeru ni uporabna, ker je znamka, za
         katero se zahteva registracija, sestavljena iz imena in priimka, prav tako ni mogoče podpreti. Merila za presojo obstoja verjetnosti
         zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, kadar poteka spor o znamkah, sestavljenih iz osebnega imena, so – kadar ne
         obstaja nasprotna določba, predvidena v tej uredbi – enaka merilom, ki se uporabljajo za druge vrste znamk. Prav tako se znaka,
         sestavljenega iz imena in priimka fizične osebe, ne sme registrirati kot znamka Skupnosti, kadar iz ugovora imetnika prejšnje
         znamke izhaja relativni razlog za zavrnitev registracije (sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. julija 2005 v zadevi Murúa
         Entrena proti UUNT – Bodegas Murúa (Julián Murúa Entrena), T‑40/03, ZOdl., str. II‑2831, točki 49 in 50).

      43      Glede na prejšnja navajanja je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, s tem da je odločil, da ne
         obstaja verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Zato je prvi tožbeni razlog, v okviru katerega se je tožeča
         stranka sklicevala na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, treba sprejeti.

      44      Ob upoštevanju dejstva, da v tem primeru obstaja verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in da za zavrnitev
         registracije znamke zadostuje obstoj relativnega razloga za zavrnitev v smislu člena 8 Uredbe št. 40/94, je izpodbijano odločbo
         treba razveljaviti, ne da bi bilo pri tem treba preveriti, ali obstaja še kak drug relativni razlog za zavrnitev, in ne da
         bi bilo Sodišču prve stopnje treba preučiti drugi tožbeni razlog, na katerega se sklicuje tožeča stranka.

       Stroški
      45      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker UUNT ni uspel, mu je v skladu s predlogi tožeče stranke treba naložiti plačilo stroškov, ki jih je ta priglasila. Ker
         intervenientka s svojimi predlogi ni uspela, v skladu s členom 87(4), tretji pododstavek, Poslovnika nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (prvi senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 7. marca 2007 (zadeva
            R 502/2006-1) se razveljavi.
      2)      Zahteva Harman International Industries, Inc za zavrnitev zahteve za registracijo znamke Skupnosti Barbara Becker se zavrže
            kot nedopustna.
      3)      UUNT se naloži, naj nosi lastne stroške in stroške Harman International Industries.
      4)      Barbara Becker nosi lastne stroške.

               Tiili

                Dehousse

                Wiszniewska-Białecka

         Razglašeno na javni obravnavi v Luksemburgu, 2. decembra 2008.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 18. maja 2011. # Glenton España, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti POLO SANTA MARIA - Prejšnja figurativna znamka Beneluksa, ki upodablja silhueto igralca pola - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-376/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 18. maja 2011 – Glenton España proti UUNT – Polo/Lauren (POLO SANTA MARIA)
      (Zadeva T-376/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti POLO SANTA MARIA – Prejšnja figurativna znamka Beneluksa, ki upodablja silhueto igralca pola – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost med zadevnima znamkama – Merila
            presoje – Sestavljena znamka (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b))(Glej točke 24, 25 in 34.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba
            Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b))(Glej točki 22 in 59.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 18. junija 2009 (zadeva R 594/2008‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbama The Polo/Lauren Company, LP in Glenton España, SA.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Glenton España, SA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka POLO SANTA MARIA za proizvode in storitve iz razredov 18, 25, 36, 41 in 43 – zahteva za registracijo št.
                  3976776

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               The Polo/Lauren Company, LP

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               registracija figurativne znamke, ki upodablja silhueto igralca pola, v Beneluxu za proizvode iz razredov 18 in 25

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru za vse zadevne proizvode

               Odločba odbora za pritožbe:

               delna razveljavitev izpodbijane odločbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Glenton España, SA se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 14. februarja 2012. # Zvezna republika Nemčija proti Evropski komisiji. # Dostop do dokumentov - Uredba (ES) št. 1049/2001 - Dokumenti v zvezi s končanim postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti - Dokumenti, ki izvirajo iz države članice - Odobritev dostopa - Predhodno soglasje države članice. # Zadeva T-59/09.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 14. februarja 2012 (
            *1
         )
      „Dostop do dokumentov — Uredba (ES) št. 1049/2001 — Dokumenti v zvezi s končanim postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti — Dokumenti, ki izvirajo iz države članice — Odobritev dostopa — Predhodno soglasje države članice“
      V zadevi T-59/09,

         Zvezna republika Nemčija, ki jo zastopajo M. Lumma, B. Klein in A. Wiedmann, zastopniki,
      tožeča stranka,
      ob intervenciji

         Kraljevine Španije, ki jo zastopa S. Centeno Huerta, zastopnica,
      in

         Republike Poljske, ki jo je sprva zastopal M. Dowgielewicz, nato M. Szpunar in B. Majczyna, zastopniki,
      intervenientki,
      proti

         Evropski komisiji, ki jo zastopajo B. Smulders, P. Costa de Oliveira in F. Hoffmeister, zastopniki,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Kraljevine Danske, ki sta jo sprva zastopala J. Bering Liisberg in B. Weis Fogh, nato S. Juul Jørgensen in C. Vang, zastopniki,
      in

         Republike Finske, ki jo zastopa J. Heliskoski, zastopnik,
      ter

         Kraljevine Švedske, ki jo zastopajo K. Petkovska, A. Falk in S. Johannesson, zastopnice,
      intervenientke,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije SG.E.3/RG/mbp D(2008) 10067 z dne 5. decembra 2008 o odobritvi dostopa do nekaterih dokumentov, ki jih je Zvezna republika Nemčija predložila v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti št. 2005/4569, državljanom,
      SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi I. Pelikánová, predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in M. van der Woude (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: T. Weiler, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. septembra 2011
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Komisija Evropskih Skupnosti je 19. julija 2008 po pošti prejela prošnjo za dostop do različnih dokumentov na podlagi Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331).

               2

               Zahtevani dokumenti so nastali v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti št. 2005/4569, ki ga je Komisija začela proti Zvezni republiki Nemčiji zaradi morebitne kršitve členov 28 ES in 30 ES, ki izhaja iz nemške upravne določbe v zvezi s pogoji za registracijo uvoženih rabljenih osebnih vozil. Potem ko je bil 18. oktobra 2005 Zvezni republiki Nemčiji poslan pisni opomin, je Komisija 28. junija 2006 končala postopek.

               3

               Dokumenti, na katere se je nanašala prošnja za razkritje, so bili, prvič, dopis Zvezne republike Nemčije z dne 16. februarja 2006 v odgovor na pisni opomin Komisije z dne 18. oktobra 2005, drugič, zapisnik sestanka z dne 27. marca 2006 med predstavniki nemških organov in Komisije, ter tretjič, povzetek Komisije za interno rabo v zvezi s potekom postopka. Drugi in tretji dokument sta vsebovala sklicevanje na dopis Zvezne republike Nemčije z dne 16. februarja 2006.

               4

               Komisija je z dopisom z dne 23. julija 2008 obvestila nemške organe o prošnji za dostop do dokumentov.

               5

               Zvezna republika Nemčija je z dopisom z dne 31. julija 2008 obvestila Komisijo, da nasprotuje temu, da bi bil dovoljen dostop do navedenih dokumentov na podlagi izjem, določenih v členu 4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 v zvezi z varstvom javnega interesa, kar zadeva mednarodne odnose, in v členu 4(2), tretja alinea, navedene uredbe v zvezi z varstvom namena inšpekcij, preiskav in revizij. Nemški organi so menili, da bi razkritje škodilo sodelovanju, ki temelji na zaupanju med Zvezno republiko Nemčijo in Komisijo v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti. Nemški organi so prav tako trdili, da so v nemškem pravu odnosi med institucijami Evropske unije in Zvezno republiko Nemčijo zajeti s pojmom „mednarodni odnosi“.

               6

               Komisija je z dopisom z dne 5. avgusta 2008 prosilce obvestila o ugovoru Zvezne republike Nemčije in razlogih, ki jih je navedla v utemeljitev svoje zavrnitve. Komisija je prosilcem sporočila, da zato njihovi prošnji ni mogla ugoditi. S sklicevanjem na sodbo Sodišča z dne 18. decembra 2007 v zadevi Švedska proti Komisiji (C-64/05 P, ZOdl., str. I-11389) je prosilcem vseeno dopustila možnost, da predlagajo ponovni preizkus odločbe.

               7

               Prosilci so vložili potrdilno prošnjo z izpodbijanjem utemeljenosti razlogov, ki jih je podala Zvezna republika Nemčija.

               8

               Komisija je z dopisom z dne 15. septembra 2008 Zvezni republiki Nemčiji predlagala, naj ponovno preizkusi svoje stališče na podlagi sodbe Sodišča z dne 1. februarja 2007 v zadevi Sison proti Svetu (C-266/05 P, ZOdl., str. I-1233, točke od 67 do 72) v zvezi z izjemo, ki se nanaša na varstvo mednarodnih odnosov, in sodb Splošnega sodišča z dne 6. julija 2003 v zadevi Franchet in Byk proti Komisiji (T-391/03 in T-70/04, Recueil, str. II-2023, točka 113) ter z dne 8. novembra 2007 v zadevi Bavarian Lager proti Komisiji (T-194/04, ZOdl., str. II-4523, točki 148 in 149) v zvezi z izjemo, ki se nanaša na varstvo namena inšpekcij, preiskav in revizij.

               9

               Nemški organi so z dopisom z dne 23. septembra 2008 obrazloženo potrdili svoje stališče, da se ne sme dovoliti nikakršen dostop do zadevnih dokumentov.

               10

               Komisija je s sklepom SG.E.3/RG/mbp D(2008) 10067 z dne 5. decembra 2001 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep) odločila prosilcem dovoliti dostop do dokumentov. Komisija je v utemeljitev sklepa navedla, da so bili argumenti Zvezne republike Nemčije, s katerimi je ugovarjala razkritju dokumentov, prima facie neutemeljeni in da je bilo torej treba ugotoviti, da nemški organi niso predložili zadostnih dokazov v utemeljitev uporabe ene od navedenih izjem. V skladu s členom 5(6) Sklepa Komisije z dne 5. decembra 2001 o spremembi njenega poslovnika (2001/937/ES, ESPJ, Euratom) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 408) je ta nemške organe obvestila o svojem namenu razkriti zadevne dokumente po desetih delovnih dneh in jih opozorila na pravna sredstva, ki so jih imeli na voljo, da bi nasprotovali temu razkritju.

               11

               Zvezna republika Nemčija je z dopisom z dne 18. decembra 2008 Komisijo obvestila o svojem nasprotovanju posredovanju zahtevanih dokumentov. Sporočila je, da je nameravala vložiti ničnostno tožbo, in je zahtevala, naj se dokumenti ne izročijo do končanja tega postopka.

               12

               Komisija je v dopisu z dne 30. januarja 2009 Zvezni republiki Nemčiji sporočila, da lahko Splošnemu sodišču predlaga, naj sprejme začasni ukrep za preprečitev posredovanja zahtevanih dokumentov. Zvezna republika Nemčija kljub temu ni vložila takega predloga.

               13

               Komisija je zadevne dokumente posredovala prosilcem.

         Postopek in predlogi strank

               14

               Zvezna republika Nemčija je 11. februarja 2009 v sodnem tajništvu Splošnega Sodišča vložila to tožbo.

               15

               Kraljevina Španija in Republika Poljska sta 8. junija in 7. julija 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili predlog za intervencijo v podporo predlogom Zvezne republike Nemčije.

               16

               Kraljevina Švedska, Kraljevina Danska in Republika Finska so 18. junija, 29. junija in 1. julija 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile predlog za intervencijo v podporo predlogom Komisije.

               17

               Predsednik šestega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 3. septembra 2009 dovolil ti intervenciji.

               18

               Ker se je sestava senatov Splošnega sodišča spremenila in je bil sodnik poročevalec premeščen v četrti senat, je bila ta zadeva dodeljena temu senatu.

               19

               Zvezna republika Nemčija ob podpori Kraljevine Španije in Republike Poljske Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijani sklep razglasi za ničen;

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               20

               Komisija, ki jo podpirajo Kraljevina Danska, Republika Finska in Kraljevina Švedska, Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        Zvezni republiki Nemčiji naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               21

               Zvezna republika Nemčija navaja samo en tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 4, od (1) do (3) in (5), Uredbe št. 1049/2001 v povezavi z načelom lojalnega sodelovanja, določenim v členu 10 ES.

               22

               Zvezna republika Nemčija najprej v bistvu navaja, da je Komisija z nespoštovanjem njenega nasprotovanja razkritju zadevnih dokumentov prekoračila svoja pooblastila, kakor jih je opredelilo Sodišče v zgoraj v točki 6 navedeni sodbi Švedska proti Komisiji, in da je zato kršila člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001.

               23

               Zvezna republika Nemčija podredno trdi, da njene obrazložitve, s katero utemeljuje nasprotovanje razkritju zadevnih dokumentov in ki temelji na izjemah, določenih v členu 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, nikakor ni mogoče šteti za očitno nepravilno.

         Postopek, določen v členu 4(5) Uredbe št. 1049/2001

               24

               Stranke se ne strinjajo glede obsega nadzora, ki ga institucija – v obravnavani zadevi Komisija – mora izvajati v okviru postopka iz člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 glede obrazložitve, ki jo država članica navede, ko na podlagi izjem, določenih v členu 4, od (1) do (3), navedene uredbe, nasprotuje razširjanju zahtevanih dokumentov.

               25

               Zvezna republika Nemčija ob podpori Kraljevine Španije meni, da institucija ni pristojna nadzirati utemeljenosti obrazložitve zadevne države članice. Republika Poljska, ki sicer podpira sklepe Zvezne republike Nemčije, pojasnjuje, da lahko Komisija največ preveri, ali je država članica s sklicevanjem na izjemo očitno in nedvomno storila napako pri uporabi določb Uredbe št. 1049/2001.

               26

               Komisija ob podpori Kraljevine Danske, Republike Finske in Kraljevine Švedske trdi, da je dolžna preizkusiti, ali je obrazložitev, ki jo je podala država članica, prima facie utemeljena ob upoštevanju okoliščin zadeve in sodne prakse.

               27

               Treba je spomniti, da v skladu s členom 2(3) Uredbe št. 1049/2001 pravica dostopa do dokumentov, ki so v lasti institucij, ne pokriva le dokumentov, ki so jih izdale te institucije, ampak tudi tiste, ki so jih te prejele od tretjih oseb, med katerimi so države članice, kot to izrecno določa člen 3(b) te uredbe.

               28

               S tem je zakonodajalec Unije odpravil pravilo avtorja, ki je veljalo pred sprejetjem Uredbe št. 1049/2001. Po tem pravilu bi bilo treba, če je avtor dokumenta, ki je v lasti institucije, tretja oseba, prošnjo za dostop do dokumenta nasloviti neposredno na avtorja tega dokumenta.

               29

               Po začetku veljavnosti Uredbe št. 1049/2001 vsi dokumenti v lasti institucij ne glede na to, ali jih je sestavila ta institucija ali izvirajo od držav članic ali tretjih oseb, spadajo na področje uporabe navedene uredbe in torej zanje veljajo njene določbe, zlasti določbe v zvezi z vsebinskimi izjemami od pravice dostopa.

               30

               Glede dokumentov, ki izvirajo od tretjih oseb, je v členu 4(4) Uredbe št. 1049/2001 pojasnjeno, da se institucija posvetuje s tretjimi osebami, zato da bi presodila, ali se lahko uporabijo izjeme iz člena 4(1) ali (2) navedene uredbe, razen če je že jasno, da naj se dokument razkrije ali da naj se ne.

               31

               Glede dokumentov države članice člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 določa, da lahko država članica institucijo prosi, naj ne razkrije dokumenta, ki izvira iz te države članice, brez njenega predhodnega soglasja. V skladu s sodno prakso ta določba državam članicam tako daje možnost, da sodelujejo pri odločitvi, ki jo mora sprejeti institucija, in v ta namen uvaja postopek odločanja za ugotovitev, ali vsebinske izjeme iz člena 4, od (1) do (3), nasprotujejo dovolitvi dostopa do upoštevnega dokumenta (glej v tem smislu zgoraj v točki 6 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji, točke 76, 81, 83 in 93).

               32

               Člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 namreč izvajanje pravil prava Unije prepušča tako instituciji kot državi članici, ki je uporabila možnost iz tega člena 4(5), ti pa sta dolžni v skladu z obveznostjo lojalnega sodelovanja iz člena 10 ES ravnati in sodelovati tako, da se bodo navedena pravila lahko dejansko uporabila (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 85).

               33

               Iz tega je najprej razvidno, da morata institucija, na katero je bila naslovljena prošnja za dostop do dokumenta, ki izvira iz države članice, in ta država članica, takoj ko ta institucija zadevni državi članici sporoči to prošnjo, brez odlašanja začeti lojalen dialog glede morebitne uporabe izjem iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, pri čemer sta pozorni zlasti na to, da lahko navedena institucija odloči v rokih, v katerih mora na podlagi členov 7 in 8 te uredbe odločiti o tej prošnji za dostop (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 86).

               34

               Zadevna država članica, ki bi po koncu tega dialoga nasprotovala razkritju zadevnega dokumenta, je dolžna obrazložiti svoje nasprotovanje glede na navedene izjeme. Institucija ne upošteva nasprotovanja države članice razkritju dokumenta, ki izvira iz nje, če je to nasprotovanje brez vsakršne obrazložitve ali če se predložena obrazložitev ne sklicuje na izjeme, naštete v členu 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001. Če zadevna država članica ne glede na nanjo naslovljen izrecen poziv institucije v tem smislu še vedno ne predloži take obrazložitve, mora navedena institucija, če sama ugotovi, da se ne uporabi nobena od navedenih izjem, dovoliti dostop do zahtevanega dokumenta (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točki 87 in 88).

               35

               V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 državi članici nikakor ne daje pravice splošnega in nepogojnega veta, da bi diskrecijsko in brez obrazložitve svoje odločitve nasprotovala razkritju vsakega dokumenta, ki je v lasti institucije, zgolj zato, ker navedeni dokument izvira iz te države članice (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 58).

               36

               Nazadnje, kot izhaja zlasti iz členov 7 in 8 Uredbe št. 1049/2001, je tudi institucija dolžna obrazložiti odločbo o zavrnitvi prošnje za dostop. Taka obveznost pomeni, da institucija v svoji odločbi povzame izraženo nasprotovanje zadevne države članice razkritju zahtevanega dokumenta in razloge, ki jih je ta država članica navedla, da bi se uporabila ena od izjem od pravice dostopa, določenih v členu 4, od (1) do (3), te uredbe. Na podlagi takih navedb lahko prosilec razume vzrok oziroma razloge za zavrnitev, pristojno sodišče pa po potrebi opravi nadzor, za katerega je pooblaščeno (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 89).

               37

               Iz navedenega je razvidno, da v skladu s sodno prakso člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 zadevni državi članici dovoljuje nasprotovanje razkritju dokumentov, ki izvirajo iz nje, le na podlagi izjem iz člena 4, od (1) do (3), te uredbe, in če skrbno obrazloži svoje stališče glede tega (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 99).

               38

               Poleg tega je treba poudariti, da je iz odstavka 4 člena 4 Uredbe št. 1049/2001 razvidno, da če zadevna institucija meni, da je jasno, da je treba na podlagi izjem iz odstavka 1 ali 2 tega člena zavrniti dostop do dokumenta, ki izvira iz države članice, prosilcu zavrne dostop, ne da bi se bila dolžna posvetovati z državo članico, iz katere izvira dokument, in celo ne glede na to, ali je ta država članica predhodno vložila prošnjo na podlagi člena 4(5) navedene uredbe. V takem primeru je torej jasno, da institucija sprejme odločitev o prošnji za dostop glede na izjeme, ki neposredno izhajajo iz predpisov prava Unije (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 68).

               39

               Zvezna republika Nemčija v obravnavani zadevi navaja, da lahko v skladu z zgoraj v točki 6 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji (točka 88) Komisija le v dveh primerih zavrne ugovor države članice glede razkritja dokumentov, in sicer, prvič, če je ugovor brez vsakršne obrazložitve v smislu člena 253 ES, in drugič, če se predložena obrazložitev ne sklicuje na izjeme iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001. V zvezi s tem se sklicuje na načelo lojalnega sodelovanja in jasno razlikovanje, ki obstaja med odstavkom 4 člena 4 Uredbe št. 1049/2001, ki za dokumente tretjih oseb, ki niso države članice, določa le mehanizem posvetovanja, in odstavkom 5 navedenega člena 4, ki državam članicam priznava pravico, da dostop do dokumenta pogojujejo s svojo privolitvijo.

               40

               Zvezna republika Nemčija je na obravnavi prav tako trdila, da se člen 255(1) ES in člen 42 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki je bila razglašena 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1, v nadaljevanju: Listina o temeljnih pravicah) sklicujeta na dostop do dokumentov institucij, ne pa do dokumentov, ki izvirajo iz držav članic.

               41

               Prvič, glede sklicevanja Zvezne republike Nemčije na člen 255 ES in člen 42 Listine o temeljnih pravicah je najprej treba opozoriti, da je Svet na podlagi člena 255(2) ES odgovoren za določitev splošnih načel in omejitev, ki veljajo za pravico dostopa do dokumentov. Uredba št. 1049/2001, ki sta jo sprejela Evropski parlament in Svet in katere veljavnost Zvezna republika Nemčija ne izpodbija, izrecno razširja pravico dostopa na vse dokumente v lasti institucij (glej točki 27 in 28 zgoraj).

               42

               Dalje, ni sporno, da so države članice tesno vključene v zakonodajni in izvedbeni postopek Unije prek svojega predstavništva pri Svetu in s sodelovanjem v številnih odborih, ki jih ta ustanovi (glej v tem smislu zgoraj v točki 6 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji, točka 63). Izključitev številnih dokumentov, ki izvirajo iz držav članic, s področja uporabe pravice dostopa v smislu člena 255(1) ES bi bila v nasprotju s ciljem preglednosti, ki mu sledi ta člen in ki ga zagotavlja člen 42 Listine o temeljnih pravicah, ob upoštevanju nekaterih izjem, ki jih je treba razlagati ozko (zgoraj v točki 8 navedena sodba Sison proti Svetu, točka 63, in zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 66).

               43

               Nazadnje, v Izjavi št. 35 glede člena 255(1) ES, priloženi Sklepni listini Amsterdamske pogodbe, je določeno, da se Konferenca dogovori, da bodo načela in pogoji iz tega člena dopuščali državi članici od Komisije ali Sveta zahtevati, da se dokument, ki izvira iz te države članice, ne pošilja tretjim osebam brez njenega predhodnega soglasja. Iz tega je razvidno, da avtorji te pogodbe niso imeli namena izključiti dokumentov držav članic s področja uporabe člena 255(1) ES.

               44

               Trditve Zvezne republike Nemčije, da bi bilo treba na podlagi primarnega prava Unije pravico dostopa do dokumentov, ki izvirajo iz držav članic, razlagati ozko, ni mogoče sprejeti.

               45

               Drugič, glede intenzivnosti nadzora, ki ga ima institucija pravico izvajati nad obrazložitvijo, ki jo je država članica podala, zato da bi utemeljila svoje nasprotovanje razširjanju dokumenta, je treba spomniti, da člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 prepušča izvedbo ciljev navedene uredbe instituciji in državi članici skupaj. Zato je bil z njo uveden postopek odločanja, v okviru katerega sta ti dolžni lojalno sodelovati v skladu z zahtevami člena 10 ES, da bi se zagotovila učinkovita uporaba teh določb, ki je v skladu s sodno prakso.

               46

               S tega vidika je treba ugotoviti, da stališče Zvezne republike Nemčije ni v skladu s sistematiko in cilji Uredbe št. 1049/2001 v delu, v katerem se nanaša na to, da se mora institucija v okviru člena 4(5) sistematično ukloniti zavrnitvi države članice, če ta zavrnitev temelji na kakršni koli obrazložitvi in če so ti razlogi oblikovani v zvezi z izjemami iz člena 4, od (1) do (3), navedene uredbe. Tak položaj namreč ne ustreza lojalnemu dialogu, ki sta ga dolžna začeti institucija in država članica za zagotovitev učinkovitega izvajanja Uredbe št. 1049/2001.

               47

               Dalje je treba spomniti, da v skladu s členom 8 Uredbe št. 1049/2001 končno odgovornost za njeno pravilno uporabo nosi institucija in da mora ta zagovarjati veljavnost odločbe pred sodišči Unije ali varuhom. Če bi institucija morala samodejno slediti obrazložitvi, ki jo je predlagala država članica, bi bila prisiljena proti osebi, ki je prosila za dostop, in po potrebi pred organi nadzora zastopati stališča, ki jih ne šteje za utemeljena.

               48

               V zvezi s tem je treba pojasniti, da mora določbe Uredbe št. 1049/2001, s katerimi se uvaja – razen izjem, ki jih določa – pravica dostopa do vseh dokumentov v lasti institucije, učinkovito izvajati institucija, na katero je bila naslovljena prošnja za dostop, ne pa zgolj po tožbi na sodišču Unije. Trditve Zvezne republike Nemčije, da bi možnost vložiti tako tožbo zadevni instituciji odvzela pooblastila za izvajanje nadzora nad obrazložitvijo, ki jo je podala država članica, torej ni mogoče sprejeti.

               49

               Nazadnje, nadzor, ki je omejen zgolj na formalne vidike nasprotovanja, ki ga je izrazila država članica, bi tej omogočil, da nasprotuje kateremu koli razkritju, celo ob neobstoju resničnih razlogov, ki utemeljujejo uporabo izjeme od načela iz člena 2(1) Uredbe št. 1049/2001, preprosto z obrazložitvijo, ki je formalno oblikovana v zvezi z vsebinskimi izjemami iz člena 4, od (1) do (3), navedene uredbe. Tak, zgolj formalen nadzor bi v praksi spet uvedel pravilo avtorja, ki je bilo odpravljeno z Uredbo št. 1049/2001, in bi bil v nasprotju z načelom, po katerem vsebinske izjeme iz člena 4, od (1) do (3), navedene uredbe določajo meje za izvajanje pooblastila, ki je na podlagi člena 4(5) te uredbe podeljeno zadevni državi članici (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 76).

               50

               Glede na navedeno Zvezna republika Nemčija napačno trdi, da mora institucija po nasprotovanju, ki ga država članica izrazi v okviru člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, preden v skladu s členom 8(1) te uredbe sprejme odločbo, v kateri so navedeni razlogi za zavrnitev dostopa do zahtevanega dokumenta, v zvezi z nasprotovanjem države članice opraviti le formalni nadzor, ki vključuje zgolj ugotovitev, ali navedeno nasprotovanje ni nikakor obrazloženo in ali je ta obrazložitev oblikovana v zvezi z izjemami iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001.

               51

               Nasprotno, postopek odločanja, ki je bil uveden s členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001, zahteva, da zadevna država članica in institucija upoštevata vsebinske izjeme, določene v členu 4, od (1) do (3), te uredbe (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 83). Institucija je zato pooblaščena, da se prepriča, ali so razlogi v podporo nasprotovanju države članice v zvezi z razkritjem zahtevanega dokumenta, ki morajo biti navedene v odločbi o zavrnitvi dostopa, sprejeti v skladu s členom 8(1) Uredbe št. 1049/2001, utemeljeni.

               52

               V zvezi s tem ni mogoče šteti – kot podredno trdi Zvezna republika Nemčija po analogiji z merili, določenimi v sodbi Sodišča z dne 6. oktobra 1982 v zadevi Cilfit in drugi (283/81, Recueil, str. 3415, točka 13) – da lahko institucija opravi nadzor le, če je bila glede spornega položaja že izdana sodba sodišča Unije v enaki ali podobni zadevi ali če je pravilna uporaba prava tako očitna, da ne omogoča nobenega razumnega dvoma. Niti ni treba ugotoviti, kot trdi Republika Poljska, ali je obrazložitev, ki jo je podala zadevna država članica, nedvomno napačna.

               53

               Cilj preizkusa, ki ga opravi institucija, je ob upoštevanju okoliščin zadeve in pravnih pravil, ki se uporabljajo, ugotoviti, ali so razlogi, ki jih je podala država članica v utemeljitev svojega nasprotovanja, taki, da prima facie utemeljujejo tako zavrnitev (glej po analogiji sklep predsednika Sodišča z dne23. februarja 2001 v zadevi Avstrija proti Svetu, C-445/00 R, Recueil, str. I-1461, točki 73 in 74), in ali ti razlogi navedeni instituciji zato omogočajo, da prevzame odgovornost, ki jo ima na podlagi člena 8 Uredbe št. 1049/2001.

               54

               Treba je poudariti, da ne gre za to, da mora institucija vsiliti svoje stališče ali nadomestiti presojo zadevne države članice s svojo, temveč da mora preprečiti sprejetje odločbe, za katero šteje, da je ni mogoče zagovarjati. Institucija je namreč kot avtorica odločbe o dostopu ali zavrnitvi odgovorna za njeno zakonitost. Preden zavrne dostop do dokumenta, ki izvira iz države članice, mora torej preveriti, ali njeno nasprotovanje temelji na vsebinskih izjemah, ki jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, in ali so stališča zadevne države članice ustrezno obrazložena (glej v tem smislu zgoraj v točki 6 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji, točka 99).

               55

               Treba je poudariti, da mora biti ta preizkus opravljen v okviru lojalnega dialoga, ki je značilen za postopek odločanja, uveden s členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001, pri čemer je institucija dolžna državi članici dovoliti, da bolje navede svoje razloge ali jih znova preuči, da bi se lahko prima facie štelo, da jih je mogoče zagovarjati (glej točko 53 zgoraj).

               56

               Ta preizkus je poleg tega treba opraviti ob doslednem upoštevanju načela, po katerem je treba – glede na cilje navedene uredbe, zlasti okoliščino, na katero je opozorjeno v njeni uvodni izjavi 2, namreč, da ta pravica dostopa prispeva k demokratičnosti institucij Unije, ter dejstvo, da je cilj te uredbe, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 4 in členu 1, javnosti dodeliti kar se da obsežno pravico dostopa – izjeme od pravice dostopa javnosti do dokumentov institucij iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 razlagati in uporabljati ozko (zgoraj v točki 8 navedena sodba Sison proti Svetu, točka 63, in zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 66).

               57

               Glede na navedeno je treba trditev Zvezne republike Nemčije, da je Komisija s preizkusom utemeljenosti obrazložitve, ki jo je podala v utemeljitev svojega nasprotovanja, prekoračila meje svojega nadzora v okviru postopka, določenega v členu 4(5) Uredbe št. 1049/2001, zavrniti kot neutemeljeno.

         Razlogi, ki jih je Zvezna republika Nemčija navedla, da bi utemeljila svoje nasprotovanje razkritju dokumentov

               58

               Iz zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno (glej točke 32, 33, 45, 46 in 55 zgoraj), da izvedba odstavka 5 člena 4 Uredbe št. 1049/2001, zato da bi se ugotovilo, ali je zavrnitev dovolitve dostopa do dokumenta, ki izvira iz države članice, mogoče utemeljiti glede na izjeme, določene v odstavkih od 1 do 3 tega člena, temelji na lojalnem sodelovanju med institucijo in zadevno državo članico. Institucija lahko šele ob koncu odprtega in konstruktivnega dialoga o možnosti utemeljitve zavrnitve dostopa na podlagi člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001 odloči, da ne bo sledila razlogom, ki jih je država članica navedla, zato da bi utemeljila svoje nasprotovanje, če ugotovi, da te razloge ni mogoče zagovarjati.

               59

               V obravnavani zadevi je bilo pred sprejetjem izpodbijanega sklepa več izmenjav mnenj med Zvezno republiko Nemčijo in Komisijo. Komisija je zlasti v dopisu z dne 15. septembra 2008 Zvezni republiki Nemčiji obrazloženo predlagala, naj ponovno preizkusi svoje stališče. Ta kljub temu svoje odločbe o zavrnitvi ni ponovno preučila. Komisija je izpodbijani sklep sprejela šele po izmenjavi teh mnenj. V nasprotju s tem, kar trdi Zvezna republika Nemčija, se Komisija torej ni omejila na zamenjavo analize nemških organov s svojo analizo. Nasprotno, izpodbijani sklep je bil sprejet po lojalnem dialogu v skladu s postopkom odločanja, opredeljenim v členu 4(5) Uredbe št. 1049/2001.

               60

               Dalje je treba ugotoviti, ali je Komisija, kot trdi, lahko sklenila, da razlogi, ki jih je podala Zvezna republika Nemčija, da bi utemeljila svoje nasprotovanje razkritju zahtevanih dokumentov, niso bili prima facie utemeljeni.

               61

               Prvič, glede izjeme, določene v členu 4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 v zvezi z varstvom mednarodnih odnosov, Zvezna republika Nemčija meni, da je bilo trditve, ki jih je v utemeljitev svojega ugovora navedla pred Komisijo, mogoče vsaj zagovarjati.

               62

               V zvezi s tem je najprej treba poudariti, da je pojem „mednarodni odnosi“, na katerega se sklicuje člen 4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, pojem prava Unije, zato ne more biti odvisen od vsebine, ki mu jo dajejo nacionalna prava držav članic. Odstavek 5 člena 4 navedene uredbe namreč tako kot odstavki od 1 do 4 tega člena ne vsebuje nobenega sklicevanja na določbe nacionalnega prava (zgoraj v točki 6 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 69).

               63

               Dalje je treba spomniti, kot opozarja Komisija, da je bil s pogodbami o ustanovitvi Unije, drugače kakor z običajnimi mednarodnimi pogodbami, uveden nov pravni red z lastnimi institucijami, v korist katerega so države na čedalje večjih področjih omejile svoje suverene pravice in katerega subjekti niso samo države članice, temveč tudi njihovi državljani (sodba Sodišča z dne 5. februarja 1963 v zadevi Van Gend & Loos, 26/62, Recueil, str. 1, 3, in mnenje Sodišča 1/91 z dne 14. februarja 1991, Recueil, str. I-6079, točka 21). Za uresničitev ciljev Unije na področjih, ki jih pokriva, odnosi med državami članicami in institucijami Unije spadajo v ustavno listino, uvedeno s Pogodbami.

               64

               To velja zlasti za komunikacijo med državo članico in Komisijo v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ki se začne za zagotovitev, da država članica spoštuje obveznosti, ki jih ima na podlagi Pogodb.

               65

               Nazadnje je treba opozoriti, da bi trditev Zvezne republike Nemčije, da je komunikacija, ki poteka med njo in institucijami Unije zajeta s pojmom „mednarodni odnosi“ iz člena 4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, omogočila, da bi bil znaten delež dokumentov, posredovanih na področju dejavnosti Unije, izvzet iz pravice dostopa do dokumentov institucij. Tak rezultat bi oviral cilj preglednosti, ki se uresničuje z Uredbo št. 1049/2001, in ne bi bil v skladu z zgoraj navedenim načelom, da je treba izjeme iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001 razlagati in uporabljati ozko (glej točki 42 in 56 zgoraj).

               66

               Komisija je torej pravilno trdila, da razlog, ki ga je navedla Zvezna republika Nemčija, ki se nanaša na varstvo mednarodnih odnosov iz člena 4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, ni bil prima facie utemeljen.

               67

               Poleg tega je v zvezi s tem treba pojasniti, da ta ugotovitev ne izključuje, da je mogoče pravila nacionalnega prava, ki varujejo javne ali zasebne interese, šteti za interes, vreden varstva na podlagi izjem iz Uredbe št. 1049/2001. Pojmi nacionalnega prava in prava Unije lahko namreč sovpadajo, se dopolnjujejo ali se vsaj sklicujejo drug na drugega (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 5. marca 1996 v združenih zadevah Brasserie du pêcheur in Factortame, C-46/93 in C-48/93, Recueil, str. I-1029, točka 27, in zgoraj v točki 6 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji, točka 84).

               68

               Drugič, glede izjeme, ki se nanaša na varstvo namena inšpekcij, preiskav in revizij iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, na katero se je prav tako sklicevala Zvezna republika Nemčija, je najprej treba poudariti, da postopki zaradi neizpolnitve obveznosti, ki jih začne Komisija na podlagi člena 226 ES, spadajo v preiskavo iz te določbe.

               69

               Dalje je treba spomniti, da če je odločeno zavrniti dostop do dokumenta, za razkritje katerega je bila vložena prošnja, mora institucija pojasniti, kako bi lahko dostop do tega dokumenta dejansko škodil navedenemu interesu iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001. V zvezi s tem se lahko institucija po potrebi opre na splošne domneve, ki veljajo za neko vrsto dokumentov, saj lahko podobne splošne ugotovitve veljajo za prošnje za razkritje, ki se nanašajo na dokumente iste vrste (sodbi Sodišča z dne1. julija 2008 v združenih zadevah Švedska in Turco proti Svetu, C-39/05 P in C-52/05 P, ZOdl., str. I-4723, točki 49 in 50, in z dne 29. junija 2010 v zadevi Komisija proti Technische Glaswerke Ilmenau, C-139/07 P, ZOdl., str. I-5885, točki 53 in 54).

               70

               Nazadnje, če država članica v okviru postopka iz člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 nasprotuje razkritju dokumentov, ki izvirajo od nje, mora instituciji predložiti vse dokaze, ki ji omogočajo utemeljitev odločbe o zavrnitvi dostopa do navedenih dokumentov.

               71

               V obravnavani zadevi je iz spisa razvidno, da se je Zvezna republika Nemčija v utemeljitev svojega nasprotovanja razkritju zahtevanih dokumentov sklicevala na okoliščino, da bi njihovo razkritje tretjim osebam oviralo odnose zaupanja in sodelovanja med Zvezno republiko Nemčijo in Komisijo, ki so značilni za njune stike pri iskanju rešitve v skladu s pravom Unije v okviru postopkov zaradi neizpolnitve obveznosti. V zvezi s tem se je Zvezna republika Nemčija sklicevala na sodbi Splošnega sodišča z dne 11. decembra 2001 v zadevi Petrie in drugi proti Komisiji (T-191/99, Recueil, str. II-3677, točki 68 in 69) in z dne 14. oktobra 1999 v zadevi Bavarian Lager proti Komisiji (T-309/97, Recueil, str. II-3217, točka 46).

               72

               Zvezna republika Nemčija je razložila, da ta ugotovitev velja tudi za obdobje po koncu postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ker je tak postopek prizorišče taktik pogajanja, smernic kompromisov in strategij, ki se lahko znova uporabijo v okviru prihodnjih postopkov zaradi neizpolnitve obveznosti. Meni, da je tak sestav interesov lahko varovan, in to tudi ob neobstoju posebne nevarnosti v konkretnem postopku zaradi neizpolnitve obveznosti. Zvezna republika Nemčija je poudarila, da so zahtevani dokumenti v tej zadevi vsebovali dejanska pojasnila in navedbe glede izvedenih ali predvidenih faz postopka, ki se niso smeli razkriti, da bi se zagotovilo lojalno sodelovanje med njo in Komisijo ter da se ne bi oviralo iskanje prilagodljivih in hitrih rešitev.

               73

               V zvezi s tem je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso namen izjeme, določene v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, ni varovati preiskave kot take, temveč cilj teh dejavnosti, ki je v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti zadevno državo članico pripraviti do tega, da se uskladi s pravom Skupnosti (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. septembra 2007 v zadevi API proti Komisiji, T-36/04, ZOdl., str. II-3201, točki 127 in 133, in zgoraj v točki 8 navedeno sodbo Bavarian Lager, točka 149).

               74

               Iz tega razloga lahko zadevna izjema velja za različne akte preiskave, dokler ta cilj ni dosežen, čeprav je preiskava ali posebna inšpekcija, iz katere izhaja dokument, glede katerega je bila vložena prošnja za dostop, končana (zgoraj v točki 8 navedena sodba Franchet in Byk proti Komisiji, točka 110; glej po analogiji glede uporabe kodeksa ravnanja iz leta 1993 sodbo Splošnega sodišča z dne 13. septembra 2000 v zadevi Denkavit Nederland proti Komisiji, T-20/99, Recueil, str. II-3011, točka 48).

               75

               Vendar je treba pripomniti, da je treba za utemeljitev uporabe izjeme, določene v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, dokazati, da lahko razkritje zadevnih dokumentov dejansko ogrozi varstvo namena preiskav Komisije v zvezi z zadevnimi kršitvami (glej v tem smislu zgoraj v točki 8 navedeno sodbo Franchet in Byk, točki 105 in 109, ter zgoraj v točki 73 navedeno sodbo API proti Komisiji, točka 127). Preizkus, ki se zahteva za obravnavo prošnje za dostop do dokumentov, mora biti namreč konkreten in nevarnost škode za zavarovani interes mora biti razumno predvidljiva, in ne le hipotetična (zgoraj v točki 8 navedeni sodbi Franchet in Byk proti Komisiji, točka 115, in Bavarian Lager, točka 151, ter zgoraj v točki 69 navedena sodba Švedska in Turco proti Svetu, točki 43 in 63).

               76

               V obravnavani zadevi ni sporno, da se je postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, v okviru katerega so bili zahtevani dokumenti predloženi, končal 28. junija 2006, to je več kot dve leti pred prošnjo za dostop do dokumentov, ki je bila vložena 19. julija 2008. Zvezna republika Nemčija se torej ne more sklicevati na zgoraj v točki 71 navedeni sodbi Petrie in drugi proti Komisiji ter Bavarian Lager proti Komisiji, saj se ti sodbi nanašata na zadeve, v katerih je postopek zaradi neizpolnitve obveznosti v upravnem ali sodnem delu na dan izpodbijanih odločb še tekel.

               77

               Tako v obravnavani zadevi ni mogoče izpodbijati, da ob vložitvi prošnje za dostop do dokumentov julija 2008 ni potekala nobena preiskava, katere cilj bi bil lahko z razkritjem zadevnih dokumentov ogrožen.

               78

               Glede utemeljitve, ki jo je podala Zvezna republika Nemčija, da je bila zavrnitev dostopa do dokumentov potrebna zaradi varovanja zaupnosti komunikacije med Komisijo in njo v okviru postopkov zaradi neizpolnitve obveznosti (glej točki 71 in 72 zgoraj), je treba opozoriti, prvič, da v nasprotju s potekajočimi postopki zaradi neizpolnitve obveznosti ne obstaja splošna domneva, v skladu s katero bi razkritje izmenjave mnenj med Komisijo in državo članico v okviru končanega postopka zaradi neizpolnitve obveznosti ogrozila cilje preiskave iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001.

               79

               Drugič, treba je poudariti, da Zvezna republika Nemčija ni predložila nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče razumeti, kako bi lahko razkritje zahtevanih dokumentov dve leti po koncu postopka zaradi neizpolnitve obveznosti konkretno in resnično ogrozilo cilj zadevne preiskave ali drugih povezanih preiskav. Zlasti se ni nikakor sklicevala na verjetnost ponovnega odprtja postopka, ki ga je Komisija končala 28. junija 2006, ali obstoj postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, povezanega z navedenim postopkom, na katerega potek bi lahko vplivalo razkritje zahtevanih dokumentov.

               80

               V teh okoliščinah je treba prav tako zavrniti trditev Kraljevine Španije, da ker ima Komisija neomejeno možnost ponovno odpreti postopke zaradi neizpolnitve obveznosti, morajo biti izmenjave mnenj med Komisijo in državami članicami v okviru teh postopkov vedno zajete z izjemo, določeno v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 v zvezi z varstvom namena preiskav. Taka utemeljitev namreč temelji le na hipotetičnem sklepanju, saj Kraljevina Španija ni dokazala, da je ponovno odprtje postopka zaradi neizpolnitve obveznosti v obravnavani zadevi razumno predvidljivo.

               81

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da so bili razlogi, ki jih je navedla Zvezna republika Nemčija, zato da bi utemeljila svoje nasprotovanje razkritju dokumentov, abstraktni in le hipotetični ter da zato niso mogli ponuditi ustrezne pravne podlage, na kateri bi lahko Komisija utemeljila odločbo o zavrnitvi na podlagi člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001.

               82

               Zato je Komisija pravilno menila, da so bili razlogi, ki jih je podala Zvezna republika Nemčija v utemeljitev svojega nasprotovanja posredovanju zahtevanih dokumentov, prima facie neutemeljeni.

               83

               Tožbo je torej treba zavrniti.

         Stroški

               84

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Zvezna republika Nemčija ni uspela, je treba odločiti, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Komisije, ki jih je ta priglasila.

               85

               V skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika Splošnega sodišča države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Zato Kraljevina Danska, Kraljevina Španija, Republika Finska, Republika Poljska in Kraljevina Švedska nosijo svoje stroške.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo svojih stroškov in stroškov Evropske komisije.

                           3.

                           Kraljevina Danska, Kraljevina Španija, Republika Finska, Republika Poljska in Kraljevina Švedska nosijo svoje stroške.

                           Pelikánová

                           Jürimäe

                           Van der Woude

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. februarja 2012.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 6. julija 1988. # Luciano Simonella proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Notranji natečaj. # Zadeva 164/87.


title: Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 9. septembra 2011. # Bundesverband der Deutschen Volksbanken und Raiffeisenbanken e.V. (BVR) proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti Austria Leasing Gesellschaft m.b.H. Mitglied der Raiffeisen-Bankengruppe Österreich - Prejšnja nacionalna figurativna znamka - Neobstoj verjetnosti zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-197/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 9. septembra 2011 – BVR proti UUNT – Austria Leasing (Austria Leasing Gesellschaft
            m.b.H. Mitglied der Raiffeisen-Bankengruppe Österreich)
      (Zadeva T-197/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti Austria Leasing Gesellschaft m.b.H. Mitglied der Raiffeisen-Bankengruppe Österreich
         – Prejšnja nacionalna figurativna znamka – Neobstoj verjetnosti zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“

      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 19, 22, 37, 42, 50 in 63.)
      Predmet

               Tožba za razveljavitev odločbe prvega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 3. februarja 2010 (zadeva R 248/2009 1) v zvezi s
                  postopkom z ugovorom med Bundesverband der Deutschen Volksbanken und Raiffeisenbanken e.V. (BVR) in Austria Leasing GmbH.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Bundesverband der Deutschen Volksbanken und Raiffeisenbanken e.V. (BVR) se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 16. septembra 2009. # Offshore Legends proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava dveh figurativnih znamk Skupnosti OFFSHORE LEGENDS, ene v črno-beli tehniki in druge v modri, črni in zeleni tehniki - Prejšnja nacionalna figurativna znamka OFFSHORE 1 - Relativni razlogi za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost proizvodov in znakov - Neobstoj zahteve za dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009) - Člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 v povezavi s členom 15(2)(a) Uredbe št. 40/94 (postala člen 42(2) in (3) in člen 15(1), drugi pododstavek, (a), Uredbe št. 207/2009). # Združeni zadevi T-305/07 in T-306/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 16. septembra 2009 – Offshore Legends proti UUNT – Acteon (OFFSHORE LEGENDS
            v črno-beli tehniki in OFFSHORE LEGENDS v modri, črni in zeleni tehniki)
      (Združeni zadevi T-305/07 in T-306/07)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava dveh figurativnih znamk Skupnosti OFFSHORE LEGENDS, ene v črno-beli tehniki in druge v modri, črni in zeleni tehniki
         – Prejšnja nacionalna figurativna znamka OFFSHORE 1 – Relativni razlogi za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost proizvodov in znakov – Neobstoj zahteve za dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009) – Člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 v povezavi s členom 15(2)(a) Uredbe št. 40/94 (postala člen 42(2) in (3) in člen 15(1),
         drugi pododstavek, (a), Uredbe št. 207/2009)“

      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 60, 61 in od 98 do 103.)
      Predmet

               Tožbi zoper odločbi drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 29. maja 2007 (zadevi R 1031/2006‑2 in R 1038/2006‑2), ki se nanašata
                  na postopek z ugovorom med Acteon in Offshore Legends.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Offshore Legends

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativni znamki OFFSHORE LEGENDS v črno‑beli tehniki in OFFSHORE LEGENDS v modri, črni in zeleni tehniki za proizvode iz
                  razredov 3, 9, 14, 18, 20, 24, 25, 28 in 35 – prijavi št. 3160231 in 2997021

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Acteon

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               nacionalna in mednarodna figurativna znamka OFFSHORE 1 za proizvode iz razredov 16, 18 in 25

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora za vse izpodbijane proizvode

               Odločba odbora za pritožbe:

               delna razveljavitev odločbe oddelka za ugovore v delu, v katerem je bil ugovor zavrnjen za proizvode iz razredov 18 in 25

      Izrek

                  1)

                  	Tožbi se zavrneta.

                  2)

                  	Offshore Legends se naloži plačilo stroškov.