title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 12. decembra 2014 (objava odlomkov).#Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd in Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG proti Svetu Evropske unije.#Damping – Uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov s poreklom iz Kitajske – Pregled – Člen 11(2) Uredbe (ES) št. 1225/2009 – Pravica do obrambe – Napačno ugotovljeno dejansko stanje – Očitna napaka pri presoji – Obveznost obrazložitve.#Zadeva T‑643/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T‑643/11,
            Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd  s sedežem v Suzhouju (Kitajska),
            Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG  s sedežem v Rodingu (Nemčija),
            ki ju zastopajo K. Neuhaus, H.-J. Freund in B. Ecker, odvetniki,
            tožeči stranki,
            proti
            Svetu Evropske unije,  ki ga zastopajo J.-P. Hix, zastopnik, sprva skupaj z G. Berrischem in A. Polcynom, nato z A. Polcynom in D. Geradinom, odvetniki,
            tožena stranka,
            ob intervenciji
            Evropske komisije,  ki jo zastopajo J.-F. Brakeland, M. França in A. Stobiecka-Kuik, zastopniki,
            intervenientka,
            zaradi predloga za razglasitev ničnosti Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1008/2011 z dne 10. oktobra 2011 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, kakor je bila razširjena na uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov, poslanih iz Tajske, ne glede na to, ali so deklarirani kot izdelek s poreklom iz Tajske ali ne, po pregledu zaradi izteka ukrepov na podlagi člena 11(2) Uredbe (ES) št. 1225/2009 (UL L 268, str. 1), v delu, ki se nanaša na tožeči stranki,
            SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi M. Prek, predsednik, I. Labucka, sodnica, in V. Kreuschitz (poročevalec), sodnik,
            sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. februarja 2014
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo (1)
             Dejansko stanje
            […]
             Postopek in predlogi strank
            […]
             Pravo
            1. 1. Dopustnost
            […]
            2. 2. Utemeljenost
            35. V tej zadevi tožeči stranki navajata tri tožbene razloge. V prvem tožbenem razlogu menita, da so jima bile kršene pravica do poštenega sojenja, pravica do obrambe in pravica do izjave. V drugem tožbenem razlogu menita, da je Svet v uvodnih izjavah 58 in 60 izpodbijane uredbe napačno ugotovil dejansko stanje. Nazadnje, v tretjem tožbenem razlogu menita, da preudarki, v skladu s katerimi naj bi obstajali škoda ter vzročna zveza med domnevnim dampinškim uvozom in verjetnostjo nadaljnje škode, če bi bili protidampinški ukrepi odpravljeni, temeljijo na več očitnih napakah pri presoji.
             Prvi tožbeni razlog: kršitev procesnih pravic tožečih strank
            36. Tožeči stranki v bistvu menita, da so jima bile kršene pravica do poštenega sojenja, pravica do obrambe in pravica do izjave, ker naj bi Svet samovoljno prezrl njuno oceno škode za obdobje od leta 2007 do leta 2009, ki sta jo predložili v dopisu z dne 25. julija 2011. To neupoštevanje naj bi dokazovalo dejstvo, da je v uvodni izjavi 60 izpodbijane odločbe po mnenju tožečih strank napačno navedeno, da sta preučili razvoj škode za obdobje med letom 2009 in OPP. Po njunem mnenju pravica do izražanja mnenja ne more biti omejena na preprosto pravico do možnosti predložitve stališč, ampak Svetu nalaga, da mora v celoti upoštevati trditve, ki sta jih navedli v dopisu z dne 25. julija 2011. Zato naj bi Svet, s tem ko ni preučil tega dopisa, kršil njuno pravico do poštenega sojenja in člen 11(2), tretji pododstavek, osnovne uredbe.
            37. Svet nasprotuje temu, da je kršil procesne pravice tožečih strank ali člen 11(2), tretji pododstavek, osnovne uredbe.
            38. V zvezi s trditvijo tožečih strank, da sta jima bili kršeni pravica do obrambe in pravica do izjave, je treba spomniti, da je spoštovanje pravice do obrambe temeljno načelo prava Unije, katerega sestavni del je pravica do izjave (glej v tem smislu sodbe z dne 12. februarja 1992, Nizozemska in drugi/Komisija, C‑48/90 in C‑66/90, Recueil, EU:C:1992:63, točka 44; z dne 29. junija 1994, Fiskano/Komisija, C‑135/92, Recueil, EU:C:1994:267, točka 39; z dne 24. oktobra 1996, Komisija/Lisrestal in drugi, C‑32/95 P, Recueil, EU:C:1996:402, točka 21; z dne 22. novembra 2012, M., C‑277/11, ZOdl., EU:C:2012:744, točka 82, in z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, ZOdl., EU:C:2013:518, točka 98), ki velja za vse (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2008, Sopropé, C‑349/07, ZOdl., EU:C:2008:746, točka 36).
            39. Ta pravica, ki je bistvena za spoštovanje pravice do obrambe v postopku pred sprejetjem akta, ki posega v položaj, je poleg tega izrecno zapisana v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah, ki ima na podlagi člena 6(1) PEU enako pravno veljavnost kot Pogodbi. Zlasti člen 41(2)(a) Listine o temeljnih pravicah namreč določa, da ima vsakdo pravico, da institucije Unije njegove zadeve obravnavajo nepristransko, pravično in v razumnem roku, in da ta pravica vključuje predvsem pravico vsake osebe, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene.
            40. Poleg tega je bilo v okoliščinah postopkov protidampinških preiskav razsojeno, da je spoštovanje pravice do obrambe in pravice do izjave v teh postopkih temeljno (glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2012, Svet/Interpipe Niko Tube in Interpipe NTRP, C‑191/09 P in C‑200/09 P, ZOdl., EU:C:2012:78, točka 77 in navedena sodna praksa).
            41. Spoštovanje teh pravic pomeni, da mora biti zainteresiranim podjetjem med upravnim postopkom omogočeno, da primerno predstavijo svoje stališče o resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter o dokazih, ki jih Komisija navaja v podporo svoji trditvi o obstoju dampinga in škode, ki naj bi s tem nastala (sodbi z dne 27. junija 1991, Al-Jubail Fertilizer/Svet, C‑49/88, Recueil, EU:C:1991:276, točka 17, in z dne 11. julija 2013, Hangzhou Duralamp Electronics/Svet, T‑459/07, EU:T:2013:369, točka 110).
            42. Vendar v obravnavanem primeru tožeči stranki nista dokazali, da jima ni bilo omogočeno primerno predstaviti svojih stališč o resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter o dokazih, ki jih instituciji Unije navajata v podporo svojemu sklepu o ohranitvi protidampinških dajatev. Poleg tega nista navedli nobenega elementa, ki ga nista mogli uveljavljati in za katerega jima ni bila dana možnost, da ga predložita institucijam Unije.
            43. Tožeči stranki institucijam Unije očitata, da niso upoštevale njunih stališč. Vendar pa zatrjevano neupoštevanje njunih stališč ni kršitev njune pravice do obrambe in pravice do izjave. Čeprav se za spoštovanje teh pravic zahteva, da morajo institucije Unije tožečim strankam omogočiti, da primerno predstavijo svoja stališča, pa od teh institucij ni mogoče zahtevati, da morajo ta stališča tudi sprejeti. Primernost predložitve stališč tožečih strank zahteva le, da je bilo stališče mogoče pravočasno predložiti, da so se institucije Unije z njim lahko seznanile in z vso potrebno pozornostjo preučile, ali je upoštevno za vsebino akta, ki se sprejema (glej v tem smislu sodbi z dne 1. oktobra 2009, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Svet, C‑141/08 P, ZOdl., EU:C:2009:598, točke 97, 98 in 102, ter zgoraj v točki 38 navedena sodba Sopropé, EU:C:2008:746, točki 49 in 50).
            44. Zato tožeči stranki nepravilno trdita, da je bila kršena njuna pravica do obrambe ali pravica do izjave.
            45. V zvezi s trditvijo tožečih strank, da je kršena njuna pravica do poštenega sojenja, je treba opozoriti, da sta Komisija in Svet, čeprav ju ni mogoče šteti za „sodišče“ v smislu člena 6 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (glej v tem smislu sodbi z dne 29. oktobra 1980, van Landewyck in drugi/Komisija, od 209/78 do 215/78 in 218/78, EU:C:1980:248, točka 81, in z dne 7. junija 1983 Musique Diffusion française in drugi/Komisija, od 100/80 do 103/80, Recueil, EU:C:1983:158, točka 7), v okviru upravnega postopka zavezana spoštovati temeljne pravice Unije, med katerimi je pravica do dobrega upravljanja, določena v členu 41 Listine o temeljnih pravicah. Natančneje, za upravni postopek pred Komisijo in Svetom na področju obrambe pred dampinškim uvozom iz držav, ki niso članice Unije, se uporablja člen 41, in ne člen 47 Listine (glej po analogiji sodbo z dne 11. julija 2013, Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, ZOdl., EU:C:2013:513, točka 154 in navedena sodna praksa).
            46. Zato je treba očitek tožečih strank razumeti kot trditev, da je bila kršena pravica do dobrega upravljanja, ker njuna stališča iz dopisa z dne 25. julija 2011 niso bila ustrezno upoštevana. Ta pravica predpostavlja dolžnost skrbnega ravnanja, ki pristojni instituciji nalaga, da skrbno in nepristransko preveri vse upoštevne vidike posameznega primera (glej v tem smislu sodbe z dne 21. novembra 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, EU:C:1991:438, točka 14; z dne 6. novembra 2008, Nizozemska/Komisija, C‑405/07 P, ZOdl., EU:C:2008:613, točka 56, in z dne 16. septembra 2013, ATC in drugi/Komisija, T‑333/10, ZOdl., EU:T:2013:451, točka 84).
            47. V tem primeru je Svet v uvodni izjavi 60 izpodbijane uredbe navedel:
            „Eden od kitajskih proizvajalcev izvoznikov je v pripombah k razkritju trdil, da nekateri kazalniki, med drugim proizvodnja, obseg prodaje, dobičkonosnost, izkoriščenost zmogljivosti in zaposlovanje pravzaprav ne kažejo negativnega razvoja industrije Unije. Vendar je družba pregledala le razvoj med letom 2009 in OPP, za oceno škode pa je treba upoštevati celoten razvoj industrije Unije v obravnavanem obdobju, tj. med letom 2007 in OPP. Kot je pojasnjeno (glej uvodne izjave 43 do 49[)], so se v obravnavanem obdobju vsi kazalniki škode, ki jih je navedel kitajski izvoznik, razvijali v negativno smer.“
            48. Iz branja dopisa tožečih strank z dne 25. julija 2011 je razvidno, da je res, da tožeči stranki samo za obdobje od leta 2009 do OPP trdita, da proizvodnja, dobičkonosnost, izkoriščenost zmogljivosti in zaposlovanje v industriji Unije ne kažejo negativnega, ampak pozitiven razvoj.
            49. Pri tem je treba drugi stavek uvodne izjave 60 izpodbijane uredbe [„Vendar je družba pregledala le razvoj med letom 2009 in OPP, za oceno škode pa je treba upoštevati celoten razvoj industrije Unije v obravnavanem obdobju, tj. med letom 2007 in OPP“] brati in razumeti ob upoštevanju prvega stavka te uvodne izjave. Čeprav je res, da tožeči stranki v dopisu z dne 25. julija 2011 navajata tudi obravnavano obdobje, pa se presoja, da nekateri dejavniki ne kažejo negativnega razvoja, nanaša samo na razvoj v obdobju od leta 2009 do OPP.
            50. Zato tožeči stranki nepravilno trdita, da sta instituciji pri presoji v uvodni izjavi 60 izpodbijane uredbe v bistvu kršili dolžnost skrbnega ravnanja.
            51. Nazadnje, v zvezi s trditvijo tožečih strank, da sta instituciji v bistvu kršili dolžnost skrbnega ravnanja in člen 11(2), tretji pododstavek, osnovne uredbe, ker nista upoštevali drugih elementov njunih stališč iz dopisa z dne 25. julija 2011, je treba spomniti, da na podlagi te določbe institucije Unije sprejmejo sklepe ob upoštevanju vseh relevantnih in ustrezno dokumentiranih dokazov, predloženih v zvezi z vprašanjem, ali je verjetno oziroma ni verjetno, da bi konec protidampinških ukrepov povzročil nadaljevanje ali ponovno pojavljanje dampinga in škode.
            52. Iz zgoraj navedenih razlogov instituciji v izpodbijani uredbi nista spregledali trditev tožečih strank iz dopisa z dne 25. julija 2011, da ni bilo negativnega razvoja proizvodnje, dobičkonosnosti, izkoriščenosti zmogljivosti in zaposlovanja v industriji Unije. Poleg tega je iz uvodne izjave 59 izpodbijane uredbe razvidno, da sta instituciji upoštevali razvoj dobičkonosnosti, proizvodnje, obsega prodaje, izkoriščenosti zmogljivosti, stopnje zaposlenosti in produktivnosti v Uniji v obdobju med letom 2007 in OPP. Torej sta instituciji te elemente upoštevali za obravnavano obdobje. V zvezi s tem, da tožeči stranki glede na stališča iz njunega dopisa z dne 25. julija 2011 menita, da sta instituciji te elemente napačno presodili, je treba ugotoviti, da se to izpodbijanje nanaša na utemeljenost presoje v izpodbijani uredbi, ki je predmet tretjega tožbenega razloga, zato ne spada v nadzor formalne zakonitosti omenjene uredbe. Iz tega sledi, da je treba očitek tožečih strank, da sta instituciji kršili dolžnost skrbnega ravnanja in člen 11(2), tretji pododstavek, osnovne uredbe, ker naj ne bi ustrezno upoštevali elementov njunih stališč iz dopisa z dne 25. julija 2011, zavrniti.
            53. Iz navedenih razlogov je treba zavrniti prvi tožbeni razlog tožečih strank, ki se nanaša na kršitev njunih procesnih pravic.
             Drugi tožbeni razlog: napačno ugotovljeno dejansko stanje
             Uvod
            […]
             Prvi del drugega tožbenega razloga
            […]
             Drugi del drugega tožbenega razloga
            […]
             Tretji del drugega tožbenega razloga
            […]
             Sklep
            […]
             Tretji tožbeni razlog: očitne napake pri presoji
             Uvod
            […]
             Prvi del tretjega tožbenega razloga
            – Očitne napake pri presoji in kršitve členov 11(2) ter 3(2), (6) in (7) osnovne uredbe
            […]
            – Pomanjkljiva obrazložitev
            […]
            – Sklep
            […]
             Drugi del tretjega tožbenega razloga
            – Uvod
            […]
            – Presoje iz uvodnih izjav 58 in 59 izpodbijane uredbe
            […]
            – Presoje iz uvodne izjave 61 izpodbijane uredbe
            […] (ni prevedeno)
            – Presoje iz uvodne izjave 62 izpodbijane uredbe
            […]
            – Presoje iz uvodne izjave 64 izpodbijane uredbe
            […]
            – Sklep
            […]
             Stroški
            […]
            (1) .
            (1)  – Navedene so le tiste točke te sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
            razsodilo:
            1. Tožba se zavrne.
            2. Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd in Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG nosita svoje stroške in štiri petine stroškov Sveta Evropske unije.
            3. Svet nosi eno petino svojih stroškov.
            4. Evropska komisija nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča z dne 10. maja 1960. # Barbara Erzbergbau AG in drugi proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združene zadeve 3-58 do 18-58, 25-58 in 26-58.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 14. februarja 2008. # Orsay GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne in figurativne znamke Skupnosti O orsay - Prejšnja nacionalna besedna in figurativna znamka D’ORSAY - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-39/04.

text:
      Sodba Sodišča prve Stopnje (peti senat) z dne 14. februarja 2008 – Orsay proti UUNT – Jiménez Arellano (O orsay)
      (Zadeva T-39/04)
      „Znamka skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne in figurativne znamke Skupnosti O orsay – Prejšnja nacionalna besedna in figurativna znamka D’ORSAY – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta (ES) št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 49 in od 52 do 55.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. novembra 2003 (zadeva R 394/2002-4), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med José Jiménez Arellano, SA in Orsay GmbH.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Orsay GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna in figurativna znamka Skupnosti O orsay za proizvode iz razredov 23, 24 in 25 – prijava št. 1042613

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               José Jiménez Arellano SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               španska in portugalska figurativna znamka D’ORSAY, zlasti za proizvode iz razreda 25

               Odločba Oddelka za ugovore:

               Zahteva za registracijo znamke je bila zavrnjena za proizvode „oblačila, škornji, čevlji in copati; klobučarstvo“. V ostalem
                  se ugovor zavrne.

               Odločba Odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Orsay GmbH se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 6. marca 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2002/73/ES - Enako obravnavanje moških in žensk - Dostop do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja - Pogoji za zaposlitev - Neizvršitev prenosa v predpisanem roku. # Zadeva C-340/07.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 6. marca 2008 – Komisija proti Luksemburgu
      (Zadeva C-340/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2002/73/ES – Enako obravnavanje moških in žensk – Dostop do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja – Pogoji za zaposlitev – Neizvršitev prenosa v predpisanem roku“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati – Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 6.)
      Predmet

         Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/73/ES
                  Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 76/207/EGS o izvrševanju načela enakega
                  obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev
                  (UL L 269, str. 15), v predpisanem roku.

            Izrek
      1)         Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem da ni sprejelo vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/73/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 76/207/EGS o izvrševanju načela enakega
         obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev,
         v predpisanem roku, ni izpolnilo obveznosti iz člena 2(1), prvi pododstavek, te direktive.

      2)         Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 21. januarja 2016.#Società per l'aeroporto civile di Bergamo-Orio al Serio SpA (SACBO SpA) proti Evropski komisiji in Izvajalski agenciji za inovacije in omrežja (INEA).#Pritožba – Vseevropsko prometno omrežje – Finančna pomoč – Ukinitev – Sklep o razglasitvi nekaterih stroškov za nesprejemljive in končnem obračunu – Člen 263, četrti odstavek, PDEU – Ničnostna tožba – Izpodbojni akt – Procesno upravičenje – Oseba, ki ni upravičenec do pomoči.#Zadeva C-281/14 P.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 5. julija 2000. # Ignacio Samper proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Interes službe. # Zadeva T-111/99.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 24. januarja 1991. # Edward Patrick Latham proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ocenjevalno poročilo. # Zadeva T-63/89.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 5. julija 1988. # Felix Borowitz proti Bundesversicherungsanstalt für Angestellte. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundessozialgericht - Nemčija. # Socialna varnost. # Zadeva 21/87.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. novembra 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-102/96.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 15. januarja 2013. # Welte - Wenu GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Ochranná známka Spoločenstva - Konanie o vyhlásenie neplatnosti - Obrazová ochranná známka Spoločenstva EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES - Absolútny dôvod zamietnutia - Napodobenina emblému medzinárodnej medzivládnej organizácie - Článok 7 ods. 1 písm. h) nariadenia (ES) č. 207/2009 - Článok 6b Parížskeho dohovoru - Obsah návrhu na vyhlásenie neplatnosti - Prípustnosť nových prvkov - Článok 56 ods. 2 a článok 76 nariadenia č. 207/2009 - Pravidlo 37 písm. b) bod iv) nariadenia (ES) č. 2868/95 - Právomoc odvolacieho senátu v prípade odvolania obmedzujúceho sa na jednu časť rozhodnutia výmazového oddelenia. # Zadeva T-413/11.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 13. maja 2009. # Schuhpark Fascies GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne in besedne znamke Skupnosti jello SCHUHPARK - Prejšnja nacionalna besedna znamka Schuhpark - Relativni razlog za zavrnitev - Dokaz o uporabi prejšnje znamke - Člen 43(2) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-183/08.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 13. maja 2009 – Schuhpark Fascies proti UUNT – Leder & Schuh (jello SCHUHPARK)
      (Zadeva T-183/08)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne in besedne znamke Skupnosti jello SCHUHPARK – Prejšnja nacionalna besedna znamka Schuhpark – Relativni razlog za zavrnitev – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Člen 43(2) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 40/94, člen 43(2) in (3) (Glej točke od 20 do 24.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 13. marca 2008 (zadeva R 1560/2006-4), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med Schuhpark Fascies GmbH in Leder & Schuh AG.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Leder & Schuh AG

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna in besedna znamka jello SCHUHPARK za proizvode iz razredov 1, 3, 9, 14, 16, 18, 21, od 24 do 26 in 28 – prijava
                  št. 1269372

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Schuhpark Fascies GmbH

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               Nemška besedna znamka Schuhpark za proizvode iz razreda 25, pri čemer je bil glede na to ugovor usmerjen zoper registracijo
                  za razrede 18, 21, 25 in 26.

               Odločba oddelka za ugovore:

               delna ugoditev ugovoru in delna zavrnitev zahteve za registracijo

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev izpodbijane odločbe in zavrnitev ugovora

         Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Schuhpark Fascies GmbH se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 26. januarja 2010.#Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL proti Administración del Estado.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Supremo - Španija.#Procesna avtonomija držav članic - Načelo enakovrednosti - Odškodninska tožba zoper državo - Kršitev prava Unije - Kršitev ustave.#Zadeva C-118/08.

text:
      Zadeva C-118/08
      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      proti
      Administración del Estado
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Supremo)
      „Procesna avtonomija držav članic – Načelo enakovrednosti – Odškodninska tožba zoper državo – Kršitev prava Unije – Kršitev ustave“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje
      (člen 234 ES)
      2.        Pravo Unije – Pravice, podeljene posameznikom – Kršitev države članice – Obveznost povrnitve škode, povzročene posameznikom
      1.        Čeprav Sodišče v postopku predhodnega odločanja ne presoja skladnosti določb nacionalnega prava s predpisi prava Unije, je
         pristojno, da predložitvenemu sodišču da vse ustrezne elemente razlage tega prava, ki mu lahko omogočijo, da presodi tako
         združljivost za namene sodbe v zadevi, o kateri odloča.

      Zato izvor – zakonodajni, regulatorni ali sodni – pravil nacionalnega prava, katerih skladnost s pravom Unije mora nacionalno
         sodišče presojati glede na elemente razlage, ki jih je dalo Sodišče, nikakor ne vpliva na pristojnost Sodišča za odločanje
         o predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

      (Glej točki 23 in 24.)
      2.        Pravo Unije nasprotuje uporabi pravila države članice, po katerem lahko vlagatelj z odškodninsko tožbo zoper državo, ki temelji
         na kršitvi tega prava s strani nacionalnega zakona, ki je ugotovljena s sodbo Sodišča, izdano na podlagi člena 226 ES, uspe
         le, če je predhodno izčrpal vsa nacionalna pravna sredstva, s katerimi je izpodbijal veljavnost škodljivega upravnega akta,
         sprejetega na podlagi tega zakona, medtem ko tako pravilo ne velja za odškodninsko tožbo zoper državo, ki temelji na neustavnosti
         istega zakona, ki jo ugotovi pristojno sodišče.

      Načelo enakovrednosti namreč zahteva, da se vsa pravila glede pravnih sredstev brez razlikovanja uporabljajo za pravna sredstva,
         ki temeljijo na kršitvi prava Unije, in tista, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava. Zadevni odškodninski tožbi se ob
         upoštevanju njunega namena in njunih bistvenih elementov lahko štejeta za podobni, če imata popolnoma enak namen, in sicer
         povrnitev škode, ki jo je utrpel oškodovanec zaradi dejanja ali opustitve države, in če je edina razlika med zadevnima tožbama
         okoliščina, da so bile kršitve prava, na katerih temeljita, pri eni ugotovljene s sodbo Sodišča, izdano na podlagi člena 226 ES,
         pri drugi pa s sodbo pristojnega nacionalnega sodišča. Zadnjenavedena okoliščina pa ob neobstoju drugih elementov, na podlagi
         katerih bi bilo mogoče ugotoviti obstoj drugih razlik med navedenima tožbama, ne zadostuje za ugotovitev razlike med tema
         tožbama glede na načelo enakovrednosti. Zato načelo enakovrednosti nasprotuje uporabi takega pravila.

      (Glej točke 33, 36, od 43 do 46, 48 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 26. januarja 2010(*)

      „Procesna avtonomija držav članic – Načelo enakovrednosti – Odškodninska tožba zoper državo – Kršitev prava Unije – Kršitev ustave“
      V zadevi C‑118/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal Supremo (Španija)
         z odločbo z dne 1. februarja 2008, ki je prispela na Sodišče 18. marca 2008, v postopku

      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      proti
      Administración del Estado,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, predsedniki
         senatov, R. Silva de Lapuerta in C. Toader, predsednici senatov, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, T. von Danwitz,
         A. Arabadjiev in J.‑J. Kasel, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. aprila 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL C. Esquerrá Andreu, odvetnik,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Báscones, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Vidal Puig in M. Afonso, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. julija 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načel učinkovitosti in enakovrednosti glede na pravila, ki v španskem
         pravnem redu veljajo za odškodninske tožbe zoper državo zaradi kršitve prava Unije.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL (v nadaljevanju: Transportes Urbanos)
         in Administración del Estado zaradi zavrnitve odškodninske tožbe, ki jo je ta družba vložila zoper državo Španijo zaradi kršitve
         prava Unije.

       Pravni okvir
       Šesta direktiva
      3        Šesta direktiva Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih − Skupni sistem davka
         na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL L 145, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES
         z dne 10. aprila 1995 (UL L 102, str. 18, v nadaljevanju: Šesta direktiva) v členu 17(2) in (5) v različici, ki izhaja iz
         njenega člena 28f, določa:

      „2.   Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek,
         ki ga je dolžan plačati:

      (a)   davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan ali ga je plačal na ozemlju države za blago ali storitve, ki mu jih je, ali mu jih
         bo opravil drug davčni zavezanec;

      (b)   davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za uvoženo blago;
      (c)   davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati v skladu s členi 5(7)(a), 6(3) in 28a(6);
      […]
      5.      Za blago in storitve, ki jih bo davčni zavezanec uporabil bodisi za transakcije iz odstavkov 2 in 3, pri katerih je davek
         na dodano vrednost odbiten, bodisi za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, je odbiten samo takšen
         delež davka na dodano vrednost, ki se pripiše prvim transakcijam.

      Ta delež se v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec.
      […]“
      4        Člen 19 Šeste direktive določa merila za izračun odbitnega deleža, določenega v njenem členu 17(5), prvi pododstavek.

       Nacionalno pravo
      5        Člen 163 španske ustave (v nadaljevanju: ustava) določa:

      „Kadar sodišče med postopkom ugotovi, da bi bil lahko akt, ki je enakovreden zakonu, ki se uporablja v postopku v glavni stvari
         in od veljavnosti katerega je odvisna sodba, v nasprotju z ustavo, predloži zadevo Tribunal Constitucional [ustavnemu sodišču]
         v okoliščinah, na način in s posledicami, določenimi z zakonom, ki v nobenem primeru nimajo suspenzivnega učinka.“

      6        Zakon 37/1992 z dne 28. decembra 1992 o davku na dodano vrednost (BOE št. 312 z dne 29. decembra 1992, str. 44247), kakor
         je bil spremenjen z zakonom 66/1997 z dne 30. decembra 1997 (BOE št. 313 z dne 31. decembra 1997, str. 38517, v nadaljevanju:
         zakon 37/1992) določa omejitve pravice davčnega zavezanca do odbitka davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za nakup
         blaga ali storitev, ki se financirajo iz nepovratnih sredstev. Te omejitve so začele veljati z davčnim letom 1998.

      7        Zakon 37/1992 prav tako določa, da mora vsak zavezanec redno vlagati davčne napovedi, v katerih mora izračunati dolgovane
         zneske DDV (obrnjena davčna obveznost).

      8        V skladu s splošnim davčnim zakonom 58/2003 z dne 17. decembra 2003 (BOE št. 303 z dne 18. decembra 2003, str. 44987) lahko
         davčni zavezanec zahteva popravek obrnjene davčne obveznosti in po potrebi zahteva vračilo neupravičenih plačil. V skladu
         s členoma 66 in 67 navedenega zakona je to pravico mogoče uveljavljati v štirih letih od dneva, ko je bilo neupravičeno plačilo
         izvedeno, ali od dneva, ko je potekel rok za vložitev obrnjene davčne obveznosti, če je bilo neupravičeno plačilo izvedeno
         v tem roku.

       Spor o glavni stvari
      9        Sodišče je s sodbo z dne 6. oktobra 2005 v zadevi Komisija proti Španiji (C‑204/03, ZOdl., str. I‑8389) v bistvu razsodilo,
         da omejitve pri odbitku DDV, določene z zakonom 37/1992, niso bile skladne s členoma 17(2) in (5) ter 19 Šeste direktive.

      10      Družba Transportes Urbanos, ki je v skladu z zakonom 37/1992 izpolnila obrnjeno davčno obveznost za davčni leti 1999 in 2000,
         ni uporabila pravice zahtevati – na podlagi splošnega davčnega zakona 58/2003 – popravek teh obveznosti. Ni namreč sporno,
         da je bila ta pravica na dan, ko je Sodišče izdalo zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Španiji, zastarana.

      11      Družba Transportes Urbanos je zato pri svetu ministrov vložila odškodninsko tožbo zoper državo Španijo. V okviru te tožbe
         zatrjuje, da je bila oškodovana za 1.228.366,39 EUR, ker je španski zakonodajalec kršil Šesto direktivo, pri čemer je to kršitev
         ugotovilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Španiji. Ta znesek ustreza plačilom DDV, ki ga je v navedenih davčnih
         letih neupravičeno prejela španska davčna uprava, in vračilom, ki bi jih navedena družba lahko zahtevala za isti davčni leti.

      12      Svet ministrov je z odločbo z dne 12. januarja 2007 zavrnil zahtevek družbe Transportes Urbanos, pri čemer je ugotovil, da
         je dejstvo, da ta družba ni zahtevala popravka navedenih obveznosti v za to določenem roku, prekinilo neposredno vzročno zvezo
         med kršitvijo prava Unije, ki se očita državi Španiji, in škodo, ki naj bi jo utrpela ta družba.

      13      Navedena zavrnilna odločba sveta ministrov temelji zlasti na dveh sodbah Tribunal Supremo z dne 29. januarja 2004 in 24. maja
         2005 (v nadaljevanju: sporna sodna praksa), v skladu s katerima morajo biti za vložitev odškodninske tožbe zoper državo zaradi
         kršitve prava Unije izčrpana vsa pravna sredstva, upravna in sodna, zoper upravni akt, ki posega v položaj in je bil sprejet
         na podlagi nacionalnega zakona, ki je v nasprotju s tem pravom.

      14      Družba Transportes Urbanos je 6. junija 2007 zoper navedeno zavrnilno odločbo sveta ministrov vložila pritožbo na Tribunal
         Supremo.

       Predložitvena odločba in vprašanje za predhodno odločanje
      15      Tribunal Supremo v predložitveni odločbi opozarja, da v skladu s sporno sodno prakso vložitev odškodninske tožbe zoper državo,
         ki temelji na neustavnosti nekega zakona, v nasprotju z enako tožbo, ki temelji na neskladnosti tega zakona s pravom Unije,
         nikakor ni pogojena s predhodnim izčrpanjem pravnih sredstev zoper upravni akt, ki posega v položaj in ki temelji na tem zakonu.

      16      Razlog za različno obravnavanje teh dveh tožb izhaja iz razlik med obema tožbama, ki ju je mogoče vložiti zoper upravni akt,
         in sicer glede na to, ali tožba temelji na neskladnosti tega akta s pravom Unije ali na neustavnosti nacionalnega zakona,
         na podlagi katerega je bil ta akt sprejet.

      17      Ker v skladu s sporno sodno prakso velja domneva skladnosti nacionalnega zakona z ustavo, tudi za upravne akte, ki temeljijo
         na tem zakonu, velja domneva „zakonitosti“. To pomeni, da niti upravni niti sodni organi ne morejo razveljaviti teh aktov,
         dokler Tribunal Constitucional v postopku za oceno ustavnosti na podlagi člena 163 ustave, ki ga lahko sproži le sodišče,
         ki odloča v sporu, s sodbo ne razveljavi zakona zaradi neskladnosti z ustavo.

      18      Če bi bilo v teh okoliščinah kot pogoj za vložitev odškodninske tožbe, ki temelji na neustavnosti, zahtevano predhodno izčrpanje
         upravnih in sodnih pravnih sredstev zoper škodljiv upravni akt, bi to pomenilo, da bi morali posamezniki upravni akt, sprejet
         na podlagi domnevno neustavnega zakona, izpodbijati, prvič, s pravnim sredstvom v upravnih postopkih in, drugič, s pravnim
         sredstvom v sodnih postopkih ter izčrpati vsa pravna sredstva na vseh instancah, dokler ne bi eno od sodišč, ki bi odločalo
         o zadevi, nazadnje odločilo sprožiti postopka za oceno ustavnosti tega zakona pred Tribunal Constitucional. Tak položaj pa
         bi bil nesorazmeren in bi imel nesprejemljive posledice.

      19      Po drugi strani pa pristojni upravni in sodni organi, kadar bi menili, da je bil neki upravni akt sprejet na podlagi zakona,
         ki ni skladen s pravom Unije, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča tega zakona in upravnih aktov, sprejetih na njegovi
         podlagi, ne bi smeli uporabiti. Zato bi bilo od teh organov mogoče neposredno zahtevati razveljavitev škodljivega upravnega
         akta in povrnitev celotne škode.

      20      Poleg tega iz sporne sodne prakse izhaja, da mora obstoj kršitve prava Unije, ki lahko pomeni odgovornost države, ugotoviti
         Sodišče s predhodno odločbo. Učinki njegove sodbe, izdane na podlagi člena 267 PDEU, pa niso primerljivi z učinki sodbe Tribunal
         Constitucional, s katero je ugotovljena neskladnost zakona z ustavo, tako da lahko le odločba tega sodišča povzroči razveljavitev
         tega zakona z retroaktivnim učinkom.

      21      V teh okoliščinah je Tribunal Supremo prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je Tribunal Supremo kršilo načeli enakovrednosti in učinkovitosti s tem, da je v [sporni sodni praksi] uporabilo različne
         rešitve za tožbe zaradi odškodninske odgovornosti države zakonodajalke glede upravnih aktov, izdanih na podlagi zakona, ki
         je bil razglašen za neustaven, in za enake tožbe glede aktov, izdanih na podlagi predpisa, za katerega je bilo ugotovljeno,
         da je v nasprotju s pravom [Unije]?“

       Pristojnost Sodišča
      22      Španska vlada meni, da Sodišče ni pristojno za ugotavljanje skladnosti sodnih odločb, kakršne so te, ki predstavljajo sporno
         sodno prakso, s pravom Unije, ker lahko Tribunal Supremo samo spremeni to sodno prakso, če meni, da ni v skladu s tem pravom.

      23      V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav Sodišče v postopku predhodnega odločanja ne presoja skladnosti določb nacionalnega
         prava s predpisi prava Unije, pa je že večkrat razsodilo, da je pristojno, da predložitvenemu sodišču da vse ustrezne elemente
         razlage tega prava, ki mu lahko omogočijo, da presodi tako združljivost za namene sodbe v zadevi, o kateri odloča (glej v
         tem smislu zlasti sodbi z dne 15. decembra 1993 v zadevi Hünermund in drugi, C‑292/92, Recueil, str. I‑6787, točka 8, in z
         dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7, C‑380/05, ZOdl., str. I‑349, točka 50).

      24      Zato kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 13 sklepnih predlogov, izvor – zakonodajni, regulatorni ali sodni – pravil
         nacionalnega prava, katerih skladnost s pravom Unije mora predložitveno sodišče presojati glede na elemente razlage, ki jih
         je dalo Sodišče, nikakor ne vpliva na pristojnost Sodišča za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

      25      Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da v okviru sodelovanja med Sodiščem in sodišči držav članic, kot ga določa člen 267
         PDEU, le nacionalna sodišča, ki odločajo o zadevi in ki morajo prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti
         vsake zadeve presodijo nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdala sodbo, in upoštevnost vprašanj, ki jih postavijo
         Sodišču. Zato je Sodišče, če se vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma zavezano, da odloči o tem (glej v tem
         smislu zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 38; z dne 22. maja
         2003 v zadevi Korhonen in drugi, C‑18/01, Recueil, str. I‑5321, točka 19, in z dne 23. aprila 2009 v združenih zadevah VTB-VAB
         in Galatea, C‑261/07 in C‑299/07, ZOdl., str. I-2949, točka 32).

      26      V obravnavani zadevi pa Sodišče ni pozvano, da poda razlago nacionalnega prava ali sodbe nacionalnega sodišča, temveč da predložitvenemu
         sodišču sporoči elemente razlage načel učinkovitosti in enakovrednosti, da bo to lahko presodilo, ali na podlagi prava Unije
         ne sme uporabiti nacionalnih pravil o odškodninskih tožbah zoper državo, ker nacionalni zakon krši to pravo (glej v tem smislu
         sodbo z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini, C‑119/05, ZOdl., str. I‑6199, točka 46).

      27      Sodišče je torej pristojno, da odloča o tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

       Vprašanje za predhodno odločanje
      28      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali pravo Unije nasprotuje nacionalnemu pravilu države članice, na podlagi katerega
         so odškodninske tožbe zoper državo, ki temeljijo na kršitvi tega prava s strani nacionalnega zakona, odvisne od predhodnega
         izčrpanja pravnih sredstev zoper škodljiv pravni akt, medtem ko enake tožbe, kadar temeljijo na neustavnosti tega zakona,
         od tega niso odvisne.

       Uvodne ugotovitve
      29      Za odgovor na to vprašanje je naprej treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo odgovornosti države za
         škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, za katere odgovarja država, vsebovano v sistemu pogodb, na katerih
         Unija temelji (sodbe z dne 19. novembra 1991 v združenih zadevah Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90, Recueil, str. I‑5357,
         točka 35; z dne 5. marca 1996 v združenih zadevah Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, Recueil, str. I‑1029,
         točka 31, in z dne 24. marca 2009 v zadevi Danske Slagterier, C‑445/06, ZOdl., str. I-2119, točka 19).

      30      V zvezi s tem je Sodišče presodilo, da imajo oškodovanci pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer: namen
         kršenega pravila prava Unije mora biti priznavanje pravic posameznikom, kršitev tega pravila mora biti dovolj resna in obstajati
         mora neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno oškodovancem (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Danske Slagterier, točka 20 in navedena sodna praksa).

      31      Sodišče je tudi že imelo priložnost pojasniti, da mora država, razen pri pravici do odškodnine, katere neposredna podlaga
         je pravo Unije, če so izpolnjeni ti pogoji, posledice povzročene škode odpraviti v okviru nacionalnih predpisov o odgovornosti,
         pogoji, ki so jih določile nacionalne zakonodaje na področju povrnitve škode, pa ne smejo biti manj ugodni od pogojev za podobne
         nacionalne zahtevke (načelo enakovrednosti) in ne smejo biti oblikovani tako, da v praksi onemogočijo ali preveč otežijo pridobitev
         odškodnine (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbi z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler, C‑224/01, Recueil, str. I‑10239,
         točka 58, in z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, ZOdl., str. I‑2107,
         točka 123).

      32      Kot je poudarilo predložitveno sodišče, je treba torej predloženo vprašanje obravnavati glede na ti načeli.

       Načelo enakovrednosti
      33      Opozoriti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo enakovrednosti zahteva, da se vsa pravila glede pravnih sredstev
         brez razlikovanja uporabljajo za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi prava Unije, in tista, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega
         prava (glej v tem smislu sodbe z dne 15. septembra 1998 v zadevi Edis, C‑231/96, Recueil, str. I‑4951, točka 36; z dne 1.
         decembra 1998 v zadevi Levez, C‑326/96, Recueil, str. I‑7835, točka 41; z dne 16. maja 2000 v zadevi Preston in drugi, C‑78/98,
         Recueil, str. I‑3201, točka 55, in z dne 19. septembra 2006 v združenih zadevah i-21 Germany in Arcor, C‑392/04 in C‑422/04,
         ZOdl., str. I‑8559, točka 62).

      34      Kljub temu pa se to načelo ne sme razlagati tako, da državo članico zavezuje, da ugodnejša nacionalna pravila uporablja za
         vse tožbe, vložene na nekem pravnem področju (zgoraj navedena sodba Levez, točka 42; sodbi z dne 9. februarja 1999 v zadevi
         Dilexport, C‑343/96, Recueil, str. I‑579, točka 27, in z dne 29. oktobra 2009 v zadevi Pontin, C‑63/08, še neobjavljena v
         ZOdl., točka 45).

      35      Da bi preverili, ali je v postopku v glavni stvari spoštovano načelo enakovrednosti, je treba proučiti, ali je glede na njun
         namen in njune bistvene elemente mogoče odškodninsko tožbo, ki jo je vložila družba Transportes Urbanos in ki temelji na kršitvi
         prava Unije, in tožbo, ki bi jo ta družba lahko vložila z utemeljitvijo, da je morda kršena ustava, šteti za podobni (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Preston in drugi, točka 49).

      36      Glede namena obeh odškodninskih tožb, navedenih v prejšnji točki, pa je treba poudariti, da imata popolnoma enak namen, in
         sicer povrnitev škode, ki jo je utrpel oškodovanec zaradi dejanja ali opustitve države.

      37      Glede njunih bistvenih elementov je treba opozoriti, da pravilo predhodnega izčrpanja iz postopka v glavni stvari razlikuje
         med tema tožbama, ker zahteva, da vlagatelj predhodno izčrpa vsa pravna sredstva zoper škodljiv upravni akt le, kadar odškodninska
         tožba temelji na kršitvi prava Unije s strani nacionalnega zakona, na podlagi katerega je bil ta akt sprejet.

      38      Poudariti pa je treba, da v nasprotju z nekaterimi vidiki sporne sodne prakse, navedenimi v točki 20 te sodbe, povrnitev škode,
         povzročene s kršitvijo prava Unije s strani države članice, ni odvisna od zahteve, da mora obstoj take kršitve izhajati iz
         sodbe, ki jo izda Sodišče v postopku predhodnega odločanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Brasserie du pêcheur in
         Factortame, točke od 94 do 96; sodbo z dne 8. oktobra 1996 v združenih zadevah Dillenkofer in drugi, C‑178/94, C‑179/94 in
         od C‑188/94 do C‑190/94, Recueil, str. I‑4845, točka 28, in zgoraj navedeno sodbo Danske Slagterier, točka 37).

      39      Vendar je treba ugotoviti, da je v postopku v glavni stvari družba Transportes Urbanos odškodninsko tožbo izrecno utemeljila
         z zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Španiji, ki je bila izdana v skladu s členom 226 ES in v kateri je Sodišče ugotovilo,
         da je zakon 37/1992 v nasprotju s Šesto direktivo.

      40      Iz predložitvene odločbe je poleg tega razvidno, da je družba Transportes Urbanos to tožbo pri svetu ministrov vložila zato,
         ker so roki za vložitev zahteve za popravek obrnjenih davčnih obveznosti, izpolnjenih za davčni leti 1999 in 2000, na dan,
         ko je bila izdana navedena sodba Komisija proti Španiji, potekli.

      41      Vendar kot je bilo navedeno v točkah 12 in 13 te sodbe, je svet ministrov navedeno tožbo zavrnil prav zaradi ugotovitve, da
         družba Transportes Urbanos pred vložitvijo te tožbe ni zahtevala popravka svojih obrnjenih davčnih obveznosti.

      42      Po drugi strani pa, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, če bi družba Transportes Urbanos odškodninsko tožbo lahko utemeljila
         s sodbo Tribunal Constitucional o razveljavitvi istega zakona zaradi neskladnosti z ustavo, bi s to tožbo uspela, in to neodvisno
         od okoliščine, da ta družba ni zahtevala popravka navedenih obveznosti pred potekom za to določenih rokov.

      43      Iz vseh zgornjih ugotovitev je razvidno, da je v posebnem kontekstu, ki je bil povod za postopek v glavni stvari in kot je
         opisan v predložitveni odločbi, edina razlika med tožbama, navedenima v točki 35 te sodbe, okoliščina, da so bile kršitve
         prava, na katerih temeljita, pri eni ugotovljene s sodbo Sodišča, izdano na podlagi člena 226 ES, pri drugi pa s sodbo Tribunal
         Constitucional.

      44      Ta edina okoliščina pa ob neobstoju kakršnekoli navedbe v predložitveni odločbi glede drugih elementov, na podlagi katerih
         bi bilo mogoče ugotoviti obstoj drugih razlik med odškodninsko tožbo zoper državo, ki jo je dejansko vložila družba Transportes
         Urbanos, in tožbo, ki bi jo ta družba lahko vložila zaradi neskladnosti z ustavo, ki bi jo ugotovilo Tribunal Constitucional,
         ne zadostuje za ugotovitev razlike med tema tožbama glede na načelo enakovrednosti.

      45      V tem položaju je treba poudariti, da je obe zgoraj navedeni tožbi mogoče šteti za podobni v smislu sodne prakse, navedene
         v točki 35 te sodbe.

      46      Iz tega izhaja, da glede na okoliščine, opisane v predložitveni odločbi, načelo enakovrednosti nasprotuje uporabi pravila,
         kakršno je to v postopku v glavni stvari.

      47      Ob upoštevanju te ugotovitve ni treba obravnavati pravila o predhodnem izčrpanju pravnih sredstev iz postopka v glavni stvari
         glede na načelo učinkovitosti.

      48      Iz navedenega je razvidno, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da pravo Unije nasprotuje uporabi pravila države
         članice, po katerem lahko vlagatelj z odškodninsko tožbo zoper državo, ki temelji na kršitvi tega prava s strani nacionalnega
         zakona, ki je ugotovljena s sodbo Sodišča, izdano na podlagi člena 226 ES, uspe le, če je predhodno izčrpal vsa nacionalna
         pravna sredstva, s katerimi je izpodbijal veljavnost škodljivega upravnega akta, sprejetega na podlagi tega zakona, medtem
         ko tako pravilo ne velja za odškodninsko tožbo zoper državo, ki temelji na neustavnosti istega zakona, ki jo ugotovi pristojno
         sodišče.

       Stroški
      49      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Pravo Unije nasprotuje uporabi pravila države članice, po katerem lahko vlagatelj z odškodninsko tožbo zoper državo, ki temelji
            na kršitvi tega prava s strani nacionalnega zakona, ki je ugotovljena s sodbo Sodišča, izdano na podlagi člena 226 ES, uspe
            le, če je predhodno izčrpal vsa nacionalna pravna sredstva, s katerimi je izpodbijal veljavnost škodljivega upravnega akta,
            sprejetega na podlagi tega zakona, medtem ko tako pravilo ne velja za odškodninsko tožbo zoper državo, ki temelji na neustavnosti
            istega zakona, ki jo ugotovi pristojno sodišče.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.