title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 14. novembra 2013.#Bundesrepublik Deutschland proti Kaveh Puid.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hessischer Verwaltungsgerichtshof.#Azil – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 4 – Uredba (ES) št. 343/2003 – Člen 3(1) in (2) – Določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države – Členi od 6 do 12 – Merila za določitev odgovorne države članice – Člen 13 – Pomožno pravilo.#Zadeva C‑4/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 14. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Azil — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člen 4 — Uredba (ES) št. 343/2003 — Člen 3(1) in (2) — Določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države — Členi od 6 do 12 — Merila za določitev odgovorne države članice — Člen 13 — Pomožno pravilo“
      V zadevi C‑4/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Nemčija) z odločbo z dne 22. decembra 2010, ki je prispela na Sodišče 5. januarja 2011, v postopku

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Kaveh Puid,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen (poročevalec) in M. Safjan, predsedniki senatov, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, sodniki, ter M. Berger in A. Prechal, sodnici,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. januarja 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za nemško vlado N. Graf Vitzthum, agent,

               —

               za K. Puida U. Schlung-Muntau, odvetnica,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne, agent,

               —

               za Irsko D. O’Hagan, agent, skupaj z D. Conlanom Smythom, barrister,

               —

               za grško vlado A. Samoni-Rantou, M. Michelogiannaki, T. Papadopoulou, F. Dedousi in G. Papagianni, agentke,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues in B. Beaupère-Manokha, agenta,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. D’Ascio, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, agent,

               —

               za vlado Združenega kraljestva C. Murrell, agentka,

               —

               za švicarsko vlado O. Kjelsen, agent,

               —

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande in W. Bogensberger, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. aprila 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(2) Uredbe Sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 109, v nadaljevanju: Uredba).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med Bundesrepublik Deutschland, ki jo zastopa Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (zvezni urad za migracije in begunce, v nadaljevanju: Bundesamt), in K. Puidom, iranskim državljanom, glede odločbe, s katero je Bundesamt ugotovil, da je njegova prošnja za azil nedopustna, in odredil, naj se ga preda Grčiji.

         Pravni okvir

               3

               Člen 13(1) in (2) Uredbe določa:
               „1.   Države članice obravnavajo prošnjo katerega koli državljana tretje države, ki na meji ali ozemlju katere koli od članic zaprosi za azil. Prošnjo obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.
               2.   Z odstopanjem od odstavka 1 lahko vsaka država članica obravnava prošnjo za azil, ki ji jo predloži državljan tretje države, tudi če to obravnavanje ni njena odgovornost glede na merila iz te uredbe. V takem primeru navedena država članica postane odgovorna v smislu te uredbe in prevzame obveznosti v zvezi s to odgovornostjo. […]“

               4

               Člen 5(1) Uredbe določa:
               „Merila za določanje odgovorne države članice se uporabljajo po vrstnem redu, v katerem so navedena v [poglavju III].“

               5

               Država članica, ki je odgovorna v smislu člena 3(1) Uredbe, se določi na podlagi objektivnih meril, ki so po hierarhičnem vrtnem redu navedena v poglavju III te uredbe.

               6

               Člen 6 Uredbe določa državo, ki je odgovorna za obravnavanje prošnje za azil, ki jo vloži mladoletnik brez spremstva.

               7

               Člena 7 in 8 Uredbe se uporabljata za prosilca za azil, ki ima družinskega člana, ki mu je bilo kot beguncu dovoljeno prebivanje v državi članici, oziroma za prosilca, ki je vložil prošnjo za azil, glede katere v državi članici še ni bila sprejeta prva vsebinska odločitev.

               8

               Člen 9 se nanaša na prosilce za azil, ki imajo veljavne ali potekle dokumente za prebivanje ali vizum.

               9

               Člen 10(1) Uredbe določa to merilo:
               „Če se […] ugotovi, da je prosilec za azil ob prihodu iz tretje države nezakonito prečkal mejo države članice po kopnem, morju ali zraku, je za obravnavanje prošnje za azil odgovorna država članica, v katero je vstopil na ta način. […]“

               10

               Merilo iz člena 11 Uredbe se lahko, pod nekaterimi pogoji, uporabi, če je prosilec za azil vstopil na ozemlje države članice, za katero ne potrebuje vizuma.

               11

               Člen 12 Uredbe se nanaša na prošnje za azil, ki so bile predložene na mednarodnem tranzitnem območju letališča države članice.

               12

               Člen 13 Uredbe za primer, da na podlagi hierarhično navedenih meril ni mogoče določiti nobene države članice, določa pomožno pravilo, v skladu s katerim je za obravnavo prošnje za azil odgovorna prva država članica, v kateri je bila ta prošnja vložena.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               13

               K. Puid, rojen leta 1979, je 20. oktobra 2007 z letom, ki povezuje Teheran (Iran) in Atene (Grčija), s ponarejenimi osebnimi dokumenti pripotoval v Grčijo. Štiri dni se je zadrževal v Grčiji, nato pa je pot nadaljeval v Frankfurt na Majni (Nemčija), kjer je vložil prošnjo za azil.

               14

               Zoper K. Puida je bilo odrejeno pridržanje do 25. januarja 2008 zaradi njegove vrnitve. K. Puid je nato je pri Verwaltungsgericht Frankfurt am Main vložil prošnjo za izdajo začasne odredbe, v kateri je med drugim predlagal, naj se ugotovi, da je Bundesrepublik Deutschland na podlagi člena 3(2) Uredbe odgovorna za obravnavo njegove prošnje za azil. To sodišče je odredilo, da se ga do 16. januarja 2008 ne sme predati Grčiji.

               15

               Bundesamt je 14. decembra 2007 ugotovil, da je prošnja K. Puida za azil nedopustna in odredil, naj se ga preda Grčiji. Bundesamt je namreč menil, da je Helenska republika tista država članica, ki je odgovorna za obravnavanje te prošnje, pri čemer ni našel nobenih razlogov, zaradi katerih bi želela Bundesrepublik Deutschland uporabiti člen 3(2) Uredbe. K. Puid je bil 23. januarja 2008 predan Grčiji.

               16

               Vendar pa je K. Puid v vmesnem času, 25. decembra 2007, pri Verwaltungsgericht Frankfurt am Main vložil tožbo, v kateri je predlagal, naj se ta odločba Bundesamt razveljavi in naj se Bundesrepublik Deutschland naloži, da se razglasi za odgovorno za obravnavo njegove prošnje za azil.

               17

               Verwaltungsgericht Frankfurt am Main je s sodbo za dne 8. julija 2009 odločbo Bundesamt razveljavilo in ugotovilo, da je bila izvršitev odredbe o vrnitvi nezakonita. Ta sodba temelji na ugotovitvi, da mora Bundesrepublik Deutschland uporabiti možnost prevzema odgovornosti iz člena 3(2), zlasti zaradi pogojev sprejema prosilcev za azil in načina obravnavanja prošenj za azil v Grčiji.

               18

               Bundesrepublik Deutschland, ki jo zastopa Bundesamt, je pri Hessischer Verwaltungsgerichtshof zoper to sodbo vložila pritožbo.

               19

               V teh okoliščinah je Hessischer Verwaltungsgerichtshof z odločbo z dne 5. januarja 2011 odločilo, da bo ustavilo postopek in da bo Sodišču postavilo štiri vprašanja za predhodno odločanje, s katerimi se želi določiti obseg uporabe člena 3(2) Uredbe v primerih, ko so zaradi položaja v državi članici, ki je v skladu z merili iz poglavja III Uredbe odgovorna za obravnavo prošnje za azil, ogrožene temeljne pravice prosilca za azil.

               20

               Bundesamt se je 20. januarja 2011 odločil, da bo na podlagi člena 3(2) Uredbe obravnaval prošnjo K. Puida za azil. Nato mu je z odločbo z dne 18. maja 2011 priznal status begunca.

               21

               Hessischer Verwaltungsgerichtshof kljub temu meni, da vprašanje za predhodno odločanje ni postalo brezpredmetno, ker ima K. Puid interes za ugotovitev nezakonitosti odločbe z dne 14. decembra 2007, saj lahko v tem primeru zaradi pridržanja vloži odškodninski zahtevek.

               22

               Sodno tajništvo Sodišča je z dopisom z dne 21. decembra 2011 predložitvenemu sodišču poslalo sodbo z dne 21. decembra 2011 v združenih zadevah N. S. in drugi (C-411/10 in C-493/10, ZOdl., str. I-13905) in ga pozvalo, naj sporoči, ali glede na navedeno sodbo vztraja pri svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

               23

               Hessischer Verwaltungsgerichtshof je z odločbo z dne 1. junija 2012, ki je na Sodišče prispela 8. junija 2012, umaknilo prva tri vprašanja, ker je menilo, da je bilo nanje zadostno odgovorjeno že v zgoraj navedeni sodbi N. S. in drugi. Vendar pa predložitveno sodišče meni, da je treba zato, da se podrobneje pojasni vsebina omenjene sodbe v zvezi z možnostjo prosilca, da se na sodišču sklicuje na obveznost države članice, v kateri je, da obravnava njegovo prošnjo, ohraniti to vprašanje:
               „Ali subjektivni zahtevek prosilca za azil za uresničitev prevzema odgovornosti, ki ga lahko uveljavlja nasproti državi članici, izhaja iz obveznosti države članice, da izvaja pravico v skladu s členom 3(2), prvi stavek, [Uredbe]?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               24

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se lahko prosilec za azil pred nacionalnim sodiščem sklicuje na to, da ima država članica, v kateri je vložil prošnjo za azil, dolžnost, da na podlagi člena 3(2) Uredbe obravnava to prošnjo, če so zaradi položaja v državi članici, ki je v skladu z merili iz poglavja III Uredbe odgovorna za obravnavo te prošnje, ogrožene njegove temeljne pravice.

               25

               Najprej je treba ugotoviti, da iz odločb predložitvenega sodišča z dne 22. decembra 2010 in z dne 1. junija 2012 izhaja, da to vprašanje temelji na domnevi, da naj bi imela v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, država članica, v kateri je prosilec za azil vložil prošnjo, dolžnost, da uporabi svojo pravico do prevzema odgovornosti iz člena 3(2) Uredbe.

               26

               Vendar pa to iz te določbe ne izhaja.

               27

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s členom 3(1) Uredbe prošnjo obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.

               28

               Po drugi strani člen 3(2) Uredbe določa, da lahko, z odstopanjem od člena (3)1 Uredbe, vsaka država članica obravnava prošnjo za azil, ki jo predloži državljan tretje države, tudi če to obravnavanje ni njena odgovornost glede na merila iz Uredbe.

               29

               Čeprav je Sodišče v točki 107 zgoraj navedene sodbe N. S. in drugi navedlo, da ima v okoliščinah, kakršne so bile v tej sodbi, država članica, ki izvede postopek določitve odgovorne države članice, možnost iz člena 3(2) Uredbe, da sama obravnava prošnjo, pa ni ugotovilo, da je to dolžna storiti.

               30

               Nasprotno, treba je poudariti, da je Sodišče presodilo, da so države članice zavezane, da prosilca za azil ne predajo državi članici, ki je na podlagi meril iz poglavja III odgovorna, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistemske pomanjkljivosti azilnega postopka in pogoji za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo N. S. in drugi, točki 94 in 106).

               31

               Naloga predložitvenega sodišča je, da presodi, ali so ob izvršitvi odločbe o predaji K. Puida Grčiji take sistemske pomanjkljivosti obstajale.

               32

               Glede vprašanja, ali mora država članica, ki ne more predati prosilca za azil državi članici, za katero je bilo na podlagi Uredbe ugotovljeno, da je prva odgovorna, sama obravnavati prošnjo, je treba spomniti, da je v poglavju III te uredbe navedeno več meril in da se ta merila v skladu s členom 5(1) te uredbe uporabljajo v vrstnem redu, kot so navedena v tem poglavju (zgoraj navedena sodba N. S. in drugi, točka 95).

               33

               Kot je Sodišče že presodilo, zato – razen v primeru, da država uporabi možnost iz člena 3(2) Uredbe in sama obravnava prošnjo – nemožnost predaje prosilca državi članici, ki je bila na podlagi meril iz poglavja III določena kot prva odgovorna, pomeni, da mora država članica, ki bi morala opraviti to predajo, uporabiti preostala merila iz navedenega poglavja, da bi preverila, ali eno od teh meril omogoča ugotovitev, da je za obravnavanje prošnje za azil odgovorna kaka druga država članica (zgoraj navedena sodba N. S. in drugi, točki 96 in 107).

               34

               Če to ni tako, je za obravnavo prošnje na podlagi člena 13 Uredbe odgovorna prva država, v kateri je bila prošnja vložena (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo N. S. in drugi, točka 97).

               35

               Pomembno pa je, da država članica, v kateri je prosilec za azil, pazi, da položaja, v katerem se kršijo temeljne pravice tega prosilca, ne podaljša z nerazumno dolgim postopkom določitve odgovorne države članice. Po potrebi mora prošnjo sama obravnavati v skladu s pravili iz člena 3(2) Uredbe (zgoraj navedena sodba N. S. in drugi, točki 98 in 108).

               36

               Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da če ni mogoče, da država članica ne bi vedela, da sistemske pomanjkljivosti azilnega postopka in pogoji za sprejem prosilcev za azil v državi, ki je bila na podlagi meril iz poglavja III Uredbe določena za prvo odgovorno, pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, kar mora preveriti predložitveno sodišče, država članica, ki izvede postopek določitve odgovorne države članice, prosilca za azil ne sme predati državi članici, ki je bila določena kot prva odgovorna, in mora, razen v primeru, da sama obravnava prošnjo, uporabiti preostala merila iz tega poglavja, da bi ugotovila, ali je mogoče na podlagi katerega od teh meril kot odgovorno določiti kako drugo državo članico, ali, če to ni tako, člen 13 te uredbe.

               37

               Po drugi strani pa v takem položaju samo to, da predaja prosilca državi članici, ki je bila določena kot prva odgovorna, ni mogoča, še ne pomeni, da mora država, ki izvede postopek določitve odgovorne države članice, na podlagi člena 3(2) Uredbe sama obravnavati prošnjo za azil.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                     Če ni mogoče, da država članica ne bi vedela, da sistemske pomanjkljivosti azilnega postopka in pogoji za sprejem prosilcev za azil v državi, ki je bila na podlagi meril iz poglavja III Uredbe Sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države, določena za prvo odgovorno, pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, kar mora preveriti predložitveno sodišče, država članica, ki izvede postopek določitve odgovorne države članice, prosilca za azil ne sme predati državi članici, ki je bila določena kot prva odgovorna, in mora, razen v primeru, da sama obravnava prošnjo, uporabiti preostala merila iz tega poglavja, da bi ugotovila, ali je mogoče na podlagi katerega od teh meril kot odgovorno določiti kako drugo državo članico, ali, če to ni tako, člen 13 te uredbe.

                     Po drugi strani pa v takem položaju samo to, da predaja prosilca državi članici, ki je bila določena kot prva odgovorna, ni mogoča, še ne pomeni, da mora država, ki izvede postopek določitve odgovorne države članice, na podlagi člena 3(2) Uredbe št. 343/2003 sama obravnavati prošnjo za azil.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. decembra 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-341/96.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. maja 1993. # Finanzamt München III proti Gerhard Mohsche. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # DDV. # Zadeva C-193/91.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. maja 1983. # Kaffee-Contor Bremen GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Bremen-Nord. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Bremen - Nemčija. # Skupna carinska tarifa. # Zadeva 192/82.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. marca 1984. # 3M Deutschland GmbH proti Oberfinanzdirektion Frankfurt/Main. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Tarifna razvrstitev. # Zadeva 92/83.


Sodba Sodišča z dne 30. novembra 1976. # Handelskwekerij G. J. Bier BV proti Mines de potasse d'Alsace SA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemska. # Člen 5, 3. # Zadeva 21-76.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 14. januarja 2009. # Kronoply GmbH & Co. KG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Regionalne pomoči, ki so namenjene večjim naložbenim projektom - Odločba, s katero je bila pomoč razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom - Obrazložitev - Spodbujevalni učinek pomoči - Nujnost pomoči. # Zadeva T-162/06.

text:
      Zadeva T-162/06
      Kronoply GmbH & Co. KG
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Državne pomoči – Regionalne pomoči, ki so namenjene večjim naložbenim projektom – Odločba, s katero je bila pomoč razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom – Obrazložitev – Spodbujevalni učinek pomoči − Nujnost pomoči“
      Povzetek sodbe
      1.      Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločba Komisije, s katero je bila ugotovljena nezdružljivost pomoči
            s skupnim trgom
      (člen 253 ES)
      2.      Pomoči, ki jih dodelijo države – Prepoved – Odstopanja – Pomoči, za katere lahko velja izjema iz člena 87(3)(c) ES – Pomoč
            za tekoče poslovanje – Izključitev
      (člen 87(3)(c) ES)
      3.      Pomoči, ki jih dodelijo države – Načrti pomoči – Priglasitev Komisiji
      (člen 88 ES)
      1.      Obrazložitev, ki je zahtevana v členu 253 ES, mora biti prilagojena vrsti obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno odražati
         razloge institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da pristojno
         sodišče izvrši nadzor.

      Komisija mora v odločbi, v kateri je ugotovila, da je državni ukrep nedopustna pomoč za tekoče poslovanje, ki se je ne sme
         dodeliti zaradi neobstoja spodbujevalnega učinka in nujnosti, to ugotovitev izrecno obrazložiti.

      (Glej točke od 26 do 28.)
      2.      Komisija lahko razglasi pomoč za združljivo s členom 87(3) ES le, če lahko potrdi, da pomoč pripomore k uresničitvi enega
         od ciljev, ki so navedeni v tej določbi in ki jih upravičeno podjetje v običajnih tržnih pogojih s svojimi ukrepi ne bi moglo
         doseči. Povedano drugače, državam članicam se ne sme dovoliti, da opravijo izplačila, ki bi izboljšala finančni položaj podjetja,
         ki prejema pomoč, ne da bi bila ta nujna za uresničitev ciljev iz člena 87(3) ES.

      Tako ni mogoče sprejeti, da omejevalni učinki pomoči, zlasti njena višina, presegajo tisto, kar je nujno, da se s pomočjo
         doseže cilje, ki jih Pogodba dovoljuje.

      Pomoč, za katero se od upravičenega podjetja ne zahteva niti nasprotne dajatve niti prispevka k cilju skupnega interesa, je
         pomoč za tekoče poslovanje, namenjena kritju tekočih stroškov, ki bi jih to podjetje običajno moralo nositi samo, in je zato
         ni mogoče odobriti. Taka pomoč namreč načeloma izkrivlja pogoje konkurence.

      (Glej točke 65, 66, 74 in 75.)
      3.      Država članica ima po priglasitvi pomoči in odobritvi Komisije možnost, da priglasi projekt, s katerim namerava upravičenemu
         podjetju dodeliti novo ali spremeniti že dodeljeno pomoč. Nova priglasitev je podvržena nadzoru Komisije, ki lahko po preizkusu
         pogojev iz člena 87(2) in (3) ES pomoč označi za združljivo s skupnim trgom.

      Dejstvo, da nacionalna zakonodaja določa, da mora biti projekt izveden v določenem roku, samodejno ne povzroči izgube možnosti,
         da se po izteku navedenega roka zaprosi ali odobri povišanje pomoči, že dodeljene za ta projekt.

      (Glej točke od 85 do 87.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 14. januarja 2009(*)

      „Državne pomoči – Regionalne pomoči, ki so namenjene večjim naložbenim projektom – Odločba, s katero je bila pomoč razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom – Obrazložitev – Spodbujevalni učinek pomoči − Nujnost pomoči“
      V zadevi T-162/06,
      Kronoply GmbH & Co. KG, s sedežem v Heiligengrabeju (Nemčija), ki jo zastopata R. Nierer in L. Gordalla, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki sta jo najprej zastopala K. Gross in T. Scharf, nato V. Kreuschitz, K. Gross in T. Scharf, zastopniki,

      tožena stranka,
      katere predmet je predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2006/262/ES z dne 21. septembra 2005 o državni pomoči C 5/2004
         (prej N 609/2003) Nemčije za Kronoply (UL 2006, L 94, str. 50),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras (poročevalec), predsednik, M. Prek in V. Ciucă, sodnika,
      sodna tajnica: C. Kristensen, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. septembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka Kronoply GmbH & Co. KG je družba nemškega prava, ki izdeluje proizvode iz lesa.

      2        Tožeča stranka je 28. januarja 2000 pri Investitionsbank des Landes Brandenburg (investicijska banka dežele Brandenburg, v
         nadaljevanju: ILB) vložila zahtevek za subvencijo do višine 77 milijonov DEM (39,36 milijona EUR) za program proizvodnje usmerjenih
         pramenskih plošč, katerih skupni predvideni strošek je 220 milijonov DEM (112,5 milijona EUR).

      3        V skladu s členom 2(1) Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88]
         Pogodbe ES (UL L 83, str. 1) je Zvezna republika Nemčija z dopisom z dne 22. decembra 2000 Komisiji priglasila načrt pomoči
         za naložbo, namenjeno tožeči stranki za projekt gradnje proizvodnega objekta za usmerjene pramenske plošče v višini 77 milijonov
         DEM, ki spada v večsektorski okvir projekta regionalnih pomoči za večje naložbene projekte (UL 1998, C 107, str. 7, v nadaljevanju:
         večsektorski okvir), kot je veljal v času nastanka dejstev. Komisija je to priglasitev vpisala v evidenco in obravnavala pod
         številko N 813/2000 (v nadaljevanju: postopek N 813/2000).

      4        Na podlagi večsektorskega okvira se najvišji znesek dodeljene pomoči določi na podlagi izračuna, ki upošteva različne kazalce,
         zlasti stanje konkurence zadevnega sektorja, ki ga predstavlja dejavnik T, razdeljen na štiri stopnje: 0,25, 0,5, 0,75 in
         1. Zvezna republika Nemčija je v obravnavanem primeru najprej priglasila projekt z dejavnikom T 1, ki se uporablja za projekte
         brez negativnih učinkov na konkurenco.

      5        Zvezna republika Nemčija je po izmenjavi pisanj s Komisijo 19. junija 2001 spremenila priglasitev glede intenzivnosti pomoči.
         Komisiji je med drugim sporočila, da „se je odločila, da bo priglašeni dejavnik konkurence znižala z 1 na 0,75“. Dejavnik
         T 0,75 se uporablja za projekte, ki povečujejo zmogljivosti v sektorju, za katerega so značilni presežki strukturnih zmogljivosti
         in/ali trg v upadanju. Z uporabo dejavnika T 0,75 se je intenzivnost pomoči znižala s 35 % na 31,5 %, in sicer s prvotno priglašenih
         77 milijonov DEM (39,36 milijona EUR) na pomoč v skupnem znesku 69,3 milijona DEM (35,43 milijona EUR).

      6        Komisija je 3. julija 2001 na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 659/1999 sprejela odločbo, da dodelitvi pomoči ne nasprotuje,
         ki je bila 11. avgusta 2001 objavljena v Uradnem listu (UL C 226, str. 14).

      7        Zvezna republika Nemčija je 3. januarja 2002 z dopisom vložila predlog za spremembo Odločbe Komisije z dne 3. julija 2001,
         ker je menila, da zadevnega trga ni mogoče šteti za trg v upadanju in je zato treba uporabiti dejavnik T 1 ter intenzivnost
         odobrene pomoči povečati z 31,5 na 35 % upravičenih naložbenih stroškov.

      8        Komisija je 5. februarja 2002 z dopisom sporočila, da odločbe z dne 3. julija 2001 ne bo spremenila, ker je bila pomoč ocenjena
         na podlagi pravilnega izračuna vseh upoštevnih meril.

      9        Ker je tožeča stranka ta dopis štela za odločbo Komisije, je vložila tožbo za razglasitev ničnosti, ki jo je Sodišče prve
         stopnje s sklepom z dne 5. novembra 2003 v zadevi Kronoply proti Komisiji (T-130/02, Recueil, str. II-4857) zaradi neobstoja
         izpodbijanega akta zavrglo kot nedopustno.

      10      Zvezna republika Nemčija je z dopisom z dne 22. decembra 2003 Komisiji sporočila, da namerava na podlagi večsektorskega okvira
         tožeči stranki odobriti naložbeno subvencijo v znesku 3.936.947 EUR. Ta pomoč je bila vpisana v evidenco pod številko N 609/03.

      11      Komisija je 18. februarja 2004 z dopisom obvestila Zvezno republiko Nemčijo, da je začela postopek iz člena 88(2) ES, ker
         utemeljeno dvomi v spodbujevalni učinek in nujnost dodatno priglašene pomoči.

      12      Komisija je po prejemu stališč Zvezne republike Nemčije in tožeče stranke sprejela Odločbo 2006/262/ES z dne 21. septembra
         2005 o državni pomoči št. C 5/2004 (prej N 609/2003) Nemčije za Kronoply (UL 2006, L 94, str. 50, v nadaljevanju: Odločba).

      13      Uvodna izjava 42 Odločbe določa:

      „Komisija je prišla do zaključka, da priglašena pomoč predstavlja državno pomoč v smislu člena 87(1) Pogodbe ES. Ker pomoč
         ne učinkuje kot spodbuda niti ni nujna, ni uporabna nobena izjema iz določb členov 87(2) in 87(3) Pogodbe ES. Pomoč je torej
         nedopustna pomoč za tekoče poslovanje in se je ne sme dodeliti.“

      14      V členu 1 Odločbe je določeno:

      „Državna pomoč v višini 3.936.947 EUR, ki jo je Nemčija v skladu s priglasitvijo N 609/2003 nameravala dodeliti podjetju Kronoply
         [...], ni združljiva s skupnim trgom.

      Iz tega razloga se državna pomoč ne sme dodeliti.“
       Postopek in predlogi strank
      15      Tožeča stranka je 26. junija 2006 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila zadevno tožbo.

      16      Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (peti senat) odločilo, da začne ustni postopek. Stranki sta
         na obravnavi z dne 3. septembra 2008 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Sodišča prve stopnje.

      17      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        Odločbo razglasi za nično;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      18      Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      19      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja pet tožbenih razlogov, prvič kršitev člena 253 ES, drugič kršitev določb Uredbe
         št. 659/1999, tretjič kršitev člena 87(3)(a) in (c) ES, člena 88 ES in Smernic o državni regionalni pomoči (UL 1998, C 74,
         str. 9, v nadaljevanju: Smernice), četrtič obstoj očitnih napak Komisije pri ugotavljanju dejanskega stanja in petič obstoj
         očitnih napak Komisije pri presoji dejstev in zlorabo pooblastil.

       Tožbeni razlog kršitve člena 253 ES
       Trditve strank
      20      Tožeča stranka po eni strani trdi, da ne razume utemeljitve Komisije v delu, kjer Odločba vsebuje „razkorak“ v smislu logike
         razmišljanja institucije, saj zanika obstoj spodbujevalnega učinka, ne da bi preverila, ali takšen učinek obstaja na podlagi
         meril, ki jih je sama določila. V skladu z določbami Smernic naj bi spodbujevalni učinek obstajal, če je zahtevek za pomoč
         vložen pred izvedbo projekta, kar naj bi vsekakor bilo v obravnavanem primeru. Ker Komisija tega dejstva ni omenila, naj bi
         napačno ugotovila dejansko stanje in Odločbo pomanjkljivo obrazložila.

      21      Tožeča stranka po drugi strani zatrjuje, da Komisija ni preučila možnosti, ki izrecno izhaja iz sodne prakse Sodišča prve
         stopnje, da lahko že odobreno in dodeljeno pomoč spremeni, saj je v Odločbi zahtevala, naj se obravnava drug naložbeni projekt,
         ki bi bil podlaga za novo pomoč. Iz tega naj bi izhajala pomanjkljiva obrazložitev Odločbe.

      22      Komisija predlaga, naj se tožbeni razlog, ki ga navaja tožeča stranka, zavrne.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      23      Iz opredelitve in vsebine trditev tožeče stranke v utemeljitev dveh očitkov iz tožbenega razloga kršitve člena 253 ES izhaja,
         da se navedena očitka ne nanašata na neobstoj obrazložitve ali na pomanjkljivo obrazložitev, ki je bistvena kršitev procesnih
         zahtev iz člena 230 ES. Zadevna očitka se dejansko zamenjujeta s kritiko utemeljenosti Odločbe in torej materialno zakonitostjo
         tega akta, ki naj bi bil nezakonit predvsem zaradi domnevne kršitve Komisije člena 87 ES in Smernic, natančneje zaradi napačne
         presoje spodbujevalnega učinka in nujnosti sporne pomoči ter domnevne zlorabe pooblastil tožene stranke.

      24      V zvezi s tem je značilno, da so očitki Komisiji glede neupoštevanja datuma vložitve prvotnega zahtevka za pomoč in možnosti
         spremembe že dodeljene in odobrene pomoči, ki ji jo priznava Sodišče prve stopnje, izrecno ponovljeni v navedbah tožeče stranke,
         s katerimi ta želi dokazati napačno presojo spodbujevalnega učinka in nujnosti sporne pomoči ter domnevno zlorabo pooblastil.

      25      V vsakem primeru je treba ugotoviti, da obrazložitev iz Odločbe izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES v smislu razlage sodne
         prakse.

      26      Glede na ustaljeno sodno prakso mora biti obrazložitev, ki je zahtevana v členu 253 ES, prilagojena vrsti obravnavanega akta
         ter mora jasno in nedvoumno odražati razloge institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo
         sprejetega ukrepa in da pristojno sodišče izvrši nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine posameznega
         primera, zlasti vsebino zadevnega akta, lastnosti podanih razlogov in interesa za pojasnilo, ki ga imajo lahko naslovniki
         ali druge osebe, ki jih ukrep neposredno in posamično zadeva. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh upoštevnih dejanskih
         in pravnih okoliščin, saj se vprašanje, ali obrazložitev izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES, nanaša ne le na besedilo tega
         člena, ampak tudi na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (sodbe Sodišča z dne 13. marca 1985 v
         zadevi Nizozemska in Leeuwarder Papierwarenfabriek proti Komisiji, 296/82 in 318/82, Recueil, str. 809, točka 19; z dne 14.
         februarja 1990 v zadevi Delacre in drugi proti Komisiji, C-350/88, Recueil, str. I-395, točki 15 in 16, in z dne 29. februarja
         1996 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-56/93, Recueil, str. I-723, točka 86).

      27      Iz uvodne izjave 42 Odločbe izhaja, da Komisija ukrep, ki so ga nemške oblasti priglasile 22. decembra 2003, šteje za nedopustno
         pomoč za tekoče poslovanje, ki se je ne sme dodeliti zaradi neobstoja spodbujevalnega učinka in nujnosti.

      28      Ugotoviti je treba, da je Komisija v Odločbi izrecno obrazložila odločitev glede neobstoja spodbujevalnega učinka in nujnosti
         sporne pomoči.

      29      Zlasti je treba opozoriti, da je Komisija z izrecnim sklicevanjem na sklep Kronoply proti Komisiji, naveden v točki 9 zgoraj,
         navedla, da je zastopala stališče, da lahko država članica priglasi nadaljnjo pomoč ali spremeni že odobren projekt ali različne
         dele državne pomoči za določen projekt in Komisija lahko to odobri, če je mogoče za vsak del dokazati spodbujevalni učinek
         in nujnost (uvodna izjava 24 Odločbe).

      30      Komisija se v uvodni izjavi 28 Odločbe sklicuje tudi na točko 4.2 Smernic, v skladu s katero je treba domnevati spodbujevalni
         učinek pomoči, če je prejemnik pomoči vlogo za pomoč vložil pred začetkom izvajanja projekta. Iz uvodnih izjav 24 in od 26
         do 35 Odločbe izhaja, da je Komisija pogoj spodbujevalnega učinka pomoči dejansko preizkusila, saj je obrazložila, zakaj posebne
         okoliščine te zadeve dovoljujejo, da se domneva iz točke 4.2 Smernic ovrže ter zaključi, da ni spodbujevalnega učinka.

      31      Komisija je v uvodnih izjavah 24 in od 36 do 39 Odločbe jasno navedla tudi razloge, zaradi katerih je zaključila, da sporna
         pomoč ni nujna.

      32      Iz tega izhaja, po eni strani, da je bila tožeča stranka popolnoma sposobna razumeti razloge, ki so Komisijo privedli do tega,
         da je sporno pomoč razglasila za nezdružljivo s skupnim trgom, tako kot je razvidno tudi iz obsežnih izvajanj v vlogah tožeče
         stranke, namenjenih domnevno napačni presoji Komisije o spodbujevalnem učinku in nujnosti sporne pomoči, in, po drugi strani,
         da lahko Sodišče prve stopnje svoj nadzor izvaja.

      33      Zaradi tega je treba tožbeni razlog glede kršitve člena 253 ES zavrniti.

       Tožbeni razlog glede kršitve določb Uredbe št. 659/1999
       Trditve strank
      34      Tožeča stranka meni, da člen 9 Uredbe št. 659/1999 daje pravno podlago za spremembo in zlasti povišanje že dodeljene pomoči
         ter da je Komisija v obravnavanem primeru kršila določbe te uredbe.

      35      Tožeča stranka trdi, da če Svet podeli Komisiji pooblastila, da lahko razveljavi odločbo in naloži vračilo pomoči v primeru,
         da so posredovani podatki napačni, mora biti slednja a fortiori pooblaščena, da dodeljeno pomoč spremeni in poviša. Sprememba in povišanje pomoči naj bi namreč za pravice strank predstavljali
         manjšo škodo od razveljavitve.

      36      Komisija predlaga, naj se tožbeni razlog, ki ga navaja tožeča stranka, zavrne.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      37      Čeprav tožeča stranka zatrjuje kršitev „določb“ Uredbe št. 659/1999, navaja v razlogih le člen 9 te uredbe.

      38      Člen 9 Uredbe št. 659/1999, naslovljen „Razveljavitev odločbe“, določa:

      „Komisija lahko razveljavi odločbo, ki jo je sprejela na podlagi člena 4(2) ali (3) ali člena 7(2), (3) in (4), potem ko je
         zadevni državi članici omogočila, da predloži svoje pripombe, če je odločba temeljila na napačnih podatkih, ki so bili pridobljeni
         med postopkom in so odločilno vplivali na sprejetje te odločbe. Preden Komisija prekliče odločbo in sprejme novo, sproži formalni
         postopek preiskave na podlagi člena 4(4). Členi 6, 7 in 10, člen 11(1) ter členi 13, 14 in 15 se uporabljajo smiselno.“

      39      Že samo iz dobesednega branja člena 9 Uredbe št. 659/1999 izhaja, da je njegov izključni namen ta, da Komisiji podeli pravico
         razveljavitve njenih odločb, ki se uporabi le v primeru, da so ji bili posredovani napačni podatki, ta institucija pa je na
         njihovi podlagi sprejela odločbo, s katero je ugotovila neobstoj pomoči ali pomoč označila za združljivo s skupnim trgom.

      40      Vendar, kot je Komisija pravilno poudarila, je tožeča stranka v tožbi izrecno priznala, da „v obravnavanem primeru to ni tako,
         ker posredovani podatki niso bili napačni“. Vseeno je treba poudariti, da v obravnavanem primeru tožeča stranka Komisiji ne
         očita, da svoje Odločbe z dne 3. julija 2001 ni razveljavila.

      41      Utemeljevanje „a fortiori“ tožeče stranke v resnici pomeni, da se iz člena 9 Uredbe št. 659/1999 izpelje možnost, da lahko Komisija na podlagi tega
         člena sprejme odločbo, s katero potrdi spremembo že dodeljene in odobrene pomoči, česar pa Sodišče prve stopnje ne more sprejeti,
         saj izhaja iz posebej široke razlage tega člena, ki je očitno contra legem.

      42      Vsekakor pa, tudi če bi bilo člen 9 Uredbe št. 659/1999 mogoče šteti za ustrezno pravno podlago za sprejetje zgoraj navedene
         odločbe, to ne bi pomenilo, da bi bile vse dopolnilne pomoči, priglašene Komisiji, tako kot v obravnavanem primeru, nujno
         združljive s skupnim trgom.

      43      Zaradi teh okoliščin je treba tožbeni razlog glede kršitve določb Uredbe št. 659/1999 zavrniti.

       Tožbeni razlog glede kršitve člena 87(3)(a) in (c) ES in člena 88 ES ter Smernic
       Trditve strank
      –       Neobstoj spodbujevalnega učinka
      44      Prvič, tožeča stranka poudarja, da je za izpolnitev merila, da ima pomoč spodbujevalni učinek, v skladu s točko 4.2, tretji
         odstavek, Smernic dovolj, da prejemnik pomoči zahtevek za pomoč vloži pred začetkom izvajanja projekta. To edino merilo naj
         bi bilo v obravnavanem primeru izpolnjeno, če bi bil zahtevek za pomoč pred pristojnim nacionalnim organom vložen 28. januarja
         2000, torej pred začetkom izvajanja del za izvedbo projekta. Čeprav se je Komisija v Odločbi sklicevala na merilo iz točke
         4.2 Smernic, naj ne bi preučila spodbujevalnega učinka glede na trenutek, v katerem je tožeča stranka projekt priglasila nacionalnim
         organom, ampak glede na trenutek, v katerem je država članica priglasila sporno pomoč, zaradi česar naj bi Komisija kršila
         zadevne določbe.

      45      Pristop Komisije v Odločbi – tako glede upoštevanja trenutka priglasitve kot tudi dejstva, da naj bi se projekt izvajal pred
         priglasitvijo – naj ne bi bil ustrezen za presojo spodbujevalnega učinka, naj bi bil v nasprotju s sodbo Sodišča prve stopnje
         z dne 14. maja 2002 v zadevi Graphischer Maschinenbau proti Komisiji (T-126/99, Recueil, str. II-2427) in naj bi prezrl ekonomsko
         stvarnost.

      46      Drugič, tožeča stranka opozarja, da je zaprosila za pomoč v višini 77 milijonov DEM, kar predstavlja 35 % naložbenih stroškov,
         od ILB pa je pridobila 69,3 milijona DEM, kar predstavlja 31,5 % celotne naložbe. Zahtevek tožeče stranke naj bi tako ostal
         dopusten do višine 7,7 milijona DEM oziroma 3,5 % celotne naložbe, ker upravni postopek glede ugovora pred ILB še ni končan.

      47      Trdi, da je Komisija v Odločbi napačno menila, da je prvotni zahtevek pomoči „izčrpan“ zaradi sprejetja Odločbe z dne 3. julija
         2001, ker se ta nanaša zgolj na del zaprošene pomoči. Tožeča stranka dodatno navaja, da je bila Odločba sprejeta kot odgovor
         na „zahtevek za spremembo“, kot je to s priglasitvijo z dne 22. decembra 2003 izrecno navedla nemškim oblastem.

      48      Tretjič, tožeča stranka trdi, da Komisija ni upoštevala dejstva, da ni nujno, da nastanejo novi upravičeni stroški, da bi
         se odobrila dodatna pomoč poleg že dodeljene. Dejstvo, da je načeloma mogoče pridobiti več pomoči za isti projekt in posledično
         za iste upravičene stroške, naj bi izhajalo iz zadnjega stavka uvodne izjave 5 Uredbe Komisije (ES) št. 69/2001 z dne 12. januarja
         2001 o uporabi členov 87 in 88 Pogodbe ES pri de minimis pomoči (UL L 10, str. 30). Ta rešitev naj bi bila uporabljena za regionalne pomoči, s pridržkom spoštovanja zgornje meje
         pomoči 35 %, ki je določena v skladu z določbami večsektorskega okvira. Vendar naj bi bila intenzivnost pomoči 35 % v obravnavanem
         primeru skladna s skupnim trgom, glede na to, da naj ne bi bil uporabljen dejavnik „stanja konkurence“ 0,75, ampak 1.

      –       Neobstoj nujnosti
      49      Tožeča stranka zatrjuje, da je Komisija na področju regionalnih pomoči natančno določila in omejila merilo nujnosti tako,
         da je za priznanje obstoja nujnosti pomoči dovolj, da je zahtevek vložen pred začetkom izvajanja projekta. V tem smislu naj
         bi presoja merila nujnosti ustrezala presoji merila spodbujevalnega učinka.

      50      Trdi, da se merilo datuma vložitve zahtevka za pomoč uporablja tudi v primeru spremembe dodeljene pomoči, in poudarja, da
         Komisija sama priznava, da možnost povišanja pomoči, ki izhaja iz sodne prakse Sodišča prve stopnje, ni pridržana le za primer
         povsem novega projekta. Poleg primerov, ki jih je izpostavila Komisija, v skladu s katerimi se lahko dodeli sprememba pomoči
         ali nadomestna pomoč, je treba dodati, da se glede odobritve, tako kot v obravnavanem primeru, kjer je Komisija nepravilno
         presodila trg, zahteva enotna skupna prakse Komisije ter da je treba ugotoviti, da nacionalni upravni postopek še ni končan.

      51      Razlaga Komisije v zvezi s pojmom nujnosti iz uvodne izjave 39 Odločbe naj bi bila napačna, saj naj Komisija ne bi upoštevala
         dejstva, da je morala tožeča stranka, v skladu z določbami veljavne nacionalne zakonodaje, projekt dokončati v 36 mesecih,
         torej pred 1. januarjem 2005, da ne bi izgubila celotne pomoči. Protislovno naj bi bilo od tožeče stranke zahtevati, da izvede
         projekt v določenem časovnem obdobju, glede na to, da izvedba znotraj predpisanega roka povzroči izgubo možnosti odobritve
         povišanja pomoči. Takšen pristop, ki predvideva možnost spremembe pomoči ali pridobitev dodatne pomoči, naj bi bil v nasprotju
         s sodno prakso Sodišča prve stopnje.

      –       Opredelitev obravnavanih pomoči kot pomoči za tekoče poslovanje
      52      Tožeča stranka trdi, da je opredelitev obravnavanih pomoči, ki izhaja iz Odločbe Komisije, kot pomoči za tekoče poslovanje
         napačna, ker se priglasitev Zvezne republike Nemčije nanaša na regionalno pomoč ter na vse podatke v zvezi z večsektorskim
         okvirom, ki jih je Zvezna republika Nemčija posredovala Komisiji.

      53      Komisija predlaga, naj se tožbeni razlog, ki ga navaja tožeča stranka, zavrne.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      –       Dopustnost tožbenega razloga
      54      Spomniti je treba, da člen 44(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje določa, da mora tožba vsebovati kratek povzetek tožbenih
         razlogov. Ti morajo biti dovolj jasni in natančni, da omogočijo toženi stranki pripravo obrambe, Sodišču prve stopnje pa,
         da o tožbi po potrebi presodi tudi brez dodatnih podatkov. V tožbi mora biti pojasnjena vsebina tožbenega razloga, na katerem
         temelji tožba, tako da zgolj z njegovo abstraktno navedbo zahteve iz Poslovnika Sodišča prve stopnje niso izpolnjene (sodbi
         Sodišča prve stopnje z dne 12. januarja 1995 v zadevi Viho proti Komisiji, T-102/92, Recueil, str. II-17, točka 68, in z dne
         14. maja 1998 v zadevi Mo och Domsjö proti Komisiji, T-352/94, Recueil, str. II-1989, točka 333).

      55      Podobna kršitev člena 44(1) Poslovnika spada med procesne predpostavke, ki jih lahko Sodišče prve stopnje v skladu s členom
         113 navedenega poslovnika po uradni dolžnosti po zaslišanju strank in kadarkoli med postopkom preizkusi (sodbi Sodišča prve
         stopnje z dne 10. julija 1990 v zadevi Automec proti Komisiji, T‑64/89, Recueil, str. II-367, točki 73 in 74, in z dne 13. decembra
         1995 v zadevi Exporteurs in Levende Varkens in drugi proti Komisiji, T-481/93 in T-484/93, Recueil, str. II-2941, točka 75).

      56      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se je tožeča stranka le sklicevala na kršitev člena 88 ES, ne da bi v utemeljitev
         svoje trditve navedla kakršenkoli dokaz. Tožeča stranka glede tega na obravnavi kljub vprašanju Sodišča prve stopnje ni navedla
         nobenega pojasnila.

      57      V teh okoliščinah je treba zadevni tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 88 ES, zavrniti.

      –       Utemeljenost tožbenega razloga
      58      Ni sporno, da je Komisija štela, da nobene od izjem iz člena 87(2) in (3) ES ni mogoče uporabiti za državno pomoč v višini
         3.936.947 EUR, ki jo je Zvezna republika Nemčija nameravala dodeliti tožeči stranki, in da mora biti pomoč zato razglašena
         za nezdružljivo s skupnim trgom.

      59      Iz zgradbe Odločbe in vsebine njenih uvodnih izjav izhaja, da odločitev Komisije temelji na dveh različnih razlogih, in sicer
         na neobstoju spodbude in neobstoju nujnosti sporne pomoči. Komisija tako v uvodni izjavi 20 Odločbe dodaja, da „pri pomoči
         nista izpolnjena dva bistvena pogoja: spodbujevalni učinek in nujnost“.

      60      Čeprav se lahko v določenih primerih pogoja glede skladnosti pomoči prekrivata, imata vsak svoj pomen, tako da je treba ta
         dva razloga iz Odločbe, in sicer neobstoj spodbude in neobstoj nujnosti, šteti za avtonomna. Tožeča stranka v okviru obravnavanega
         tožbenega razloga za razglasitev ničnosti Odločbe izpodbija vsak omenjeni razlog posebej.

      61      Na obravnavi sta stranki med zaslišanjem potrdili takšno razumevanje vsebine Odločbe in to, da je treba pogoja spodbujevalnega
         učinka in nujnosti pomoči obravnavati skupaj, da bi se lahko priznala združljivost pomoči s skupnim trgom, kar je bilo na
         obravnavi vpisano v zapisnik.

      62      Na tej točki je treba spomniti, da če določeni razlogi odločitve zadostujejo, da jo pravno utemeljijo, potem napake v zvezi
         z drugimi razlogi tega akta v nobenem primeru ne vplivajo na njegov izrek (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 12. julija
         2001 v zadevi Komisija in Francija proti TF1, C-302/99 P in C‑308/99 P, Recueil, str. I-5603, točke od 26 do 29, in sodbo
         Sodišča prve stopnje z dne 14. decembra 2005 v zadevi General Electric proti Komisiji, T-210/01, ZOdl., str. II-5575, točka 42).
         Poleg tega je treba, če izrek odločbe Komisije temelji na več razlogih, med katerimi vsak zadostuje za utemeljitev tega izreka,
         tak akt načeloma razglasiti za ničen samo, če je vsak od teh razlogov nezakonit. V tem primeru napaka ali druga nezakonitost,
         ki bi vplivala le na enega izmed razlogov, ne bi mogla zadostovati za utemeljitev razglasitve ničnosti sporne odločbe, saj
         taka napaka ne bi mogla odločilno vplivati na izrek, ki ga je sprejela institucija, ki je tako odločbo izdala (glej po analogiji
         v točki 45 zgoraj navedeno sodbo Graphischer Maschinenbau proti Komisiji, točke od 49 do 51, in zgoraj navedeno sodbo General
         Electric proti Komisiji, točka 43).

      63      V teh okoliščinah je treba najprej preučiti očitke tožeče stranke v zvezi z drugim razlogom Odločbe o neobstoju nujnosti sporne
         pomoči, ki so bili izpostavljeni v tožbenem razlogu kršitve člena 87(3)(a) in (c) ES.

      64      Ta člen določa, da se lahko za združljivo s skupnim trgom šteje:

      „a)      pomoč za pospeševanje gospodarskega razvoja območij, kjer je življenjska raven izjemno nizka ali kjer je podzaposlenost velika;
      […]
      c)      pomoč za pospeševanje razvoja določenih gospodarskih dejavnosti ali določenih gospodarskih območij, kadar takšna pomoč ne
         spreminja trgovinskih pogojev v obsegu, ki bi bil v nasprotju s skupnimi interesi;

      […]“
      65      Kot je Komisija navedla v uvodni izjavi 36 Odločbe, lahko označi pomoč kot združljivo s členom 87(3) ES le, če lahko potrdi,
         da pomoč pripomore k uresničitvi enega od omenjenih ciljev, ki jih upravičeno podjetje v običajnih tržnih pogojih s svojimi
         ukrepi ne bi moglo doseči. Povedano drugače, državam članicam se ne sme dovoliti, da opravijo izplačila, ki bi izboljšala
         finančni položaj podjetja, ki prejema pomoč, ne da bi bila ta nujna za uresničitev ciljev iz člena 87(3) ES (glej v tem smislu
         sodbo Sodišča z dne 17. septembra 1980 v zadevi Philip Morris Holland proti Komisiji, 730/79, Recueil, str. 2671, točka 17).

      66      Tako ni mogoče sprejeti, da omejevalni učinki pomoči, zlasti njena višina, presegajo tisto, kar je nujno, da se s pomočjo
         doseže cilje, ki jih Pogodba dovoljuje (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 22. marca 1977 v zadevi Iannelli & Volpi, 74/76,
         Recueil, str. 557, točka 15).

      67      Iz Odločbe izhaja, da je Komisija neobstoj nujnosti sporne pomoči ugotovila predvsem na podlagi dveh objektivnih ugotovitev.

      68      Prvič, Komisija je navedla, da pomoč v višini 3.936.947 EUR, ki jo je Zvezna republika Nemčija priglasila 22. decembra 2003,
         ne zadeva niti novega naložbenega projekta tožeče stranke niti nastanka novih delovnih mest, ampak se nanaša zgolj na izgradnjo
         proizvodnega objekta za usmerjene pramenske plošče, ki je bila predmet priglasitve z dne 22. decembra 2000.

      69      Ne da bi tožeča stranka temu ugovarjala, se je Komisija v svojih vlogah sklicevala tudi na stavek iz točke 3.2.2 priglasitve
         z dne 22. decembra 2003, v skladu s katerim so „vse subvencionirane naložbe omejene na začetno zahtevane naložbe“. Iz številčnih
         podatkov iz točke 3.3.1 priglasitve izhaja, da je višina sporne pomoči enaka 3,5 % stroškov začetne naložbe, ki je intenzivnost
         pomoči povišala z 31,5 na 35 % navedenih stroškov.

      70      Drugič, Komisija je upoštevala dejstvo, da je tožeča stranka naložbeni projekt izgradnje proizvodnega objekta za usmerjene
         pramenske plošče v celoti izvedla z odobreno subvencijo v višini 35,43 milijona EUR, kar predstavlja intenzivnost pomoči 31,5 %
         naložbenih stroškov, in sicer veliko pred drugo priglasitvijo z dne 22. decembra 2003.

      71      Med strankama tudi ni sporno, da je tožeča stranka nadaljevala s svojimi dejavnostmi tudi po tem, ko je pridobila le pomoč
         z intenzivnostjo 31,5 %, in da so se dela za izgradnjo zgoraj navedenega objekta, ki so se začela februarja 2000, v celoti
         zaključila konec januarja 2003, kar je skoraj eno leto pred drugo priglasitvijo.

      72      Komisija je iz te druge okoliščine sklepala, da je poslovanje podjetja Kronoply rentabilno ali da podjetje nikakor ni odvisno
         od nadaljnjih pomoči in da bi bila vsaka nadaljnja pomoč v tej fazi za tožečo stranko nepričakovana pridobitev (uvodna izjava
         39 Odločbe).

      73      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da tožeča stranka ne zatrjuje, da je celotna izvedba zadevnega naložbenega projekta na koncu
         privedla do dodatnih stroškov, ki jih je morala financirati iz lastnih sredstev ali na podlagi posojila in ki bi poslabšalo
         njen finančni položaj. Tožeča stranka torej ni dokazala, da je bila dodatna pomoč v višini 3.936.947 EUR, ki je bila priglašena
         Komisiji 22. decembra 2003, zanjo ekonomsko nujna za celotno izvedbo zadevnega naložbenega projekta.

      74      Iz tega sledi, da je Komisija v teh okoliščinah pravilno štela, da sporna pomoč od upravičenca ne zahteva niti nasprotne dajatve
         niti prispevka k cilju skupnega interesa in da gre torej za pomoč tekočega poslovanja, namenjeno kritju tekočih stroškov,
         ki bi jih običajno družba Kronoply morala nositi sama, in da se je zato ne sme odobriti.

      75      V zvezi s tem je treba spomniti, da pomoči za tekoče poslovanje, in sicer pomoči, ki naj bi podjetju omogočile zmanjšanje
         stroškov, ki ga sicer bremenijo v okviru izvajanja tekočih poslov ali splošnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence
         (glej sodbo Sodišča z dne 19. septembra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-156/98, Recueil, str. I-6857, točka 30 in
         navedena sodna praksa).

      76      Nobena od trditev tožeče stranke ne more vplivati na odločitev, navedeno v točki 74 zgoraj.

      77      Prvič, tožeča stranka navaja, da iz prakse odločanja Komisije, kot je povzeta v Smernicah, izhaja, da tako kot za spodbujevalni
         učinek zadošča tudi za pomoč, da se označi za nujno, če je nacionalni zahtevek za dodelitev pomoči vložen pred začetkom izvajanja
         naložbenega projekta.

      78      Vendar je treba ugotoviti, da se tožeča stranka ni sklicevala na nobene odločbe Komisije, ki bi potrjevale zatrjevano prakso,
         in da nasprotno iz preizkusa Odločbe izhaja, da se točka 4.2, tretji odstavek, zadevnih smernic nanaša le na pogoj spodbujevalnega
         učinka pomoči.

      79      V skladu s to določbo „morajo sheme pomoči predvideti, da se vloga za pomoč vloži pred začetkom izvajanja projekta“.

      80      Opozoriti je treba, da se ta določba nanaša na okoliščino časovnega zaporedja in da torej napotuje na preizkus ratione temporis, ki je za presojo spodbujevalnega učinka povsem primeren. To presojo je namreč treba opraviti glede na odločitev za naložbo
         zadevnega podjetja, ki pomeni začetek dinamičnega procesa, ki ga pomeni širitvena naložba, kot je tista, ki jo je opravila
         tožeča stranka.

      81      Iz uvodne izjave 30 Odločbe izhaja, da naj bi se s preizkusom merila iz točke 4.2 poskušalo preveriti spodbujevalni učinek,
         ne da bi pri tem preveč vplivali na naložbo z obširno preiskavo vseh gospodarskih vidikov naložbene odločitve prejemnika pomoči,
         ki bi se lahko izkazala za zelo težavno in/ali dolgotrajno. Navedeni pomislek pojasnjuje, da sama ugotovitev predhodnosti
         zahtevka za pomoč glede na začetek izvajanja naložbenega projekta po mnenju Komisije dovoljuje, da se domneva obstoj spodbujevalnega
         učinka.

      82      Nasprotno, vprašanje, ki je postavljeno v okviru tega spora glede pogoja nujnosti pomoči je vprašanje presoje dejanskih pogojev
         v zvezi z izvedbo zadevnega naložbenega projekta in obstoja nasprotne dajatve tožeče stranke, ki bi upravičevala pridobitev
         dodatne pomoči, ki je bila priglašena 22. decembra 2003.

      83      Navedbe tožeče stranke se v bistvu nanašajo na to, da se objektivni in vsebinski pogoj nujnosti pomoči presoja s povsem formalnim
         merilom, česar ni mogoče sprejeti.

      84      Drugič, tožeča stranka trdi, da Komisija pri razlagi pojma nujnost pomoči ni upoštevala dejstva, da je morala tožeča stranka,
         da ne bi izgubila celotne pomoči, v skladu z določbami veljavne nacionalne zakonodaje projekt zaključiti v 36 mesecih in sicer
         pred 1. januarjem 2005, s čimer je zanikala sodno prakso Sodišča prve stopnje, ki predvideva možnost povišanja že dodeljene
         pomoči.

      85      Ni sporno, da ima država članica po priglasitvi pomoči in odobritvi Komisije možnost, da priglasi projekt, s katerim namerava
         upravičenemu podjetju dodeliti novo ali spremeniti že dodeljeno pomoč (sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. januarja 2002
         v zadevi Nuove Industrie Molisane proti Komisiji, T-212/00, Recueil, str. II-347, točka 47, in v točki 9 zgoraj navedeni sklep
         Kronoply proti Komisiji, točka 50). Nova priglasitev je podvržena nadzoru Komisije, ki lahko po preizkusu pogojev iz člena
         87(2) in (3) ES pomoč označi za združljivo s skupnim trgom (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Nuove Industrie Molisane
         proti Komisiji, točka 46).

      86      Komisija se, ne da bi to možnost držav članic zanikala, nanjo izrecno sklicuje v uvodni izjavi 24 Odločbe. Komisija jasno
         priznava, da se lahko za isti naložbeni projekt združi več pomoči, vendar pod pogojem, da je vsaka izmed njih združljiva s
         skupnim trgom in je torej spoštovan pogoj nujnosti pomoči.

      87      Poleg tega, kot v svojih vlogah pravilno poudarja Komisija, dejstvo, da nacionalna zakonodaja določa, da mora biti projekt
         izveden v določenem roku, samodejno ne povzroči izgube možnosti, da se po izteku navedenega roka zaprosi ali odobri povišanje
         pomoči, že dodeljene za ta projekt.

      88      Tako je dopustno, da država članica, po izteku v nacionalni zakonodaji določenega roka, priglasi Komisiji dodatno pomoč za
         zadevni projekt, katerega izvajanje je zaradi zunanjih, nepredvidljivih dejavnikov povzročilo dodatne stroške.

      89      V takšnem primeru mora Komisija ugotoviti, ali je mogoče priglašeno dopolnilno pomoč šteti za nujno, tako da za regionalne
         pomoči, ki spadajo v večsektorski okvir, zlasti upošteva zgornjo mejo intenzivnosti veljavne pomoči.

      90      Komisija je v obravnavanem primeru le pravilno ugotovila, da je tožeča stranka zadevni naložbeni projekt z začetno odobreno
         pomočjo in pred priglasitvijo sporne pomoči izvedla v celoti.

      91      Treba je namreč spomniti, da tožeča stranka nikoli ni zatrjevala, da je izvedba zadevnega naložbenega projekta, torej enega
         izmed ciljev iz člena 87(3) ES, povzročila povišanje stroškov ter da je nameravano povišanje začetne pomoči v višini 3.936.947
         EUR, ki je bila priglašena Komisiji 22. decembra 2003, delno ali v celoti nadomestilo to povišanje stroškov ter da ga je zato
         treba v okviru tega ukrepa šteti za nujno.

      92      Tožeča stranka zatrjuje le, da mora biti dodatna pomoč, ki je namenjena naložbenemu projektu, odobrena v primeru, ko, kot
         v obravnavanem primeru:

      –        je Komisija v odločbi, s katero je začetno pomoč označila za združljivo, napačno ocenila trg zadevnih proizvodov;
      –        se zahteva enotno prakso pri odobritvi pomoči glede tega trga;
      –        nacionalni upravni postopek glede prvotnega zahtevka pomoči še ni končan.
      93      Poudariti je treba, po eni strani, da hipotetična trditev, da je Komisija napačno ocenila trg zadevnih izdelkov, nasprotuje
         potrditvi natančnosti podatkov, ki so jih posredovali nemški organi, na podlagi katerih je bila sprejeta Odločba z dne 3. julija
         2001. Po drugi strani so razmišljanja tožeče stranke, ki so navedena v prejšnji točki, z vidika pogoja nujnosti pomoči, kot
         je opredeljena v točkah 65 in 66 te sodbe, popolnoma nepomembna.

      94      Iz spisa dejansko izhaja, da se s priglašeno sporno pomočjo želi zgolj doseči 35 % intenzivnost pomoči, ki ustreza prvotnemu
         zahtevku pomoči, saj se tožeča stranka očitno ni strinjala z določitvijo koeficienta 0,75 za dejavnik „stanje konkurence“,
         ker je Komisija glede projekta priglašene pomoči v korist konkurenčne družbe Glunz AG v odločbi glede pomoči, podeljene temu
         podjetju, sprejeti nekaj tednov po Odločbi z dne 3. julija 2001, priznala koeficient 1.

      95      Tretjič, tožeča stranka ugovarja, da se je sporna pomoč označila kot pomoč za tekoče poslovanje, pri čemer se je sklicevala
         predvsem na besedilo priglasitve z dne 22. decembra 2003.

      96      Vendar je treba poudariti, da zgolj dejstvo, da se priglasitev države članice „nanaša“ na regionalno naložbeno pomoč, ne pomeni,
         da zadevni ukrep ne more biti pomoč za tekoče poslovanje.

      97      Spomniti je treba, da je izvajanje sistema nadzora državnih pomoči, kot izhaja iz člena 88 ES in iz sodne prakse, ki se nanj
         nanaša, predvsem v pristojnosti Komisije, ki ima pri uporabi člena 87(3) ES široko diskrecijsko pravico, katere izvajanje
         vključuje gospodarsko in družbeno presojo, ki ju je treba izvesti glede na položaj v Skupnosti (sodba Sodišča z dne 21. marca
         1991 v zadevi Italija proti Komisiji, C-303/88, Recueil, str. I-1433, točka 34, in v točki 75 zgoraj navedena sodba Nemčija
         proti Komisiji, točka 67).

      98      Komisija je v obravnavanem primeru pravilno štela, da pogoj nujnosti pomoči ni izpolnjen in da je treba sporno pomoč opredeliti
         kot pomoč za tekoče poslovanje, saj je bila dodeljena ne da bi se zahtevala nasprotna storitev prejemnika pomoči in je bila
         namenjena izboljšanju njegovega finančnega položaja.

      99      Iz navedenih ugotovitev izhaja, da tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija napačno sklepala o neobstoju nujnosti pomoči.

      100    V teh okoliščinah, tudi če bi predpostavljali, da je Komisija napačno štela, da sporna pomoč v posebnih okoliščinah obravnavanega
         primera – za katere je značilna priglasitev dopolnilne pomoči glede že odobrenega naložbenega projekta in ki tvorijo neločljivo
         gospodarsko celoto – ne izpolnjuje pogoja spodbujevalnega učinka, je treba ugotoviti, da bi v skladu s stališči iz zgoraj
         navedenih točk od 59 do 62 Odločba ostala utemeljena že samo na podlagi tega, da je bil ugotovljen neobstoj nujnosti pomoči.

      101    Iz navedenega sledi, da je treba tožbeni razlog glede kršitve člena 87(3)(a) in (c) ES ter Smernic zavrniti.

       Tožbeni razlog glede očitnih napak Komisije pri ugotavljanju dejanskega stanja
       Trditve strank
      102    Tožeča stranka trdi, prvič, da je Komisija v uvodni izjavi 22 Odločbe napačno navedla, da je v okviru postopka N 813/2000
         priznala upoštevnost navedb, ki jih je predložila Zvezna republika Nemčija, in se strinjala z njenimi zaključki glede trga
         zadevnih proizvodov. Iz Odločbe Komisije z dne 3. julija 2001 naj bi jasno izhajalo, da se Komisija in Zvezna republika Nemčija
         nista strinjali glede tega, ali bila je naložba izvedena na trgu v upadanju ali ne.

      103    Drugič, zatrjuje, da ne drži navedba, ki je tudi v uvodni izjavi 22 Odločbe, da sta Odločbo Komisije z dne 3. julija 2001
         sprejeli tako Zvezna republika Nemčija kot tožeča stranka. Dejstva, da zoper to odločbo, s katero je bila pomoč v celoti označena
         za združljivo, ni bila vložena pritožba, ni mogoče razlagati v smislu njenega sprejetja, ker naj bi bila taka pritožba, zaradi
         neobstoja pravnega interesa, nedopustna. Poleg tega bi morala tožeča stranka v skladu z nacionalno zakonodajo izpolniti pravno
         obveznost, da v 36 mesecih po odobritvi Komisije priglašeni projekt izvrši.

      104    Tretjič, tožeča stranka trdi, da je Komisija v Odločbi napačno navedla, da ji je bila intenzivnost pomoči v višini 35 % že
         zavrnjena. Tožeča stranka meni, da se razlika med intenzivnostjo pomoči v višini 31,5 %, ki je bila odobrena z Odločbo z dne
         3. julija 2001, in intenzivnostjo pomoči v višini 35 %, ki izhaja iz pravilne uporabe večsektorskega okvira, pred priglasitvijo
         z dne 22. decembra 2003 še ni obravnavala v postopku za državne pomoči in da je Komisija šele v Odločbi zavrnila (skupno)
         intenzivnost pomoči v višini 35 %.

      105    Četrtič opozarja, da Komisija v okviru preizkusa obstoja spodbujevalnega učinka pomoči in torej dejstva, da je bil zahtevek
         za pomoč vložen pred začetkom izvajanja projekta, v Odločbi ni nikoli omenila datuma zahtevka za pomoč, to je 28. januar 2000.
         Komisija naj bi se torej opirala na nepopolno ugotovljeno dejansko stanje.

      106    Tožeča stranka zaključi, da če bi Komisija pravilno ugotovila dejansko stanje, bi sprejela drugačno odločitev, in da njene
         očitne napake, storjene pri ugotavljanju dejstev, že same zadostujejo, da se Odločba razglasi za nično.

      107    Komisija predlaga, naj se tožbeni razlog, ki ga navaja tožeča stranka, zavrne.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      108    Iz sodne prakse izhaja, da za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta ne zadošča, da se ugotovi, da so v njem napačno presojena
         dejstva, ampak mora ta napaka tudi vplivati na vsebino samega akta ali, povedano drugače, če te napake ne bi bilo, bi se z
         aktom sprejela drugačna odločitev (glej v tem smislu sodbe Sodišča prve stopnje z dne 2. maja 1995 v zadevi NTN Corporation
         in Koyo Seiko proti Svetu, T-163/94 in T-165/94, Recueil, str. II‑1381, točka 115; z dne 28. oktobra 2004 v zadevi Shanghai
         Teraoka Electronic proti Svetu, T-35/01, ZOdl., str. II-3663, točka 167, in z dne 14. marca 2007 v zadevi Aluminium Silicon
         Mill Products proti Svetu, T-107/04, ZOdl., str. II-669, točka 66).

      109    V obravnavanem primeru zadošča ugotovitev, da bi – tudi ob predpostavki, da bi Komisija pri ugotavljanju dejanskega stanja
         storila štiri napake, ki jih zatrjuje tožeča stranka – odločitev glede neobstoja nujnosti pomoči ostala utemeljena glede na
         dejstva, navedena v točkah od 68 do 74 te sodbe.

      110    Štiri domnevne napake glede dejanskega stanja, ki naj bi jih Komisija v Odločbi storila, in sicer glede omembe priznanja upoštevnosti
         podatkov, ki jih je posredovala Zvezna republika Nemčija, glede sprejetja Odločbe z dne 3. julija 2001, glede zavrnitve intenzivnosti
         pomoči v višini 35 % in glede neomembe natančnega datuma vložitve prvotnega zahtevka za pomoč, nimajo namreč nobenega učinka
         na navedeno odločitev in v njej navedeno označitev sporne pomoči za nezdružljivo.

      111    V teh okoliščinah je treba zadevni tožbeni razlog v vsakem primeru zavrniti kot brezpredmeten.

       Tožbeni razlog glede očitnih napak Komisije pri presoji dejstev in zlorabe pooblastil
       Trditve strank
      112    Tožeča stranka trdi, da je Komisija očitno napačno presodila merilo spodbujevalnega učinka, saj ni preučila merila iz točke
         4.2 Smernic in ni upoštevala dejstva, da je bila tožeča stranka dolžna na podlagi nacionalnih zakonov, ki jih je Komisija
         odobrila, projekt izvesti v določenem časovnem obdobju. V Odločbi naj bi Komisija med drugim oporekala sodni praksi Sodišča
         prve stopnje, v skladu s katero naj bi bilo mogoče podeliti drugo pomoč ali spremeniti že dodeljeno pomoč.

      113    Komisija naj tudi ne bi uporabila diskrecijske pravice, kot jo je potrdilo Sodišče prve stopnje v zgoraj navedeni sodni praksi
         in kot je določena v členu 9 Uredbe št. 659/1999.

      114    S tem, da naj bi Komisija, preden je prejela priglasitev Nemčije, celotno Odločbo utemeljevala zgolj z dejstvom, da je bil
         projekt izveden z intenzivnostjo pomoči v višini 31,5 %, naj bi se jasno pokazal njen namen, da doseže določen rezultat z
         utemeljevanjem Odločbe zgolj z vsebinskimi okoliščinami, ne da bi jih na pravni ravni opredelila ali presodila. Namen opustitve
         presoje merila spodbujevalnega učinka naj bi bil očitno ta, da bi lahko zaključila, da takšen učinek ne obstaja. Zato je treba
         v navedenem prepoznati zlorabo pooblastil Komisije.

      115    Komisija predlaga, naj se tožbeni razlog, ki ga navaja tožeča stranka, zavrne.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      116    V zvezi s tožbenim razlogom glede obstoja očitnih napak pri presoji iz preizkusa tožbe izhaja, da je tožeča stranka v zvezi
         s tem navedla trditve, ki so bile že predstavljene v utemeljitev tožbenih razlogov glede kršitve člena 9 Uredbe št. 659/1999
         in kršitve člena 87 ES ter Smernic.

      117    Kot je bilo navedeno zgoraj, pa Odločbe ni mogoče razglasiti za nično na podlagi navedenih dveh tožbenih razlogov.

      118    V zvezi s tožbenim razlogom glede zlorabe pooblastil temelji utemeljevanje tožeče stranke na trditvi, da je „namen opustitve
         presoje merila spodbujevalnega učinka očitno ta, da se lahko zaključi, da takšen učinek ne obstaja“ in „da je treba v navedenem
         prepoznati zlorabo pooblastil Komisije“.

      119    Iz samega besedila Odločbe izhaja, da zadevni tožbeni razlog temelji na napačni premisi v smislu, da je Komisija dejansko
         preučila pogoj spodbujevalnega učinka pomoči, s tem da je obrazložila, zakaj posebne okoliščine tega primera omogočajo, da
         se ovrže domneva iz točke 4.2 Smernic in da se ugotovi neobstoj spodbujevalnega učinka.

      120    V teh okoliščinah je treba šteti, da tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija v obravnavanem primeru zlorabila pooblastila.

      121    Iz zgoraj navedenega izhaja, da navedenega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti in da je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      122    V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Družbi Kronoply GmbH & Co. KG se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. januarja 2009.
      Podpisi
      Stvarno kazalo
      Dejansko stanje
      Postopek in predlogi strank
      Pravo
      Tožbeni razlog glede kršitve člena 253 ES
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      Tožbeni razlog glede kršitve določb Uredbe št. 659/1999
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      Tožbeni razlog glede kršitve člena 87(3)(a) in (c) ES in člena 88 ES ter Smernic
      Trditve strank
      – Neobstoj spodbujevalnega učinka
      – Neobstoj nujnosti
      – Opredelitev obravnavanih pomoči kot pomoči za tekoče poslovanje
      Presoja Sodišča prve stopnje
      – Dopustnost tožbenega razloga
      – Utemeljenost tožbenega razloga
      Tožbeni razlog glede očitnih napak Komisije pri ugotavljanju dejanskega stanja
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      Tožbeni razlog glede očitnih napak Komisija pri presoji dejstev in zloraba pooblastil
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      Stroški

      *Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. januarja 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-76/99.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 27. januarja 2000. # Dansommer A/S proti Andreas Götz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Heilbronn - Nemčija. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-8/98.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 23. aprila 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2005/56/ES - Čezmejne združitve kapitalskih družb - Neopravljen prenos v predpisanem roku. # Zadeva C-493/08.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 23. aprila 2009 – Komisija proti Grčiji
      (Zadeva C-493/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2005/56/ES – Čezmejne združitve kapitalskih družb – Neopravljen prenos v predpisanem roku“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 8.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2005/56/ES Evropskega parlamenta
                  in Sveta z dne 26. oktobra 2005 o čezmejnih združitvah kapitalskih družb, v predpisanem roku (UL L 310, str. 1)

            Izrek

                  1)

                  	Helenska republika s tem, da v predpisanem roku ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo
                     2005/56/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2005 o čezmejnih združitvah kapitalskih družb, ni izpolnila obveznosti
                     iz člena 19, prvi odstavek, te direktive.

                  2)

                  	Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.