Sodba Sodišča z dne 20. marca 1986. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva 72/85.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 12. decembra 2013. # Ministero dello Sviluppo economico in Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture proti SOA Nazionale Costruttori - Organismo di Attestazione SpA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Consiglio di Stato - Italija. # Členi 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU - Javna podjetja in podjetja, ki jim države članice odobrijo posebne ali izključne pravice - Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena - Pojmi - Subjekti, zadolženi za preverjanje, ali podjetja, ki izvajajo javna naročila gradenj, izpolnjujejo zakonsko zahtevane pogoje za izdajanje certifikatov o izpolnjevanju teh pogojev - Člen 49 PDEU - Svoboda ustanavljanja - Omejitev - Upravičenost - Varstvo prejemnikov storitev - Kakovost storitev certificiranja. # Zadeva C-327/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 12. decembra 2013 (
            *1
         )
      „Členi 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU — Javna podjetja in podjetja, ki jim države članice odobrijo posebne ali izključne pravice — Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena — Pojmi — Subjekti, zadolženi za preverjanje, ali podjetja, ki izvajajo javna naročila gradenj, izpolnjujejo zakonsko zahtevane pogoje za izdajanje certifikatov o izpolnjevanju teh pogojev — Člen 49 PDEU — Svoboda ustanavljanja — Omejitev — Upravičenost — Varstvo prejemnikov storitev — Kakovost storitev certificiranja“
      V zadevi C‑327/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Consiglio di Stato (Italija) z odločbo z dne 6. marca 2012, ki je prispela na Sodišče 10. julija 2012, v postopku

         Ministero dello Sviluppo economico,

         Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture

      proti

         SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA,

      ob udeležbi

         Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (Unionsoa),

         SOA CQOP SpA,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, M. Safjan (poročevalec), C. G. Fernlund, J. Malenovský, sodniki, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. maja 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA S. Cammareri in M. Condinanzi, odvetnika,

               —

               za Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (Unionsoa) A. Cancrini, G. M. Di Paolo in A. Clarizia, odvetniki,

               —

               za SOA CQOP SpA C. De Portu, odvetnik,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. D’Ascia, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo L. Malferrari, I. Rogalski in R. Striani, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. septembra 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU.

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med Ministero dello Sviluppo economico (ministrstvo za gospodarski razvoj, v nadaljevanju: Ministero) in Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture (organ za nadzor nad javnimi naročili gradenj, storitev in blaga, v nadaljevanju: Autorità) na eni strani in družbo SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA (v nadaljevanju: SOA Nazionale Costruttori) na drugi strani zaradi ugotovitve Ministero in Autorità, da za storitve, ki jih opravljajo družbe za izdajanje certifikatov (Società Organismi di Attestazione, v nadaljevanju: SOA), razveljavitev ureditve obveznih minimalnih tarif pri izvajanju poklicnih dejavnosti z zakonom ne velja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 52(1), prvi pododstavek, Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132) določa:
               „Države članice lahko določijo bodisi uradne sezname potrjenih izvajalcev gradenj, dobaviteljev blaga ali izvajalcev storitev bodisi izdajo potrdil s strani certifikacijskih organov, ustanovljenih po javnem ali zasebnem pravu.“

         Italijansko pravo

               4

               Zakonska uredba št. 163 z dne 12. aprila 2006 o sprejetju zakonika o javnih naročilih gradenj, blaga in storitev v skladu z direktivama 2004/17/ES in 2004/18/ES (redni dodatek h GURI št. 100 z dne 2. maja 2006, v nadaljevanju: zakonik) v členu 40 določa:
               „1.   Osebe, ki na katerikoli podlagi izvajajo javna naročila gradenj, morajo biti za to usposobljene in morajo zagotavljati, da se njihova dejavnost izvaja po načelih kakovosti, profesionalnosti in lojalnosti. S tem namenom se mora za produkte, procese, storitve in sisteme za zagotavljanje kakovosti v podjetju, ki jih uporabljajo te osebe, pridobiti certifikat o usposobljenosti v skladu z veljavno zakonodajo.
               2.   Uredba […] določa enotni sistem izdaje certifikatov za vse osebe, ki na katerikoli podlagi izvajajo javna naročila gradenj v vrednosti, ki je višja od 150.000 EUR, glede na vrsto in vrednost del. Uredba […] omogoča tudi periodično revizijo kategorij certifikatov in dodajanje morebitnih novih kategorij.
               3.   Sistem izdaje dovoljenj izvajajo družbe za izdajanje certifikatov zasebnega prava, ki jih za to pooblasti Autorità. Dejavnost izdaje certifikatov se izvaja na podlagi načela proste presoje, pri čemer se zagotavlja neobstoj kakršnegakoli poslovnega ali finančnega interesa, ki bi lahko povzročil ravnanja, ki niso nepristranska ali ki so diskriminatorna. SOA pri izvajanju dejavnosti certificiranja oseb, ki izvajajo javna naročila gradenj, izvajajo naloge s področja javnega prava […]. V primeru izdaje lažnih certifikatov se zanje uporabljata člena 476 in 479 kazenskega zakonika. SOA pred izdajo certifikata preverijo, da so izpolnjeni vsi pogoji, ki jih mora izpolnjevati podjetje, ki zanj prosi. Naloga družb za izdajanje certifikatov je potrditi, da usposobljene osebe:

                        (a)

                        razpolagajo s certifikatom, ki so ga pooblaščeni subjekti izdali v skladu z evropskimi predpisi, in zagotavljati, da je njihov sistem zagotavljanja kakovosti usklajen z evropskimi predpisi […] ter veljavno nacionalno zakonodajo […]. Pooblaščeni subjekti morajo certifikat iz te točke, izdan podjetju, ki izvaja javna naročila gradenj, vpisati na uradni seznam pri italijanskem akreditacijskem organu […];

                        (b)

                        spoštujejo splošne pogoje, tehnično‑organizacijske pogoje in ekonomsko‑finančne pogoje, ki jih določajo predpisi [Unije], ki se uporabljajo za področje certificiranja. Med tehnično‑organizacijske pogoje spadajo tudi certifikati, ki jih naročniki izdajajo podjetjem, ki izvajajo javna naročila gradenj. […]

                  4.   Z uredbo se določijo zlasti:
               […]

                        (b)

                        postopek in merila za izdajo pooblastila in morebitno prenehanje družb za izdajanje certifikatov ter subjektivni, organizacijski, finančni in tehnični pogoji, ki jih morajo te družbe izpolnjevati;

                        (c)

                        postopek, po katerem se potrdi, da usposobljene osebe razpolagajo s sistemom za zagotavljanje kakovosti, usklajenim z odstavkom 3(a) tega člena, in spoštujejo pogoje iz odstavka 3(b) tega člena ter postopek morebitnega letnega preverjanja izpolnjevanja teh pogojev glede na podatke iz računovodskih izkazov;

                        (d)

                        splošni pogoji […] ter tehnično‑organizacijski in ekonomsko‑finančni pogoji iz odstavka 3(b) tega člena, vključno z ukrepi, ki se nanašajo na obseg in vrsto gradnje […]

                        (e)

                        merila za določitev tarife, ki velja za dejavnost certificiranja, pri čemer ni mogoče odstopiti od minimalne tarife;

                        (f)

                        način preizkusa usposobljenosti; certifikat velja pet let, preizkus nadaljnjega izpolnjevanja splošnih pogojev in pogojev, ki se nanašajo na strukturno odpornost, ki se opredeli v uredbi, se opravi pred koncem tretjega leta; obdobje veljavnosti splošnih in posebnih kategorij, za katere se v skladu z odstavkom 2 tega člena opravi revizija; tarifa preizkusa nadaljnjega izpolnjevanja pogojev je sorazmerna s tarifo za izdajo certifikata, pri čemer ne sme presegati treh petin te tarife;

                        (f.

                        a) postopek, s katerim se v okviru pristojnosti posamičnih organov zagotovi usklajen nadzor nad dejavnostmi družb za izdajanje certifikatov z uporabo obstoječih struktur in virov za ta namen, ne da bi bile javne finance obremenjene z novimi ali povečanimi finančnimi bremeni;

                        (g)

                        denarne kazni in prepovedi, v najhujših primerih prenehanje pooblastila za nepravilnosti in nezakonitosti, ki jih SOA storijo pri izdaji certifikatov ter za neodzivnost SOA na zahteve po informacijah in predložitvi dokumentov, ki jih Autorità pri opravljanju nadzora naslovi na SOA, v skladu z merilom sorazmernosti in ob spoštovanju načela kontradiktornosti;

                        (g.

                        a) denarne kazni iz člena 6(11) in prepovedi, v najhujših primerih prenehanje certifikata, za gospodarske subjekte, ki se ne odzovejo na zahteve po informacijah in predložitvi dokumentov, ki jih Autorità nanje naslovi v okviru pristojnosti za nadzor nad sistemom certificiranja, ali ki navedejo lažne podatke, ali predložijo ponarejene dokumente;

                        (h)

                        vzpostavitev deželnih seznamov oseb, ki so pridobile certifikat iz odstavka 3 tega člena; te sezname sestavi in hrani Autorità, ki prek Osservatorio zagotavlja njihovo javnost.

                  […]
               6.   Z uredbo se določijo posebni ekonomsko‑finančni in tehnično‑organizacijski pogoji, ki jih morajo izpolnjevati kandidati za koncesije za javne gradnje, ki dela ne nameravajo opraviti s svojim lastnim podjetjem.
               […]
               9.a   SOA so dolžne hraniti dokumente in akte, ki se uporabljajo pri izdaji certifikatov, tudi po koncu dejavnosti izdaje certifikatov. SOA morajo osebam, navedenim v uredbi, omogočiti dostop tudi do teh dokumentov in aktov, tudi v primeru začasnega odvzema ali prenehanja pooblastila za opravljanje dejavnosti certificiranja; v primeru kršitve se uporabljajo upravne denarne kazni iz člena 6(11). V vsakem primeru morajo SOA dokumente in akte iz prvega stavka tega odstavka hraniti deset let ali obdobje, navedeno v uredbi […].
               9.b   SOA morajo Autorità obvestiti o začetku postopka preverjanja izpolnjevanja zahtevanih pogojev v nekem podjetju in o rezultatu tega preverjanja. SOA so dolžne ugotoviti prenehanje veljavnosti certifikata, če ugotovijo, da je bil certifikat izdan, ne da bi bili pogoji, ki jih predpisuje uredba, izpolnjeni, ali če podjetje teh pogojev ne izpolnjuje več; v primeru kršitev Autorità ugotovi, da je pooblastilo SOA za certificiranje prenehalo.
               9.c   Če podjetje pri pridobivanju certifikata predloži lažno izjavo ali ponarejene dokumente, SOA o tem obvesti Autorità, ki, če meni, da je podan naklep ali velika malomarnost, ob upoštevanju pomena in teže dejstev, ki so bila predmet lažne izjave ali predložitve ponarejenih dokumentov, to z namenom izključitve podjetja iz postopkov javnega naročanja in kot podizvajalca zaznamuje v informacijskem sistemu […] za eno leto, po preteku katerega se zaznamek izbriše in preneha učinkovati.“

               5

               S členom 2(1)(a) Uredbe‑zakona št. 223 z dne 4. julija 2006 o nujnih določbah za ponovni gospodarski in socialni zagon, za omejitev in racionalizacijo javnih izdatkov in za ukrepe na strani prihodkov ter boj proti davčnim utajam (GURI št. 153 z dne 4. julija 2006, str. 4), ki je bila po nekaterih spremembah z zakonom št. 248 z dne 4. avgusta 2006 potrjena v zakon (redni dodatek h GURI št. 186 z dne11. avgusta 2006, v nadaljevanju: uredba‑zakon št. 223/2006), so bile razveljavljene določbe, v katerih je bila določena obveznost uporabe fiksnih in minimalnih tarif „za svobodne poklice in intelektualno dejavnost“.

               6

               Uredba predsednika republike št. 207 z dne 5. oktobra 2010 o izvajanju in uporabi zakonske uredbe št. 163 (redni dodatek h GURI št. 288 z dne 10. decembra 2010, v nadaljevanju: predsedniška uredba št. 207/2010), s katero je bila razveljavljena uredba predsednika republike št. 34 z dne 25. januarja 2000, v členu 60, od (2) do (4), določa:
               „2.   Vsaka oseba, ki opravlja javna naročila gradenj v vrednosti več kot 150.000 EUR, ki mu jih dodeli naročnik, mora imeti certifikat.
               3.   […] Certifikat o usposobljenosti, izdan v skladu s tem naslovom, se šteje za nujen in zadosten dokaz, da so zahteve v zvezi s tehnično in finančno zmogljivostjo za izvajanje javnih naročil gradenj izpolnjene.
               4.   Naročniki od ponudnikov ne smejo zahtevati, naj dokazujejo usposobljenost na podlagi meril, postopkov in pogojev, ki so drugačni od teh, ki so navedeni v tem poglavju […]“

               7

               Člen 68 uredbe št. 207/2010 določa:
               „1.   SOA za opravljanje dejavnosti certificiranja […] potrebujejo pooblastilo, ki jim ga izda Autorità.
               2.   SOA vlogi za izdajo pooblastila priloži te dokumente:

                        (a)

                        akt o ustanovitvi in statut družbe;

                        (b)

                        seznam družbenikov in izjavo o obvladujočih deležih ali povezavah z drugimi podjetji;

                        (c)

                        organigram SOA, vključno z življenjepisom v njej zaposlenih oseb;

                        (d)

                        izjavo zakonitega zastopnika, podano na način in v obliki, ki jo določa veljavni zakon, da v zvezi s SOA, člani njene uprave, zakonitimi zastopniki, tehničnimi direktorji in zaposlenimi ne obstajajo okoliščine iz člena 64(6) […];

                        (e)

                        izpisek iz kazenske evidence za člane uprave, zakonite zastopnike, tehnične direktorje in zaposlene […];

                        (f)

                        dokument, v katerem so opisani postopki, ki se bodo v skladu z določbami, ki jih je sprejela Autorità, uporabljali za izvajanje dejavnosti certificiranja;

                        (g)

                        zavarovalno polico, sklenjeno z zavarovalnico, ki ima dovoljenje za zavarovanje zadevne odgovornosti, za kritje odgovornosti, ki izhaja iz opravljanja dejavnosti, najmanj vrednosti šestkratnika predvidenega prometa.

                  […]“

               8

               Člen 70 uredbe št. 207/2010 določa:
               „1.   SOA morajo pri opravljanju svoje dejavnosti:

                        (a)

                        ravnati skrbno, lojalno in transparentno, pri čemer morajo upoštevati načela iz člena 2 zakonika;

                        (b)

                        od oseb, ki želijo pridobiti certifikat, pridobiti potrebne podatke in ravnati tako, da si zagotovijo ustrezne informacije;

                        (c)

                        ravnati tako, da sta zagotovljeni nepristranskost in enako obravnavanje;

                        (d)

                        zagotoviti in ohranjati neodvisnost, kot to zahtevajo določbe zakonika in tega naslova;

                        (e)

                        zagotoviti vire in postopke, vključno z notranjim nadzorom, za zagotavljanje učinkovitosti in lojalnosti;

                        (f)

                        preveriti resničnost in vsebino izjav, dokazil in dokumentov […], ki jih predložijo osebe, ki želijo pridobiti certifikat, in preveriti nadaljnje izpolnjevanje pogojev iz člena 78;

                        (g)

                        izdati certifikat o usposobljenosti na podlagi dokumentov, ki jih je predložilo podjetje in so bili preverjeni v skladu s točko (f).

                  2.   V okviru dejavnosti ocenjevanja in preverjanja usposobljenosti SOA pridobijo podatke ekonomsko‑finančne narave, kot so računovodski izkazi, ter informacije o organizacijskih spremembah in spremembah pravne oblike podjetja, tudi iz zbirke podatkov trgovinske, industrijske in obrtne zbornice.
               3.   Pri izvajanju javnih nalog SOA ne smejo uporabljati storitev tretjih oseb, ki ne spadajo v njihovo organizacijo. V vsakem primeru so SOA odgovorne za vsako dejavnost, ki se neposredno ali posredno izvaja v njihovem imenu in za njihov račun.
               4.   Vsaka izdaja certifikata o usposobljenosti in njegova obnovitev ter vse dodatne dejavnosti revizije ali spreminjanja se plačajo po tarifi, določeni glede na skupen znesek in število splošnih ali posebnih kategorij, za katere se vloži prošnja za certifikat, v skladu s formulami, navedenimi v delu I priloge C. Za stalna združenja se tarifa za vse dejavnosti SOA zniža za 50 %; za podjetja, ki so pridobila certifikat do razreda vrednosti II, se tarifa za vse dejavnosti, ki jih opravijo SOA, zniža za 20 %.
               5.   Zneski, določeni v skladu z odstavkom 4, so minimalne tarife za opravljene storitve. Plačilo ne sme presegati dvakratnika tarife, določene v skladu z merili, navedenimi v odstavku 4. Vsak drugačen dogovor je ničen. Znesek mora biti v celoti plačan pred izdajo certifikata ali pred njegovo revizijo ali spremembo; največ šestmesečna zamuda pri plačilu je dopustna, če se ob izdaji certifikata izda in SOA predloži pooblastilo za neposreden dvig celotnega zneska s tekočega bančnega računa.
               6.   SOA certifikate pošljejo Autorità v petnajstih dneh po njihovi izdaji na način, določen v členu 8(7).
               7.   SOA v skladu s členom 40(9b) zakonika v roku desetih dni Autorità obvestijo o začetku postopka preverjanja izpolnjevanja pogojev v podjetju in o rezultatu tega preverjanja.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               9

               Ministero in Autorità sta v odločbah z dne 20. septembra 2010 ugotovila, da se člen 2 uredbe‑zakona št. 223/2006 o razveljavitvi obveznih minimalnih tarif pri izvajanju poklicnih dejavnosti ne uporablja za storitve, ki jih ponujajo SOA, ter odločila, da ne bosta ugodila nameri SOA Nazionale Costruttori, da podjetjem ponudi popust na zneske, plačane za izdajo certifikata o usposobljenosti.

               10

               Družba SOA Nazionale Costruttori je na Tribunale amministrativo regionale per il Lazio vložila tožbo na razveljavitev teh odločb.

               11

               S sodbo z dne 1. junija 2011 je navedeno sodišče tožbi družbe SOA Nazionale Costruttori ugodilo.

               12

               Ministero in Autorità sta zoper to sodbo vložila pritožbo na Consiglio di Stato.

               13

               Po mnenju predložitvenega sodišča sklicevanje na „intelektualno“ dejavnost v členu 2(1)(a) uredbe‑zakona št. 223/2006 ne more vključevati dejavnosti SOA, ki nalogo certificiranja opravljajo v javnem interesu. Ta naloga naj bi zajemala izdajo certifikatov o usposobljenosti, ki se štejejo za nujen in zadosten dokaz, da podjetje izpolnjuje zahteve v zvezi s tehnično in finančno zmogljivostjo za izvajanje javnih naročil gradenj.

               14

               Poleg tega naj bi bile dejavnosti SOA izključne narave – ker SOA ne morejo opravljati drugih dejavnosti – in naj ne bi bile samostojne, ker so pravno regulirane in jih nadzira Autorità.

               15

               Zato predložitveno sodišče meni, da razveljavitev minimalnih tarif iz uredbe‑zakona št. 223/2006 ne more veljati za tarife, ki so določene za certifikacijsko dejavnost SOA.

               16

               Vendar pa to sodišče dvomi o usklajenosti upoštevnih nacionalnih določb v zvezi z dejavnostjo certificiranja, ki jo izvajajo SOA, z ureditvijo Unije.

               17

               Sprašuje se zlasti, ali glede na določbe PDEU na področjih konkurence in svobode ustanavljanja SOA sodelujejo pri izvajanju javne oblasti in ali je nacionalna ureditev zadevnih minimalnih tarif v skladu s temi določbami.

               18

               V teh okoliščinah je Consiglio di Stato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali načela [Unije] na področju konkurence ter členi 101 [PDEU], 102 [PDEU] in 106 [PDEU] nasprotujejo uporabi tarif, določenih [s predsedniškima uredbama št. 34 z dne 25. januarja 2000 in št. 207/2010] za dejavnost izdajanja certifikatov, ki jo opravljajo [SOA]?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Dopustnost

               19

               Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (v nadaljevanju: Unionsoa) trdi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, ker je neupošteven za rešitev spora o glavni stvari, saj je predložitveno sodišče že ugotovilo, da je nacionalna zakonodaja o tarifah SOA upravičena.

               20

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama, velja domneva upoštevnosti (glej sodbo z dne 30. maja 2013 v zadevi X, C‑651/11, točka 20 in navedena sodna praksa).

               21

               Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej zgoraj navedeno sodbo X, točka 21 in navedena sodna praksa).

               22

               Vendar je treba ugotoviti, da v obravnavani zadevi iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, ni očitno razvidno, da razlaga prava Unije, za katero prosi predložitveno sodišče, nima nikakršne zveze s predmetom spora ali da je problem, ki ga postavlja to sodišče, hipotetičen.

               23

               Predložitveno sodišče, ki obravnava predlog za spremembo sodbe Tribunale amministrativo regionale per il Lazio in ki je sicer zavzelo stališče o možnosti odstopanja od minimalnih tarif za dejavnost certificiranja, ki jo izvajajo SOA, namreč meni, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od odgovora na vprašanje, ali pravo Unije na področju konkurence nasprotuje nacionalni ureditvi, ki SOA nalaga uporabo minimalnih tarif za storitve, ki jih ponujajo. Predložitveno sodišče tako še ni dokončno presodilo o nacionalni ureditvi, ki se uporablja za te tarife.

               24

               V teh okoliščinah je treba na vprašanje, ki ga je zastavilo Consiglio di Stato, odgovoriti.

         Vsebinska obravnava

               25

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Pogodbe na področju konkurence in svobode ustanavljanja razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ureditev v postopku v glavni stvari, ki SOA nalaga uporabo minimalnih tarif za storitve certificiranja, ki jih ponujajo podjetjem, ki želijo sodelovati v postopkih oddaje javnih naročil gradenj.

         Pravo Unije na področju konkurence

               26

               Da bi se lahko odgovorilo na to vprašanje, je treba, na prvem mestu, preizkusiti, ali so SOA, ko opravljajo dejavnost certificiranja, „podjetja“ v smislu členov 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU.

               27

               V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je za uporabo določb prava Unije na področju konkurence podjetje vsak subjekt, ki opravlja gospodarsko dejavnost, ne glede na pravno obliko tega subjekta in način financiranja (glej sodbo z dne 23. aprila 1991 v zadevi Höfner in Elser, C-41/90, Recueil, str. I-1979, točka 21). Gospodarska dejavnost je vsaka dejavnost ponujanja blaga ali storitev na nekem trgu (glej sodbo z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Ambulanz Glöckner, C-475/99, Recueil, str. I-8089, točka 19). Nasprotno pa dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem nalog javne oblasti, niso gospodarska dejavnost, ki bi upravičevala uporabo pravil konkurence, ki jih določa Pogodba (glej sodbo z dne 12. julija 2012 v zadevi Compass‑Datenbank, C‑138/11, točka 36).

               28

               V obravnavanem primeru je italijanski zakonodajalec na podlagi člena 52(1) Direktive 2004/18 vzpostavil sistem certificiranja, ki ga opravljajo zasebni subjekti, to so SOA. SOA so podjetja, ki opravljajo pridobitno dejavnost in so zadolžena za ponujanje storitev certificiranja, pri čemer je pridobitev ustreznega certifikata nujni pogoj, da lahko zainteresirane osebe pod pogoji, ki so določeni v nacionalni zakonodaji, sodelujejo pri javnih naročilih gradenj.

               29

               Dejavnosti SOA so torej gospodarske narave. SOA namreč certifikate izdajajo za plačilo in izključno na podlagi dejanskega povpraševanja na trgu. Poleg tega nosijo finančno tveganje, ki izhaja iz opravljanja te dejavnosti (v tem smislu glej sodbo z dne 18. junija 1998 v zadevi Komisija proti Italiji, C-35/96, ZOdl., str. I-3851, točka 37).

               30

               Nacionalna zakonodaja med drugim določa, da SOA preverjajo tehnično in finančno zmogljivost certificiranih podjetij, resničnost in vsebino izjav, dokazil in dokumentov, ki jih predložijo osebe, ki želijo pridobiti certifikat, in nadaljnje izpolnjevanje pogojev, ki se nanašajo na osebni položaj kandidata ali ponudnika.

               31

               V okviru tega preverjanja morajo SOA upoštevne podatke posredovati Autorità, ki izvaja nadzor nad pravilnostjo opravljanja dejavnosti certificiranja, pri čemer je mogoče tem družbam, če kršijo obveznosti, ki jih določa veljavna nacionalna zakonodaja, naložiti kazni.

               32

               V nasprotju s položajem iz sodbe z dne 26. marca 2009 v zadevi SELEX Sistemi Integrati proti Komisiji (C-113/07 P, ZOdl., str. I-2207, točka 76) SOA ne opravljajo nalog standardizacije. Ta podjetja nimajo nobenega pooblastila za odločanje, ki bi bilo povezano z izvajanjem nalog javne oblasti.

               33

               Kot izhaja iz spisa v tej zadevi, podjetja, ki opravljajo dejavnost certificiranja, se pravi SOA, delujejo – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 57 sklepnih predlogov – v konkurenčnih razmerah.

               34

               Podjetij, ki želijo sodelovati pri postopkih oddaje javnih naročil gradenj, zakon ne zavezuje, da bi morala uporabiti storitve certificiranja kake točno določene SOA.

               35

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je treba, tako kot je Sodišče priznalo lastnost podjetja proizvajalcu avtomobilov, v delu, v katerem je deloval na trgu certificiranja avtomobilov, tako da je izdajal certifikate o usklajenosti, ki so potrebni za njihovo registracijo (sodba z dne 11. novembra 1986 v zadevi British Leyland proti Komisiji, 226/84, Recueil, str. 3263), tudi SOA, ko opravljajo dejavnost certificiranja, šteti za „podjetja“ v smislu členov 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU.

               36

               Na drugem mestu je treba preveriti, ali se člena 101 PDEU in 102 PDEU uporabljata v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, ko pravila o minimalnih tarifah za storitve certificiranja določa država.

               37

               V zvezi s tem je treba spomniti, da – kot izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča – čeprav se člena 101 PDEU in 102 PDEU nanašata le na ravnanje podjetij, in ne na zakonodajo ali druge predpise, ki jih sprejmejo države članice, pa ta člena v povezavi s členom 4(3) PEU, ki določa dolžnost sodelovanja med Evropsko unijo in državami članicami, te zavezujeta k temu, da ne sprejmejo ali ne ohranjajo v veljavi ukrepov – čeprav gre za zakone ali druge predpise – ki bi lahko izničili polni učinek pravil konkurence, ki veljajo za podjetja (glej sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 46, in z dne 1. julija 2010 v zadevi Sbarigia, C-393/08, ZOdl., str. I-6337, točka 31).

               38

               Za kršitev členov 101 PDEU ali 102 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU gre, če država članica predpiše ali spodbuja sklepanje sporazumov, ki so v nasprotju s členom 101 PDEU, ali krepi učinke takih sporazumov, če svojim predpisom odvzame naravo državnega ukrepa s prenosom pristojnosti za sprejem odločitev, s katerimi se posega v gospodarsko sfero, na zasebne subjekte ali če predpiše ali spodbuja zlorabe prevladujočega položaja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Cipolla in drugi, točka 47).

               39

               Iz dokumentov iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, ni razvidno, da bi imela nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari take učinke. Poleg tega je očitno, da zadevna država članica na zasebne subjekte ni prenesla pristojnosti za sprejem odločitev, s katerimi se posega v gospodarsko sfero.

               40

               V teh okoliščinah je treba preizkusiti, na tretjem mestu, ali je treba v obravnavanem primeru uporabiti člen 106 PDEU, glede na to da odstavek 1 tega člena državam članicam prepoveduje, da bi glede podjetij, ki so jim odobrile posebne ali izključne pravice, sprejele ali ohranile v veljavi ukrepe, ki so v nasprotju s pravili iz Pogodb, med drugim s členoma 101 PDEU in 102 PDEU.

               41

               Za državni ukrep se šteje, da dodeljuje izključno ali posebno pravico v smislu člena 106(1) PDEU, če dodeljuje varstvo omejenemu številu podjetij in bistveno vpliva na zmožnost drugih podjetij za opravljanje zadevne gospodarske dejavnosti na istem ozemlju pod v bistvenem enakimi pogoji (glej zgoraj navedeno sodbo Ambulanz Glöckner, točka 24).

               42

               V obravnavanem primeru iz dejstva, da so bile naloge, ki so povezane s certificiranjem, zaupane vsem SOA in samo njim, ni mogoče sklepati, da so jim bile dodeljene posebne ali izključne pravice. Vse SOA imajo namreč na upoštevnem trgu storitev certificiranja enake pravice in pristojnosti, tako da nobeno od podjetij, ki deluje na tem trgu, nima konkurenčne prednosti na škodo drugih podjetij, ki opravljajo enake storitve. Poleg tega je treba ugotoviti, da izdaja pooblastila za ustanovitev nove SOA ni pridržana omejenemu krogu podjetij, temveč se izda vsakemu subjektu, ki izpolni pogoje, navedene v točki 7 te sodbe.

               43

               Zato SOA ni mogoče šteti za podjetja, ki jim je zadevna država članica podelila posebne ali izključne pravice v smislu člena 106(1) PDEU.

               44

               Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je treba člene 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ureditev v postopku v glavni stvari, ki SOA nalaga uporabo sistema minimalnih tarif za storitve certificiranja, ki jih ponujajo podjetjem, ki želijo sodelovati v postopkih oddaje javnih naročil gradenj.

         Svoboda ustanavljanja

               45

               Treba je spomniti, da člen 49 PDEU nasprotuje omejitvam svobode ustanavljanja. Ta določba prepoveduje vse nacionalne ukrepe, ki bi lahko državljane Unije ovirali pri izvrševanju svobode ustanavljanja, ki je zagotovljena s Pogodbo, ali ki bi bili za izvrševanje svobode ustanavljanja manj privlačni. Pojem omejitve vključuje ukrepe države članice, ki čeprav veljajo brez razlikovanja, vplivajo na dostop podjetij iz drugih držav članic do trga in tako ovirajo trgovino v Skupnosti (glej sodbi z dne 28. aprila 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C-518/06, ZOdl., str. I-3491, točki 63 in 64, in z dne 7. marca 2013 v zadevi DKV Belgium, C‑577/11, točke od 31 do 33).

               46

               V obravnavanem primeru iz spisa, ki je bil predložen sodišču, izhaja, da se vsi elementi spora o glavni stvari nanašajo na eno samo državo članico, to je na Italijansko republiko. Zato je treba najprej preveriti, ali je Sodišče v tej zadevi pristojno za odločanje o določbi Pogodbe, ki se nanaša na svobodo ustanavljanja, to je člen 49 PDEU (sodba z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C-384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 22).

               47

               Načeloma mora biti namreč nacionalna ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki se enako uporablja za italijanske državljane in za državljane drugih držav članic, v skladu z določbami v zvezi s temeljnimi svoboščinami, ki jih zagotavlja Pogodba, le kadar se ta ureditev uporablja za položaje, ki so povezani s trgovino med državami članicami (glej zgoraj navedeno sodbo Attanasio Group, točka 23 in navedena sodna praksa).

               48

               Vendar pa v obravnavanem primeru ni mogoče izključiti, da so bila ali so podjetja s sedežem v drugih državah članicah, ki niso Italijanska republika, zainteresirana za opravljanje dejavnosti certificiranja v tej državi članici (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Attanasio Group, točka 24).

               49

               Poleg tega je lahko tudi v položaju, ko se vsi elementi nanašajo na eno samo državo članico, odgovor koristen za predložitveno sodišče, zlasti če mu nacionalno pravo nalaga, da mora lastnemu državljanu zagotoviti enake pravice, kot jih ima državljan druge države članice, ki se nahaja v enakem položaju, na podlagi prava Unije (glej sodbo z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez in Chao Gómez, C-570/07 in C-571/07, ZOdl., str. I-4629, točka 39).

               50

               V zvezi s členom 51 PDEU, v skladu s katerim se določbe Pogodbe, ki se nanašajo na svobodo ustanavljanja, ne uporabljajo za dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem javne oblasti, je treba ugotoviti, da ta izjema za postopek v glavni stvari ni upoštevna.

               51

               Ta izjema je namreč omejena le na dejavnosti, ki so same po sebi v neposredni in posebni povezavi z izvajanjem javne oblasti (sodba z dne 24. maja 2011 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-47/08, ZOdl., str. I-4105, točka 85 in navedena sodna praksa).

               52

               Glede na ugotovitve iz točk od 28 do 35 te sodbe ni mogoče trditi, da imajo dejavnosti certificiranja SOA neposredno in posebno zvezo z izvajanjem javne oblasti.

               53

               Kot je namreč generalni pravobranilec navedel v točkah 47 in 48 sklepnih predlogov, na področje uporabe izjeme iz člena 51 PDEU ne spada odločitev, ali bo tehnični pregled potrjen ali ne, ki v bistvu vsebuje le ugotovitev o rezultatih tehničnega preizkusa, saj, prvič, to ni samostojno odločanje, ki je značilno za izvrševanje pristojnosti javne oblasti, in, drugič, se ta odločitev sprejme v okviru neposrednega državnega nadzora (glej po analogiji sodbo z dne 22. oktobra 2009 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-438/08, ZOdl., str. I-10219, točki 41 in 45). Prav tako pomožne in pripravljalne vloge, ki je bila na zasebne organe prenesena glede na nadzorni organ oblasti, ni mogoče šteti za neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu člena 51 PDEU (glej sodbo z dne 29. novembra 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-404/05, ZOdl., str. I-10239, točka 44).

               54

               V obravnavanem primeru tega, da SOA preverjajo tehnično in finančno zmogljivost podjetij, ki so v postopku certificiranja, resničnost in vsebino izjav, dokazil in dokumentov, ki jih predložijo osebe, ki želijo pridobiti certifikat, in nadaljnje izpolnjevanje pogojev, ki se nanašajo na osebni položaj kandidata ali ponudnika, ni mogoče šteti za dejavnost, pri kateri gre za samostojno odločanje, ki je značilno za izvrševanje nalog javne oblasti. To preverjanje v celoti urejajo nacionalni predpisi. Poleg tega se opravlja pod neposrednim državnim nadzorom, njegov namen pa je pomagati naročnikom na področju javnih naročil gradenj pri opravljanju njihove naloge, tako da se slednjim omogoči, da to nalogo opravijo na podlagi točnega in podrobnega poznavanja tehnične in finančne zmogljivosti ponudnikov.

               55

               Zato je treba nacionalno ureditev iz postopka v glavni stvari presoditi glede na člen 49 PDEU.

         – Obstoj omejitve svobode ustanavljanja

               56

               Nacionalna pravila, na katera se nanaša spor o glavni stvari, podjetjem, ki opravljajo storitve certificiranja, prepovedujejo odstopanja od minimalnih tarif, ki so določene v italijanskem pravu. Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 51 sklepnih predlogov, lahko ta pravila povzročijo, da je za podjetja iz držav članic, ki niso Italijanska republika, izvrševanje svobode ustanavljanja na trgu teh storitev manj privlačno.

               57

               Navedena prepoved namreč podjetjem iz držav članic, ki nimajo sedeža v Italijanski republiki in izpolnjujejo zahteve, določene v italijanski ureditvi, onemogoča, da bi s tem, da bi zahtevala plačilo, ki je nižje od plačila, ki ga je določil italijanski zakonodajalec, učinkoviteje konkurirala podjetjem s sedežem v zadevni državi članici, ki imajo zato pri pridobivanju strank več možnosti kot podjetja s sedežem v drugi državi članici (glej po analogiji sodbo z dne 5. oktobra 2004 v zadevi CaixaBank France, C-442/02, ZOdl., str. I-8961, točka 13, in zgoraj navedeno sodbo Cipolla in drugi, točka 59).

               58

               V teh okoliščina je treba šteti, da nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, pomeni omejitev svobode ustanavljanja.

         – Utemeljitev omejitve svobode ustanavljanja

               59

               Omejitev svobode ustanavljanja je dopustna, če ustreza nujnim razlogom v splošnem interesu, če je primerna za uresničitev zastavljenega cilja in če ne presega tega, kar je potrebno za njegovo doseganje (glej zgoraj navedeno sodbo DKV Belgium, točka 38).

               60

               Unionsoa in italijanska vlada menita, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari zagotavlja neodvisnost SOA in kakovost certifikacijskih storitev, ki jih ti subjekti opravljajo. Konkurenca med SOA na področju tarif, ki bi jih SOA izpogajale s svojimi strankami, in možnost določanja zelo nizkih tarif naj bi namreč ogrožali njihovo neodvisnost od teh strank in negativno vplivali na kakovost storitev certificiranja.

               61

               Glede tega je treba spomniti, da lahko javni interes, ki je vezan na varstvo prejemnikov storitev, upraviči omejitev svobode ustanavljanja (glej sodbo z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 38).

               62

               V obravnavanem primeru SOA, prvič, izvajajo naloge certificiranja podjetij, pri čemer je pridobitev ustreznega certifikata nujni pogoj za sodelovanje zainteresiranih podjetij pri javnih naročilih gradenj. Pri tem se želi z italijansko zakonodajo zagotoviti neobstoj kakršnegakoli poslovnega ali finančnega interesa, ki bi lahko povzročil, da bi SOA ta podjetja obravnavala pristransko ali diskriminatorno.

               63

               Drugič, SOA, kot izhaja iz predložitvene odločbe, poleg dejavnosti certificiranja ne morejo opravljati drugih dejavnosti. Poleg tega morajo v skladu z nacionalno zakonodajo zagotoviti vire in postopke za zagotavljanje učinkovitosti in lojalnosti opravljanja svojih storitev.

               64

               Z vidika varstva uporabnikov storitev je posebno pomembno, da so SOA neodvisne od posamičnih interesov svojih strank. Omejitev možnosti pogajanja o ceni storitev s svojimi strankami lahko to neodvisnost okrepi.

               65

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, kot je generalni pravobranilec v bistvu ugotovil v točki 58 sklepnih predlogov, da je določitev minimalnih tarif za opravljanje takih storitev načeloma namenjena zagotavljanju kakovosti teh storitev in da se z njo zagotavlja doseganje cilja varstva uporabnikov teh storitev.

               66

               V zvezi s tem pa je treba vseeno poudariti, da mora biti nacionalni sistem tarif iz postopka v glavni stvari in še zlasti način izračuna minimalnih tarif sorazmeren glede na cilj, ki se želi doseči, to je cilj, naveden v prejšnji točki.

               67

               V obravnavanem primeru italijanska ureditev določa, da se za vsako izdajo certifikata o usposobljenosti in njegovo obnovitev ter vse dodatne dejavnosti revizije ali spreminjanja plača minimalna tarifa, ki je določena glede na skupen znesek in število splošnih ali posebnih kategorij, za katere se vloži prošnja za certifikat.

               68

               Za presojo, ali ta ureditev ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje cilja, navedenega v točki 65 te sodbe, je pristojno predložitveno sodišče. Pri tem mora upoštevati zlasti način izračuna minimalnih tarif, posebno glede na število kategorij gradenj, za katere se izdaja certifikat.

               69

               Glede na navedeno je treba ugotoviti, da nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki SOA nalaga uporabo minimalnih tarif za storitve certificiranja, ki jih ponujajo podjetjem, ki želijo sodelovati v postopkih oddaje javnih naročil gradenj, pomeni omejitev svobode ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU, vendar se s tako ureditvijo zagotavlja doseganje cilja varstva uporabnikov navedenih storitev. Za presojo, ali ta nacionalna ureditev ne presega tistega, kar je potrebno za dosego tega cilja, pri kateri je treba upoštevati zlasti način izračuna minimalnih tarif, med drugim glede na število kategorij gradenj, za katere se izdaja certifikat, je pristojno predložitveno sodišče.

         Stroški

               70

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člene 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ureditev v postopku v glavni stvari, ki družbam za izdajanje certifikatov (Società Organismi di Attestazione) nalaga uporabo sistema minimalnih tarif za storitve certificiranja, ki jih ponujajo podjetjem, ki želijo sodelovati v postopkih oddaje javnih naročil gradenj.

                     Taka nacionalna ureditev pomeni omejitev svobode ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU, vendar se z njo zagotavlja doseganje cilja varstva uporabnikov navedenih storitev. Za presojo, ali ta nacionalna ureditev ne presega tistega, kar je potrebno za dosego tega cilja, pri kateri je treba upoštevati zlasti način izračuna minimalnih tarif, med drugim glede na število kategorij gradenj, za katere se izdaja certifikat, je pristojno predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 27. maja 1981. # Amministrazione delle Finanze dello Stato proti Essevi SpA in Carlo Salengo. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Corte d'appello di Milano - Italija. # Združeni zadevi 142 in 143/80.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 6. septembra 2006. # Italijanska republika (T-304/04) in Wam SpA (T-316/04) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Posojila po znižani obrestni meri, s katerimi se omogoči vstop v določene tretje države - Vpliv na trgovino med državami članicami in izkrivljanje konkurence - Obrazložitev. # Združeni zadevi T-304/04 in T-316/04.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 6. septembra 2006 – Italija in Wam proti Komisiji
      (Združeni zadevi T-304/04 in T-316/04)
      „Državne pomoči – Posojila po znižani obrestni meri, s katerimi se omogoči vstop v določene tretje države – Vpliv na trgovino med državami članicami in izkrivljanje konkurence – Obrazložitev“
      Državne pomoči – Odločba Komisije, s katero je ugotovljena nezdružljivost pomoči s skupnim trgom (člena 87(1) ES in 253 ES) (Glej točke od
         60 do 78.)

      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2006/177/ES z dne 19. maja 2004 o državni pomoči C 4/2003 (prej NN 102/2002),
                  ki jo Italija izvaja v korist družbe Wam SpA (UL 2006, L 63, str. 11).

            Izrek

                  1)

                  	Odločba Komisije 2006/177/ES z dne 19. maja 2004 o državni pomoči C 4/2003 (prej NN 102/2002), ki jo Italija izvaja v korist
                     družbe Wam SpA (UL 2006, L 63, p. 11), se razglasi za nično.

                  2)

                  	V preostalem se tožba zavrne.

                  3)

                  	Komisija nosi svoje stroške in stroške, ki sta jih priglasili Italijanska republika v zadevi T-304/04 in družba Wam v zadevi
                     T‑316/04, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 14. junija 2017.#Verband Sozialer Wettbewerb eV proti TofuTown.com GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Trier.#Predhodno odločanje – Skupna ureditev trgov kmetijskih proizvodov – Uredba (EU) št. 1308/2013 – Člen 78 in Priloga VII, del III – Sklep 2010/791/EU – Opredelitve, poimenovanja in prodajne oznake – ‚Mleko‘ in ‚mlečni izdelki‘ – Poimenovanja, ki se uporabljajo za promocijo in trženje čisto rastlinskih živil.#Zadeva C-422/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 14. junija 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Skupna ureditev trgov kmetijskih proizvodov — Uredba (EU) št. 1308/2013 — Člen 78 in Priloga VII, del III — Sklep 2010/791/EU — Opredelitve, poimenovanja in prodajne oznake — ‚Mleko‘ in ‚mlečni izdelki‘ — Poimenovanja, ki se uporabljajo za promocijo in trženje čisto rastlinskih živil“
      V zadevi C‑422/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Trier (deželno sodišče v Trierju, Nemčija) z odločbo z dne 28. julija 2016, ki je na Sodišče prispela 1. avgusta 2016, v postopku

         Verband Sozialer Wettbewerb eV

      proti

         TofuTown.com GmbH,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi A. Prechal, predsednica senata, A. Rosas in E. Jarašiūnas (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za TofuTown.com GmbH M. Beuger, odvetnik,

               —

               za nemško vlado K. Stranz in T. Henze, agenta,

               —

               za grško vlado G. Kanellopoulos in O. Tsirkinidou, agenta,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo A. X. P. Lewis in D. Triantafyllou, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 78(2) in Priloge VII, del III, točki 1 in 2, Uredbe (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007 (UL 2013, L 347, str. 671).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Verband Sozialer Wettbewerb eV (v nadaljevanju: združenje VSW) in družbo TofuTown.com GmbH (v nadaljevanju: TofuTown) glede opustitvene tožbe, ki jo je vložilo združenje VSW.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

         Uredba št. 1308/2013

               3

               V uvodnih izjavah 64 in 76 Uredbe št. 1308/2013 je navedeno:

                        „(64)

                        Uporaba standardov za trženje kmetijskih proizvodov lahko prispeva k izboljšanju gospodarskih pogojev za proizvodnjo in trženje ter tudi kakovosti takih proizvodov. Uporaba takih standardov je zato v interesu proizvajalcev, trgovcev in potrošnikov.

                  […]

                        (76)

                        Za nekatere sektorje in proizvode so opredelitve, poimenovanja in prodajne oznake pomembni elementi za določitev konkurenčnih pogojev. Zato je primerno, da se za te sektorje in/ali proizvode določijo opredelitve, poimenovanja in prodajne oznake, ki se lahko v Uniji uporabljajo le za trženje proizvodov, ki izpolnjujejo ustrezne zahteve.“

               4

               Ta uredba v delu II, ki ureja notranji trg, vsebuje naslov II, ki se nanaša na pravila v zvezi s trženjem in organizacijami proizvajalcev. Pododdelek 2 Oddelka 1 v Poglavju I tega naslova je naslovljen „Tržni standardi po sektorjih ali proizvodih“ in vsebuje člene od 74 do 83 te uredbe.

               5

               Člen 78 Uredbe št. 1308/2013, ki je naslovljen „Opredelitve, poimenovanja in prodajne oznake za nekatere sektorje in proizvode“, določa:
               „1.   Poleg tržnih standardov, ki se uporabljajo, kadar je ustrezno, se za naslednje sektorje ali proizvode uporabljajo opredelitve, poimenovanja in prodajne oznake iz Priloge VII:
               […]

                        (c)

                        mleko in mlečne proizvode, namenjene za prehrano ljudi;

                  […]
               2.   Opredelitve, poimenovanja ali prodajne oznake iz Priloge VII se lahko v Uniji uporabijo le za trženje proizvoda, ki izpolnjuje ustrezne zahteve iz navedene priloge.
               3.   Na Komisijo se prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov […] o spremembah opredelitev in prodajnih oznak iz Priloge VII, odstopanju od njih ali izjemah v zvezi z njimi. Ti delegirani akti so strogo omejeni na dejanske potrebe, ki nastanejo zaradi razvoja potrošniškega povpraševanja, tehničnega napredka ali potreb po inovacijah pri proizvodih.
               […]
               5.   Da se upoštevajo pričakovanja potrošnikov in razvoj na trgu mlečnih proizvodov, se na Komisijo prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov […], s katerimi se določijo mlečni proizvodi, za katere se navedejo živalske vrste izvora mleka, razen goveda, ter potrebna zadevna pravila.“

               6

               Pododdelek 5 v delu II, Naslov II, Poglavje I, Oddelek 1, Uredbe št. 1308/2013, je naslovljen „Skupne določbe“. Člen 91 te uredbe, ki je v navedenem pododdelku 5, določa:
               „Komisija lahko sprejme izvedbene akte, s katerimi:

                        (a)

                        vzpostavi seznam mleka in mlečnih proizvodov iz drugega odstavka točke 5 dela III Priloge VII […] na podlagi okvirnih seznamov proizvodov, za katere države članice menijo, da na njihovem ozemlju ustrezajo navedeni[…] določb[i] in ki jih države članice pošljejo Komisiji;

                  […]“

               7

               Priloga VII te uredbe je naslovljena „Opredelitve, poimenovanja in prodajne oznake proizvodov iz člena 78“. V uvodnem odstavku ta priloga določa, da za namene te priloge „prodajna oznaka“ pomeni zlasti „ime, pod katerim se živilo prodaja […], v smislu člena 17 Uredbe (EU) št. 1169/2011 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004 (UL 2011, L 304, str. 18)]“.

               8

               Del III te priloge VII je naslovljen „Mleko in mlečni proizvodi“. V njem je določeno:

                        „1.

                        ‚Mleko‘ pomeni izključno običajni izloček mlečnih žlez, pridobljen z eno ali več molžami brez kakršnega koli dodajanja ali odvzemanja.
                        Vendar se izraz ‚mleko‘ lahko uporabi:

                                 (a)

                                 za mleko, ki je obdelano tako, da se njegova sestava ne spremeni, ali za mleko, katerega vsebnost maščobe je standardizirana […];

                                 (b)

                                 v povezavi z eno besedo ali več besedami za poimenovanje vrste, kakovostnega razreda, izvora in/ali predvidene uporabe takega mleka ali za opis fizikalne obdelave ali spremembe sestave mleka, pod pogojem, da je sprememba omejena na dodajanje in/ali odvzem naravnih sestavin mleka.

                        2.

                        V tem delu ‚mlečni proizvodi‘ pomeni proizvode, pridobljene izključno iz mleka, pri čemer se razume, da se smejo dodati snovi, ki so potrebne za njihovo proizvodnjo, pod pogojem, da se te snovi ne uporabljajo za delno ali popolno nadomestitev katere koli sestavine mleka.
                        Izključno za mlečne proizvode se rezervirajo:

                                 (a)

                                 naslednja imena, ki se uporabljajo v vseh fazah trženja:

                                          (i)

                                          sirotka;

                                          (ii)

                                          smetana,

                                          (iii)

                                          maslo,

                                          (iv)

                                          pinjenec,

                                    […]

                                          (viii)

                                          sir,

                                          (ix)

                                          jogurt,

                                    […]

                                 (b)

                                 imena v smislu […] člena 17 [Uredbe št. 1169/2011], ki se dejansko uporabljajo za mlečne proizvode.

                        3.

                        Izraz ‚mleko‘ in poimenovanja, ki se uporabljajo za mlečne proizvode, se lahko uporabijo tudi v povezavi z eno ali več besedami za poimenovanje sestavljenih proizvodov, pri katerih noben del ne nadomesti in tudi ni namenjen nadomestitvi katere koli sestavine mleka ter pri katerih je mleko ali mlečni proizvod bistveni del tako glede kakovosti kot značilnih lastnosti izdelka.

                        4.

                        Kar zadeva mleko, se navedejo živalske vrste, od katerih mleko izvira, razen goveda.

                        5.

                        Poimenovanja iz točk 1, 2 in 3 se ne smejo uporabljati za noben izdelek, razen za izdelke iz navedene točke.
                        Ta določba pa ne velja za poimenovanja izdelkov, katerih vrsta je zaradi uveljavljene uporabe natančno poznana, in/ali kadar se poimenovanje očitno uporabi za opis značilne lastnosti izdelka.

                        6.

                        V zvezi z izdelki, ki niso navedeni v točkah 1, 2 in 3 tega dela, se ne smejo uporabiti nalepke, trgovinski dokumenti, reklamni material ali kakršna koli oblika oglaševanja, […] ali kakršna koli oblika predstavitve, ki navaja, nakazuje ali namiguje, da je izdelek mlečni proizvod.

                  […]“

               9

               Določbe Priloge VII, del III, Uredbe št. 1308/2013 brez vsebinskih sprememb povzemajo določbe, ki so bile prej vključene v Prilogo XII k Uredbi Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode („Uredba o enotni SUT“) (UL 2007, L 299, str. 1), ki je brez vsebinskih sprememb povzela določbe Uredbe Sveta (EGS) št. 1898/87 z dne 2. julija 1987 o zaščiti poimenovanj, uporabljenih pri trženju mleka in mlečnih proizvodov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 7, str. 247).

         Sklep 2010/791/EU

               10

               V skladu s členom 1 Sklepa Komisije 2010/791/EU z dne 20. decembra 2010 o določitvi seznama proizvodov iz drugega pododstavka točke III(1) Priloge XII k Uredbi Sveta (ES) št. 1234/2007 (UL 2010, L 336, str. 55) so v Prilogi I k temu sklepu našteti proizvodi, ki na ozemlju Unije ustrezajo proizvodom, navedenim v tej določbi.

               11

               V uvodni izjavi 3 tega sklepa je navedeno:
               „Države članice morajo uradno sporočiti Komisiji okvirne sezname proizvodov, za katere menijo, da na njihovem ozemlju izpolnjujejo pogoje za […] izjemo. Navedeni seznam mora vključevati imena ustreznih proizvodov glede na njihovo tradicionalno uporabo v različnih jezikih Unije, tako da bi bila ta imena uporabna v vseh državah članicah, […]“

               12

               V skladu s členom 230(1), prvi pododstavek, in (2), Uredbe št. 1308/2013, je bila Uredba št. 1234/2007 razveljavljena s prvonavedeno uredbo, sklicevanja na Uredbo št. 1234/2007 pa se štejejo kot sklicevanja na Uredbo št. 1308/2013. V Sklepu 2010/791 je zdaj naveden seznam proizvodov iz drugega pododstavka točke 5 dela III Priloge VII k zadnjenavedeni uredbi.

         Uredba št. 1169/2011

               13

               Člen 17 Uredbe št. 1169/2011, naslovljen „Ime živila“, v odstavku 1 določa:
               „Ime živila je njegovo predpisano prodajno [pravno] ime. Če prodajno [pravno] ime ni predpisano, je ime živila njegovo običajno ime, če pa običajnega imena ni ali se ne uporablja, se navede opisno ime živila.“

         Nemško pravo

               14

               Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (zakon o preprečevanju nelojalne konkurence) v različici, ki se uporablja za postopek v glavni stvari, v členu 3a določa:
               „Nelojalno ravna, kdor krši zakonsko določbo, s katero se med drugim v interesu udeležencev na trgu ureja ravnanje na trgu, če lahko kršitev občutno poseže v interese potrošnikov, drugih udeležencev na trgu ali konkurentov.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               15

               VSW je nemško združenje, katerega naloga je zlasti boj proti nelojalni konkurenci. TofuTown je družba, ki se ukvarja s proizvodnjo in prodajo vegetarijanskih/veganskih živil. Oglašuje in prodaja zlasti čiste rastlinske proizvode pod imeni „Soyatoo tofu maslo“, „rastlinski sir“, „Veggie-Cheese“, „Cream“ in drugimi podobnimi imeni.

               16

               Ker je združenje VSW menilo, da oglaševanje čisto rastlinskih proizvodov s strani družbe TofuTown krši pravila konkurence, je zoper to družbo pri Landgericht Trier (deželno sodišče v Trierju, Nemčija) vložilo opustitveno tožbo, pri čemer se je sklicevalo na kršitev člena 3a zakona o preprečevanju nelojalne konkurence, v povezavi s Prilogo VII, del III, točki 1 in 2, ter členom 78 Uredbe št. 1308/2013.

               17

               Družba TofuTown pa poudarja, da njeno oglaševanje rastlinskih proizvodov, ki nosijo zadevna poimenovanja, ne krši teh določb prava Unije, ker se je, po eni strani, potrošniška mentaliteta v zadnjih letih bistveno spremenila, po drugi strani pa poimenovanj, kot sta „maslo“ ali „cream“, ne uporablja ločeno, temveč vedno skupaj z izrazi, ki vsebujejo sklic na rastlinsko poreklo zadevnih proizvodov, na primer „tofu maslo“ ali „rice spray cream“.

               18

               Predložitveno sodišče se sklicuje na sodbo z dne 16. decembra 1999, UDL (C‑101/98, EU:C:1999:615), v kateri je Sodišče v bistvu presodilo, da Uredba št. 1898/87 nasprotuje uporabi poimenovanja „sir“ za mlečni proizvod, pri katerem se mlečna maščoba nadomesti z rastlinsko maščobo, četudi se to poimenovanje dopolni z opisnimi pristavki. Vendar se še vedno sprašuje glede razlage člena 78 Uredbe št. 1308/2013 v povezavi s Prilogo VII, del III, točki 1 in 2, te uredbe, za rešitev spora, o katerem odloča.

               19

               V teh okoliščinah je Landgericht Trier (deželno sodišče v Trierju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 78(2) Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da opredelitvam, poimenovanjem in prodajnim oznakam v smislu Priloge VII ni treba izpolnjevati zahtev iz te priloge, če te opredelitve, poimenovanja in prodajne oznake dopolnjujejo pojasnjevalni oziroma opisni pristavki (kot na primer ‚tofu maslo‘ za čisti rastlinski proizvod)?

                        2.

                        Ali je treba Prilogo VII, del III, točka 1, Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da ‚mleko‘ pomeni izključno običajni izloček mlečnih žlez, pridobljen z eno ali več molžami brez kakršnega koli dodajanja ali odvzemanja, ali pa se lahko pojem ‚mleko‘ – s pristavkom pojasnjevalnih pojmov, kot je na primer ‚sojino mleko‘ – uporablja tudi za rastlinske (veganske) izdelke pri njihovem trženju?

                        3.

                        Ali je treba Prilogo VII, del III, točko 2, v zvezi s členom 78 Uredbe (EU) št. 1308/2013 razlagati tako, da je poimenovanja, našteta pod točko 2(a), kot so zlasti ‚sirotka‘, ‚smetana‘ [‚Rahm‘ v nemškem jeziku], ‚maslo‘, ‚pinjenec‘, ‚sir‘, ‚jogurt‘ ali ‚smetana‘ [‚Sahne‘ v nemškem jeziku] itd. mogoče uporabljati izključno za mlečne proizvode, ali pa na področje uporabe Priloge VII, del III, točka 2, Uredbe (EU) št. 1308/2013 spadajo tudi čisti rastlinski/veganski proizvodi, ki niso pridobljeni iz (živalskega) mleka?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               20

               Predložitveno sodišče s tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 78(2) in Prilogo VII, del III, Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da se poimenovanje „mleko“ in poimenovanja, ki so s to uredbo rezervirana izključno za mlečne proizvode, pri trženju ali oglaševanju uporabljajo za označitev čisto rastlinskega proizvoda, tudi če ta poimenovanja dopolnjujejo pojasnjevalni oziroma opisni pristavki, ki označujejo rastlinski izvor zadevnega proizvoda.

               21

               V skladu s členom 78(2) te uredbe se lahko opredelitve, poimenovanja ali prodajne oznake iz Priloge VII k tej uredbi v Uniji uporabijo le za trženje proizvoda, ki izpolnjuje ustrezne zahteve iz navedene priloge.

               22

               Del III te priloge VII se nanaša na mleko in mlečne proizvode. Glede mleka je v delu III v točki 1, prvi pododstavek, določeno, da poimenovanje „mleko“ pomeni „izključno običajni izloček mlečnih žlez, pridobljen z eno ali več molžami brez kakršnega koli dodajanja ali odvzemanja“. Vendar je v drugem pododstavku, pod točko (a), določeno, da se poimenovanje „mleko“ lahko uporabi za „mleko, ki je obdelano tako, da se njegova sestava ne spremeni, ali za mleko, katerega vsebnost maščobe je standardizirana“, in pod točko (b), da se to poimenovanje lahko uporabi „v povezavi z eno besedo ali več besedami za poimenovanje vrste, kakovostnega razreda, izvora in/ali predvidene uporabe takega mleka ali za opis fizikalne obdelave ali spremembe sestave mleka, pod pogojem, da je sprememba omejena na dodajanje in/ali odvzem naravnih sestavin mleka“.

               23

               Iz besedila te točke 1 je jasno razvidno, da poimenovanja „mleko“ načeloma ni mogoče zakonito uporabljati za označitev čisto rastlinskega proizvoda, ker je mleko v smislu te določbe proizvod živalskega izvora, kar je razvidno tudi iz Priloge VII, del III, točka 4, Uredbe št. 1308/2013, ki – kar zadeva mleko – določa, da se navedejo živalske vrste, od katerih mleko izvira, razen goveda, kakor tudi iz člena 78(5) te uredbe, ki določa, da se na Komisijo prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov, s katerimi se določijo mlečni proizvodi, za katere se navedejo živalske vrste izvora mleka, razen goveda.

               24

               Iz tega besedila je poleg tega razvidno, da se pojasnjevalni oziroma opisni pristavki, ki označujejo rastlinski izvor zadevnega proizvoda, kot sta „sojino“ ali „tofu“ iz postopka v glavni stvari, ne uvrščajo med izraze, ki jih je mogoče uporabljati skupaj s poimenovanjem „mleko“ na podlagi te točke 1, drugi pododstavek, (b), ker so spremembe sestave mleka, ki jih dodatni izrazi v skladu s to določbo lahko opisujejo, omejene na dodajanje in/ali odvzem naravnih sestavin, kar ne vključuje popolne nadomestitve mleka s čisto rastlinskim proizvodom.

               25

               V zvezi z mlečnimi proizvodi je v Prilogi VII, del III, točka 2, prvi pododstavek, Uredbe št. 1308/2013 določeno, da „mlečni proizvodi“ pomenijo „proizvode, ki so pridobljeni izključno iz mleka, pri čemer se razume, da se smejo dodati snovi, ki so potrebne za njihovo proizvodnjo pod pogojem, da se te snovi ne uporabljajo za delno ali popolno nadomeščanje katere koli sestavine mleka“. V drugem pododstavku te točke je med drugim določeno, da se „izključno za mlečne proizvode“ rezervirajo, na eni strani, imena, ki se uporabljajo v vseh fazah trženja in so našteta v tej določbi, točka (a), vključno z imeni „sirotka“, „smetana“, „maslo“, „pinjenec“, „sir“ in „jogurt“, na drugi strani pa predvsem imena v smislu člena 17 Uredbe št. 1169/2011, „ki se dejansko uporabljajo za mlečne proizvode“.

               26

               Prav tako je iz besedila te točke 2 razvidno, da mora „mlečni proizvod“, ker je pridobljen izključno iz mleka, vsebovati njegove sestavine. V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da mlečni proizvod, v katerem je bila nadomeščena katerokoli sestavina, četudi le delno, ne more biti poimenovan s katerim od imen iz Priloge VII, del III, točka 2, drugi pododstavek, (a), Uredbe št. 1308/2013 (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, točke od 20 do 22). Načeloma to še toliko bolj velja za čisto rastlinski proizvod, ker tak proizvod po definiciji ne vsebuje nobene sestavine mleka.

               27

               Zato imen, naštetih v Prilogi VII, del III, točka 2, drugi pododstavek, (a), te uredbe, kot so „sirotka“, „smetana“, „maslo“, „sir“ in „jogurt“, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, načeloma ni mogoče zakonito uporabljati za označitev čisto rastlinskega proizvoda.

               28

               Enaka prepoved velja na podlagi Priloge VII, del III, točka 2, drugi pododstavek, (b), iste uredbe, za imena v smislu člena 17 Uredbe št. 1169/2011, ki se dejansko uporabljajo za mlečne proizvode. V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu s členom 17(1) te uredbe ime živila njegovo predpisano pravno ime, če pravno ime ni predpisano, je to njegovo običajno ime, če pa običajnega imena ni ali se ne uporablja, se navede opisno ime živila.

               29

               Čeprav nemškega izraza „Sahne“ – ki ga je predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe razlikovalo od izraza „Rahm“, ki je v Prilogi VII, del III, točka 2, drugi pododstavek, (a)(ii), Uredbe št. 1308/2013 – podobno kot francoskega izraza „chantilly“ ni med imeni za mlečne proizvode, ki so našteti v Prilogi VII, del III, točka 2, drugi pododstavek, (a), Uredbe št. 1308/2013, to ne spremeni dejstva, da ta izraz označuje smetano za stepanje.

               30

               Gre torej za ime v smislu člena 17 Direktive 1169/2011, ki se dejansko uporablja za mlečni proizvod. Tega izraza tako načeloma ni mogoče zakonito uporabljati za označevanje čisto rastlinskega proizvoda.

               31

               Glede vprašanja, ali je dodajanje pojasnjevalnih oziroma opisnih pristavkov, ki označujejo rastlinski izvor zadevnega proizvoda, kot sta „sojino“ ali „tofu“, ki ju je navedlo predložitveno sodišče, morebiti upoštevno za namene presoje zakonitosti uporabe poimenovanja „mleko“ ali poimenovanj, ki so na podlagi Uredbe št. 1308/2013 rezervirana izključno za mlečne proizvode, za označevanje čisto rastlinskega proizvoda, je treba opozoriti na to, da je v Prilogi VII, del III, točka 3, te uredbe določeno, da se „[i]zraz ‚mleko‘ in poimenovanja, ki se uporabljajo za mlečne proizvode, […] lahko uporabijo tudi v povezavi z eno ali več besedami za poimenovanje sestavljenih proizvodov, pri katerih noben del ne nadomesti in tudi ni namenjen nadomestitvi katere koli sestavine mleka ter pri katerih je mleko ali mlečni proizvod bistveni del tako glede kakovosti kot značilnih lastnosti izdelka“.

               32

               Vendar ti pogoji niso izpolnjeni v primeru čisto rastlinskih proizvodov, ker taki proizvodi ne vsebujejo niti mleka niti mlečnega proizvoda. Ta točka 3 torej ne more biti pravna podlaga za zakonito uporabo poimenovanja „mleko“ ali poimenovanj, ki so rezervirana izključno za mlečne proizvode, skupaj z enim ali več pojasnjevalnimi oziroma opisnimi pristavki, ki kažejo na rastlinski izvor zadevnega proizvoda, za označevanje čisto rastlinskega proizvoda.

               33

               Poleg tega, čeprav se v skladu s Prilogo VII, del III, točka 5, prvi pododstavek, Uredbe št. 1308/2013 poimenovanj iz točk 1, 2 in 3 tega dela III ne sme uporabiti za noben izdelek, razen za izdelke iz navedene točke, pa drugi pododstavek te točke 5 kljub temu določa, da ta prvi pododstavek „ne velja za poimenovanja izdelkov, katerih vrsta je zaradi uveljavljene uporabe natančno poznana, in/ali kadar se poimenovanje očitno uporabi za opis značilne lastnosti izdelka“.

               34

               Seznam proizvodov, na katere se nanaša zadnjenavedena določba, je v skladu s členom 121(b)(i) Uredbe št. 1234/2007, ki je v bistvu postal člen 91, prvi pododstavek, (a), Uredbe št. 1308/2013, določen v Prilogi I k Sklepu 2010/791. Zato samo proizvodi, ki so našteti v tej prilogi, spadajo pod izjemo, določeno v tem drugem pododstavku.

               35

               V obravnavani zadevi je treba navesti, da na tem seznamu ni sklicevanja na sojo ali tofu.

               36

               Poleg tega, na tem seznamu je v francoskem jeziku sicer naveden proizvod „crème de riz“, vendar v angleškem jeziku ni omenjen proizvod z imenom „rice cream spray“, ki ga je predložitveno sodišče navedlo kot enega izmed proizvodov v postopku v glavni stvari, niti proizvod, poimenovan „rice cream“. V zvezi s tem je treba poudariti, da je iz uvodne izjave 3 Sklepa 2010/791 v bistvu razvidno, da so na seznamu, ki je bil določen s tem sklepom, proizvodi, za katere države članice menijo, da na njihovem ozemlju izpolnjujejo pogoje, določene v drugem pododstavku točke 5 dela III Priloge VII k Uredbi št. 1308/2013, in da so poimenovanja zadevnih proizvodov našteta v skladu z njihovo tradicionalno rabo v različnih jezikih Unije. Zato okoliščina, da za poimenovanje „crème de riz“ v francoskem jeziku velja, da izpolnjuje pogoje, ne pomeni, da poimenovanje „rice cream“ prav tako ustreza tem pogojem.

               37

               Poleg tega je treba opozoriti, da je iz tega seznama sicer razvidno, da je pri poimenovanju proizvoda uporaba izraza „cream“ skupaj z dopolnilnim izrazom pod določenimi pogoji dopustna, med drugim za označevanje žganih pijač ali juh, vendar se zdi, da v primeru poimenovanja, kot je „rice cream spray“ iz postopka glavni stvari, ni izpolnjen noben od teh pogojev. Prav tako je uporaba pojma „creamed“ skupaj s poimenovanjem rastlinskega proizvoda dopustna le, če „izraz ‚creamed‘ opisuje značilno teksturo proizvoda“.

               38

               Tako na tem seznamu ni nobenega od navedenih proizvodov, ki jih je predložitveno sodišče primeroma navedlo, in posledično za nobenega od poimenovanj, ki jih to sodišče navaja, ne velja izjema iz drugega pododstavka točke 5 dela III Priloge VII k Uredbi št. 1308/2013, kar mora to sodišče vseeno preveriti za vsakega izmed proizvodov iz postopka v glavni stvari.

               39

               Poleg tega člen 78(3) Uredbe št. 1308/2013 določa, da se za dejanske potrebe, ki nastanejo zaradi razvoja potrošniškega povpraševanja, tehničnega napredka ali potreb po inovacijah, na Komisijo prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov o spremembah, odstopanjih ali izjemah k opredelitvam in prodajnim oznakam iz Priloge VII k tej uredbi. Vendar za mleko in mlečne izdelke Komisija do zdaj ni sprejela takšnega akta o opredelitvah in prodajnih oznakah.

               40

               Iz vsega navedenega izhaja, da poimenovanja „mleko“ in poimenovanj, ki so rezervirana izključno za mlečne proizvode, ni mogoče zakonito uporabljati za označevanje čisto rastlinskega proizvoda, razen če je proizvod na seznamu iz Priloge I k Sklepu 2010/791, dodajanje pojasnjevalnih oziroma opisnih pristavkov, ki označujejo rastlinski izvor zadevnega proizvoda, kot sta ta v postopku v glavni stvari, pa ne vpliva na takšno prepoved (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, točke od 25 do 28).

               41

               Poleg tega je iz člena 78(2) v povezavi s Prilogo VII, del III, točka 6, prvi pododstavek, Uredbe št. 1308/2013, razvidno, da ta prepoved velja tako za trženje kot tudi za oglaševanje.

               42

               V nasprotju z navedbami družbe TofuTown je razlaga, navedena v točkah 40 in 41 te sodbe, podkrepljena s cilji te uredbe in ne krši niti načela sorazmernosti niti načela enakega obravnavanja.

               43

               Kot izhaja iz uvodnih izjav 64 in 76 te uredbe so cilji, ki jim sledijo zadevne določbe, zlasti izboljšanje gospodarskih pogojev za proizvodnjo in trženje ter tudi kakovosti proizvodov v interesu proizvajalcev, trgovcev in potrošnikov, varstvo potrošnikov in ohranitev pogojev konkurence. Te določbe s tem, da določajo, da se samo proizvode, ki izpolnjujejo njihove zahteve, lahko poimenuje s poimenovanjem„mleko“ in poimenovanji, ki so rezervirana izključno za mlečne proizvode, in to tudi v primeru, če ta poimenovanja dopolnjujejo pojasnjevalni oziroma opisni pristavki, kot sta tista iz postopka v glavni stvari, prispevajo k uresničitvi teh ciljev.

               44

               Če ne bi bilo take omejitve, ta poimenovanja predvsem ne bi več omogočala nedvoumne označbe proizvodov s posebnimi značilnostmi, povezanimi z naravno sestavo živalskega mleka, kar bi bilo v nasprotju z varstvom potrošnikov, zaradi nevarnosti zmede, ki bi bila s tem ustvarjena. To bi bilo tudi v nasprotju s ciljem izboljšanja gospodarskih pogojev za proizvodnjo in trženje ter kakovost „mleka“ in „mlečnih proizvodov“.

               45

               V skladu z načelom sorazmernosti morajo biti akti institucij Unije primerni za uresničenje legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, in ne smejo prestopiti meja tistega, kar je potrebno za uresničitev teh ciljev, pri tem pa je treba takrat, ko je mogoče izbrati med več ustreznimi ukrepi, uporabiti najmanj omejujočega, povzročene neprijetnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (glej v tem smislu sodbi z dne 16. decembra 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, točka 30, ter z dne 17. marca 2011, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, točka 79 in navedena sodna praksa).

               46

               Zakonodajalec Unije ima na področju skupne kmetijske politike široko diskrecijsko pravico, ki ustreza političnim odgovornostim, ki mu jih dajejo členi od 40 PDEU do 43 PDEU, tako da lahko na zakonitost ukrepa vpliva le očitna neprimernost ukrepa, ki je bil sprejet na tem področju, glede na cilj, ki ga uresničuje pristojna institucija (glej v tem smislu sodbi z dne 16. decembra 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, točka 31, in z dne 17. oktobra 2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, točka 48).

               47

               V tem primeru, kot je že bilo navedeno v točki 43 te sodbe, je namen določb, za razlago katerih prosi predložitveno sodišče, izboljšanje gospodarskih pogojev za proizvodnjo in trženje zadevnih proizvodov ter njihove kakovosti, varstvo potrošnikov in ohranitev pogojev konkurence.

               48

               Dejstvo, da možnost, da se pri trženju ali oglaševanju lahko uporablja poimenovanje „mleko“ in poimenovanja, ki so rezervirana izključno za mlečne proizvode, velja le za proizvode, ki izpolnjujejo zahteve iz Priloge VII, del III, Uredbe št. 1308/2013, proizvajalcem teh proizvodov zagotavlja zlasti neizkrivljene konkurenčne pogoje, njihovim potrošnikom pa to, da proizvodi, ki so označeni s temi poimenovanji, ustrezajo enakim standardom kakovosti, pri čemer jih ščitijo pred vsakršno zmedo glede sestave proizvodov, ki jih nameravajo pridobiti. Zadevne določbe so torej primerne za uresničitev teh ciljev. Prav tako ne presegajo tega, kar je potrebno za njihovo uresničitev, ker dodajanje pojasnjevalnih oziroma opisnih pristavkov k tem poimenovanjem za označevanje proizvodov, ki ne izpolnjujejo teh zahtev, ne more – kot je Sodišče že presodilo – z gotovostjo preprečiti nevarnosti zmede za potrošnike. Zato zadevne določbe niso v nasprotju z načelom sorazmernosti (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, točke od 32 do 34).

               49

               Načelo enakega obravnavanja zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno (sodba z dne 6. decembra 2005, ABNA in drugi, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 in C‑194/04, EU:C:2005:741, točka 63, ter v tem smislu sodba z dne 30. junija 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, točka 46).

               50

               V tem primeru se za okoliščino, da za proizvajalce vegetarijanskih ali veganskih nadomestkov za meso ali ribe – kot navaja družba TofuTown – glede uporabe prodajnih oznak ne veljajo podobne omejitve, kot veljajo za proizvajalce vegetarijanskih ali veganskih nadomestkov za mleko ali mlečne izdelke na podlagi Priloge VII, del III, Uredbe št. 1308/2013, ne more šteti, da je v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.

               51

               Vsak sektor skupne ureditve trgov za kmetijske proizvode, ki jo določa ta uredba, izkazuje svoje posebnosti. Zato primerjava tehničnih mehanizmov, ki so uporabljeni za ureditev različnih sektorjev trga, ne more biti veljavna podlaga za očitek neenakega obravnavanja proizvodov, ki si niso podobni in za katere veljajo različna pravila (glej v tem smislu sodbi z dne 28. oktobra 1982, Lion in drugi, 292/81 in 293/81, EU:C:1982:375, točka 24, ter z dne 30. junija 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, točka 49). Mleko in mlečni izdelki se uvrščajo v drug sektor od tistega, v katerega se uvrščajo različne vrste mesa, kot tudi od sektorja ribjih proizvodov, ki pripadajo celo drugi skupni ureditvi trgov.

               52

               Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na zastavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 78(2) in Prilogo VII, del III, Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da se poimenovanje „mleko“ in poimenovanja, ki so s to uredbo rezervirana izključno za mlečne proizvode, pri trženju ali oglaševanju uporabljajo za označitev čisto rastlinskega proizvoda, tudi če ta poimenovanja dopolnjujejo pojasnjevalni oziroma opisni pristavki, ki označujejo rastlinski izvor zadevnega proizvoda, razen če je proizvod naveden v Prilogi I k Sklepu 2010/791.

         Stroški

               53

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                     Člen 78(2) in Prilogo VII, del III, Uredbe (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007 je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da se poimenovanje „mleko“ in poimenovanja, ki so s to uredbo rezervirana izključno za mlečne proizvode, pri trženju ali oglaševanju uporabljajo za označitev čisto rastlinskega proizvoda, tudi če ta poimenovanja dopolnjujejo pojasnjevalni oziroma opisni pristavki, ki označujejo rastlinski izvor zadevnega proizvoda, razen če je proizvod naveden v Prilogi I k Sklepu Komisije 2010/791/EU z dne 20. decembra 2010 o določitvi seznama proizvodov iz drugega pododstavka točke III(1) Priloge XII k Uredbi Sveta (ES) št. 1234/2007.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.