title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. januarja 2016.#Evropska komisija proti Kraljevini Belgiji.#Neizpolnitev obveznosti države – Člen 343 PDEU – Protokol o privilegijih in imunitetah Evropske unije – Člen 3 – Davčne oprostitve – Regija Bruselj – glavno mesto – Prispevki za dobavo električne energije in plina.#Zadeva C-163/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 14. januarja 2016 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države — Člen 343 PDEU — Protokol o privilegijih in imunitetah Evropske unije — Člen 3 — Davčne oprostitve — Regija Bruselj — glavno mesto — Prispevki za dobavo električne energije in plina“
      V zadevi C‑163/14,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 4. aprila 2014,

         Evropska komisija, ki jo zastopata F. Clotuche-Duvieusart in I. Martínez del Peral, agentki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Kraljevini Belgiji, ki jo zastopajo J.-C. Halleux, S. Vanrie in T. Materne, agenti, skupaj u G. Blockom, D. Remyjem in H. Delahaijem, odvetniki,
      tožena stranka,
      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik četrtega senata v funkciji predsednika petega senata, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (poročevalec) in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. aprila 2015,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. julija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija Sodišču s tožbo predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da institucijam Evropske unije ni odobrila oprostitve plačila prispevkov, ki jih določa člen 26 sklepa o organizaciji trga z električno energijo v Regiji Bruselj – glavno mesto in člen 20 sklepa o organizaciji trga s plinom v Regiji Bruselj – glavno mesto, kakor sta bila spremenjena, in s tem, da je nasprotovala vračilu navedenih prispevkov, ki jih je tako prejela Regija Bruselj – glavno mesto (v nadaljevanju: sporni prispevki), ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 3, drugi odstavek, Protokola z dne 8. aprila 1965 o privilegijih in imunitetah Evropske unije, ki je bil najprej priložen Pogodbi o ustanovitvi enotnega Sveta in enotne Komisije Evropskih skupnosti (UL 1967, 152, str. 13), nato pa na podlagi Lizbonske pogodbe kot Protokol št. 7 priložen pogodbam EU, DEU in ESAE (v nadaljevanju: Protokol).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Na podlagi člena 28, prvi odstavek, Pogodbe o ustanovitvi enotnega Sveta in enotne Komisije Evropskih skupnosti, po začetku veljave Lizbonske pogodbe pa člena 343 PDEU, uživa Unija v skladu s pogoji, določenimi v Protokolu, na ozemljih držav članic privilegije in imunitete, ki jih potrebuje za opravljanje svojih nalog.

               3

               Člen 3 Protokola določa:
               „Unija, njena sredstva, prihodki in drugo premoženje so oproščeni vseh neposrednih davkov.
               Vlade držav članic vsakokrat, ko je mogoče, sprejmejo ustrezne ukrepe za odpustitev ali vračilo zneskov posrednih davkov ali davkov na promet, ki so vključeni v ceno nepremičnine ali premičnine, če Unija za svoje službene potrebe izvede večje nakupe, katerih cena vključuje tovrstne davke. Vendar pa uporaba teh ukrepov ne sme povzročiti izkrivljanja konkurence v Uniji.
               Ne odobri se oprostitev za davke in dajatve, ki so le plačilo za zagotavljanje javnih storitev.“

         Belgijsko pravo

               4

               Prvotno besedilo sklepa Regije Bruselj – glavno mesto z dne 19. julija 2001 o organizaciji trga z električno energijo v Regiji Bruselj – glavno mesto (ordonnance du 19 juillet 2001 relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles‑Capitale), ki je začel veljati 1. januarja 2003 (Moniteur belge z dne 17. novembra 2001, str. 39135, v nadaljevanju: sklep o „električni energiji“), je v členu 26 določal:
               „(1)   Fizična ali pravna oseba (v nadaljevanju: zavezanec), ki ima licenco za dobavo, izdano na podlagi člena 21, mora plačevati mesečno dajatev.
               (2)   Obveznost plačila dajatve nastane 1. januarja obračunskega leta. Plača se do 31. marca obračunskega leta.
               (3)   Dajatev se izračuna na podlagi moči, ki je na razpolago upravičenim končnim odjemalcem prek omrežij, priključkov in neposrednih vodov napetosti do vključno 70 kV na odjemnih mestih v Regiji Bruselj – glavno mesto. Za odjemalce visoke napetosti je moč, ki je dana na razpolago, moč priključka. Ta je enaka največji moči, ki je izražena v kVa in je na razpolago na podlagi pogodbe o priključitvi. Če v pogodbi o priključitvi ni omenjena ali če je izmerjena moč prekoračena glede na največjo moč, ki je dana na razpolago na podlagi pogodbe o priključitvi, je moč priključitve enaka največji moči, izraženi v kVa, izmerjeni v prejšnjih šestintridesetih mesecih, pomnožena z 1,2.
               Za odjemalce nizke napetosti je moč, ki je dana na razpolago, moč, ki je določena glede na velikost varovalke, izražena v kVa. Korelacijska preglednica nominalne intenzitete varovalk in moči je v prilogi k temu sklepu.
               (4)   Mesečna dajatev za visoko napetost je 0,67 EUR za kVa.
               Za nizko napetost je določena v skladu z naslednjo lestvico:

                        1.

                        Če je moč, ki je dana na razpolago, nižja ali enaka 1,44 kVa, 0,00 EUR.

                        2.

                        Če je moč, ki je dana na razpolago:
                        med 1,44 in 6,00 kVa, 0,60 EUR;
                        med 6,01 in 9,60 kVa, 0,96 EUR;
                        med 9,61 in 12,00 kVa, 1,2 EUR;
                        med 12,01 in 36,00 kVa, 2,4 EUR;
                        med 36,01 in 56,00 kVa, 4,8 EUR, in
                        med 56,01 in 100,00 kVa, 7,8 EUR.

                  Ta znesek se letno uskladi z indeksom cen življenjskih potrebščin v Kraljevini. […]
               (5)   Vlada določi ukrepe za izvajanje tega člena. Med drugim lahko operaterju distribucijskega omrežja, operaterju regionalnega prevoza in odjemalcem neposrednih vodov naloži, da ji predložijo podatke, ki so potrebni za pobiranje dajatve.
               Vlada lahko operaterju distribucijskega omrežja naloži, da zavezance pozove, naj plačajo dajatev. V pozivu so med drugim navedeni obračunsko obdobje, osnova za izračun, stopnja, zapadlost plačila in način plačila dajatve. Vendar dejstvo, da je bil poziv poslan oziroma ni bil poslan, ne posega v pravice in obveznosti zavezancev.
               (6)   Dajatev se izterja in obravnava v skladu s pravili, določenimi v poglavju VI sklepa z dne 23. julija 1992 o regionalnih davkih, naloženih uporabnikom zgradb in imetnikom stvarnih pravic na nekaterih nepremičninah [(ordonnance du 23 juillet 1992 relative à la taxe régionale à charge des occupants d’immeubles bâtis et de titulaires de droits réels sur certains immeubles)]. Rok za plačilo dajatve pa je določen v skladu z odstavkom 3 tega člena.
               (7)   Prihodki od dajatve se nakažejo operaterju distribucijskega omrežja, da se pokrijejo stroški nalog javne službe iz člena 24 [ta določba je bila pozneje spremenjena, in sicer s povečanjem števila oseb, katerim se nakažejo prihodki od dajatve in z določitvijo porazdelitve teh prihodkov].
               (8)   Dajatev se plačuje od januarja 2004.
               (9)   Stroške, povezane z nalogami javne službe iz člena 24, ki presegajo znesek dajatev, pobranih na podlagi tega člena, nosi operater distribucijskega omrežja v okviru stroškov obratovanja. Vključitev teh stroškov v tarife ureja zvezna zakonodaja.
               […]“

               5

               Člen 26 sklepa o „električni energiji“ je bil večkrat spremenjen, nazadnje s sklepom z dne 20. julija 2011 (Moniteur belge z dne 10. avgusta 2011) in s sklepom z dne 21. decembra 2012 o določitvi davčnega postopka v Regiji Bruselj – glavno mesto (ordonnance établissant la procédure fiscale en Région de Bruxelles-Capitale, Moniteur belge z dne 8. februarja 2013). Sedaj odstavek 2 tega člena določa:
               „Obveznost plačila dajatve nastane prvi dan vsakega meseca. Plača se do petnajstega dne naslednjega meseca. Zavezanec je oproščen plačila dajatve za moč, ki jo daje na razpolago odjemalcem za njihovo omrežje železniškega prevoza, prevoza s tramvajem ali podzemno železnico. […]“.

               6

               Po teh spremembah se je lestvica stroškov iz člena 26(4) nekoliko spremenila.

               7

               Člen 24 sklepa o „električni energiji“, na katerega napotuje člen 26(7) tega sklepa, določa naloge javne službe, za katere je odgovoren operater omrežja, tako:
               „Operater distribucijskega omrežja ima naloge javne službe, ki so določene spodaj v točkah od 1 do 5:

                        1.

                        Nepretrgana minimalna dobava električne energije za gospodinjsko rabo pod pogoji, določenimi s sklepom z dne 11. julija 1991.

                        2.

                        Dobava električne energije po posebni socialni tarifi osebam in pod pogoji, ki so določeni v zvezni zakonodaji.

                        3.

                        Obveščanje, predstavitve ter zagotavljanje opreme, storitev in finančne pomoči za spodbujanje razumne rabe električne energije za vse kategorije končnih upravičenih ali neupravičenih odjemalcev. Operater distribucijskega omrežja v ta namen skupaj s službo določi triletni program razumne porabe električne energije.

                        4.

                        Če je potrebno, prevzem električne energije iz soproizvodnje, ki je proizvajalec ne porabi sam in se ne dobavi tretjim osebam, v mejah svojih potreb.

                        5.

                                 (a)

                                 Izgradnja, vzdrževanje in prenova napeljave za javno razsvetljavo občinskih javnih poti in zelenih površin ob upoštevanju pristojnosti občin, ki jih določa člen 135 novega zakona o občinah, po triletnem programu, ki ga določi vsaka občina v soglasju z operaterjem distribucijskega omrežja.

                                 (b)

                                 Električno napajanje te napeljave.

                        6.

                        Organizacija službe za sporazumno reševanje sporov in obveščanje gospodinjskih odjemalcev o cenah in pogojih dobave električne energije.“

               8

               Zgoraj navedene naloge so bile pozneje spremenjene, nazadnje s sklepom z dne 20. julija 2011 (Moniteur belge z dne 10. avgusta 2011). Te naloge so sedaj določene tako:
               „Člen 24
               1.   Operater distribucijskega omrežja in dobavitelji so vsak za svoj del odgovorni za obveznosti javne službe, kot so opredeljene v točkah 1 in 2:

                        (1)

                        zagotavljanje nepretrgane minimalne dobave električne energije za gospodinjsko rabo pod pogoji, opredeljenimi v poglavju IVa;

                        (2)

                        dobavo električne energije po posebni socialni tarifi za osebe in pod pogoji, določenimi v zvezni zakonodaji in poglavju IVa;

                  2.   Okoljski inštitut (Institut bruxellois pour la gestion de l’environnement) je odgovoren za obveznosti javne službe, ki se nanašajo na spodbujanje razumne rabe električne energije z obveščanjem, predstavitvami ter zagotavljanjem opreme, storitev in finančne pomoči vsem kategorijam končnih odjemalcev in lokalnim dobaviteljem, ki krijejo celoto ali del potreb njihovih odjemalcev s postavitvijo objekta za proizvodnjo električne energije znotraj omejenega in jasno določenega geografskega območja, ki je priključen za glavnim števcem skupne priključitve in/ali zasebnega omrežja, v katerih dobavljajo […].
               Člen 24a
               Poleg tega je operater distribucijskega omrežja odgovoren za te naloge javne službe:

                        (1)

                        prevzem proizvedene zelene električne energije, ki je proizvajalec ne porabi sam in se ne dobavi tretjim osebam, v mejah svojih potreb;

                        (2)

                        izključno nalogo v zvezi z gradnjo, vzdrževanjem in prenovo napeljave za javno razsvetljavo občinskih javnih poti in površin ob upoštevanju pristojnosti, določenih v členu 135 novega zakona o občinah, po triletnem programu, ki ga določi vsaka občina v soglasju z operaterjem distribucijskega omrežja ali na predlog za dodatna dela, ter električnim napajanjem te napeljave, tako da se daje prednost proizvodnim objektom, ki uporabljajo obnovljive vire energije, ali kakovostni soproizvodnji, ta naloga pa vsebuje cilja izboljšanja energetske učinkovitosti in povečanja potrošnje. […]

                  3.   vlogo zasilnega dobavitelja in organizacijo službe za spremljanje pri odjemalcih, ki so v okviru te vloge preneseni nanj;

                        (4)

                        obveščanje gospodinjskih in poslovnih odjemalcev, priključenih na nizko napetost, o cenah in pogojih priključitve in dobave;

                        (5)

                        prenos informacij o različnih ukrepih za sprejem gospodinjskih odjemalcev, ki jih je izvedel operater distribucijskega omrežja v okviru svoje naloge zasilnega dobavitelja, na strežnik, ki je dostopen prek spleta;

                        (6)

                        vsakoletno pošiljanje poročila o kakovosti sprejema strank, ki ga je nudil gospodinjstvom v okviru svoje naloge kot zasilni dobavitelj, Bruglu [bruseljski regulator za trg s plinom in z električno energijo];

                        (7)

                        vsakoletno pošiljanje poročila o programu zavez, s katerimi distribucijski operater zagotavlja nediskriminatorno ravnanje, Bruglu. Brugel to poročilo in svoje mnenje posreduje vladi ter ga objavi.

                        (8)

                        V primeru odvzema električne energije na distribucijskem omrežju, dobava električne energije za začasne praznične dogodke na javnih površinah pod natančnimi tehničnimi in finančnimi pogoji, določenimi z ali na podlagi tehnične uredbe o omrežju.“

               9

               Sklep Regije Bruselj – glavno mesto z dne 1. aprila 2004 o organizaciji trga s plinom v Regiji Bruselj – glavno mesto o pristojbinah za uporabo javnih površin v povezavi s plinom in električno energijo ter spremembi sklepa z dne 19. julija 2001 o organizaciji trga z električno energijo v Regiji Bruselj – glavno mesto (ordonnance du 1er avril 2004 relative à l’organisation du marché du gaz en Région de Bruxelles Capitale, concernant des redevances de voiries en matière de gaz et d’électricité et portant modification de l’ordonnance du 19 juillet 2001 relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles Capitale, Moniteur belge z dne 26. aprila 2004, str. 34281) določa, da se naloži prispevek za dobavo plina, ki se plačuje od 1. julija 2004 (v nadaljevanju: sklep o „plinu“). V začetni različici je člen 20 tega sklepa določal:
               „Stroške, povezane z nalogami javne službe iz člena 18, nosi operater omrežja v okviru stroškov obratovanja. Vključitev teh stroškov v tarife ureja zvezna zakonodaja.“

               10

               Ta člen 20 sklepa o „plinu“ je bil spremenjen s sklepom z dne 20. julija 2011 o spremembi sklepa o „plinu“ (Moniteur belge z dne 10. avgusta 2011) in nadomeščen s členom 20p, ki določa:
               „1.   Fizična ali pravna oseba (v nadaljevanju: zavezanec), ki ima licenco za dobavo, izdano na podlagi člena 15, mora plačevati mesečno dajatev.
               2.   Obveznost plačila dajatve nastane prvi dan vsakega meseca. Plača se do petnajstega dne naslednjega meseca.
               3.   Ob upoštevanju odstavka 2 se dajatev izračuna na podlagi velikosti plinomerov, ki jih uporablja operater omrežja na odjemnih mestih v Regiji Bruselj – glavno mesto pri končnih odjemalcih. Velikost plinomera je določena z največjim pretokom plina, izraženim v kubičnih metrih na uro, za katerega je bil plinomer zasnovan. Za končne odjemalce s plinomerom z velikostjo od 6 do 10 m3/h, se pri dajatvi upošteva tudi zadnjo veljavno standardizirano letno porabo, izračunano v skladu z MIG, ki se uporablja v Regiji Bruselj – glavno mesto.
               4.   Mesečna obveznost plačevanja se določi na:

                        (1)

                        0,2 EUR za plinomer z velikostjo od 6 do 10 m3/h, če je bila zadnja izračunana standardizirana letna poraba manjša ali enaka 5000 kWh;

                        (2)

                        0,7 EUR za plinomer z velikostjo od 6 do 10 m3/h, če je bila zadnja izračunana standardizirana letna poraba višja od 5000 kWh;

                        (3)

                        1,7 EUR za plinomer z velikostjo 16 m3/h;

                        (4)

                        4,2 EUR za plinomer z velikostjo 25 m3/h;

                        (5)

                        8,4 EUR za plinomer z velikostjo 40 m3/h;

                        (6)

                        21 EUR za plinomer z velikostjo 65 m3/h;

                        (7)

                        29,2 EUR za plinomer z velikostjo 100 m3/h;

                        (8)

                        37,5 EUR za plinomer z velikostjo 160 m3/h;

                        (9)

                        54,2 EUR za plinomer z velikostjo nad 160 m3/h.

                  Zgoraj navedeni zneski se letno uskladijo z indeksom cen življenjskih potrebščin v Kraljevini. […]
               5.   Vlada določi ukrepe za izvajanje tega člena. Med drugim lahko operaterju omrežja in neposrednim odjemalcem naloži, da ji predložijo podatke, potrebne za pobiranje dajatve.
               Vlada lahko operaterju distribucijskega omrežja naloži, da zavezance pozove, naj plačajo dajatev. V pozivu so med drugim navedeni obračunsko obdobje, osnova za izračun, stopnja, zapadlost plačila in način plačila dajatve. Vendar dejstvo, da je bil poziv poslan oziroma ni bil poslan ne posega v pravice in obveznosti zavezancev.
               6.   Dajatev se izterja in obravnava v skladu s pravili, določenimi s členi [od 13 do 19], 22 in 23 sklepa o davčnem postopku v Regiji Bruselj – glavno mesto.
               7.   Prihodki od dajatve se nakažejo v sklada iz točk 15 in 16 člena 2 sklepa z dne 12. decembra 1991 o ustanovitvi proračunskih skladov [(ordonnance du 12 décembre 1991 créant des fonds budgétaires)] tako:

                        (1)

                        5 % v ,sklad za energetsko vodenje‘[…];

                        (2)

                        95 % v ‚sklad za energetsko politiko‘.

                  8.   Dajatev se plačuje od januarja 2012.“

               11

               Naloge javne službe, za katere je odgovoren operater plinskega omrežja, so določene v členu 18 sklepa o „plinu“, ki je v začetni različici določal:
               „Operater plinskega omrežja ima te naloge javne službe:

                        1.

                        Dobava plina po posebni socialni tarifi za osebe in pod pogoji, opredeljenimi z zvezno zakonodajo.

                        2.

                        Naloge prevencije in intervencije na področju prekinitve dobave plina, kot je urejena s sklepom z dne 11. marca 1999.

                        3.

                        Preventivni ukrepi za zagotavljanje maksimalne varnosti pri uporabi plina v gospodinjstvih.

                        4.

                        Organizacija službe za sporazumno reševanje sporov in obveščanje gospodinjskih odjemalcev o cenah in pogojih dobave plina.

                        5.

                        Obveščanje, predstavitve ter zagotavljanje opreme, storitev in finančne pomoči za spodbujanje razumne rabe plina za vse kategorije končnih upravičenih ali neupravičenih odjemalcev. Operater distribucijskega omrežja v ta namen skupaj s službo določi triletni program razumne porabe plina.“

               12

               Od avgusta 2011 so te naloge javnih služb določene tako:
               „Člen 18
               Operater omrežja in dobavitelji so vsak za svoj del odgovorni za naloge in obveznosti javne službe, kot so opredeljene v točkah od 1 do 3:

                        1.

                        zagotavljanje nepretrgane minimalne dobave plina za gospodinjsko rabo pod pogoji, opredeljenimi v poglavju Va;

                        2.

                        dobavo plina po posebni socialni tarifi za osebe in pod pogoji, določenimi v zvezni zakonodaji in poglavju Va;

                        3.

                        brezplačne storitve preprečevanja tveganj v zvezi z rabo zemeljskega plina za gospodinjstva, ki zanje zaprosijo. Vlada določi vsebino in pogoje izvajanja te naloge.

                  Člen 18a
               Poleg tega je operater omrežja odgovoren za te naloge javne službe:

                        1.

                        organizacija službe za spremljanje odnosov z odjemalci ter obveščanje gospodinjskih odjemalcev o cenah in pogojih priključitve;

                        2.

                        spodbujanje razumne rabe plina z obveščanjem, predstavitvami ter zagotavljanjem opreme, storitev in finančne pomoči občinam in ostalim končnim odjemalcem.

                  […]“

               13

               Člen 9 kraljevega odloka z dne 29. februarja 2004 o splošni tarifni strukturi ter osnovnih načelih in postopkih glede tarif in računovodskih izkazov operaterjev distribucijskih omrežij za zemeljski plin, ki delujejo na belgijskem ozemlju (arrêté royal du 29 février 2004 relatif à la structure tarifaire générale et aux principes de base et procédures en matière de tarifs et de comptabilité des gestionnaires des réseaux de distribution de gaz naturel actifs sur le territoire belge, Moniteur belge z dne 11. marca 2004) določa:
               „V obračunavanje tarif so vključene tarifne postavke, povezane z davki, dajatvami, doplačili, prispevki in nadomestili. Te postavke niso tarife v smislu členov od 3 do 8 tega odloka, ampak jih je treba vključiti v obračunavanje uporabnikom omrežja. Po potrebi morajo vključevati:

                        1.

                        doplačila, dajatve ali nadomestila za financiranje obveznosti javne službe, na stopnji katerih se določi razlikovanje med socialnimi ukrepi, ukrepi v korist razumne rabe energije in ukrepi v korist uporabe obnovljivih energijskih virov in obratov za kakovostno soproizvodnjo […]“

               14

               Člen 1 kraljevega odloka z dne 3. aprila 2003 o obračunavanju dobave električne energije in plina (arrêté royal du 3 avril 2003 relatif aux factures de fourniture d’électricité et de gaz, Moniteur belge z dne 2. maja 2003) določa:
               „Popravki računov po odčitanem stanju števca dobave električne energije, ki so naslovljeni na končne odjemalce, priključene na omrežje z nizko napetostjo, in dobave plina končnim odjemalcem, katerih letna poraba je nižja ali enaka 60000 kWh, morajo vsebovati vsaj naslednje informacije:
               […]

                        10.

                        podrobnosti izračuna zneska, ki ga je treba plačati;

                        11.

                        tarifa za prenos;

                        12.

                        tarifa za distribuiranje;

                        13.

                        dajatve, ki so jih vsi javni organi pobrali skupaj, navedene po kategorijah;

                  […]“

               15

               Zvezni zakon z dne 29. aprila 1999 o organizaciji trga z električno energijo (loi fédérale du 29 avril 1999 relative à l’organisation du marché de l’électricité) v členu 22a določa:
               „ l.   Zvezni prispevek za nadomestilo izgub prihodka občin, ki nastane zaradi liberalizacije trga električne energije, se vsako leto določi na naslednji osnovi: […]
               […]
               4.   Prispevek iz prejšnjih odstavkov pobirajo operaterji distribucijskega omrežja.
               Operaterji distribucijskega omrežja lahko v obliki doplačila k tarifam za priključitev na zadevno distribucijsko omrežje, ki se za zavezance uporablja glede na to, kje/kdaj pride do odtegljaja, prevalijo zvezni prispevek za nadomestilo izgube prihodkov občin, ki nastane zaradi liberalizacije trga z elektriko, na svoje odjemalce, ki pa ga lahko zaračunajo njihovim odjemalcem do trenutka, ko se doplačilo nazadnje zaračuna tistemu, ki je porabil MWh za svojo uporabo.“

               16

               Člen 3 odloka ministrstva z dne 13. maja 2005 o izvajanju navedenega člena 22a (Moniteur belge z dne 18. maja 2005, str. 23450) določa:
               „Dobavitelji končnim uporabnikom zvezni prispevek iz člena 22a zakona zaračunajo mesečno tako: […]“.

         Dejansko stanje in predhodni postopek

               17

               Od uveljavitve sklepov o „električni energiji“ in „plinu“ družba Electrabel SA (v nadaljevanju: Electrabel), dobavitelj električne energije in plina, institucijam Unije s sedežev v Bruslju zaračunava prispevke za dobavo električne energije in plina, ki so od 1. julija 2004 na računih specificirani kot „regionalni prispevki“.

               18

               Od avgusta 2004 so institucije Unije dvomile v naravo teh prispevkov in v naravo zveznih prispevkov za plin in električno energijo s podobno vsebino. Ker je Komisija menila, da so imele sporne dajatve naravo posrednih davkov, je z dopisom z dne 28. julija 2005 zveznim belgijskim oblastem in oblastem Regije Bruselj – glavno mesto zahtevala, naj jo oprostijo dajatev in ji plačane dajatve vrnejo, ter je s tem dnem družbi Electrabel prenehala plačevati regionalne in zvezne prispevke.

               19

               Z dopisi z dne 3. marca 2006, 20. decembra 2007 in z dne 18. aprila 2008 so zvezne oblasti odobrile zahtevano oprostitev zveznih prispevkov, saj so ocenile, da jih je mogoče obravnavati kot davek na prodajo, ki je vključen v ceno.

               20

               Komisija pa je septembra vendarle 2008 plačala zneske za regionalne prispevke in s plačevanjem nadaljevala, da ji družba Electrobel ne bi prekinila dobave, ta pa je morala plačevati te zneske operaterju omrežja, Sibelga, edinemu medobčinskemu operaterju omrežja električne energije in plina v Regiji Bruselj – glavno mesto.

               21

               Z dopisom z dne 3. januarja 2007 je pristojni minister Regije Bruselj – glavno mesto odgovoril, da zahtevi Komisije z dne 28. julija 2005 ne more ugoditi, ker je prispevek za električno energijo del določene storitve, ki jo je Komisija koristila ali jo je lahko koristila, in ker sklep o „električni energiji“ Komisiji ne nalaga nobene davčne obveznosti, saj se je ta sklep nanašal le na imetnike licence za dobavo, in sicer v tem primeru na družbo Electrabel.

               22

               Z dopisom z dne 21. decembra 2007 je pristojni minister Regije Bruselj – glavno mesto predstavil razloge, zakaj nasprotuje mnenju Komisije, da večino storitev iz člena 24 sklepa o „električni energiji“ ni bilo mogoče dobaviti Komisiji. Minister se je nato – kar zadeva naravo zadevnih prispevkov – skliceval na sodbo Komisija/Belgija (C‑437/04, EU:C:2007:178) in je poudaril, da se, drugače kot zvezni prispevek, prispevek iz člena 26 sklepa o „električni energiji“ nanaša le na imetnike licence za dobavo in da pogodbena ali ekonomska prevalitev teh imetnikov na njihove stranke ne more upravičiti oprostitve.

               23

               Komisija je 27. junija 2008 Kraljevini Belgiji poslala prvi uradni opomin, na katerega je ta odgovorila z dopisom z dne 9. septembra 2008.

               24

               V odgovoru na dopis z dne 10. novembra 2008, s katerim je Komisija od pristojnega ministra Regije Bruselj – glavno mesto formalno zahtevala vračilo zneskov, plačanih iz naslova spornih prispevkov, ta minister tej zahtevi ni ugodil, saj je menil, da gre za pogodbeno razmerje med institucijami Unije in dobaviteljem Electrabel.

               25

               Po tem stališču je Komisija 15. aprila 2009 belgijskim oblastem poslala dodatni uradni opomin, v katerem je navedla, da je bila s tem, da sta se člen 26 sklepa o „električni energiji“ in člen 20 sklepa o „plinu“ uporabila za institucije, kršena davčna imuniteta, do katere so institucije upravičene na podlagi člena 3 Protokola. Komisija je v bistvu navedla, da so sporni prispevki pomenili posredne davke in da prevalitev teh prispevkov na končne odjemalce nikakor ni izhajala iz pogodbene klavzule, ki bi bila dogovorjena z dobavitelji električne energije. Komisija je navedla tudi, da so ti prispevki dajatve in ne pristojbine, ker ne izpolnjujejo pogojev, ki jih je določila sodna praksa Sodišča, da bi se opredelili kot „plačila za zagotovitev javne storitve“ v smislu člena 3, tretji odstavek, Protokola.

               26

               Pristojni minister Regije Bruselj – glavno mesto je tej analizi nasprotoval v dopisu z dne 10. junija 2009 in je v bistvu trdil, da je bil cilj zadevnih prispevkov financiranje nalog javnih služb v zvezi z okoljsko politiko, da so institucije Unije koristile ali lahko koristile več storitev iz sklepov o „električni energiji“ in „plinu“ in da institucijam Unije ni bilo treba plačati spornih prispevkov, saj so jim bili ti preprosto naloženi s pogodbami, s katerimi so bile zavezane dobaviteljem električne energije in plina.

               27

               Komisija je z dopisom z dne 27. februarja 2012 Kraljevini Belgiji predložila obrazloženo mnenje na podlagi člena 258 PDEU, na katerega so belgijske oblasti odgovorile z dopisom z dne 23. aprila 2012, v katerem so ponovile svoje že prej podano stališče.

               28

               Ker Kraljevina Belgija s svojo utemeljitvijo Komisije ni prepričala, je ta zadevo predložila Sodišču.

               29

               Vzporedno s postopkom za ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki je potekal pred Sodiščem, so institucije Unije na državni ravni začele upravni in sodni postopek za vračilo zneskov v višini spornih prispevkov, ki so bili po njihovem mnenju neupravičeno plačani.

         Tožba

         Uporaba člena 3, drugi odstavek, Protokola

      Trditve strank

               30

               Komisija navaja, da glede spornih prispevkov iz sodne prakse Sodišča izhaja, da opredelitev obdavčitve, davka, dajatve ali pristojbine v okviru prava Unije opravi Sodišče na podlagi objektivnih značilnosti dajatve, ne glede na njihovo opredelitev po nacionalni zakonodaji (Bautiaa in Société française maritime, C‑197/94 in C‑252/94, EU:C:1996:47, točka 39 in navedena sodna praksa).

               31

               Bistveni element posrednega davka naj bi bil, da se slednji plača ob izdatku ali potrošnji, neposredni davek pa naj bi se uporabil za dohodek ali kapital. Obdavčljivi dogodek spornih prispevkov pa naj bi bilo le imetništvo dovoljenja ali licence za dobavo električne energije in plina, kar ni povezano s premoženjem ali dohodkom dobavitelja električne energije oziroma operaterjem plinskega omrežja. Ta obdavčljivi dogodek naj bi bil dejansko neločljivo povezan s porabo električne energije ali plina, glede na moč, ki je na razpolago končnemu odjemalcu. Na to naj bi sicer kazalo dejstvo, da se znesek teh prispevkov izračuna na podlagi te moči.

               32

               Posledično naj bi bili sporni prispevki posredni davki, ki so vključeni v ceno porabe električne energije in plina, ki se zaračunajo institucijam Unije v smislu člena 3, drugi odstavek, Protokola. V tem smislu naj za opredelitev davka ne bi bilo pomembno to, kdo je formalno določen kot davčni „zavezanec“. Poleg tega naj neobstoj zakonske obveznosti prevalitve ne bi preoblikoval davka na porabo v neposredni davek na dohodek ali na kapital.

               33

               Komisija trdi, da so ostali pogoji iz člena 3, drugi odstavek, Protokola v tem primeru izpolnjeni. Električna energija in plin bi morala biti namreč izenačena z nematerialnimi sredstvi, ki jih je Unija kot večje nakupe nabavila za svoje službene potrebe.

               34

               Kraljevina Belgija meni, da davčna imuniteta, ki jo določa Protokol, velja le za nacionalne zakonodaje, ki institucijam Unije „nalagajo“ neposredne ali posredne davke, da pa ta imuniteta ne velja, če pogodbene določbe na te institucije prevalijo breme, ki je bilo svobodno dogovorjeno z njihovim sopogodbenikom.

               35

               V tem primeru naj bi sklep o „električni energiji“ kot zavezanca za prispevek za elektriko določal imetnika licence za dobavo, sklep o „plinu“ pa naj bi kot zavezanca za prispevek za plin imenoval operaterja distribucijskega omrežja. Zato se glede na to, da institucije Unije niso določene kot zavezanci, davčna imuniteta, ki jo določa člen 3 Protokola, zanje ne more uporabiti, saj naj noben zakonski ali drug predpis ne bi določenim zavezancem nalagal, naj s pogodbo prevalijo sporne prispevke na svoje končne odjemalce. Poleg tega nobeno stanje na trgu, v katerem bi vsi dobavitelji prevalili sporne prispevke na svoje končne odjemalce, ne bi moglo povzročiti davčne imunitete institucij Unije (sodba Komisija/Belgija, C‑437/04, EU:C:2007:178, točki 53 in 58).

               36

               Po mnenju Kraljevine Belgije se sporni prispevki zaradi morebitne prevalitve ne prekvalificirajo v posredne davke institucij Unije, saj obstaja pogodbeno razmerje med institucijami in njihovim dobaviteljem, iz katerega jasno izhaja, da v zvezi s temi institucijami ni mogoče uporabiti opredelitve „davek“. Poleg tega naj to, da se sporni prispevki opredelijo kot „neposredne davke“ ali „posredne davke“ ne bi bilo pomembno, saj je zakonski dolžnik izrecno opredeljen kot sopogodbenik institucij Unije. Zato naj se za sporne prispevke ne bi uporabljal člen 3 Protokola.

               37

               Poleg tega naj se ne spornih prispevkov ne bi smelo primerjati z zveznim prispevkom, ki je bil določen z zveznim zakonom z dne 29. aprila 1999, ker naj bi bili v členu 22a(4) tega zakona končni odjemalci izrecno opredeljeni kot zavezanci za zvezni prispevek.

         Presoja Sodišča

               38

               Spomniti je treba, da je Sodišče odločilo, da člen 3 Protokola v prvem in drugem odstavku določa dva različna sistema imunitete glede na to, ali gre za neposredne ali za posredne davke, in je to razlikovanje bistveno za presojo vprašanja imunitete (glej v tem smislu sodbo Komisija/Belgija, C‑437/04, EU:C:2007:178, točke od 36 do 38 in navedena sodna praksa).

               39

               Ni sporno, da se v tem primeru sporni prispevki niso uporabili za dohodke ali premoženje v smislu sodne prakse Sodišča (glej v tem smislu sodbo Komisija/Belgija, C‑437/04, EU:C:2007:178, točka 44). Poleg tega je treba ugotoviti, da dobavitelji električne energije in plina sporne prispevke vključijo v račune za dobave, ki so poslani institucijam Unije. Zato je treba te prispevke obravnavati kot posredne davke iz člena 3, drugi odstavek, Protokola.

               40

               Tako je treba v zvezi s tem poudariti, da ugotovitve Sodišča v sodbi Komisija/Belgija (C‑437/04, EU:C:2007:178) ni mogoče prenesti na to zadevo. V zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, je šlo namreč za neposredni davek, ki je bil naložen imetnikom stvarnih pravic na nepremičninah, pri čemer je bil ta davek s pogodbo prevaljen na institucije Unije kot najemnike.

               41

               Glede pogojev za uporabo člena 3, drugi odstavek, Protokola, je nesporno, da je dobava električne energije in plina institucijam Unije s sedežem v Regiji Bruselj – glavno mesto predmet večjih nakupov za službene potrebe teh institucij, ki so nepogrešljivi za njihovo normalno delovanje. Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, ne izhaja, da bi uporaba teh določb povzročila izkrivljanje konkurence.

               42

               Po mnenju Kraljevine Belgije naj se tudi v primerih, ko bi bilo treba sporne prispevke opredeliti kot „posredne davke“, ne bi uporabil člen 3, drugi odstavek, Protokola, ker v skladu z zadevno nacionalno zakonodajo institucije Unije niso določene kot zavezanci za te prispevke.

               43

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 59 in 60 sklepnih predlogov, da iz člena 3, drugi odstavek, Protokola ne izhaja, da mora biti Unija z nacionalno zakonodajo določena kot zavezanec za plačilo posrednih davkov, v tem primeru spornih prispevkov, da bi bila deležna imunitete iz te določbe. Ta določba zahteva namreč le, da so ti posredni davki „vključeni v ceno nepremičnine“ ali premičnine in da te cene „vključuje[jo] tovrstne davke“.

               44

               Navesti je treba tudi, da se na primer v sistemu davka na dodano vrednost, v katerem se člen 3, drugi odstavek, Protokola, pogosto uporablja, na splošno kot davčni zavezanec določi dobavitelj blaga oziroma storitev, ne pa končni potrošnik.

               45

               Zato pri uporabi člena 3, drugi odstavek, Protokola, ni pogoj, da zadevna nacionalna zakonodaja kot zavezanca določa institucije Unije.

               46

               Kraljevina Belgija poleg tega trdi, da se imuniteta, določena v členu 3, drugi odstavek, Protokola, uporabi, le če se zadevni posredni davek na podlagi nacionalne zakonodaje, ki se uporabi, prevali na institucije Unije.

               47

               Niti tega pogoja ni v besedilu obravnavane določbe.

               48

               Vendar iz narave in bistvenih lastnosti zadevnega davčnega sistema izhaja, da je bil zadevni posredni davek oblikovan in določen z namenom, da se ga prevali na končnega potrošnika.

               49

               Več elementov kaže na to, da je v tem primeru tako.

               50

               Ugotoviti je treba, da je zadevna nacionalna zakonodaja podrobno določila glavne elemente spornih prispevkov, kot je osnova za njihov izračun in njihova stopnja, glede na porabo in končne odjemalce.

               51

               Člen 26(3) sklepa o „električni energiji“ določa, da se prispevek za električno energijo izračuna na podlagi moči, ki je na razpolago končnim odjemalcem. Tudi člen 20p(3) sklepa o „plinu“ določa, da se prispevek za plin izračuna na podlagi velikosti plinomerov pri končnih odjemalcih.

               52

               Tudi člen 26(4) sklepa o „električni energiji“, kakor je bil spremenjen, in člen 20p(4) sklepa o „plinu“ konkretno določata dajatve, ki jih je treba mesečno plačati. V skladu z zadnjenavedeno določbo se pri teh dajatvah upošteva tudi zadnja letna poraba.

               53

               Člen 9 kraljevega odloka z dne 29. februarja 2004 in člen 1 kraljevega odloka z dne 3. aprila 2003 določata, da se v računih za dobavo električne energije in plina, ki so namenjeni končnim odjemalcem, vključijo, specificirajo ter ločeno navedejo vsi davki, pristojbine in prispevki, ki so bili plačani vsem javnim organom.

               54

               Člen 26(2) sklepa o „električni energiji“, kakor je bil spremenjen, določa, da je zavezanec oproščen plačila dajatve za moč, ki jo daje na razpolago odjemalcem za njihovo omrežje železniškega prevoza, prevoza s tramvajem ali podzemno železnico. Iz tega izhaja, da je imela Regija Bruselj – glavno mesto namen odobriti davčno ugodnost operaterjem tovrstne dejavnosti, kar kaže na to, da je zakonodajalec izhajal iz tega, da zadevni posredni davek bremeni končnega porabnika in da bi ga brez te oprostitve morali plačati zadevni operaterji omrežja.

               55

               Te presoje ne ovrže dejstvo, da člen 22a zveznega zakona z dne 29. aprila 1999 izrecno določa možnost prevalitve zveznega prispevka na končnega potrošnika. Drugačno obravnavanje primerljivih oprostitev po zveznem in po regionalnem pravu bi lahko pomenilo neskladnost v davčni ureditvi te države članice.

               56

               Nazadnje je treba navesti, da sta v skladu z besedilom člena 3, drugi odstavek, Protokola mogoča odpustitev ali vračilo spornih prispevkov.

               57

               Glede na zgoraj navedeno je treba navesti, da sporni prispevki in njihova uporaba ne izpolnjujejo pogojev iz člena 3, drugi odstavek, Protokola.

         Uporaba člena 3, tretji odstavek, Protokola

      Trditve strank

               58

               Komisija trdi, da spornih prispevkov ni mogoče opredeliti kot „le plačilo za zagotavljanje javnih storitev“ v smislu člena 3, tretji odstavek, Protokola. V skladu s sodno prakso Sodišča je namreč lahko prispevek le plačilo za zagotavljanje javnih storitev v smislu te določbe, samo če so te storitve opravljene ali so vsaj lahko bile opravljene za tiste, ki jih morajo plačati (sodba AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, točka 26). Za opredelitev dajatve kot „plačilo za zagotavljanje javnih storitev“ je potrebna neposredna in sorazmerna vez med dejanskim stroškom te storitve in dajatvijo, ki jo je plačal prejemnik storitve (sodba Evropska skupnost, C‑199/05, EU:C:2006:678, točka 25). Ta pogoja naj v obravnavanem primeru ne bi bila izpolnjena.

               59

               Glede prvega izmed teh pogojev Komisija trdi, da so glede prispevka za električno energijo belgijski organi v odgovorih na uradna opomina in obrazloženo mnenje opredelili tri naloge, ki so jih institucije Unije koristile oziroma so jih lahko koristile, in sicer programi spodbujanja razumne rabe električne energije, prevzem električne energije iz soproizvodnje in javna razsvetljava.

               60

               Glede prve naloge, ki vsebuje dodelitev premij, naj takega programa ne bi bilo mogoče šteti kot storitev. Glede druge naloge, in sicer prevzem – od operaterja omrežja – električne energije iz soproizvodnje, naj institucije Unije ne bi opravljale dejavnosti dobavitelja storitev ali odplačnih dejavnosti. Glede tretje naloge v zvezi z javno razsvetljavo naj bi šlo za javno koristno storitev, ki naj ne bi bila posebej namenjena institucijam Unije, ampak vsem osebam na bruseljskih ulicah, ne glede na to ali so končni odjemalci dobavitelja električne energije. Prispevek pa naj bi bilo mogoče opredeliti kot „plačilo za zagotavljanje javnih storitev“, le če gre za plačilo za neko storitev, ki je bila izrecno opravljena ali je bila lahko opravljena za tistega, ki mora ta prispevek plačati.

               61

               Glede prispevka za plin naj institucije Unije ne bile upravičene do nalog iz člena 18 in 18a sklepa o „plinu“, saj se te naloge nanašajo le na gospodinjstva, na osebe, ki so upravičene do posebne socialne tarife, in na občine.

               62

               Glede drugega pogoja, ki je bil določen s sodno prakso Sodišča, Komisija navaja, da se prispevek za električno energijo izračuna sorazmerno z močjo, ki jo ima na razpolago končni odjemalec, tako da ne obstaja nobena povezava med zneskom, ki so ga plačale institucije Unije, in stroškom domnevnih storitev, ki so bile zanje opravljene. Komisija se glede tega sklicuje na primer storitve javne razsvetljave: veliki potrošniki električne energije, ki plačajo višji prispevek, niso upravičeni do večje količine javne razsvetljave kot ostali potrošniki. Prispevek za plin naj bi se izračunal sorazmerno na porabljene kilovatne ure in naj tako ne bi imel nobene neposredne in sorazmerne povezave med dejanskim stroškom storitve in dajatvijo, ki jo je plačal prejemnik storitve.

               63

               Kraljevina Belgija se sklicuje na sodbo AGF Belgium (C‑191/94, EU:C:1996:144, točki 25 in 26) in trdi, da javne storitve, s katerimi so povezani spornimi prispevki, izpolnjujejo prvi pogoj, ki je v zvezi s tem določen s sodni prakso Sodišča, to je, da se lahko opravijo za institucije Unije. Konkretno naj bi programi za razumno rabo električne energije in plina vsebovali elemente, zlasti premije, do katerih bi bile institucije Unije lahko upravičene ob izvajanju ukrepov za energetsko učinkovitost. Kraljevina Belgija v zvezi s tem navaja tabelo z zneski premij, ki so jih prejele institucije Unije v zadnjih letih.

               64

               Prav tako naj bi bile te institucije lahko upravičene do ukrepov v zvezi s prevzemom električne energije iz soproizvodnje, saj imajo ustrezne naprave. Enake ugotovitve naj bi veljale v zvezi s storitvijo javne razsvetljave, ki bi jo lahko koristile institucije Unije. Kljub dejstvu, da niti Protokol niti sodna praksa Sodišče ne zahtevata, da se storitve opravijo „posebej“ za prejemnike storitev, naj bi bil en del javne razsvetljave Regije Bruselj – glavno mesto posebej izbran za institucije Unije in naj bi bil predvsem prilagojen njihovim posebnim zahtevam.

               65

               Drugi pogoj, ki je bil določen s sodno prakso Sodišča, naj bi bil v tem primeru tudi izpolnjen. Sporni prispevki naj bi se namreč izračunali glede na kapaciteto, ki jo imajo na razpolago uporabniki omrežja, kar naj bi izkazovalo povezavo med zneskom teh prispevkov in opravljeno storitvijo. Merilo možnosti dajanja na razpolago naj bi bilo edino učinkovito merilo, ki se zlasti nanaša na javno razsvetljavo, katere uporabo naj bi bilo zelo težko izmeriti.

         Presoja Sodišča

               66

               Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da morata biti izpolnjena dva pogoja, da je posredna dajatev, kot so sporni prispevki, le plačilo za zagotavljanje javnih storitev v smislu člena 3, tretji odstavek, Protokola. Prvi pogoj določa, da je treba te storitve opraviti ali jih je vsaj mogoče opraviti za tiste, ki morajo tako posredno dajatev plačati (sodba AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, točka 26). Drugi pogoj določa, da je potrebna neposredna in sorazmerna vez med dejanskim stroškom te storitve in dajatvijo, ki jo prejemnik te storitve plačal (sodba Evropska skupnost, C‑199/05, EU:C:2006:678, točka 25). Ta dva pogoja sta kumulativna.

               67

               Po eni strani je treba ugotoviti, da zadevna nacionalna zakonodaja v členih 24 in 24a sklepa o „električni energiji“ in v členih 18 in 18a sklepa o „plinu“ natančno določa naloge javne službe, ki jih je treba financirati s prihodkom iz spornih prispevkov.

               68

               Kot pa priznava Kraljevina Belgija, vseh storitev iz teh nalog ni mogoče opraviti za institucije Unije. Zlasti gre za dajanje na razpolago nepretrgane minimalne dobave električne energije in plina za gospodinjsko rabo in dobavo teh dveh dobrin po posebni socialni tarifi. Kraljevina Belgija priznava, da obstajajo le tri naloge, ki jih lahko koristijo institucije Unije, in sicer prevzem električne energije iz soproizvodnje, spodbujanje razumne rabe električne energije in plina ter javna razsvetljava.

               69

               Po drugi strani, kot izhaja iz zadevne nacionalne zakonodaje, se šteje, da zneski iz spornih prispevkov pokrijejo stroške za vse naloge javne službe, ki jih določa ta zakonodaja.

               70

               Zato je treba ugotoviti, da so sporni zneski, ki so jih plačale institucije Unije, namenjeni tudi plačevanju nalog javne službe, ki jih te institucije ne morejo koristiti. Zato že na podlagi tega dejstva prvi pogoj, naveden v točki 66 te sodbe, ni izpolnjen; kar zadeva drugi pogoj, pa ne obstaja neposredna in sorazmerna vez med zneskom spornih prispevkov in dejanskim stroškom javnih storitev, ki jih določa nacionalna zakonodaja.

               71

               Neobstoj take vezi je treba ugotoviti tudi glede treh nalog javne službe, ki jih institucije Unije lahko izkoristijo.

               72

               Osnova za izračun spornih prispevkov torej ne predstavlja zadostne vezi z običajnimi merskimi enotami, ki se uporabljajo za merjenje električne energije iz soproizvodnje, ki bi lahko bila kilovatna ura, ali za merjenje javne razsvetljave, ki bi lahko bila velikost osvetljenega območja ali merska enota, ki meri količino svetlobne energije.

               73

               Čeprav so torej institucije Unije lahko prejemniki nekaterih javnih storitev, na podlagi zadevne nacionalne zakonodaje ni mogoče določiti, v kolikšni meri.

               74

               Zato neposredna in sorazmerna vez, ki jo zahteva sodna praksa Sodišča, med dejanskim stroškom nalog javne službe, ki jih določa nacionalna zakonodaja, in spornimi prispevki, ki jih morajo plačati institucije Unije kot prejemniki teh storitev, v tem primeru ne obstaja.

               75

               Zato je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija s tem, da institucijam Unije ni odobrila oprostitve prispevkov, določenih s členom 26 sklepa o „električni energiji“ in členom 20 sklepa o „plinu“, kakor sta bila spremenjena, in s tem, da je nasprotovala vračilu teh prispevkov, ki so bili tako plačani Regiji Bruselj – glavno mesto, ni izpolnila obveznosti iz člena 3, drugi odstavek, Protokola.

         Stroški

               76

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Komisija je predlagala, naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker je bila ugotovljena neizpolnitev obveznosti, se tej državi članici naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                           Kraljevina Belgija s tem, da institucijam Evropske unije ni odobrila oprostitve prispevkov, določenih s členom 26 sklepa o organizaciji trga z električno energijo v Regiji Bruselj – glavno mesto in členom 20 sklepa o organizaciji trga s plinom v Regiji Bruselj – glavno mesto, kakor sta bila spremenjena, in s tem, da je nasprotovala vračilu teh prispevkov, ki so bili tako plačani Regiji Bruselj – glavno mesto, ni izpolnila obveznosti iz člena 3, drugi odstavek, Protokola z dne 8. aprila 1965 o privilegijih in imunitetah Evropske unije, ki je bil najprej priložen Pogodbi o ustanovitvi enotnega Sveta in enotne Komisije Evropskih skupnosti, nato pa na podlagi Lizbonske pogodbe kot Protokol št. 7 priložen pogodbam EU, DEU in ESAE.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )   Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. marca 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Francija - Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-496/01.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 14. marca 2014. # Italmobiliare SpA proti Evropski komisiji. # Zadeva T-305/11.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 21. oktobra 2015.#Vasilka Ivanova Gogova proti Ilii Dimitrovu Ilievu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhoven kasacionen sad.#Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Področje uporabe – Člen 1(1)(b) – Podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti – Člen 2 – Pojem ‚starševska odgovornost‘ – Spor med starši glede potovanja njunega otroka in pridobitve potnega lista zanj – Dogovor o pristojnosti – Člen 12 – Pogoji – Sprejetje pristojnosti sodišč, ki jim je zadeva predložena – Odsotnost tožene stranke – Neobstoj ugovora zastopnika tožene stranke, ki so ga po uradni dolžnosti postavila sodišča, ki jim je bila zadeva predložena, zoper pristojnost.#Zadeva C-215/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 21. oktobra 2015 (
            *
         )
      „Predhodno odločanje — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo — Uredba (ES) št. 2201/2003 — Področje uporabe — Člen 1(1)(b) — Podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti — Člen 2 — Pojem ‚starševska odgovornost‘ — Spor med starši glede potovanja njunega otroka in pridobitve potnega lista zanj — Dogovor o pristojnosti — Člen 12 — Pogoji — Sprejetje pristojnosti sodišč, ki jim je zadeva predložena — Odsotnost tožene stranke — Neobstoj ugovora zastopnika tožene stranke, ki so ga po uradni dolžnosti postavila sodišča, ki jim je bila zadeva predložena, zoper pristojnost“
      V zadevi C‑215/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Varhoven kasatsionen sad (Bolgarija) z odločbo z dne 11. maja 2015, ki je istega dne prispela na Sodišče, v postopku

         Vasilka Ivanova Gogova

      proti

         Ilii Dimitrovu Ilievu,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik tretjega senata, v funkciji predsednika četrtega senata, J. Malenovský, M. Safjan, sodnika, A. Prechal in K. Jürimäe (poročevalka), sodnici,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: I. Illéssy, administrator,
      na podlagi sklepa predsednika Sodišča z dne 3. julija 2015, da se ta zadeva obravnava po hitrem postopku iz člena 23a Statuta Sodišča Evropske unije in člena 105(1) Poslovnika Sodišča,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. septembra 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za češko vlado J. Vláčil, agent,

               —

               za špansko vlado A. Sampol Pucurull, agent,

               —

               za Evropsko komisijo S. Petrova in M. Wilderspin, agenta,

         po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1(1)(b), 2, točka 7, 8(1) in 12(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med V. I. Gogovo in I. D. Ilievim glede izdaje novega potnega lista za njunega otroka.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 5 in 12 Uredbe št. 2201/2003 je navedeno:

                        „(5)

                        Da bi se zagotovila enakost za vse otroke, zajema ta uredba vse odločbe o starševski odgovornosti, vključno z ukrepi za zaščito otrok, neodvisno od kakršne koli povezave s postopki v zakonskih sporih.

                  […]

                        (12)

                        Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom med nosilcema starševske odgovornosti.“

               4

               Člen 1 te uredbe, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
               „1.   Ta uredba se uporablja ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na:
               […]

                        b)

                        podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti.

                  2.   Zadeve iz odstavka 1(b) lahko zlasti zadevajo:

                        a)

                        pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom;

                        b)

                        skrbništvo, rejništvo in podobne institute;

                        c)

                        določitev in naloge katere koli osebe ali telesa, ki so dolžni skrbeti za otrokovo osebnost ali premoženje, za zastopanje ali pomoč otroku;

                        d)

                        namestitev otroka v rejniško družino ali v oskrbo zavoda;

                        e)

                        ukrepe za zaščito otroka v zvezi z upravljanjem, ohranjanjem njegovega premoženja ali razpolaganjem z njim.

                  3.   Ta uredba se ne uporablja za:

                        a)

                        ugotavljanje ali izpodbijanje razmerja roditelj-otrok;

                        b)

                        odločbe o posvojitvi, ukrepih pred posvojitvijo ali razveljavitvi ali preklicu posvojitve;

                        c)

                        priimek in ime otroka;

                        d)

                        pravila o polnoletnosti;

                        e)

                        preživninske obveznosti;

                        f)

                        truste ali dedovanje;

                        g)

                        ukrepe, ki so posledica kaznivih dejanj, ki so jih storili otroci.“

               5

               Člen 2, točka 7, te uredbe pojem „starševska odgovornost“ opredeljuje kot „vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom.“

               6

               Člen 8 te uredbe, naslovljen „Splošna pristojnost“, določa:
               „1.   Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.
               2.   Odstavek 1 se uporablja ob upoštevanju člen[a] [12].“

               7

               Člen 12 Uredbe št. 2201/2003, naslovljen „Dogovor o pristojnosti“, določa:
               „1.   Sodišča države članice, ki so pristojna na podlagi člena 3 za zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, so pristojna v vseh zadevah, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, povezano z navedenim zahtevkom, če:

                        a)

                        ima vsaj en zakonec starševsko odgovornost do otroka
                        in

                        b)

                        so zakonca in nosilci starševske odgovornosti pristojnost sodišč sprejeli izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist.

                  […]
               3.   Sodišča držav članic so pristojna tudi v zvezi s starševsko odgovornostjo v drugih postopkih, poleg navedenih v odstavku 1, kadar:

                        a)

                        ima otrok bistveno povezavo s to državo članico, zlasti zaradi dejstva, da eden od nosilcev starševske odgovornosti običajno prebiva v navedeni državi članici ali je otrok državljan navedene države članice;
                        in

                        b)

                        so vse stranke v postopku pristojnost sodišč sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist.

                  […]“

               8

               Člen 16 te uredbe, naslovljen „Začetek postopka“, določa:
               „1.   Šteje se, da je sodišče začelo postopek:

                        a)

                        v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka [začetna vloga] ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, pod pogojem, da vlagatelj kasneje ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti v zvezi z vročitvijo pisanja nasprotni stranki;
                        ali

                        b)

                        če je treba vročiti pisanje še pred vložitvijo na sodišče, v trenutku, ko ga prejme organ, ki je odgovoren za vročitev, pod pogojem, da vlagatelj kasneje ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti v zvezi z vložitvijo pisanja na sodišče.“

         Bolgarsko pravo

      Zakon o bolgarskih osebnih dokumentih

               9

               Člen 45(1) zakona o bolgarskih osebnih dokumentih (Zakon za balgarskite lichni dokumenti) določa, da vlogo za izdajo potnega lista za mladoletnika osebno vložijo njegovi starši.

               10

               Člen 78(1) v povezavi s členom 76, točka 9, istega zakona določa, da minister za notranje zadeve ali oseba, ki ga ta pooblasti, prepove potovanje otroka iz Republike Bolgarije, če se ne predloži notarsko overjeno pisno soglasje staršev za potovanje njunega otroka v tujino.

         Družinski zakonik

               11

               Člen 127a družinskega zakonika (Semeen kodeks) določa:
               „1.   O vprašanjih, povezanih s potovanjem otroka v tujino in s pridobitvijo za to potrebnih osebnih dokumentov, sporazumno odločata starša.
               2.   Če starša ne dosežeta soglasja iz prejšnjega odstavka, o sporu med njima odloča Rayonen sad (okrajno sodišče), na območju katerega otrok tedaj prebiva.
               3.   Postopek se začne s tožbo enega od staršev. Sodišče zasliši drugega od staršev, razen če se ta ne udeleži postopka brez upravičenega razloga. Sodišče lahko izvaja dokaze tudi po uradni dolžnosti.
               […]“

         Zakonik o civilnem postopku

               12

               Člen 47 zakonika o civilnem postopku (Grazhdanski protsesualen kodeks) določa:
               „1.   Če tožena stranka ni dosegljiva na naslovu, ki je naveden v spisu, in ni nikogar, ki bi sprejel vročitev pisanja, vročevalec pritrdi obvestilo na vrata stanovanja ali poštni nabiralnik zadevne osebe; če do njih nima dostopa, pritrdi obvestilo na vhodna vrata stavbe ali na vidno mesto v bližini. Če ima vročevalec dostop do poštnega nabiralnika, pusti obvestilo tudi tam.
               2.   V obvestilu je navedeno, da je bilo pisanje puščeno v sodnem tajništvu sodišča, če se vročitev opravlja po uslužbencu sodišča ali sodnem izvršitelju, ali v tajništvu občine, če vročitev opravlja občinski uradnik, in da ga je tam mogoče dvigniti v dveh tednih od datuma pritrditve obvestila.
               3.   Če tožena stranka ne dvigne pisanja, sodišče tožeči stranki naloži, naj predloži informacije v zvezi z njenim prijavljenim naslovom, razen v primerih iz členov 40(2) in 41(1), v katerih je vročilnica vložena v spis. Če navedeni naslov ni enak sporočenemu naslovu stalnega prebivališča ali stanovanja stranke, sodišče odredi vročitev po odstavkih 1 in 2 na naslovu stanovanja ali stalnega prebivališča.
               4.   Če vročevalec ugotovi, da tožena stranka ne živi na navedenem naslovu, sodišče tožeči stranki naloži, naj predloži informacije v zvezi z njenim prijavljenim naslovom, ne glede na pritrditev obvestila po odstavku 1.
               5.   Vročitev se šteje za opravljeno z iztekom roka za dvig pisanja v sodnem tajništvu sodišča ali tajništvu občine.
               6.   Ko sodišče ugotovi, da je bila vročitev pravilno opravljena, odredi, da se vročilnica vloži v spis, in na stroške tožeče stranke imenuje posebnega zastopnika.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               13

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da imata V. I. Gogova in I. D. Iliev otroka, ki je bil v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari star 10 let. Ta otrok, ki je bolgarski državljan, z materjo prebiva v Milanu (Italija). Starša, ki sta oba bolgarska državljana, živita ločeno. Tudi I. D. Iliev prebiva v Italiji.

               14

               V. I. Gogova je želela, da se njenemu otroku izda nov potni list, zlasti zato, da bi z njim potovala v Bolgarijo, saj je veljavnost temu dokumentu potekla 5. aprila 2012.

               15

               V skladu z bolgarskim pravom starša soglasno odločata glede potovanj mladoletnega otroka in pridobitve potnega lista zanj. Poleg tega morata vlogo za izdajo potnega lista za takega otroka pri pristojnih upravnih organih vložiti oba starša skupaj.

               16

               Ker I. D. Iliev s tožečo stranko iz postopka v glavni stvari ni sodeloval pri pridobivanju novega potnega lista za njunega otroka, je V. I. Gogova pri Rayonen sad – Petrič (okrajno sodišče v Petriču, Bolgarija) vložila predlog, naj to sodišče odloči o nesoglasju med njo in I. D. Ilievim glede možnosti potovanja njunega otroka zunaj nacionalnega ozemlja in izdaje novega potnega lista temu otroku.

               17

               To sodišče je I. D. Ilievu, ker mu začetne vloge ni moglo vročiti, saj ga na prijavljenem naslovu ni bilo mogoče najti, postavilo zastopnika ad litem na podlagi člena 47(6) zakonika o civilnem postopku. Ta zastopnik ni ugovarjal pristojnosti bolgarskih sodišč in je navedel, da mora biti spor rešen v korist otroka.

               18

               S sklepom z dne 10. novembra 2014 je Rayonen sad Petrič (okrajno sodišče v Petriču) presodilo, da se za predlog V. I. Gogove uporablja člen 127a družinskega zakonika in da se nanaša na starševsko odgovornost do otroka v smislu člena 8 Uredbe št. 2201/2003. Ob ugotovitvi, da zadevni otrok običajno prebiva v Italiji, se je to sodišče izreklo za nepristojno za obravnavo tega predloga in ustavilo postopek.

               19

               V. I. Gogova je zoper ta sklep pri Okrazhen sad – Blagoevgrad (pritožbeno sodišče v Blagoevgradu, Bolgarija) vložila pritožbo. To sodišče je potrdilo ta sklep in poleg tega odločilo, da ni bilo „dogovora o pristojnosti“ bolgarskih sodišč v smislu člena 12(1)(b) Uredbe št. 2201/2003. To sodišče je namreč presodilo, da čeprav I. D. Iliev ni ugovarjal pristojnosti teh sodišč, je ta v postopku sodeloval zgolj po zastopniku, ki mu je bil zaradi odsotnosti postavljen po uradni dolžnosti.

               20

               Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je potem vložila kasacijsko pritožbo pri Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče). To sodišče meni, da je odločitev o kasacijski pritožbi odvisna, prvič, od odgovora na vprašanje, ali sodni postopek iz člena 127a(2) družinskega zakonika, ki omogoča, da se s sodno odločbo odpravi odsotnost soglasja enega izmed staršev glede potovanja njunega otroka zunaj nacionalnega ozemlja in pridobitve potnega lista zanj, spada na področje uporabe Uredbe št. 2201/2003, tako da je treba pristojno sodišče določiti na podlagi določb te uredbe. Zlasti se mu zastavlja vprašanje, ali ta postopek zadeva „starševsko odgovornost“ v smislu člena 2, točka 7, te uredbe. To sodišče tudi meni, da je treba v tem okviru ugotoviti, ali se ta uredba uporablja za predmetni postopek, saj se v skladu z bolgarskim pravom sodna odločba, izdana v tem postopku, sporoči bolgarskim upravnim organom, zato da se zadevnemu otroku dovoli potovanje zunaj nacionalnega ozemlja oziroma da se mu izda potni list.

               21

               Drugič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali je mogoče v konkretnem primeru pristojnost bolgarskih sodišče opreti na člen 12(1)(b) Uredbe št. 2201/2003, saj zastopnik, ki so ga ta sodišča postavila I. D. Ilievu, ni ugovarjal njihovi pristopnosti za odločanje o sporu v glavni stvari.

               22

               V teh okoliščinah je Varhoven kasatsionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče) prekinilo postopek in Sodišču postavilo ta vprašanja za predhodno odločanje:

                        „1.

                        Ali gre pri zakonsko določeni možnosti civilnega sodišča, da odloči v sporu, ki poteka med starši glede potovanja njihovega otroka v tujino in izdaje osebnih dokumentov in v katerem materialno pravo, ki se uporabi, določa skupno izvrševanje teh starševskih pravic glede otroka, za zadevo, ki se nanaša na ‚podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti‘ v smislu člena 1(1)(b) v povezavi s členom 2(7) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo, za katerega velja člen 8(1) Uredbe št. 2201/2003?

                        2.

                        Ali so podani razlogi za utemeljitev mednarodne pristojnosti v civilnih zadevah o starševski odgovornosti, kadar odločba nadomešča pravno dejstvo, pomembno za upravni postopek, ki zadeva otroka, in pravo, ki se uporabi, določa, da je treba ta postopek izvesti v določeni državi članici Evropske unije?

                        3.

                        Ali je treba šteti, da gre za dogovor o pristojnosti v skladu s členom 12(1)(b) Uredbe št. 2201/2003, kadar zastopnik nasprotne stranke v kasacijskem postopku ni ugovarjal pristojnosti sodišča, vendar ta ni bil pooblaščen, temveč ga je postavilo sodišče zaradi težav pri vročanju nasprotni stranki v kasacijskem postopku, da bi se ta lahko osebno ali po svojem pooblaščencu udeležila v sporu?“

         Postopek pred Sodiščem

               23

               Na predlog predložitvenega sodišča je pristojni senat preučil potrebo, da se ta zadeva obravnava po nujnem postopku predhodnega odločanja iz člena 107 Poslovnika Sodišča. Ta senat je po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da temu predlogu ne ugodi.

               24

               S sklepom Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:466) je predsednik Sodišča odločil, da bo ta zadeva obravnavana po hitrem postopku iz členov 23a Statuta Sodišča Evropske unije in 105(1) Poslovnika.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               25

               S prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali tožba, s katero eden od staršev sodišču predlaga, naj odpravi odsotnost soglasja drugega od staršev za potovanje njunega otroka zunaj države članice njegovega prebivališča in pridobitev potnega lista za tega otroka, spada na stvarno področje uporabe Uredbe št. 2201/2003, čeprav bodo morali odločbo o tej tožbi organi države članice, katere državljan je navedeni otrok, upoštevati v okviru upravnega postopka izdaje tega potnega lista.

               26

               Glede stvarnega področja uporabe Uredbe št. 2201/2003 je iz člena 1(1)(b) te uredbe razvidno, da se ta uporablja ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na, med drugim, podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti. V tem okviru pojma „civilne zadeve“ ni mogoče razlagati ozko, temveč kot avtonomen pojem prava Unije, ki med drugim, v skladu s ciljem, na katerega je opozorjeno v uvodni izjavi 5 te uredbe, zajema vse zahtevke, ukrepe ali odločbe na področju „starševske odgovornosti“ v smislu te uredbe (glej v tem smislu sodbo C, C‑435/06, EU:C:2007:714, točke od 46 do 51).

               27

               V zvezi s tem je pojem „starševske odgovornosti“ v členu 2, točka 7, Uredbe št. 2201/2003 predmet široke definicije, ker zajema vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po zakonu ali s pravnoveljavnim dogovorom (sodbi C, C‑435/06, EU:C:2007:714, točka 49, in C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 59). Poleg tega, čeprav člen 1(2) te uredbe vsebuje seznam zadev, ki spadajo na področje uporabe te uredbe iz naslova „starševske odgovornosti“, pa ta seznam ni izčrpen in pomeni zgolj ponazoritev, tako kot to izkazuje uporaba besede „zlasti“ (sodbi C, C‑435/06, EU:C:2007:714, točka 30, in C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 63).

               28

               Za ugotovitev, ali določeni predlog spada na področje uporabe Uredbe št. 2201/2003, se je treba opreti na predmet tega predloga (glej po analogiji glede pojma „osebna stanja ali pravna in poslovna sposobnost fizičnih oseb“ v smislu člena 1(2) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42) sodbo Schneider, C‑386/12, EU:C:2013:633, točki 29 in 30, ter, glede pojma „socialna varnost“ v smislu te določbe, sodbo Baten, C‑271/00, EU:C:2002:656, točki 46 in 47).

               29

               Glede tožbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, je iz predložitvene odločbe razvidno, da sodišče v okviru te tožbe odloči o tem, ali mora zadevni otrok dobiti potni list, ter o pravici tožečega starša, da poda ustrezno vlogo za ta potni list in da s tem otrokom odpotuje v tujino, in to brez soglasja drugega starša. Zato je predmet take tožbe izvrševanje „starševske odgovornosti“ do tega otroka v smislu člena 1(1)(b) Uredbe št. 2201/2003 v zvezi s členom 2, točka 7, te uredbe.

               30

               Poleg tega je treba ugotoviti, da tožba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ne spada pod nobeno od izjem, ki so taksativno naštete v členu 1(3) te iste uredbe.

               31

               Zato taka tožba spada na področje uporabe Uredbe št. 2201/2003.

               32

               Te ugotovitve pa ne omaje zgolj dejstvo, da se predlog, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, nanaša na posebno odločbo glede otroka in ne na skupek modalitet izvrševanja starševske odgovornosti. Kot je bilo opozorjeno v točkah 26 in 27 te sodbe, se namreč ta uredba uporablja za vse odločbe na tem področju, ne glede na to, ali se nanašajo na poseben vidik te odgovornosti ali pa na splošno določajo njeno izvrševanje.

               33

               Tudi dejstvo, da morajo odločbo o tem predlogu upoštevati organi države članice, katere državljan je zadevni otrok, kar je v konkretnem primeru Republika Bolgarija, in sicer v okviru upravnega postopka izdaje potnega lista za tega otroka, ne more peljati do drugačne razlage Uredbe št. 2201/2003.

               34

               V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da postopek, kakršen je ta v zadevi v glavni stvari, v nobenem primeru ne pomeni neposredne izdaje potnega lista, temveč je njegov učinek zgolj to, da se enemu od staršev, ki izvršuje starševsko odgovornost do zadevnega otroka, omogoči, da poda vlogo za izdajo potnega lista v imenu tega otroka brez sodelovanja, prisotnosti ali soglasja druge osebe, ki izvršuje to odgovornost, in to brez poseganja v druge pogoje, ki jih bolgarsko pravo določa za izdajo takega dokumenta.

               35

               Glede na te preudarke je treba na prvo in drugo vprašanje dogovoriti, da tožba, s katero eden od staršev sodišču predlaga, naj odpravi odsotnost soglasja drugega od staršev za potovanje njunega otroka zunaj države članice njegovega prebivališča in pridobitev potnega lista za tega otroka, spada na stvarno področje uporabe Uredbe št. 2201/2003, čeprav bodo morali odločbo o tej tožbi organi države članice, katere državljan je navedeni otrok, upoštevati v okviru upravnega postopka izdaje tega potnega lista.

         Tretje vprašanje

               36

               Tretje vprašanje se nanaša na razlago člena 12(1) Uredbe št. 2201/2003. Ta člen predpisuje, da so pod določenimi pogoji sodišča države članice, ki so pristojna za zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, pristojna v vseh zadevah, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, povezano z navedenim zahtevkom.

               37

               Vendar niti iz predložitvene odločbe niti iz stališč, predloženih Sodišču, ni razvidno, da bi bil pri predložitvenemu sodišču v konkretni zadevi vložen tak zahtevek v zakonskih zadevah.

               38

               Po drugi strani člen 12(3) Uredbe št. 2201/2003 predpisuje pravilo glede dogovora o pristojnosti, ki sodiščem države članice, ki ni država članica otrokovega običajnega prebivališča, dovoljuje, da odločajo o zahtevkih s področja starševske odgovornosti glede tega otroka, čeprav pred temi sodišči ne poteka noben drug postopek v zakonskih zadevah (glej v tem smislu sodbo L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, točki 45 in 52).

               39

               Zato je treba tretje vprašanje razmeti kot, v bistvu, vprašanje, ali je treba člen 12(3)(b) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da se lahko za pristojnost sodišč, pri katerih je bil vložen predlog s področja starševske odgovornosti, šteje, da so jo „vse stranke v postopku […] sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način“ v smislu te določbe, zgolj zato ker zastopnik tožene stranke ad litem, ki so ga ta sodišča postavila po uradni dolžnosti, ker toženi stranki ni bilo mogoče vročiti začetne vloge, ni podal ugovora nepristojnosti teh sodišč.

               40

               V skladu z besedilom člena 12(3)(b) Uredbe št. 2201/2003 v povezavi s členom 16 te uredbe se lahko pristojnost sodišč države članice opira na to prvo določbo pod pogojem, da je izkazan obstoj izrecnega ali pa vsaj nedvoumnega dogovora vseh strank v postopku o tej pristojnosti najkasneje, ko je začetna vloga ali enakovredno pisanje vloženo pri izbranem sodišču (glej v tem smislu sodbo L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, točka 56).

               41

               Poleg tega je iz uvodne izjave 12 Uredbe št. 2201/2003 razvidno, da podlaga pristojnosti iz njenega člena 12(3) odstopa od merila povezanosti, v skladu s katerim so za odločanje o zahtevkih na področju starševske odgovornosti v prvi vrsti pristojna sodišča države članice običajnega prebivališča otroka, to merilo pa se odraža v členu 8(1) te uredbe. Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 64 stališča, je namen te izjeme, da se strankam na področju starševske odgovornosti prizna določena avtonomija. Pogoj nedvoumnosti sprejetja pristojnosti sodišč, ki jim je bila predložena zadeva, s strani vseh strank v postopku je torej treba razlagati restriktivno.

               42

               V zvezi s tem je treba poudariti, da se za tako sprejetje predpostavlja vsaj, da je tožena stranka seznanjena s postopkom, ki teče pred temi sodišči. Čeprav taka seznanjenost sama po sebi ne pomeni sprejetja pristojnosti sodišč, ki jim je bila predložena zadeva, se namreč za odsotno toženo stranko, ki ji ni bila vročena začetna vloga in ki ne ve za začeti postopek, nikakor ne more šteti, da je pristala na to pristojnost (glej, po analogiji, glede člena 24 Uredbe št. 44/2001, sodbo A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, točka 54).

               43

               Poleg tega na voljo tožene stranke v postopku v glavni stvari ni mogoče sklepati iz ravnanja zastopnika ad litem, ki so ga ta sodišča postavila zaradi odsotnosti te tožene stranke. Ker ta zastopnik nima stika s toženo stranko, od nje ne more dobiti potrebnih informacij za sprejetje ali ugovarjanje pristojnosti teh istih sodišč ob polnem poznavanju zadeve (glej v tem smislu sodbo A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, točka 55).

               44

               Iz tega sledi, da v položaju, kakršen je obravnavan v postopku v glavni stvari, za pristojnost sodišč, ki jim je bila zadeva predložena, ni mogoče šteti, da so jo „vse stranke v postopku […] sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način“ v smislu člena 12(3) Uredbe št. 2201/2003.

               45

               Te razlage, v nasprotju s stališčem, ki ga je španska vlada podala pred Sodiščem, ne omajejo pravica dostopa do sodišč ali načeli pravne varnosti ter polnega učinka Uredbe št. 2201/2003. Ta vlada v zvezi s tem v bistvu zatrjuje, da to, da tožeča stranka iz postopka v glavni stvari ne more pridobiti dokončne odločbe o svojem predlogu zaradi težav z obvestitvijo tožene stranke iz postopka v glavni stvari o postopku, pripelje do odrekanja sodnega varstva, ki je v nasprotju s prej navedeno pravico in načeloma.

               46

               Vendar razlaga, podana v točki 44 te sodbe, tožeči stranki, v položaju, kakršen je v zadevi v glavni stvari, ne jemlje možnosti, da pridobi sodno odločbo, glede na okoliščine, zamudno, od sodišč države članice običajnega prebivališča zadevnega otroka, ki so pristojna na podlagi člena 8 Uredbe št. 2201/2003. Ta razlaga torej ne pripelje do odrekanja sodnega varstva.

               47

               Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 12(3)(b) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da se za pristojnost sodišč, pri katerih je bil vložen predlog s področja starševske odgovornosti, ne more šteti, da so jo „vse stranke v postopku […] sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način“ v smislu te določbe, zgolj zato, ker zastopnik tožene stranke ad litem, ki so ga ta sodišča postavila po uradni dolžnosti, ker toženi stranki ni bilo mogoče vročiti začetne vloge, ni podal ugovora nepristojnosti teh sodišč.

         Stroški

               48

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     1) Tožba, s katero eden od staršev sodišču predlaga, naj odpravi odsotnost soglasja drugega od staršev za potovanje njunega otroka zunaj države članice njegovega prebivališča in pridobitev potnega lista za tega otroka, spada na stvarno področje uporabe Uredbe Sveta št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000, čeprav bodo morali odločbo o tej tožbi organi države članice, katere državljan je navedeni otrok, upoštevati v okviru upravnega postopka izdaje tega potnega lista.

                     2) Člen 12(3)(b) Uredbe št. 2201/2003 je treba razlagati tako, da se za pristojnost sodišč, pri katerih je bil vložen predlog s področja starševske odgovornosti, ne more šteti, da so jo „vse stranke v postopku […] sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način“ v smislu te določbe, zgolj zato, ker zastopnik tožene stranke ad litem, ki so ga ta sodišča postavila po uradni dolžnosti, ker toženi stranki ni bilo mogoče vročiti začetne vloge, ni podal ugovora nepristojnosti teh sodišč.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: bolgarščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 9. marca 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Prosto gibanje delavcev - Svoboda ustanavljanja - Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-355/98.


Sodba Sodišča z dne 20. septembra 1990. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Državne pomoči. # Zadeva C-5/89.


Sodba Sodišča z dne 19. novembra 1969. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 45-64.


Sodba Sodišča z dne 2. februarja 1988. # Ministeriet for Skatter og Afgifter proti Investeringsforeningen Dansk Sparinvest. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Højesteret - Danska. # Zadeva 36/86.


Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 14. julija 2016.#Sea Handling SpA proti Evropski komisiji.#Pritožba – Pravica javnosti do dostopa do dokumentov institucij Evropske unije – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Člen 4(2, tretja alinea – Izjeme od pravice do dostopa do dokumentov – Nepravilna razlaga – Obveznost obrazložitve – Dokumenti v zvezi s postopkom nadzora državnih pomoči – Varstvo namena inšpekcij, preiskav in revizij – Splošna domneva, da se izjema od pravice do dostopa uporabi za vse dokumente v upravnem spisu – Obseg domneve zaupnosti – Prošnja za dostop do pritožbe, zaradi katere je bil začet postopek preiskave – Zavrnitev dostopa – Prevladujoč javni interes.#Zadeva C-271/15 P.


Sodba Sodišča z dne 7. decembra 1982. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva 41/82.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 14. marca 2014. # Holcim (Deutschland) AG in Holcim Ltd proti Evropski komisiji. # Zadeva T-293/11.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. maja 1992. # Pesquerias De Bermeo SA in Naviera Laida SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ribištvo. # Združeni zadevi C-258/90 in C-259/90.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 1. oktobra 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-71/97.