title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 18. julija 2007. # Kazenski postopek proti Jürgen Kretzinger. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma - Člen 54 - Načelo ne bis in idem - Pojem ‚ista dejanja‘ - Tihotapljenje cigaret - Uvoz v različne države pogodbenice - Kazenski postopki v različnih državah pogodbenicah - Pojem ‚izvrševanja‘ kazni - Odložitev izvrševanja kazni - Vštevanje obdobij kratkotrajnega začasnega pripora - Evropski nalog za prijetje. # Zadeva C-288/05.

text:
      Zadeva C-288/05
      Kazenski postopek
      proti
      Jürgenu Kretzingerju
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Člen 54 – Načelo ne bis in idem – Pojem ‚ista dejanja‘ – Tihotapljenje cigaret – Uvoz v različne države pogodbenice – Kazenski postopki v različnih državah pogodbenicah – Pojem ‚izvrševanja‘ kazni – Odložitev izvrševanja kazni – Vštevanje obdobij kratkotrajnega začasnega pripora – Evropski nalog za prijetje“
      Povzetek sodbe
      1.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ‚ne bis in idem‘
      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      2.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ‚ne bis in idem‘
      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      3.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ‚ne bis in idem‘
      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      4.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ‚ne bis in idem‘
      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54; Okvirni sklep Sveta 2002/584, člen 3(2))
      1.        Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma je treba razlagati tako, da:

      – je upoštevno merilo za uporabo navedenega člena merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo
         povezanih dejanj, ne glede na pravno kvalifikacijo teh dejanj ali pravno zavarovani interes;

      – dejstva prevzema tujega pretihotapljenega tobaka v eni državi pogodbenici in uvoza ter posesti tega tobaka v drugi državi
         pogodbenici, ki so opredeljena z okoliščino, da je obtoženi, ki je bil v kazenskem postopku v dveh državah pogodbenicah, imel
         od začetka, po prvem prevzemu, namen prepeljati tobak proti končni destinaciji skozi več držav pogodbenic, pomenijo ravnanja,
         ki lahko sodijo pod pojem „ista dejanja“ v smislu navedenega člena 54 KISS. Končno presojo v zvezi s tem imajo pristojna nacionalna
         sodišča.

      (Glej točko 37 in točko 1 izreka.)
      2.        V smislu člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma je kazen, ki je izrečena pred sodiščem države pogodbenice,
         „izvršena“ ali „v postopku izvrševanja“, če je bil obtoženec v skladu s pravom te države pogodbenice obsojen na pogojno zaporno
         kazen.

      Pogojno zaporno kazen, ki kaznuje protipravno ravnanje, je treba šteti kot „v postopku izvrševanja“, odkar je obsodba postala
         izvršljiva in v času preizkusne dobe. Nadalje je treba kazen po izteku preizkusne dobe šteti za „izvršeno“ v smislu te določbe.

      (Glej točki 42 in 44 in točko 2 izreka.)
      3.        V smislu člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma (KISS) se kazen, ki je bila izrečena pred sodiščem države
         pogodbenice, ne sme upoštevati kot „izvršena“ ali „v postopku izvrševanja“, če je bil obtoženec za kratek čas v policijskem
         pridržanju in/ali priporu, in je treba v skladu s pravom države, v kateri je bila izrečena obsodba, ta odvzem prostosti všteti
         v poznejše izvrševanje zaporne kazni.

      Namen pripora je zelo drugačen od namena pogoja izvršitve iz člena 54 KISS. Medtem ko je namen prvega bolj preventiven, je
         namen pogoja izvršitve preprečiti, da oseba, proti kateri je bil sodni postopek v prvi državi pogodbenici pravnomočno končan,
         ne bi več mogla biti obtožena za ista dejanja in bi tako ostala nekaznovana, če prva država, v kateri je bila izrečena obsodba,
         ni izvršila izrečene kazni.

      (Glej točki 51 in 52 in točko 3 izreka.)
      4.        Dejstvo, da država članica, v kateri je bila oseba pravnomočno obsojena po nacionalnem pravu, lahko izda evropski nalog za
         prijetje zaradi odvzema prostosti tej osebi, da bi se izvršila ta sodba na podlagi Okvirnega sklepa 2002/584 o evropskem nalogu
         za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, nima vpliva na razlago pojma „izvrševanje“ v smislu člena 54 Konvencije
         o izvajanju Schengenskega sporazuma (KISS).

      Ta pogoj izvršitve že po sami definiciji ne more biti izpolnjen, če se evropski nalog za prijetje po obsodilni sodbi v prvi
         državi članici morebiti izda prav zaradi zagotovitve izvršitve zaporne kazni, ki še ni bila prestana v smislu člena 54 KISS.

      To ugotovitev potrjuje sam Okvirni sklep, ki v členu 3(2) zavezuje zadevno državo članico, da zavrne izvršitev evropskega
         naloga za prijetje, če je iz podatkov, danih na voljo izvršitvenemu pravosodnemu organu, razvidno, da je iskani osebi za ista
         dejanja pravnomočno sodila država članica in je v primeru obsodbe pogoj izvršitve izpolnjen.

      Ta ugotovitev je podkrepljena z dejstvom, da razlaga člena 54 KISS ni odvisna od določb Okvirnega sklepa, ne da bi povzročila
         pravno negotovost, ki bi sledila iz tega, da po eni strani vse države članice, ki so zavezane z Okvirnim sklepom, niso zavezane
         s KISS, ki se uporablja tudi v nekaterih tretjih državah, in po drugi strani iz okoliščine, da je področje uporabe evropskega
         naloga za prijetje omejeno, kar pa ne velja za člen 54 KISS, ki velja za vse kršitve, ki so kaznive v državah, ki so pristopile
         k tej konvenciji.

      Torej dejstvo, da se lahko pravnomočna zaporna kazen morebiti izvrši v državi, v kateri je bila izrečena obsodba, potem ko
         je druga država izročila obsojeno osebo, ne vpliva na razlago pojma „izvrševanje“ v smislu člena 54 KISS.

      (Glej točke od 60 do 64 in točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 18. julija 2007(*)

      „Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Člen 54 – Načelo ne bis in idem – Pojem ‚ista dejanja‘ – Tihotapljenje cigaret – Uvoz v različne države pogodbenice – Kazenski postopki v različnih državah pogodbenicah – Pojem ‚izvrševanja‘ kazni – Odložitev izvrševanja kazni – Vštevanje obdobij kratkotrajnega začasnega pripora – Evropski nalog za prijetje“
      V zadevi C-288/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 35 EU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
         z odločbo z dne 30. junija 2005, ki je prispela na Sodišče 19. julija 2005, v kazenskem postopku zoper

      Jürgena Kretzingerja,

      ob udeležbi
      Hauptzollamt Augsburg,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Klučka, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, J. Makarczyk in L. Bay
         Larsen (poročevalec), sodnika,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. julija 2006,
      ob upoštevanju stališč, so jih predložili:
      –        J. Kretzinger, ki se je sprva zastopal sam, nato ga je zastopal G. Dannecker, odvetnik,
      –        za Zvezno republiko Nemčijo A. Dittrich in M. Lumma, zastopnika,
      –        za Češko republiko T. Boček, zastopnik,
      –        za Kraljevino Španijo M. Muñoz Pérez, zastopnik,
      –        za Kraljevino Nizozemsko H. G. Sevenster in C. A. H. M. ten Dam, zastopnici,
      –        za Republiko Avstrijo C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za Republiko Poljsko T. Nowakowski, zastopnik,
      –        za Kraljevino Švedsko K. Petkovska, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Bogensberger in S. Grünheid, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 5. decembra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne
         14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi
         kontrol na skupnih mejah (UL L 239, str. 19, v nadaljevanju: KISS), podpisane v Schengnu (Luksemburg) 19. junija 1990.

      2        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru kazenskega postopka v Nemčiji proti J. Kretzingerju zaradi
         prikrivanja blaga, za katero ni bila plačana carina.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        V skladu s členom 1 Protokola o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije, ki je priložen Pogodbi o Evropski
         uniji in Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti z Amsterdamsko pogodbo (v nadaljevanju: Protokol), lahko trinajst držav
         članic Evropske unije, med njimi Zvezna republika Nemčija in Italijanska republika, v pravnem in institucionalnem okviru Unije
         in pogodb EU in ES vzpostavi tesnejše medsebojno sodelovanje na področju, ki spada v uporabo schengenskega pravnega reda,
         kot je določen v prilogi k navedenemu protokolu.

      4        Tako kot KISS je tudi Sporazum med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike
         o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisan v Schengnu 14. junija 1985 (UL L 239, str. 13) (v nadaljevanju: Schengenski
         sporazum), del tako določenega schengenskega pravnega reda.

      5        V skladu s členom 2(1), prvi pododstavek, Protokola se schengenski pravni red začne uporabljati takoj od dneva začetka veljavnosti
         Amsterdamske pogodbe, od 1. maja 1999, v trinajstih državah članicah iz člena 1 tega protokola.

      6        Na podlagi drugega stavka člena 2(1), drugi pododstavek, Protokola je Svet Evropske unije 20. maja 1999 sprejel Sklep 1999/436/ES
         o določitvi pravne podlage za vsako določbo ali sklep, ki sestavlja schengenski pravni red, skladno z ustreznimi določbami
         Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji (UL L 176, str. 17). Iz člena 2 tega sklepa v povezavi
         z njegovo prilogo A izhaja, da je Svet določil člena 34 EU in 31 EU, ki sta del Naslova VI Pogodbe EU, naslovljenega „Določbe
         o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah“, kot pravno podlago členov od 54 do 58 KISS.

      7        Člen 54 KISS, ki je del poglavja 3 z naslovom „Uporaba načela ne bis in idem“ Naslova III KISS, naslovljenega „Policija in varnost“, določa:

      „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi
         pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice,
         ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

      8        Okvirni sklep Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami
         (UL L 190, str. 1, v nadaljevanju: Okvirni sklep) v členu 1(1) opredeljuje evropski nalog za prijetje kot sodno odločbo, ki
         jo izda država članica z namenom prijetja in predaje zahtevane osebe s strani druge države članice, predvsem z namenom izvršitve
         kazni.

      9        Okvirni sklep v členu 3 z naslovom „Razlogi za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“ določa:

      „Izvršitveni pravosodni organ države članice […] zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje v naslednjih primerih:
      1.      […]
      2.      če izvršitveni pravosodni organ dobi obvestilo, da je zahtevani osebi država članica izrekla pravnomočno sodbo za ista dejanja,
         pod pogojem, da je v primeru izrečene kazni ta kazen že prestala ali se po zakonodaji izvršitvene države članice ne more več
         obsoditi;

      […]“
      10      Člen 5 Okvirnega sklepa z naslovom „Jamstva, ki jih mora dati odreditvena država članica v nekaterih primerih“ določa:

      „Za izvršitev evropskega naloga za prijetje, ki jo izvede izvršitveni pravosodni organ, lahko po zakonu izvršitvene države
         članice veljajo naslednji pogoji:

      1.      kadar je evropski nalog za prijetje izdan zaradi izvršitve kazni […] izrečen[e] v odsotnosti in če zahtevana oseba ni bila
         osebno pozvana na obravnavo ali kako drugače ni bila obveščena o datumu in kraju obravnave, zaradi česar je bila odločba izdana
         v odsotnosti, se oseba lahko preda pod pogojem, da odreditvena država članica z ustreznim zagotovilom zajamči, da bo oseba,
         za katero je predvideno prijetje, imela možnost zaprositi za ponovno obravnavo svoje zadeve v odreditveni državi članici in
         biti navzoča pri sojenju;

      […]“
      11      Iz podatkov, ki se nanašajo na dan začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe, objavljenih v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 1. maja 1999 (UL L 114, str. 56), izhaja, da je Zvezna republika Nemčija podala izjavo na podlagi člena 35(2) EU, s
         katero je priznala pristojnost Sodišča za odločanje v skladu z določbo člena 35(3)(b) EU.

       Nacionalno pravo
      12      Oseba, ki proizvode oziroma blago nezakonito uvaža v drugo državo članico, se lahko obsodi v skladu s členom 374 nemškega
         davčnega zakonika (Abgabenordnung) zaradi zatajitve uvoznih carin, nastalih v drugi državi članici.

      13      Zvezna republika Nemčija je po sodbi Bundesverfassungsgericht z dne 18. julija 2005, s katero je slednje razveljavilo prvi
         zakon o prenosu, sprejela zakon o evropskem nalogu za prijetje z dne 20. julija 2006 (Europäisches Haftbefehlsgesetz, BGBl.
         2006 I, str. 1721), da bi se uskladila z Okvirnim sklepom.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      J. Kretzinger je dvakrat, in sicer v mesecu maju 1999 in aprilu 2000, s tovornjakom iz Grčije preko Italije in Nemčije proti
         Združenemu kraljestvu prevažal cigarete iz držav, ki niso članice Evropske unije, pred tem pa so tretje osebe te cigarete
         pretihotapile v Grčijo. Cigarete niso bile prijavljene nobeni carinski službi.

      15      Med prvim prevozom je bilo na tovornjaku naloženih 34.500 škatel cigaret, ki so jih 3. maja 1999 v Italiji zasegli uslužbenci
         Guardia di Finanza (davčna policija). Po zaslišanju je bil J. Kretzinger izpuščen na prostost 4. maja 1999.

      16      Corte d'appello di Venezia je s sodbo z dne 22. februarja 2001 ugodilo pritožbi državnega tožilstva proti izpustitvi na prostost,
         o kateri je bilo odločeno na prvi stopnji, in J. Kretzingerja v odsotnosti obsodilo na pogojno zaporno kazen enega leta in
         osmih mesecev. Spoznalo ga je za krivega kaznivega dejanja uvoza v Italijo in posesti 6900 kilogramov tujega pretihotapljenega
         tobaka in kaznivega dejanja neplačila s tem povezanih carin. Po italijanskem pravu je ta sodba postala pravnomočna. Kazen
         je bila vpisana v kazensko evidenco obsojenega.

      17      Med drugim prevozom je tovornjak prevažal 14.927 škatel pretihotapljenih cigaret. J. Kretzingerja je 12. aprila 2000 ponovno
         aretirala Guardia di Finanza. V Italiji je bil za kratek čas v policijskem pridržanju in/ali priporu, nakar se je vrnil v
         Nemčijo.

      18      Tribunale di Ancona ga je ponovno s sodbo v odsotnosti in na podlagi istih določb italijanskega prava nepogojno obsodilo na
         kazen zapora dveh let. Tudi ta sodba je postala pravnomočna. Zaporna kazen, ki ni bila izvršena, je bila prav tako vpisana
         v kazensko evidenco obsojenega.

      19      Predložitveno sodišče navaja, da kljub večim poskusom razjasnitve v zvezi s tema sodbama ni moglo z gotovostjo dognati, na
         katere carinske dajatve sta se sodbi nanašali in zlasti, ali je vsaj ena od obeh sodb ugotavljala carinsko prevaro oziroma
         vsebovala obsodbo zaradi tega kaznivega dejanja.

      20      Landgericht Augsburg, ki se je seznanilo s tema italijanskima sodbama, je J. Kretzingerja obsodilo na eno leto in deset mesecev
         zapora za prvi prevoz in na eno leto za drugi. Landgericht je krivdo J. Kretzingerja utemeljilo z zatajitvijo uvoznih carinskih
         dajatev, ki so nastale z uvozom pretihotapljenega blaga v Grčijo, kar je kaznivo dejanje na podlagi člena 374 davčnega zakonika.

      21      Landgericht Augsburg, ki je navedlo, da obe pravnomočni obsodbi iz Italije še nista bili izvršeni, ni ugotovilo obstoja postopkovnih
         ovir na podlagi člena 54 KISS. Po mnenju Landgericht se ta člen ni mogel uporabiti, čeprav sta bila ista prevoza cigaret materialna
         podlaga za obsodbi v Italiji in za njegovi odločbi.

      22      J. Kretzinger se je obrnil na Bundesgerichtshof, ki je izrazilo dvom glede skladnosti razlage Landgerichta s členom 54 KISS.

      23      Najprej se Bundesgerichtshof sprašuje o razlagi pojma „ista dejstva“ v smislu člena 54 KISS.

      24      Nato se Bundesgerichtshof, ki sicer a priori meni, da zaporna kazen, kot je v primeru prvega prevoza, katere izvršitev je bila pogojno odložena, sodi v okvir člena 54
         KISS, v zvezi s pojmom „izvrševanja“ sprašuje, ali kratek začasen pripor zadošča za prenehanje kazenskih postopkov.

      25      Končno, Bundesgerichtshof se v zvezi z obstojem postopkovne ovire na podlagi člena 54 KISS in glede na to, da italijanske
         oblasti niso sprejele nobenih ukrepov na podlagi Okvirnega sklepa za izvršitev obsodbe J. Kretzingerja v zvezi z drugim prevozom,
         sprašuje, ali in na kakšen način določbe Okvirnega sklepa vplivajo na razlago tega člena.

      26      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:

      „1.      Ali se kazenski pregon nanaša na „isto dejanje“ v smislu člena 54 KISS, če je obtoženca obsodilo italijansko sodišče zaradi
         uvoza pretihotapljenega tujega tobaka v Italijo in zaradi tamkajšnje posesti ter neplačila carine na uvoz tobaka, nato pa
         ga je v zvezi z njegovim predhodnim prevzemom blaga v Grčiji nemško sodišče obsodilo zaradi izmikanja uvoznim carinam (uradno
         grškim), ki so nastale pri predhodnem uvozu blaga s strani tretjih oseb, če je obtoženec od samega začetka nameraval blago
         po prevzemu v Grčiji prepeljati čez Italijo v Združeno kraljestvo?

      2.      Ali je kazen v smislu člena 54 KISS „že izvršena“ ali „je v postopku izvrševanja“:
      (a)      če je bil obtoženec obsojen na zaporno kazen, katere izvršitev je bila pogojno odložena v skladu s pravom države, v kateri
         je bila izrečena sodba;

      (b)      če je bil obtoženec za kratek čas v policijskem pridržanju in/ali v priporu in bi se ta odvzem prostosti v skladu z zakonodajo
         države, v kateri je bila izrečena kazen, vštel v poznejše izvrševanje zaporne kazni?

      3.      Ali na razlago pojma izvrševanja v smislu člena 54 KISS vplivata:
      (a)      dejstvo, da lahko glede na prenos Okvirnega sklepa v nacionalno pravo (prva) država, v kateri je bila izrečena kazen, kadarkoli
         izvrši sodbo, ki je v skladu z nacionalno zakonodajo pravnomočna, in

      (b)      dejstvo, da naj bi se zaprosilu države, v kateri je bila izrečena obsodba, za pravno pomoč glede izročitve obsojenca oziroma
         glede izvršitve sodbe v državi prosilki, ne ugodilo avtomatično, ker je bila sodba izrečena v odsotnosti?“

       Pristojnost Sodišča
      27      Iz točke 11 te sodbe izhaja, da je Sodišče v okoliščinah tega primera na podlagi člena 35 EU pristojno podati razlago člena
         54 KISS in, če bi to bilo potrebno v okviru te zadeve, razlago Okvirnega sklepa.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      28      S tem vprašanjem Bundesgerichtshof v bistvu sprašuje, katero merilo je primerno za uporabo pojma „ista dejstva“ v smislu člena
         54 KISS in zlasti, ali nezakonita ravnanja, ki zajemajo posest tujega pretihotapljenega tobaka v državi pogodbenici in uvoz
         in posest tega tobaka v drugi državi pogodbenici, sodijo pod ta pojem, če je obtoženec, zoper katerega je bil uveden postopek
         v dveh državah pogodbenicah, imel že od začetka – po prvem prevzemu – namen prevažati tobak proti končnemu cilju skozi več
         držav pogodbenic.

      29      V zvezi s tem je Sodišče v točki 36 sodbe z dne 9. marca 2006 v zadevi Van Esbroeck (C-436/04 ZOdl., str. I-2333) že presodilo,
         da je upoštevno merilo za uporabo člena 54 KISS merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo povezanih
         dejanj, in v točki 42 te sodbe, da se to merilo uporablja ne glede na pravno kvalifikacijo teh dejanj ali pravno zavarovani
         interes (glej tudi sodbo z dne 28. septembra 2006 v zadevi Van Straaten, C-150/05, ZOdl., str. I‑9327, točki 48 in 53).

      30      Iz tega sledi, prvič, da je obtožba J. Kretzingerja v prvi državi pogodbenici (Italiji) temeljila na neprijavi cigaret in/ali
         neplačilu carinskih dajatev, ki so nastale z uvozom v to državo, medtem ko so se v drugi državi pogodbenici (Nemčiji) obtožbe
         nanašale na prvi prevzem pretihotapljenega tobaka v Grčiji.

      31      Drugič, presojo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo povezanih dejanj je treba opraviti neodvisno
         od pravno zavarovanega interesa, ki se med državami pogodbenicami lahko razlikuje.

      32      Vendar sta nemška in španska vlada na obravnavi, ki je bila po razglasitvi zgoraj navedene sodbe v zadevi Van Esbroeck, trdili,
         da je osnovo merilo istovetnosti dejanj treba uporabiti na način, ki nacionalnim pristojnim sodiščem omogoča, da pri presojanju
         celote konkretnih okoliščin upoštevajo tudi pravno zavarovani interes.

      33      V zvezi s tem je treba poudariti, da bi zaradi neusklajenosti nacionalnih kazenskih zakonodaj preudarki na podlagi pravno
         zavarovanega interesa lahko povzročili toliko ovir za prosto gibanje v schengenskem območju, kolikor je kazenskih sistemov
         držav pogodbenic (glej zgoraj navedeno sodbo Van Esbroeck, točka 35).

      34      Posledično je treba potrditi, da se morajo pristojna nacionalna sodišča, ki ugotovljajo istovetnost dejanj, omejiti na preizkus,
         ali ta dejanja pomenijo celoto dejanj, ki so med seboj časovno, prostorsko in glede na predmet neločljivo povezana (glej zgoraj
         navedeno sodbo Van Esbroeck, točka 38), pri čemer preudarki na podlagi pravno zavarovanega interesa niso upoštevni.

      35      Glede položaja, kot je v postopku v glavni stvari, je treba opomniti, da je Sodišče že presodilo, da kazniva dejanja izvoza
         in uvoza istega nezakonitega blaga, ki se kazensko preganjajo v različnih državah pogodbenicah KISS, lahko sodijo pod pojem
         „ista dejstva“ v smislu člena 54 KISS (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Van Esbroeck, točka 42, in Van Straaten, točka
         51, ter sodbo z dne 28. septembra 2006 v zadevi Gasparini in drugi, C-467/04, ZOdl., str. I-9199, točka 57).

      36      Prevozi pretihotapljenih cigaret, kot so v postopku v glavni stvari, ki nakazujejo zaporedne prehode notranjih mej schengenskega
         območja, lahko posledično pomenijo celoto dejstev v zvezi s pojmom „ista dejstva“. Vendar imajo končno presojo v zvezi s tem
         pristojna nacionalna sodišča, ki morajo določiti, če dejansko stanje pomeni celoto dejanj, ki so med seboj časovno, prostorsko
         in glede na predmet neločljivo povezana.

      37      Glede na to je torej na prvo vprašanje treba odgovoriti, da se člen 54 KISS razlaga tako, da:

      –      je upoštevno merilo za uporabo navedenega člena merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo povezanih
         dejanj, ne glede na pravno kvalifikacijo teh dejanj ali pravno zavarovani interes;

      –      dejstva prevzema tujega pretihotapljenega tobaka v eni državi pogodbenici in uvoza ter posesti tega tobaka v drugi državi
         članici, ki so opredeljena z okoliščino, da je obtoženi, ki je bil v kazenskem postopku v dveh državah pogodbenicah, imel
         od začetka, po prvem prevzemu, namen prepeljati tobak proti končni destinaciji skozi več držav pogodbenic, pomenijo ravnanja,
         ki lahko sodijo pod pojem „ista dejanja“ v smislu navedenega člena 54 KISS. Končno presojo v zvezi s tem imajo pristojna nacionalna
         sodišča.

       Drugo vprašanje, (a)
      38      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je v smislu člena 54 KISS treba upoštevati, da je kazen, ki
         jo je izreklo sodišče v državi pogodbenici, „bila izvršena“ ali „v postopku izvrševanja“, če je bil obtoženec v skladu s pravom
         te države pogodbenice obsojen na pogojno zaporno kazen.

      39      Prvič, treba je opozoriti, da v skladu s členom 54 KISS prepoved kazenskega pregona za ista dejanja ne velja v primeru obsodbe,
         kot je ta v postopku v glavni stvari, razen pod pogojem, da je bila „kazen izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po
         zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti“ (v nadaljevanju: pogoj izvršitve).

      40      Drugič, poudariti je treba, kot je v točkah 44 in 45 svojih sklepnih predlogov navedla generalna pravobranilka, da je možnost,
         ki nacionalnim sodnikom ob izpolnitvi zakonskih pogojev dovoljuje izreči pogojno kazen, poznana v kazenskih sistemih držav
         pogodbenic.

      41      J. Kretzinger, vlade, ki so predložile svoja stališča, in Komisija Evropskih skupnosti se strinjajo, da je treba šteti, da
         je oseba, ki je bila obsojena na pogojno zaporno kazen, obtoženec, spoznan za krivega in obsojen, z vsemi posledicami, ki
         jih pravosodni sistem temu pripisuje.

      42      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da pogojna zaporna kazen s tem, da kaznuje protipravno ravnanje, pomeni izrečeno kazen v
         smislu člena 54 KISS. To kazen je treba šteti kot „v postopku izvrševanja“, odkar je obsodba postala izvršljiva in v času
         preizkusne dobe. Nadalje je treba kazen po izteku preizkusne dobe šteti za „izvršeno“ v smislu te določbe.

      43      Taka razlaga, po kateri pogojna zaporna kazen ustreza tudi pogoju izvršitve, naj bi bi bila, kot sta poudarili zlasti češka
         vlada in Komisija, podprta z dejstvom, da bi bilo nekoherentno po eni strani upoštevati vsakršen dejansko izvršen odvzem prostosti
         kot izvršitev v smislu člena 54 KISS in po drugi strani izključiti, da bi pogojne kazni, ki so ponavadi izrečene za manjša
         kazniva dejanja, izpolnjevale pogoj izvršitve iz navedenega člena in s tem omogočile nove kazenske postopke.

      44      V teh okoliščinah je na drugo vprašanje, (a), treba odgovoriti, da je kazen v smislu člena 54 KISS, ki je izrečena pred sodiščem
         države pogodbenice, „izvršena“ ali „v postopku izvrševanja“, če je bil obtoženec v skladu s pravom te države pogodbenice obsojen
         na pogojno zaporno kazen.

       Drugo vprašanje, (b)
      45      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je v smislu člena 54 KISS kazen, ki jo je izreklo sodišče države
         pogodbenice, treba šteti kot „izvršeno“ ali „v postopku izvrševanja“, če je bil obtoženec za kratek čas v policijskem pridržanju
         in/ali priporu in je glede na pravo države, v kateri je bila izrečena obsodba, ta odvzem prostosti treba všteti v poznejše
         izvrševanje zaporne kazni.

      46      V zvezi s tem je treba preučiti, ali bi v primeru, ko bi bili izpolnjeni drugi pogoji člena 54 KISS, kratek odvzem prostosti,
         kot je policijsko pridržanje in/ali pripor, ki je izvršen pred pravnomočnostjo obsodbe v prvi državi pogodbenici in katerega
         trajanje se všteva v pravnomočno izrečeno kazen, lahko imel učinek predčasne izpolnitve pogoja izvrševanja in torej izključitve
         novega kazenskega postopka v drugi državi članici.

      47      Med obravnavo je J. Kretzinger na splošno zatrjeval, da v takšnem primeru, kot je v postopku v glavni stvari, ko država pogodbenica,
         v kateri je bila izrečena obsodba, ni izvršila nepogojne zaporne kazni, ne da bi obstajali pravni razlogi, ki bi to preprečevali,
         pogoja izvršitve ni mogoče več uporabiti, odkar je bil schengenski pravni red sprejet v pravo Skupnosti.

      48      Sedem vlad, ki so Sodišču predložile pisna stališča, in Komisija nasprotno trdijo, da se policijsko pridržanje in pripor ne
         smeta avtomatično upoštevati kot izvršitev kazni v smislu člena 54 KISS.

      49      V zvezi s tem je treba navesti, da iz samega besedila tega člena izhaja, da ga ni mogoče uporabiti, dokler ni bil proti zadevni
         osebi „postopek [...] pravnomočno končan“. Vendar je treba ugotoviti, da se tako policijsko pridržanje kot pripor izvajata
         pred pravnomočno sodbo.

      50      Iz tega sledi, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 59 sklepnih predlogov, da člena 54 KISS ni mogoče uporabiti
         za takšna obdobja odvzema prostosti pri poznejšem izvrševanju zaporne kazni, čeprav bi se ta morala upoštevati na podlagi
         nacionalnega prava.

      51      Tako razlago, kot so jo predstavile nemška, španska in avstrijska vlada ter Komisija, podpira dejstvo, da je pravnomočnost
         pripora zelo drugačna od pravnomočnosti pogoja izvršitve iz člena 54 KISS. Medtem ko je namen pravnomočnosti pripora bolj
         preventiven, je namen pravnomočnosti pogoja izvršitve preprečiti, da oseba, proti kateri je bil sodni postopek v prvi državi
         pogodbenici pravnomočno končan, ne bi več mogla biti obtožena za ista dejanja in bi tako ostala nekaznovana, če prva država,
         v kateri je bila izrečena obsodba, ni izvršila izrečene kazni.

      52      Zato je na drugo vprašanje, (b), treba odgovoriti, da se v smislu člena 54 KISS kazen, ki je bila izrečena pred sodiščem države
         pogodbenice, ne sme upoštevati kot „izvršena“ ali „v postopku izvrševanja“, če je bil obtoženec za kratek čas v policijskem
         pridržanju in/ali priporu, in je treba v skladu s pravom države, v kateri je bila izrečena obsodba, ta odvzem prostosti všteti
         v poznejše izvrševanje zaporne kazni.

       Tretje vprašanje
      53      S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali in kako določbe Okvirnega sklepa vplivajo na razlago pojma
         „izvrševanja“ v smislu člena 54 KISS.

      54      V zvezi z odgovorom na to vprašanje je treba uvodoma pojasniti, da ker je bil v Nemčiji Okvirni sklep prenesen in je začel
         učinkovati 2. avgusta 2006, je izvrševanje evropskega naloga za prijetje znova postalo možno in torej ni mogoče izključiti,
         da lahko določbe Okvirnega sklepa vplivajo na zadevo iz spora o glavni stvari.

      55      Poleg tega iz člena 32 Okvirnega sklepa izhaja, da se slednji uporablja za zaprosila v zvezi z dejstvi, ki so se – tako kot
         dejstva v postopku v glavni stvari – zgodila pred iztekom roka za prenos te odločbe, ki je bil 1. januar 2004, pod pogojem,
         da država članica izvršitve ni izjavila, da bo nadaljevala z obravnavo teh zaprosil v skladu s sistemom izročitve, ki je veljal
         pred tem datumom. Republika Nemčija naj ne bi podala take izjave.

       Tretje vprašanje, (a)
      56      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali dejstvo, da lahko država članica na podlagi Okvirnega sklepa
         izda evropski nalog za prijetje, da bi odvzela prostost osebi, ki je bila pravnomočno obsojena po njenem nacionalnem pravu,
         in izvršila takšno sodbo, vpliva na razlago pojma „izvrševanje“ v smislu člena 54 KISS.

      57      J. Kretzinger je med obravnavo trdil, da pravna možnost, ki jo Okvirni sklep daje državi, v kateri je bila izrečena obsodba,
         da izda evropski nalog za prijetje z namenom izvršitve pravnomočne sodbe, povzroči, da se šteje, da je pogoj izvrševanja izpolnjen
         in zaradi tega pristojna sodišča v Nemčiji Kretzingerja ne bi več mogla preganjati.

      58      Sedem vlad, ki so predložile pisna stališča, in Komisija trdijo nasprotno, da Okvirni sklep nikakor ne vpliva na razlago člena
         54 KISS, in oporekajo, da bi že sama možnost, ki je na voljo državi, v kateri je bila izrečena obsodba, da izda evropski nalog
         za prijetje, lahko izpolnila pogoj izvršitve, ki zahteva dejansko izvršitev kazni.

      59      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je razlaga člena 54 KISS, kot jo je predlagal J. Kretzinger, v nasprotju z besedilom
         te določbe, ki razen pravnomočne obsodbe za ista dejanja izrecno zahteva tudi izpolnitev pogoja izvršitve.

      60      Ta pogoj izvršitve že po sami definiciji ne more biti izpolnjen, če – kot je primer v postopku v glavni stvari – se evropski
         nalog za prijetje po obsodilni sodbi v prvi državi članici morebiti izda prav zaradi zagotovitve izvršitve zaporne kazni,
         ki še ni bila prestana v smislu člena 54 KISS.

      61      To ugotovitev potrjuje sam Okvirni sklep, ki v členu 3(2) zavezuje zadevno državo članico, da zavrne izvršitev evropskega
         naloga za prijetje, če je iz podatkov, danih na voljo izvršitvenemu pravosodnemu organu, razvidno, da je iskani osebi za ista
         dejanja pravnomočno sodila država članica in je v primeru obsodbe pogoj izvršitve izpolnjen.

      62      Kot so poleg tega navedle španska in avstrijska vlada ter Komisija, je ta ugotovitev podkrepljena z dejstvom, da razlaga člena
         54 KISS ni odvisna od določb Okvirnega sklepa, ne da bi povzročila pravno negotovost, ki bi sledila iz tega, da po eni strani
         vse države članice, ki so zavezane z Okvirnim sklepom, niso zavezane s KISS, ki se uporablja tudi v nekaterih tretjih državah,
         in po drugi strani iz okoliščine, da je področje uporabe evropskega naloga za prijetje omejeno, kar pa ne velja za člen 54
         KISS, ki velja za vse kršitve, ki so kaznive v državah, ki so pristopile k tej konvenciji.

      63      Torej dejstvo, da se lahko pravnomočna zaporna kazen morebiti izvrši v državi, v kateri je bila izrečena obsodba, potem ko
         je druga država izročila obsojeno osebo, ne vpliva na razlago pojma „izvrševanje“ v smislu člena 54 KISS.

      64      Zato je na tretje vprašanje, (a), treba odgovoriti, da je dejstvo, da država članica, v kateri je bila oseba pravnomočno obsojena
         po nacionalnem pravu, lahko izda evropski nalog za prijetje zaradi odvzema prostosti tej osebi, da bi se izvršila ta sodba
         na podlagi Okvirnega sklepa, nima vpliva na razlago pojma „izvrševanje“ v smislu člena 54 KISS.

       Tretje vprašanje, (b)
      65      S tretjim vprašanjem, (b) predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali dejstvo, da po ureditvi iz člena 5(1) Okvirnega sklepa
         država članica ni avtomatično zavezana izvršiti evropski nalog za prijetje, izdan zaradi izvršitve sodbe v odsotnosti, vpliva
         na pojem „izvrševanje“ v smislu člena 54 KISS.

      66      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da iz točk od 59 do 64 izhaja, da možnost držav članic, da izdajo evropski nalog za prijetje,
         nima vpliva na razlago pojma „izvrševanje“ v smislu člena 54 KISS. Kot sta pravilno navedli španska vlada in Komisija, v okoliščinah,
         kot so opisane v postopku v glavni stvari, dejstvo, da je bila sodba, ki se navaja v podporo morebitnemu evropskemu nalogu
         za prijetje, izrečena v odsotnosti, ne more omajati te ugotovitve.

      67      Iz tega izhaja, da v tej zadevi ni treba preučiti vprašanja, ali je treba sodbo, izrečeno v odsotnosti, ki je izvršljiva pod
         pogoji na podlagi člena 5(1) Okvirnega sklepa, šteti za odločbo, s katero je bil proti osebi „postopek […] pravnomočno končan“
         v smislu člena 54 KISS.

      68      Na tretje vprašanje, (b) posledično ni treba odgovoriti.

       Stroški
      69      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks,
            Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane v Schengnu 19. junija
            1990, je treba razlagati tako, da:
      –        je upoštevno merilo za uporabo navedenega člena merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo povezanih
            dejanj, ne glede na pravno kvalifikacijo teh dejanj ali pravno zavarovani interes;
      –        dejstva prevzema tujega pretihotapljenega tobaka v eni državi pogodbenici in uvoza ter posesti tega tobaka v drugi državi
            članici, ki so opredeljena z okoliščino, da je obtoženi, ki je bil v kazenskem postopku v dveh državah pogodbenicah, imel
            od začetka, po prvem prevzemu, namen prepeljati tobak proti končni destinaciji skozi več držav pogodbenic, pomenijo ravnanja,
            ki lahko sodijo pod pojem „ista dejanja“ v smislu navedenega člena 54 KISS. Končno presojo v zvezi s tem imajo pristojna nacionalna
            sodišča.
      2)      V smislu člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma je kazen, ki je izrečena pred sodiščem države pogodbenice,
            „izvršena“ ali „v postopku izvrševanja“, če je bil obtoženec v skladu s pravom te države pogodbenice obsojen na pogojno zaporno
            kazen.
      3)      V smislu člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma se kazen, ki je bila izrečena pred sodiščem države pogodbenice,
            ne sme upoštevati kot „izvršena“ ali „v postopku izvrševanja“, če je bil obtoženec za kratek čas v policijskem pridržanju
            in/ali priporu, in je treba v skladu s pravom države, v kateri je bila izrečena obsodba, ta odvzem prostosti všteti v poznejše
            izvrševanje zaporne kazni.
      4)      Dejstvo, da država članica, v kateri je bila oseba pravnomočno obsojena po nacionalnem pravu, lahko izda evropski nalog za
            prijetje zaradi odvzema prostosti tej osebi, da bi se izvršila ta sodba na podlagi Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne
            13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, nima vpliva na razlago pojma „izvrševanje“
            v smislu člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 2. oktobra 2014.#Orgacom BVBA proti Vlaamse Landmaatschappij.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel.#Predhodno odločanje – Dajatve, ki imajo enak učinek kot carina – Notranja obdavčenja – Dajatev na uvoz gnojila živalskega izvora, uvoženega v regijo Flamsko – Člena 30 PDEU in 110 PDEU – Dajatev, ki jo dolguje uvoznik – Različne dajatve glede na to, ali je gnojilo živalskega izvora uvoženo iz regije Flamske ali iz nje izvira.#Zadeva C‑254/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 2. oktobra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Dajatve, ki imajo enak učinek kot carina — Notranja obdavčenja — Dajatev na uvoz gnojila živalskega izvora, uvoženega v regijo Flamsko — Člena 30 PDEU in 110 PDEU — Dajatev, ki jo dolguje uvoznik — Različne dajatve glede na to, ali je gnojilo živalskega izvora uvoženo iz regije Flamske ali iz nje izvira“
      V zadevi C‑254/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel (Belgija) z odločbo z dne 28. februarja 2013, ki je prispela na Sodišče 8. maja 2013, v postopku

         Orgacom BVBA

      proti

         Vlaamse Landmaatschappij,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi J. L. da Cruz Vilaça (poročevalec), predsednik senata, G. Arestis in A. Arabadžiev, sodnika,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Orgacom BVBA F. Janssen in G. Peeters, odvetnika,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in J.‑C. Halleux, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in W. Roels, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 30 PDEU in 110 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Orgacom BVBA (v nadaljevanju: Orgacom) in Vlaamse Landmaatschappij (flamska družba za zemljišča, v nadaljevanju: VLM), zunanjo agencijo flamske vlade, ki je odgovorna za ureditev in upravljanje javnih površin v regiji Flamski, zaradi nekaterih dajatev na uvoz, ki so se zahtevale od družbe Orgacom.

         Pravni okvir

         Belgijska ureditev

               3

               Z dekretom regije Flamske z dne 23. januarja 1991 o varstvu okolja pred onesnaževanjem z gnojili, kakor je bil spremenjen z dekretom z dne 28. marca 2003 (v nadaljevanju: dekret o gnojilih), ki se uporablja za čas dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, so bile proizvajalcem, uvoznikom in uporabnikom gnojil v regiji Flamski naložene denarne dajatve. Ta dekret je bil razveljavljen z dekretom regije Flamske z dne 22. decembra 2006 o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov.

               4

               Člen 21 navedenega dekreta je v odstavku 1, ki se je uporabljal za proizvodnjo gnojila v regiji Flamski, določal:
               „V zvezi s proizvodnjo gnojila se v korist Mestbank [(notranji oddelek VLM)] pobira osnovna dajatev BH1, plačati pa jo mora vsak proizvajalec v podjetju, v katerem je proizvodnja gnojila MPp v prejšnjem koledarskem letu presegla 300 kg fosforjevega pentoksida. Ta osnovna dajatev BH1 se izračuna na podlagi te formule:
               BH1 = (MPp × Xdmp) + (MPBn × Xdmn)
               v kateri:

                        —

                        MPp = bruto proizvodnja gnojila, izražena v kg na P2O5;

                        —

                        MPBn = bruto proizvodnja gnojila, izražena v kg na N;

                        —

                        Xdmp = davčna stopnja za proizvodnjo gnojila v EUR/kg P2O5;

                        —

                        Xdmn = davčna stopnja za proizvodnjo gnojila v EUR/kg N.

                  Za uporabo teh določb bruto proizvodnja gnojila MPBn, izražena v kg na N, pomeni: proizvod povprečnega staleža živali pri živinorejskem in/ali poljedelskem obratu v prejšnjem koledarskem letu in bruto količine iztrebkov na žival, izražene v kg na N.
               Povprečni stalež za vsako zadevno živalsko vrsto se ugotovi tako, da se vsota mesečno registriranih živalskih kvot deli z dvanajst. Bruto količine iztrebkov na žival, izražene v kg na N, se določijo na pavšalni ali dejanski podlagi ob uporabi pregleda izločanja v smislu člena 20a, ki je določen v členu 5.
               Zgoraj navedene davčne stopnje se določijo tako:

                        —

                        Xdmp = 0,0111 EUR/kg P2O5;

                        —

                        Xdmn = 0,0111 EUR/kg N.“

               5

               Člen 21 dekreta o gnojilih je v odstavku 5, ki se je uporabljal za uvoz presežkov gnojil v regijo Flamsko, določal:
               „Pobira se osnovna dajatev, ki se v celoti steka v Mestbank in ki jo mora plačati vsak uvoznik presežne količine gnojil. Ta osnovna dajatev znaša 2,4789 EUR na tono presežne količine gnojil, ki se je v regijo Flamsko uvozila v prejšnjem koledarskem letu.“

         Sodna praksa belgijskega ustavnega sodišča

               6

               Ustavno sodišče je v točki B.6 sodbe št. 123/2010 z dne 28. oktobra 2010 (Belgisch Staatsbladz dne 23. decembra 2010, str. 81723) v zvezi s skladnostjo člena 21(5) dekreta o gnojilih z načeloma belgijske ekonomske in monetarne unije menilo:
               „[…] zadošča ugotovitev, da ima [dajatev, določena v navedenem členu,] ki je vezana na prestop ozemeljske meje, določene med regijami na podlagi ustave, v delu, v katerem bolj obremeni gnojila, uvožena v regijo Flamsko, kot gnojila, proizvedena v tej regiji, enak učinek kot carina.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               7

               Družba Orgacom je podjetje s sedežem v Belgiji, regija Flamska, in je specializirano za proizvodnjo organskih gnojil. V okviru svoje dejavnosti uvaža gnoj iz regije Valonije in z Nizozemske, ki ga predela v sredstva za izboljšanje tal in organska gnojila, ki se nato izvozijo v druge države članice Evropske unije.

               8

               Družba Orgacom je na podlagi člena 21(5) dekreta o gnojilih zavezana plačilu dajatve v višini 28071,16 EUR za davčno leto 2002 (proizvodno leto 2001) in dajatve v višini 7999,41 EUR za davčno leto 2004 (proizvodno leto 2003).

               9

               Družba Orgacom je z dopisoma z dne 20. decembra 2005 in 18. avgusta 2005 pri VLM vložila ugovora zoper dajatev v zvezi z davčnim letom 2002 in dajatev v zvezi z davčnim letom 2004. VLM je ta ugovora z odločbama, ki sta bili sprejeti 27. novembra 2006 oziroma 11. avgusta 2006, razglasila za neutemeljena.

               10

               Družba Orgacom je nato pri rechtbank van eerste aanleg te Brussel (prvostopenjsko sodišče v Bruslju) vložila tožbo zoper odločbi o zavrnitvi njenih ugovorov, ki je bila s sodbo z dne 17. oktobra 2008 prav tako zavrnjena kot neutemeljena.

               11

               Družba Orgacom je zoper to sodbo vložila pritožbo pred predložitvenim sodiščem. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari v utemeljitev pritožbe zatrjuje, da sta dajatvi, ki sta ji bili naloženi, dajatvi z enakim učinkom kot carina, ki sta v nasprotju s členom 30 PDEU, ali vsaj diskriminatorni notranji obdavčitvi, prepovedani s členom 110 PDEU.

               12

               V teh okoliščinah je hof van beroep te Brussel (pritožbeno sodišče v Bruslju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je uvozno dajatev, opisano v členu 21(5) [dekreta o gnojilih], ki jo je treba plačati samo pri uvozu presežne količine gnojil, sestavljene tako iz živalskih kot drugih vrst gnojil, iz drugih držav članic na nacionalno ozemlje, ne glede na to, ali se predela ali da v promet na nacionalnem ozemlju, pri čemer se dajatev na uvožene presežne količine gnojil pobere od uvoznika, medtem ko se dajatev na presežne količine, proizvedene na nacionalnem ozemlju, pobere od proizvajalca, treba šteti za dajatev z enakim učinkom kot carina pri uvozu iz člena 30 PDEU, čeprav sama država članica, iz katere se presežne količine gnojil izvažajo, za izvoz teh presežnih količin v druge države članice določa znižanje dajatev?

                        2.

                        [Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:] Če te uvozne dajatve, opisane v členu 21(5) dekreta z dne 23. januarja 1991 o varstvu okolja pred onesnaževanjem z gnojili, ki jo je treba plačati samo pri uvozu presežne količine gnojil, sestavljene tako iz živalskih kot drugih vrst gnojil, iz drugih držav članic na ozemlje regije Flamske, ni mogoče šteti za dajatev z enakim učinkom kot carina pri uvozu, ali jo je mogoče šteti za diskriminatoren davek na proizvode drugih držav članic iz člena 110 PDEU, glede na to, da se za živalska gnojila, ki se proizvedejo na nacionalnem ozemlju, pobira osnovna dajatev, ki je del nacionalne ureditve in katere stopnja je odvisna od proizvodnega postopka, medtem ko se za uvožene presežne količine gnojil, ne glede na proizvodni postopek (na primer živalski izvor ali vsebnost P2O5N), pobira uvozna dajatev po enotni stopnji, ki je višja od najnižje stopnje osnovne dajatve za živalska gnojila, ki se proizvedejo v regiji Flamski, v višini 0,00 EUR, čeprav država članica, iz katere se presežne količine gnojil izvozijo, sama določa znižanje dajatev pri izvozu teh presežnih količin v druge države članice?“

         Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

               13

               Evropska komisija je izrazila dvome o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker meni, da predložitveno sodišče ni dovolj jasno predstavilo dejanskega in pravnega okvira, na podlagi katerega so bili očitki oblikovani. Po mnenju Komisije navedeno sodišče prav tako ni jasno razložilo, iz katerih natančnih razlogov se v postopku v glavni stvari postavljata vprašanji o razlagi členov 30 PDEU in 110 PDEU.

               14

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v okviru postopka na podlagi člena 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi nalog nacionalnih sodišč in Sodišča, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po pridobitvi predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločiti, če se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (sodba Donau Chemie in drugi, C‑536/11, EU:C:2013:366, točka 15).

               15

               Odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, se lahko namreč zavrne le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če gre za hipotetičen problem ali če Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko na postavljena vprašanja koristno odgovorilo (sodba Donau Chemie in drugi, EU:C:2013:366, točka 16).

               16

               Navesti je treba, da je predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe dovolj – čeprav na kratko – razložilo dejanski okvir in vsebino nacionalnih določb, ki se uporabijo, ter upoštevnost določb prava Unije, za razlago katerih je zaprosilo zaradi rešitve spora. Zlasti je v zvezi s tem iz tega predloga razvidno, da bo treba zadevna akta o obdavčitvi, če bo odgovor Sodišča na postavljeni vprašanji pritrdilen, razglasiti za nična.

               17

               Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

         Vprašanji za predhodno odločanje

               18

               Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 30 PDEU ali 110 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta dajatvi, kakršna je ta, določena v členu 21(5) dekreta o gnojilih, ki se uporablja samo pri uvozu presežne količine gnojil, sestavljene tako iz živalskih kot drugih vrst gnojil, v regijo Flamsko in se pobere od uvoznika – medtem ko se dajatev na presežne količine gnojila, proizvedene na flamskem ozemlju, pobere od proizvajalca – ter se izračuna po enotni stopnji na tono in ne glede na postopek proizvodnje, pri čemer se osnovna dajatev, ki se plača za gnojila živalskega izvora, proizvedena na flamskem ozemlju, izračuna v skladu z najnižjo stopnjo, ki v primeru bruto proizvodnje fosforjevega pentoksida, ki v prejšnjem koledarskem letu ne presega 300 kg, znaša 0 EUR.

               19

               V teh okoliščinah navedeno sodišče tudi sprašuje, ali to, da država članica izvora zadevnih uvoženih proizvodov določa zmanjšanje obdavčitve, če gre za izvoz v druge države članice, lahko vpliva na razlago, ki jo je treba podati glede členov 30 PDEU in 110 PDEU.

               20

               Uvodoma je treba opozoriti, da se določbe Pogodbe DEU v zvezi z dajatvami z enakim učinkom in določbe v zvezi z diskriminatornimi notranjimi davki ne uporabijo kumulativno, tako da ista dajatev v sistemu Pogodbe ne bi hkrati spadala v obe kategoriji (sodba Stadtgemeinde Frohnleiten in Gemeindebetriebe Frohnleiten, C‑221/06, EU:C:2007:657, točka 26).

               21

               Najprej je treba preučiti, ali je dajatev, določeno v členu 21(5) dekreta o gnojilih, mogoče opredeliti za dajatev z enakim učinkom kot carine pri uvozu v smislu člena 30 PDEU. Če to ni mogoče, je nato treba preizkusiti, ali navedena dajatev pomeni diskriminatorno notranjo obdavčitev, prepovedano s členom 110 PDEU.

               22

               Kar zadeva opredelitev sporne dajatve kot dajatev z enakim učinkom kot carina, je treba najprej spomniti, da je – kot je Sodišče že večkrat ugotovilo – utemeljitev prepovedi carin in vseh dajatev z enakim učinkom to, da denarne dajatve, ki veljajo zaradi prehoda meja, naj bodo še tako majhne, pomenijo oviro za prosti pretok blaga, ki se še poslabša z upravnimi formalnostmi, ki temu sledijo (sodba Komisija/Nemčija, C‑389/00, EU:C:2003:111, točka 22).

               23

               V zvezi s tem je v skladu z ustaljeno sodno prakso vsaka denarna dajatev, še tako majhna, ki se enostransko naloži, ne glede na njeno poimenovanje oziroma način uporabe, in s katero je blago obremenjeno zaradi prehoda meje, če ni carina v ožjem pomenu, dajatev z enakim učinkom v smislu členov 28 PDEU in 30 PDEU (glej v tem smislu sodbo Stadtgemeinde Frohnleiten in Gemeindebetriebe Frohnleiten, EU:C:2007:657, točka 27).

               24

               Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je obdavčitev, ko blago preide ozemeljsko mejo znotraj države članice, dajatev z enakim učinkom kot carina (glej sodbo Carbonati Apuani, C‑72/03, EU:C:2004:506, točka 25 in navedena sodna praksa).

               25

               V postopku v glavni stvari je iz elementov, ki jih ima na voljo Sodišče, razvidno, da se zadevna dajatev nanaša na uvoznike presežnih količin gnojil živalskega izvora na uvoz. Poleg tega višina dajatve „znaša 2,4789 EUR na tono presežne količine gnojil, ki se je v regijo Flamsko uvozila v prejšnjem koledarskem letu“. Zato je treba ugotoviti, da dajatev, določena v členu 21(5) dekreta o gnojilih, prizadene gnojila, ki niso flamskega izvora, zaradi njihovega uvoza v regijo Flamsko, tako da se sporna dajatev na ta gnojila pobira zaradi prehoda meje te regije, pri čemer je treba ta prehod šteti za obdavčljivi dogodek za zadevno dajatev.

               26

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da dajatev, določena v členu 21(5) dekreta o gnojilih, pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina, prepovedano s členom 30 PDEU.

               27

               Opredelitve dajatve, določene v navedeni določbi dekreta o gnojilih, za dajatev z enakim učinkom kot carina ni mogoče izpodbiti s trditvijo Kraljevine Belgije, v skladu s katero je ta dajatev zaradi obstoja podobne dajatve, s katero se obdavčijo gnojila, proizvedena v regiji Flamski, sestavni del splošnega sistema notranjih obdavčitev, ki sistematično, v skladu z istimi merili, obsega nacionalne in uvožene proizvode, in jo je zato treba presojati z vidika člena 110 PDEU.

               28

               V zvezi s tem je treba navesti, prvič, da je bistvena značilnost dajatve z enakim učinkom, zaradi katere se ta dajatev razlikuje od splošne notranje obdavčitve, v okoliščini, da se prva nanaša izključno na proizvod, ki prehaja mejo kot tak, medtem ko se druga nanaša enako na uvožene, izvožene in nacionalne proizvode (glej v tem smislu sodbo Michaïlidis, C‑441/98 in C‑442/98, EU:C:2000:479, točka 22).

               29

               Drugič, spomniti je treba, da mora zadevno davčno breme, da bi spadalo pod splošni sistem notranjih obdavčitev, notranji proizvod in enak izvoženi proizvod obremeniti z enakim davkom v isti fazi trženja in da mora biti tudi obdavčljivi dogodek za davek enak za oba proizvoda (glej v tem smislu sodbo Michaïlidis, EU:C:2000:479, točka 23).

               30

               Kar zadeva postopek v glavni stvari, je treba najprej ugotoviti, da se – kot je bilo navedeno v točki 25 te sodbe – dajatev, določena v členu 21(5) dekreta o gnojilih, nanaša na proizvode kot take, ki prehajajo mejo regije Flamske.

               31

               Dalje, ni sporno, da se ta dajatev pobira pri uvoznikih, medtem ko se podobno davčno breme, določeno v členu 21(1) navedenega dekreta, pobira pri proizvajalcih. Dajatvi se torej ne pobirata v isti fazi trženja.

               32

               Nazadnje, dajatvi se izračunavata po drugačnih metodah, kar lahko povzroči – kot je navedlo belgijsko ustavno sodišče v sodbi št. 123/2010 z dne 28. oktobra 2010 – vsaj v primerih, v katerih višina dajatve na proizvodnjo znaša 0 EUR, višjo obdavčitev za uvoženi proizvod kot za proizvod, proizveden v regiji Flamski.

               33

               Zato trditve Kraljevine Belgije ni mogoče sprejeti.

               34

               Poleg tega predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se v primerih, v katerih država članica izvora gnojil v primeru izvoza v druge države članice uporabi znižanje dajatev, dajatev, kakršna je dajatev pri uvozu, ki je predmet postopka v glavni stvari, zaradi nujnosti nadzorovanja stanja gnojil in varovanja notranje proizvodnje pred zunanjimi ukrepi, ki izkrivljajo konkurenco in za Flandrijo pomenijo dodatno obremenitev okolja, lahko izogne opredelitvi kot dajatev z enakim učinkom kot carina, kot trdi VLM.

               35

               V zvezi s tem je Sodišče že pojasnilo, da so carinske dajatve in dajatve z enakim učinkom prepovedane ne glede na namen, za katerega so bile uvedene, in ne glede na namembnost prihodkov, ki iz njih izvirajo (glej v tem smislu sodbi Brachfeld in Chougol Diamond, 2/69 in 3/69, EU:C:1969:30, točka 19, in Carbonati Apuani, EU:C:2004:506, točka 31).

               36

               Poleg tega je treba navesti, da člen 21(5) dekreta o gnojilih nalaga dajatev, ki se brez razlikovanja nanaša na vsa uvožena gnojila živalskega izvora, ne da bi bila njena uporaba omejena na primere, v katerih država članica izvora določi znižanje dajatev pri izvozu teh proizvodov, kot v obravnavanem primeru velja za Kraljevino Nizozemsko.

               37

               Na podlagi vseh zgornjih preudarkov je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da člen 30 PDEU nasprotuje dajatvi, kakršna je ta, določena v členu 21(5) dekreta o gnojilih, ki se uporablja samo pri uvozu presežne količine gnojil, sestavljene tako iz živalskih kot drugih vrst gnojil, v regijo Flamsko in se pobere od uvoznika – medtem ko se dajatev na presežne količine gnojila, proizvedene na flamskem ozemlju, pobere od proizvajalca – ter se izračuna na drugačne načine kot tiste, ki veljajo za izračun zadnjenavedene dajatve. V zvezi s tem ni pomembno, da država članica izvora, iz katere so presežne količine gnojil živalskega izvora uvožene v regijo Flamsko, uporablja zmanjšanje obdavčitve, če gre za izvoz teh presežkov v druge države članice.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                     Člen 30 PDEU nasprotuje dajatvi, kakršna je ta, določena v členu 21(5) dekreta regije Flamske z dne 23. januarja 1991 o varstvu okolja pred onesnaževanjem z gnojili, kakor je bil spremenjen z dekretom z dne 28. marca 2003, ki se uporablja samo pri uvozu presežne količine gnojil, sestavljene tako iz živalskih kot drugih vrst gnojil, v regijo Flamsko in se pobere od uvoznika – medtem ko se dajatev na presežne količine gnojila, proizvedene na flamskem ozemlju, pobere od proizvajalca – ter se izračuna na drugačne načine kot tiste, ki veljajo za izračun zadnjenavedene dajatve. V zvezi s tem ni pomembno, da država članica izvora, iz katere so presežne količine gnojil živalskega izvora uvožene v regijo Flamsko, uporablja zmanjšanje obdavčitve, če gre za izvoz teh presežkov v druge države članice.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 20. marca 2014.#Evropska komisija proti Republiki Litvi.#Neizpolnitev obveznosti države – Registracija motornih vozil – Člena 34 PDEU in 36 PDEU – Direktiva 70/311/EGS – Direktiva 2007/46/ES – Vožnja po desni v državi članici – Obveznost, da se za namen registracije krmilje osebnih vozil iz desne strani premesti na levo.#Zadeva C‑61/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑61/12,
            zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 6. februarja 2012,
            Evropska komisija , ki jo zastopajo A. Steiblytė, G. Wilms in G. Zavvos, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
            tožeča stranka,
            proti
            Republiki Litvi , ki jo zastopata D. Kriaučiūnas in R. Krasuckaitė, agenta,
            tožena stranka,
            ob intervenciji
            Republike Estonije , ki jo zastopa M. Linntam, agentka,
            Republike Latvije , ki jo zastopata I. Kalniņš in A. Nikolajeva, agenta,
            Republike Poljske , ki jo zastopata B. Majczyna in M. Szpunar, agenta,
            intervenienti,
            SODIŠČE (peti senat),
            v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), A. Rosas, D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
            generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. novembra 2013
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Evropska komisija v tožbi Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Republika Litva s tem, da je prepovedala registracijo osebnih vozil, ki imajo volan nameščen na desni strani, in/ali kot pogoj za registracijo novega osebnega vozila ali v drugi državi članici že registriranega vozila, ki ima krmilje nameščeno na desni strani, določila, da se mora volan premestiti na levo stran, ni izpolnila obveznosti iz člena 2a Direktive Sveta z dne 8. junija 1970 o približevanju zakonodaje držav članic o krmilju za motorna in priklopna vozila (70/311/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 1, str. 90), člena 4(3) Direktive 2007/46/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 5. septembra 2007 o vzpostavitvi okvira za odobritev motornih in priklopnih vozil ter sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, namenjenih za taka vozila (Okvirna direktiva) (UL L 263, str. 1) in člena 34 PDEU.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            2. V uvodnih izjavah 2, 3 in 14 Direktive 2007/46 je navedeno:
            „(2) Za namene vzpostavitve in delovanja notranjega trga Skupnosti je primerno v državah članicah nadomestiti njihove sisteme odobritve s postopkom odobritve v Skupnosti, ki temelji na načelu popolne uskladitve.
            (3) Tehnične zahteve za sisteme, sestavne dele, samostojne tehnične enote in vozila bi bilo treba uskladiti in opredeliti v regulativnih aktih. Ti regulativni akti bi si morali v prvi vrsti prizadevati za visoko raven varnosti v cestnem prometu, varovanja zdravja, varstva okolja, energetske učinkovitosti in zaščite pred nepooblaščeno uporabo.
            […]
            (14) Glavni cilj zakonodaje za odobritve vozil je zagotoviti, da nova vozila, sestavni deli in samostojne tehnične enote, ki so dani na trg, zagotavljajo visoko stopnjo varnosti in varstva okolja. Vgrajevanje določenih delov ali opreme potem, ko so bila vozila že dana na trg ali vključena v uporabo, ne bi smelo negativno vplivati na doseganje tega cilja. Zato bi bilo treba sprejeti ustrezne ukrepe, da se zagotovi, da so deli ali oprema, ki se jih lahko vgradi v vozilo in ki lahko pomembno negativno vplivajo na delovanje sistemov, ki so bistveni z vidika varnosti in varstva okolja, predmet predhodne kontrole s strani homologacijskega organa, še preden so dani v prodajo. Ti ukrepi bi morali vsebovati tehnične določbe v zvezi z zahtevami, ki jih morajo ti deli ali oprema izpolnjevati.“
            3. Člen 1 Direktive 2007/46, naslovljen „Predmet urejanja“, določa:
            „Ta direktiva vzpostavlja usklajen okvir, ki vsebuje upravne predpise in splošne tehnične zahteve za odobritev vseh novih vozil iz njenega področja uporabe, ter sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, namenjenih za ta vozila, zato da bi olajšali njihovo registracijo, prodajo in začetek uporabe v Skupnosti.
            Ta direktiva vzpostavlja tudi določbe za prodajo in začetek uporabe delov in opreme, namenjene za vozila, ki so odobrena v skladu s to direktivo.
            Za uporabo te direktive se v regulativnih aktih iz popolnega seznama iz Priloge IV določijo posebne tehnične zahteve o izdelavi in delovanju vozil.“
            4. Člen 4 te direktive, naslovljen „Obveznosti držav članic“, v odstavku 3 določa:
            „Države članice registrirajo, dovolijo prodajo ali začetek uporabe le tistih vozil, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, ki izpolnjujejo zahteve iz te direktive.
            Ne prepovejo, omejijo ali preprečijo registracije, prodaje, začetka uporabe ali vožnje po cestah vozil, sestavnih delov ali samostojnih tehničnih enot iz razlogov, povezanih z vidiki njihove izdelave in delovanja, zajetih v tej direktivi, če izpolnjujejo njene zahteve.“
            5. Člen 9 iste direktive, naslovljen „Posebne določbe, ki zadevajo vozila“, v odstavku 1(a) določa:
            „Države članice podelijo ES‑homologacijo za:
            (a) tip vozila, ki je skladen s podatki v opisni mapi in izpolnjuje tehnične zahteve, določene v ustreznih regulativnih aktih, navedenih v Prilogi IV“.
            6. Priloga IV k navedeni direktivi v delu I vsebuje seznam direktiv, imenovanih „posamične direktive“, ki uvajajo tehnične zahteve, ki se uporabljajo posebej za ES‑homologacijo vozil.
            7. Člen 18 Direktive 2007/46, naslovljen „Certifikat o skladnosti“, v prvem pododstavku odstavka 1 določa:
            „Proizvajalec kot imetnik ES‑homologacije vozila dostavi certifikat o skladnosti, ki spremlja vsako vozilo, bodisi dokončano, nedodelano ali dodelano, izdelano skladno s homologiranim tipom vozila.“
            8. Člen 26 te direktive, naslovljen „Registracija, prodaja in začetek uporabe vozila“, v prvem pododstavku odstavka 1 določa:
            „Države članice brez poseganja v določbe členov 29 in 30 vozila registrirajo in dovolijo njihovo prodajo ali začetek uporabe le, če vsebujejo veljaven certifikat o skladnosti, izdan po členu 18.“
            9. Priloga I k isti direktivi je naslovljena „Popoln seznam opisnih podatkov za ES‑homologacijo vozil“. Točka 1 te priloge z naslovom „Splošni konstrukcijski podatki o vozilu“ določa:
            „[…]
            1.8 Lega volana: levo/desno ( 1 ),
            1.8.1 Vozilo je opremljeno za vožnjo po desni/levi strani ( 1 ).
            […]“
            V pojasnilih k tej prilogi je navedeno:
            „( 1 ) Neustrezno črtati (so primeri, kjer ni treba ničesar črtati, če pride v poštev več kot ena navedba).“
            10. Priloga III k tej direktivi je naslovljena „Opisni list za ES‑homologacijo vozila“. Točka 1 te priloge, naslovljena „Splošni konstrukcijski podatki o vozilu“, določa:
            „[…]
            1.8 Lega volana: levo/desno( 1 )
            1.8.1 Vozilo je opremljeno za vožnjo po desni/levi strani ( 1 )
            […]“.
            Besedilo pojasnil, na katero napotujejo oznake opomb ( 1 ) iz točke 1 Priloge III, je enako besedilu pojasnil, ki se nanašajo na točko 1 Priloge I, kakor je navedena v točki 9 te sodbe.
            11. Priloga IX k Direktivi 2007/46, kakor je bila zaradi prilagoditve razvoju znanstvenega in tehničnega znanja nadomeščena z Uredbo Komisije (ES) št. 385/2009 z dne 7. maja 2009 (UL L 118, str. 13), je naslovljena „ES‑certifikat o skladnosti“. Točka 0 te priloge z naslovom „Cilji“ določa:
            „Certifikat o skladnosti je izjava, ki jo proizvajalec vozila izda kupcu in mu z njo zagotovi, da je vozilo, ki ga je kupil, skladno z zakonodajo, veljavno v Evropski uniji v času izdelave vozila.
            Namen certifikata o skladnosti je tudi omogočiti pristojnim organom držav članic, da registrirajo vozila, ne da bi morali za to od vlagatelja zahtevati predložitev dodatne tehnične dokumentacije.
            […]“
            12. Stran 1 tega certifikata vsebuje naslednjo navedbo:
            „Spodaj podpisani […] potrjujem, da vozilo:
            […]
            ustreza v vseh pogledih tipu, opisanemu v homologaciji […] in
            se lahko stalno registrira v državah članicah z vožnjo na desni/levi strani […]“.
            13. V točkah (b) in (d) pojasnil v zvezi s Prilogo IX k Direktivi 2007/46 je navedeno:
            „(b) Navesti, ali vozilo ustreza za vožnjo samo po desni ali samo po levi strani ali po obeh straneh.
            […]
            (d) Ta izjava ne omejuje pravice držav članic, da za registracijo vozila v državi članici, ki ni država, kateri je bilo vozilo namenjeno, zahtevajo tehnične prilagoditve, kadar vožnja v zadevni državi članici poteka po nasprotni strani cestišča.“
            14. Direktiva 70/311 je ena od posamičnih direktiv, ki so navedene v Prilogi IV k Direktivi 2007/46. Člen 2a Direktive 70/311, ki je bil v to direktivo vstavljen z Aktom o pogojih pristopa Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska k Evropskim skupnostim in o prilagoditvi pogodb (UL 1972, L 73, str. 14), določa:
            „Nobena država članica ne sme zavrniti ali prepovedati prodaje ali registracije, zagona ali uporabe vozila zaradi razlogov, povezanih z njegovo krmilno opremo, če slednja izpolnjuje zahteve, opredeljene v Prilogi.“
            15. Priloga I k tej direktivi je naslovljena „Področje uporabe, pomen izrazov, vloga za ES‑homologacijo, podelitev ES‑homologacije, določbe o izdelavi, določbe o preskusih, spremembe tipa in razširitve homologacij, skladnost proizvodnje“.
            16.  V točki 1.3. te priloge je navedeno:
            „V tej direktivi uporabljeni izrazi pomenijo:
            […]
            ‚ krmilje ‘ označuje vso opremo, katere namen je določanje smeri gibanja vozila.
            Krmilje vključuje:
            – napravo za upravljanje krmilja,
            – prenos upravljanja krmilja,
            – krmiljena kolesa,
            – napravo za oskrbo z energijo, če je potrebno“.
            17. Točka 4.1.1 te priloge določa:
            „Krmilje mora zagotoviti preprosto in zanesljivo upravljanje vozila vse do njegove največje konstrukcijsko določene hitrosti […]“
            18. Dodatek 1 k Prilogi I k Direktivi 70/311 je naslovljen „Opisni list […] v skladu s Prilogo I k Direktivi Sveta 70/156/EGS glede ES‑homologacije vozila v zvezi s krmiljem […]“. V točki 1 tega dodatka, naslovljeni „Splošni konstrukcijski podatki o vozilu“, je navedeno:
            „[…]
            1.8 Lega volana: levo/desno […]
            […]“
            Litovsko pravo
            19. Zakonodajni okvir za varnost v prometu v Litvi je zakon o prometni varnosti (Žin, 2000, št. 92‑2883), katerega nova različica je začela veljati 1. julija 2008.
            20. Člen 25(4) navedenega zakona določa:
            „Na javnih cestah je prepovedana vožnja z motornimi vozili, ki so namenjena za vožnjo po levi strani ceste in/ali imajo volan na desni strani, razen če so bila registrirana v Republiki Litvi pred 1. majem 1993 ali so zaradi zasnove in opreme namenjena za posebne funkcije. Ta prepoved se začasno (do 90 dni na leto) ne uporablja za tujce, ki so v Republiko Litvo prišli z vozilom, registriranim v tujini, in nimajo dovoljenja za začasno ali stalno prebivanje v Republiki Litvi, za litovske državljane s stalnim prebivališčem v tujini ter za vozila, ki v skladu z zakonodajo spadajo v kategorijo vozil zgodovinske vrednosti.“
            21. Člen 27(1) in (2) tega zakona določa:
            „1. Na javnih cestah v Litvi se vožnja dovoli registriranim motornim vozilom in priklopnim vozilom. Obveznost registracije v Republiki Litvi se začasno (do 90 dni na leto) ne uporablja za tujce, ki so v Republiko Litvo prišli z vozilom, registriranim v tujini, in nimajo dovoljenja za začasno ali stalno prebivanje v Republiki Litvi ali imajo dovoljenje EU za prebivanje, ter za litovske državljane s stalnim prebivališčem v tujini.
            2. […] Motorna vozila, ki so bila zasnovana za vožnjo po levi strani ceste in/ali imajo volan na desni, se v Republiki Litvi ne registrirajo, razen če gre za vozila zgodovinske vrednosti ali vozila, namenjena za posebne funkcije.“
            22. Odlok direktorja nacionalne inšpekcije za cestni promet pri ministrstvu za komunikacije št. 2B‑290 z dne 29. julija 2008 v poglavju IV, ki se nanaša na splošne zahteve v zvezi z namestitvijo sistema krmilja, določa:
            „Sistem krmilja vozila ne sme biti nameščen na desni strani prostora za potnike/kabine, razen pri motornih vozilih, ki so bila registrirana v Litvi pred 1. majem 1993, ali motornih vozilih, za katera velja posebna ureditev glede registracije.“
            23. Sklep direktorja nacionalne inšpekcije za cestni promet pri ministrstvu za komunikacije št. 2B‑515 z dne 23. decembra 2008 v zvezi z izdelavo in predelavo motornih in priklopnih vozil ter odobritvijo zahtev in postopkov, ki se uporabljajo pri popravilih in tehničnih pregledih motornih in priklopnih vozil, katerih vožnja po javnih cestah je prepovedana, v točki 28 zahteve v zvezi s premestitvijo volana iz desne na levo stran določa:
            „Prenos krmilja vozil iz desne na levo stran se dopusti v teh primerih:
            predelava vozila se opravi na pooblaščenem servisu proizvajalca;
            […]“
            24. Iz teh predpisov izhaja, da se za registracijo vozila v Litvi zahteva, da ima krmilje na levi strani ali da se na to stran premesti, če je bilo prej na desni.
            Predhodni postopek
            25. Komisija je v zadnjih letih prejela številne pritožbe oseb, ki so v Združenem kraljestvu ali na Irskem kupile osebna vozila, namenjena za vožnjo po levi strani ceste, in so ta vozila v Litvi lahko registrirale le pod pogojem, da so volan premestile na levo stran. Ker je Komisija menila, da je ta pogoj v nasprotju s členom 4(3) Direktive 2007/46 in členom 2a Direktive 70/311, je Republiki Litvi 3. novembra 2009 poslala uradni opomin. Po mnenju Komisije iz teh določb izhaja, da imajo države članice obveznost registrirati novo vozilo, ki izpolnjuje tehnične zahteve iz teh direktiv, ki se med drugim nanašajo na krmilje vozil.
            26. Litovske oblasti so na ta uradni opomin odgovorile z dopisom z dne 5. januarja 2010, pri čemer so navedle, da je pogoj, ki ga vsebujejo litovski predpisi, edino primerno in sorazmerno sredstvo za zagotovitev varnosti v prometu ter za varovanje življenja in zdravja uporabnikov cest. Šlo naj bi torej za nujni razlog v splošnem interesu, s katerim naj bi bila utemeljena morebitna ovira prostemu pretoku blaga. Poleg tega naj direktivi 2007/46 in 70/311 državam članicam ne bi prepovedovali, da pri registraciji novih osebnih vozil, katerih krmilje izpolnjuje zahteve iz teh direktiv, upoštevajo stran vozila, kjer je krmilje nameščeno.
            27. Komisija je 25. novembra 2010 litovskim organom poslala obrazloženo mnenje, v katerem je navedla, da niso zadostno utemeljili ovir za registracijo osebnih vozil, ki so opremljena s krmiljem na desni. Komisija je ponovila svoj argument, da če osebno vozilo izpolnjuje tehnične zahteve iz teh direktiv, ki se uporabljajo neodvisno od strani ceste, po kateri se odvija promet, zavrnitve registracije tega vozila ni mogoče utemeljiti s stranjo vozila, na kateri je nameščeno krmilje.
            28. Litovski organi so na obrazloženo mnenje odgovorili 19. januarja 2011, pri čemer so trdili, da so zadevni nacionalni predpisi utemeljeni z razlogi prometne varnosti in niso povezani s tehničnimi zahtevami iz direktiv 2007/46 in 70/311. Ti predpisi naj tako ne bi spadali v okvir teh direktiv in bi jih bilo treba presojati le glede na člena 34 PDEU in 36 PDEU. Ti predpisi naj tako ne bi kršili pravil o prostem pretoku blaga, ker so uvoz, izvoz, prodaja in tranzit osebnih vozil na litovskem ozemlju dovoljeni.
            29. Ta ukrep naj bi bil vsekakor primeren za doseganje cilja izboljšanja prometne varnosti ob upoštevanju stanja litovskega cestnega omrežja, števila smrtnih žrtev ter števila in starosti vozil, ki vozijo po tem cestnem omrežju. Ta ukrep naj bi bil tudi sorazmeren, saj dopušča uporabo vozil, opremljenih s krmiljem na desni, ki so bila registrirana pred letom 1993, vozil, ki so začasno na litovskem ozemlju, vozil zgodovinske vrednosti in vozil, namenjenih za posebno uporabo.
            30. Komisija je po preučitvi tega argumenta vložila to tožbo.
            31. S sklepom predsednika Sodišča z dne 20. junija 2012 je bila Republiki Estoniji, Republiki Latviji in Republiki Poljski dovoljena intervencija v podporo predlogom Republike Litve.
            Tožba
            32. Najprej je treba ugotoviti, da Komisija v tožbi razlikuje med novimi osebnimi vozili, glede katerih bi bilo treba zadevni nacionalni ukrep presojati z vidika direktiv 2007/46 in 70/311, in vozili, ki so bila prej registrirana v drugi državi članici, glede katerih bi bilo treba presojo izvesti na podlagi člena 34 PDEU. Sodišče bo pri preizkusu sledilo temu razlikovanju.
            Uporaba direktiv 2007/46 in 70/311 za nova osebna vozila
            Trditve strank
            33. Komisija v bistvu trdi, da direktivi 70/311 in 2007/46 ter posamične direktive iz Priloge IV k zadnjenavedeni direktivi izčrpno urejajo tehnične zahteve, ki jih morajo izpolnjevati nova osebna vozila, in državam članicam na tem področju ne puščajo nobenega polja proste presoje. Krmilje vozil naj bi bilo zajeto s temi tehničnimi zahtevami, tako da naj bi bila obveznost premestitve tega krmilja, ki je določena v nacionalnih predpisih, tehnična zahteva, ki je države članice ne smejo naložiti. Komisija dodaja, da se želi s tehničnimi zahtevami, ki so določene v teh direktivah, zagotoviti visoka raven prometne varnosti.
            34. Po mnenju Komisije iz besedila člena 2a Direktive 70/311 in člena 4(3) Direktive 2007/46 izhaja, da stran, na kateri je vozniški prostor vozila, ni tehnična zahteva v smislu direktiv o odobritvi novih vozil, ki bi bila povezana s prilagoditvijo vozila za vožnjo po levi ali po desni. Navedba „lega volana […] levo/desno“ v več določbah direktiv 2007/46 in 70/311 naj bi pomenila samo, da konstrukcija vozila v zvezi s krmiljem izpolnjuje tehnične zahteve iz teh direktiv, ki se nanašajo na stran vožnje, in naj ne bi pomenila, da mora biti za vožnjo po desni krmilje na levi.
            35. Litovska vlada, ki jo podpirajo estonska, latvijska in poljska vlada, navaja, da prepoved registracije vozil, opremljenih s krmiljem na desni, ni povezana z razlogi, ki bi se nanašali na delovanje ali skladnost krmilja teh vozil s tehničnimi zahtevami iz direktiv 2007/46 in 70/311, temveč s sposobnostjo voznikov za varno vožnjo teh vozil na cestah, kjer se promet odvija po desni. Ti direktivi naj bi predpisovali le izdelavo, sestavo in odobritev vozil ter naj se ne bi nanašali na mesto volana, ker naj to ne bi bilo povezano s tehničnimi zahtevami, ki se nanašajo na vozilo, ampak s prometno varnostjo, za katero so v veliki meri pristojne države članice.
            36. Cilj tehničnih zahtev naj bi bilo prav tako zagotavljanje prometne varnosti, vendar naj te zahteve ne bi bile edini ukrepi, s katerimi je mogoče zagotoviti to varnost. Zato naj zadevni nacionalni ukrep ne bi spadal na področje uporabe teh direktiv ter bi se moral presojati z vidika členov 34 PDEU in 36 PDEU, ne glede na to, ali gre za nova ali rabljena vozila. Tudi če bi ta ukrep pomenil omejitev načela prostega pretoka blaga, naj bi bil kljub temu utemeljen z nujnimi razlogi v splošnem interesu, ki se nanašajo na prometno varnost.
            37. Po mnenju litovske vlade točki 1.8 in 1.8.1 prilog I in III k Direktivi 2007/46 ter točka 1.8 Dodatka 1 k Prilogi I k Direktivi 70/311 uvajajo razlikovanje med vozili glede na to, ali so namenjena za vožnjo po desni ali po levi. Na podlagi nobene določbe iz teh direktiv naj ne bi bilo mogoče trditi, da je država članica dolžna registrirati vozilo, ne da bi lahko upoštevala stran vožnje, ki je določena v tej državi članici. Poleg tega naj bi točka (d) pojasnil k Prilogi IX k Direktivi 2007/46 državi članici, v kateri je obvezna vožnja po desni, omogočala, da pred registracijo vozila zahteva premestitev volana na levo stran.
            Presoja Sodišča
            38. Iz primerjave teh trditev izhaja, da je glavna razlika med strankama stališče glede tega, ali je mesto vozniškega prostora vozila zajeto z usklajenim okvirom, vzpostavljenim z direktivama 2007/46 in 70/311, ali pa za to mesto uskladitev ne velja, tako da lahko države članice pri registraciji novega vozila na svojem ozemlju iz varnostnih razlogov zahtevajo premestitev vozniškega prostora v tem vozilu na stran, ki je nasprotna strani vožnje.
            39. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Direktiva 2007/46, imenovana „okvirna direktiva“, kot izhaja iz člena 1 te direktive v povezavi z njenimi uvodnimi izjavami 2, 3 in 14, vzpostavila enotni postopek odobritve novih vozil, ki glede njihovih tehničnih lastnosti temelji na načelu popolne uskladitve, pri čemer so tehnične zahteve o izdelavi in delovanju vozil določene v posamičnih direktivah iz Priloge IV k tej direktivi.
            40. Iz zgoraj navedenih določb izhaja, da je namen usklajenega okvira vzpostavitev in delovanje notranjega trga, pri čemer se želi zagotoviti tudi visoka raven varnosti v cestnem prometu, s popolno uskladitvijo tehničnih zahtev, ki se nanašajo med drugim na izdelavo vozil.
            41. Člen 4(3) Direktive 2007/46 tako določa, da države članice – med drugim – registracije vozil na noben način ne smejo ovirati iz razlogov, povezanih med drugim z vidiki njihove izdelave, zajetimi v tej direktivi, če ta vozila izpolnjujejo njene zahteve.
            42. Krmilje in temu ustrezna namestitev vozniškega prostora, ki je del tega krmilja, sta temeljna konstrukcijska elementa strukture vozila.
            43. Čeprav direktivi 2007/46 in 70/311 ne določata mesta vozniškega prostora, na primer tako, da bi določili, da mora vedno biti na strani, ki je nasprotna strani vožnje, pa iz tega ne izhaja, da ta element ne spada na njuno področje uporabe. Ugotoviti je treba, da je zakonodajalec Unije glede tega proizvajalcem avtomobilov podelil svobodo, ki se je ne da odvzeti ali ovirati z nacionalnimi predpisi.
            44. Krmilje vozil je posebej predmet Direktive 70/311, katere člen 2a države članice zavezuje, da ne smejo prepovedati med drugim registracije vozila „zaradi razlogov, povezanih z njegovo krmilno opremo“, če ta izpolnjuje zahteve iz te direktive.
            45. Prepoved zavrnitve registracije iz tega člena 2a je dokončna in splošna, besedilo „zaradi razlogov, povezanih z njegovo krmilno opremo“ pa je z vsebinskega vidika jasno, pri čemer „krmilna oprema“ vključuje tudi vozniški prostor, to je mesto volana vozil, ki je sestavni del krmilja.
            46. Člen 2a je bil v Direktivo 70/311 dodan z Aktom o pogojih pristopa – med drugim – Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska k Evropskim skupnostim, ki sta bili takrat edini državi članici, v katerih se je cestni promet odvijal po levi strani ceste, ne da bi bil seznam določb iz Priloge I k tej direktivi dopolnjen.
            47. V okviru tega ni mogoče razumno šteti, da se zakonodajalec Unije ni zavedal dejstva, da pristop držav članic, na ozemlju katerih se promet z motornimi vozili odvija po levi in od katerih je bila ena proizvajalka motornih vozil, ki imajo načeloma vozniški prostor na desni, v sistemu notranjega trga, katerega značilnost je pravica do prostega pretoka, lahko vpliva na navade pri vožnji ali da lahko povzroči določeno tveganje, povezano s prometom. Nasprotno, ugotoviti je treba, da se je zakonodajalec zavedal tega morebitnega tveganja in da se je odločil sprejeti člen 2a Direktive 70/311.
            48. Iz tega izhaja, da se izjava iz nekaterih določb direktiv 2007/46 in 70/311 „lega volana […] levo/desno“, ki mora biti navedena na opisnem listu za ES‑homologacijo vozila, in izjava na certifikatu o skladnosti o tem, ali je vozilo „ustrezno“ za vožnjo po desni ali po levi, ne moreta nanašati na bistvene konstrukcijske elemente, kot je namestitev volana, temveč le na druge elemente, kot so svetila, brisalci ali naprave vozil za posredno gledanje.
            49. Enak sklep velja za točko (d) pojasnil v zvezi s Prilogo IX k Direktivi 2007/46, v skladu s katero velja, da če je kupec izbral tako vozilo, izjava proizvajalca na certifikatu o skladnosti ne omejuje pravice držav članic, da za njegovo registracijo zahtevajo „tehnične prilagoditve“.
            50. Kot je namreč generalni pravobranilec navedel v točki 48 sklepnih predlogov, dopustne prilagoditve ne morejo vključevati premestitve vozniškega prostora, kar bi pomenilo bistven poseg v strukturo konstrukcije vozila, ki bi bil v nasprotju z besedilom in namenom Direktive 70/311, temveč le manjše posege, kakršni so navedeni v točki 48 te sodbe.
            51. Poleg tega ni mogoče sprejeti trditve, da se prepoved zavrnitve registracije iz člena 2a Direktive 70/311 nanaša le na razloge, ki so povezani z zahtevami tehnične narave, ne pa tudi na razloge, s katerimi se želi zagotoviti varnost v prometu. Prvič, kot je pravilno navedla Komisija, se želi s tehničnimi predpisi, ki so določeni v direktivah o odobritvi novih vozil, zagotoviti visoka raven varnosti v cestnem prometu, tako da obsega prepovedi iz člena 2a Direktive 70/311 ni mogoče omejiti na razloge, ki niso povezani s prometno varnostjo. Drugič, razlaga, ki jo zagovarjata litovska in poljska vlada, bi členu 2a odvzela polni učinek, ker bi omogočila, da se z razlogi, povezanimi z varnostjo v cestnem prometu, ovira registracija novih vozil, ki izpolnjujejo tehnične zahteve, pri čemer se varnost v cestnem prometu zagotavlja prav s temi tehničnimi zahtevami.
            52. Zato je treba ugotoviti, da je bilo mesto vozniškega prostora, ki je sestavni del krmilja vozila, predmet uskladitve, ki je bila opravljena z direktivama 2007/46 in 70/311, tako da države članice ne morejo iz varnostnih razlogov zahtevati, da se za registracijo novega vozila na njihovem ozemlju vozniški prostor tega vozila premesti na stran, ki je nasprotna strani vožnje.
            Uporaba člena 34 PDEU za osebna vozila, ki so bila prej registrirana v drugi državi članici
            Trditve strank
            53. Komisija navaja, da registracije vozil, ki so bila prej registrirana v drugi državi članici, ne ureja sekundarno pravo Unije, temveč pravila primarnega prava na področju prostega pretoka blaga. Meni, da so sporni nacionalni predpisi, čeprav se brez razlikovanja uporabljajo za vsa vozila, ukrep z enakim učinkom kot količinska omejitev pri uvozu, ker je njihov cilj ali učinek manj ugodna obravnava blaga iz drugih držav članic.
            54. Komisija trdi, da glede na druge upoštevne dejavnike, ki vplivajo na prometno varnost, zadevni predpisi niso primerni za doseganje želenega cilja te varnosti. Po mnenju Komisije raven varnosti v prometu ni odvisna od strani vozila, na kateri je nameščeno krmilje, temveč od ravnanja in izkušenj voznikov ter od stanja cest in vozil. Vsekakor naj bi bil sporni ukrep nesorazmeren, ker bi bilo mogoče želeni cilj doseči z drugimi ukrepi, kot so namestitev dodatnih zunanjih vzvratnih ogledal ter prilagoditev svetil in brisalcev.
            55. Litovska vlada meni, da so sporni predpisi utemeljeni z vidika varnosti v prometu, za katero se v sodni praksi Sodišča šteje, da je nujni razlog v splošnem interesu, ter z vidika varovanja življenja in zdravja uporabnikov cest.
            56. Po mnenju litovske vlade so s tega vidika sporni predpisi primerni za dosego želenega cilja, ob upoštevanju dejstva, da ima, če se vozi po desni strani, voznik vozila, ki je opremljeno z volanom na desni, bistveno manjše vidno polje kot voznik, čigar vozilo je opremljeno z volanom na levi, čemur Komisija ne oporeka. To naj bi ogrožalo varnost v cestnem prometu, pri čemer naj bi bile za določitev ravni varnosti v tem prometu pristojne države članice. Zadevni predpis naj bi bil poleg tega sorazmeren. Alternativni ukrepi, ki jih predlaga Komisija, naj bi bili namreč bodisi popolnoma nesorazmerni ali celo nevarni bodisi naj ne bi zagotavljali enake ravni varstva.
            Presoja Sodišča
            57. Glede na ustaljeno sodno prakso Sodišča so sporni predpisi ukrep z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve pri uvozu, ki so prepovedane s členom 34 PDEU, ker je njihov učinek oviranje dostopa vozil, ki so opremljena z vozniškim prostorom na desni ter so zakonito proizvedena in registrirana v državah članicah, ki niso Republika Litva, do litovskega trga (v zvezi z izvorom te sodne prakse glej sodbi z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837, točka 5, in z dne 20. februarja 1979 v zadevi Rewe-Zentral, imenovano „Cassis de Dijon“, 120/78, Recueil, str. 649, točka 14, ter novejšo sodbo z dne 10. februarja 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑110/05, ZOdl., str. I‑519, točka 58).
            58. V skladu z isto sodno prakso je take predpise mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi, če ti zagotavljajo uresničitev želenega cilja in ne presegajo tega, kar je nujno za to, da se ta cilj doseže (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji, točka 59 in navedena sodna praksa).
            59. Litovska vlada v utemeljitev spornih predpisov navaja potrebo po zagotovitvi varnosti v cestnem prometu, ki je v skladu s sodno prakso nesporno nujni razlog v splošnem interesu, ki bi lahko upravičil oviro za prosti pretok blaga (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji, točka 60 in navedena sodna praksa).
            60. Spomniti je treba, da morajo v skladu s sodno prakso, ki je prav tako ustaljena – če ni določb o popolni uskladitvi na ravni Evropske unije, kot je v primeru registracije vozil, ki so že bila registrirana v državi članici, v drugi državi članici –države članice odločiti, do katere ravni nameravajo zagotoviti varnost v cestnem prometu na svojem ozemlju, pri čemer upoštevajo zahteve prostega pretoka blaga v Uniji. V zvezi s tem morajo pristojni nacionalni organi dokazati, da njihovi predpisi zagotavljajo uresničitev želenega cilja in ne presegajo tega, kar je nujno za to, da se ta cilj doseže (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točki 61 in 62 in navedena sodna praksa).
            61. Na prvem mestu, v zvezi s primernostjo zadevnih predpisov litovska vlada navaja, da če je volan nameščen na tisti strani, po kateri se odvija promet, to vozniku zmanjšuje vidljivost ter bistveno otežuje prehitevanje in manevre, zlasti na dvosmernih cestah z enojnimi voznimi pasovi, ki predstavljajo večji del litovskega cestnega omrežja, zaradi česar je nevarnost nesreč večja.
            62. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da nacionalni predpisi, ki na ozemlju države članice prepovedujejo registracijo vozil, katerih krmilje je nameščeno na isti strani, kot je stran vožnje, lahko zmanjšajo število takih vozil v prometu v tej državi članici in s tem nevarnost, ki je povezana s tem prometom. V zvezi s to nevarnostjo že iz izkušenj izhaja, da ima položaj volana neposredno povezavo z vidnim poljem voznika, kar poleg tega potrjuje ustaljena praksa proizvajalcev in prodajalcev motornih vozil, ki načeloma v vsaki državi prodajajo vozila, katerih volan je nameščen na nasprotni strani od strani vožnje.
            63. Na drugem mestu, v zvezi z vprašanjem, ali zadevni predpisi ne presegajo tega, kar je nujno za to, da se doseže želeni cilj, litovska vlada trdi, da z vidika nevarnosti v prometu, ki so povezane z namestitvijo volana na desni, noben drug ukrep in nobeno drugo nadomestno tehnično sredstvo ne zagotavljata enake ravni varstva kot zadevni ukrep.
            64. V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je nevarnost, ki jo povzroča vožnja z vozili, ki imajo volan na desni, po litovskem ozemlju, enaka, ne glede na to, ali so ta vozila nova ali že prej registrirana v drugi državi članici. V zvezi z novimi vozili pa je bilo v točki 47 te sodbe ugotovljeno, da je zakonodajalec pri sprejemanju člena 2a Direktive 70/311 to morebitno nevarnost upošteval.
            65. Nato je treba spomniti, da sporni predpisi določajo izjeme v zvezi z uporabo vozil, ki so opremljena z volanom na desni, za osebe, ki prebivajo v drugih državah članicah, na primer za turiste, ki Litvo obiščejo za krajše obdobje, in za vozila, ki so bila v tej državi članici registrirana pred letom 1993, kar pomeni, da se s temi predpisi dopušča taka nevarnost v prometu. Nevarnost na področju varnosti v prometu pa je v teh primerih enaka, še toliko bolj ker je pritok teh obiskovalcev na ozemlje Litve stalen in ker se za to nevarnost ne more šteti, da je manjša zato, ker bodo obiskovalci, ki s takim vozilom obiščejo Litvo za krajše obdobje, pri vožnji bolj previdni kot tisti, katerih vozilo je registrirano v tej državi članici. Poleg tega tudi obrabljenost vozil, ki so bila registrirana pred letom 1993, ne prispeva k zmanjšanju te nevarnosti.
            66. Poleg tega po informacijah, ki jih ima Sodišče, predpisi 22 držav članic, to je velike večine držav članic, bodisi izrecno dovoljujejo registracijo vozil z vozniškim prostorom na isti strani, kot je stran vožnje, bodisi registracijo dopuščajo, čeprav je v nekaterih od teh držav članic stanje cestnega omrežja primerljivo s stanjem v Republiki Litvi (glej po analogiji sodbo z dne 28. januarja 2010 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑333/08, ZOdl., str. I‑757, točka 105).
            67. Poleg tega je treba ugotoviti, da iz statističnih podatkov, ki jih litovska vlada navaja v zvezi s številom nesreč s smrtnim izidom na litovskem cestnem omrežju, ni dovolj dobro razvidno razmerje med tem številom nesreč in vpletenostjo vozil z vozniškim prostorom na desni. Poleg tega dejstvo, da je značilnost Republike Litve zelo veliko število registriranih vozil na tisoč prebivalcev, in okoliščina, da ima enega izmed najstarejših voznih parkov v Uniji, nista upoštevna.
            68. Nazadnje je treba poudariti, da obstajajo sredstva in ukrepi, ki manj posegajo v svobodo pretoka blaga kot zadevni ukrep in ki so hkrati primerni za znatno zmanjšanje tveganja, ki ga povzroča promet z vozili, ki imajo volan na isti strani, kot je stran vožnje. Posebej je treba poudariti, da imajo v zvezi s tem države članice polje proste presoje pri naložitvi ukrepov, vključno z ukrepi, ki jih predlaga Komisija, ki so glede na razvoj tehnike primerni za zagotovitev zadostne vidljivosti vozniku vozila, ki ima volan na isti strani, kot je stran vožnje, in sicer vidljivosti tako naprej kot nazaj.
            69. Zato v nasprotju s položajem, v katerem je bila sprejeta zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji, na podlagi zgoraj navedenega ni mogoče ugotoviti, da se lahko zadevni ukrep šteje za nujen za dosego želenega cilja. Glede na navedeno zadevni ukrep ni skladen z načelom sorazmernosti.
            70. Zato je treba ugotoviti, da Republika Litva, kot je navedeno v tožbi Komisije, ni izpolnila obveznosti.
            Stroški
            71. V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker je Komisija predlagala, naj se Republiki Litvi naloži plačilo stroškov, in ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. Na podlagi člena 140(1) istega poslovnika, v skladu s katerim države članice, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške, Republika Estonija, Republika Latvija in Republika Poljska nosijo svoje stroške.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
            1. Republika Litva s tem, da je prepovedala registracijo osebnih vozil, ki imajo volan nameščen na desni strani, in/ali kot pogoj za registracijo novega osebnega vozila ali v drugi državi članici že registriranega vozila, ki ima krmilje nameščeno na desni strani, določila, da se mora volan premestiti na levo stran, ni izpolnila obveznosti iz člena 2a Direktive Sveta z dne 8. junija 1970 o približevanju zakonodaje držav članic o krmilju za motorna in priklopna vozila (70/311/EGS), člena 4(3) Direktive 2007/46/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 5. septembra 2007 o vzpostavitvi okvira za odobritev motornih in priklopnih vozil ter sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, namenjenih za taka vozila (Okvirna direktiva) in člena 34 PDEU.
            2. Republiki Litvi se naloži plačilo stroškov.
            3. Republika Estonija, Republika Latvija in Republika Poljska nosijo svoje stroške.