title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. novembra 2011.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs proti The Rank Group plc.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) in Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Združeno kraljestvo.#Obdavčenje - Šesta direktiva o DDV - Oprostitve - Člen 13(B)(f) - Stave, loterije in druge igre na srečo - Načelo davčne nevtralnosti - Mehanizirana tombola z dobitki, ki se izplačajo v gotovini (‚mechanised cash bingo‘) - Igralni avtomati - Upravna praksa, ki se razlikuje od zakonskih določb - Obramba, ki temelji na potrebni skrbnosti (‚due diligence‘).#Združeni zadevi C-259/10 in C-260/10.

text:
      Združeni zadevi C-259/10 in C-260/10
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      proti
      The Rank Group plc
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki sta ju vložili Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) in Upper Tribunal
         (Tax and Chancery Chamber))

      „Obdavčenje – Šesta direktiva o DDV – Oprostitve – Člen 13(B)(f) – Stave, loterije in druge igre na srečo – Načelo davčne nevtralnosti – Mehanizirana tombola z dobitki, ki se izplačajo v gotovini (‚mechanised cash bingo‘) – Igralni avtomati – Upravna praksa, ki se razlikuje od zakonskih določb – Obramba, ki temelji na potrebni skrbnosti (‚due diligence‘)“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev –
            Različno obravnavanje dveh enakih ali podobnih storitev z vidika potrošnika – Kršitev načela davčne nevtralnosti
      (Direktiva Sveta 77/388)
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve – Oprostitev
            za igre na srečo – Pristojnost držav članic za določitev pogojev in omejitev za oprostitev – Meje – Spoštovanje načela davčne
            nevtralnosti
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 13(B)(f))
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve – Oprostitev
            za igre na srečo – Pristojnost držav članic za določitev pogojev in omejitev za oprostitev – Meje – Spoštovanje načela davčne
            nevtralnosti
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 13(B)(f))
      4.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve – Oprostitev
            za igre na srečo – Pristojnost držav članic za določitev pogojev in omejitev za oprostitev – Meje – Spoštovanje načela davčne
            nevtralnosti
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 13(B)(f))
      5.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve – Oprostitev
            za igre na srečo – Pristojnost držav članic za določitev pogojev in omejitev za oprostitev – Meje – Spoštovanje načela davčne
            nevtralnosti
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 13(B)(f))
      1.        Načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da razlika v obravnavanju – z vidika davka na dodano vrednost – dveh storitev,
         ki sta z vidika potrošnika enaki ali podobni in ki izpolnjujeta enake potrebe potrošnika, zadostuje za ugotovitev kršitve
         tega načela. Za tako kršitev se torej ne zahteva, da se med drugim ugotovi dejanski obstoj konkurence med zadevnima storitvama
         ali izkrivljanje konkurence zaradi navedene razlike v obravnavanju.

      (Glej točko 36 in točko 1 izreka.)
      2.        Če obstaja razlika v obravnavanju dveh iger na srečo v zvezi s priznanjem oprostitve davka na dodano vrednost v skladu s členom 13(B)(f)
         Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba načelo davčne nevtralnosti razlagati
         tako, da se ne upošteva dejstvo, da za ti igri na srečo veljata različni kategoriji licenc in drugačna pravna režima glede
         nadzora in ureditve.

      Države članice imajo na podlagi te določbe široko diskrecijsko pravico glede tega, ali se zadevne transakcije oprostijo ali
         obdavčijo, saj tem državam dovoljuje, da določijo pogoje in omejitve, ki veljajo za to oprostitev ob spoštovanju načela davčne
         nevtralnosti.

      V okviru presoje primerljivosti dveh iger na srečo, različno obravnavanje katerih bi lahko povzročilo kršitev načela davčne
         nevtralnosti, so nepomembni dejavniki, kot so zakonitost ali nezakonitost prirejanja iger na srečo, identiteta prirediteljev
         navedenih iger in imetnikov teh naprav ter pravna oblika, v kateri ti izvajajo dejavnosti. Enako velja za obstoječe razlike
         glede načina ponujanja iger na srečo, zlasti geografske in časovne dostopnosti in prostora, med pivnicami/bari in igralnimi
         saloni na eni strani ter pooblaščenimi igralnicami na drugi strani. Nazadnje, dejstvo, da je samo ena od obeh vrst iger predmet
         neharmonizirane obdavčitve, ne more upravičiti ugotovitve, da ti vrsti iger nista primerljivi.

      (Glej točke 40, 41, od 45 do 48 in 51 ter točko 2 izreka.)
      3.        Za presojo tega, ali sta si ob upoštevanju načela davčne nevtralnosti dve vrsti igralnih avtomatov podobni in ali bi ju bilo
         z vidika davka na dodano vrednost treba obravnavati enako, je treba preveriti, ali je uporaba navedenih vrst igralnih avtomatov
         primerljiva z vidika povprečnega potrošnika in ali izpolnjuje enake potrebe tega potrošnika, pri čemer so elementi, ki jih
         je treba v zvezi s tem upoštevati, predvsem najmanjši in največji vložki in dobitki ter verjetnost prejetja dobitka.

      (Glej točko 58 in točko 3 izreka.)
      4.        Načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da davčni zavezanec s sklicevanjem na kršitev tega načela ne more zahtevati
         vračila davka na dodano vrednost, plačanega za določene storitve, če je davčni organ zadevne države članice v praksi podobne
         storitve obravnaval kot storitve, oproščene plačila davka na dodano vrednost, čeprav v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo
         plačila davka na dodano vrednost niso oproščene.

      Namreč, čeprav so lahko državni organi vezani na splošno prakso, ki jo izvajajo, je dejstvo, da mora biti načelo enakega obravnavanja,
         ki se na področju davka na dodano vrednost izraža v načelu davčne nevtralnosti, usklajeno s spoštovanjem zakonitosti, v skladu
         s katerim se ne more nihče v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega. Iz tega izhaja, da davčni
         zavezanec ni upravičen zahtevati, da mora za določeno storitev veljati enako davčno obravnavanje kot za neko drugo, če to
         zadnje obravnavanje ni v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo.

      (Glej točke od 61 do 64 in točko 4 izreka.)
      5.        Načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da država članica, ki je uporabila svojo diskrecijsko pravico iz člena 13(B)(f)
         Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih in plačila davka na dodano vrednost oprostila
         vsakršno omogočanje igranja iger na srečo – od te oprostitve pa je izključila kategorijo naprav, ki izpolnjujejo določena
         merila – zahteve za vračilo davka na dodano vrednost, ki temelji na kršitvi tega načela, ne more zavrniti s tem, da je glede
         upoštevanja razvoja nove vrste naprav, ki ne izpolnjujejo teh meril, ravnala s potrebno skrbnostjo.

      Neposredni učinek določbe direktive, kot je člen 13(B)(f) Šeste direktive 77/388, pa ni odvisen niti od obstoja napake, ki
         jo je zadevna država članica namenoma ali iz malomarnosti storila pri prenosu zadevne direktive, niti od obstoja dovolj resne
         kršitve prava Unije. Zato se lahko prireditelj iger na srečo ali imetnik igralnih avtomatov na navedeno določbo sklicuje pred
         nacionalnimi sodišči, da bi se preprečila uporaba pravil notranjega prava, ki niso združljiva s to določbo.

      (Glej točke 69, 70 in 74 ter točko 5 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 10. novembra 2011(*)

      „Obdavčenje – Šesta direktiva o DDV – Oprostitve – Člen 13(B)(f) – Stave, loterije in druge igre na srečo – Načelo davčne nevtralnosti – Mehanizirana tombola z dobitki, ki se izplačajo v gotovini (‚mechanised cash bingo‘) – Igralni avtomati – Upravna praksa, ki se razlikuje od zakonskih določb – Obramba, ki temelji na potrebni skrbnosti (‚due diligence‘)“
      V združenih zadevah C‑259/10 in C‑260/10,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki sta ju vložili Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) in Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Združeno kraljestvo) z odločbama
         z dne 20. in 19. aprila 2010, ki sta prispeli na Sodišče 26. maja 2010, v postopkih

      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      proti
      The Rank Group plc,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis, T. von Danwitz (poročevalec) in D. Šváby,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. junija 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za The Rank Group plc K. Lasok, QC, in V. Sloane, barrister, po pooblastilu P. Drinkwaterja, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Hathaway, zastopnik, skupaj s G. Peretzom, barrister,
      –        za Evropsko komisijo R. Lyal, zastopnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago načela davčne nevtralnosti v okviru uporabe člena 13(B)(f)
         Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka
         na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23,
         v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Predloga sta bila podana v okviru dveh sporov med Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners)
         in The Rank Group plc (v nadaljevanju: Rank), ker so Commissioners zavrnili zahtevek za vračilo, ki ga je družba Rank vložila
         glede davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ga je plačala za storitve, opravljene v okviru nekaterih iger na
         srečo v letih od 2002 do 2005.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 2, točka 1, Šeste direktive določa, da so predmet DDV „dobav[e] blaga ali storitev, ki j[ih] davčni zavezanec, ki deluje
         kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“.

      4        Člen 13 te direktive z naslovom „Oprostitve na ozemlju države“ določa:

      „[…]
      B.      Druge oprostitve
      Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne
         uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:

      […]
      f)      stave, loterije in druge oblike iger na srečo pod pogoji in omejitvami, ki jih določi vsaka država članica;
      […]“
       Nacionalna ureditev
       Ureditev DDV
      5        V skladu s členom 31(1) zakona o DDV iz leta 1994 (Value Added Tax Act 1994) v različici, ki je veljala v času dejanskega
         stanja v postopkih v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o DDV iz leta 1994), velja za dobavo blaga ali opravljanje storitev
         oprostitev, če ustreza eni od transakcij, opredeljenih v prilogi 9 k temu zakonu.

      6        V skupini 4 te priloge 9 z naslovom „Stave, igre na srečo in loterije“ je bila v točki 1 določena davčna oprostitev za vsakršno
         omogočanje sklepanja stav ali igranja iger na srečo.

      7        V opombah od 1 do 3 k navedeni skupini 4 je bilo določeno:

      „(1)      Točka 1 ne vključuje:
      […]
      (b)      podelitve pravice do sodelovanja pri igri, za katero je mogoče zaračunati pristojbino na podlagi določb člena 14 [zakona o
         igrah na srečo iz leta 1968 (Gaming Act 1968)] […]

      […]
      (d)      zagotavljanja igralnih avtomatov.
      […]
      (2)      ‚Igra na srečo‘ ima enak pomen kot v zakonu o igrah na srečo iz leta 1968 […]
      (3)      ‚Igralni avtomat‘ pomeni napravo, ki izpolnjuje te pogoje:
      (a)      izdelana ali prilagojena je za to, da se z njo igrajo igre na srečo; in
      (b)      igralec plača za igranje na napravi (razen če lahko igra brezplačno, ker je prej igral uspešno) tako, da v napravo vstavi
         kovanec ali žeton (po letu 2003: kovanec, žeton ali drug predmet), ali na kak drug način; ter

      (c)      element naključja v igri je zagotovljen z uporabo naprave.“
       Ureditev iger na srečo in stav
      8        Člen 52(1) zakona o igrah na srečo iz leta 1968 v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopkih v glavni stvari
         (v nadaljevanju: zakon o igrah na srečo iz leta 1968) je določal, da za namene tega zakona pojem „igranje“ (gaming) pomeni
         igranje igre na srečo za pridobitev denarja ali nagrade z denarno vrednostjo in da se pojem „avtomat“ (machine) nanaša na
         vse naprave.

      9        Člen 26(1) in (2) navedenega zakona je določal:

      „1.      [Poglavje III] tega zakona se nanaša na vsako napravo,
      a)      ki je izdelana ali prilagojena za igranje iger na srečo s to napravo in
      b)      ki ima režo ali drugo odprtino, v katero se vstavi denar ali njegova protivrednost v kovancih ali žetonih.
      2.      V prejšnjem odstavku navedeno igranje iger na srečo z napravo vključuje igranje iger na srečo delno z napravo in delno z drugimi
         sredstvi, če (in samo če) element naključja v igri zagotovi naprava.“

      10      Napravo, ki ustreza tej opredelitvi „igralnega avtomata“, je bilo mogoče uporabljati samo v lokalih z licenco ter ob upoštevanju
         nekaterih pogojev glede zneska vložkov in dobitkov ter števila naprav v določenem lokalu. Če je bila dejavnost, ki se je opravljala
         z uporabo določene naprave, „igra na srečo“, vendar naprava ni ustrezala navedeni opredelitvi, je bila njena uporaba urejena
         z drugimi zakonskimi določbami, ki so zlasti določale drugačne meje glede vložkov in dobitkov.

      11      Po drugi strani pa so bile dejavnosti, ki so se štele za stave, urejene z zakonom o stavah, igrah na srečo in loterijah iz
         leta 1963 (Betting, Gaming and Lotteries Act 1963). Če je stranka želela staviti na kraju samem, je morala to storiti v lokalih,
         ki so imeli licenco za vplačevanje stav (licensed betting offices, v nadaljevanju: licencirane stavnice).

      12      Lokal je lahko dobil licenco samo za stave ali samo za igre na srečo. Poleg tega so bili pogoji za pridobitev licence in ureditev,
         ki se je nanašala na lokale, različni, predvsem v zvezi s prodajo alkohola in obratovalnim časom. Vplačevanje stav je lahko
         potekalo le v licenciranih stavnicah, igranje iger na srečo pa v igralnicah, pivnicah/barih, dvoranah za tombolo in igralnih
         salonih.

       Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      13      Družba Rank je predstavnica skupine zavezancev za DDV, ki v Združenem kraljestvu upravlja dvorane za tombolo in igralnice,
         v katerih so strankam na voljo predvsem „mehanizirana tombola z dobitki, ki se izplačajo v gotovini“ („mechanised cash bingo“,
         v nadaljevanju: mc-bingo) in igralni avtomati.

      14      Potem ko je družba Rank prijavila in Commissioners plačala DDV na storitve, opravljene z mc-bingom in igralnimi avtomati,
         je pri Value Added Tax Tribunal, zdaj First-tier Tribunal (Tax Chamber) (v nadaljevanju: Tribunal), vložila tožbi za vračilo
         tega davka. Prva tožba se nanaša na obdavčitev mc‑binga med 1. januarjem 2003 in 31. decembrom 2005, druga pa na obdavčitev
         igralnih avtomatov med 1. oktobrom 2002 in 5. decembrom 2005.

      15      Tožbi sta v bistvu temeljili na trditvi, da so različne vrste mc-binga in igralnih avtomatov v zakonodaji glede DDV različno
         obravnavane, čeprav so z vidika potrošnika primerljive ali celo enake, in da zato obdavčitev nekaterih vrst mc‑binga in igralnih
         avtomatov z DDV krši načelo davčne nevtralnosti.

       Tožba glede mc-binga
      16      Mc-bingo se je igral v zaporedjih, ki so obsegala več iger. Čeprav je bil znesek vložka objavljen vnaprej, se je znesek dobitka,
         ki je bil odvisen od števila igralcev, ki so sodelovali pri posamezni igri, lahko v okviru zaporedja – ali celo v prvem delu
         igre – spreminjal in igralcem ob vplačilu vložka ni bil nujno znan.

      17      Med strankami v postopku v glavni stvari ni sporno, da je bil mc-bingo – ker opomba 1(b) k skupini 4 priloge 9 k zakonu o
         DDV iz leta 1994 napotuje na zakon o igrah na srečo iz leta 1968 – oproščen DDV le, če je bil vložek v igro 50 penijev ali
         manj in če je bil dobitek 25 funtov ali manj. Če pa eden od teh dveh pogojev ni bil izpolnjen, zadevna igra na srečo ni bila
         oproščena tega davka. Prav tako ni sporno, da sta bili ti dve vrsti mc-binga z vidika potrošnika enaki. Commissioners so poudarili,
         da kljub temu ni bilo kršitve načela davčne nevtralnosti, ker ni dokazano, da je navedeno različno obravnavanje vplivalo na
         konkurenco med tema igrama.

      18      Tribunal je z odločbo z dne 15. maja 2008 razsodilo v korist družbe Rank. High Court of Justice (England & Wales), Chancery
         Division je s sodbo z dne 8. junija 2009 zavrnilo pritožbo Commissioners proti tej odločbi. Commissioners so zato vložili
         pritožbo zoper to sodbo pri Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

       Tožba glede igralnih avtomatov
      19      Oprostitev DDV iz skupine 4, točka 1, priloge 9 k zakonu o DDV iz leta 1994 se za igralne avtomate ni uporabljala, če je bil
         zadevni igralni avtomat, ki je bil dan na voljo igralcu, „igralni avtomat“ v smislu opomb 1(d) in 3 k skupini 4.

      20      V zvezi s tem se igralni avtomati, s katerimi upravlja družba Rank in ki veljajo za take igralne avtomate – ki hkrati spadajo
         v poglavje III zakona o igrah na srečo iz leta 1968 (v nadaljevanju: igralne naprave iz poglavja III) – primerjajo z drugima
         vrstama igralnih avtomatov, predvsem glede tega, ali element naključja v igri prek igralne programske opreme, vgrajene v napravo,
         ki jo uporablja igralec, zagotavlja naprava sama ali ne.

      21      Pri obdavčenih igralnih napravah iz poglavja III je navedeni element zagotovljen z elektronskim generatorjem naključnih števil
         („electronic random number generator“), ki je fizično vgrajen v napravo, ki jo uporablja igralec. Nasprotno pa v prvo vrsto
         igralnih avtomatov, ki služi za primerjavo (v nadaljevanju: referenčne naprave I), spadajo naprave, ki jih je več elektronsko
         povezanih s skupnim, od njih ločenim elektronskim generatorjem naključnih števil, ki je vedno nameščen v istih lokalih kot
         terminali, ki jih uporabljajo igralci.

      22      Drugo vrsto igralnih avtomatov, ki služijo za primerjavo, sestavljajo „terminali za stave s fiksnimi razmerji“ („fixed odds
         betting terminals“, v nadaljevanju: naprave FOBT), ki so bili lahko nameščeni le v licenciranih stavnicah. Igralec na napravi
         FOBT je stavil na izid dogodka ali virtualne igre – to je „formata“, ki je naložen v programski opremi naprave FOBT – tako,
         da je vanjo vstavil plačilo. Izid dogodka ali virtualne igre je bil določen z elektronskim generatorjem naključnih števil,
         nameščenim zunaj zadevnih licenciranih stavnic. Spor o vprašanju, ali glede na določbe, ki urejajo igre na srečo, nekateri
         formati, ki so na voljo na napravah FOBT, ponujajo „vplačevanje stav“ ali „igranje iger na srečo“, ni bil razrešen, saj so
         zadevne stranke sklenile poravnavo. Ker naprave FOBT niso ustrezale pojmu „igralnega avtomata“ v smislu določb o DDV, zanje
         ni veljala obveznost plačila tega davka. Vendar so bili prihodki od njih obdavčeni s splošnim davkom na vplačevanje stav.

      23      Pred Tribunal ni bilo sporno, da so si obdavčene igralne naprave iz poglavja III in referenčne naprave I z vidika potrošnikov
         podobne. Vendar so Commissioners zlasti oporekali temu, da si ti dve vrsti naprav medsebojno konkurirata in da so referenčne
         naprave I v skladu z nacionalnim pravom dejansko oproščene plačila davka.

      24      Tribunal je z odločbo z dne 19. avgusta 2008 glede nekaterih spornih vidikov odločilo v korist družbe Rank, glede drugih pa
         je odločitev pridržalo za kasneje. Tribunal je v tej prvi odločbi zlasti ocenilo, da so referenčne naprave I oproščene plačila
         DDV na podlagi nacionalne zakonodaje. Vsekakor pa naj bi Commissioners v praksi namenoma šteli referenčne naprave I za oproščene
         plačila.

      25      High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division je 8. junija 2009 zavrnilo pritožbo Commissioners zoper to odločbo.
         Ti so pri Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) vložili pritožbo zoper to sodbo in oporekali zlasti temu, da
         naj bi obstajala ustaljena praksa glede oprostitve DDV za referenčne naprave I.

      26      Tribunal je 11. decembra 2009 o vprašanjih, glede katerih je pridržalo odločitev za kasneje, razsodilo v korist družbe Rank.
         V zvezi z referenčnimi napravami I je štelo, da Commissioners v svojo obrambo ne morejo trditi, da so ravnali s potrebno skrbnostjo
         („due diligence“), čeprav so bile navedene naprave dane na trg po sprejetju zadevne nacionalne zakonodaje. Tribunal je prav
         tako ugotovilo kršitev načela davčne nevtralnosti v zvezi z napravami FOBT, ki so bile na zelo abstraktni ravni s stališča
         večine zadevnih potrošnikov podobne igralnim napravam iz poglavja III. Za obe vrsti naprav se je enostavno štelo, da sta igralna
         avtomata. Razlik naj večina potrošnikov ne bi poznala ali pa naj bi bile zanje nepomembne.

      27      Commissioners so pred Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) vložili pritožbo zoper sodbo z dne 11. decembra 2009. Ta pritožba
         se nanaša zlasti na preučitev podobnosti obdavčenih igralnih avtomatov in naprav FOBT ter na zavrnitev njihove trditve glede
         potrebne skrbnosti.

       Vprašanja za predhodno odločanje v zadevi C‑259/10
      28      Ker je Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) menilo, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od razlage prava
         Unije, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je razlika v obravnavanju z vidika DDV
      –        storitev, ki so enake z vidika potrošnika, ali
      –        podobnih storitev, ki izpolnjujejo enake potrebe potrošnika,
      sama po sebi dovolj za ugotovitev kršitve načela davčne nevtralnosti ali pa je treba upoštevati (in če je odgovor pritrdilen,
         kako)

      (a)      regulativni in ekonomski kontekst;
      (b)      ali obstaja konkurenca med enakimi storitvami ali, odvisno od primera, med podobnimi zadevnimi storitvami; in/ali
      (c)      ali je razlika v obravnavanju z vidika DDV povzročila izkrivljanje konkurence?
      2.      Ali ima davčni zavezanec, za čigar storitve je v skladu z nacionalnim pravom treba plačati DDV (ker država članica izvaja
         svojo diskrecijsko pravico v skladu s členom 13(B)(f) Šeste direktive), zaradi kršitve načela davčne nevtralnosti, ki izhaja
         iz obravnave drugih storitev (v nadaljevanju: referenčne storitve) z vidika DDV, pravico zahtevati vračilo DDV, plačanega
         za te storitve, če

      (a)      je bilo treba v skladu z nacionalnim pravom za referenčne storitve plačati DDV, vendar
      (b)      je bila praksa davčnega organa države članice taka, da je referenčne storitve obravnaval kot oproščene plačila DDV?
      3.      Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, kakšno ravnanje pomeni ustaljeno prakso, zlasti:
      (a)      ali mora davčni organ podati jasno in nedvoumno izjavo, da se bodo referenčne storitve obravnavale kot oproščene plačila DDV;
      (b)      ali je pomembno, da davčni organ takrat, ko je podal katero koli izjavo, dejstev, pomembnih za pravilno davčno obravnavanje
         referenčnih storitev z vidika DDV, ni poznal ali jih ni poznal v celoti; in

      (c)      ali je pomembno, da davčni zavezanec v zvezi z referenčnimi storitvami ni obračunal DDV ali davčni organ tega obračuna ni
         zahteval, da pa je davčni organ ta DDV pozneje želel izterjati v običajnih nacionalnih zastaralnih rokih?

      4.      Če razlika v davčnem obravnavanju izhaja iz enotne prakse nacionalnih davčnih organov na podlagi splošno sprejetega razumevanja
         resničnega pomena nacionalne zakonodaje, ali se kar koli spremeni glede kršitve načela davčne nevtralnosti, če:

      (a)      davčni organi naknadno spremenijo svojo prakso;
      (b)      nacionalno sodišče naknadno razsodi, da spremenjena praksa odraža pravilen pomen nacionalne zakonodaje;
      (c)      državi članici načela nacionalnega in/ali evropskega prava, vključno z načeli legitimnih pričakovanj, prekluzije, pravne varnosti
         ter prepovedi retroaktivnosti, in/ali zastaralni roki preprečujejo pobiranje DDV za storitve, za katere se je predhodno štelo,
         da so oproščene plačila DDV?“

       Vprašanja za predhodno odločanje v zadevi C‑260/10
      29      Ker je Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) prav tako menilo, da je rešitev spora, o katerem odloča, odvisna od razlage
         prava Unije, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Če je država članica pri izvajanju svoje diskrecijske pravice v skladu s členom 13(B)(f) Šeste direktive za določene naprave
         za igranje iger na srečo (igralne naprave iz poglavja III) določila, da je treba plačati DDV, medtem ko je za druge take naprave
         ohranila oprostitev plačila (vključno z napravami FOBT), in če se zatrjuje, da je s tem država članica kršila načelo davčne
         nevtralnosti, ali je pri primerjavi igralnih naprav iz poglavja III in naprav FOBT (i) odločilno ali (ii) pomembno, da

      (a)      so naprave FOBT omogočale dejavnosti, ki so bile v nacionalnem pravu opredeljene kot ‚vplačevanje stav‘ (ali dejavnosti, ki
         jih je bil pristojni regulativni organ za izvajanje svojih regulativnih pooblastil pripravljen obravnavati kot ‚vplačevanje
         stav‘ v skladu z nacionalnim pravom), in

      (b)      so igralne naprave iz poglavja III omogočale dejavnosti, ki so v skladu z nacionalnim pravom spadale v drugo kategorijo, in
         sicer v ‚igranje iger na srečo‘,

      in da sta za igranje iger na srečo in vplačevanje stav veljali drugačni regulativni ureditvi v skladu s pravom te države članice
         glede nadzora in ureditve igranja iger na srečo? Če je tako, kakšne so razlike med zadevnima regulativnima ureditvama, ki
         bi jih nacionalno sodišče moralo upoštevati?

      2.      Pri odločanju, ali načelo davčne neodvisnosti zahteva enako davčno obravnavo vrst naprav, navedenih v prvem vprašanju (naprave
         FOBT in igralne naprave iz poglavja III), kakšno stopnjo abstrakcije naj bi nacionalno sodišče sprejelo pri odločanju o tem,
         ali sta si izdelka podobna? Še zlasti, koliko je pomembno upoštevati:

      (a)      podobnosti in razlike glede največjih vložkov in dobitkov med napravami FOBT in igralnimi napravami iz poglavja III;
      (b)      to, da je na naprave FOBT mogoče igrati le v določenih prostorih, ki imajo licenco za vplačevanje stav ter ki se razlikujejo
         in zanje veljajo drugačne regulativne omejitve od tistih, ki veljajo za prostore, ki imajo licenco za igranje iger na srečo
         (čeprav je bilo mogoče naprave FOBT in do dve igralni napravi iz poglavja III skupaj postaviti v prostorih, ki imajo licenco
         za vplačevanje stav);

      (c)      to, da je verjetnost prejetja dobitka na napravah FOBT neposredno povezana z objavljenimi fiksnimi razmerji, medtem ko se
         verjetnost zmage na igralnih napravah iz poglavja III lahko v nekaterih primerih spreminja zaradi naprave, ki v določenem
         časovnem obdobju zagotavlja določen odstotek donosa prireditelju in igralcu;

      (d)      podobnosti in razlike v formatih, ki so na voljo na napravah FOBT in igralnih napravah iz poglavja III;
      (e)      podobnosti in razlike med napravami FOBT in igralnimi napravami iz poglavja III glede medsebojnega vplivanja, do katerega
         lahko pride med igralcem in napravo;

      (f)      ali je bilo zgoraj navedeno znano večini igralcev na napravah oziroma ali se jim je to zdelo upoštevno in pomembno;
      (g)      ali razliko v obravnavanju z vidika DDV upravičuje kar koli od zgoraj navedenega?
      3.      Kadar je država članica pri izvajanju svoje diskrecijske pravice v skladu s členom 13(B)(f) Šeste direktive oprostila igre
         na srečo plačila DDV, vendar zavezala k plačilu DDV določeno vrsto naprav, ki se uporabljajo za igranje iger na srečo:

      (a)      ali se država članica zoper trditev, da je kršila načelo davčne nevtralnosti, načeloma lahko sklicuje na potrebno skrbnost;
         in

      (b)      če je odgovor na vprašanje iz točke (a) pritrdilen, kateri dejavniki so pomembni za odločitev, ali se država članica lahko
         opira na to obrambo?“

      30      Zadevi C‑259/10 in C‑260/10 sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 9. avgusta 2010 združeni za pisni in ustni postopek
         ter izdajo sodbe.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje, točki (b) in (c), v zadevi C‑259/10
      31      Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) želi s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je načelo davčne nevtralnosti
         treba razlagati tako, da razlika v obravnavanju – z vidika DDV – dveh storitev, ki sta z vidika potrošnika enaki ali podobni
         in ki izpolnjujeta enake potrebe potrošnika, zadostuje za ugotovitev kršitve tega načela ali pa se za tako kršitev zahteva,
         da se med drugim ugotovi dejanski obstoj konkurence med zadevnima storitvama ali izkrivljanje konkurence zaradi navedene razlike
         v obravnavanju.

      32      V skladu z ustaljeno sodno prakso načelo davčne nevtralnosti nasprotuje zlasti temu, da se podobno blago ali podobne storitve,
         ki si konkurirajo, z vidika DDV obravnavajo različno (glej zlasti sodbe z dne 3. maja 2001 v zadevi Komisija proti Franciji,
         C‑481/98, Recueil, str. I‑3369, točka 22; z dne 26. maja 2005 v zadevi Kingscrest Associates in Montecello, C‑498/03, ZOdl.,
         str. I‑4427, točki 41 in 54; z dne 10. aprila 2008 v zadevi Marks & Spencer, C‑309/06, ZOdl., str. I‑2283, točka 47, in z
         dne 3. marca 2011 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑41/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 66).

      33      Iz tega opisa navedenega načela je razvidno, da je posledica podobnosti dveh storitev, da si konkurirata.

      34      Zato dejanski obstoj konkurence med dvema storitvama ni avtonomen in dodaten pogoj za kršitev načela davčne nevtralnosti,
         če sta zadevni storitvi z vidika potrošnika enaki ali podobni in izpolnjujeta enake potrebe potrošnika (glej v tem smislu
         sodbi z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑109/02, Recueil, str. I‑12691, točki 22 in 23, in z dne 17. februarja 2005
         v združenih zadevah Linneweber in Akritidis, C‑453/02 in C‑462/02, ZOdl., str. I‑1131, točke od 19 do 21, 24, 25 in 28).

      35      Ta ugotovitev velja tudi glede obstoja izkrivljanja konkurence. Dejstvo, da sta dve enaki ali podobni storitvi, ki izpolnjujeta
         enake potrebe, s stališča DDV različno obravnavani, načeloma povzroči izkrivljanje konkurence (glej v tem smislu sodbi z dne
         29. marca 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑404/99, Recueil, str. I‑2667, točki 46 in 47, in z dne 28. junija 2007
         v zadevi JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust in The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, ZOdl.,
         str. I‑5517, točke od 47 do 51).

      36      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na prvo vprašanje, točki (b) in (c), v zadevi C‑259/10 odgovoriti, da je treba
         načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da razlika v obravnavanju – z vidika DDV – dveh storitev, ki sta z vidika potrošnika
         enaki ali podobni in ki izpolnjujeta enake potrebe potrošnika, zadostuje za ugotovitev kršitve tega načela. Za tako kršitev
         se torej ne zahteva, da se med drugim ugotovi dejanski obstoj konkurence med zadevnima storitvama ali izkrivljanje konkurence
         zaradi navedene razlike v obravnavanju.

       Prvo vprašanje, točka (a), v zadevi C‑259/10 in prvo vprašanje v zadevi C‑260/10
      37      Predložitveni sodišči želita s tema vprašanjema v bistvu izvedeti, ali je treba, če obstaja razlika v obravnavanju dveh iger
         na srečo v zvezi s priznanjem oprostitve DDV v skladu s členom 13(B)(f) Šeste direktive, načelo davčne nevtralnosti razlagati
         tako, da je treba upoštevati dejstvo, da za ti igri na srečo veljata različni kategoriji licenc in drugačna pravna režima
         glede nadzora in ureditve.

      38      V skladu s členom 13(B)(f) Šeste direktive se stave, loterije in druge oblike iger na srečo oprostijo DDV pod pogoji in omejitvami,
         ki jih določi vsaka država članica.

      39      Ta oprostitev je pogojena s praktičnimi razlogi, saj je v zvezi s transakcijami, ki se nanašajo na igre na srečo, težko uporabiti
         DDV, ne pa – kot velja za nekatere storitve v javnem interesu, ki so opravljene na socialnem področju – z željo, da bi se
         tem storitvam zagotovilo ugodnejše obravnavanje glede DDV (glej sodbi z dne 13. julija 2006 v zadevi United Utilities, C‑89/05,
         ZOdl., str. I‑6813, točka 23, in z dne 10. junija 2010 v zadevi Leo‑Libera, C‑58/09, ZOdl., str. I-5189, točka 24).

      40      Iz samega besedila člena 13(B)(f) Šeste direktive je razvidno, da imajo države članice na podlagi te določbe široko diskrecijsko
         pravico glede tega, ali se zadevne transakcije oprostijo ali obdavčijo, saj tem državam dovoljuje, da določijo pogoje in omejitve,
         ki veljajo za te oprostitve (glej zgoraj navedeno sodbo Leo‑Libera, točka 26).

      41      Vendar kadar države članice v skladu z navedeno določbo uporabijo možnost za določitev pogojev in omejitev oprostitve in tako
         za obdavčitev ali neobdavčitev transakcij z DDV, morajo spoštovati načelo davčne nevtralnosti, na katerem temelji skupni sistem
         DDV (glej sodbo z dne 11. junija 1998 v zadevi Fischer, C‑283/95, Recueil, str. I‑3369, točka 27, in zgoraj navedeno sodbo
         Linneweber in Akritidis, točka 24).

      42      Kot je bilo opozorjeno v točki 32 te sodbe, to načelo nasprotuje temu, da se podobne storitve z vidika DDV obravnavajo različno.

      43      Za ugotovitev, ali sta si storitvi podobni v smislu sodne prakse, navedene v navedeni točki, je treba predvsem upoštevati
         stališče povprečnega potrošnika (glej po analogiji sodbo z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C‑349/96, Recueil, str. I‑973,
         točka 29) in se pri tem izogniti umetnemu razlikovanju, ki temelji na nepomembnih razlikah (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Nemčiji, točki 22 in 23).

      44      Storitvi sta si torej podobni, če imata podobne lastnosti in izpolnjujeta enake potrebe potrošnika glede na merilo primerljivosti
         njune uporabe ter če obstoječe razlike ne vplivajo znatno na odločitev povprečnega potrošnika za eno ali drugo navedeno storitev
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji z dne 3. maja 2001, točka 27, ter po analogiji sodbi z dne
         11. avgusta 1995 v združenih zadevah Roders in drugi, od C‑367/93 do C‑377/93, Recueil, str. I‑2229, točka 27, in z dne 27. februarja 2002
         v zadevi Komisija proti Franciji, C‑302/00, Recueil, str. I‑2055, točka 23).

      45      V skladu z ustaljeno sodno prakso načelo davčne nevtralnosti v zvezi z obračunavanjem DDV nasprotuje splošnemu razlikovanju
         med nedopustnimi in dopustnimi transakcijami (glej zlasti sodbe z dne 5. julija 1988 v zadevi Mol, 269/86, Recueil, str. 3627,
         točka 18; z dne 29. junija 1999 v zadevi Coffeeshop „Siberië“, C‑158/98, Recueil, str. I‑3971, točki 14 in 21, in z dne 6. julija 2006
         v združenih zadevah Kittel in Recolta Recycling, C‑439/04 in C‑440/04, ZOdl., str. I‑6161, točka 50). Iz tega je Sodišče zaključilo,
         da države članice ne morejo omejiti oprostitve samo na dopustne igre na srečo (zgoraj navedena sodba Fischer, točka 28). Dopustnost
         ali nedopustnost prirejanja igre na srečo se torej v okviru preizkusa podobnosti dveh iger na srečo ne sme upoštevati.

      46      Iz sodne prakse Sodišča tudi izhaja, da sta za presojo, ali so si igre na srečo ali igralni avtomati podobni, identiteta prirediteljev
         navedenih iger in imetnikov teh naprav ter pravna oblika, v kateri ti izvajajo dejavnosti, načeloma nepomembni (glej zgoraj
         navedeno sodbo Linneweber in Akritidis, točki 25 in 29 in navedena sodna praksa).

      47      Poleg tega iz navedene sodbe, zlasti iz njenih točk 29 in 30, izhaja, da obstoječe razlike glede načina ponujanja iger na
         srečo – zlasti geografske in časovne dostopnosti in prostora – med pivnicami/bari in igralnimi saloni na eni strani ter pooblaščenimi
         igralnicami na drugi strani ne vplivajo na primerljivost navedenih iger.

      48      Nazadnje, v skladu s točkama 29 in 30 zgoraj navedene sodbe Fischer to, da je samo ena od obeh vrst iger predmet neharmonizirane
         obdavčitve, ne more upravičiti ugotovitve, da ti vrsti iger nista primerljivi. Skupni sistem DDV bi bil namreč izkrivljen,
         če bi države članice lahko spreminjale njegovo uporabo glede na obstoj drugih neharmoniziranih davkov.

      49      Iz tega je razvidno, da razlike v pravnih ureditvah, na katere se sklicujeta predložitveni sodišči, ne vplivajo na presojo
         primerljivosti zadevnih iger.

      50      Te ugotovitve ne more omajati dejstvo, da je Sodišče v nekaterih izjemnih primerih priznalo, da lahko ob upoštevanju posebnosti
         zadevnih sektorjev razlike v regulativnem okviru in pravnem režimu, ki veljata za zadevne dobave blaga in opravljanje storitev
         – kot na primer to, ali neko zdravilo krije obvezno zdravstveno zavarovanje, ali pa to, ali mora ponudnik zagotavljati obvezne
         univerzalne storitve – z vidika potrošnika vzpostavijo razlikovanje glede izpolnjevanja njegovih lastnih potreb (glej zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Franciji z dne 3. maja 2001, točka 27, in sodbo z dne 23. aprila 2009 v zadevi TNT Post UK,
         C‑357/07, ZOdl., str. I‑3025, točke 38, 39 in 45).

      51      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na prvo vprašanje, točka (a), v zadevi C-259/10 in na prvo vprašanje v zadevi
         C‑260/10 odgovoriti, da je treba, če obstaja razlika v obravnavanju dveh iger na srečo v zvezi s priznanjem oprostitve DDV
         v skladu s členom 13(B)(f) Šeste direktive, načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da se ne upošteva dejstvo, da za ti
         igri na srečo veljata različni kategoriji licenc in drugačna pravna režima glede nadzora in ureditve.

       Drugo vprašanje v zadevi C‑260/10
      52      Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) želi s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba ob upoštevanju načela davčne
         nevtralnosti za presojo tega, ali sta si dve vrsti igralnih avtomatov podobni in ali bi ju bilo z vidika DDV treba obravnavati
         enako, upoštevati razlike, ki se nanašajo na najmanjše in največje vložke in dobitke, verjetnost prejetja dobitka, formate,
         ki so na voljo, in možnost medsebojnega vplivanja med igralcem in igralnim avtomatom.

      53      Najprej je treba ugotoviti, da se – da člen 13(B)(f) Šeste direktive in široka diskrecijska pravica, omenjena v točki 40 te
         sodbe, ne bi izgubila polnega učinka – načela davčne nevtralnosti ne sme razlagati tako, da je treba loterije in druge oblike
         iger na srečo šteti za podobne storitve v smislu tega načela. Država članica lahko torej oprostitev DDV omeji na nekatere
         oblike iger na srečo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Leo‑Libera, točka 35).

      54      Iz omenjene sodbe je razvidno, da navedeno načelo ni kršeno, če država članica z DDV obdavči storitve, ki se zagotavljajo
         z igralnimi avtomati, tega davka pa oprosti konjske stave, stave s fiksnimi možnostmi, loterije in žrebanja (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Leo‑Libera, točke 9, 10 in 36).

      55      Da pa ne bi bilo razvrednoteno načelo davčne nevtralnosti in izkrivljen skupni sistem DDV, razlika v obravnavanju z vidika
         DDV ne sme temeljiti na neznatnih razlikah v strukturi, načinu ali pravilih zadevnih iger, ki spadajo v isto kategorijo iger
         na srečo kot igre na igralnih avtomatih.

      56      Iz točk 43 in 44 te sodbe je razvidno, da je treba podobnost iger na srečo, za katere velja drugačna obdavčitev – to podobnost
         pa mora ugotoviti nacionalno sodišče glede na okoliščine primera (glej v tem smislu sodbo z dne 27. aprila 2006 v združenih
         zadevah Solleveld in van den Hout‑van Eijnsbergen, C‑443/04 in C‑444/04, ZOdl., str. I‑3617, točki 42 in 45, in zgoraj navedeno
         sodbo Marks & Spencer, točka 48) – ugotavljati z vidika povprečnega potrošnika in upoštevati vse pomembne elemente ali elemente,
         ki bi lahko znatno vplivali na njegovo odločitev za eno ali drugo igro.

      57      V zvezi s tem lahko razlike, ki se nanašajo na najmanjše in največje vložke in dobitke, verjetnost prejetja dobitka, formate,
         ki so na voljo, in možnost medsebojnega vplivanja med igralcem in igralnim avtomatom, znatno vplivajo na odločitev povprečnega
         potrošnika, saj so igre na srečo privlačne predvsem zaradi verjetnosti prejetja dobitka.

      58      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na drugo vprašanje v zadevi C‑260/10 odgovoriti, da je treba za presojo tega,
         ali sta si ob upoštevanju načela davčne nevtralnosti dve vrsti igralnih avtomatov podobni in ali bi ju bilo z vidika DDV treba
         obravnavati enako, preveriti, ali je uporaba navedenih vrst igralnih avtomatov primerljiva z vidika povprečnega potrošnika
         in ali izpolnjuje enake potrebe tega potrošnika, pri čemer so elementi, ki jih je treba v zvezi s tem upoštevati, predvsem
         najmanjši in največji vložki in dobitki ter verjetnost prejetja dobitka.

       Drugo vprašanje v zadevi C‑259/10
      59      Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) želi z drugim vprašanjem v zadevi C‑259/10 v bistvu izvedeti, ali je treba
         načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da davčni zavezanec s sklicevanjem na kršitev tega načela lahko zahteva vračilo
         DDV, plačanega za določene storitve, če so davčni organi zadevne države članice v praksi podobne storitve obravnavali kot
         storitve, oproščene plačila DDV, čeprav v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo plačila DDV niso bile oproščene.

      60      To vprašanje se nanaša na trditev, na katero so se v postopku v glavni stvari sklicevali Commissioners in v skladu s katero
         naj z obdavčitvijo igralnih naprav iz poglavja III ne bi bilo kršeno načelo davčne nevtralnosti, ker referenčne naprave I
         na podlagi zakona o DDV iz leta 1994 prav tako niso oproščene plačila DDV, čeprav so priznali, da se v času dejanskega stanja
         v postopku v glavni stvari DDV od teh naprav ni pobiral.

      61      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je na področju DDV z načelom davčne nevtralnosti izraženo načelo enakega obravnavanja
         (glej zlasti sodbi z dne 29. oktobra 2009 v zadevi NCC Construction Danmark, C‑174/08, ZOdl., str. I‑10567, točka 41, in z
         dne 10. junija 2010 v zadevi CopyGene, C‑262/08, ZOdl., str. I-5053, točka 64).

      62      Čeprav so lahko državni organi vezani na splošno prakso, ki jo izvajajo (glej v tem smislu sodbi z dne 21. januarja 1987 v
         zadevi Ferriera Valsabbia proti Komisiji, 268/84, Recueil, str. 353, točki 14 in 15, in z dne 28. junija 2005 v združenih
         zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl.,
         str. I‑5425, točka 211), je dejstvo, da mora biti načelo enakega obravnavanja usklajeno s spoštovanjem zakonitosti, v skladu
         s katerim se ne more nihče v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega (glej v tem smislu sodbe z
         dne 9. oktobra 1984 v zadevi Witte proti Parlamentu, 188/83, Recueil, str. 3465, točka 15; z dne 4. julija 1985 v zadevi Williams
         proti Računskemu sodišču, 134/84, Recueil, str. 2225, točka 14, in z dne 10. marca 2011 v zadevi Agencja Wydawnicza Technopol
         proti UUNT, C‑51/10 P, še neobjavljena v ZOdl., točki 75 in 76).

      63      Iz tega izhaja, da davčni zavezanec ni upravičen zahtevati, da mora za določeno storitev veljati enako davčno obravnavanje
         kot za neko drugo, če to zadnje obravnavanje ni v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo.

      64      Zato je na drugo vprašanje v zadevi C‑259/10 treba odgovoriti, da je treba načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da davčni
         zavezanec s sklicevanjem na kršitev tega načela ne more zahtevati vračila DDV, plačanega za določene storitve, če je davčni
         organ zadevne države članice v praksi podobne storitve obravnaval kot storitve, oproščene plačila DDV, čeprav v skladu z upoštevno
         nacionalno ureditvijo plačila DDV niso oproščene.

      65      Ob upoštevanju tega odgovora ni treba odgovoriti na tretje in četrto vprašanje v zadevi C‑259/10.

       Tretje vprašanje v zadevi C‑260/10
      66      Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) želi s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba načelo davčne nevtralnosti
         razlagati tako, da lahko država članica, ki je uporabila svojo diskrecijsko pravico iz člena 13(B)(f) Šeste direktive in plačila
         DDV oprostila vsakršno omogočanje igranja iger na srečo – od te oprostitve pa je izključila kategorijo naprav, ki izpolnjujejo
         določena merila – zahtevo za vračilo DDV, ki temelji na kršitvi tega načela, zavrne s tem, da je glede upoštevanja razvoja
         nove vrste naprav, ki ne izpolnjujejo teh meril, ravnala s potrebno skrbnostjo.

      67      To vprašanje se nanaša na trditev Commissioners, v skladu s katero ob sprejetju nacionalnih določb, ki so sporne v postopku
         v glavni stvari in s katerimi so igralne naprave iz poglavja III izključene od oprostitve plačila DDV od iger na srečo, še
         niso obstajali podobni igralni avtomati, ki bi bili oproščeni plačila. Do razlike v obravnavanju podobnih naprav naj bi prišlo
         šele kasneje zaradi razvoja nove vrste igralnih avtomatov, za katere naj bi davčni organi izvedeli šele nekaj časa po začetku
         njihovega trženja. Zato naj bi Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da je v razumnem roku sprejelo
         ustrezne ukrepe za prenehanje različnega davčnega obravnavanja, ravnalo s potrebno skrbnostjo.

      68      V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da če so pogoji in omejitve, na katere država članica veže oprostitev plačila DDV
         za igre na srečo, v nasprotju z načelom davčne nevtralnosti, se omenjena država članica ne more sklicevati na take pogoje
         in omejitve, zato da bi prireditelju takih iger zavrnila oprostitev, na katero se ta lahko zakonito sklicuje na podlagi Šeste
         direktive (glej zgoraj navedeno sodbo Linneweber in Akritidis, točka 37).

      69      Zato ima člen 13(B)(f) Šeste direktive neposredni učinek, tako da se prireditelj iger na srečo ali imetnik igralnih avtomatov
         lahko nanj sklicuje pred nacionalnimi sodišči, da bi se preprečila uporaba pravil notranjega prava, ki niso združljiva s to
         določbo (glej zgoraj navedeno sodbo Linneweber in Akritidis, točka 38).

      70      Tak neposredni učinek določbe direktive pa ni odvisen niti od obstoja napake, ki jo je zadevna država članica namenoma ali
         iz malomarnosti storila pri prenosu zadevne direktive, niti od obstoja dovolj resne kršitve prava Unije (glej v tem smislu
         sodbi z dne 11. julija 2002 v zadevi Marks & Spencer, C‑62/00, Recueil, str. I‑6325, točki 25 in 27, in z dne 5. oktobra 2004
         v združenih zadevah Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I‑8835, točka 103, ter zgoraj navedeno sodbo z
         dne 10. aprila 2008, Marks & Spencer, točka 36).

      71      Poleg tega je treba upoštevati dejstvo, da je bilo v skladu z zadevno nacionalno ureditvijo vsakršno omogočanje sklepanja
         stav ali igranja iger na srečo – razen zagotavljanja igralnih avtomatov, ki so ustrezali določenim merilom – načeloma oproščeno
         plačila DDV. Določitev takih meril za razlikovanje izključuje to, da bi se država članica lahko sklicevala na svojo oceno,
         da ne obstajajo naprave, ki bi ustrezale tem merilom, in da ni bila dolžna upoštevati možnosti razvoja takih naprav.

      72      Dalje, iz predložitvene odločbe in stališč vlade Združenega kraljestva je razvidno, da je bil Gaming Board, regulativni organ
         za prirejanje iger na srečo in torej upravni organ zadevne države članice, obveščen o obstoju novih igralnih avtomatov pred
         začetkom njihove komerciale uporabe.

      73      Ob upoštevanju teh vidikov ni mogoče sprejeti trditve Commissioners, katere namen je upravičiti razliko v obravnavanju dveh
         vrst igralnih avtomatov v določenem obdobju in v skladu s katero so se davčni organi šele naknadno seznanili s tem obstojem.

      74      Zato je na tretje vprašanje v zadevi C‑260/10 treba odgovoriti, da je treba načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da
         država članica, ki je uporabila svojo diskrecijsko pravico iz člena 13(B)(f) Šeste direktive in plačila DDV oprostila vsakršno
         omogočanje igranja iger na srečo – od te oprostitve pa je izključila kategorijo naprav, ki izpolnjujejo določena merila –
         zahteve za vračilo DDV, ki temelji na kršitvi tega načela, ne more zavrniti s tem, da je glede upoštevanja razvoja nove vrste
         naprav, ki ne izpolnjujejo teh meril, ravnala s potrebno skrbnostjo.

       Stroški
      75      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da razlika v obravnavanju – z vidika davka na dodano vrednost – dveh storitev,
            ki sta z vidika potrošnika enaki ali podobni in ki izpolnjujeta enake potrebe potrošnika, zadostuje za ugotovitev kršitve
            tega načela. Za tako kršitev se torej ne zahteva, da se med drugim ugotovi dejanski obstoj konkurence med zadevnima storitvama
            ali izkrivljanje konkurence zaradi navedene razlike v obravnavanju.
      2.      Če obstaja razlika v obravnavanju dveh iger na srečo v zvezi s priznanjem oprostitve davka na dodano vrednost v skladu s členom 13(B)(f)
            Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka
            na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) je treba načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da se ne upošteva
            dejstvo, da za ti igri na srečo veljata različni kategoriji licenc in drugačna pravna režima glede nadzora in ureditve.
      3.      Za presojo tega, ali sta si ob upoštevanju načela davčne nevtralnosti dve vrsti igralnih avtomatov podobni in ali bi ju bilo
            z vidika davka na dodano vrednost treba obravnavati enako, je treba preveriti, ali je uporaba navedenih vrst igralnih avtomatov
            primerljiva z vidika povprečnega potrošnika in ali izpolnjuje enake potrebe tega potrošnika, pri čemer so elementi, ki jih
            je treba v zvezi s tem upoštevati, predvsem najmanjši in največji vložki in dobitki ter verjetnost prejetja dobitka.
      4.      Načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da davčni zavezanec s sklicevanjem na kršitev tega načela ne more zahtevati
            vračila davka na dodano vrednost, plačanega za določene storitve, če je davčni organ zadevne države članice v praksi podobne
            storitve obravnaval kot storitve, oproščene plačila davka na dodano vrednost, čeprav v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo
            plačila davka na dodano vrednost niso oproščene.
      5.      Načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da država članica, ki je uporabila svojo diskrecijsko pravico iz člena 13(B)(f)
            Šeste direktive 77/388 in plačila davka na dodano vrednost oprostila vsakršno omogočanje igranja iger na srečo – od te oprostitve
            pa je izključila kategorijo naprav, ki izpolnjujejo določena merila – zahteve za vračilo davka na dodano vrednost, ki temelji
            na kršitvi tega načela, ne more zavrniti s tem, da je glede upoštevanja razvoja nove vrste naprav, ki ne izpolnjujejo teh
            meril, ravnala s potrebno skrbnostjo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. julija 1997. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG proti Land Baden-Württemberg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija. # Zadeva C-17/96.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 23. oktobra 1985. # Riseria Modenese Srl proti Svetu in Komisiji Evropskih skupnosti in Birra Peroni SpA. # Gritz - Nepogodbena odgovornost. # Zadeva 267/80 rév.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 2015.#A proti B.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales).#Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Litispendenca – Člena 16 in 19(1) in (3) – Postopek za prenehanje življenjske skupnosti v prvi državi članici in postopek za razvezo zakonske zveze v drugi državi članici – Pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek – Pojem ,ugotovljene‘ pristojnosti – Ustavitev prvega postopka in sprožitev novega postopka za razvezo zakonske zveze v prvi državi članici – Posledice – Časovna razlika v državah članicah – Učinki na postopek za sprožitev postopka pri sodišču.#Zadeva C-489/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. oktobra 2015 (
            *
         )
      „Predhodno odločanje — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo — Uredba (ES) št. 2201/2003 — Litispendenca — Člena 16 in 19(1) in (3) — Postopek za prenehanje življenjske skupnosti v prvi državi članici in postopek za razvezo zakonske zveze v drugi državi članici — Pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek — Pojem ‚ugotovljene‘ pristojnosti — Ustavitev prvega postopka in sprožitev novega postopka za razvezo zakonske zveze v prvi državi članici — Posledice — Časovna razlika v državah članicah — Učinki na postopek za sprožitev postopka pri sodišču“
      V zadevi C‑489/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Family Division, (višje sodišče (Anglija in Wales), družinski oddelek, Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 31. oktobra 2014, ki je prispela na Sodišče 4. novembra 2014, v postopku

         A

      proti

         B,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh, sodnik, C. Toader, sodnica, E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: I. Illéssy, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. junija 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za A T. Amos, QC, in H. Clayton, barrister,

               —

               za vlado Združenega kraljestva M. Holt, agent, skupaj z M. Gray, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin, agent,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. septembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 19(1) in (3) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med gospo A in gospodom B glede razveze njune zakonske zveze.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba št. 2201/2003

               3

               Člen 3 Uredbe št. 2201/2003, naslovljen „Splošna pristojnost“, v odstavku 1 določa pravila o sodni pristojnosti, katerih uporaba je odvisna od kraja prebivališča enega ali obeh zakoncev, njunega državljanstva in v primeru Združenega kraljestva od skupnega „domicile“.

               4

               Člen 16 te uredbe, naslovljen „Začetek postopka“, določa:
               „Šteje se, da je sodišče začelo postopek:

                        (a)

                        v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, pod pogojem, da vlagatelj kasneje ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti v zvezi z vročitvijo pisanja nasprotni stranki;
                        ali

                        (b)

                        če je treba pisanje vročiti še pred vložitvijo na sodišče, v trenutku, ko ga prejme organ, ki je odgovoren za vročitev, pod pogojem da tožeča stranka pozneje ni opustila dejanj, ki bi jih morala opraviti v zvezi z vložitvijo pisanja na sodišče.“

               5

               Člen 19 iste uredbe, naslovljen „Litispendenca in sorodne pravde“, določa:
               „1.   Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki v zvezi z razvezo, prenehanjem življenjske skupnosti ali razveljavitvijo zakonske zveze med istima strankama, sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
               2.   Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo do istega otroka, sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
               3.   Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se sodišče, ki je drugo začelo postopek, izreče za nepristojno v korist prvega sodišča.
               V tem primeru lahko stranka, ki je začela postopek pred sodiščem, ki je drugo začelo postopek, začne ta postopek pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek.“

         Uredba (ES) št. 44/2001

               6

               Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42) je bila razveljavljena z Uredbo (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL L 351, str. 1).

               7

               Člen 27 Uredbe št. 44/2001 v oddelku 9, naslovljenem „Litispendenca in sorodne pravde“, njenega poglavja II je določal:
               „1.   Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
               2.   Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča.“

         Bruseljska konvencija

               8

               Uredba št. 44/2001 je v odnosih med državami članicami nadomestila Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena z zaporednimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija).

               9

               Člen 21 Bruseljske konvencije, ki je bil v oddelku 8, naslovljenem „Litispendenca in sorodne pravde“, naslova II, je določal:
               „Če pred sodišči različnih držav pogodbenic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
               Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča.“

         Francosko pravo

               10

               Člen 1111 zakonika o civilnem postopku določa:
               „Kadar sodišče po zaslišanju obeh zakoncev o razlogih za prenehanje zakonske zveze ugotovi, da vlagatelj vztraja pri zahtevku, izda sklep, s katerim lahko stranki napoti na ponovni poskus sprave v skladu s členom 252‑2 civilnega zakonika ali pa zakoncema takoj dovoli, da začneta postopek za razvezo zakonske zveze.
               V obeh primerih lahko odredi začasne ukrepe iz členov od 254 do 257 civilnega zakonika.
               Kadar sodišče dovoli začetek postopka, navede v sklepu roke, določene v členu 1113 tega zakonika.“

               11

               Člen 1113 zakonika o civilnem postopku določa:
               „Le zakonec, ki je vložil začetno vlogo, lahko v treh mesecih po izdaji sklepa vloži predlog za razvezo zakonske zveze.
               Če zakonca dosežeta spravo ali če se postopek ni začel v 30 mesecih od izdaje sklepa, prenehajo veljati vse njegove določbe, vključno z dovoljenjem za začetek postopka.“

               12

               Člen 1129 istega zakonika določa, da se „za postopek za prenehanje življenjske skupnosti […] smiselno uporabljajo določbe o postopku za razvezo zakonske zveze.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               13

               Gospa A in gospod B, francoska državljana, sta se poročila v Franciji 27. februarja 1997, potem ko sta po francoskem pravu sklenila predporočno pogodbo o režimu ločenega premoženja zakoncev. Leta 2000 sta se nastanila v Združenem kraljestvu. Leta 1999 sta se jima rodila dvojčka, tretji otrok pa leta 2001. Družina je prebivala v Združenem kraljestvu do junija 2010, nato pa sta zakonca po tem, ko je gospod B zapustil skupno bivališče, živela ločeno.

               14

               Gospod B je 30. marca 2011 pri oddelku za družinske zadeve tribunal de grande instance de Nanterre (Francija) vložil tožbo za prenehanje življenjske skupnosti.

               15

               Gospa A je 19. maja 2011 v odgovor na postopek, ki ga je začel njen mož, pri agenciji za pomoč otrokom (Child Support Agency) vložila zahtevek za preživnino za otroke, ki jih vzdržuje, nato pa je 24. maja 2011 na sodišču Združenega kraljestva vložila tudi zahtevek za razvezo zakonske zveze in ločen zahtevek za preživnino.

               16

               Vendar se je High Court of Justice (England & Wales), Family Division, (višje sodišče (Anglija in Wales), družinski oddelek) 7. novembra 2012 s soglasjem gospe A na podlagi člena 19 Uredbe št. 2201/2003 izreklo za nepristojno za obravnavanje zahtevka za razvezo zakonske zveze.

               17

               Oddelek za družinske zadeve tribunal de grande instance de Nanterre je 15. decembra 2011 izdal sklep o neuspelem poskusu sprave in odločil, da je treba vprašanja v zvezi z otroki, vključno z zahtevki glede obveznosti preživnine zanje, obravnavati v Združenem kraljestvu, da pa so francoska sodišča pristojna za sprejetje nekaterih začasnih ukrepov. Gospodu B je odredil, naj gospe A plača 5000 EUR preživnine na mesec. Pritožbeno sodišče v Versaillesu (Francija) je 22. novembra 2012 v pritožbenem postopku ta sklep potrdilo.

               18

               Predložitveno sodišče poudarja, da so določbe sklepa o neuspelem poskusu sprave, ki ga je izdalo francosko sodišče, prenehale veljati 16. junija 2014 ob polnoči, ker v 30 mesecih od sprejetja navedenega sklepa ni bila vložena tožba.

               19

               Gospod B je 17. decembra 2012 vložil tožbo za razvezo zakonske zveze na francoskem sodišču. Vendar je bilo 11. julija 2013 ugotovljeno, da ta zahtevek ni veljaven, ker z njim ni mogoče uspeti, saj je že potekal postopek za prenehanje življenjske skupnosti.

               20

               Gospa A je 13. junija 2014 pri sodišču Združenega kraljestva vložila nov zahtevek za razvezo zakonske zveze. Predložitveno sodišče poudarja, da je gospa A neuspešno poskušala doseči, da bi ta zahtevek začel učinkovati 17. junija 2014 minuto po polnoči.

               21

               Gospod B je 17. junija 2014 ob 8.20 po francoskem času pri francoskem sodišču vložil drugi zahtevek za razvezo zakonske zveze. Predložitveno sodišče navaja, da je bila takrat v Združenem kraljestvu ura 7.20 in da ob tej uri ni bilo mogoče vložiti tožbe pri sodiščih Združenega kraljestva.

               22

               Gospod B je 9. oktobra 2014 predložitveno sodišče pozval, naj se zadeva izbriše ali pa zahtevek za razvezo zakonske zveze, ki ga je vložila gospa A, zavrže, ker je brez dvoma in brez možnosti ugovarjanja ugotovljena pristojnost francoskega sodišča v smislu člena 19(3) Uredbe št. 2201/2003.

               23

               Predložitveno sodišče meni, da je gospod B s tem, da je pri francoskem sodišču vložil zahtevke za razvezo zakonske zveze, želel gospe A onemogočiti, da bi sprožila postopek za razvezo zakonske zveze v Združenem kraljestvu. Tako se pred vložitvijo zahtevka za razvezo zakonske zveze ni odrekel zahtevku za prenehanje življenjske skupnosti, da bi se izognil položaju, ko bi v vmesnem času med postopkoma glede teh zahtevkov gospa A lahko veljavno vložila zahtevek za razvezo zakonske zveze v Združenem kraljestvu in pridobila odločbo sodišča te države članice, ki bi se nanašala na vsa vprašanja v zvezi z razvezo zakonske zveze, zlasti na premoženjskem področju. Po mnenju predložitvenega sodišča je gospod B v nasprotju z namenom zakonodajalca Evropske unije z izbiro postopka zlorabil pravice, ki jih ima na podlagi člena 19 Uredbe št. 2201/2003.

               24

               Predložitveno sodišče ugotavlja, da gospod B v postopku za prenehanje življenjske skupnosti ni podal nobenega predloga, in se v teh okoliščinah sprašuje, ali je treba šteti, da je bila pristojnost francoskega sodišča „ugotovljena“ v smislu člena 19(1) in (3) navedene uredbe.

               25

               V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales) (višje sodišče (Anglija in Wales), družinski oddelek) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Kaj pomeni v smislu člena 19(1) in (3) Uredbe št. 2201/2003 izraz ‚ugotovljena‘ v okoliščinah, v katerih:

                                 a)

                                 je tožeča stranka v postopku pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek (v nadaljevanju: prvi postopek), po prvem naroku praktično popolnoma nedejavna, razen da izbere prvo sodišče, ter zlasti ne vloži predloga (assignation) v okviru roka za vložitev tožbe (requête), zaradi česar se prvi postopek v skladu z lokalnim (francoskim) pravom, ki velja za prvi postopek, ustavi s potekom časa, namreč 30 mesecev po prvem spravnem naroku;

                                 b)

                                 je prvi postopek, kot je navedeno zgoraj, ustavljen zelo hitro (tri dni) po tem, ko se začne postopek pred drugim sodiščem v Združenem kraljestvu (v nadaljevanju: drugi postopek), zaradi česar v Franciji ni izdana sodba in ni nevarnosti za nezdružljivi sodbi v prvem in drugem postopku; ter

                                 c)

                                 bi zaradi časovnega pasu Združenega kraljestva tožeča stranka iz prvega postopka po ustavitvi prvega postopka lahko kadar koli sprožila postopek za razvezo zakonske zveze v Franciji, preden bi lahko tožeča stranka [v drugem postopku] sprožila postopek za razvezo zakonske zveze v Združenem kraljestvu?

                        2.

                        Natančneje, ali izraz ‚ugotovljena‘ pomeni, da mora biti tožeča stranka iz prvega postopka dejavna, tako da se ta postopek nadaljuje s potrebno skrbnostjo in dovolj hitro za rešitev spora (bodisi na sodišču bodisi sporazumno), ali pa, ko je bila enkrat zagotovljena pristojnost na podlagi členov 3 in 19(1) [Uredbe št. 2201/2003], ni več potrebna nikakršna dejavnost tožeče stranke iz prvega postopka za dokončanje prvega postopka in si ta tako svobodno zagotovi ustavitev drugega postopka in zastoj v celotnem sporu?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               26

               Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba v zvezi s postopkom za prenehanje življenjske skupnosti in postopkom za razvezo zakonske zveze, ki potekata glede istih oseb pred sodišči dveh držav članic, člen 19(1) in (3) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da je treba v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem se je postopek pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek v prvi državi članici, ustavil po tem, ko je drugo sodišče v drugi državi članici začelo postopek, šteti, da pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, ni ugotovljena. Predložitveno sodišče zlasti sprašuje, ali so za odgovor na to vprašanje upoštevni okoliščina, da je do navedene ustavitve postopka prišlo tik pred začetkom tretjega postopka pred sodiščem prve države članice, ravnanje tožeče stranke v prvem postopku, to je zlasti pomanjkanje skrbnosti, in obstoj časovne razlike med zadevnima državama članicama, ki omogoča sprožitev postopka pred sodiščem v prvi državi članici pred sprožitvijo postopka pred sodiščem v drugi državi članici.

               27

               Najprej je treba ugotoviti, da je besedilo člena 19 Uredbe št. 2201/2003 oblikovano tako, da vsebuje izraze, ki so podobni izrazom v besedilu člena 27 Uredbe št. 44/2001, ki je nadomestil člen 21 Bruseljske konvencije, in da je z njim uveden mehanizem, ki je podoben tistemu, ki je določen v zadnjenavedenih členih za primere litispendence. Zato je treba upoštevati ugotovitve Sodišča glede zadnjenavedenih členov.

               28

               V zvezi s tem je treba navesti, da je treba tako kot pri členu 27 Uredbe št. 44/2001 in členu 21 Bruseljske konvencije pojem „ugotovljena pristojnost“ iz člena 19 Uredbe št. 2201/2003 razlagati samostojno, pri tem pa upoštevati strukturo in cilj akta, v katerem je uporabljen (glej v tem smislu sodbi Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, točka 13, in Cartier parfums-lunettes in Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, točka 32).

               29

               Glede cilja pravil o litispendenci, ki so določena v členu 19 Uredbe št. 2201/2003, je treba navesti, da je namen teh pravil izognitev obstoju vzporednih postopkov pred sodišči različnih držav članic in nezdružljivih odločb, ki bi bile v teh postopkih lahko sprejete (glej sodbo Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, točka 64). Zakonodajalec Unije je zato želel uvesti jasen in učinkovit mehanizem za reševanje primerov litispendence (glej po analogiji v zvezi z Uredbo št. 44/2001 sodbo Cartier parfums-lunettes in Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, točka 40).

               30

               Kot izhaja iz besednih zvez „sodišče, ki je prvo začelo postopek“ in „sodišče, ki je drugo začelo postopek“ iz člena 19(1) in (3) Uredbe št. 2201/2003, ta mehanizem temelji na kronološkem zaporedju, v katerem sta sodišči začeli postopek.

               31

               Za določitev trenutka, ko se šteje, da je sodišče začelo postopek, in s tem za ugotovitev, katero sodišče je prvo začelo postopek, je treba uporabiti člen 16 navedene uredbe, ki je naslovljen „Začetek postopka“.

               32

               V skladu z navedenim členom 16 se šteje, da je sodišče začelo postopek, – glede na možnost, ki je bila izbrana v nacionalnem pravu, ki se uporabi – v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, ali, če je treba vročiti pisanje še pred vložitvijo na sodišče, v trenutku, ko ga prejme pristojni organ. Vendar se šteje, da je sodišče začelo postopek le pod pogojem, da vlagatelj kasneje ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti – v prvi možnosti – v zvezi z vročitvijo pisanja nasprotni stranki ali – v drugi možnosti – v zvezi z vložitvijo pisanja na sodišče.

               33

               Da bi se lahko v nadaljevanju ugotovilo, ali je podan položaj litispendence, iz besedila člena 19(1) Uredbe št. 2201/2003 izhaja, da se v nasprotju s pravili iz člena 27(1) Uredbe št. 44/2001, ki se uporablja za civilne in gospodarske zadeve, v zadevah, ki se nanašajo na zakonske spore, ne zahteva istovetnosti vzroka in predmeta zahtevkov, ki so vloženi pri sodiščih različnih držav članic. Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 76 sklepnih predlogov, čeprav je pomembno, da se zahtevka nanašata na isto osebo, pa imata lahko različen predmet, če se le nanašata na prenehanje življenjske skupnosti, razvezo zakonske zveze ali na razveljavitev zakonske zveze. To razlago potrjuje primerjava med odstavkoma 1 in 2 člena 19 Uredbe št. 2201/2003, na podlagi katere je razvidno, da le odstavek 2, ki se nanaša na tožbe v zvezi s starševsko odgovornostjo, pogojuje uporabo tega odstavka z istovetnostjo predmeta in vzroka vloženih tožb. Zato je položaj litispendence lahko podan, če sodišči različnih držav članic začneta postopek, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, in sicer prvo sodišče postopek za prenehanje življenjske skupnosti, drugo pa postopek za razvezo zakonske zveze, ali pa če je pri obeh sodiščih vložena tožba za razvezo zakonske zveze.

               34

               V skladu s členom 19(1) navedene uredbe v takih okoliščinah in v primeru istovetnosti strank sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek. V zvezi s tem je treba šteti, da razlaga člena 27 Uredbe št. 44/2001, ki jo je podalo Sodišče, velja tudi za člen 19(1) Uredbe št. 2201/2003. Da bi bila pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, ugotovljena v smislu člena 19(1) te uredbe, tako zadostuje, da se sodišče, ki je prvo začelo postopek, ni po uradni dolžnosti izreklo za nepristojno in da nobena od strank ni izpodbijala pristojnosti pred trenutkom ali ob trenutku, ko je bilo predloženo stališče, za katerega se v skladu z nacionalnim pravom šteje, da gre za prvi odgovor na tožbo v zvezi z utemeljenostjo zahtevka, ki je bil predložen v odločanje temu sodišču (glej po analogiji sodbo Cartier parfums-lunettes in Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, točka 44).

               35

               Če se šteje, da je ta pristojnost ugotovljena glede na pravila iz člena 3 Uredbe št. 2201/2003, se sodišče, ki je drugo začelo postopek, v skladu s členom 19(3) te uredbe izreče za nepristojno v korist prvega sodišča.

               36

               V obravnavanem primeru iz sklepa o neuspelem poskusu sprave, ki ga je oddelek za družinske zadeve tribunal de grande instance de Nanterre sprejel 15. decembra 2011 v okviru prvega postopka, to je postopka za prenehanje življenjske skupnosti, ki ga je vložil gospod B 30. marca 2011, izhaja, da pristojnost tega sodišča in pravilnost sprožitve postopka nista bili izpodbijani.

               37

               Vendar je za obstoj položaja litispendence potrebno, da postopka, ki potekata med istima strankama in ki se nanašata na razvezo zakonske zveze, prenehanje življenjske skupnosti ali na razveljavitev zakonske zveze, vzporedno potekata pred sodišči različnih držav članic. Če sta bila postopka sprožena pred sodišči različnih držav članic, je v primeru ustavitve enega od teh postopkov nevarnost sprejetja nasprotujočih si odločb in s tem položaja litispendence v smislu člena 19 Uredbe št. 2201/2003 odpravljena. Iz tega izhaja, da tudi če je bila pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, ugotovljena med prvim postopkom, položaj litispendence ni več podan in zato ta pristojnost ni ugotovljena.

               38

               Tak je položaj po ustavitvi postopka pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek. V tem primeru sodišče, ki je drugo začelo postopek, postane z dnem navedene ustavitve postopka sodišče, ki je prvo začelo postopek.

               39

               Zdi se, da se zadeva iz postopka v glavni stvari nanaša na tak položaj.

               40

               Zahtevek za prenehanje življenjske skupnosti je že bil vložen pri oddelku za družinske zadeve tribunal de grande instance de Nanterre, ko je sodišče v Združenem kraljestvu 13. junija 2014 začelo postopek za razvezo zakonske zveze, zaradi česar je nastal položaj litispendence do 16. junija 2014 ob polnoči. Po preteku tega datuma, to je 17. junija 2014 ob 0 uri, ker se je postopek pred francoskim sodiščem, ki je prvo začelo postopek, ustavil, ker so določbe iz sklepa o neuspelem poskusu sprave, ki ga je to sodišče sprejelo, prenehale veljati, je le sodišče Združenega kraljestva, ki je začelo postopek 13. junija 2014, nadaljevalo z vodenjem postopka glede spora, ki spada na eno od področij iz člena 19(1) Uredbe št. 2201/2003. Uvedba postopka za razvezo zakonske zveze pred francoskim sodiščem 17. junija 2014 je kasnejša kot uvedba postopka pred sodiščem Združenega kraljestva. Ob upoštevanju kronoloških pravil, določenih v tej uredbi, je treba ugotoviti, da je to zaporedje dogodkov povzročilo, da je navedeno sodišče Združenega kraljestva – ob upoštevanju pravilnosti sprožitve postopka glede na pravila iz člena 16 navedene uredbe – postalo sodišče, ki je prvo začelo postopek.

               41

               Pojasniti je treba, da okoliščina, da je na dan, ko je sodišče Združenega kraljestva začelo postopek, to je 13. junija 2014, že obstajal drug postopek pred francoskim sodiščem, nikakor ne preprečuje tega, da je sodišče Združenega kraljestva lahko veljavno začelo postopek glede na pravila iz člena 16 iste uredbe.

               42

               Zato v položaju, kakršen je opisani v točki 40 te sodbe, v katerem se je postopek za prenehanje življenjske skupnosti pred francoskim sodiščem ustavil zaradi izteka zakonskih rokov, merila za litispendenco niso več izpolnjena od trenutka te ustavitve, zato je treba šteti, da pristojnost tega sodišča ni ugotovljena.

               43

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da ravnanje vlagatelja zahtevka v prvem postopku, zlasti njegovo pomanjkanje skrbnosti, ni upoštevno pri ugotovitvi, ali je pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, ugotovljena.

               44

               V zvezi s časovno razliko med zadevnima državama članicama, ki naj bi omogočala vložitev zahtevka v Franciji, preden bi ga bilo mogoče vložiti v Združenem kraljestvu, in zaradi katere bi lahko bile nekatere tožeče stranke, kot je gospa A, v manj ugodnem položaju, je treba ugotoviti, da ne le, da se zdi, da ta časovna razlika ne ovira take tožeče stranke v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ampak tudi da nikakor ne preprečuje uporabe pravil o litispendenci, ki so navedena v členu 19 Uredbe št. 2201/2003, ki v povezavi s pravili iz člena 16 te uredbe temeljijo na kronološki prednosti.

               45

               Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno, da je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba v zvezi s postopkom za prenehanje življenjske skupnosti in postopkom za razvezo zakonske zveze, ki sta se začela med istima strankama pred sodišči dveh držav članic, člen 19(1) in (3) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem se je postopek pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek v prvi državi članici, ustavil po tem, ko je drugo sodišče v drugi državi članici začelo postopek, merila za litispendenco niso več izpolnjena in da je zato treba šteti, da pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, ni ugotovljena.

               46

               Okoliščina, da je do navedene ustavitve postopka prišlo tik pred začetkom tretjega postopka pred sodiščem prve države članice, ni upoštevna.

               47

               Ravnanje tožeče stranke v prvem postopku, zlasti njeno pomanjkanje skrbnosti, in obstoj časovne razlike med zadevnima državama članicama, ki naj bi omogočala, da se sproži postopek pri sodišču prve države pred sprožitvijo postopka pri sodiščih druge države članice, prav tako nista upoštevna.

         Stroški

               48

               Ker je ta postopek za stranki v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     V zvezi s postopkom za prenehanje življenjske skupnosti in postopkom za razvezo zakonske zveze, ki sta se začela med istima strankama pred sodišči dveh držav članic, je treba člen 19(1) in (3) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 razlagati tako, da v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem se je postopek pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek v prvi državi članici, ustavil po tem, ko je drugo sodišče v drugi državi članici začelo postopek, merila za litispendenco niso več izpolnjena in da je zato treba šteti, da pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, ni ugotovljena.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 5. aprila 1990. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-6/89.