title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. decembra 2009.#Eva Martín Martín proti EDP Editores SL.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Audiencia Provincial de Salamanca - Španija.#Direktiva 85/577/EGS - Člen 4 - Varstvo potrošnikov - Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov - Pravica do odstopa - Prodajalčeva obveznost pouka - Ničnost pogodbe - Ustrezni ukrepi.#Zadeva C-227/08.

text:
      Zadeva C-227/08
      Eva Martín Martín
      proti
      EDP Editores SL
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Audiencia Provincial de Salamanca)
      „Direktiva 85/577/EGS – Člen 4 – Varstvo potrošnikov – Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov – Pravica do odstopa – Prodajalčeva obveznost pouka – Ničnost pogodbe – Ustrezni ukrepi“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Varstvo potrošnikov v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov – Direktiva 85/577 –
            Pravica potrošnika do odstopa
      (Direktiva Sveta 85/577, člena 4 in 5(1))
      Člen 4 Direktive 85/577 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, ne nasprotuje temu,
         da nacionalno sodišče po uradni dolžnosti razglasi ničnost pogodbe, za katero velja ta direktiva, ker potrošnik ni bil poučen
         o svoji pravici do odstopa, čeprav se potrošnik pred pristojnimi nacionalnimi sodišči na to ničnost ni nikoli skliceval.

      Prvič, navedena določba namreč temelji na javnem interesu, na podlagi katerega je mogoče upravičiti pozitivno posredovanje
         nacionalnega sodišča za izravnavo neravnotežja med potrošnikom in prodajalcem v okviru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih
         prostorov.

      Drugič, ukrep, s katerim se sporna pogodba razglasi za nično, je mogoče opredeliti kot ustrezen v smislu člena 4, tretji odstavek,
         Direktive 85/577, saj sankcionira kršitev obveznosti, katere spoštovanje je bistveno za oblikovanje volje potrošnika in dosego
         stopnje varstva, ki jo je želel zakonodajalec Skupnosti.

      Vendar ta ugotovitev ne izključuje, da bi bilo navedeno stopnjo varstva mogoče zagotoviti tudi z drugimi ukrepi, na primer
         s ponovnim začetkom teka rokov za odstop od pogodbe, ki potrošniku omogoča uresničevanje pravice, ki jo ima na podlagi člena
         5(1) navedene direktive. Poleg tega bi moralo nacionalno sodišče, ki odloča v sporu, prav tako upoštevati, da razglasitev
         ničnosti zadevne pogodbe v nekaterih okoliščinah ne ustreza volji potrošnika.

      (Glej točke 28, od 34 do 36 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 17. decembra 2009(*)

      „Direktiva 85/577/EGS – Člen 4 – Varstvo potrošnikov – Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov – Pravica do odstopa – Prodajalčeva obveznost pouka – Ničnost pogodbe – Ustrezni ukrepi“
      V zadevi C-227/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Audiencia Provincial de
         Salamanca (Španija) z odločbo z dne 20. maja 2008, ki je prispela na Sodišče 26. maja 2008, v postopku

      Eva Martín Martín
      proti
      EDP Editores SL,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata v funkciji predsednika prvega senata, A. Borg Barthet in M. Ilešič,
         sodnika,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. marca 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za EDP Editores SL J. M. Sanchez Garcia, odvetnik,
      –        za špansko vlado B. Plaza Cruz in J. López-Medel Bascones, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Vidal Puig in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 7. maja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4 Direktive Sveta z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika
         v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov (85/577/EGS) (UL L 372, str. 31, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med podjetjem EDP Editores SL (v nadaljevanju: EDP) in E. Martín Martín, ker ta ni
         spoštovala obveznosti, ki jih je sprejela ob podpisu pogodbe, sklenjene na njenem domu s predstavnikom podjetja EDP.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V četrti, peti in šesti uvodni izjavi Direktive je navedeno:

      „[…] posebna narava pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov prodajalca, [je] taka, da je praviloma prodajalec tisti,
         ki da pobudo za sklenitev pogodbe, na kar potrošnik ni pripravljen ali česar ne sprejme; […] pogosto ne more primerjati kakovosti
         in cene ponudbe z drugimi ponudbami; […]

      […] potrošnik [bi moral] imeti za pravico do preklica pogodbe v najmanj sedmih dneh, da bi se mu tako omogočilo oceniti obveznosti,
         ki izhajajo iz pogodbe;

      […] treba [je] sprejeti ustrezne ukrepe za zagotovitev, da se potrošnika pisno obvesti o tem roku za premislek“.
      4        Člen 1(1) Direktive določa:

      „Ta direktiva se uporablja za pogodbe, ki se med trgovcem, ki dobavi blago ali opravi storitve, in potrošnikom sklenejo:
      […]
      –      med obiskom trgovca:
      i) na potrošnikovem domu ali na domu drugega potrošnika;
      […]
      če se obisk ne opravi na izrecno potrošnikovo željo.“
      5        Člen 4 Direktive določa:

      „V primeru poslov v smislu člena 1 se od trgovcev zahteva, da potrošnike pisno poučijo o njihovi pravici do preklica v roku
         iz člena 5, skupaj z imenom in naslovom osebe, zoper katero se pravica lahko uveljavlja.

      Takšen pouk mora imeti datum in podatke, ki omogočajo identifikacijo pogodbe. Potrošniku se ga izroči:
      (a) v primeru člena 1(1), ob sklenitvi pogodbe;
      […]
      Države članice zagotovijo, da njihova nacionalna zakonodaja določa ustrezne ukrepe za varstvo potrošnikov v primerih, ko pouk
         iz tega člena ni bil dan.“

      6        Člen 5 Direktive določa:

      „1.      Potrošnik ima pravico, da odstopi od pogodbe, tako da v roku, ki ni daljši od sedmih dni po prejemu pouka iz člena 4, pošlje
         pisno obvestilo po postopku, določenem v nacionalnem pravu. […]

      2.      Posledica obvestila je, da je potrošnik prost vseh obveznosti iz pogodbe, od katere je odstopil.“
      7        Člen 8 te direktive določa:

      „Ta direktiva državam članicam ne preprečuje, da na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo bolj ugodne
         določbe za varstvo potrošnikov.“

       Nacionalna ureditev
      8        Direktiva je bila v špansko pravo prenesena z zakonom 26/1991 z dne 21. novembra 1991 o pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih
         prostorov (BOE št. 283 z dne 26. novembra 1991).

      9        Člen 3 tega zakona določa:

      „1.      Pogodba ali ponudba za sklenitev pogodbe, urejeni v členu 1, mora biti sestavljena pisno v dveh izvodih, skupaj z dokumentom
         o preklicu, potrošnik pa ju mora lastnoročno datirati in podpisati.

      2.      Pogodbena listina mora tik nad prostorom za podpis potrošnika vsebovati v krepkem tisku jasno in natančno navedbo pravice
         potrošnika, da prekliče soglasje, kakor tudi navedbo pogojev in posledic izvajanja te pravice.

      3.      Dokument o preklicu mora vsebovati jasno razvidno navedbo ‚dokument o preklicu‘ ter ime in naslov osebe, ki ji mora biti poslan,
         kakor tudi elemente, ki omogočajo identifikacijo pogodbe in pogodbenih strank.

      4.      Po podpisu pogodbe podjetnik ali oseba, ki deluje za njegov račun, potrošniku vrne enega od dveh izvodov pogodbe ter dokument
         o preklicu.

      5.      Podjetnik mora dokazati, da so bile obveznosti iz tega člena izpolnjene.“
      10      Člen 4 zakona 26/1991 določa posledice nespoštovanja pogojev iz člena 3, in sicer:

      „Če je bila pogodba sklenjena ali ponudba dana ob kršitvi zahtev iz prejšnjega člena, lahko potrošnik zahteva ugotovitev njene
         ničnosti.

      Podjetnik se ne more v nobenem primeru sklicevati na ničnost, razen če je za neizpolnjevanje odgovoren samo potrošnik.“
      11      Člen 9 tega zakona določa:

      „Potrošnik se ne more odpovedati pravicam iz tega zakona. Vendar se pogodbene določbe, ki so ugodnejše za potrošnika, štejejo
         za veljavne.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      12      E. Martín Martín je 20. maja 2003 na svojem domu sklenila pogodbo s predstavnikom podjetja EDP, katere predmet je bil nakup
         15 knjig, 5 DVD-jev in DVD-predvajalnika. Ti proizvodi so ji bili dobavljeni 2. junija 2003.

      13      Ker podjetje EDP za dobavljeno blago ni prejelo plačila, je pri Juzgado de Primera Instancia numero Uno de Salamanca vložilo
         predlog za začetek postopka za izdajo plačilnega naloga proti E. Martín Martín, s katerim je zahtevalo plačilo zneska 1861,52
         EUR, povečanega za zakonske obresti in stroške.

      14      Tožena stranka, ki ji je bilo s sodbo z dne 14. junija 2007 naloženo plačilo zahtevane vsote, je pri Audiencia Provincial
         de Salamanca vložila pritožbo.

      15      Audiencia Provincial de Salamanca v predložitveni odločbi najprej meni, da bi bilo zadevno pogodbo mogoče razglasiti za nično,
         ker tožena stranka ni bila ustrezno poučena o svoji pravici do preklica soglasja v roku sedmih dni od dobave blaga ter o pogojih
         in posledicah uresničevanja te pravice. Vendar to sodišče poudarja, da se E. Martín Martín niti pri prvostopenjskem sodišču
         niti v pritožbenem postopku ni sklicevala na noben ničnostni razlog.

      16      Vendar se – ob upoštevanju, da člen 4 zakona 26/1991 določa, da mora potrošnik zahtevati ugotovitev ničnosti pogodbe, sklenjene
         ob kršitvi pogojev iz člena 3 tega zakona, in da na podlagi španskega prava v civilnih postopkih na splošno velja načelo „dispozitivnosti“
         („de justicia rogada“), po katerem sodišče ne more po uradni dolžnosti presojati dejstev, dokazov in zahtevkov, na katere
         se stranke niso sklicevale – Audiencia Provincial de Salamanca, da bi odločilo o pritožbi, vloženi zoper sodbo, izdano na
         prvi stopnji, sprašuje, ali mora upoštevati le razloge, navedene v okviru postopka z ugovorom in pritožbo, ali mu, nasprotno,
         določbe Direktive omogočajo, da po uradni dolžnosti odloči o morebitni ničnosti pogodbe.

      17      V teh okoliščinah je Audiencia Provincial de Salamanca prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to
         vprašanje:

      „Ali se mora člen 153 ES v povezavi s členoma 3 ES in 95 ES, členom 38 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije [razglašene
         7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1)] in z [Direktivo], natančneje, njenim členom 4, razlagati tako, da dopušča sodišču,
         pri katerem je bila vložena pritožba zoper sodbo, izdano na prvi stopnji, da pogodbo, za katero velja zgoraj navedena direktiva,
         razglasi za nično po uradni dolžnosti, če se toženi potrošnik na ničnost ni skliceval v okviru ugovora zoper predlog za začetek
         postopka za izdajo plačilnega naloga, na obravnavi ali v pritožbenem postopku?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      18      Audiencia Provincial de Salamanca v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4 Direktive razlagati tako, da nacionalnemu sodišču
         dopušča, da po uradni dolžnosti presoja kršitev te določbe in da pogodbo, za katero velja ta direktiva, razglasi za nično,
         ker potrošnik ni bil poučen o svoji pravici do odstopa, čeprav se ta pred pristojnimi nacionalnimi sodišči na to ničnost ni
         nikoli skliceval.

      19      Za odgovor na to vprašanje je treba najprej opozoriti, da pravo Skupnosti načeloma ne zahteva, da nacionalno sodišče po uradni
         dolžnosti preizkusi razlog glede kršitve določb Skupnosti, kadar bi jih preizkus tega razloga obvezoval, da prekoračijo meje
         spora, kot so ga razmejile stranke, in se oprejo na druga dejstva in okoliščine od tistih, ki jih je v utemeljitev predloga
         navedla stranka, ki ima interes, da se uporabijo navedene določbe (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 14. decembra 1995
         v zadevi Van Schijndel in van Veen, C-430/93, Recueil, str. I-4705, točka 22, in z dne 7. junija 2007 v združenih zadevah
         Van der Weerd in drugi, od C-222/05 do C-225/05, ZOdl., str. I-4233, točka 36).

      20      Ta omejitev pristojnosti nacionalnega sodišča je utemeljena z načelom, po katerem dajo pobudo za začetek postopka stranke
         in lahko zato sodišče postopa po uradni dolžnosti le v izjemnih primerih, kadar je njegovo posredovanje v javnem interesu
         (glej zgoraj navedeni sodbi Van Schijndel in van Veen, točka 21, in Van der Weerd in drugi, točka 35).

      21      Zato je treba ugotoviti, prvič, ali je mogoče šteti, da zadevna določba Skupnosti v postopku v glavni stvari, in sicer člen
         4 Direktive, temelji na takem javnem interesu.

      22      V zvezi s tem je treba poudariti, da je namen Direktive, kot je razvidno zlasti iz njene četrte in pete uvodne izjave, varstvo
         potrošnika pred tveganjem, ki izhaja iz okoliščin sklenitve pogodbe zunaj poslovnih prostorov (sodba z dne 10. aprila 2008
         v zadevi Hamilton, C‑412/06, ZOdl., str. I-2383, točka 32), pri čemer je posebna narava teh pogodb taka, da praviloma prodajalec
         da pobudo za sklenitev pogodbe, na kar potrošnik ni pripravljen, med drugim s tem, da bi primerjal ceno in kakovost različnih
         ponudb, ki so na voljo.

      23      Direktiva ob upoštevanju takega neravnotežja zagotavlja varstvo potrošnika in mu daje predvsem pravico do odstopa. Namen te
         pravice je namreč prav izravnava neugodnega položaja, ki je potrošniku nastal z nakupom zunaj poslovnih prostorov, saj mu
         daje možnost, da v roku najmanj sedmih dni oceni obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Hamilton, točka 33).

      24      Poleg tega Direktiva zaradi večjega varstva potrošnika, kadar ta ni pripravljen, v členu 4 zahteva, da prodajalec pisno pouči
         potrošnika o njegovi pravici do odstopa od pogodbe ter o pogojih in načinih uresničevanja te pravice.

      25      Nazadnje, iz člena 5(1) Direktive je razvidno, da je treba navedeni minimalni rok sedmih dni računati od takrat, ko je potrošnik
         od prodajalca prejel navedeni pouk. To določbo je treba razlagati tako, kot je Sodišče že pojasnilo, namreč, da potrošnik
         pravice do odstopa, če ni bil seznanjen z njo, ne more uresničiti (sodba z dne 13. decembra 2001 v zadevi Heininger, C-481/99,
         Recueil, str. I-9945, točka 45).

      26      Z drugimi besedami, sistem varstva, uveden z Direktivo, predpostavlja, da ima potrošnik kot šibkejša stranka pravico do odstopa
         od pogodbe in da mora poznati svoje pravice, o katerih mora biti izrecno pisno poučen.

      27      Ugotoviti je torej treba, da ima obveznost pouka iz člena 4 Direktive osrednje mesto v njeni splošni zgradbi, kot bistveno
         zagotovilo, kakor je poudarila generalna pravobranilka v točkah 55 in 56 sklepnih predlogov, za učinkovito uresničevanje pravice
         do odstopa in tako za polni učinek varstva potrošnikov, ki ga je želel doseči zakonodajalec Skupnosti.

      28      Ta določba zato temelji na javnem interesu, na podlagi katerega je mogoče v smislu sodne prakse, navedene v točki 20 te sodbe,
         upravičiti pozitivno posredovanje nacionalnega sodišča za izravnavo neravnotežja med potrošnikom in prodajalcem v okviru pogodb,
         sklenjenih zunaj poslovnih prostorov.

      29      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da kadar potrošnik ni ustrezno poučen o svoji pravici do odstopa, lahko nacionalno sodišče,
         ki odloča v sporu, po uradni dolžnosti presoja kršitev predpisov iz člena 4 Direktive.

      30      Zato je treba za odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo Audiencia Provincial de Salamanca, drugič, pojasniti posledice,
         ki bi lahko nastale zaradi take kršitve, in natančneje, možnost za nacionalno sodišče, ki odloča v sporu, da razglasi ničnost
         pogodbe, sklenjene ob kršitvi zadevne obveznosti pouka.

      31      V zvezi s tem je Sodišče že pojasnilo, da če so države članice na podlagi člena 4, tretji odstavek, Direktive odgovorne za
         ureditev posledic neizpolnitve obveznosti pouka, morajo nacionalna sodišča, ki odločajo v sporu med posamezniki, vsa pravila
         nacionalnega prava glede teh razlagati čim bolj glede na besedilo in namen Direktive, da bi prišla do rešitve, ki bi bila
         v skladu s ciljem, ki mu sledi Direktiva (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Schulte, C-350/03,
         ZOdl., str. I-9215, točke 69, 71 in 102).

      32      V tem okviru je treba navesti, prvič, da pojem „ustrezni ukrepi za varstvo potrošnikov“ iz člena 4, tretji odstavek, Direktive
         nacionalnim organom priznava diskrecijsko pravico glede opredelitve posledic, ki bi nastale zaradi opustitve pouka, pod pogojem,
         da se ta diskrecijska pravica izvaja v skladu s ciljem Direktive zagotoviti varstvo potrošnikov v pogojih, ki ustrezajo okoliščinam
         posamezne zadeve.

      33      Drugič, prav tako je treba opozoriti, da Direktiva zagotavlja minimalno usklajevanje, ker v skladu s členom 8 državam članicam
         ne preprečuje, da sprejmejo ali ohranijo ugodnejše določbe za varstvo potrošnikov na področju, za katero velja ta direktiva
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hamilton, točka 48).

      34      V teh okoliščinah je mogoče ukrep, kakršnega predvideva predložitveno sodišče, s katerim se sporna pogodba razglasi za nično,
         opredeliti kot „ustrezen“ v smislu člena 4, tretji odstavek, saj sankcionira kršitev obveznosti, katere spoštovanje, kot je
         bilo poudarjeno v točkah 26 in 27 te sodbe, je bistveno za oblikovanje volje potrošnika in dosego stopnje varstva, ki jo je
         želel zakonodajalec Skupnosti.

      35      Nazadnje je treba pojasniti, da ta ugotovitev na eni strani ne izključuje, da bi bilo navedeno stopnjo varstva mogoče zagotoviti
         tudi z drugimi ukrepi, na primer s ponovnim začetkom teka rokov za odstop od pogodbe, ki potrošniku omogoča uresničevanje
         pravice, ki jo ima na podlagi člena 5(1) Direktive. Na drugi strani bi moralo nacionalno sodišče, ki odloča v sporu, prav
         tako upoštevati, da razglasitev ničnosti zadevne pogodbe v nekaterih okoliščinah ne ustreza volji potrošnika (glej po analogiji
         sodbo z dne 4. junija 2009 v zadevi Pannon GSM, C-243/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 33).

      36      Glede na vse navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da člen 4 Direktive ne nasprotuje temu, da nacionalno
         sodišče po uradni dolžnosti razglasi ničnost pogodbe, za katero velja ta direktiva, ker potrošnik ni bil poučen o svoji pravici
         do odstopa, čeprav se potrošnik pred pristojnimi nacionalnimi sodišči na to ničnost ni nikoli skliceval.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 4 Direktive Sveta z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov
            (85/577/EGS) ne nasprotuje temu, da nacionalno sodišče po uradni dolžnosti razglasi ničnost pogodbe, za katero velja ta direktiva,
            ker potrošnik ni bil poučen o svoji pravici do odstopa, čeprav se potrošnik pred pristojnimi nacionalnimi sodišči na to ničnost
            ni nikoli skliceval.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 7. novembra 2002. # Eila Päivikki Maaheimo. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tarkastuslautakunta - Finska. # Zadeva C-333/00.


Sodba Sodišča z dne 3. maja 1994. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Zadeva C-47/93.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. novembra 1989. # Mathilde Becker in Josyane Starquit proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Združeni zadevi C-41/88 in C-178/88.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 7. junija 1984. # Siegfried Zelger proti Sebastiano Salinitri. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht München - Nemčija. # Zadeva 129/83.


Sodba Sodišča z dne 31. marca 1998. # Francoska republika in Société commerciale des potasses et de l'azote (SCPA) in Entreprise minière et chimique (EMC) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi C-68/94 in C-30/95.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. aprila 2009.#Veli Elshani proti Hauptzollamt Linz.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz - Avstrija.#Carinski zakonik Skupnosti - Člena 202 in 233, prvi odstavek, točka d - Nastanek carinskega dolga - Nezakonit vnos blaga - Zaseg z odvzemom - Ugasnitev carinskega dolga - Trenutek, ko se mora zaseg zgoditi.#Zadeva C-459/07.

text:
      Zadeva C-459/07
      Veli Elshani
      proti
      Hauptzollamt Linz
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz)
      „Carinski zakonik Skupnosti – Člena 202 in 233, prvi odstavek, točka (d) – Nastanek carinskega dolga – Nezakonit vnos blaga – Zaseg z odvzemom – Ugasnitev carinskega dolga – Trenutek, v katerem se mora zaseg zgoditi“
      Povzetek sodbe
      1.        Carinska unija – Nastanek carinskega dolga zaradi nezakonitega vnosa blaga – Pojem in čas nezakonitega vnosa – Prehod mimo
            carinskega urada, ne da bi bile tam opravljene carinske formalnosti
      (Uredba Sveta št. 2913/92, členi 38(1), 40 in 202(1))
      2.        Carinska unija – Nastanek carinskega dolga zaradi nezakonitega vnosa blaga – Pojem in čas nezakonitega vnosa – Ugasnitev carinskega
            dolga – Trenutek zasega blaga, ki je bilo nezakonito vneseno v carinsko območje
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 2700/2000; Uredba Sveta št. 2913/92, člena 202 in 233, prvi odstavek, točka (d))
      3.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Vprašanja, ki so očitno neupoštevna, in hipotetična vprašanja,
            zastavljena v kontekstu, ki izključuje uporaben odgovor – Vprašanja brez zveze s predmetom spora v postopku v glavni stvari

      (člen 234 ES)
      1.        Nezakoniti vnos blaga v carinsko območje Skupnosti je uvoz, pri katerem niso upoštevane stopnje, določene z Uredbo št. 2913/92
         o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000. Prvič, v skladu s členom 38(1) tega zakonika
         mora biti blago, ki je vneseno na carinsko območje Skupnosti, nemudoma pripeljano bodisi na določen carinski urad bodisi v
         prosto skladišče. Drugič, v skladu s členom 40 navedenega zakonika je treba blago, ko prispe na carinski urad, predložiti.

      Zato je predmet „nezakonitega vnosa“ na to območje v smislu člena 202 carinskega zakonika blago, ki je s tem, da je prestopilo
         zunanjo kopensko mejo Skupnosti, na navedenem območju na drugi strani prvega carinskega urada, ki je znotraj carinskega območja
         Skupnosti, ne da bi bilo tja prepeljano in ne da bi bilo predloženo carini, iz česar je mogoče sklepati, da carinski organi
         od oseb, odgovornih za izpolnitev te obveznosti, niso prejeli obvestila o vnosu tega blaga. Poleg tega postopek uvoza blaga
         na carinsko območje Skupnosti, ki poteka pod takimi pogoji, povzroči nastanek carinskega dolga, ki ga nosi zlasti oseba, ki
         je izvedla tak uvoz, prav ob nezakonitem vnosu, in sicer takoj, ko je ugotovljeno, da formalnosti, predvidene zlasti v členih od 38 do 41
         navedenega zakonika, niso bile izpolnjene. S tem nezakoniti vnos in nastanek carinskega dolga nastopita sočasno.

      (Glej točke 21, od 26 do 28 in točko 1 izreka.)
      2.        Člena 202 in 233, prvi odstavek, točka (d), Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z
         Uredbo št. 2700/2000, je treba razlagati tako, da mora za ugasnitev carinskega dolga zaseg nezakonito vnesenega blaga na območje
         Evropske skupnosti nastopiti, preden gre to blago prek prvega carinskega urada znotraj tega območja.

      Cilj ugasnitve carinskega dolga, predvidene v členu 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika, je namreč preprečiti,
         da bi bila dajatev naložena tudi za blago, ki – čeprav je bilo na ozemlje Skupnosti vneseno nezakonito – ni bilo dano na trg
         in torej v konkurenčnem smislu ni ogrozilo blaga Skupnosti. V kontekstu tega zakonika zaseg z odvzemom blaga ob nezakonitem
         vnosu, predviden v členu 233, prvi odstavek, točka (d), tega zakonika, pomeni razlog za ugasnitev carinskega dolga, ki ga
         je treba razlagati ozko in ki upošteva nujnost varstva virov lastnih sredstev Skupnosti. To je cilj, ki se ne sme ovirati
         z uvedbo novih razlogov za ugasnitev carinskega dolga. Ta nujnost obstaja še posebej pri določitvi trenutka, v katerem mora
         nastopiti zaseg blaga, ki bi lahko povzročil ugasnitev carinskega dolga v zvezi s tem blagom. Zato zaseg blaga, vnesenega
         na carinsko območje Skupnosti, pri katerem gre za kršitev formalnosti, predvidenih v členih od 38 do 41 carinskega zakonika,
         ki nastopi na drugi strani prvega carinskega urada znotraj tega območja in ki se zgodi skoraj po naključju, ne more povzročiti
         ugasnitve carinskega dolga v smislu člena 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika.

      (Glej točke od 29 do 31, 34 in točko 1 izreka.)
      3.        Le nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo je treba sprejeti, je pristojno
         za presojo, glede na posebnosti zadeve, o tem, ali potrebuje za izdajo sodbe predhodno odločbo, in o pomembnosti vprašanj,
         ki jih postavi Sodišču.

      Kljub temu Sodišče ne more odločati o vprašanju za predhodno odločanje, ki mu ga je postavilo nacionalno sodišče, če je očitno,
         da razlaga ali presoja veljavnosti pravila Skupnosti, ki jo je zahtevalo nacionalno sodišče, ni v nobeni zvezi z resničnostjo
         ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih ali pravnih elementov,
         potrebnih za to, da bi dalo koristen odgovor na postavljena vprašanja. To je podano, kadar se z vprašanjem za predhodno odločanje
         Sodišču v presojo daje veljavnost skupnostne določbe, ki ni upoštevna v okviru postopka v glavni stvari in je očitno brez
         zveze s predmetom spora v postopku v glavni stvari.

      (Glej točke od 40 do 45.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 2. aprila 2009(*)

      „Carinski zakonik Skupnosti – Člena 202 in 233, prvi odstavek, točka (d) – Nastanek carinskega dolga – Nezakonit vnos blaga – Zaseg z odvzemom – Ugasnitev carinskega dolga – Trenutek, v katerem se mora zaseg zgoditi“
      V zadevi C‑459/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Unabhängiger Finanzsenat,
         Außenstelle Graz (Avstrija) z odločbo z dne 20. septembra 2007, ki je prispela na Sodišče 9. oktobra 2007, v postopku

      Veli Elshani
      proti
      Hauptzollamt Linz,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Klučka, U. Lõhmus (poročevalec), sodnika, P. Lindh, sodnica, in A. Arabadjiev, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. septembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za dansko vlado B. Weis Fogh, zastopnica,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za finsko vlado J. Heliskoski, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti S. Schønberg in M. Šimerdová, zastopnika, skupaj z M. Núñez-Müllerjem, odvetnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 4. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 202 in 233, prvi odstavek, točka (d), Uredbe Sveta (EGS)
         št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo (ES)
         št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL L 311, str. 17, v nadaljevanju: carinski zakonik).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med V. Elshanijem in Hauptzollamt Linz (glavni carinski urad Linz, v nadaljevanju:
         Hauptzollamt) v zvezi z nastankom in ugasnitvijo carinskega dolga.

       Pravni okvir
      3        V členu 4 carinskega zakonika je predvideno:

      „V tem zakoniku veljajo naslednje opredelitve:
      [...]
      19)      ‚Predložitev blaga carini‘ pomeni uradno obvestilo carinskim organom, ki se opravi na predpisan način, da je blago prispelo
         k carinskemu uradu oziroma na drug kraj, ki so ga carinski organi določili oziroma odobrili.

      [...]“
      4        V členu 38 carinskega zakonika je določeno:

      „1.      Blago, vneseno na carinsko območje Skupnosti, mora tisti, ki ga vnese, nemudoma in po potrebi po prometni poti, ki jo določijo
         carinski organi, in skladno s podrobnostmi, ki jih [ti] določijo, prepeljati:

      a)      do carinskega urada, ki ga določijo carinski organi, ali na vsak drug kraj, ki ga določijo ali odobrijo ti organi;
      […]
      2.      Vsaka oseba, ki prevzame prevoz blaga po vnosu na carinsko območje Skupnosti, predvsem zaradi pretovarjanja, postane odgovorna
         za izpolnitev obveznosti iz odstavka 1.

      […]“
      5        V členu 40 carinskega zakonika je določeno:

      „Blago, ki ob uporabi člena 38(1)(a) prispe na carinski urad ali na vsak drug kraj, ki ga določijo ali odobrijo carinski organi,
         mora carini predložiti oseba, ki je to blago vnesla na carinsko območje Skupnosti, ali po potrebi oseba, ki po vnosu blaga
         prevzame prevoz tega blaga.“

      6        V členu 202 carinskega zakonika je predvideno:

      „1.      Carinski dolg pri uvozu nastane:
      a)      z nezakonitim vnosom blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, na carinsko območje Skupnosti, ali
      […]
      V skladu s tem členom se šteje za nezakoniti vnos vsak vnos, pri katerem gre za kršitev členov 38 do 41 in druge alinee člena
         177.

      2.      Carinski dolg nastane v trenutku nezakonitega vnosa blaga.
      3.      Dolžniki so:
      –        oseba, ki je nezakonito vnesla blago,
      –        [...]“
      7        V členu 203 carinskega zakonika je predvideno:

      „1.      Carinski dolg pri uvozu nastane:
      –        z nezakonito odstranitvijo blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora.
      2.      Carinski dolg nastane v trenutku odstranitve blaga izpod carinskega nadzora.
      […]“
      8        V členu 233 carinskega zakonika je določeno:

      „Brez vpliva na veljavne določbe o zastaranju carinskega dolga in o neizterjanem znesku carinskega dolga v primeru, ko je
         bila sodno ugotovljena plačilna nesposobnost dolžnika, carinski dolg ugasne:

      a)      s plačilom zneska dajatev;
      b)      z odpustom zneska dajatev;
      c)      če se za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila dajatev:
      –        carinska deklaracija […] razveljavi,
      –        če se blago pred prepustitvijo zapleni in istočasno ali pozneje odvzame ali se na ukaz carinskih organov uniči, v skladu s
         členom 182 uniči ali odstopi ali se zaradi same narave blaga, nepredvidljivega dogodka ali višje sile uniči ali nepovratno
         izgubi;

      d)      če se blago, za katero je nastal carinski dolg v skladu s členom 202, ob nezakonitem vnosu zapleni in istočasno ali pozneje
         odvzame.

      V primeru zaplembe in odvzema se v okviru kazenske zakonodaje, ki se uporablja za carinske prekrške, carinski dolg ne šteje
         za ugaslega, če kazenska zakonodaja države članice predvideva, da carine služijo kot podlaga za določitev kazni ali da obstoj
         carinskega dolga služi kot podlaga za kazenski pregon.“

      9        V zvezi z vnosom blaga v Skupnost člen 163 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje
         Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 (UL L 253, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2787/2000 z dne 15. decembra 2000
         (UL L 330, str. 1), določa:

      „1.      Za izvajanje člena 32(1)(e) in člena 33(a) zakonika se šteje za kraj vnosa blaga na carinsko območje Skupnosti:
      [...]
      c)      za blago, ki se prevaža po železnici, rekah ali cestah, kraj prvega carinskega urada;
      [...]“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      10      Iz spisa, predloženega Sodišču, je mogoče razbrati, da je policija Land de Oberösterreich na območju Eferdinga opravila telefonsko
         prisluškovanje v povezavi s tihotapljenjem cigaret. Pri tem se je pojavil sum, da V. Elshani in njegov brat v dveh turističnih
         avtobusih tihotapita cigarete s Kosova v Avstrijo.

      11      Zaradi tega telefonskega prisluškovanja je bil V. Elshani prijet v neposredni bližini kraja Wels (Avstrija) na enem od teh
         avtobusov, na katerem je bilo na osrednjem prehodu skritih 150 paketov cigaret. Avtobus še ni prispel v namembni kraj Eferding.
         Avstrijski carinski organi so zasegli cigarete ter jih nato pod uradnim nadzorom odvzeli in uničili.

      12      Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari mora odgovarjati za carinski dolg, ki je nastal v obdobju od 19. do 21. maja 2001.
         Natančen datum je treba določiti glede na trenutek, ko so bili – glede na smer poti najprej s Kosova v Brindisi (Italija)
         čez Albanijo in nato v Avstrijo – paketi cigaret nezakonito vneseni na carinsko območje Skupnosti.

      13      Hauptzollamt je z odločbo z dne 13. novembra 2002 od tožeče stranke iz postopka v glavni stvari zahteval plačilo 961,46 EUR
         uvoznih dajatev za navedene pakete.

      14      Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari se je 13. decembra 2002 pritožila zoper to odločbo. Hauptzollamt je 7. julija 2003
         to pritožbo zavrnil kot neutemeljeno.

      15      Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz, ki mora odločiti o pritožbi V. Elshanija zoper zadnjenavedeno odločbo, je prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Merilo za ugasnitev [carinskega dolga] iz člena 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika […] se ne nanaša na trenutek
         nastanka carinskega dolga, temveč na obdobje po nastanku carinskega dolga, saj je določeno, da gre za carinski dolg, ki je
         ‚nastal‘ v skladu s členom 202 carinskega zakonika. Ali je treba torej besedno zvezo ‚ob nezakonitem vnosu‘ iz člena 233,
         prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika razlagati tako,

      –        da se vnos na carinsko območje Skupnosti blaga, za katero je carinski dolg nastal v skladu s členom 202 carinskega zakonika,
         konča že takrat, ko je blago prepeljano do [carinskega] urada ali na drugo mesto, ki ga določijo carinski organi, vendar najpozneje
         takrat, ko blago zapusti sedež [carinskega] urada ali sicer določeno mesto, saj je s tem vstopilo na carinsko območje, tako
         da poznejši zaseg in odvzem blaga ne povzročita ugasnitve carinskega dolga,

      ali tako,
      –        da traja vnos na carinsko območje Skupnosti blaga, za katero je carinski dolg nastal v skladu s členom 202 carinskega zakonika,
         z gospodarskega vidika tako dolgo, dokler še traja njegov prevoz, obravnavan kot enoten proces, povezan z vnosom blaga na
         carinsko območje, to je dokler blago ne prispe do prvega namembnega kraja in tam ostane, tako da zaseg in odvzem blaga vse
         do tega trenutka še lahko povzročita ugasnitev carinskega dolga?

      2.      Ob nezakonitem ravnanju v smislu člena 202 carinskega zakonika, ki je odkrito ob vnosu, carinski dolg nujno ugasne. Nasprotno
         zaseg blaga neposredno ob odstranitvi blaga izpod carinskega nadzora ne povzroči takojšnje ugasnitve carinskega dolga, ker
         gre v tem primeru za nezakonito ravnanje v smislu člena 203 carinskega zakonika. Ali je treba torej člen 233, prvi odstavek,
         točka (d), carinskega zakonika razlagati tako, da navedena ugasnitev carinskega dolga, za katero je izrecno določeno, da velja
         le, kadar je dolg nastal v skladu s členom 202 carinskega zakonika, kljub temu izpolnjuje zahtevo po enakem obravnavanju nezakonitih
         ravnanj?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      16      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 202 in 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega
         zakonika razlagati tako, da zaseg blaga, ki je bilo nezakonito vneseno na carinsko območje Skupnosti, povzroči ugasnitev carinskega
         dolga le, če se zaseg zgodi, preden blago zapusti carinski urad, ali če povzroči tako ugasnitev šele, če se zgodi pozneje,
         med prevozom, vendar preden prispe v prvi namembni kraj.

      17      Avstrijska vlada trdi, da je besedna zveza „ob nezakonitem vnosu“ iz člena 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika
         sestavljena iz samostojnega pojma, ki obsega časovno obdobje, ki se ne sme zamenjati s trenutkom vnosa na carinsko območje
         per se, ki se konča že s samim prehodom meje.

      18      Po mnenju avstrijske in finske vlade vnos blaga, za katero nastane carinski dolg v skladu s členom 202 navedenega zakonika,
         z gospodarskega vidika traja, dokler traja njegov prevoz, obravnavan kot enoten proces, to je dokler blago ne prispe do prvega
         namembnega kraja, tako da zaseg in odvzem blaga vse do tega trenutka še lahko povzročita ugasnitev carinskega dolga. Ta razlaga
         naj bi bila v skladu z gospodarsko funkcijo carinskih dajatev in njihovim ciljem, da carinski dolg ugasne, če je nezakonito
         vneseno blago zaseženo in odvzeto, preden vstopi v gospodarski krogotok.

      19      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je vnos blaga na carinsko območje Skupnosti, kot ga urejajo zlasti členi od 37 do 57
         carinskega zakonika – določbe, ki veljajo za blago, vneseno na to območje, dokler ne pridobi carinsko dovoljene rabe ali uporabe
         – pri vnosu po kopnem končan že zgolj s tem, da blago prestopi mejo, in da ta pojem ne sovpada s pojmom „nezakoniti vnos“
         v smislu člena 202 tega zakonika.

      20      Iz člena 202(1) carinskega zakonika je namreč mogoče razbrati, da je „nezakoniti vnos“ v smislu te določbe zlasti vsak vnos,
         pri katerem gre za kršitev členov od 38 do 41 navedenega zakonika.

      21      Sodišče je odločilo, da je nezakoniti vnos uvoz blaga, pri katerem niso upoštevane te stopnje, določene v carinskem zakoniku.
         Prvič, v skladu s členom 38(1) tega zakonika mora biti blago, ki je vneseno na carinsko območje Skupnosti, nemudoma pripeljano
         bodisi na določen carinski urad bodisi v prosto skladišče. Drugič, v skladu s členom 40 navedenega zakonika je treba blago,
         ko prispe na carinski urad, predložiti. Predložitev blaga carini je v členu 4, točka 19, istega zakonika opredeljena kot uradno
         obvestilo carinskim organom, ki se opravi na predpisan način, da je blago prispelo na carinski urad oziroma na drug določen
         ali odobren kraj (sodba z dne 3. marca 2005 v zadevi Papismedov in drugi, C‑195/03, ZOdl., str. I‑1667, točka 26).

      22      Iz besedila členov od 38 do 41 carinskega zakonika je razvidno, da mora biti blago za določitev, ali je bilo zakonito vneseno
         na carinsko območje Skupnosti, od prispetja odpeljano na carinski urad ali v prosto skladišče in biti predloženo v carinjenje.
         Zadnjenavedena dolžnost, ki jo ima odgovorni za vnos ali za prevoz, ima namen zagotoviti, da carinski organi niso obveščeni
         le o dejstvu, da je blago prispelo, temveč tudi o podatkih, ki se nanašajo na vrsto predmeta ali proizvoda, za katerega gre,
         in količino tega blaga. Dejansko so to tisti podatki, ki bodo omogočili pravilno opredelitev blaga z namenom njegove tarifne
         klasifikacije in, če je potrebno, izračuna uvoznih dajatev (zgoraj navedena sodba Papismedov in drugi, točka 27).

      23      Glede tega je Sodišče ugotovilo, da je iz besedila in sistematike členov 4, točka 19, 38(1) in 40 carinskega zakonika razvidno,
         da mora biti blago, vneseno na carinsko območje Skupnosti, predloženo carini. Okoliščina, da je blago spravljeno v skrivnem
         predelu vozila, v katerem se prevaža, ne povzroči, da ta obveznost zanj ne velja (sodba z dne 4. marca 2004 v združenih zadevah
         Viluckas in Jonusas, C‑238/02 in C‑246/02, Recueil, str. I‑2141, točka 22).

      24      Dodati je treba, da se – kot je razvidno iz člena 163(1)(c) Uredbe št. 2454/93, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2787/2000
         – za določitev carinske vrednosti uvoženega blaga za „kraj vnosa blaga na carinsko območje Skupnosti“ za blago, ki se prevaža
         po kopnem, šteje kraj prvega carinskega urada.

      25      V skladu s tem, kot pravilno zatrjuje Komisija Evropskih skupnosti, se nezakonit vnos blaga zgodi takoj, ko gre to prek prvega
         carinskega urada na carinskem območju Skupnosti, ne da bi bilo tam predloženo.

      26      Zato je treba ugotoviti, da je predmet „nezakonitega vnosa“ na to območje v smislu člena 202 carinskega zakonika blago, ki
         je s tem, da je prestopilo zunanjo kopensko mejo Skupnosti, na navedenem območju na drugi strani prvega carinskega urada,
         ne da bi bilo tja prepeljano in ne da bi bilo predloženo carini, iz česar se je mogoče sklepati, da carinski organi od oseb,
         odgovornih za izpolnitev te obveznosti, niso prejeli obvestila o vnosu tega blaga.

      27      Poleg tega je iz besedila člena 202(2) in (3) carinskega zakonika mogoče razbrati, da postopek uvoza blaga na carinsko območje
         Skupnosti, ki poteka pod pogoji, opisanimi v prejšnji točki, povzroči nastanek carinskega dolga, ki ga nosi zlasti oseba,
         ki je izvedla tak uvoz, prav ob nezakonitem vnosu, in sicer takoj, ko je ugotovljeno, da formalnosti, predvidene zlasti v
         členih od 38 do 41 navedenega zakonika, niso bile izpolnjene. S tem nezakoniti vnos in nastanek carinskega dolga nastopita
         sočasno.

      28      Ker pa zaseg blaga ob nezakonitem vnosu in sočasni ali poznejši odvzem na podlagi člena 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega
         zakonika povzročita ugasnitev carinskega dolga, se postavlja vprašanje, kdaj mora biti opravljen navedeni zaseg, da bi imel
         za dolžnika oprostilne učinke.

      29      Ugotoviti je treba, da je cilj ugasnitve carinskega dolga, predvidene v členu 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika,
         preprečiti, da bi bila dajatev naložena tudi za blago, ki – čeprav je bilo na ozemlje Skupnosti vneseno nezakonito – ni bilo
         dano na trg in torej v konkurenčnem smislu ni ogrozilo blaga Skupnosti.

      30      V kontekstu carinskega zakonika zaseg z odvzemom blaga ob nezakonitem vnosu, predviden v členu 233, prvi odstavek, točka (d),
         tega zakonika, tako kot v primerih iz točk od (a) do (c) navedenega člena 233, prvi odstavek, in sicer ob plačilu zneska dajatev,
         odpustu zneska dajatev, razveljavitvi carinske deklaracije in, pred prepustitvijo, zasegu z odvzemom, uničenju, odstopu ali
         nepovratni izgubi deklariranega blaga, pomeni razlog za ugasnitev carinskega dolga, ki ga je treba razlagati ozko.

      31      To analizo potrjuje sodna praksa Sodišča, ki je v sodbi z dne 14. novembra 2002 v zadevi SPKR (C‑112/01, Recueil, str. I‑10655,
         točka 31) odločilo, da člen 233 carinskega zakonika upošteva nujnost varstva virov lastnih sredstev Skupnosti, to je cilj,
         ki se ne sme ovirati z uvedbo novih razlogov za ugasnitev carinskega dolga. Ta nujnost obstaja še posebej pri določitvi trenutka,
         v katerem mora nastopiti zaseg blaga, ki bi lahko povzročil ugasnitev carinskega dolga v zvezi s tem blagom.

      32      Glede tega je treba opozoriti, da prisotnost nezakonito vnesenega blaga na carinskem območju Skupnosti sama po sebi pomeni
         zelo veliko nevarnost, da bo to blago nazadnje sproščeno v gospodarski krogotok držav članic in da bo – ko bo to blago zapustilo
         območje prvega carinskega urada znotraj navedenega območja – manj možnosti, da ga bodo carinski organi med naključnimi pregledi
         odkrili.

      33      Carinski uradi, ki strateško ležijo na mejnih prehodih zunanjih meja, so namreč v najboljšem položaju za izvajanje intenzivnega
         nadzora blaga, ki vstopa na carinsko območje Skupnosti, da bi se izognili nelojalni konkurenci s proizvajalci Skupnosti in
         preprečili izgubo davčnih prihodkov, povezano s tihotapskimi uvozi.

      34      Zato zaseg blaga, vnesenega na carinsko območje Skupnosti, pri katerem gre za kršitev formalnosti, predvidenih v členih od
         38 do 41 carinskega zakonika, ki nastopi na drugi strani prvega carinskega urada znotraj tega območja in ki se zgodi skoraj
         po naključju, ne more povzročiti ugasnitve carinskega dolga v smislu člena 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika.

      35      Finska vlada trdi, da ta razlaga člena 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika krši načelo enakega obravnavanja,
         ker so osebe, ki so blago nezakonito vnesle v smislu člena 202 carinskega zakonika, v drugačnem položaju glede na to, ali
         je njihovo ravnanje odkrito v mejnem carinskem uradu ali na njegovi drugi strani.

      36      V skladu z ustaljeno sodno prakso se diskriminacija izkazuje z uporabo različnih pravil za primerljive položaje oziroma istega
         pravila za različne položaje (glej sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Truck Center, C‑282/07, še neobjavljena v ZOdl.,
         točka 37 in navedena sodna praksa).

      37      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se različno obravnavanje, predvideno v členu 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega
         zakonika v zvezi z ugasnitvijo carinskega dolga – glede na to, ali je nezakonito vneseno blago zaseženo ob tem vnosu ali pozneje
         –, nanaša na dva položaja, ki – kot je razvidno iz točk 32 in 33 te sodbe –, nista objektivno primerljiva glede na nevarnost,
         ki jo prisotnost navedenega blaga na carinskem območju Skupnosti pomeni za interese zadnjenavedene.

      38      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 202 in 233, prvi odstavek,
         točka (d), carinskega zakonika razlagati tako, da mora za ugasnitev carinskega dolga zaseg nezakonito vnesenega blaga na območje
         Skupnosti nastopiti, preden gre navedeno blago prek prvega carinskega urada znotraj tega območja.

       Drugo vprašanje
      39      Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je člen 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega zakonika
         v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, ker ugasnitev carinskega dolga omejuje na zaseg blaga ob nezakonitem vnosu, pri
         čemer izvzema zaseg, izveden v drugih primerih nezakonitega ravnanja, kot je odstranitev blaga izpod carinskega nadzora, določena
         v členu 203 carinskega zakonika.

      40      Poudariti je treba, da je na podlagi ustaljene sodne prakse le nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost
         za sodno odločitev, ki jo je treba sprejeti, pristojno za presojo, glede na posebnosti zadeve, o tem, ali potrebuje za izdajo
         sodbe predhodno odločbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču (glej sodbo z dne 15. junija 2006 v zadevi Acereda
         Herrera, C‑466/04, ZOdl., str. I‑5341, točka 47 in navedena sodna praksa).

      41      Kljub temu je Sodišče presodilo, da ne more odločati o vprašanju za predhodno odločanje, ki mu ga je postavilo nacionalno
         sodišče, ker je očitno, da razlaga ali presoja veljavnosti pravila Skupnosti, ki jo je zahtevalo nacionalno sodišče, ni v
         nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih
         ali pravnih elementov, potrebnih za to, da bi dalo koristen odgovor na postavljena vprašanja (glej zgoraj navedeno sodbo Acereda
         Herrera, točka 48).

      42      Utemeljitev vprašanja za predhodno odločanje ni oblikovanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali domnevnih vprašanjih, temveč
         je dejanska potreba po učinkoviti rešitvi spora (glej sodbo z dne 12. marca 1998 v zadevi Djabali, C‑314/96, Recueil, str. I‑1149,
         točka 19, in zgoraj navedeno sodbo Acereda Herrera, točka 49).

      43      V obravnavanem primeru predložitveno sodišče, kot je razvidno iz samega besedila drugega vprašanja in razlogov, ki jih je
         to sodišče navedlo v podporo temu vprašanju, prosi Sodišče za presojo veljavnosti člena 233, prvi odstavek, točka (d), carinskega
         zakonika, ker bi dejstvo, da ta določba ne predvideva ugasnitve carinskega dolga tudi v primeru iz člena 203 carinskega zakonika,
         to je ob odstranitvi blaga izpod carinskega nadzora, lahko pomenilo kršitev načela enakega obravnavanja.

      44      Iz predložitvene odločbe in stališč, predloženih Sodišču, je mogoče razbrati, da odstranitev blaga izpod carinskega nadzora,
         določena v členu 203 carinskega zakonika, kot dejstvo, ki ustvarja carinski dolg, ni upoštevna v okviru postopka v glavni
         stvari.

      45      Zato je treba ugotoviti, da – kot sta v stališčih navedli avstrijska vlada in Komisija –, to vprašanje očitno ni nikakor povezano
         s predmetom spora o glavni stvari, ki se nanaša na carinski dolg, ki je na podlagi člena 202 carinskega zakonika nastal zaradi
         nezakonitega vnosa blaga na carinsko območje Skupnosti.

      46      Na drugo postavljeno vprašanje zato ni treba odgovoriti.

       Stroški
      47      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člena 202 in 233, prvi odstavek, točka (d), Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti,
            kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000, je treba razlagati
            tako, da mora za ugasnitev carinskega dolga zaseg nezakonito vnesenega blaga na območje Evropske skupnosti nastopiti, preden
            gre to blago prek prvega carinskega urada znotraj tega območja.
      2)      Na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.