title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 2. julija 2015.#État belge proti Nathalie De Fruytier.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour d'appel de Mons.#Predhodno odločanje – Šesta direktiva o DDV – Oprostitve za dejavnosti, ki so v javnem interesu – Člen 13(A)(1)(b) in (c) – Bolnišnična in zdravstvena oskrba – Tesno povezane dejavnosti – Dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe – Samostojna dejavnost – Bolnišnice, centri za zdravljenje in diagnostiko – Ustanove podobne vrste.#Zadeva C-334/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 2. julija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Šesta direktiva o DDV — Oprostitve za dejavnosti, ki so v javnem interesu — Člen 13(A)(1)(b) in (c) — Bolnišnična in zdravstvena oskrba — Tesno povezane dejavnosti — Dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe — Samostojna dejavnost — Bolnišnice, centri za zdravljenje in diagnostiko — Ustanove podobne vrste“
      V zadevi C‑334/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo cour d’appel de Mons (Belgija) z odločbo z dne 27. junija 2014, ki je prispela na Sodišče 9. julija 2014, v postopku

         État belge

      proti

         Nathalii De Fruytier,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi A. Ó Caoimh, predsednik senata, C. Toader, sodnica, in C. G. Fernlund (poročevalec), sodnik,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za N. De Fruytier O. D’Aout, odvetnik,

               —

               za belgijsko vlado M. Jacobs in J.‑C. Halleux, agenta,

               —

               za grško vlado K. Georgiadis in I. Kotsoni, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios, M. Owsiany-Hornung in C. Soulay, agentke,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13(A)(1)(b) in (c) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med État belge in N. De Fruytier glede obdavčitve z davkom na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) dejavnosti prevoza organov in vzorcev človeškega izvora za bolnišnice in laboratorije, ki jo zainteresirana oseba opravlja samostojno.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 13(A)(1), od (b) do (d), Šeste direktive določa:
               „[…] države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe takšnih oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanja ali zlorab davka, oprostijo:
               […]

                        (b)

                        bolnišnično in zdravstveno oskrbo ter z njo tesno povezane dejavnosti, ki jih opravljajo osebe javnega prava ali jih pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, opravljajo bolnišnice, centri za zdravljenje in diagnostiko ter druge uradno priznane ustanove podobne vrste;

                        (c)

                        zdravstveno oskrbo oseb pri opravljanju medicinske in paramedicinske poklicne dejavnosti, kot jo opredeli posamezna država članica;

                        (d)

                        oskrbo s človeškimi organi, krvjo ter materinim mlekom“.

               4

               Člen 13(A)(2)(a) te direktive določa, da lahko države članice osebam, ki niso osebe javnega prava, odobrijo vsako od oprostitev iz pododstavka (1)(b) tega člena, če v vsakem posameznem primeru izpolnjujejo enega ali več pogojev, ki jih določa.

               5

               V navedenem členu 13(A)(2)(b) je določeno:
               „Dobava storitev ali blaga ni oproščena v skladu s pododstavki (1)(b), (g), (h), (i), (l), (m) in (n), če:

                        —

                        ni nujna za oproščene transakcije,

                        —

                        je njen osnovni namen, da organizacija pridobi dodatni prihodek z opravljanjem transakcij, ki neposredno konkurirajo transakcijam komercialnih podjetij, zavezanih za davek na dodano vrednost.“

         Belgijsko pravo

               6

               Člen 44 zakona z dne 3. julija 1969 o sprejetju zakonika o davku na dodano vrednost (Moniteur belge z dne 17. julija 1969, str. 7046) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o DDV), prenaša člen 13(A) Šeste direktive glede oprostitve DDV za dejavnosti, ki so v javnem interesu. Določa:
               „1.   Plačila davka je oproščeno opravljanje storitev, ki jih v okviru svoje običajne dejavnosti opravljajo te osebe:
               […]

                        2°

                        zdravniki, zobozdravniki, fizioterapevti, babice, zdravstveni tehniki in medicinske sestre, športni maserji in maserke, negovalci, maserji in maserke, katerih storitve zdravstvene oskrbe so navedene v nomenklaturi zdravstvenih storitev na področju obveznega zdravstvenega in invalidskega zavarovanja;

                  […]
               2.   Plačila davka so oproščeni tudi:

                        1°

                        storitve in z njimi tesno povezane dobave blaga, ki jih v okviru opravljanja svoje običajne dejavnosti opravljajo bolnišnice in psihiatrične ustanove, klinike in zdravstveni domovi; prevozi bolnih in poškodovanih z ustreznimi prevoznimi sredstvi, posebej opremljenimi v ta namen;

                  […]

                        (lb)

                        oskrba s človeškimi organi, krvjo in materinim mlekom;

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               7

               N. De Fruytier samostojno opravlja dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora za različne bolnišnice in laboratorije pod vodstvom in odgovornostjo zdravnika.

               8

               Belgijska davčna uprava je dejavnost, ki jo opravlja N. De Fruytier, obdavčila z DDV.

               9

               Ker je N. De Fruytier menila, da bi morala biti njena dejavnost oproščena plačila DDV, je vložila tožbo. S sodbo Tribunal de première instance de Namur (prvostopenjsko sodišče v Namurju) z dne 1. junija 2006 in nato s sodbo Cour d’appel de Liège (pritožbeno sodišče v Liègeu) z dne 26. oktobra 2007 je bilo tožbi tožeče stranke ugodeno in ji je bila priznana ustrezna olajšava.

               10

               V okviru kasacijske pritožbe, ki jo je vložila Belgijska država zoper sodbo pritožbenega sodišča v Liègeu, je kasacijsko sodišče s predložitveno odločbo z dne 18. junija 2009 Sodišču postavilo vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na razlago člena 13(A)(1)(d) Šeste direktive.

               11

               Sodišče je v sodbi De Fruytier (C‑237/09, EU:C:2010:316) pravilno ugotovilo, da je treba to določbo razlagati tako, da se ne nanaša na dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora, ki se opravlja samostojno za bolnišnice in laboratorije.

               12

               Kasacijsko sodišče je s sodbo z dne 16. septembra 2010 razveljavilo sodbo pritožbenega sodišča v Liègeu in nato zadevo predložilo drugemu pritožbenemu sodišču, in sicer pritožbenemu sodišču v Monsu. To je s sodbo z dne 15. februarja 2013 pritožbo razglasilo za dopustno in je, preden je odločalo o utemeljenosti, odredilo ponovno obravnavo.

               13

               V okviru te obravnave je N. De Fruytier poudarila, da je treba njene dejavnosti, če jih ni mogoče oprostiti v skladu s členom 44(2), točka 1b, zakonika o DDV, s katerim je bil v belgijsko pravo prenesen člen 13(A)(1)(d) Šeste direktive, oprostiti na podlagi člena 44(2)(1) zakonika o DDV, s katerim je bil v belgijsko pravo prenesen člen 13(A)(1)(b) te direktive. Zlasti je to razlogovanje oprla na sodbo Komisija/Francija (C‑76/99, EU:C:2001:12).

               14

               V teh okoliščinah je pritožbeno sodišče v Monsu prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali člen 13(A)(1)(b) in (c) [Šeste direktive] nasprotuje temu, da se prevoz vzorcev in organov zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe, ki jo opravlja tretji neodvisni ponudnik, katerega storitve so zajete v povrnitev stroškov klinikam in laboratorijem v okviru socialne varnosti, oprosti DDV za storitve, ki so tesno povezane z zdravstvenimi storitvami, to je storitvami, katerih namen je postavitev diagnoze, negovanje in, kolikor je mogoče, zdravljenje bolezni ali zdravstvenih težav?

                        2.

                        Ali je mogoče dejavnost prevoza vzorcev in organov zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe, ki jo je izvedel tretji neodvisni ponudnik, katerega storitve so zajete v povrnitev stroškov klinikam in laboratorijem v okviru socialne varnosti, in sicer zaradi opravljanja medicinskih analiz, oprostiti davka na podlagi člena 13(A)(1)(b) in (c) [Šeste direktive]?

                        3.

                        Ali je treba pojem drugih uradno priznanih ustanov podobne vrste, naveden v členu 13(A)(1)(b) Šeste direktive, razlagati tako, da vključuje zasebne družbe, katerih storitve zajemajo prevoz človeških vzorcev zaradi analize, ki je nujen za dosego terapevtskih ciljev, ki jih uresničujejo bolnišnične in zdravstvene ustanove?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               15

               Predložitveno sodišče s tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(A)(1)(b) ali (c) Šeste direktive razlagati tako, da se uporablja za dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe, ki jo opravlja tretji neodvisni ponudnik, katerega storitve so zajete v povrnitev stroškov klinikam in laboratorijem v okviru socialne varnosti, in zlasti, ali je taka dejavnost lahko predmet oprostitve DDV za storitve, ki so tesno povezane z zdravstvenimi storitvam, kot so določene v navedenem členu 13(A)(1)(b).

               16

               Najprej je treba opozoriti, da Šesta direktiva zelo široko opredeljuje področje uporabe DDV s tem, da v členu 2, ki se nanaša na obdavčljive transakcije, poleg uvoza blaga zajame dobavo blaga in opravljanje storitev, ki ju davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo (glej sodbo Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, točka 21 in navedena sodna praksa).

               17

               V členu 13 navedene direktive so nekatere dejavnosti vendarle oproščene DDV. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča oprostitve, navedene v tem členu, pomenijo samostojne pojme prava Unije, katerih namen je izogniti se razlikam pri uporabi ureditve DDV od ene države članice do druge (glej sodbo Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, točka 22 in navedena sodna praksa).

               18

               Poleg tega je iz iste sodne prakse razvidno, da je treba izraze, uporabljene za opredelitev oprostitev iz člena 13 Šeste direktive, razlagati ozko, saj ti pomenijo izjeme od splošnega načela, na podlagi katerega se DDV plačuje za vsako storitev, ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo. Vendar pa mora biti razlaga teh izrazov v skladu s cilji navedenih oprostitev in mora upoštevati zahteve načela davčne nevtralnosti, ki je neločljivo povezano s skupnim sistemom DDV. Tako to pravilo ozke razlage ne pomeni, da je treba izraze, uporabljene za opredelitev oprostitev iz navedenega člena 13, razlagati tako, da bi jim bil odvzet učinek (glej sodbo Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, točka 23 in navedena sodna praksa).

               19

               Glede medicinskih storitev naj bi veljale oprostitve iz člena 13(A)(1)(b) in (c) Šeste direktive. Iz sodne prakse izhaja, da se člen 13(A)(1)(b) Šeste direktive nanaša na storitve, opravljene v bolnišnici, medtem ko se točka (c) odstavka 1 nanaša na medicinske storitve, ki se opravijo zunaj tega okvira, pa naj bo to na domu ponudnika storitev, na domu pacienta ali drugje (glej v tem smislu sodbi Kügler, C‑141/00, EU:C:2002:473, točka 36, in CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, točka 27).

               20

               Še zlasti kar zadeva pojem izvenbolnišnične zdravstvene oskrbe iz člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive in pojem zdravstvene oskrbe v smislu člena 13(A)(1)(c) te direktive, je Sodišče že večkrat ugotovilo, da se oba nanašata na storitve, katerih namen je postavitev diagnoze, negovanje in, kolikor je mogoče, zdravljenje bolezni ali zdravstvenih težav (glej sodbo Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, točka 29 in navedena sodna praksa).

               21

               Iz tega izhaja, da so zdravstvene storitve, ki se opravijo za varovanje in ohranjanje zdravja ter zdravljenje oseb, oproščene v skladu s členom 13(A)(1)(b) in (c) Šeste direktive. Zato čeprav ima ta določba različno področje uporabe, je njen cilj urediti vse oprostitve medicinskih storitev v ožjem smislu (glej sodbo Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, točki 30 in 31 ter navedena sodna praksa).

               22

               Če morata imeti izvenbolnišnična zdravstvena oskrba in zdravstvena oskrba terapevtski namen, pa iz tega nujno ne izhaja, da je treba terapevtski namen razumeti v ožjem pomenu besedne zveze (glej sodbo CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, točka 29 in navedena sodna praksa).

               23

               V tem primeru je treba ugotoviti, da dejavnost, kot je ta iz postopka v glavni stvari, in sicer dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora za različne bolnišnice in laboratorije, očitno ni „izvenbolnišnična zdravstvena oskrba“ ali „zdravstvena oskrba“ v smislu člena 13(A)(1)(b) in (c) Šeste direktive, ker ne spada pod zdravstvene storitve, katerih neposredni dejanski cilj je postavljanje diagnoze, obravnava ali zdravljenje bolezni oziroma zdravstvenih težav ali je njihov dejanski namen varovanje, ohranjanje zdravja oziroma ozdravljenje (glej v tem smislu sodbo Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, točka 43).

               24

               Poleg tega je Sodišče že ugotovilo, da v nasprotju z besedilom člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive v besedilu točke (c) te določbe ni nikakršne navedbe dejavnosti, tesno povezanih z izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo, čeprav ta določba sledi določbi navedenega člena 13(A)(1)(b), in da zato pojem transakcije, tesno povezane z bolnišnično ali izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo, nikakor ni upošteven pri razlagi člena 13(A)(1)(c) Šeste direktive (glej v tem smislu sodbo Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, točka 32).

               25

               Tako je treba, kot menijo tudi vse stranke, ki so podale stališča v tej zadevi, ugotoviti, da za dejavnost, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ne more veljati oprostitev DDV v skladu s členom 13(A)(1)(c) Šeste direktive.

               26

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da mora Sodišče, da bi odgovorilo na postavljena vprašanja, preizkusiti še, ali je lahko dejavnost, kot je ta iz postopka v glavni stvari, oproščena DDV v skladu s členom 13(A)(1)(b) Šeste direktive v delu, v katerem naj bi bila ta dejavnost podobna storitvam, tesno povezanim z bolnišnično ali izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo. V ta namen je treba preučiti navedeno dejavnost z vidika meril, določenih v navedenem členu 13(A)(1)(b), treba pa je upoštevati tudi dodatna merila iz člena 13(A)(2)(b) te direktive.

               27

               Zato je treba poudariti, da je iz besedila člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive razvidno, da je dejavnost, kot je ta iz postopka v glavni stvari, kot storitev, tesno povezana z bolnišnično ali izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo, lahko oproščena DDV v skladu s to določbo le, če je, prvič, opredeljena kot „transakcij[a], tesno povezan[a] z bolnišnično ali izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo“, in drugič, če jo opravljajo osebe javnega prava ali jo pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, opravljajo bolnišnice, centri za zdravljenje in diagnostiko ter druge uradno priznane ustanove podobne vrste.

               28

               Glede pojma transakcij, ki so tesno povezane z bolnišnično in izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo, v smislu člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive je Sodišče že razsodilo, da ga je treba razlagati tako, da ne zajema dejavnosti, kot so odvzem in prevoz krvi, če zdravstvena oskrba, opravljena v bolnišnici, s katero so te storitve le eventualno povezane, ni ne dejanska, ne v teku, ne načrtovana (glej sodbo Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, točka 49). Iz tega izhaja, da vsak prevoz vzorcev ne more biti opredeljen kot „transakcija, ki je tesno povezana z bolnišnično in izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo“.

               29

               Sodišče je namreč glede zdravstvenih storitev pojasnilo, da so ob upoštevanju namena, ki se mu sledi z oprostitvijo iz člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive, samo storitve, ki spadajo v bolnišnično in izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo in ki so nujno potrebna stopnja v procesu opravljanja teh storitev za dosego njihovih terapevtskih ciljev, primerne za to, da se opredelijo kot „tesno povezane dejavnosti“ v smislu te določbe, ker so samo te storitve take, da lahko vplivajo na stroške zdravstvene oskrbe, katere sporna oprostitev dovoljuje, da postane dostopna posameznikom (glej sodbo Ygeia, C‑394/04 in C‑395/04, EU:C:2005:734, točka 25).

               30

               Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh elementov spora, ki ga obravnava, odločiti o nujnosti zadevne dejavnosti iz postopka v glavni stvari.

               31

               Če bi predložitveno sodišče prišlo do sklepa, da je navedena dejavnost nujno potrebna stopnja v procesu opravljanja storitev bolnišnične in izvenbolnišnične zdravstvene oskrbe za dosego njihovih terapevtskih ciljev, ki jim te sledijo, je treba preveriti, ali to dejavnost opravljajo osebe javnega prava ali jih pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, opravljajo bolnišnice, centri za zdravljenje in diagnostiko ter druge uradno priznane ustanove podobne vrste.

               32

               Ni sporno, da prevoznika, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ni mogoče opredeliti za „osebo javnega prava“ niti ne ustreza opredelitvam „bolnišnica“, „center za zdravljenje“ ali „center za diagnostiko“, ki delujejo pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, v smislu člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive.

               33

               Zato je treba preveriti, ali tak prevoznik lahko spada pod pojem uradno priznane „druge ustanove podobne vrste“, če zadevno dejavnost opravlja pod enakimi pogoji v smislu navedene določbe.

               34

               V zvezi s tem v postopku v glavni stvari ni sporno, da N. De Fruytier samostojno opravlja dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora za različne bolnišnice in laboratorije, ampak da njenega podjetja ni mogoče opredeliti za ustanovo „podobne vrste“, kot so ustanove, ki so naročile njene storitve prevoza.

               35

               Iz sodne prakse glede opredelitve gospodarskega subjekta kot ustanove, ki ima „podobno naravo“ kot bolnišnica ali center za zdravljenje ali diagnostiko v smislu člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive, izhaja zlasti, da pojem „ustanova“ napeljuje na to, da gre za zaključeno enoto, ki izpolnjuje posebno nalogo (glej sodbo Gregg, C‑216/97, EU:C:1999:390, točka 18). Sodišče je prav tako presodilo, da je treba laboratorij zasebnega prava, ki opravlja medicinske diagnostične preiskave, šteti za ustanovo „podobne vrste“, kot so „bolnišnice“ in „cent[ri] za zdravljenje in diagnostiko“ v smislu te določbe, ker te preiskave glede na terapevtski namen spadajo pod pojem „izvenbolnišnična zdravstvena oskrba“, določen v navedeni določbi (glej sodbi L.u.P., C‑106/05, EU:C:2006:380, točki 18 in 35, in CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, točka 60).

               36

               V tem primeru je treba ugotoviti, da samostojna prevoznica, kot je N. De Fruytier, v nasprotju zlasti z laboratorijem zasebnega prava, ki opravlja medicinske diagnostične preiskave s terapevtskim namenom, ni zaključena enota, ki izpolnjuje isto vrsto posebne naloge kot bolnišnice ali centri za zdravljenje ali diagnostiko. Zato take prevoznice ni mogoče opredeliti za „ustanovo podobne vrste“, kot so te ustanove ali centri v smislu člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive, in zato zanjo ne more veljati oprostitev DDV v skladu s to določbo.

               37

               V nasprotju s trditvijo N. De Fruytier načelo davčne nevtralnosti ne more ovreči te ugotovitve. Tako kot je Sodišče že razsodilo, to načelo ne dopušča razširitve področja oprostitve brez nedvoumne določbe, ker navedeno načelo ni pravilo primarnega prava, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti veljavnost oprostitve, temveč je razlagalno načelo, ki ga je treba uporabiti skupaj z načelom ozke razlage oprostitev (glej sodbo Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, točka 40 in navedena sodna praksa).

               38

               Nazadnje, ker zadevna dejavnost iz postopka v glavni stvari ne izpolnjuje meril iz člena 13(A)(1)(b) Šeste direktive, ni treba obravnavati meril iz člena 13(A)(2)(b) te direktive.

               39

               Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 13(A)(1)(b) in (c) Šeste direktive razlagati tako, da se ne uporablja za dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe, ki jo opravlja tretji neodvisni ponudnik, katerega storitve so zajete v povrnitev stroškov klinikam in laboratorijem v okviru socialne varnosti. Taka dejavnost zlasti ne more biti predmet oprostitve DDV glede storitev, tesno povezanih z zdravstvenimi storitvami, kot so določene v navedenem členu 13(A)(1)(b), ker tretje neodvisne osebe ni mogoče opredeliti niti za „osebo javnega prava“ niti ne ustreza opredelitvam „bolnišnica“, „center za zdravljenje“ ali „center za diagnostiko“ ali druge „uradno priznane ustanove podobne vrste“, ki delujejo pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava.

         Stroški

               40

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Člen 13(A)(1)(b) ali (c) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da se ne uporablja za dejavnost prevoza organov in vzorcev človeškega izvora zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe, ki jo opravlja tretji neodvisni ponudnik, katerega storitve so zajete v povrnitev stroškov klinikam in laboratorijem v okviru socialne varnosti. Taka dejavnost zlasti ne more biti predmet oprostitve DDV glede storitev, tesno povezanih z zdravstvenimi storitvam, kot so določene v navedenem členu 13(A)(1)(b), ker tretje neodvisne osebe ni mogoče opredeliti niti za „osebo javnega prava“ niti ne ustreza opredelitvam „bolnišnica“, „center za zdravljenje“ ali „center za diagnostiko“ ali druge „uradno priznane ustanove podobne vrste“, ki delujejo pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 4. aprila 1968. # Firma Fink-Frucht GmbH proti Hauptzollamt München-Landsbergerstrasse. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Zadeva 27-67.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 24. novembra 2005. # Sadas SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ARTHUR ET FELICIE - Prejšnja figurativna znamka, ki vsebuje besedni element "Arthur" - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8 (1) (b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-346/04.

text:
      Zadeva T-346/04
      Sadas SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ARTHUR ET FELICIE – Prejšnja figurativna znamka, ki vsebuje besedni element ‚Arthur‘ – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost med zadevnimi proizvodi ali
            storitvami – Merilo presoje
      (Uredba Sveta  št. 40/94, člena 8(1)(b) in 43(2) in (3))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Besedna znamka ARTHUR ET FELICIE in figurativna
            znamka, ki vsebuje besedo „Arthur“
      (Uredba Sveta  št. 40/94, člen 8(1)(b))
      3.      Znamka Skupnosti – Odločbe Urada – Zakonitost – Preizkus sodišča Skupnosti – Merila
      (Uredba Sveta  št. 40/94)
      1.      Pri preučitvi ugovora imetnika prejšnje znamke je treba na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti pri presoji
         podobnosti zadevnih proizvodov ali storitev upoštevati vse pomembne dejavnike, ki označujejo razmerje med proizvodi ali storitvami.
         Ti dejavniki med drugim vključujejo njihovo naravo, njihov namen, njihovo uporabo in njihov konkurenčni oziroma dopolnilni
         značaj.

      Ker proizvodi prejšnje znamke vključujejo proizvode prijavljene znamke, se te proizvode šteje za enake.
      Dalje se mora primerjava proizvodov nanašati na proizvode iz registracije zadevnih znamk in ne na te, za katere se je znamka
         dejansko uporabljala, razen če se na podlagi zahteve v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 dokaže, da se je prejšnja
         znamka uporabljala le za del proizvodov, za katere je bila registrirana. V tem primeru se za namene preizkusa ugovora šteje,
         da je registrirana le za ta del blaga.

      (Glej točke od 33 do 35.)
      2.      Za povprečnega francoskega potrošnika obstaja verjetnost zmede med besednim znakom ARTHUR ET FELICIE, za katerega se zahteva
         registracija kot znamke Skupnosti za „oblačila, obutev (razen ortopedske obutve), pokrivala, vsa oblačila za otroke, ki se
         prodajajo po pošti in v specializiranih trgovinah, ki razpošiljajo proizvode iz katalogov“ v smislu Nicejskega aranžmaja,
         in figurativno znamko, ki vsebuje besedo „Arthur“, registrirano prej v Franciji za „tekstilne proizvode, konfekcijska oblačila
         in oblačila po meri, vključno s škornji, čevlji in copati“ iz istega razreda, glede na enakost zadevnih proizvodov, določeno
         podobnost ustrezajočih znakov in visok razlikovalni učinek prejšnje znamke, vsaj glede njene prepoznavnosti na trgu.

      (Glej točko 69.)
      3.      Odločitve, ki jih sprejmejo odbori za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) v okviru Uredbe
         št. 40/94 in ki se nanašajo na registracijo znaka kot znamke Skupnosti, so v pristojnosti, ki je vezana, in ne diskrecijska
         pravica. Torej se lastnost znaka, ki se lahko registrira kot znamka Skupnosti, lahko presoja samo na podlagi te uredbe, take
         kot jo razlaga sodnik Skupnosti, in ne na podlagi prejšnje prakse odborov za pritožbe.

      (Glej točko 71.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 24. novembra 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ARTHUR ET FELICIE – Prejšnja figurativna znamka, ki vsebuje besedni element ‚Arthur‘ – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8 (1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T-346/04,
      Sadas SA, s sedežem v Tourcoingu (Francija), ki jo zastopa A. Bertrand, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata A. Folliard-Monguiral in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je
      LTJ Diffusion SA, s sedežem v Colombesu (Francija), ki jo zastopata F. Fajgenbaum in S. Lederman, odvetnika,

      zaradi tožbe, vložene zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 7. junija 2004 (zadeva R 393/2003-1) o postopku z
         ugovorom med Sadas SA in LTJ Diffusion SA,

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),

      v sestavi M. Jaeger, predsednik, V. Tiili, sodnica, O. Czúcz, sodnik,
      sodni tajnik: I. Natsinas, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 17. avgusta 2004,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 31. januarja 2005,
      na podlagi odgovora, ki ga je intervenient vložil v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 20. januarja 2005,
      na podlagi obravnave z dne 6. julija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka je 9. septembra 1996 vložila prijavo znamke Skupnosti na Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in
         modeli) (UUNT), na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1),
         kot je bila spremenjena.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak ARTHUR ET FELICIE.

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 16, 24 in 25 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil dopolnjen in spremenjen, ter ustrezajo naslednjemu
         opisu:

      –        razred 16 : „prodajni katalogi“;
      –        razred 24 : „tkanine in tekstilni proizvodi; pregrinjala za postelje in mize“;
      –        razred 25 : „oblačila, obutev (razen ortopedske obutve), pokrivala, vsa oblačila za otroke, ki se prodajajo po pošti in v
         specializiranih trgovinah, ki razpošiljajo proizvode iz katalogov“.

      4        Ta zahteva je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 24/98 z dne 6. aprila 1998.

      5        Intervenient je 2. julija 1998 zoper registracijo prijavljene znamke vložil ugovor na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94. Ugovor
         je temeljil na francoski registraciji št. 17.731 s 16. junija 1983, obnovljeni 14. junija 1993, in na mednarodni registraciji
         št. 539.689 z 31. maja 1989, ki je učinkovala v Nemčiji, Avstriji, Španiji in v državah Beneluksa. Ti prejšnji figurativni
         znamki sta videti takšni:

      6        Ugovor je bil naperjen zoper del proizvodov, označenih v prijavi znamke Skupnosti, in sicer proti proizvodom iz razredov 24
         in 25. Temeljil je na vseh proizvodih prejšnjih znamk, to so tekstilni proizvodi, konfekcijska oblačila in oblačila po meri,
         vključno s škornji, čevlji in copati“ iz razreda 25.

      7        Razlogi, na katere se je intervenient skliceval v podporo svojemu ugovoru, so bili ti iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      8        Z odločbo z dne 8. oktobra 1999 (v nadaljevanju: odločba oddelka za ugovore z dne 8. oktobra 1999) je oddelek za ugovore ugovor
         zavrnil. Menil je, da si nasprotujoča si znaka nista ne enaka ne podobna, ker intervenient ni predložil nobenega takega dokaza,
         ki bi lahko vplival na analizo verjetnosti zmede, kot so dokumenti, ki omogočajo presojo prepoznavnosti prejšnjih znamk v
         zadevnih državah, pa ne more obstajati verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ne glede na to, kakšna je
         stopnja podobnosti med proizvodi, ki jih zajemajo zadevne znamke, tako da ni bilo treba opraviti primerjave proizvodov.

      9        Intervenient je 7. decembra 1999 zoper odločbo oddelka za ugovore z dne 8. oktobra 1999 vložil pritožbo na UUNT, in sicer
         na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94.

      10      Z odločbo z dne 19. junija 2002 je tretji odbor za pritožbe zavrnil pritožbo v delu, ki se nanaša na uporabo člena 8(1)(b)
         Uredbe št. 40/94, in razveljavil odločbo oddelka za ugovore z dne 8. oktobra 1999 v delu, v katerem je zavrnil ugovor zaradi
         odsotnosti verjetnosti zmede med nasprotujočimi si znamkami. Menil je, da obstajajo pomembne podobnosti med znamkami in vrnil
         zadevo oddelku za ugovore, da odloči o obstoju verjetnosti zmede, upoštevajoč predvsem primerjavo proizvodov, omejitev seznama
         proizvodov, na katere se sklicuje tožeča stranka, in učinek novih dokumentov, ki sta jih predložili obe stranki in jih je
         odbor za pritožbe štel za dopustne.

      11      Z odločbo z dne 22. aprila 2003 (v nadaljevanju: odločba oddelka za ugovore) je oddelek za ugovore ugovoru delno ugodil. Menil
         je, prvič, da zadevne znamke niso enake in da se člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 ne uporabi. Drugič, ocenil je, da obstaja verjetnost
         zmede, vključno z verjetnostjo povezovanja, za proizvode iz razreda 25. Prav tako je ugotovil, da je prejšnja francoska znamka
         razmeroma dobro znana na francoskem trgu.

      12      Tožeča stranka je 2. aprila 2002 na UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe
         št. 40/94.

      13      Z odločbo z dne 7. junija 2004 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je prvi odbor za pritožbe pritožbo zavrnil. Menil je,
         da ob upoštevanju pomembnih podobnosti med zadevnimi znamkami, kot so enakost določenih proizvodov in posebej visok razlikovalni
         učinek ter prepoznavnost prejšnje znamke na trgu, vidne in slušne razlike, ki izhajajo iz besed „et“ in „Félicie“ v prijavljeni
         znamki, ne zadostujejo za izključitev verjetnosti zmede pri francoskem potrošniku glede proizvodov iz razreda 25.

       Predlogi strank
      14      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        spremeni izpodbijano odločbo;
      –        razveljavi odločbo oddelka za ugovore;
      –        intervenientu naloži plačilo stroškov.
      15      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      16      Intervenient Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        potrdi izpodbijano odločbo;
      –        potrdi odločbo oddelka za ugovore;
      –        tožeči stranki na podlagi člena 81 Uredbe št. 40/94 naloži plačilo stroškov.
       Dopustnost dokumentov, predloženih prvič pred Sodiščem prve stopnje
      17      Intervenient trdi, da so priloga 15 in priloge od 21 do 30 pritožbe novi dokumenti, ki niso bili predloženi pred UUNT. Zato
         naj bi bili ti dokumenti dopustni.

      18      Priloge od 22 do 24, 26 in 27 so izvlečki medmrežnih strani, ki so bili natisnjeni po upravnem postopku pred UUNT. Priloga
         25 prikazuje izid raziskave, ki jo je med 22. in 28. julijem 2003 naredila raziskovalna ustanova Ipsos (v nadaljevanju: raziskava
         Ipsos) in je tudi ni več v spisu. Nadalje priloga 16 predstavlja izide raziskave v medmrežju s 17. junija 2003, ki tudi ni
         bila predložena pred UUNT.

      19      Zato teh dokumentov, predloženih pred Sodiščem prve stopnje, ne moremo upoštevati. Namen tožb pred Sodiščem prve stopnje je
         nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe UUNT v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94, tako da preučevanje dejanskih okoliščin
         ob upoštevanju dokumentov, ki so bili prvič predloženi pred Sodiščem prve stopnje, ni njegova naloga. Zato je treba izključiti
         zgoraj navedene dokumente, ne da bi bilo treba preizkušati njihovo dokazno vrednost (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 18.
         februarja 2004 v zadevi Koubi proti UUNT − Flabesa (CONFORFLEX), T-10/03, Recueil, str. II-719, točka 52; z dne 29. aprila
         2004 v zadevi Eurocermex proti UUNT (oblika pivovske steklenice), T-399/02, Recueil, str. II-1391, točka 52; z dne 10. novembra
         2004 v zadevi Storck proti UUNT (oblika bonbona), T-396/02, Recueil, str. II-3821, točka 24, in z dne 21. aprila 2005 v zadevi
         Ampafrance proti UUNT – Johnson & Johnson (monBeBé), T-164/03, Recueil, str. II-1401, točka 29).

      20      Prilogi 15 in 21 sta kopiji odločbe prvega odbora za pritožbe z dne 25. julija 2001 in sodbe Tribunal de grande instance de
         Paris z dne 23. januarja 2004. Čeprav so bili prvič predloženi pred Sodiščem prve stopnje, ti dokumenti niso dokazi v pravem
         pomenu besede, ampak zadevajo prakso odločb UUNT in nacionalno sodno prakso, na katero se ima stranka pravico sklicevati tudi
         po postopku pred UUNT.

      21      Priloge od 28 do 30, ki so dokumenti, ki jih zahteva Poslovnik Sodišča prve stopnje, in sicer izvleček registra gospodarskih
         družb, ki se nanaša na tožečo stranko, in kopija osebne izkaznice ter pooblastila njenega zastopnika, so dopustne.

       Temelj
      22      V utemeljitev tožbe se tožeča stranka sklicuje na en tožbeni razlog, in sicer na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      23      Tožeča stranka v glavnem trdi, da odbor za pritožbe ni upošteval več dejavnikov, ki naj bi vodili do ugotovitve, da v zvezi
         z zadevnimi znamkami verjetnost zmede ne obstaja. Ti dejavniki naj bi bili, med drugim, zelo nizek razlikovalni učinek prejšnje
         znamke zaradi registracije več deset znamk oblačil, ki vsebujejo besedo „Arthur“, poznavanje prijavljenega znaka na trgu že
         pred začetkom postopka z ugovorom, sočasen obstoj zadevnih znamk na francoskem trgu, različne distribucijske sestave in poti
         ter kategorije proizvodov, ki jih tožena stranka oziroma intervenient ponujata v prodajo in, končno, raziskava Ipsos, ki dokazuje,
         da je verjetnost zmede popolnoma izključena.

      24      UUNT in intervenient zatrjujeta, da je odbor za pritožbe pravilno presodil obstoj verjetnosti zmede.

      25      Sodišče prve stopnje v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 poudarja, da je na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke zavrnjena
         registracija prijavljene znamke, ker zaradi njene enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in njene enakosti oziroma podobnosti
         proizvodov ali storitev, ki jih označujeta znamki, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana
         prejšnja znamka. Verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko. Nadalje v skladu s členom 8(2)(a)(ii) in
         (iii) Uredbe št. 40/94 izraz prejšnje znamke pomeni znamke, registrirane v državi članici, in znamke, registrirane po mednarodnih
         sporazumih, ki veljajo v državi članici, z datumom zahtev za registracijo, ki predhodi datumu zahteve za registracijo znamke
         Skupnosti.

      26      V skladu z ustaljeno sodno prakso pomeni verjetnost zmede verjetnost, da bo javnost lahko mislila, da proizvodi ali storitve
         izvirajo iz istega podjetja oziroma v določenih primerih iz ekonomsko povezanih podjetij.

      27      V skladu s to sodno prakso je treba verjetnost zmede presojati globalno, v skladu s tem, kako upoštevna javnost zaznava zadevne
         znake in proizvode ali storitve, in upoštevati vse upoštevne dejavnike v zadevi, med drugim soodvisnost med podobnostjo znakov
         in podobnostjo označenih proizvodov in storitev (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios
         RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T 162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 31 do 33, in tam
         navedeno sodno prakso).

       Upoštevna javnost
      28      V tej zadevi sta prejšnji znamki francoska nacionalna znamka in mednarodna znamka z učinkom v Nemčiji, Avstriji, Španiji in
         državah Beneluksa. Izpodbijana odločba temelji le na prejšnji francoski znamki, čemur stranke ne ugovarjajo. Zato je treba
         preizkus Sodišča prve stopnje omejiti na verjetnost zmede med prijavljeno znamko in prejšnjo francosko znamko (v nadaljevanju:
         znamka Arthur) ter torej na francosko ozemlje.

      29      Tožeča stranka kritizira opredelitev upoštevne javnosti, ki naj ne bi bila ista v primeru proizvodov intervenienta in proizvodov,
         ki jih trži ona, ker so le njeni proizvodi namenjeni otrokom od drugega do dvanajstega leta. Te trditve ni mogoče sprejeti.
         Če oblačila za otroke kupujejo odrasli, so proizvodi prijavljene znamke namenjeni prav tako odraslim kot otrokom. Enako velja
         za proizvode intervenienta, saj ti lahko vključujejo oblačila za otroke.

      30      Glede na to, da so zadevni proizvodi proizvodi tekoče potrošnje, je ciljna javnost povprečen francoski potrošnik, za katerega
         se šteje, da je normalno obveščen ter razmeroma pazljiv in preudaren.

       Primerjava proizvodov
      31      Odbor za pritožbe je menil, da so proizvodi, ki jih zajema prejšnja znamka, enaki proizvodom, na katere se sklicuje tožeča
         stranka.

      32      Tožeča stranka to mnenje kritizira in poudarja, da čeprav se obe znamki nanašata na oblačila, so izdelki, ki jih prodaja intervenient,
         skoraj izključno spodnje hlače, pižame itd. za moške, ženske in otroke, medtem ko sama trži ulična oblačila in obutev, ki
         so namenjeni izključno otrokom med drugim in dvanajstim letom. Oblačila, ki jih prodajata tožeča stranka in intervenient,
         torej nimajo istega namena. Tudi način trženja ni enak, saj tožeča stranka pošilja svoje proizvode po pošti in od daleč, medtem
         ko intervenient prodaja svoja oblačila v glavnem na večjih površinah in v prodajalnah. Nizek odstotek (5 %) prodaje intervenienta
         v sektorju prodaje po pošti in nizek odstotek (5 %) prodaje tožeče stranke v prodajalnah ne zadostujeta za ugotovitev enakega
         načina trženja.

      33      Za presojo podobnosti zadevnih proizvodov ali storitev je treba upoštevati vse pomembne dejavnike, ki označujejo razmerje
         med proizvodi ali storitvami. Ti dejavniki med drugim vključujejo njihovo naravo, njihov namen, njihovo uporabo in njihov
         konkurenčni oziroma dopolnilni značaj (glej po analogiji sodbo z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil,
         str. 23).

      34      Nadalje, ker proizvodi prejšnje znamke vključujejo proizvode prijavljene znamke, se te proizvode šteje za enake (glej v tem
         smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Oberhauser proti UUNT – Petit Liberto (Fifties), T-04/01,
         Recueil, str. II-4359, točki 32 in 33).

      35      Treba je poudariti, da se mora primerjava proizvodov nanašati na proizvode iz registracije zadevnih znamk in ne na te, za
         katere se je znamka dejansko uporabljala, razen če se na podlagi zahteve v smislu člena 43 (2) in (3) Uredbe št. 40/94 dokaže,
         da se je prejšnja znamka uporabljala le za del proizvodov, za katere je bila registrirana. V tem primeru se za namene preizkusa
         ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga. V tej zadevi take zahteve ni bilo. Zato so proizvodi, zajeti s prejšnjo
         znamko, ki jih je treba upoštevati v okviru primerjave proizvodov, vsi tisti, za katere je bila navedena znamka registrirana.

      36      Proizvodi, za katere je bila registrirana prejšnja znamka, so v tej zadevi „tekstilni proizvodi, konfekcijska oblačila in
         oblačila po meri, vključno s škornji, čevlji in copati“ iz razreda 25. Proizvodi, na katere se sklicuje tožeča stranka in
         so predmet tega spora, so „oblačila, obutev (razen ortopedske obutve), pokrivala, vsa oblačila za otroke, ki se prodajajo
         po pošti in v specializiranih trgovinah, ki razpošiljajo proizvode iz katalogov“, tudi iz razreda 25.

      37      Treba je poudariti, da so ti zadnji vključeni med prve proizvode. V bistvu se proizvodi, za katere je bila registrirana prejšnja
         znamka, ne omejujejo ne na starostne kategorije ne na način trženja.

      38      Dejansko, kot je pravilno ugotovil UUNT, ker so proizvodi, zajeti s prejšnjo znamko, lahko namenjeni tudi otrokom, sklicevanje
         na to specifično javnost v prijavi znamke Skupnosti ne vpliva na enakost zadevnih proizvodov. Nadalje, ker ni določen noben
         poseben način trženja v besedilu dokumenta za registracijo prejšnje znamke, se lahko proizvodi, zajeti z njo, prodajajo po
         pošti, med drugim s katalogi, na enak način kot proizvodi prijavljene znamke.

      39      Zato je treba navesti, da odbor za pritožbe ni storil nobene napake, ko je ugotovil, da so proizvodi, ki jih označujeta nasprotujoči
         si znamki, enaki.

       Primerjava znakov
      40      Kot izhaja iz sodne prakse, mora globalna presoja verjetnosti zmede glede vidne, fonetične ali pojmovne podobnosti med spornimi
         znaki temeljiti na vtisu celote vseh treh, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in prevladujoče elemente (glej sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips-Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb in Einzelhandel (BASS),
         T-292/01, Recueil, str. II-4335, točka 47, in tam navedeno sodno prakso).

      41      Tožeča stranka meni, da zadevna znaka nista podobna, medtem ko UUNT in intervenient trdita obratno.

      42      Znaka, ki se primerjata, sta naslednja:

               ARTHUR ET FELICIE

               prejšnja znamka

               prijavljena znamka

      43      Treba je poudariti, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi ugotovil, da „obstajajo pomembni elementi podobnosti med
         znamkama.“ Razlogi za ugotovitev odbora za pritožbe so navedeni v odločbi oddelka za ugovore, kot sledi:

      „Očitno je, da imata obe znamki skupno besedo ,Arthur’. Ta izraz je edina beseda prejšnje znamke ter sestavlja prvotni vidni
         in fonetični element iz prijave znamke Skupnosti. Čeprav je za prejšnjo znamko uporabljena posebna pisava, učinka figurativnega
         vidika prejšnje znamke ne gre precenjevati. Beseda ,Arthur’ je popolnoma čitljiva v prejšnji znamki. V bistvu sestavlja prevladujoči
         in razlikovalni element znamke. Dodana beseda ,Félicie’ v prijavi znamke Skupnosti predstavlja element razlikovanja, vendar
         je njen učinek oslabljen, ker se nahaja na zadnjem mestu. Pozornost povprečnega in normalno pazljivega potrošnika bo pritegnil
         prvotni element, izraz ,Arthur’. Na pojmovni ravni odbor za pritožbe ne more izključiti domneve, da bi lahko prijava znamke
         Skupnosti v javnosti namigovala, da gre za razširitev področja proizvodov, ki jih označuje znamka Arthur. Prijavo znamke Skupnosti
         se lahko zazna kot različico prejšnje znamke, ki označuje, da je znamka namenjena od sedaj naprej tudi ženskim kupcem. Zato
         odbor za pritožbe meni, da med znamkama obstajajo pomembni elementi podobnosti.“

      44      Tožeča stranka trdi, da je znamka, za katero zahteva registracijo, sestavljena znamka, sestavljena iz treh besed in postavljena
         v pokončno natisnjeno pisavo vrste „bâton simple“, medtem ko je prejšnja znamka sestavljena iz ene same besede, napisane v
         obliki poševnega ročnega podpisa, pri katerem se nahaja pika med dvema krakoma črke „a“. Drugačna predstavitev skupne besede
         „Arthur“, ki ima nizek lastni razlikovalni učinek, in prisotnost besede „Félicie“ v prijavljeni znamki sta bistvena razlikovalna
         elementa. Nadalje naj bi bil položaj prvotne besede „Arthur“ v prijavljeni znamki zelo oslabljen zaradi očitne prisotnosti besed
         „et“ in „Félicie“, čeprav se nahajata na koncu.

      45      Teh trditev ni mogoče sprejeti.

      46      Besedni element „Arthur“ je treba šteti kot prevladujoč element prejšnje znamke, ker figurativni elementi ostajajo drugotnega
         pomena, saj je pika zanemarljiva, posebna pisava pa neodvisno od besede „Arthur“ ne označuje izvora proizvodov. Prijavljena
         znamka pa je sestavljena iz priredne zveze „et“ in dveh besed, „Arthur“ in „Félicie“, ki vnaprej, neodvisno od svojih položajev,
         ne moreta biti razlikovalni. Vendar ker se navedena znamka začne z besedo „Arthur“, se jo lahko šteje za prevladujoči element
         prijavljene znamke.

      47      Na vidni ravni se lahko glede na to, da so figurativni elementi prejšnje znamke drugotnega pomena glede na njen besedni element,
         naredi primerjava znakov na podlagi samega besednega elementa, upoštevajoč načelo, po katerem mora presoja verjetnosti zmede
         glede podobnosti znakov temeljiti na celotnem vtisu teh. Zato glede na to, da je prejšnja znamka Arthur v celoti vključena
         v prijavljeno znamko ARTHUR ET FELICIE, razlika v dodatku besed „et“ in „Félicie“ na koncu prijavljene znamke ni dovolj velika,
         da bi odstranila podobnost, ustvarjeno s sovpadanjem prevladujočega elementa prijavljene znamke, in sicer besede „Arthur“.
         Nadalje, ker je bila registracija znamke ARTHUR ET FELICIE prijavljena kot besedna znamka, nič ne ovira njene uporabe v različnih
         pisavah, kot na primer v obliki, ki bi bila podobna obliki prejšnje znamke. Iz tega izhaja, da sta si zadevna znaka vidno
         podobna.

      48      Na fonetični ravni tožeča stranka trdi, da je izgovorjava znamke ARTHUR ET FELICIE, ki vsebuje šest zlogov, „veliko bogatejša
         in daljša“ kot izgovorjava znamke Arthur, ki vsebuje dva zloga. Zato se znamki močno razlikujeta tako po zaporedju in ritmu
         kot po številu besednih elementov.

      49      Teh argumentov ni mogoče sprejeti. V bistvu celotna vključitev znaka iz prejšnje znamke v prevladujoči element prijavljene
         znamke dopušča ugotovitev pomembne fonetične podobnosti (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. oktobra 2004
         v zadevah New Look proti UUNT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE in NLCollection), od T-117/03 do T-119/03 in T-171/03,
         ZOdl., II-3471, točka 37).

      50      Na pojmovni ravni tožeča stranka trdi, da znamka ARTHUR ET FELICIE označuje mešani par, za razliko od znamke Arthur.

      51      Treba je poudariti, da je prejšnja znamka sestavljena iz moškega imena Arthur, medtem ko je prijavljena znamka sestavljena
         iz istega moškega imena, prirednega veznika in ženskega imena. Ker obe vključujeta isto moško ime, ni izključena določena
         pojmovna podobnost, čeprav se zdi, da se prijavljena znamka nanaša na par. V bistvu lahko dodatek ženskega imena k imenu Arthur
         daje vtis, da gre za razširitev ali različico znamke, sestavljene le iz imena Arthur.

      52      Zato je treba ugotoviti, da odbor za pritožbe ni storil napake, ko je ugotovil, da med zadevnima znakoma obstajajo pomembni
         elementi podobnosti.

      53      Opraviti bo treba še globalno presojo zadevnih znakov za ugotovitev, ali obstaja verjetnost zmede v zvezi z njima.

       Verjetnost zmede
      54      V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da je verjetnost zmede toliko večja, kolikor večji razlikovalni učinek ima prejšnja
         znamka (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 24).
         Znamke, ki imajo visok razlikovalni učinek, same po sebi ali zaradi prepoznavnosti znamke na trgu uživajo torej širše varstvo
         kot znamke, katerih razlikovalni učinek je nižji (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Canon, točka 18, in sodbo Sodišča
         z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 20).

      55      Pri ugotavljanju razlikovalnega učinka znamke in v skladu s tem pri presojanju, ali ima znamka visok razlikovalni učinek,
         je treba globalno presoditi večjo ali manjšo sposobnost znamke za identificiranje proizvodov ali storitev, za katere je registrirana,
         kot izvirajo iz določenega podjetja in tako za razlikovanje teh proizvodov oziroma teh storitev od proizvodov ali storitev
         drugih podjetij (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 4. maja 1999 v zadevi Windsurfing Chiemsee, C-108/97 in C-109/97, Recueil,
         str. I-2779, točka 49, in zgoraj navedeno sodbo Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 22).

      56      Ob tej presoji je treba upoštevati predvsem bistvene lastnosti znamke, vključno s tem, ali vsebuje ali ne opisni element proizvodov
         oziroma storitev, za katere je bila registrirana; tržni delež znamke; intenzivnost, geografski obseg in čas uporabe te znamke;
         delež investicij podjetij za uveljavljanje znamke; delež upoštevne javnosti, ki s pomočjo znamke ugotovi, da proizvodi ali
         storitve izvirajo iz določenega podjetja; izjave gospodarskih in industrijskih odborov ali drugih poklicnih združenj (glej
         po analogiji zgoraj navedeni sodbi Windsurfing Chiemsee, točka 51, in Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 23).

      57      Razlikovalni učinek prejšnje znamke, zlasti njen ugled, je torej element, ki ga je treba upoštevati pri presojanju, ali podobnost
         znakov ter podobnost proizvodov in storitev zadostujeta, da nastane verjetnost zmede (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo
         Canon, točka 24; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 22. oktobra 2003 v zadevi Éditions Albert René proti UUNT – Trucco (Starix),
         T-311/01, Recueil, str. II-4625, točka 61, in z dne 22. junija 2004 v zadevi „Drie Mollen sinds 1818“ proti UUNT – Nabeiro
         Silveira (Galáxia), T-66/03, ZOdl., II-1765, točka 30).

      58      V tej zadevi je odbor za pritožbe ocenil, da ima prejšnja znamka Arthur veliko razlikovalno moč, tako sama po sebi kot zaradi
         svoje intenzivne uporabe. Na dan njene prijave v letu 1983 ni bilo dokaza, da bi v Franciji obstajale druge znamke, sestavljene
         iz imena Arthur, samega ali v kombinaciji z drugo besedo, za označevanje proizvodov iz razreda 25, saj so bile vse znamke,
         ki jih navaja tožeča stranka, prijavljene pozneje. Dokazano tudi ni bilo, da je ime v vsakdanji rabi na področju mode. Po
         mnenju odbora za pritožbe, ker ne more biti ugotovljena pojmovna zveza med proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, in
         imenom Arthur, za to znamko ne more veljati, da ima šibek razlikovalni učinek. Nadalje je odbor za pritožbe ugotovil, da je
         prejšnja znamka z uporabo od registracije dalje nedvomno pridobila določen sloves, predvsem s spodnjim perilom, tako za odrasle
         kot za otroke.

      59      Tožeča stranka ugovarja visokemu razlikovalnemu učinku prejšnje znamke. Vendar ne ugovarja prepoznavnosti prejšnje znamke
         na trgu, temveč le dejstvu, da lahko ugled povzroči verjetnost zmede.

      60      Treba je poudariti, da ima lahko znamka visok razlikovalni učinek ali sama po sebi ali pa zaradi prepoznavnosti na trgu. Ker
         tožeča stranka ni ugovarjala ugledu prejšnje znamke, ki ga je priznal UUNT po preizkusu dokazov, ki jih je prostovoljno predložil
         intervenient, se mora šteti ta ugled kot dokazan, zato prejšnja znamka uživa širše varstvo kot znamke, katerih razlikovalni
         učinek je nižji, tudi če sama po sebi nima visokega razlikovalnega učinka. V teh okoliščinah ni treba preizkusiti, ali ima
         prejšnja znamka nizek razlikovalni učinek zaradi zatrjevanega soobstoja več deset znamk oblačil, ki vsebujejo besedo „Arthur“,
         kot to predlaga tožeča stranka.

      61      Kakorkoli, čeprav je treba pri presoji verjetnosti zmede upoštevati razlikovalni učinek prejšnje znamke (glej po analogiji
         sodbo Canon, točka 24), je to le eden od dejavnikov, vključenih v to presojo. Tako bi lahko tudi, če bi prejšnja znamka imela
         šibek razlikovalni učinek, obstajala verjetnost zmede, zlasti zaradi podobnosti med znakoma ali zajetimi proizvodi in storitvami
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 16. marca 2005 v zadevi L'Oréal proti UUNT - Revlon (FLEXI AIR), T-112/03,
         ZOdl., str. II-949, točka 61).

      62      Treba je še preizkusiti trditev tožeče stranke, po kateri domnevni soobstoj prejšnje znamke in francoske znamke ARTHUR ET
         FELICIE tožeče stranke izključuje vsako verjetnost zmede v tej zadevi.

      63      Gotovo ni popolnoma izključeno, da lahko v določenih primerih soobstoj prejšnjih znamk na trgu celo zmanjša verjetnost zmede
         med nasprotujočima si znamkama, ki so jo ugotovili organi UUNT. Vendar naj bi se taka skrajnost upoštevala samo, če je v postopku
         zaradi relativnih razlogov za zavrnitev pred UUNT prijavitelj znamke Skupnosti pravilno prikazal, da navedeni soobstoj temelji
         na odsotnosti verjetnosti zmede v upoštevni javnosti v zvezi s francosko znamko ARTHUR ET FELICIE in prejšnjo znamko intervenienta,
         ki je temelj ugovora, in če so francoska znamka ARTHUR ET FELICIE in nasprotujoče si znamke enake (glej v tem smislu sodbo
         z dne 11. maja 2005 v zadevi Grupo Sada proti UUNT – Sadia (GRUPO SADA), T-31/03, ZOdl., str. II-1667, točka 86).

      64      V tej zadevi zadostuje ugotovitev, da francoska znamka tožeče stranke in znamka intervenienta nista enaki. Nadalje tožeča
         stranka ni dokazala, da naveden soobstoj temelji na odsotnosti verjetnosti zmede. Iz dokumentov izhaja, da je bila francoska
         znamka registrirana leta 1994 in da je intervenient predložil na tribunal de grande instance de Paris de tožbo zaradi ponarejanja
         v letu 1998 proti francoski znamki ARTHUR ET FELICIE. S sodbo z dne 23. januarja 2004 je tribunal de grande instance to znamko
         razveljavil. To sodbo je potrdilo Cour d’appel de Paris 11. maja 2005. To dejstvo jasno kaže, da ta domnevni soobstoj ni miroljuben.
         Te presoje ne izpodbija dejstvo, da je bila tožba zaradi ponarejanja vložena šele štiri leta po registraciji francoske znamke
         ARTHUR ET FELICIE, kolikor tožeča stranka ni dokazala, da je intervenient dejansko poznal navedeno znamko pred letom 1998,
         od trenutka njene prijave dalje.

      65      Nadalje trditve tožeče stranke glede ugleda prijavljene znamke, po katerih je tožeča stranka od dneva prijave znamke ARTHUR
         ET FELICIE v Franciji in začetka trženja oblačil pod to znamko v svojem katalogu od leta 1994 dalje miroljubno uporabljala
         to znamko, brez kakršnegakoli incidenta in zahtevka katerekoli tretje družbe, ki bi motila to uporabo, ne zadostujejo. Med
         letoma 1994 in 1998 je bilo v Franciji razdeljenih več kot 11 milijonov katalogov, ki so ustvarili promet več kot 35 milijonov
         evrov za znamko ARTHUR ET FELICIE, ki je tako postala zares znana znamka, ki jo je javnost povezovala s katalogom Vertbaudet
         in tožečo stranko, s čimer se tako dokazuje odsotnost verjetnosti zmede.

      66      V zvezi s tem se tožeča stranka sklicuje na raziskavo Ipsos, iz katere izhaja, da v javnosti ne obstaja verjetnost zmede med
         nasprotujočima si znamkama. Nadalje to potrjuje raziskava v medmrežju, saj ni bil ugotovljen noben povezan slučaj obeh znamk.
         Kot je bilo ugotovljeno zgoraj, pa so bili ti dokumenti predloženi prvič pred Sodiščem prve stopnje in jih je zato treba zavrniti.

      67      Glede pogojev, pod katerimi se trži zadevne proizvode, trditev tožeče stranke, da se proizvodi, zajeti s prejšnjo znamko,
         prodajajo skoraj izključno v prodajalnah in na večjih površinah, medtem ko se prijavljena znamka nanaša samo na proizvode,
         ki se prodajajo po pošti, ni utemeljena. Kot je bilo navedeno že pri primerjavi proizvodov, nič ne govori proti temu, da se
         proizvodi, zajeti s prejšnjo znamko, prav tako ne prodajajo po pošti. Poleg tega iz dokumentov izhaja, da intervenient izvede
         skoraj 5 % svoje prodaje po pošti. Nadalje je pomembno ponoviti, da je treba primerjavo proizvodov izvesti na osnovi opisa
         proizvodov v registraciji prejšnje znamke. Ta opis nikakor ne omejuje načinov, na katere se lahko proizvodi prejšnje znamke
         prodajajo.

      68      Nadalje je treba poudariti, da se v sektorju oblačil pogosto ista znamka predstavlja v različni obliki, glede na vrsto proizvoda,
         ki ga označuje. Običajno je tudi, da isto podjetje uporablja podznamke, in sicer znake, ki izvirajo iz glavne znamke in z
         njo delijo prevladujoč skupni element za razlikovanje njenih linij proizvodov (ženske, moške, mladinske) (zgoraj navedena
         sodba Fifties, točka 49; sodba Sodišča prve stopnje z dne 3. julija 2003 v zadevi Alejandro proti UUNT – Anheuser-Busch (BUDMEN),
         T-129/01, Recueil, str. II-2251, točka 57, in zgoraj navedena sodba NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE in NLCollection, točka 51).
         V teh okoliščinah je treba razumeti, da upoštevna javnost meni, da oblačila, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, seveda
         pripadajo dvema področjema različnih proizvodov, vendar izvirajo iz istega podjetja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Fifties, točka 49). V skladu s tem je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da bi javnost utegnila misliti, da so bili proizvodi,
         ki jih označuje znamka ARTHUR ET FELICIE, del novega področja proizvodov in jih je tržil imetnik znamke Arthur ali podjetje,
         ekonomsko povezano z njim (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo BUDMEN, točka 57). Ugotovljeno je, da je intervenient osnoval
         različico svoje znamke kot figurativno znamko, ki vsebuje besedni element „La fiancée d’Arthur“ za določene proizvode ženskega
         perila.

      69      V teh okoliščinah, glede na enakost zadevnih proizvodov, določeno podobnost ustrezajočih znakov in visok razlikovalni učinek
         prejšnje znamke, vsaj glede njene prepoznavnosti na trgu, je treba ugotoviti, da odbor za pritožbe ni storil napake, ko je
         ugotovil obstoj verjetnosti zmede v zvezi z nasprotujočima si znamkama. Nadalje v nasprotju s tem, kar je navedla tožeča stranka
         na obravnavi in kot jasno izhaja iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, kot tudi iz ustaljene sodne prakse, ni treba ugotoviti
         obstoja dejanske zmede, temveč obstoj verjetnosti zmede.

      70      Končno glede nacionalnih odločb in sodb, na katere se sklicujejo stranke, zadostuje ugotovitev, da je Skupnostni sistem znamk
         samostojen sistem, sestavljen iz skupnih pravil, in sledi ciljem, ki so zanj specifični, pri čemer je njegova uporaba neodvisna
         od vseh nacionalnih sistemov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. decembra 2000 v zadevi Messe München proti UUNT (electronica),
         T-32/00, Recueil, str. II-3829, točka 47). Tako sposobnost registriranja znaka kot znamke Skupnosti lahko presojamo le na
         podlagi upoštevne Skupnostne ureditve.

      71      Glede prakse UUNT iz sodne prakse izhaja, da so odločitve, ki jih sprejmejo odbori za pritožbe v okviru Uredbe št. 40/94 in
         se nanašajo na registracijo znaka kot znamke Skupnosti, v pristojnosti, ki je vezana in ne diskrecijska pravica. Torej se
         lastnost znaka, ki se lahko registrira kot znamka Skupnosti, lahko presoja samo na podlagi te uredbe, tako kot jo razlaga
         sodnik Skupnosti, ne pa na podlagi prejšnje prakse odborov za pritožbe (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002
         v zadevi Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE), T-106/00, Recueil, str. II-723, točka 66; z dne 20. novembra 2002 v zadevi
         Bosch proti UUNT (Kit Pro in Kit Super Pro), T-79/01 in T-86/01, Recueil, str. II-4881, točka 32; in z dne 9. marca 2005 v
         zadevi Osotspa proti UUNT – Distribution & Marketing (Hai), T-33/03, ZOdl., II-763, točka 69).

      72      Zato je treba edini tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti, ne da bi se Sodišče prve stopnje izjasnilo o dopustnosti zahteve
         za razveljavitev in o potrditvi odločbe oddelka za ugovore .

       Stroški
      73      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker tožeča stranka ni uspela, se ji naloži priglašene stroške UUNT. Priglasitev stroškov intervenienta se nanaša le na stroške,
         nastale pred UUNT. Zato intervenient sam nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov, razen stroškov intervenienta.
      3)      Intervenient nosi svoje stroške.

               Jaeger

                Tiili

                Czúcz

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. novembra 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         * Jezik postopka: francoščina.