title: Sodba Splošnega sodišča (četrti razširjeni senat) z dne 25. oktobra 2011.#Microban International Ltd in Microban (Europe) Ltd proti Evropska komisija.#Javno zdravje – Seznam aditivov, ki se lahko uporabljajo pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili – Preklic prošnje za vključitev aditiva v seznam s strani prvotnega vlagatelja – Sklep Komisije o nevključitvi snovi 2,4,4’‑trikloro‑2’‑hidroksidifenil eter v seznam – Ničnostna tožba – Dopustnost – Predpis – Neposredno nanašanje – Neobstoj izvedbenih ukrepov – Pravna podlaga.#Zadeva T-262/10.

text:
      Zadeva T-262/10
      Microban International Ltd in
      Microban (Europe) Ltd
      proti
      Evropski komisiji
      „Javno zdravje – Seznam aditivov, ki se lahko uporabljajo pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili – Preklic prošnje za uvrstitev aditiva na seznam s strani prvotnega vlagatelja – Sklep Komisije o neuvrstitvi snovi 2,4,4’‑trikloro‑2’‑hidroksidifenil eter na seznam – Ničnostna tožba – Dopustnost – Predpis – Neposredno nanašanje – Neobstoj izvedbenih ukrepov – Pravna podlaga“
      Povzetek sodbe
      1.      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Pojem predpisa v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU – Vsi splošni akti,
            razen zakonodajnih
      (člen 263, četrti odstavek, PDEU)
      2.      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Neposredno zadevanje – Merila
      (člen 230, četrti odstavek, ES; člen 263, četrti odstavek, PDEU)
      3.      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki se nanje neposredno nanašajo – Sklep Komisije o neuvrstitvi aditiva
            na seznam dovoljenih aditivov, določen z Direktivo 2002/72 – Tožba, ki so jo vložila podjetja, ki zadevni aditiv uporabljajo
            za izdelavo svojih proizvodov – Dopustnost
      (člen 263, četrti odstavek, PDEU)
      4.      Približevanje zakonodaj – Materiali in izdelki, namenjeni za stik z živili – Sklep Komisije o neuvrstitvi aditiva na seznam
            dovoljenih aditivov, določen z Direktivo 2002/72 – Pravna podlaga – Člen 11(3) Uredbe št. 1935/2004 – Nedopustnost
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1935/2004, člen 11(3); Direktiva Komisije 2002/72)
      5.      Približevanje zakonodaj – Materiali in izdelki, namenjeni za stik z živili – Sklep Komisije o neuvrstitvi aditiva na seznam
            dovoljenih aditivov, določen z Direktivo 2002/72 – Sprejetje sklepa na podlagi preklica prošnje za uvrstitev s strani prvotnega
            vlagatelja
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1935/2004; Direktiva Komisije 2002/72)
      1.      Pojem predpisa v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU je treba razlagati tako, da zajema vse splošne akte razen zakonskih.

      S tega vidika je treba sklep Komisije o neuvrstitvi aditiva na seznam aditivov, ki se lahko v skladu z Direktivo 2002/72 o
         polimernih materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili, uporabljajo pri proizvodnji takih materialov in izdelkov,
         sprejet na podlagi člena 11(3) Uredbe št. 1935/2004 o materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili, in o razveljavitvi
         direktiv 80/590 in 89/109, šteti za predpis v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Tak sklep je namreč Komisija sprejela
         pri izvajanju izvedbenih pristojnosti, in ne pri izvajanju zakonodajnih pristojnosti. Ker se nanaša na vse fizične in pravne
         osebe, ki proizvajajo in/ali tržijo ta aditiv, ter na izdelke in materiale, ki to snov vsebujejo, je ta sklep splošen, saj
         se uporablja v objektivno opredeljenih okoliščinah in povzroča pravne učinke za splošno in abstraktno določeno kategorijo
         oseb.

      (Glej točke od 21 do 25.)
      2.      Člen 263, četrti odstavek, PDEU določa, da lahko fizične ali pravne osebe vložijo tožbe zoper nanje naslovljene akte ali zoper
         akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih
         ukrepov.

      Glede pojma neposrednega nanašanja je treba poudariti, da se izraz „ki se nanje neposredno […] nanašajo“ v členu 263, četrti
         odstavek, PDEU pojavi dvakrat. Po eni strani je v tej določbi povzeto besedilo člena 230, četrti odstavek, ES in se nanaša
         na „akte, ki se nanje neposredno […] nanašajo“. Po drugi strani je s členom 263, četrti odstavek, PDEU uveden pojem „predpisi,
         ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov“.

      Pogoj neposrednega nanašanja, kakor je bil naveden v členu 230, četrti odstavek, ES, je zahteval, prvič, da ima sporni ukrep
         neposredne učinke na pravni položaj posameznika, in drugič, da naslovnikom tega ukrepa, ki so odgovorni za njegovo izvedbo,
         ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je bila ta izvedba samodejna in je temeljila izključno na sporni ureditvi brez
         uporabe drugih izvedbenih pravil. Člen 263, četrti odstavek, PDEU s tem, da fizični ali pravni osebi omogoča vložitev tožbe
         zoper predpise, ki se nanjo neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov, uresničuje cilj določitve pogojev za
         vložitev direktne tožbe. Pojma neposrednega nanašanja, kakor je bil nedavno uveden v tej določbi, zato nikakor ni mogoče razlagati
         ožje od pojma neposrednega zadevanja, kakor je bil naveden v členu 230, četrti odstavek, ES. Ker je bilo ugotovljeno, da sklep
         tožečo stranko neposredno zadeva v smislu pojma neposrednega zadevanja, kakor je bil naveden v členu 230, četrti odstavek,
         ES, je treba ugotoviti, da se izpodbijani sklep nanjo tudi neposredno nanaša v smislu pojma neposrednega nanašanja, kakor
         je bil nedavno uveden v člen 263, četrti odstavek, PDEU.

      (Glej točke 18, 26, 27 in 32.)
      3.      Šteti je treba, da sklep Komisije o neuvrstitvi aditiva na seznam aditivov, ki se lahko v skladu z Direktivo 2002/72 o polimernih
         materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili, uporabljajo pri proizvodnji takih materialov in izdelkov, ki povzroči
         prepoved trženja materialov in izdelkov, ki vsebujejo ta aditiv, neposredno učinkuje na pravni položaj podjetij, ki ta aditiv
         kupujejo in ga uporabljajo za izdelavo proizvoda s protibakterijskimi in protimikrobnimi lastnostmi, ki se nato prodaja za
         uporabo pri izdelavi polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili.

      (Glej točki 28 in 30.)
      4.      Sklep Komisije o neuvrstitvi aditiva na seznam aditivov, ki se lahko v skladu z Direktivo 2002/72 o polimernih materialih
         in izdelkih, namenjenih za stik z živili, uporabljajo pri proizvodnji takih materialov in izdelkov, s katerim je Komisija
         prepovedala trženje posamičnega aditiva kot aditiva, ki se uporablja pri proizvodnji materialov in izdelkov, namenjenih za
         stik z živili, in zato tega aditiva ni uvrstila na pozitivni seznam in ga je črtala z začasnega seznama, ne more temeljiti
         na členu 11(3) Uredbe št. 1935/2004 o materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili, in o razveljavitvi direktiv 80/590
         in 89/109. Člen 11(3) Uredbe št. 1935/2004 se namreč nanaša le na primere, v katerih namerava Komisija dovoliti uporabo in
         trženje snovi, ki sestavlja materiale in izdelke, namenjene za stik z živili, v Uniji.

      (Glej točke od 46 do 48.)
      5.      Komisija krši postopek, določen z Uredbo št. 1935/2004 o materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili, in o razveljavitvi
         direktiv 80/590 in 89/109 in z Direktivo 2002/72 o polimernih materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili, če na podlagi
         preklica – s strani prvotnega vlagatelja – prošnje za uvrstitev aditiva na seznam dovoljenih aditivov sprejme sklep o neuvrstitvi
         tega aditiva na seznam aditivov, ki se lahko v skladu z Direktivo 2002/72 uporabljajo pri proizvodnji polimernih materialov
         in izdelkov, namenjenih za stik z živili, ne da bi bila sprejeta odločitev o obvladovanju tveganja v smislu uvodne izjave 14
         Uredbe št. 1935/2004.

      (Glej točki 67 in 69.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (četrti razširjeni senat)
      z dne 25. oktobra 2011*(1)

      „Javno zdravje – Seznam aditivov, ki se lahko uporabljajo pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili – Preklic prošnje za vključitev aditiva v seznam s strani prvotnega vlagatelja – Sklep Komisije o nevključitvi snovi 2,4,4’‑trikloro‑2’‑hidroksidifenil eter v seznam – Ničnostna tožba – Dopustnost – Predpis – Neposredno nanašanje – Neobstoj izvedbenih ukrepov – Pravna podlaga“
      V zadevi T‑262/10,
      Microban International Ltd s sedežem v Huntersvillu, Severna Karolina (Združene države),

      Microban (Europe) Ltd s sedežem v Cannocku (Združeno kraljestvo),

      ki ju zastopa M. Sánchez Rydelski, odvetnik,
      tožeči stranki,
      proti
      Evropski komisiji, ki jo zastopata L. Pignataro in T. Scharf, zastopnika,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije z dne 19. marca 2010 o nevključitvi snovi 2,4,4’‑trikloro‑2’‑hidroksidifenil
         eter v seznam aditivov Unije, ki se lahko uporabljajo pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik
         z živili, v skladu z Direktivo 2002/72/ES (2010/169/EU) (UL L 75, str. 25),

      SPLOŠNO SODIŠČE (četrti razširjeni senat),
      v sestavi I. Pelikánová, predsednica, V. Vadapalas, sodnik, K. Jürimäe (poročevalka), sodnica, K. O’Higgins in M. van der
         Woude, sodnika,

      sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. septembra 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeči stranki, družbi Microban International Ltd in Microban (Europe) Ltd, sta dejavni v proizvodnji in prodaji protimikrobnih
         in protibakterijskih aditivov, namenjenih zagotavljanju protibakterijske in protimikrobne zaščite za široko paleto proizvodov.
         Družba Microban International navedene aditive izdeluje in trži po celem svetu. Družba Microban (Europe) aditive, ki jih izdeluje
         družba Microban International, trži v Evropski uniji.

      2        Družba RCC Registration and Consulting Company Ltd je 23. marca 1998 pri Evropski komisiji v imenu družbe Ciba Inc. vložila
         prošnjo za vključitev aditiva 2,4,4’‑trikloro‑2’‑hidroksidifenil eter (v nadaljevanju: triclosan) v seznam aditivov, dovoljenih
         z Direktivo Komisije 90/128/EGS z dne 23. februarja 1990 o polimernih materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili
         (UL L 75, str. 19).

      3        Znanstveni odbor za živila, s katerim se je Komisija morala posvetovati v skladu s členom 3(3) Direktive Sveta z dne 21. decembra 1988
         o približevanju zakonodaje držav članic o materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili (89/109/EGS) (UL, posebna izdaja
         v slovenščini, poglavje 13, zvezek 9, str. 322), je 22. junija 2000 sprejel mnenje v zvezi z več monomeri in aditivi za materiale
         v stiku z živili. Navedeni odbor je v tem mnenju med drugim odločil, da je mogoče dovoliti uporabo snovi triclosan, čeprav
         ni mogoče ugotoviti dopustnega ali sprejemljivega dnevnega odmerka te snovi.

      4        Družba Ciba je 15. novembra 2002, potem ko je Znanstveni odbor za živila posodobil svoje smernice, vložila zahtevek za ponovno
         oceno snovi triclosan.

      5        Evropska agencija za varnost hrane (EFSA) – ki je na podlagi člena 62 Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost
         hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 463), nadomestila
         Znanstveni odbor za živila – je sprejela mnenje, v katerem je potrdila stališče, ki ga je v mnenju z dne 22. junija 2000 izrazil
         Znanstveni odbor za živila.

      6        Snov triclosan je bila 10. aprila 2008 vključena v začasni seznam aditivov (v nadaljevanju: začasni seznam), naveden v členu 4a(3)
         Direktive Komisije 2002/72/ES z dne 6. avgusta 2002 o polimernih materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili (UL,
         posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 535), kakor je bila spremenjena. Člen 4a(4) te direktive določa,
         da se lahko aditivi, ki niso vključeni v seznam aditivov, dovoljenih na ravni Unije (v nadaljevanju: pozitivni seznam, skladno
         s poimenovanjem, uporabljenim v členu 4(1), tretji pododstavek, iste direktive), še naprej uporabljajo – če to dovoljuje nacionalna
         zakonodaja – dokler so vključeni v začasni seznam.

      7        Družba Ciba je 21. aprila 2009 Komisijo seznanila s svojo odločitvijo o preklicu vloge za odobritev uporabe snovi triclosan
         kot aditiva pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili.

      8        Komisija je 19. marca 2010 sprejela Sklep o nevključitvi snovi triclosan v seznam aditivov Unije, ki se lahko uporabljajo
         pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili, v skladu z Direktivo 2002/72/ES (2010/169/EU)
         (UL L 75, str. 25 ; v nadaljevanju: izpodbijani sklep). Komisija je v tem sklepu kot pravno podlago navedla člen 11(3) Uredbe
         Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1935/2004 z dne 27. oktobra 2004 o materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili,
         in o razveljavitvi direktiv 80/590/EGS in 89/109 (UL L 338, str. 4), kakor je bila spremenjena.

      9        V izpodbijanem sklepu je Komisija navedla, da jo je družba Ciba seznanila s svojo odločitvijo o preklicu vloge za odobritev
         uporabe snovi triclosan kot aditiva pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili. Ker ni
         bilo več veljavne vloge za uporabo snovi triclosan kot aditiva v plastiki, namenjeni za stik z živili, je Komisija ugotovila,
         da te snovi ni treba vključiti v Prilogo III k Direktivi 2002/72, ki vsebuje pozitivni seznam. Komisija je zato pojasnila,
         da je treba zadevno snov črtati iz začasnega seznama. Toda presodila je, da je treba določiti prehodno obdobje, v katerem
         bi lahko države članice še naprej dovoljevale trženje polimernih materialov in izdelkov, ki vsebujejo snov triclosan.

      10      V izreku izpodbijanega sklepa je navedeno:

      „Člen 1
      Snov [triclosan] (št. CAS 0003380‑34‑5, ref. št. 93930) se ne vključi v Prilogo III k Direktivi 2002/72 […].
      Člen 2
      Polimerni materiali in izdelki, proizvedeni s snovjo [triclosan] in dani v promet pred 1. novembrom 2010, se lahko še naprej
         tržijo do 1. novembra 2011, ob upoštevanju nacionalne zakonodaje.

      Člen 3
      Ta sklep je naslovljen na države članice.“
       Postopek in predlogi strank
      11      Tožeči stranki sta 7. junija 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili to tožbo.

      12      Tožeči stranki sta 31. marca 2011 na podlagi člena 55(2) Poslovnika Splošnega sodišča vložili predlog za prednostno obravnavanje.

      13      Po poročilu sodnika poročevalca je Splošno sodišče odločilo, da začne ustni postopek in na podlagi člena 55(2) Poslovnika
         odobri prednostno obravnavanje zadeve.

      14      Stranki sta podali ustne navedbe in odgovorili na ustna vprašanja, ki jih je na obravnavi 28. septembra 2011 postavilo Splošno
         sodišče.

      15      Tožeči stranki Splošnemu sodišču predlagata, naj:

      –        izpodbijani sklep razglasi za ničnega;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      16      Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrže kot nedopustno;
      –        podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
       Dopustnost
      17      Komisija – ne da bi sicer formalno podala ugovor nedopustnosti – trdi, da je tožba nedopustna, ker naj izpodbijani sklep ne
         bi bil predpis, za katerega niso potrebni izvedbeni ukrepi, v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU in ker naj se na tožeči
         stranki ne bi nanašal posamično.

      18      Člen 263, četrti odstavek, PDEU določa, da lahko fizične ali pravne osebe vložijo tožbe zoper nanje naslovljene akte ali zoper
         akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih
         ukrepov.

      19      V obravnavanem primeru ni sporno, da izpodbijani sklep ni bil naslovljen na tožeči stranki, ki torej nista naslovnici tega
         akta. Tožeči stranki lahko v teh okoliščinah v skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU tožbo za razglasitev ničnosti navedenega
         akta vložita le, če je ta akt predpis, ki se nanju nanaša neposredno, a ne potrebuje izvedbenih ukrepov, ali če se nanju nanaša
         neposredno in posamično.

      20      Na prvem mestu je treba preveriti, ali je izpodbijani sklep predpis v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.

      21      Glede tega je treba opozoriti, da je treba v skladu s sodno prakso pojem „predpis“ v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU
         razlagati tako, da zajema vse splošne akte razen zakonskih aktov (sklep Splošnega sodišča z dne 6. septembra 2011 v zadevi
         Inuit Tapiriit Kanatami in drugi proti Parlamentu in Svetu, T‑18/10, še neobjavljen v ZOdl., točka 56).

      22      V obravnavanem primeru je pravna podlaga, navedena v izpodbijanem sklepu, člen 11(3) Uredbe št. 1935/2004. Ta člen določa,
         da se ukrep, ki ga na podlagi tega člena sprejme Komisija, sprejme v skladu s postopkom iz člena 5a, od (1) do (4) in (5),
         točka (b), Sklepa Sveta z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil
         (1999/468/ES) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 124), kakor je bil spremenjen. Izpodbijani sklep
         je tako Komisija sprejela pri izvrševanju izvedbenih pristojnosti in ne pri izvrševanju zakonodajnih pristojnosti.

      23      Poleg tega je izpodbijani sklep splošen, ker se uporablja v objektivno opredeljenih okoliščinah in povzroča pravne učinke
         za splošno in abstraktno določeno kategorijo oseb.

      24      Kot je namreč razvidno iz točke 9 zgoraj, je namen izpodbijanega sklepa nevključitev snovi triclosan v pozitivni seznam. V
         skladu s členom 4a(6)(b) Direktive 2002/72 je bila snov triclosan zaradi te nevključitve tudi črtana iz začasnega seznama.
         Neposredna posledica nevključitve v pozitivni seznam in črtanja iz začasnega seznama je torej to, da snovi triclosan po 1. novembru 2011
         nikakor ne bo več mogoče tržiti v Uniji. Izpodbijani sklep se zato nanaša na vse fizične in pravne osebe, ki proizvajajo in/ali
         tržijo snov triclosan, ter na izdelke in materiale, ki to snov vsebujejo.

      25      Iz tega je razvidno, da je treba izpodbijani sklep šteti za predpis v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.

      26      Na drugem mestu je glede pojma neposrednega nanašanja treba poudariti, da se izraz „ki se nanje neposredno […] nanašajo“ v
         členu 263, četrti odstavek, PDEU pojavi dvakrat. Po eni strani je v tej določbi povzeto besedilo člena 230, četrti odstavek,
         ES in se nanaša na „akte, ki se nanje neposredno […] nanašajo“. Po drugi strani je s členom 263, četrti odstavek, PDEU uveden
         pojem „predpisi, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov“.

      27      Prvič, glede pogoja neposrednega zadevanja, kakor je naveden v členu 230, četrti odstavek, ES, je bilo razsojeno, da ta pogoj
         zahteva, prvič, da ima sporni ukrep neposredne učinke na pravni položaj posameznika, in drugič, da naslovnikom tega ukrepa,
         ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno
         na sporni ureditvi brez uporabe drugih izvedbenih pravil (sodbe Sodišča z dne 5. maja 1998 v zadevi Dreyfus proti Komisiji,
         C‑386/96 P, Recueil, str. I‑2309, točka 43, in z dne 10. septembra 2009 v združenih zadevah Komisija proti Ente per le Ville
         vesuviane in Ente per le Ville vesuviane proti Komisiji, C‑445/07 P in C‑455/07 P, ZOdl., str. I‑7993, točka 45).

      28      Kot je navedeno v točki 24 zgoraj, je v obravnavanem primeru posledica izpodbijanega sklepa prepoved trženja materialov in
         izdelkov, ki vsebujejo snov triclosan in so namenjeni za stik z živili. Ker tožeči stranki – kot je bilo pojasnjeno na obravnavi
         – snov triclosan kupujeta in uporabljata za izdelavo proizvoda s protibakterijskimi in protimikrobnimi lastnostmi, ki se nato
         prodaja za uporabo pri izdelavi polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili, izpodbijani sklep neposredno
         učinkuje na njun pravni položaj.

      29      Dalje je treba ugotoviti, da izpodbijani sklep ne pušča nobene diskrecijske pravice državam članicam, na katere je naslovljen
         in ki ga morajo zato izvajati. Iz člena 2 navedenega sklepa je sicer razvidno, da je mogoče materiale in izdelke, ki vsebujejo
         snov triclosan, ob upoštevanju nacionalne zakonodaje tržiti še do 1. novembra 2011, kar pomeni, da imajo države članice možnost,
         da prepovejo trženje takih materialov in izdelkov pred tem dnem. Vendar je, čeprav imajo tako države članice neko diskrecijsko
         pravico glede dne, na katerega želijo prepovedati trženje snovi triclosan, izvedba te prepovedi samodejna in obvezna od 1. novembra 2011.
         Poleg tega je treba poudariti, da je prehodno obdobje, določeno s členom 2 izpodbijanega sklepa, namenjeno olajšanju izvedbe
         ukrepa nevključitve snovi triclosan v pozitivni seznam, tako da gre pri tem obdobju glede na ta ukrep za stranski ukrep.

      30      Iz tega je razvidno, da je treba šteti, da izpodbijani sklep tožeči stranki neposredno zadeva v smislu pojma neposrednega
         zadevanja, kakor je naveden v členu 230, četrti odstavek, ES.

      31      Drugič, glede pojma neposrednega nanašanja, kakor je bil nedavno uveden v členu 263, četrti odstavek, PDEU, se upravičeno
         postavlja vprašanje, ali je treba ta pojem razlagati drugače, kot je bil razložen v okviru sodne prakse, opisane v točki 27
         zgoraj.

      32      Vendar je treba poudariti, da je iz sodne prakse razvidno, da člen 263, četrti odstavek, PDEU s tem, da fizični ali pravni
         osebi omogoča vložitev tožbe zoper predpise, ki se nanjo neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov, uresničuje
         cilj določitve pogojev za vložitev direktne tožbe (glej v tem smislu zgoraj v točki 21 naveden sklep Inuit Tapiriit Kanatami
         in drugi proti Parlamentu in Svetu, točka 50). Pojma neposrednega nanašanja, kakor je bil nedavno uveden v tej določbi, zato
         nikakor ni mogoče razlagati ožje od pojma neposrednega zadevanja, kakor je bil naveden v členu 230, četrti odstavek, ES. Ker
         je v točki 30 zgoraj ugotovljeno, da izpodbijani sklep tožeči stranki neposredno zadeva v smislu pojma neposrednega zadevanja,
         kakor je bil naveden v členu 230, četrti odstavek, ES, je treba ugotoviti, da se izpodbijani sklep nanju tudi neposredno nanaša
         v smislu pojma neposrednega nanašanja, kakor je bil nedavno uveden v člen 263, četrti odstavek, PDEU.

      33      Na tretjem mestu je glede vprašanja, ali so za izpodbijani sklep potrebni izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek,
         PDEU, treba ponoviti – kot je poudarjeno že v točkah 24 in 28 zgoraj – da je bil namen izpodbijanega sklepa nevključitev snovi
         triclosan v pozitivni seznam. Ta snov je bila zato z izpodbijanim sklepom v skladu s členom 4a(6)(b) Direktive 2002/72 tudi
         črtana iz začasnega seznama. Poleg tega je bilo z izpodbijanim sklepom zaradi olajšanja izvedbe nevključitve v pozitivni seznam
         in posledičnega črtanja iz začasnega seznama kot stranski ukrep uvedeno prehodno obdobje, v katerem je mogoče dovoliti trženje
         materialov in izdelkov, ki vsebujejo snov triclosan, in ki naj bi se končalo 1. novembra 2011.

      34      Prvič, glede tega je treba ugotoviti, da niti za nevključitev v pozitivni seznam niti za črtanje iz začasnega seznama niso
         potrebni izvedbeni ukrepi držav članic. V skladu s členom 4a(4) Direktive 2002/72 je namreč po 1. januarju 2010 mogoče še
         naprej uporabljati le aditive, navedene na začasnem seznamu. Poleg tega se v skladu s členom 4a(6)(b) Direktive 2002/72 aditiv
         črta iz začasnega seznama, če Komisija sprejme sklep, da ga ne bo vključila v pozitivni seznam. Takojšnja posledica sklepa
         o nevključitvi je bilo tako črtanje iz začasnega seznama in prepoved trženja snovi triclosan, ne da bi morale države članice
         sprejeti kakršenkoli izvedbeni ukrep.

      35      Poleg tega je treba – tako kot tožeči stranki – poudariti, da sta Direktiva Komisije 2004/19/ES z dne 1. marca 2004 o spremembi
         Direktive 2002/72 o polimernih materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13,
         zvezek 34, str. 19) ter Direktiva Komisije 2008/39/ES z dne 6. marca 2008 o spremembi Direktive 2002/72 o polimernih materialih
         in izdelkih, namenjenih za stik z živili (UL L 63, str. 6) v Direktivo 2002/72 uvedli člen 4a(4) in člen 4a(6)(b). Toda iz
         uporabe člena 2 Direktive 2004/19 in člena 2 Direktive 2008/39 je razvidno, da sta bila člen 4a(4) in člen 4a(6)(b) Direktive
         2002/72 predmet prenosa v državah članicah. Zato ni mogoče šteti, da so bili za prepoved trženja snovi triclosan zaradi njene
         nevključitve na pozitivni seznam in za njeno črtanje iz začasnega seznama potrebni izvedbeni ukrepi.

      36      Drugič, v zvezi s prehodnim ukrepom v delu, v katerem omogoča podaljšanje možnosti trženja snovi triclosan do 1. novembra 2011,
         državam članicam ni treba sprejeti nobenega izvedbenega ukrepa, saj je morebitno sprejetje teh ukrepov pred 1. novembrom 2011
         povsem poljubno.

      37      Tretjič, čeprav lahko v zadnjenavedenem primeru prehodni ukrep povzroči, da države članice sprejmejo izvedbene ukrepe, je
         treba ponoviti, da je navedeni prehodni ukrep namenjen olajšanju izvedbe izpodbijanega sklepa v delu, v katerem je z njim
         prepovedano trženje snovi triclosan, tako da lahko fizične in pravne osebe, na katere se ta prepoved nanaša, sprejmejo ustrezne
         ukrepe. Gre torej za stranski ukrep glede na glavni cilj izpodbijanega sklepa, ki je prepoved trženja snovi triclosan, ki
         bo od 1. novembra 2011 veljala, ne da bi bil potreben kakršenkoli izvedbeni ukrep.

      38      Glede na navedeno ni mogoče šteti, da so za izpodbijani sklep potrebni izvedbeni ukrepi.

      39      Iz tega je razvidno, da je navedeni sklep predpis, ki se na tožeči stranki neposredno nanaša, a ne potrebuje izvedbenih ukrepov,
         tako da je treba ugovor nedopustnosti Komisije zavrniti, ne da bi bilo treba preizkusiti, ali se izpodbijani sklep na tožeči
         stranki posamično nanaša.

       Utemeljenost
      40      Tožeči stranki v utemeljitev te tožbe navajata štiri razloge. Prvi se nanaša na napačno uporabo prava pri izbiri pravne podlage
         izpodbijanega sklepa, drugi na kršitev postopka, ki ga določata Uredba št. 1935/2004 in Direktiva 2002/72, tretji na kršitev
         načela varstva zaupanja v pravo in četrti na kršitev načel dobrega upravljanja, preglednosti in pravne varnosti.

       Prvi tožbeni razlog: napačna uporaba prava pri izbiri pravne podlage
      41      Tožeči stranki v okviru prvega tožbenega razloga v bistvu trdita, da je Komisija napačno uporabila pravo, ker je izpodbijani
         sklep oprla na člen 11(3) Uredbe št. 1935/2004. Ta določba naj bi se namreč nanašala na dovoljenja za trženje snovi, ki sestavljajo
         materiale in izdelke, namenjene za stik z živili, na ravni Unije, medtem ko naj izpodbijani sklep ne bi vseboval takega dovoljenja,
         temveč naj bi določal, nasprotno, da se neka snov ne vključi v Prilogo III k Direktivi 2002/72, in naj bi zato pomenil ukrep,
         s katerim je prepovedana uporaba snovi triclosan kot aditiva v materialih in izdelkih v stiku z živili.

      42      Glede tega je treba opozoriti, da je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da mora izbira pravne podlage akta Unije temeljiti
         na objektivnih okoliščinah, ki jih je mogoče sodno preskusiti, med katerimi sta zlasti cilj in vsebina akta (sodba Sodišča
         z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Svetu, C‑440/05, ZOdl., str. I‑9097, točka 61).

      43      Poleg tega, če se pri preizkusu akta Unije izkaže, da ima ta dvojni cilj, ali če ima dva sestavna dela, pri čemer je en glavni
         ali prevladujoči, drugi pa stranski, mora akt temeljiti na samo eni pravni podlagi, in sicer tisti, ki se zahteva za glavni
         ali prevladujoči cilj oziroma sestavni del (sodba Sodišča z dne 20. maja 2008 v zadevi Komisija proti Svetu, C‑91/05, ZOdl., str. I‑3651,
         točka 73).

      44      V obravnavanem primeru člen 11(3) Uredbe št. 1935/2004 določa:

      „Odobritev Skupnosti v obliki posebnega ukrepa iz odstavka 1 sprejme Komisija. Ta ukrep, namenjen spreminjanju nebistvenih
         določb te uredbe z njenim dopolnjevanjem, se sprejme v skladu z regulativnim postopkom s pregledom iz člena 23(4).“

      45      Odstavek 1 te določbe določa:

      „Dovoljenje Skupnosti za eno ali več snovi poteka v obliki sprejetja posebnih ukrepov. […]“
      46      Glede na besedilo teh določb se člen 11(3) Uredbe št. 1935/2004 nanaša le na primere, v katerih namerava Komisija dovoliti
         uporabo in trženje snovi, ki sestavlja materiale in izdelke, namenjene za stik z živili, v Uniji.

      47      V obravnavanem primeru pa je Komisija prepovedala trženje snovi triclosan kot aditiva, ki se uporablja pri izdelavi materialov
         in izdelkov, namenjenih za stik z živili. S tem namenom Komisija v izpodbijanem sklepu snovi triclosan ni vključila v pozitivni
         seznam in jo je črtala iz začasnega seznama.

      48      Iz tega je razvidno, da izpodbijani sklep v delu, v katerem je namenjen prepovedi trženja snovi triclosan v Uniji, ne more
         temeljiti na členu 11(3) Uredbe št. 1935/2004, ki se nanaša, nasprotno, na dovoljenja za trženje.

      49      Te ugotovitve ne more omajati trditev Komisije, da je treba izpodbijani sklep analizirati tudi kot sklep, s katerim je do
         1. novembra 2011 dovoljeno trženje materialov in izdelkov, proizvedenih s snovjo triclosan in danih v promet pred 1. novembrom 2010.

      50      V točki 29 zgoraj je bilo namreč že poudarjeno, da je prehodno obdobje, ki je bilo uvedeno s členom 2 izpodbijanega sklepa
         in med katerim je trženje snovi triclosan ob upoštevanju nacionalne zakonodaje še naprej dovoljeno, namenjeno zgolj olajšanju
         izvedbe ukrepa prepovedi trženja snovi triclosan, saj je bila ta prepoved neposredna posledica glavnega cilja izpodbijanega
         sklepa, in sicer nevključitve v pozitivni seznam. Iz tega je razvidno, da je treba ukrep uvedbe prehodnega obdobja šteti za
         stranski ukrep – v smislu sodne prakse iz točke 43 zgoraj – glede na glavni cilj izpodbijanega sklepa.

      51      Prvi tožbeni razlog je treba zato sprejeti in izpodbijani sklep razglasiti za ničnega zaradi izbire napačne pravne podlage.

      52      Čeprav že to, da je Komisija izbrala napačno pravno podlago, upravičuje razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa, pa Splošno
         sodišče meni, da je zaradi celovitosti presoje treba preučiti drugi tožbeni razlog, saj se v okviru tega tožbenega razloga
         v bistvu postavlja vprašanje, ali obstaja pravna podlaga, na katero bi Komisija lahko veljavno oprla izpodbijani sklep.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev postopka, določenega z Uredbo št. 1935/2004 in Direktivo 2002/72
      53      Tožeči stranki v okviru drugega tožbenega razloga v bistvu trdita, da je Komisija, ker ni bila sprejeta odločitev o obvladovanju
         tveganja v smislu uvodne izjave 14 Uredbe št. 1935/2004, kršila postopek, določen z navedeno uredbo in Direktivo 2002/72,
         ker je sprejela sklep o nevključitvi aditiva na pozitivni seznam. Natančneje, tožeči stranki s sklicevanjem na smisel postopka,
         določenega s to uredbo in to direktivo, trdita, da mora Komisija, če vlagatelj prekliče prošnjo za vključitev aditiva v pozitivni
         seznam, zainteresiranim strankam omogočiti ohranitev prošnje, da bi lahko sprejela tako odločitev o obvladovanju tveganja.

      54      V zvezi s tem ni sporno, da niti Uredba št. 1935/2004 niti Direktiva 2002/72 ne določata postopka, ki mu mora Komisija slediti,
         če vlagatelj prekliče svojo prošnjo za vključitev aditiva v pozitivni seznam. V teh okoliščinah je treba preveriti, ali je
         mogoče o postopku, ki mu mora Komisija slediti v takem primeru, sklepati na podlagi cilja in sistematike teh dveh aktov ter
         na podlagi postopka, določenega z drugimi akti Unije, ki imajo, čeprav se nanašajo na druge vrste snovi, primerljiv cilj,
         ki se ga želi doseči po postopkih, ki so prav tako primerljivi.

      55      Najprej je treba opozoriti, da je Uredba št. 1935/2004 okvirna uredba o materialih in izdelkih, namenjenih za stik z živili,
         in da je Direktiva 2002/72 posebna direktiva, ki se nanaša zlasti na polimerne materiale in izdelke, namenjene za stik z živili.

      56      Na prvem mestu je glede cilja teh dveh aktov treba izhajati iz besedila člena 1 Uredbe št. 1935/2004:

      „Namen te uredbe je zagotoviti učinkovito delovanje notranjega trga glede dajanja materialov in izdelkov za neposreden ali
         posreden stik z živili na trg Skupnosti, hkrati pa zagotoviti osnovo za zagotavljanje visoke stopnje zaščite zdravja ljudi
         in interesov potrošnikov.“

      57      S postopki, uvedenimi z Direktivo 2002/72, se želi zagotoviti uresničitev cilja zaščite zdravja ljudi, zlasti v zvezi z aditivi,
         ki se uporabljajo pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov. V skladu s členom 4(1), tretji pododstavek, te direktive
         se namreč lahko od 1. januarja 2010 za proizvodnjo polimernih materialov in izdelkov uporabljajo le aditivi, vključeni v pozitivni
         seznam. Člen 4a(1) iste direktive določa, da se lahko na pozitivni seznam nov aditiv doda le potem, ko EFSA oceni njegovo
         varnost. Nazadnje je iz člena 4a(3) in (4) navedene direktive razvidno, da se snov, ki ni vključena v pozitivni seznam, vendar
         je v postopku ocene pri EFSI, vpiše na začasni seznam, na podlagi česar se lahko še naprej uporablja, če to dovoljuje nacionalna
         zakonodaja. Z drugimi besedami, če EFSA še ni odločila glede varnosti snovi, so za presojo skladnosti trženja snovi z zaščito
         zdravja ljudi pristojni nacionalni organi.

      58      Ker je bil sklep Komisije o nevključitvi snovi triclosan v pozitivni seznam utemeljen s tem, da je družba Ciba preklicala
         svojo vlogo za odobritev, ni mogoče šteti, da je cilj tega sklepa zaščita zdravja ljudi. To ugotovitev potrjuje dejstvo, da
         sta bili pred sprejetjem izpodbijanega sklepa sprejeti dve znanstveni mnenji – prvo je 22. junija 2000 sprejel Znanstveni
         odbor za živila, drugo pa 15. marca 2004 EFSA – ki nista vsebovali nobenih pomislekov glede trženja snovi triclosan.

      59      Na drugem mestu je v zvezi s sistematiko Uredbe št. 1935/2004 in Direktive 2002/72 treba poudariti, prvič, da čeprav člen 8
         te uredbe določa, da mora vlogo za odobritev nove snovi vložiti oseba, ki želi pridobiti to odobritev, od navedene odobritve
         z vključitvijo v pozitivni seznam nima koristi le vlagatelj vloge za odobritev, temveč tudi vsi uporabniki snovi, za odobritev
         katere je bilo zaprošeno.

      60      Iz člena 11(4) Uredbe št. 1935/2004 je namreč razvidno, da mora po odobritvi snovi katerikoli nosilec dejavnosti, ki uporablja
         odobreno snov oziroma materiale ali izdelke, ki vsebujejo odobreno snov, izpolnjevati vse pogoje ali omejitve, vezane na dovoljenje.
         Člen 11(5) te uredbe določa tudi, da vlagatelj ali katerikoli nosilec dejavnosti, ki uporablja odobreno snov oziroma materiale
         ali izdelke, ki vsebujejo odobreno snov, Komisijo takoj obvesti o morebitnih novih znanstvenih ali tehničnih podatkih, ki
         bi utegnili vplivati na ocenitev varnosti odobrene snovi v zvezi z zdravjem ljudi. Poleg tega člen 12 Uredbe št. 1935/2004
         določa, da lahko vlagatelj ali katerikoli nosilec dejavnosti, ki uporablja odobreno snov oziroma materiale ali izdelke, ki
         vsebujejo odobreno snov, zaprosi za spremembo dovoljenja. Nazadnje člen 5(1)(n) Uredbe št. 1935/2004 a contrario in izjemoma napotuje na postopek za posamezno odobritev snovi, materiala, izdelka ali postopka na podlagi odločbe, naslovljene
         na vlagatelja.

      61      Kot je navedeno že v točki 57 zgoraj, je iz člena 4a(3) in (4) Direktive 2002/72 razvidno, da se snov, ki ni vključena v pozitivni
         seznam, vendar je v postopku ocene pri EFSI, vpiše na začasni seznam. Poleg tega se v skladu s členom 4a(6) te direktive aditiv
         črta iz začasnega seznama, če je vključen v pozitivni seznam, če Komisija sprejme sklep, da ga ne bo vključila v pozitivni
         seznam, ali če medtem, ko EFSA ocenjuje snov, ni ugodeno njeni zahtevi za informacije. Nazadnje je iz uvodne izjave 4 Uredbe
         št. 1935/2004 razvidno, da mora oceni varnosti snovi slediti odločitev o obvladovanju tveganja v zvezi s tem, ali naj se take
         snovi vnesejo na pozitivni seznam.

      62      Na podlagi teh določb je mogoče sklepati, da je črtanje iz začasnega seznama posledica bodisi odločitve Komisije o obvladovanju
         tveganja v zvezi s tem, ali naj se snov vključi v pozitivni seznam, bodisi vlagateljeve zavrnitve sodelovanja z EFSO v okviru
         postopka ocene varnosti snovi.

      63      Toda v obravnavanem primeru je bila snov triclosan neposredno zaradi svoje nevključitve v pozitivni seznam v skladu s členom 4a/6)(b)
         te direktive črtana iz začasnega seznama, čeprav to črtanje ni bilo posledica odločitve o obvladovanju tveganja ali vlagateljeve
         zavrnitve sodelovanja z EFSO, ki je že izdala znanstveno mnenje.

      64      Tretjič, poudariti je treba, da čeprav – kot poudarja Komisija – bi lahko tožeči stranki v skladu s členom 8 Uredbe št. 1935/2004
         vložili novo vlogo za odobritev, iz besedila Direktive 2002/72 ni jasno razvidno, da bi bila zaradi te vloge snov triclosan
         ponovno vključena v začasni seznam. Člen 4a(5)(b) Direktive 2002/72 namreč določa:

      „Za vključitev aditiva na začasni seznam morajo biti izpolnjeni naslednji pogoji:
      aditiv mora biti dovoljen v eni ali več državah članicah najpozneje do 31. decembra 2006;
      podatki iz odstavka 2 za navedeni aditiv so bili dostavljeni skladno z zahtevami [EFSE] najpozneje do 31. decembra 2006.“
      65      Toda člen 4a(2) te direktive določa, da države članice zagotovijo, da vsaka oseba, ki je zainteresirana, da se v pozitivni
         seznam vključi aditiv, predloži podatke, potrebne za oceno njegove varnosti s strani EFSE, najpozneje do 31. decembra 2006.
         V obravnavani zadevi pa tožeči stranki podatkov, potrebnih za oceno s strani EFSE, nista mogli predložiti pred 31. decembrom 2006.

      66      Poleg tega je treba poudariti – čeprav Uredba št. 1935/2004 v členih 11(5) in 12 določa možnost, da EFSA zadevno snov ponovno
         oceni, če so ji predložene nove informacije – da niti Uredba št. 1935/2004 niti Direktiva 2002/72 ne določata možnosti take
         ponovne ocene, če ni novih podatkov, ki lahko vplivajo na prvotno oceno, in če ni bila izdana še nobena odobritev. Iz dokumenta
         z naslovom „EFSA’s note for guidance for petitioners presenting an application for the safety assessment of a substance to
         be used in food contact materials prior to its authorisation“ (navodila EFSE za vlagatelje zahtevkov za oceno snovi, ki se
         uporablja pri proizvodnji materialov, namenjenih za stik z živili) je razvidno tudi, da če je EFSA začela prvotno oceno snovi
         (ali če je EFSA po tej oceni ugotovila, da se snovi ne sme odobriti), se lahko ponovna ocena zahteva le, če lahko dodatni
         podatki povzročijo spremembo te ocene. Ker je v obravnavanem primeru EFSA že podala pozitivno mnenje na podlagi informacij,
         ki jih je predložila družba Ciba, namen kakršnegakoli novega zahtevka tožečih strank nikakor ne bi bil doseči spremembo prvotne
         ocene. Poleg tega je verjetno, da bi tožeči stranki svojo vlogo za odobritev vložili na podlagi enakih informacij, kot jih
         je prvotno predložila družba Ciba, tako da ti podatki nikakor ne bi bili novi. Iz tega je razvidno, da v primeru, kakršen
         je obravnavani, ureditev ne določa, da lahko tožeči stranki vložita nov zahtevek za oceno zadevne snovi, iz česar je razvidno,
         da mora Komisija sprejeti odločitev o obvladovanju tveganja na podlagi prvotne ocene EFSE.

      67      Glede na sistematiko Uredbe št. 1935/2004 in Direktive 2002/72 vlagateljevega preklica vloge za odobritev ni mogoče šteti
         za zadosten razlog, da se ne bi nadaljeval postopek za sprejetje odločitve o obvladovanju tveganja glede vključitve ali nevključitve
         zadevne snovi, saj iz besedila teh dveh aktov ni razvidno, da bi tožeči stranki lahko dosegli ponovno vključitev snovi triclosan
         v začasni seznam in ponovno oceno te snovi s strani EFSE.

      68      Na tretjem mestu se je glede drugih aktov Unije, ki bi v obravnavanem primeru lahko bili upoštevni, tako kot tožeči stranki
         treba sklicevati na Uredbo Komisije (ES) št. 1451/2007 z dne 4. decembra 2007 o drugi fazi desetletnega delovnega programa
         iz člena 16(2) Direktive 98/8/ES Evropskega parlamenta in Sveta o dajanju biocidnih pripravkov v promet (UL L 325, str. 3).
         Ta uredba v členih 11 in 12 posebej določa, da lahko v primeru preklica prošnje za vključitev biocidnega pripravka v seznam
         novi vlagatelj nadomesti prvotnega vlagatelja.

      69      Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je Komisija kršila Uredbo št. 1935/2004 in Direktivo 2002/72, ker je sklep
         o nevključitvi aditiva sprejela zgolj na podlagi preklica prvotne prošnje za vključitev snovi triclosan v pozitivni seznam,
         saj ni pravne podlage, ki bi omogočala sprejetje takega sklepa. Tako je treba sprejeti tudi drugi tožbeni razlog in zato izpodbijani
         sklep razglasiti za ničnega, ne da bi bilo treba preučiti tretji in četrti tožbeni razlog.

       Stroški
      70      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Komisija ni
         uspela, se ji v skladu s predlogom tožečih strank naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (četrti razširjeni senat)
      razsodilo:
      1.      Sklep Komisije z dne 19. marca 2010 o nevključitvi snovi 2,4,4’‑trikloro‑2’‑hidroksidifenil eter v seznam aditivov Unije,
            ki se lahko uporabljajo pri proizvodnji polimernih materialov in izdelkov, namenjenih za stik z živili, v skladu z Direktivo
            2002/72/ES (2010/169/EU) se razglasi za ničnega.
      2.      Evropska komisija nosi svoje stroške in stroške družb Microban International Ltd in Microban (Europe) Ltd.

               Pelikánová

               Vadapalas

               Jürimäe

               O’Higgins

                     Van der Woude

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. oktobra 2011.
      Podpisi
      1 Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. septembra 1996. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-278/94.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. novembra 2012.#Evropska komisija proti Madžarski.#Neizpolnitev obveznosti države – Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78/ES – Člena 2 in 6(1) – Nacionalna ureditev, ki nalaga upokojitev sodnikov, državnih tožilcev in notarjev ob dopolnitvi 62. leta starosti – Legitimni cilji, ki upravičujejo različno obravnavanje v primerjavi z delavci, mlajšimi od 62 let – Sorazmernost trajanja prehodnega obdobja.#Zadeva C‑286/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 6. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države — Socialna politika — Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu — Direktiva 2000/78/ES — Člena 2 in 6(1) — Nacionalna ureditev, ki nalaga upokojitev sodnikov, državnih tožilcev in notarjev ob dopolnitvi 62 let starosti — Legitimni cilji, ki upravičujejo različno obravnavanje v primerjavi z delavci, mlajšimi od 62 let — Sorazmernost trajanja prehodnega obdobja“
      V zadevi C-286/12,
      katere predmet je tožba zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložena 7. junija 2012,

         Evropska komisija, ki jo zastopata J. Enegren in K. Talabér-Ritz, zastopnika z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Madžarski, ki jo zastopa M. Z. Fehér, zastopnik,
      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi sklepa predsednika Sodišča z dne 13. julija 2012, s katerim je odločil, da se zadeva obravnava po hitrem postopku v skladu s členom 23a Statuta Sodišča Evropske unije in členom 133 Poslovnika Sodišča,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. oktobra 2012,
      po opredelitvi generalne pravobranilke
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Madžarska s tem, da je sprejela nacionalno ureditev, ki določa upokojitev sodnikov, državnih tožilcev in notarjev ob dopolnitvi starosti 62 let – kar pomeni različno obravnavanje zaradi starosti, ki ni upravičeno z uresničitvijo legitimnega cilja, nikakor pa ni nujno niti primerno za uresničitev zastavljenih ciljev – ni izpolnila obveznosti, ki jih ima v skladu s členoma 2 in 6(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Člen 1 Direktive 2000/78 določa:
               „Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“

               3

               Člen 2(1) in (2) te direktive določa:
               „1.   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
               2.   V smislu odstavka 1:

                        a)

                        se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;

                        b)

                        se šteje, da gre za posredno diskriminacijo, kadar je zaradi kakšne navidez nevtralne določbe, merila ali prakse neka oseba določene vere ali prepričanja, ki ima določen hendikep ali je določene starosti ali spolne usmerjenosti, v primerjavi z drugimi v slabšem položaju, razen če:

                                 i)

                                 tako določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje legitimni cilj in je način uresničevanja tega cilja primeren in nujen; ali

                           […]“

               4

               Člen 6(1) navedene direktive določa:
               „Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne predstavlja diskriminacije, če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni.
               Tako različno obravnavanje je lahko med drugim:

                        a)

                        določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja njihovo poklicno vključenost ali jim zagotavlja varstvo;

                  […]“

         Madžarsko pravo

               5

               Do 31. decembra 2011 so lahko sodniki na podlagi člena 57(2) zakona št. LXVII iz leta 1997 o pravnem položaju in plačilu sodnikov v bistvu ostali v delovnem razmerju do 70. leta starosti.

               6

               Nov temeljni zakon, ki je bil sprejet 25. aprila 2011 in je začel veljati 1. januarja 2012 (v nadaljevanju: temeljni zakon) v členu 26(2) določa, da „[z] izjemo predsednika Kúria, sodniki lahko ostanejo v delovnem razmerju do splošne upokojitvene starosti“.

               7

               Člen 12(1) prehodnih določb temeljnega zakona (v nadaljevanju: prehodne določbe) glede tega določa:
               „Če sodnik splošno starost za pridobitev pravice do starostne pokojnine iz člena 26(2) temeljnega zakona doseže pred 1. januarjem 2012, se upokoji 30. junija 2012. Če splošno starost za pridobitev pravice do starostne pokojnine iz člena 26(2) temeljnega zakona doseže med 1. januarjem in 31. decembrom 2012, se upokoji 31. decembra 2012.“

               8

               Člen 29(3) temeljnega zakona podobno določa glede državnih tožilcev, da „[z] izjemo generalnega tožilca, državni tožilci lahko ostanejo v delovnem razmerju do splošne starostne meje za upokojitev“.

               9

               Glede tega člen 13 prehodnih določb določa:
               „Če državni tožilec splošno starost za pridobitev pravice do starostne pokojnine iz člena 29(3) temeljnega zakona doseže pred 1. januarjem 2012, se upokoji 30. junija 2012. Če splošno starost za pridobitev pravice do starostne pokojnine iż člena 29(3) temeljnega zakona doseže med 1. januarjem in 31. decembrom 2012, se upokoji 31. decembra 2012.“

               10

               Tako se, prvič, v smislu člena 90(ha) zakona št. CLXII iz leta 2011 o pravnem položaju in plačilu sodnikov (v nadaljevanju: zakon iz leta 2011 o sodnikih), ki je začel veljati 1. januarja 2012, sodnik upokoji, ko „doseže veljavno starostno mejo za upokojitev […], pri čemer to ne velja za predsednika Kúria“.

               11

               Drugič, v skladu s členom 34(d) zakona št. CLXIV iz leta 2011 o poklicni poti državnih tožilcev in pravnem položaju generalnega tožilca, državnih tožilcev in drugih uslužbencev tožilstva (v nadaljevanju: zakon iz leta 2011 o državnih tožilcih), „se državni tožilec upokoji, ko doseže veljavno starostno mejo za upokojitev.“

               12

               Poleg tega člen 45(4) zakona št. CCI iz leta 2011, ki v skladu s temeljnim zakonom spreminja nekatere zakone z učinkom od 1. januarja 2014, spreminja člen 22(d) zakona št. XLI iż leta 1991 o notarjih. Ta člen v novi različici določa, da se „[n]otarji upokojijo z dnem, ko dosežejo veljavno starostno mejo za upokojitev“.

               13

               Člen 18(1) zakona št. LXXXI iz leta 1997 o prejemkih iz pokojninskega zavarovanja (v nadaljevanju: zakon Tny) je v različici, ki je veljala do 31. decembra 2009, določal:
               „Osebe, ki so dopolnile starost 62 let in imajo najmanj 20 let delovne dobe, imajo pravico do starostne pokojnine iz socialnega zavarovanja.“

               14

               V različici, ki je začela veljati 1. januarja 2010, ta določba sedaj določa:
               „Starost za pridobitev pravice do starostne pokojnine na podlagi obveznega zavarovanja je določena tako:

                        a)

                        62 let za vse osebe, rojene pred 1. januarjem 1952,

                        b)

                        62 let in 183 dni za vse osebe, rojene leta 1952,

                        c)

                        63 let za vse osebe, rojene leta 1953,

                        d)

                        63 let in 183 dni za vse osebe, rojene leta 1954,

                        e)

                        64 let za vse osebe, rojene leta 1955,

                        f)

                        64 let in 183 dni za vse osebe, rojene leta 1956,

                        g)

                        65 let za vse osebe, rojene leta 1957 ali pozneje.“

               15

               Na podlagi člena 18(2) imajo pravico do polne pokojnine vse osebe, ki:

                        „a)

                        so dosegle starostno mejo za upokojitev, kakor je opredeljena v odstavku 1 zgoraj, kot ustreza njihovim letom rojstva […], in

                        b)

                        imajo najmanj 20 let delovne dobe, in

                        c)

                        […]“

               16

               Nazadnje, v skladu s členom 230 zakona iz leta 2011 o sodnikih, med sodniki, ki pred 1. januarjem 2012 dopolnijo novo določeno starost za obvezno upokojitev, se tisti, ki dopolnijo starost 62 let pred 1. januarjem 2012, upokojijo 30. junija 2012, medtem ko se tisti, ki dopolnijo starost 62 let med 1. januarjem 2012 in 31. decembrom 2012, upokojijo 31. decembra 2012.

               17

               Poleg tega člen 160 zakona št. CLXIV iz leta 2011 o poklicni poti državnih tožilcev in o pravnem položaju generalnega tožilca, državnih tožilcev in drugih uslužbencev tožilstva vsebuje v bistvu podobne določbe, kot veljajo za sodnike. Glede notarjev bo ureditev, podobna ureditvi, ki velja za sodnike in državne tožilce, začela veljati 1. januarja 2014, kakor je bilo navedeno v točki 12 te sodbe.

         Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem

               18

               Komisija je Madžarski 17. januarja 2012 poslala opomin, v katerem je ugotovila, da ta država članica s tem, da je sprejela nacionalne zakonske določbe o starostni meji za obvezno prenehanje opravljanja dejavnosti sodnikov, državnih tožilcev in notarjev, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima v skladu z Direktivo 2000/78. Navedena država članica je v odgovoru z dne 17. februarja 2012 izpodbijala očitano neizpolnitev obveznosti. Komisija je 7. marca 2012 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je Madžarsko pozvala, naj v roku enega meseca od prejema tega mnenja sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s svojimi obveznostmi. Ta država članica je odgovorila v dopisu z dne 30. marca 2012.

               19

               Ker je Komisija menila, da ta odgovor ni zadovoljiv, je 7. junija 2012 vložila to tožbo.

               20

               Komisija je istega dne z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Sodišča vložila predlog za obravnavanje po hitrem postopku iz člena 23a Statuta Sodišča Evropske unije, ki mu je predsednik Sodišča ugodil s sklepom z dne 13. julija 2012.

               21

               Alkotmánybíróság (ustavno sodišče) je 16. julija 2012 odločilo, da del madžarske zakonodaje, ki je bil predmet očitkov Komisije, razveljavi z učinkom za nazaj. Komisija je 25. julija 2012 na predlog sodnega tajnika Sodišča o tej odločbi sprejela stališče in vztrajala tako pri tožbi kot tudi pri predlogu za obravnavanje po hitrem postopku. Madžarska je tako 14. avgusta 2012 vložila odgovor na tožbo, v katerem je prav tako sprejela stališče o posledicah navedene odločbe na obravnavano zadevo.

         Tožba

         Trditve strank

               22

               Komisija trdi, da so sporne določbe v nasprotju s členoma 2 in 6(1) Direktive 2000/78, ker pomenijo neupravičeno diskriminacijo in vsekakor niso niti primerne niti nujne za uresničitev domnevno legitimnih ciljev, na katere se sklicuje Madžarska.

               23

               Madžarska uvodoma trdi, da je obravnavana zadeva izgubila del svojega predmeta, saj je Alkotmánybíróság člena 90(ha) in 230 zakona iz leta 2011 o sodnikih s sodbo razglasilo za nična z učinkom za nazaj. Zato naj ne bi bilo več treba odločati o ustreznem delu tožbe. Nasprotno, Komisija meni, da ta sodba ne vpliva na tožbo.

         Diskriminacija

               24

               Komisija meni, da zadevna madžarska zakonodaja krši člen 2 Direktive 2000/78, ker pomeni diskriminacijo zaradi starosti med sodniki, državnimi tožilci in notarji, ki so dosegli starostne meje za upokojitev, določene s to zakonodajo, in med tistimi, ki lahko še naprej opravljajo poklicno dejavnost. Nižanje starostne meje za obvezno upokojitev sodnikov, državnih tožilcev in notarjev iz 70 let na 62 let naj bi namreč pomenilo različno obravnavanje zaradi starosti med osebami danega poklica. Komisija, medtem ko priznava, da Madžarska svobodno določa upokojitveno starost teh oseb, trdi, da nova ureditev bistveno vpliva na trajanje delovnega razmerja med strankami ter splošneje na opravljanje poklicne dejavnosti zadevnih oseb s tem, da preprečuje njihovo prihodnjo vključenost v aktivno življenje. Komisija v zvezi s tem pojasnjuje, da okoliščina, da je v preteklosti za zadevne osebe veljala ugodnejša ureditev od ureditve, ki je veljala za druge uslužbence v javnem sektorju, ne izključuje, da navedena zakonodaja pomeni diskriminacijo.

               25

               Madžarska odgovarja, da v tej zadevi ne gre za diskriminacijo. Komisija naj bi namreč zadevno zakonodajo preučila zgolj ločeno, ne da bi upoštevala splošni okvir, v katerega je umeščena. Predvsem naj bi bil namen znižanja starostne meje za obvezno upokojitev za osebe, ki spadajo v zadevne poklicne kategorije, odpraviti pozitivno diskriminacijo v korist teh oseb, ker so v nasprotju z drugimi uslužbenci javne uprave lahko ostale v delovnem razmerju do 70. leta starosti, mnogokrat pa so tudi prejemale plačo skupaj s starostno pokojnino, do katere so bile upravičene od dne, ko so dopolnile upokojitveno starost. Zato naj bi bil namen reforme vzpostaviti ravnotežje v splošni delovni zakonodaji.

         Upravičenost diskriminacije

               26

               Komisija navaja, da zatrjevano različno obravnavanje ni upravičeno v skladu s pogoji iz člena 6(1) Direktive 2000/78. Sporna nacionalna zakonodaja naj namreč ne bi sledila nobenemu legitimnemu cilju in naj nikakor ne bi bila sorazmerna. Spoštovanje teh pogojev pa naj ne bi bilo obvezno le glede določitve starostne meje za obvezno prenehanje opravljanja dejavnosti, ampak tudi glede sprememb te starostne meje.

               27

               Komisija v zvezi z obstojem „legitimnega cilja“ v smislu te določbe zatrjuje, da lahko v skladu s sodno prakso Sodišča le cilji socialne politike, kot so politika zaposlovanja, politika trga delovne sile in poklicnega usposabljanja, utemeljijo odstopanje od načela prepovedi diskriminacije zaradi starosti. Vendar naj, prvič, noben tovrstni cilj ne bi izhajal iz zadevne zakonodaje, niti naj ga ne bi bilo mogoče izpeljati iz splošnega okvira, v katerega se umešča ta zakonodaja. Tako nedelovanje naj bi bilo samo po sebi v nasprotju z Direktivo 2000/78, saj naj bi preprečevalo vsakršen sodni nadzor nad zakonitostjo in sorazmernostjo navedene zakonodaje.

               28

               Drugič, Komisija navaja, da se je Madžarska na upravni stopnji postopka v bistvu sklicevala na dva cilja, ki naj bi jima sledila zadevna zakonodaja, in sicer primarno na poenotenje predpisov o upokojitvi za vse osebe in sekundarno na olajšanje dostopa mladim pravnikom do služb v pravosodju, da bi se vzpostavila „uravnotežena starostna struktura“.

               29

               Vendar Komisija meni, da prvega od teh ciljev ni mogoče šteti za „legitimnega“ v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78, saj je Sodišče izključilo, da lahko ti organizacijski cilji upravičijo diskriminacijo. Na trditev Madžarske, ki trdi, da je Sodišče v sodbi z dne 21. julija 2011 v združenih zadevah Fuchs in Köhler (C-159/10 in C-160/10, ZOdl., str. I-6919) sprejelo nasprotno stališče, in sicer, da so taki cilji legitimni, Komisija poudarja, da te sodbe ni mogoče prenesti na obravnavano zadevo. V navedeni sodbi naj namreč Sodišče ne bi razširilo opredelitve „legitimni cilj“ v smislu te določbe, ampak je ugotovilo, da je lahko cilj, ki je v vzpostavitvi „uravnotežene starostne strukture“ med mladimi in starejšimi uradniki, „legitimni cilj“ politike zaposlovanja in trga dela. Ne glede na dejstvo, da ima lahko ta „legitimni cilj“„organizacijske“ posledice, zlasti v smislu izboljšanja učinkovitosti pravosodja, teh posledic ni mogoče šteti za „legitimne cilje“.

               30

               Glede drugega cilja Komisija opozarja, da trditev v zvezi z nadomestitvijo starejših sodnikov z mlajšimi in izboljšanje kakovosti pravosodja, ki naj bi izhajala iz nje, ni le „čisto in enostavno posploševanje“, ki ga je Sodišče zavrnilo v zgoraj navedeni sodbi Fuchs in Köhler, ampak tudi oblika predsodka, povezanega s starostjo. Direktiva 2000/78 pa naj bi želela ravno zaščititi posameznike pred takimi predsodki.

               31

               Madžarska v zvezi z upravičenostjo omejitve trdi, da dejstvo, da so bila zadevna pravila, ki se nanašajo tako na sodnike kot tudi na državne tožilce in notarje, sprejeta in so začela veljati v istem obdobju, jasno kaže namero zakonodajalca, da v teh sektorjih poenoti ureditev starostne meje za obvezno upokojitev, da bi se v okviru zadevnih poklicev vzpostavila „bolj uravnotežena starostna struktura“. Ti cilji naj bi bili poleg tega „legitimni“ v okviru člena 6(1) navedene direktive, kot naj bi priznala sama Komisija.

         Primernost in nujnost zadevnih nacionalnih določb

               32

               Komisija v zvezi z obema ciljema, na katera se sklicuje Madžarska in ki naj bi jima sledile sporne nacionalne določbe, meni, da tudi če bi se štela za „objektivna cilja“ v smislu 6(1) Direktive 2000/78, te določbe niso primerne za uresničitev teh ciljev.

               33

               Prvič, navedene določbe naj ne bi prispevale k uresničevanju cilja poenotenja upokojitvene starosti, ker, najprej, zlasti delovno razmerje sodnikov in državnih tožilcev preneha, ko dosežejo upokojitveno starost, medtem ko delovno razmerje drugih uslužbencev javnega sektorja preneha šele, ko ti dopolnijo to starost in imajo delovno dobo, potrebno za pridobitev polne pokojnine. Dalje, še vedno naj bi ostale izjeme, ki se nanašajo na predsednika Kúria, generalnega tožilca, ustavne sodnike oziroma namestnike državnih tožilcev in tožilce pripravnike. Nazadnje, sodniki, državni tožilci in notarji naj ne bi imeli možnosti – v nasprotju z drugimi poklicnimi kategorijami, ki spadajo v javni sektor – zahtevati nadaljnjega opravljanja svojih funkcij „v interesu službe“ po tem, ko dosežejo upokojitveno starost.

               34

               Drugič, glede cilja, ki je v olajšanju dostopa mladim strokovnjakom do služb v pravosodju, Komisija meni, da je mogoče na podlagi podrobnih pravil o izvrševanju zadevnih določb sklepati, da te niso bile zasnovane zaradi uresničitve zadevnega cilja. Poleg tega naj ne bi omogočale prenosa izkušenj od starejših uradnikov na mlajše pravnike, ki vstopajo v zadevne poklice. Doslednejši in trajnejši način za uresničitev želenega cilja bi bil postopno znižanje starostne meje za obvezno upokojitev.

               35

               Madžarska v zvezi s tem odgovarja, da je zaradi teh določb in istočasno zaradi možnosti imenovanja mlajših sodnikov na sodiščih in tožilstvu dejansko na voljo veliko število višjih položajev za generacijo „srednjih let“. Čeprav se morajo starejši sodniki, državni tožilci in notarji upokojiti, jih veliko med njimi ostane v delovnem razmerju. Njihova prisotnost in možnost, da posegajo po višjih položajih, pa naj bi zagotavljali, da na mlajše kolege prenašajo izkušnje, ki so jih pridobili.

               36

               Komisija prav tako meni, da tako hitro in korenito znižanje starostne meje za obvezno upokojitev presega tisto, kar je nujno za uresničitev navedenih ciljev glede na hude posledice, ki jih lahko ima taka sprememba za zadevne sodnike, državne tožilce in notarje. Ti naj bi se morali namreč na hitro upokojiti, ne da bi imeli čas, sprejeti ukrepe zlasti finančne narave, da bi se soočili z znižanjem svojega dohodka.

               37

               Madžarska nasprotno meni, da so bila prehodna obdobja, ki se nanašajo na zadevne subjekte, znana od 20. junija 2011, ko je madžarski parlament sprejel zakon št. LXXII iz leta 2011, ki spreminja nekatere zakone o pravnem položaju v skladu s temeljnim zakonom, ne pa ob sprejetju sporne zakonodaje. Člen 10(1) tega zakona št. LXXII iz leta 2011 naj bi že vseboval „odpovedne roke, ki naj bi se pozneje prenesli v zakon iz leta 2011 o sodnikih in v prehodne določbe“. V takih okoliščinah naj bi se zainteresirane osebe lahko seznanile s prehodnimi obdobji, določenimi v sporni zakonodaji, junija 2011. Madžarska dodaja, da začnejo pravila o znižanju starostne meje za obvezno upokojitev za notarje veljati šele 1. januarja 2014, tako da imajo celo še več časa za priprave.

         Skladnost ureditve

               38

               Komisija poudarja, da med sporno zakonodajo in madžarsko reformo splošnega pokojninskega sistema ni skladnosti. Navaja, da „leta 2012 z zavezujočim učinkom preneha delovno razmerje sodnikom, državnim tožilcem in notarjem, starim od 62 do 70 let“, medtem ko se bo „med leti 2014 in 2022 splošna upokojitvena starost in tako [starostna meja za obvezno upokojitev], ki velja tudi za sodnike, državne tožilce in notarje, postopoma poviševala z 62 na 65 let“. Tako naj bi kombinacija obeh reform privedla do izjemno neuravnoteženega položaja glede zaposlovanja in napredovanja mladih pravnikov, saj je med leti 2012 in 2013 mogoče pričakovati, da bo država začela v velikem obsegu zaposlovati osebe za zapolnitev praznih delovnih mest, medtem ko bo treba od leta 2014 dalje – zaradi povišanja starostne meje za obvezno upokojitev – ta proces zaposlovanja bistveno upočasniti.

               39

               Madžarska meni, da je neskladnost, ki jo navaja Komisija, le navidezna. Povišanje starostne meje za obvezno upokojitev naj bi bilo mogoče opaziti v skoraj vseh državah članicah, kar naj ne bi omajalo notranje logike sporne zakonodaje. Ta zakonodaja to starostno mejo za zadevne poklice natančneje povezuje s starostjo za pridobitev pravice do starostne pokojnine, tako da dosežena starost ustreza ekonomskemu in demografskemu razvoju, ki mu morata nujno slediti pokojninski sistem in politika zaposlovanja. Politika držav članic na področju upokojevanja naj bi torej temeljila na preudarku, da se morata starostna meja za obvezno upokojitev in starost, pri kateri so osebe upravičene do starostne pokojnine, razvijati skupaj, za zagotovitev optimalnega izvrševanja ciljev zadevne politike zaposlovanja.

         Presoja Sodišča

      Predmet tožbe

               40

               Uvodoma je treba preučiti trditev Madžarske, da o delu tožbe ni treba več odločati, ker naj bi zaradi sodbe Alkotmánybíróság postal brezpredmeten.

               41

               Glede tega je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti treba presojati glede na položaj zadevne države članice, kakršen je bil ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, in da Sodišče ne upošteva poznejših sprememb (glej zlasti sodbi z dne 29. januarja 2004 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-209/02, Recueil, str. I-1211, točka 16, in z dne 19. julija 2012 v zadevi Komisija proti Italiji, C-565/10, točka 22).

               42

               V tej zadevi ni sporno, da so bile zadevne nacionalne določbe v veljavi po izteku roka, ki ga je Komisija določila v obrazloženem mnenju. Poleg tega so, kot je priznala Madžarska na obravnavi, pristojni nacionalni organi na podlagi teh določb sprejeli posamezne upravne akte, ki se nanašajo na prenehanje delovnih razmerij zadevnih oseb.

               43

               Alkotmánybíróság je 16. julija 2012, to je po izteku navedenega roka 7. aprila 2012, izdalo sodbo, s katero je za nična razglasilo člena 90(ha) in 230 zakona o sodnikih iz leta 2011.

               44

               Madžarska meni, da navedenih členov 90(ha) in 230 v času izteka roka iz obrazloženega mnenja ni več mogoče šteti za veljavna, saj sta bila s to sodbo razglašena za nična.

               45

               Vendar je treba v zvezi s tem ugotoviti, da je v skladu s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 41 te sodbe, datum, ki ga mora Sodišče uporabiti pri presoji obstoja neizpolnitve obveznosti, ki se očita Madžarski, 7. april 2012. Retroaktivnost sodbe Alkotmánybíróság zato ne more izničiti predmeta te tožbe, saj sta bila člena 90(ha) in 230 zakona o sodnikih iz leta 2011 razglašena za nična po tem datumu in je zato ni mogoče upoštevati.

               46

               Vsekakor je treba ugotoviti, prvič, da navedena sodba nikakor ni vplivala na prehodne določbe, ki določajo pravila, podobna tistim iz členov 90(ha) in 230 zakona o sodnikih iz leta 2011. Drugič, ker razglasitev ničnosti zadnjenavedenih določb ni neposredno vplivala na veljavnost posamičnih aktov, s katerimi so zadevnim osebam prenehala delovna razmerja, se te niso mogle avtomatično vrniti na svoje položaje. Nasprotno, da bi se te osebe lahko vrnile, morajo vložiti tožbo za razglasitev ničnosti navedenih aktov, pri čemer izid te tožbe, kot je na obravnavi potrdila sama Madžarska, ni gotov.

               47

               Zato je treba obravnavati celo tožbo.

         Utemeljenost tožbe

               48

               Za presojo utemeljenosti očitka Komisije Madžarski, je treba opozoriti, da v skladu s členom 2(1) Direktive 2000/78 „‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1“ te direktive. V členu 2(2)(a) navedene direktive je pojasnjeno, da se zaradi uporabe odstavka 1 šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je obravnavanje osebe manj ugodno, kakor obravnavanje druge osebe v primerljivi situaciji iz katerega od razlogov iz člena 1 te direktive (sodba z dne 13. septembra 2011 v zadevi Prigge in drugi, C-447/09, ZOdl., str. I-8003, točka 42).

               49

               V tej zadevi ni sporno, da nacionalne sporne določbe določajo, da se zadevni sodniki, državni tožilci in notarji avtomatično upokojijo, ko dopolnijo 62 let.

               50

               Osebe, ki opravljajo te poklicne dejavnosti in so dopolnile 62 let, so v primerljivem položaju s položajem mlajših oseb, ki opravljajo iste poklicne dejavnosti. Vendar se morajo prve zaradi starosti avtomatično upokojiti (glej po analogiji zgoraj navedeni sodbi Fuchs in Köhler, točka 34, in Prigge in drugi, točka 44).

               51

               Sporne določbe, na podlagi katerih osebam, ki so dopolnile v njih določeno starost za pridobitev pravice do pokojnine, avtomatično preneha delovno razmerje, je treba namreč razlagati tako, da uvajajo manj ugodno plačilo za osebe, ki so dopolnile to starost, v razmerju do vseh drugih delovno aktivnih oseb. Take določbe s tem uvajajo neposredno različno obravnavanje zaradi starosti, kot je določeno v členu 2(1) in (2)(a) Direktive 2000/78 (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2007 v zadevi Palacios de la Villa, C-411/05, ZOdl., str. I-8531, točka 51).

               52

               Madžarska v zvezi s tem trdi, da je bila na podlagi teh določb znižana starostna meja za obvezno upokojitev, da bi se odpravila pozitivna diskriminacija, od katere so imeli v prej veljavni ureditvi ugodnosti sodniki, državni tožilci in notarji, saj so lahko v nasprotju z drugimi uslužbenci v javnem sektorju ostali v delovnem razmerju do 70. leta starosti.

               53

               Taka okoliščina pa ne more izpodbijati obstoja različnega obravnavanja oseb, ki se morajo upokojiti, ker so dopolnile 62 let, in oseb, ki lahko ostanejo v delovnem razmerju, ker še niso dopolnile te starosti. Različno obravnavanje zaradi starosti temelji namreč na obstoju starostne meje, nad katero se zadevne osebe upokojijo, ne glede na starost, določeno za to mejo in za mejo, ki je veljala prej.

               54

               Zato je treba ugotoviti, da zadevne določbe uvajajo različno obravnavanje, ki neposredno temelji na starosti v smislu povezanih določb člena 1 in 2(2)(a) Direktive 2000/78.

               55

               Vendar je iz člena 6(1), prvi odstavek, Direktive 2000/78 razvidno, da različno obravnavanje zaradi starosti ne pomeni diskriminacije, če je v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljeno z legitimnim ciljem in če so načini za uresničevanje tega cilja primerni in nujni (zgoraj navedena sodba Prigge in drugi, točka 77, in sodba z dne 5. julija 2012 v zadevi Hörnfeldt, C-141/11, točka 21).

               56

               Zato je treba preveriti, ali so sporne določbe utemeljene z legitimnim ciljem in ali so načini za njegovo uresničitev primerni in nujni, ob spoštovanju načela sorazmernosti.

               57

               Na prvem mestu, glede ciljev, ki ga zasledujejo te določbe, je treba najprej navesti, da okoliščina – na katero se sklicuje Komisija – da iz njih izrecno ne izhaja noben poseben cilj, ni odločilna.

               58

               Iż člena 6(1) Direktive 2000/78 namreč ni mogoče sklepati, da bi nenatančna določitev v zadevni nacionalni zakonodaji cilja, ki mu ta sledi, samodejno izključila možnost, da je ta cilj lahko utemeljen na podlagi te določbe. Če take natančne določitve cilja ni, je pomembno, da je z drugimi elementi, ki so vzeti iz splošnega okvira zadevnega ukrepa, mogoče opredeliti osnovni cilj tega ukrepa, in sicer zaradi sodnega nadzora njegove zakonitosti ter primernosti in nujnosti uporabljenih načinov uresničevanja tega cilja (glej zgoraj navedeni sodbi Fuchs in Köhler, točka 39, in Hörnfeldt, točka 24).

               59

               Zato je treba preučiti trditve, ki jih je Madžarska navajala v predhodnem postopku in v svojih pisanjih ter na obravnavi, da je namen zadevnih določb v bistvu doseči dva cilja, in sicer, prvič, poenotenje starostne meje za obvezno upokojitev – v okviru poklicev, ki spadajo v javni sektor – ob zagotovitvi vzdržnosti pokojninskega sistema, visoke ravni zaposlovanja ter izboljšanja kakovosti in učinkovitosti zadevnih pravosodnih dejavnosti, in drugič, vzpostavitev „bolj uravnotežene starostne strukture“, ki naj bi mladim pravnikom olajšala dostop do sodniških, tožilskih ali notarskih poklicev in jim zagotovila hitrejšo poklicno pot.

               60

               Na drugem mestu, glede legitimnosti teh ciljev je treba opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da so cilji, ki jih lahko štejemo za „legitimne“ v smislu člena 6(1), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 60 in ki zato lahko utemeljijo odstopanje od načela prepovedi diskriminacije zaradi starosti, cilji socialne politike, kot so politika zaposlovanja, politika trga delovne sile in poklicnega usposabljanja (glej sodbi z dne 5. marca 2009 v zadevi Age Concern England, C-388/07, ZOdl., str. I-1569, točka 46, in z dne 18. junija 2009 v zadevi Hütter, C-88/08, ZOdl., str. I-5325, točka 41, in zgoraj navedeno sodbo Prigge in drugi, točka 81).

               61

               V zvezi s ciljem poenotenja starostnih mej za obvezno upokojitev – v okviru poklicev, ki spadajo v javni sektor – je treba ugotoviti, kot navaja generalna pravobranilka v točki 63 svojega stališča, da če uresničevanje takega cilja omogoča zagotovitev spoštovanja načela enakega obravnavanja za vse osebe določenega sektorja in to glede bistvenega elementa njihovega delovnega razmerja, kot je čas upokojitve, je lahko tak cilj legitimen cilj politike zaposlovanja.

               62

               Glede cilja, katerega namen je vzpostavitev uravnotežene starostne strukture, da bi bil mladim pravnikom olajšan dostop do sodniških, tožilskih in notarskih poklicev, zadošča ugotovitev, da je Sodišče že ugotovilo, da je cilj, ki je v vzpostavitvi uravnotežene starostne strukture med mladimi in starejšimi uradniki, da bi bilo olajšano zaposlovanje mladih in bi se spodbujalo njihovo napredovanje, da bi bilo upravljanje osebja optimalno in bi se tako preprečili morebitni spori o sposobnosti zaposlenega za opravljanje dela po neki starosti, pri čemer bi se hkrati opravljala kakovostna javna služba pravosodja, lahko legitimen cilj politike zaposlovanja in trga dela (zgoraj navedena sodba Fuchs in Köhler, točka 50).

               63

               Čeprav iz zgoraj navedenega izhaja, da so sporne določbe utemeljene z legitimnimi cilji, je treba nazadnje preveriti še, ali so zadevne nacionalne določbe primerno in nujno sredstvo za uresničitev teh dveh ciljev.

               64

               Glede prvega cilja so te določbe načeloma primerno sredstvo za uresničitev cilja poenotenja, ki mu sledi Madžarska, saj se nanašajo, če že ne na odpravo, pa vsaj na bistveno zmanjšanje razlik v starostnih mejah za obvezno upokojitev za vse poklice, ki spadajo na področje pravosodja.

               65

               Določiti pa je še treba, ali so navedene določbe tudi nujno sredstvo za ta namen.

               66

               Vendar je treba za preučitev, ali zadevne določbe presegajo nujno potrebno za izpolnjevanje navedenega cilja in ali čezmerno ogrožajo interese zadevnih oseb, te določbe umestiti v pravni okvir, v katerega se umeščajo, in upoštevati škodo, ki bi jo lahko povzročile zadevnim osebam, in prednosti, ki jih pomenijo za družbo na splošno in za njene posameznike (glej sodbo z dne 12. oktobra 2010 v zadevi Rosenbladt, C-45/09, ZOdl., str. I-9391, točka 73).

               67

               Glede tega je treba navesti, da lahko kategorije oseb, na katere se nanašajo navedene določbe, do njihovega začetka veljave izkoristijo možnost odstopanja, ki jim omogoča ostati v delovnem razmerju do 70. leta starosti, kar je pri teh osebah vzbudilo utemeljeno pričakovanje, da bodo na svojem položaju ostale do te starosti.

               68

               Vendar so zadevne določbe nenadno in bistveno znižale starostno mejo za obvezno upokojitev, ne da bi se določili prehodni ukrepi za zaščito legitimnega pričakovanja zadevnih oseb.

               69

               Tako se morajo zaradi zadevne zakonodaje, ki je začela veljati šele 1. januarja 2012, prvič, vsi sodniki in državni tožilci, ki so pred tem datumom dopolnili 62 let starosti, upokojiti 30. junija 2012, in sicer v roku šestih mesecev, tisti, ki so to starost dopolnili med 1. januarjem in 31. decembrom 2012, pa se bodo upokojili 31. decembra 2012, oziroma po roku, ki nikakor ne bo daljši od enega leta in bo v večini primerov krajši. Drugič, notarji, ki so dopolnili 62 let starosti pred 1. januarjem 2014, se bodo upokojili na ta dan, oziroma najkasneje dve leti po začetku veljavnosti novega pokojninskega sistema.

               70

               V teh okoliščinah zadevne osebe avtomatično in dokončno zapustijo trg dela, ne da bi imele čas sprejeti ukrepe, zlasti ekonomske in finančne, ki jih tak položaj zahteva, ob upoštevanju okoliščine, da je na eni strani njihova starostna pokojnina, kot je bilo pojasnjeno na obravnavi, vsaj za 30 % nižja od njihove plače in da na drugi strani upokojitev ne upošteva obdobja plačevanja prispevkov, kar torej ne zagotavlja pravice do polne pokojnine.

               71

               Ugotoviti je treba, da Madžarska ni predložila nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da nobena manj omejujoča določba ne bi omogočila uresničitve zadevnega cilja.

               72

               Ta država članica je res trdila, da so imele zadevne osebe možnost, od leta 2011 predvideti spremembe zanje veljavne pokojninske ureditve, ker je člen 10(1) zakona št. LXXII iz leta 2011, ki v skladu s temeljnim zakonom spreminja nekatere zakone o pravnem položaju, že vseboval „odpovedne roke“, ki naj bi se prav tako prenesli v zakon iz leta 2011 in v prehodne določbe. Vendar je treba kljub predpostavki, da bi ti roki lahko zadoščali za preprečitev škode zadevnim osebam, navesti, da Madžarska nikoli ni pojasnila, da so sodniki, državni tožilci in notarji na podlagi sporne zakonodaje lahko z zadostno gotovostjo predvideli nameravane spremembe zanje veljavne pokojninske ureditve in sprejeli potrebne ukrepe.

               73

               Poleg tega Madžarska tudi ni navedla razlogov, zaradi katerih je na eni strani za osem let znižala upokojitveno starost, ne da bi predvidela postopno uveljavljanje te spremembe, medtem ko je na drugi strani zakon Tny določil, da se bo povišanje upokojitvene starosti za tri leta, in sicer z 62 na 65 let, izvajalo od leta 2014 v obdobju osmih let, in je prav tako začel veljati 1. januarja 2010 oziroma štiri leta, preden se je začel uporabljati.

               74

               Kot trdi generalna pravobranilka v točki 66 stališča, te razlike med spornimi določbami in zakonom Tny kažejo, da interesi tistih, ki so prizadeti z znižanjem starostne meje za upokojitev, niso bili upoštevani enako kot interesi drugih uslužbencev javne uprave, za katere se je navedena starostna meja povišala.

               75

               Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da zadevne določbe niso nujne za uresničitev cilja poenotenja, na katerega se sklicuje Madžarska.

               76

               Glede drugega cilja, ki se nanaša na vzpostavitev uravnotežene starostne strukture, ki naj bi mladim pravnikom olajšala dostop do sodniških, tožilskih in notarskih poklicev in jim zagotavljala hitrejšo poklicno pot, je treba ugotoviti, da je izpraznitev številnih delovnih mest, ki naj bi jih zapolnili mladi pravniki, pa tudi pospeševanje rotacije in zamenjave osebja v zadevnih poklicih res, kot trdi Madžarska, posledica znižanja starostne meje za obvezno upokojitev.

               77

               Vendar lahko taki, očitno pozitivni, kratkoročni učinki omajejo možnost vzpostavitve dejansko uravnotežene „starostne strukture“ na srednji in dolgi rok.

               78

               Čeprav bo zamenjava osebja v zadevnih poklicih v letu 2012 potekala zelo hitro zaradi dejstva, da je bilo osem generacij nadomeščenih z eno samo, in sicer s tisto iz leta 2012, se bo ta rotacijski ritem bistveno upočasnil leta 2013, ker bo treba nadomestiti le eno generacijo. Poleg tega bo ta rotacijski ritem vedno počasnejši, saj se bo starostna meja obvezne upokojitve na podlagi člena 18(1) zakona Tny postopoma višala z 62 na 65 let, kar bo privedlo tudi do zmanjšanja možnosti dostopa mladih pravnikov do sodniških poklicev.

               79

               Iz tega sledi, da zadevne odločbe niso primerne za uresničitev cilja vzpostavitve bolj uravnotežene „starostne strukture“.

               80

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da sporne nacionalne določbe uvajajo različno obravnavanje, ki ne spoštuje načela sorazmernosti, in da je zato treba tožbi Komisije ugoditi.

               81

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Madžarska s tem, da je sprejela nacionalno ureditev, ki določa upokojitev sodnikov, državnih tožilcev in notarjev ob dopolnitvi 62 let starosti – kar pomeni različno obravnavanje zaradi starosti, ki ni sorazmerno z zastavljenimi cilji – ni izpolnila obveznosti, ki jih ima v skladu s členoma 2 in 6(1) Direktive Sveta 2000/78.

         Stroški

               82

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj se Madžarski naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Madžarska s tem, da je sprejela nacionalno ureditev, ki določa upokojitev sodnikov, državnih tožilcev in notarjev ob dopolnitvi 62 let starosti – kar pomeni različno obravnavanje zaradi starosti, ki ni sorazmerno z zastavljenimi cilji – ni izpolnila obveznosti, ki jih ima v skladu s členoma 2 in 6(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu.

                           2.

                           Republiki Madžarski se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: madžarščina.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 14. maja 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Švedski. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2004/83/ES - Neizvršitev prenosa v predpisanem roku. # Zadeva C-322/08.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 14. maja 2009 – Komisija proti Švedski
      (Zadeva C‑322/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2004/83/ES – Neizvršitev prenosa v predpisanem roku“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 11.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje določb, potrebnih za uskladitev z Direktivo Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila
                  2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva,
                  da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL
                  L 304, str. 12), v predpisanem roku.

            Izrek

                  1)

                  	Kraljevina Švedska s tem, da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonskih in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z
                     Direktivo Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani
                     tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno
                     zaščito, in o vsebini te zaščite, ni izpolnila obveznosti iz navedene direktive.

                  2)

                  	Kraljevini Švedski se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 9. novembra 1994. # Scottish Football Association proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-46/92.