Sodba Sodišča (peti senat) z dne 27. novembra 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-137/96.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (tretji senat) z dne 28. oktobra 2010.#Maria Concetta Cerafogli proti Evropski centralni banki (ECB).#Javni uslužbenci – Uslužbenci ECB – Imenovanje začasnega uslužbenca – Obvestilo o prostem delovnem mestu – Akt, ki posega v položaj – Priznanje invalidnosti – Pravni interes.#Zadeva F‑23/09.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 9. novembra 2000. # The Queen proti Secretary of State for the Home Department, ex parte Nana Yaa Konadu Yiadom. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) - Združeno kraljestvo. # Prosto gibanje oseb. # Zadeva C-357/98.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 29. oktobra 1998. # TEAM Srl proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Odškodninska tožba - Dopustnost. # Zadeva T-13/96.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 29. junija 2015. # Grupo Bimbo, SAB de CV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-618/14.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 15. februarja 2005. # Lidl Stiftung & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Ugovor - Verjetnost zmede - Prijava besedne znamke Skupnosti LINDENHOF - Prejšnja besedna in figurativna znamka LINDERHOF - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-296/02.

text:
          SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 15. februarja 2005 (
            *1
         )
      V zadevi T-296/02

         Lidl Stiftung & Co, KG, s sedežem v Neckarsulmu (Nemčija), ki ga zastopa P. Groß, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopajo A. von Mühlendahl, B. Müller in G. Schneider, zastopniki,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli), intervenient pred Sodiščem prve stopnje,

         REWE-Zentral AG, s sedežem v Kölnu (Nemčija), ki ga zastopa M. Kinkeldey, odvetnik,
      katere predmet je tožba vložena proti odločbi tretjega Odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 17. julija 2002 (zadeva R 0036/2002-3), glede postopka z ugovorom med Lidl Stiftung & Co. KG in REWE-Zentral AG,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij in N. J. Forwood, sodnika,
      sodni tajnik: I. Natsinas, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. maja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      Dejansko stanje

               1

               Intervenient je 16. septembra 1997 pred Sodiščem prve stopnje, Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: Urad) zaprosil za registracijo znamke v obliki besednega znaka

         LINDENHOF

               2

               Prijava znamke zadeva predvsem blago iz razredov 30 in 32 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen ustrezno, za vsakega od njegovih razredov z naslednjim opisom:

                        —

                        razred 30: „[...] izdelki na osnovi čokolade; tekoča čokolada za pitje, [...] marcipanovi izdelki in izdelki iz lešnikove kreme [...], praline, vključujoč polnjene praline [...]“;

                        —

                        razred 32: „Piva, mešane pijače, ki vsebujejo pivo, mineralne in gazirane vode in druge brezalkoholne pijače, sadne pijače in sadni sokovi, sirupi in drugi preparati za pripravo pijač, pijače iz sirotke [...]“.

               3

               Prijava znamke je bila objavljena 10. avgusta 1998 v Biltenu blagovnih znamk Skupnosti št 60/98.

               4

               Tožeča stranka je 26. oktobra 1998 vložila ugovor proti registraciji prijavljene znamke, na podlagi naslednje besedne in figurativne znamke,

               registrirane v Nemčiji in z datumom vložitve 24. december 1991 (v nadaljevanju: prejšnja znamka).

               5

               Ugovor se je nanašal zoper registracijo prijavljene znamke, za vse blago iz točke 2 zgoraj. Temeljil je na blagu, ki ga obsega prejšnja znamka, poimenovanem „peneča vina“, iz razreda 33.

               6

               Za podkrepitev njenega ugovora je tožeča stranka navedla relativni razlog za zavrnitev iz člena 8(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena.

               7

               Po tem, ko se je intervenient skliceval na izjemo zaradi neuporabe prejšnje znamke iz člena 43(2) in (3) Uredbe 40/94, je tožeča stranka predložila zapriseženo izjavo enega svojih poslovodij, s priloženim seznamom, v katerem je navedeno število prodanih enot za leta od 1995 do 2000 in sliko, ki prikazuje obliko, uporabljeno za to prodajo, natisnjeno tu spodaj.

               8

               Z odločbo z dne 8. novembra 2001 je Oddelek za ugovore sprva ugotovil, da je bila dokazana resna in dejanska uporaba prejšnje znamke. Dalje je ugodil ugovoru, kolikor se nanaša na blago, poimenovano „piva, mešane pijače, ki vsebujejo pivo“ zaradi obstoja verjetnosti zmede. Glede preostalega je zavrnil ugovor zaradi neobstoja take verjetnosti. Končno je naložil, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

               9

               Tožeča stranka je 7. januarja 2002 vložila pritožbo zoper to odločbo, kolikor se nanaša na „mineralne in gazirane vode in druge brezalkoholne pijače; sadne pijače in sadne sokove“ iz razreda 32 (v nadaljevanju: pijače iz prijave znamke).

               10

               Z odločbo z dne 17. julija 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je odbor za pritožbe zavrnil pritožbo in tožeči stranki naložil plačilo stroškov.

         Postopek

               11

               Tožeča stranka je v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje 27. septembra 2002 vložila zadevno tožbo.

               12

               Z dopisom z dne 14. januarja 2003 je Urad obvestil Sodišče prve stopnje, da je ugotovil neobstoj dokaza o podaljšanju trajanja varstva prejšnje znamke. Z dopisom, prejetim 10. marca 2003, je tožeča stranka poslala ta dokaz Sodišču prve stopnje.

               13

               Urad in intervenient sta vložila odgovor na tožbo 3. in 4. februarja 2003.

         Predlogi strank

               14

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo;

                        —

                        naloži Uradu plačilo stroškov.

               15

               Urad Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        naloži tožeči stranki plačilo stroškov.

               16

               Intervenient Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        naloži tožeči stranki plačilo stroškov, ki jih je priglasil intervenient.

         Navedbe strank

               17

               V podporo tožbi tožeča stranka kot edini tožbeni razlog navaja kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker naj bi moral odbor za pritožbe ugotoviti neobstoj verjetnosti zmede, kar zadeva blago, poimenovano „peneča vina“, v enem delu in pijač iz prijave znamke v drugem (v nadaljevanju: zadevno blago).

               18

               Glede zadevnega blaga tožeča stranka najprej navaja, da so običajno skupnega porekla. S tem v zvezi je predložila listine, skupaj s predlogom za izvedbo dokaza s pričo, da bi se dokazal obstoj nemških kleti za vina in peneča vina, ki proizvajajo tudi sadne sokove, sadna vina, sadna peneča vina in mešane pijače, ki vsebujejo vino. To dejstvo naj bi bilo znano ciljni javnosti. Po mnenju tožeče stranke med drugim obstoj kleti, ki tržijo tudi namizno vodo in celo mineralno vodo, ne sme biti izključen. Končno trdi, da so, nasprotno, enako tudi proizvajalci pijač iz prijave znamke razredčili njihove vrste proizvodov.

               19

               Tožeča stranka prav tako navaja, da so zadevni končni proizvodi podobni. Tako naj bi bile vse pijače v tekoči potrošnji in naj bi se, tako v trgovinah kot na cenikih pijač, prodajale druga poleg druge. Oglasi, ki jih delajo zanje, naj bi bili podobni in običajno prikazujejo osebo, ki ob pitju predstavljene pijače doživi trenutek sreče. Kot peneča vina naj bi se tudi pijače iz prijave znamke in predvsem alkoholne pijače, ki vsebujejo sadje, pile ob posebnih priložnostih in kot omenjene pijače naj bi se tudi peneča vina pila ob jedi. Dalje, še več preostalih pijač kot vina naj bi bilo penečih. Končno, tožeča stranka ugotavlja, da so tako kot peneča vina lahko nekatere brezalkoholne pijače, sadne pijače in sadni sokovi proizvedeni predvsem iz grozdja. Iz tega sklepa, da bi se glede na podobne znake zadevnemu blagu lahko pripisalo enako tržno poreklo.

               20

               Glede zadevnih znakov tožeča stranka trdi, da so podobni, saj je njihova fonetična razlika komaj zaznavna in njihova konceptualna razlika ne ravno osupljiva, javnost pa v tem primeru ni napeljana, da razišče njihov pomen.

               21

               Glede ciljne javnosti je tožeča stranka dejansko potrdila, da bo, ker je zadevno blago v tekoči potrošnji, njena pozornost šibka.

               22

               Tožeča stranka prav tako navaja, da ima prejšnja znamka močan razlikovalni učinek. Dejansko naj bi bila peneča vina pod to znamko prodajana že več kot sedem let, v več kot 4000 podružnicah tožeče stranke, v pretežnem delu Nemčije. Zaprisežene izjave iz točke 7 zgoraj so dokazale, da so te prodaje v Nemčiji med januarjem 1995 in januarjem 2000 prinesle znaten promet. V ta namen naj bi bila uporabljena znatna oglaševalska sredstva. Tožeča stranka poudarja, da beseda „linderhof “ za peneča vina ni opisna.

               23

               V odgovor zatrjevani poznosti nekaterih njenih navedb je tožeča stranka med obravnavo trdila, da je glavno navedbo navedla že pred odborom za pritožbe.

               24

               Sam Urad pa meni, da je odbor za pritožbe pravilno odločil, da verjetnost zmede ne obstaja.

               25

               S tem v zvezi Urad predvsem navaja, da so navedbe tožeče stranke, temelječe, prvič, na običajnem skupnem poreklu zadevnega blaga in drugič na dejstvu, da so predlagane mešanice zadevnega blaga prepozne glede na pravilo 16, naslov 3, pravilo 17, naslov 2, in pravilo 20, naslov 2, Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str.1), člen 74(1), na koncu, Uredbe št 40/94 in glede na sodbe Sodišča prve stopnje z dne 13. junija 2002 v zadevi Chef Revival USA proti UUNT -Massagué Marín (Chef), T-232/00, Recueil, str. II-2749, in z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Institut für Lernsysteme proti UUNT - Educational Services (ELS), T-388/00, Recueil, str. II-4301, točka 21 in naslednje). Po mnenju Urada je bila prva navedba podana na jasen način le pred Sodiščem prve stopnje, druga navedba pa je bila tam podana prvič. Te navedbe naj ne bi več služile za podporo ali poglobitev navedbe, ki je že bila predstavljena pred Oddelkom za ugovore. Urad dodaja, da če tožeči stranki ni jasno nakazal, katera dejstva in dokazi bi morali biti predloženi, mora o tem odločiti sama. Še več, Urad ji, glede na nezadostno poznavanje zadevnega trga, tega ni mogel nakazati. Urad končno navaja, da je sama tožeča stranka zadevni del tožbe naslovila „nova dejstva“.

               26

               Po mnenju Urada velja enako glede navedbe o močnem razlikovalnem učinku prejšnje znamke zaradi njene uporabe, kolikor ta navedba ni bila več podana pred njim. Urad poudarja, da je pred odborom za pritožbe tožeča stranka navedla zgolj, da ima prejšnja znamka „vsaj normalen razlikovalni značaj“. Med drugim Urad trdi, da naj dejstva in preostali elementi, ki jih je podala tožeča stranka, da bi dokazala uporabo prejšnje znamke, ne bi tvorili ne izrecnega ne implicitnega sklicevanja na velik ugled, ki naj bi ga ta znamka pridobila z njeno uporabo.

               27

               Intervenient najprej navaja tožbeni razlog zaradi kršitve členov 15 in 43 Uredbe št. 40/94, ker naj bi moral odbor za pritožbe zaradi neobstoja dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke zavrniti pritožbo.

               28

               Dalje intervenient trdi, da verjetnost zmede ne obstaja.

               29

               Med obravnavo se je intervenient pridružil navedbam Urada, po katerih so nekatere navedbe tožeče stranke prepozne.

         Presoja Sodišča prve stopnje
      Dopustnost nekaterih navedb tožeče stranke

               30

               Urad in intervenient trdita, da so navedbe glede, primarno, običajnega skupnega porekla zadevnega blaga, sekundarno, glede dejstva, da so mešanice zadevnega blaga dane v prodajo, in terciarno močnega razlikovalnega učinka prejšnje znamke prepozne.

               31

               S tem v zvezi je treba poudariti, da je tožba, vložena na Sodišče prve stopnje, namenjena preverjanju zakonitosti odločb odborov za pritožbe v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94. Dejstva, ki so podana pred Sodiščem prve stopnje, ne da bi bila pred tem navedena pred oddelki Urada, torej ne bi smela vplivati na zakonitost take odločbe, razen če bi jo Urad moral upoštevati po uradni dolžnosti. Glede na to izhaja iz člena 74(1), in fine, te uredbe, da je v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije Urad pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke, in da ni dolžan upoštevati po uradni dolžnosti dejstev, na katera se stranke niso sklicevale. Zato taka dejstva zakonitosti odločbe odbora za pritožbe ne morejo postaviti pod vprašaj,

               32

               Kar zadeva prvo navedbo iz točke 30 zgoraj, je treba torej ugotoviti, da je tožeča stranka pred odborom za pritožbe očitala, da je zadevno blago bilo v bistvenem delu proizvedeno v enakih podjetjih, sicer pa se tudi med drugim opira na točko 14 izpodbijane odločbe. Ta prva navedba tako ne bi mogla biti obravnavana, ker ni bila podana pred Uradom, drugače kot trdita Urad in intervenient.

               33

               Treba je dodati, da je brez dvoma tožeča stranka prvič podala navedbo iz prejšnje točke pred odborom za pritožbe. Iz sodne prakse pa izhaja, da lahko odbori za pritožbe, razen v primeru, da se uporabi člen 74(2) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, pritožbi ugodijo na podlagi novih dejstev, ki jih poda stranka, ki je vložila pritožbo, ali tudi na podlagi novih dokazov, predloženih z njene strani (sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. septembra 2003 v zadevi Henkel proti UUNT - LHS (UK) (KLLENCARE), T-308/01, Recueil, str. II-3253, točka 26).

               34

               Kar zadeva sklicevanje Urada na zgoraj navedeno sodbo ELS (točka 21 in naslednje), je treba poudariti, da zadeva predvsem predložitev dokaza o uporabi znamke, podanem v podporo ugovoru, ki pa v tem primeru, v tej stopnji postopka, ni vprašljiva.

               35

               Enako velja tudi za sklicevanje na zgoraj navedeno sodbo Chef. Dejansko ta zadeva nepredložitev potrdila o registraciji zadevne znamke, ki se zahteva za ugovor, prevedenega v jezik postopka ugovora, v roku, ki ga je določil odbor za ugovor (glej točki 53 in 57 omenjene sodbe). V tej zadevi pa ni takega primera.

               36

               Iz tega izhaja, da je navedba glede skupnega običajnega porekla zadevnega blaga dopustna.

               37

               Po drugi strani je treba ugotoviti, da so bile listine tožeče stranke v podporo tej navedbi iz točke 18 zgoraj prvič predložene pred Sodiščem prve stopnje. Sicer pa tožeča stranka ni trdila drugače.

               38

               Tako Sodišče teh listin ne sme upoštevati.

               39

               Glede na drugo navedbo iz točke 30 zgoraj, po kateri so mešanice zadevnega blaga dane v prodajo, je treba ugotoviti, da jo tožeča stranka ni podala pred odborom, kot izhaja iz točke 42 izpodbijane odločbe, po kateri tožeča stranka ni podala nobene navedbe glede tega. Bolj natančno je treba poudariti, da če se je tožeča stranka sklicevala v svojem spisu z dne 24. marca 2000, predloženem odboru za pritožbe, na obstoj „rekreacijskih pijač, ki vsebujejo ‚peneče vino“‘, to sklicevanje ne zadeva razmerja med zadevnim blagom, ampak med penečimi vini na eni strani in blagom iz prijave znamke po drugi strani, ki pa niso več predmet zadevnega spora.

               40

               Iz tega izhaja, da Sodišče prve stopnje navedbe, da so mešanice zadevnega blaga dane v prodajo, ne sme upoštevati.

               41

               Glede na tretjo navedbo iz točke 30 zgoraj je treba ugotoviti, da se tožeča stranka nanjo pred Uradom ni več sklicevala. Tožeča stranka je natančneje pred Oddelkom za ugovore zgolj zatrjevala, da je prejšnja znamka utrdila razlikovalni učinek povprečne stopnje.

               42

               Navedbe o močnem razlikovalnem učinku prejšnje znamke tako samo Sodišče prve stopnje ne sme več upoštevati.

         Utemeljenost

               43

               Najprej je treba preučiti tožbeni razlog, ki ga je podala tožeča stranka, preden morebiti preučimo tistega, ki ga je podal intervenient. Če bo ugotovljeno, v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, da je odbor za pritožbe pravilno zavrnil pritožbo, vloženo pred njim zaradi neobstoja verjetnosti zmede, dejansko naj ne bi bilo več treba preučiti, če bi, kot trdi intervenient, moral to storiti zaradi neobstoja dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke.

               44

               Glede na besedilo člena 8(1)(b) Uredbe št 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujeta znamki, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

               45

               V tem primeru je prejšnja znamka registrirana v Nemčiji. Zato je za presojo pogojev iz prejšnje točke treba upoštevati mnenje nemške javnosti. Med drugim, glede na to, da je zadevno blago tekoče potrošnje, to javnost predstavlja povprečni potrošnik. Smatra se, da je ta normalno obveščen in razumno pozoren in preudaren (sodba Sodišča z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 26). Trditev tožeče stranke, da je, ker je zadevno blago v tekoči potrošnji, pozornost upoštevne javnosti šibka, se ne more sprejeti, saj ni bila podprta s kakšnim podrobnim elementom, ki bi, glede na zadevno blago, podkrepil veljavnost te splošne trditve.

               46

               Glede na ustaljeno sodno prakso je verjetnost zmede verjetnost, da bi lahko javnost mislila, da zadevno blago ali storitve ponuja isto podjetje ali, v zadevnem primeru, ekonomsko povezana podjetja. Verjetnost zmede glede trgovskega porekla blaga ali storitev se mora presojati globalno, glede na dojemanje znakov in zadevnega blaga ali storitve, ki ga ima upoštevna javnost, ter upoštevati vsa dejstva, značilna za ta primer, predvsem medsebojno odvisnost med podobnostjo znakov in označenega blaga ali storitev (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT - Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 29 do 33 in navedena sodna praksa).

               47

               Glede na to isto sodno prakso je verjetnost zmede toliko večja, ko se razlikovalni učinek prejšnje znamke dokaže za pomembnega (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 18, in zgoraj navedeno sodbo Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 19).

               48

               Iz besedila člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 med drugim izhaja, da predpostavlja verjetnost zmede, v smislu te določbe, enakost ali podobnost označenega blaga ali storitev. Zato je tudi pod predpostavko obstoja enakosti prijavljenega znaka z znamko, katere razlikovalni učinek je še posebej močan, treba ugotoviti obstoj podobnosti med označenim blagom ali storitvami z ugovarjano znamko (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Canon, točka 22).

         Zadevno blago

               49

               Da bi lahko ocenili podobnost med zadevnim blagom je treba upoštevati vse pomembne faktorje, ki označujejo odnos med blagom. Ti faktorji vključujejo predvsem njegovo naravo, namen, uporabo, pa tudi nasprotujoč in dopolnilni značaj (zgoraj navedena sodba Canon, točka 23).

               50

               Gotovo je torej, da imajo peneča vina po eni strani in pijače iz prijave znamke po drugi strani skupne točke glede osnovnih sestavin ter se pogosto, tako v trgovinah kot na cenikih pijač, prodajajo ena zraven drugih.

               51

               Vendar pa je treba poudariti, kot odbor za pritožbe, da bo povprečni nemški potrošnik štel za normalno in bo tako pričakoval, da bodo peneča vina po eni strani in pijače, poimenovane „mineralne in gazirane vode in druge brezalkoholne pijače, sadne pijače in sadni sokovi“ po drugi strani, ponujala različna podjetja. Zlasti se ne more šteti, da peneča vina in zgoraj omenjene pijače pripadajo isti družini pijač ali so celo elementi splošne vrste pijač, ki bi lahko imeli skupno trgovsko poreklo.

               52

               Pred odborom za pritožbe tožeča stranka med drugim ni navedla niti enega samega podjetja, ki bi proizvajalo tako peneča vina kot pijače iz prijave znamke (glej točko 14 izpodbijane odločbe). Kar zadeva listine, predstavljene s tem v zvezi pred Sodiščem prve stopnje, ki naj bi dokazale obstoj nemških kleti vin in penečih vin, ki proizvajajo tudi sadne sokove, sadna vina, sadna peneča vina in mešane pijače, ki vsebujejo vino, je že bilo razsojeno v točkah 37 in 38 zgoraj, da jih Sodišče prve stopnje ne more upoštevati.

               53

               Poleg tega je gotovo, da se pijače iz prijave znamke glasijo „mineralne in gazirane vode in druge brezalkoholne pijače, sadne pijače in sadni sokovi“. Pojmi „brezalkoholne“ se tako ne nanašajo na „sadne pijače in sadne sokove“ na način, da bi se v teoriji lahko za te zadnje izdelke štelo, da vključujejo alkoholne pijače. Treba je ugotoviti, da so v praksi nemški pojmi „Fruchtgetränke und Fruchtsäfte“, ki so uporabljeni v originalni prijavi znamke, kot med drugim tudi francoski pojmi „boissons de fruits et jus de fruits“ in enaki pojmi v drugih jezikih Skupnosti, pridržani za brezalkoholne pijače. Zato se mora šteti, kot da pijače iz prijave znamke ne vključujejo brezalkoholnih pijač. Med drugim, ugotovitve odbora za pritožbe, po kateri peneča vina „spadajo pod kategorijo alkoholnih pijač v nasprotju z blagom, ki ga pokriva prijavljena znamka“ (točka 37 izpodbijane odločbe), tožeča stranka ni prerekala.

               54

               Peneča vina so tako alkoholne pijače in kot taka razločno ločena od brezalkoholnih pijač, kot so pijače iz prijave znamke. Povprečni potrošnik, ki bi naj bil normalno obveščen in razumno pozoren ter preudaren, je navajen in pozoren na to ločitev med brezalkoholnimi in alkoholnimi pijačami, ki je poleg tega potrebna, saj nekateri potrošniki ne želijo, ali pa celo ne smejo, uživati alkohola.

               55

               Če se med drugim pijače iz prijave znamke pijejo med posebnimi priložnostmi in za užitek, se uživajo, čeprav ne izključno, tudi ob drugih priložnostih za odžejanje. Dejansko so bolj blago tekoče potrošnje. Nasprotno se peneča vina uživanjo skoraj izključno, celo izključno, med posebnimi priložnostmi in za užitek, ter veliko redkeje kot blago iz prijave znamke. V bistvu so razvrščena v višji cenovni razred kot pijače iz prijave znamke.

               56

               Končno so peneča vina atipična pijača za zamenjavo pijač iz prijave znamke. Zadevno blago se tako ne more šteti, kot da je v odnosu nasprotja.

               57

               Okoliščina, ki jo je navedla tožeča stranka, da se zadevno blago lahko zaužije eno za drugim ali pa tudi meša, ni take narave, da bi lahko spremenila presojo iz prejšnjih točk. Dejansko se lahko ta okoliščina uporabi za mnogo pijač, ki vseeno niso podobne (npr. rum in Cola).

               58

               Enako velja za okoliščino, navedeno s strani tožeče stranke, da oglasi za zadevno blago vedno prikazujejo osebo, ki ob pitju predstavljene pijače doživi trenutek sreče, kolikor se ta okoliščina uporablja za skoraj vse pijače, tudi tiste najbolj različne.

               59

               V luči zgoraj navedenega je treba skleniti, da elementi nepodobnosti prevladajo nad elementi podobnosti zadevnega blaga. Ugotovljene razlike med njimi vendarle niso take, da bi same po sebi izključevale predvsem možnost verjetnosti zmede, predvsem pod predpostavko obstoja enakosti zahtevanih znakov s prejšnjo znamko, katere razlikovalni učinek je posebno močan (glej točko 48 zgoraj).

         Zadevni znaki

               60

               Iz točke 48 izpodbijane odločbe izhaja, da je odbor za pritožbe utemeljil svojo primerjavo zadevnih znakov, kar zadeva prejšnjo znamko, na obliki, predstavljeni v točki 7 zgoraj, iz razloga, da se ta oblika ne razlikuje od oblike registrirane prejšnje znamke, namreč te, predstavljene v točki 4 zgoraj, na način, da bi se njen razlikovalni učinek zdel spremenjen.

               61

               Ni treba odločiti, ali je s tem odbor za pritožbe storil napako. Dejansko, razlike med dvema oblikama iz prejšnje točke niso take, da bi spremenile izid primerjave zadevnih znakov, in zato tudi ne tistega o presoji verjetnosti zmede, kot bo obravnavana v nadaljevanju.

               62

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da bi morala globalna presoja verjetnosti zmede, kar zadeva vizualno, fonetično ali konceptualno podobnost znakov v konfliktu, temeljiti na skupnem vtisu, ki ga ustvarijo, upoštevajoč predvsem njihove razlikovalne in prevladujoče elemente (glej sodbo Sodišča prva stopnje z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips-Van Heusenproti UUNT - Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T-292/01, Recueil, str. II-4335, točka 47 in navedena sodna praksa).

               63

               Glede vizualne in fonetične ravni je treba poudariti, da v dveh oblikah prejšnje znamke iz točke 59 zgoraj besedni element „linderhof“ zavzema pretežni del Besedni element, ki je sestavljen iz izraza „vita somnium breve“ tu zavzema sekundarno mesto, ker je napisan s precej manjšimi črkami, kot so tiste, uporabljene za besedo „linderhof“. Ta besedni element je torej spremljajoč v razmerju do prevladujočega besednega elementa „linderhof“ (glej v tem smislu sodbo Sodišča prva stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Oberhauserproti UUNT - Petit Liberto (Fifties), T-104/01, Recueil, str. II-4359, točka 36). V zvezi z besednimi elementi „trocken“ in „sekt“ je treba poudariti, da povprečni nemški potrošnik takoj razume, da so namenjene temu, da nakažejo, da gre za suho ali peneče vino. V tej meri so ti elementi prav tako spremljajoči v razmerju do elementa „linderhof“. Končno, kar zadeva figurativne elemente obeh oblik prejšnje znamke iz točke 59 zgoraj, so le okrasni. Tako nimajo druge narave, kot da oslabijo pretežnost elementa „linderhof.“

               64

               Element „linderhof “ je prevladujoč v prejšnji znamki, tako da ga je treba jemati kot podobnega prijavljeni znamki na vizualni in fonetični ravni. Dejansko vizualne in fonetične razlike med pojmoma „linderhof“ in „lindenhof“ niso take narave, da bi bile takoj zaznane s strani povprečnega nemškega potrošnika.

               65

               Na konceptualni ravni je treba ugotoviti, da je v točki 52 izpodbijane odločbe odbor za pritožbe navedel, da pojem „linderhof“ napotuje na grad „linderhof“ bavarskega kralja Ludvika II, torej da pojem „lindenhof“ pomeni „lipov dvor“.

               66

               S tem v zvezi je treba poudariti, da je dvomljivo, četudi se dejansko lahko ugotovi določena konceptualna nepodobnost, da jo uspe povprečni nemški potrošnik opaziti. Še več, ne moremo računati, da povprečni nemški potrošnik pozna omenjeni grad „Linderhof.“ Torej bo potrošnik, ki ga ne pozna, prej ugotovil konceptualno podobnost med pojmi „lindenhof“ in „linderhof“, saj bo v teh dveh primerih mislil na „dvor“ ali na „posestvo“.

               67

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti konceptualno podobnost med znakoma.

               68

               Iz tega sledi, da je treba šteti, da so znaki podobni.

         Verjetnost zmede

               69

               V točki 55 izpodbijane odločbe je odbor za pritožbe sklenil, da kljub temu da je ugotovil veliko fonetično podobnost zadevnih znakov, ob upoštevanju normalnega razlikovalnega učinka prejšnje znamke ter očitnega razkoraka med zadevnim blagom ne obstaja verjetnost občutne zmede v nemški ciljni javnosti, toliko bolj, ker ni marginalni in nebistven delček upoštevne javnosti, ki v tem primeru to dokazuje, vendar povprečni potrošnik normalno obveščen in razumno pozoren ter preudaren.

               70

               Ta sklep ne vsebuje napake.

               71

               Tako Sodišče prve stopnje meni, da nepodobnost zadevnega blaga, ugotovljena v točkah 51 in 56 zgoraj, prevlada nad podobnostjo zadevnih znakov, na način, da nemški povprečni potrošnik ne bo mislil, da imajo prvi glede na zadnje enako tržno poreklo. Med drugim, kot izhaja iz točke 42 zgoraj, se ne more šteti, kot da ima prejšnja znamka močan razlikovalni učinek.

               72

               Iz tega sledi, da z zavrnitvijo pritožbe proti odločbi Oddelka za ugovore zaradi neobstoja verjetnosti zmede odbor za pritožbe ni kršil člena 8(1)(b) Uredbe št 40/94.

               73

               Edinemu tožbenemu razlogu, podanemu s strani tožeče stranke, tako ne more biti ugodeno.

               74

               Tožba mora biti tako zavrnjena, ne da bi bilo treba preučiti tožbeni razlog, ki ga navaja intervenient.

         Stroški

               75

               Na podlagi člena 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               76

               V tej zadevi tožeča stranka ni uspela. Urad je predlagal, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov, intervenient pa je predlagal, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov intervenienta. Zato se tožeči stranki naloži plačilo stroškov tako Urada kot intervenienta.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat),
               razsodilo:

                        1.

                        Tožba se zavrne,

                        2.

                        Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov,

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. februarja 2005.

                           Sodni tajnik
                           H. Jung

                           Predsednik
                           J. Pirrung

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 14. februarja 2008. # Orsay GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne in figurativne znamke Skupnosti Orsay - Prejšnja nacionalna besedna in figurativna znamka D'ORSAY - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-378/04.

text:
      Sodba Sodišča prve Stopnje (peti senat) z dne 14. februarja 2008 – Orsay proti UUNT – Jiménez Arellano (Orsay)
      (Zadeva T-378/04)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne in figurativne znamke Skupnosti Orsay – Prejšnja nacionalna besedna in figurativna znamka D'ORSAY – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 43 do 45.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 15. junija 2004 (zadeva R 909/2002-4) glede postopka z ugovorom
                  med José Jiménez Arellano, SA in Orsay GmbH.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Orsay GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna in figurativna znamka Orsay za blago iz razredov 23, 24 in 25 – prijava št. 1042605

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               José Jiménez Arellano, SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               nacionalna besedna in figurativna znamka D’ORSAY

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev registracije

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Orsay GmbH se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 4. februarja 1992. # The Queen proti Secretary of State for Social Security, ex parte Florence Rose Smithson. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Socialna varnost. # Zadeva C-243/90.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. junija 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji in Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti. # Združeni zadevi C-176/97 in C-177/97.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. novembra 2004.#Anna Fascicolo in drugi proti Regione Puglia in drugi (C-10/02) in Grazia Berardi in drugi proti Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4 in drugi (C-11/02).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale per la Puglia - Italija.#Prosto gibanje zdravnikov - Direktivi 86/457/EGS in 93/16/EGS - Priznavanje diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi - Obveznost držav članic, da postavijo posebno diplomo kot pogoj za opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti - Pridobljene pravice - Enakovrednost pravice opravljati poklic, pridobljene pred 1. januarjem 1995, z diplomo o posebni izobrazbi - Določitev seznama splošnih zdravnikov za zapolnitev razpoložljivih mest v neki regiji na podlagi nazivov, ki jih imajo.#Združeni zadevi C-10/02 in C-11/02.

text:
      Združeni zadevi C-10/02 in C-11/02
      Anna Fascicolo in drugi proti Regione Puglia in drugi ter Grazia Berardi in drugi
      proti
      Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4 in drugim
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Tribunale amministrativo regionale per la Puglia)
      „Prosto gibanje zdravnikov – Direktivi 86/457/EGS in 93/16/EGS – Priznavanje diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi – Obveznost držav članic, da posebno diplomo določijo kot pogoj za opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega
         sistema socialne varnosti – Pridobljene pravice – Enakovrednost pravice opravljati poklic, pridobljene pred 1. januarjem 1995 z diplomo o posebni izobrazbi – Določitev seznama splošnih zdravnikov za zapolnitev razpoložljivih mest v neki regiji na podlagi nazivov, ki jih imajo“

      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Zdravniki – Priznavanje diplom in dokazil o formalni
            izobrazbi – Direktiva 93/16 – Splošni zdravniki – Obveznost držav članic, da določijo posebno diplomo kot pogoj za opravljanje
            poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti – Omejitev – Pridobljene pravice zdravnikov brez
            posebne diplome, ki so pred 1. januarjem 1995 uresničevali pravico do ustanavljanja – Obseg – Obveznost držav članic, da priznajo
            enakovrednost pridobljenih pravic in pridobitve posebne diplome – Neobstoj – Dodelitev ugodnosti zdravnikom, ki so hkrati
            imetniki diplom in pridobljenih pravic – Dopustnost
      (Direktiva Sveta 93/16, člen 36(2))
      Člen 36(1), prvi pododstavek, Direktive 93/16 o olajšanju prostega gibanja zdravnikov in vzajemnem priznavanju diplom, spričeval
         in drugih dokazil o formalni izobrazbi določa, da mora od 1. januarja 1995 ob upoštevanju predpisov o pridobljenih pravicah
         diplomo, spričevalo ali drugo dokazilo o posebnem izobraževanju za splošno medicino, ki ga mora uvesti na podlagi člena 30
         navedene direktive, kot pogoj za opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti postavljati
         vsaka država, ki na svojem ozemlju izvaja celotno izobraževanje v zvezi s pravicami do začetka opravljanja in nadaljevanja
         opravljanja zdravniške dejavnosti.

      Drugi odstavek navedenega člena 36 določa, da vsaka država članica določa pridobljene pravice, kar pa je omejeno samo z enim
         pogojem, in sicer da vsaka država članica prizna pridobljene pravice zdravnikom, ki so jim bili, čeprav nimajo take diplome,
         spričevala ali drugega dokazila, pred 1. januarjem 1995 v tej državi članici priznani učinki diplom, spričeval in drugih dokazil,
         ki so jim bili izdani v drugi državi članici in so tam pridobili, prav tako pred tem datumom, pravico opravljati poklic splošnega
         zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti.

      Ta določba pa ne zahteva, naj države članice enako vrednotijo pridobljene pravice in spričevalo o posebni izobrazbi splošne
         medicine. Zato državam članicam ne nalaga, naj upoštevajo pravico opravljanja poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega
         zdravstvenega sistema, pridobljeno pred 1. januarjem 1995, kot enakovredno spričevalu o posebni izobrazbi splošne medicine.

      Tudi dejstvo, da imetniki spričeval posebne izobrazbe splošne medicine in tisti, ki imajo le pravico opravljanja poklica splošnega
         zdravnika, za zapolnitev zdravniških mest na deficitarnih območjih nimajo enakih možnosti za uspeh pri dodeljevanju omenjenih
         mest zdravnika, ne krši zgoraj navedene določbe.

      Člen 36(2) ne nasprotuje temu, da države članice zdravnikom, ki so sočasno imetniki tega spričevala in imajo pravico opravljati
         poklic splošnega zdravnika:

      –      podelijo več pridržanih mest, kolikor jih pridržujejo zlasti za zdravnike, imetnike omenjenih spričeval, ali za zdravnike,
         ki so imeli pravico opravljati poklic, in jim dopuščajo, da sočasno kandidirajo v obeh kategorijah pridržanih mest;

      –      zagotovijo ugodnejše obravnavanje pri kandidiranju v okviru kvote mest, pridržanih za zdravnike, ki so imeli pravico opravljati
         poklic 31. decembra 1994, s tem da jim na podlagi zgoraj omenjenega spričevala dodelijo dodatno število točk.

      (Glej točke 30, 31, 34, 35, 45 ter točki 1 in 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 18. novembra 2004(*)

      „Prosto gibanje zdravnikov – Direktivi 86/457/EGS in 93/16/EGS – Priznavanje diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi – Obveznost držav članic, da določijo posebno diplomo kot pogoj za opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega
         sistema socialne varnosti – Pridobljene pravice – Enakovrednost pravice opravljati poklic, pridobljene pred 1. januarjem 1995 z diplomo o posebni izobrazbi – Določitev seznama splošnih zdravnikov za zapolnitev razpoložljivih mest v neki regiji na podlagi nazivov, ki jih imajo“

      V združenih zadevah C-10/02 in C-11/02,
      10. oktobra 2001, ki sta prispeli na Sodišče 15. januarja 2002, v postopkih
      Anna Fascicolo in drugi,
      Enzo De Benedictis in drugi
      proti
      Regione Puglia,
      Maria Paciolla,
      Assessorato alla Sanità e Servizi Sociali della Regione Puglia,
      Coordinatore del Settore Sanità,
      Azienda Unità Sanitaria Locale BR/1,
      Felicia Galietti in drugi,

      Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4,
      Madia Evangelina Magrì,
      Azienda Unità Sanitaria Locale BA/1,
      Azienda Unità Sanitaria Locale BA/3 (C-10/02),

      ter
      Grazia Berardi in drugi,
      Lucia Vaira in drugi
      proti
      Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4,
      Angelo Michele Cea,
      Scipione De Mola,
      Francesco d'Argento,
      Azienda Unità Sanitaria Locale FG/2,
      Antonella Battista in drugi,
      Nicola Brunetti in drugi,
      Azienda Unità Sanitaria Locale BA/3,
      Azienda Unità Sanitaria Locale FG/3,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, S. von Bahr in K. Schiemann (poročevalec),
         sodniki,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in opravljene obravnave z dne 25. marca 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
               za Fascicolo in drugi G. Monacis, avvocato,
               za De Benedictis in drugi A. Loiodice, I. Lagrotta in N. Grasso, avvocati,
               za Berardi in drugi M. Langiulli, avvocato,
               za Vaira in drugi L. D'Ambrosio in L. Ferrara, avvocati,
               za Regione Puglia A. Sisto, avvocato,
               za Azienda Unità Sanitaria Locale BA/1 D. Caruso, avvocato,
               za Azienda Unità Sanitaria Locale BA/3 G. D'Innella, V. A. Pappalepore in M. de Stasio, avvocati,
               za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in M. Patakia, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi aprila 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Oba predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 36(2) Direktive Sveta 93/16/EGS z dne 5. aprila 1993
         o olajšanju prostega gibanja zdravnikov in vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi
         (UL L 165, str. 1), nazadnje spremenjeno z Direktivo Komisije 1999/46/ES z dne 21. maja 1999 (UL L 139, str. 25, v nadaljevanju:
         „Direktiva 93/16“), določbo, ki je nadomestila člen 7(2) Direktive Sveta 86/457/EGS z dne 15. septembra 1986 o posebnem izobraževanju
         splošne medicine (UL L 267, str. 26).

      2        Navedena predloga sta bila vložena v okviru dveh serij postopkov, ki potekajo med G. Berardi in drugimi, L. Vairo in drugimi
         ter Aziendo Unità Santiaria Locale BA/4 in drugimi (C-11/02) ter med A. Fascicolo in drugimi, E. De Benedictisom in drugimi
         ter Regione Puglia in drugimi (C-10/02) glede odločb, ki so jih sprejeli različni upravni organi te regije za leti 1998 in
         1999 glede dodelitve mest splošnih zdravnikov na deficitarnih območjih v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema.

       Pravni okvir
       Ureditev Skupnosti
      3        V Direktivi 93/16 so kodificirane različne direktive o zdravniških kvalifikacijah, zlasti Direktiva 86/457.

      4        Na podlagi člena 2 Direktive 93/16 vsaka država članica priznava diplome, spričevala in druga dokazila o formalni izobrazbi,
         ki jih državljanom držav članic v skladu s členom 23 podelijo druge države članice in so navedene v členu 3; glede pravice
         do začetka opravljanja dejavnosti in opravljanja dejavnosti zdravnika imajo navedene diplome, spričevala in druga dokazila
         o formalni izobrazbi na ozemlju te države enak učinek kot tista, ki jih država članica podeljuje sama.

      5        V členu 9(1) Direktive 93/16 je kot splošno pravilo določeno, da vsaka država članica državljanom drugih držav članic, katerih
         diplome, spričevala in druga dokazila o formalni medicinski izobrazbi ne izpolnjujejo vseh minimalnih izobraževalnih zahtev
         iz člena 23 te direktive, prizna kot zadosten dokaz diplome, spričevala in druga dokazila o formalni izobrazbi s področja
         medicine, ki so jih podelile te države članice, če te diplome, spričevala in druga dokazila o formalni izobrazbi dokazujejo
         izobraževanje, ki se je začelo pred datumi iz člena 9(1), in če jim je priloženo potrdilo, da so ti državljani v zadnjih petih
         letih pred izdajo tega potrdila najmanj tri leta neprekinjeno veljavno in zakonito opravljali te dejavnosti.

      6        V členu 30 Direktive 93/16 je določeno, da mora vsaka država, ki na svojem ozemlju izvaja celotno izobraževanje in ob uporabi
         člena 23 te direktive ureja pravice do začetka opravljanja in nadaljevanja opravljanja zdravniške dejavnosti, uvesti posebno
         izobraževanje za splošno medicino, ki ustreza najmanj pogojem iz členov 31 in 32 te direktive, tako da bodo prve diplome,
         spričevala ali druga dokazila o formalni izobrazbi, ki se nanj nanašajo, izdani najpozneje 1. januarja 1990.

      7        V členu 36(1), prvi pododstavek, Direktive 93/16, ki je nadomestil določbe člena 7(1) Direktive 86/457 tako, da je prevzel
         njegovo besedilo, je določeno:

      „Od 1. januarja 1995 vsaka država članica ob upoštevanju predpisov o pridobljenih pravicah postavlja diplomo, spričevalo ali
         drugo dokazilo o formalni izobrazbi iz člena 30 kot pogoj za opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega
         sistema socialne varnosti.“

      8        V členu 36(2), ki je nadomestil člen 7(2) Direktive 86/457 tako, da je v bistvu prevzel njegovo vsebino, je določeno:

      „Vsaka država članica opredeli pridobljene pravice, ki jih priznava. Vendar pa mora priznavati kot pridobljeno pravico do
         opravljanja poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti brez diplome, spričevala ali drugega
         dokazila o formalni izobrazbi iz člena 30, vsem zdravnikom, ki imajo to pravico na dan 31. decembra 1994 skladno s členi 1
         do 20 in opravljajo dejavnost na njenem ozemlju v skladu s členom 2 ali členom 9(1).“

      Nacionalna ureditev
      9        Direktiva 86/457 je bila prenesena v italijanski pravni red z zakonskim dekretom št. 256 z dne 8. avgusta 1991 (GURI št. 191
         z dne 16. avgusta 1991, v nadaljevanju: zakonski dekret št. 256/91). V členu 2, prvi pododstavek, je kot splošno pravilo določeno,
         da od 1. januarja 1995 spričevalo posebnega izobraževanja za splošno medicino predstavlja naziv, potreben za opravljanje odgovarjajoče
         dejavnosti v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema.

      10      Vendar pa je na podlagi člena 6 zakonskega dekreta št. 256/91 pravica opravljanja dejavnosti splošne medicine priznana tudi
         zdravnikom, ki so imeli v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema 31. decembra 1994 pravico opravljati poklicno dejavnost
         kot splošni zdravniki, imajo torej usposobljenost, ki je priznana kot enakovreden naziv temu spričevalu (v nadaljevanju: enakovreden
         naziv).

      11      Na italijanskem ozemlju je opravljanje poklica zdravnika kot splošnega zdravnika koncesionarja v nacionalnem zdravstvenem
         sistemu na podlagi člena 8(1) zakonskega dekreta št. 502 z dne 30. decembra 1992 (GURI št. 305 z dne 30. decembra 1992), spremenjenega
         z zakonskim dekretom št. 517 z dne 7. decembra 1993 (GURI št. 293 z dne 15. decembra 1993), urejeno z nacionalnimi kolektivnimi
         pogodbami, ki se preverjajo vsaka tri leta.

      12      Nacionalna kolektivna pogodba, ki je veljala, ko so nastala dejstva, obravnavana v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju:
         kolektivna pogodba), je postala izvršljiva z dekretom predsednika republike št. 484 z dne 22. julija 1996 (GURI št. 220 z
         dne 19. septembra 1996, str. 1). Po tej pogodbi se:

      –        postopek za zapolnitev prostih mest prične z objavo, po posameznih regijah, enotnega regionalnega seznama zdravnikov, razvrščenih
         po sistemu točk, izračunanih na podlagi člena 3 te iste pogodbe (člen 2 le-te);

      –        za sestavo seznamov in razvrstitev zdravnikov, za spričevalo o izobrazbi splošne medicine kot akademskem nazivu dodeli dvanajst
         točk. Poleg tega se kandidatu iz naslova delovne dobe dodeli 0,2 točke za vsak mesec opravljanja dejavnosti zdravnika koncesionarja,
         ki opravlja osnovne zdravstvene storitve. Dodatne točke se lahko pridobi z določenimi posebnimi dejavnostmi, ki jih opravlja
         splošni zdravnik (člen 3(1) kolektivne pogodbe).

      13      Glede dodelitve mest na območjih, ki so deficitarna na področju osnovnih zdravstvenih storitev in dežurstev, je v kolektivni
         pogodbi prav tako določeno, da si:

      –        Aziende Sanitaire Locali (lokalne javne zdravstvene ustanove) pridržujejo spremenljiv odstotek od 20 do 40 % takšnih mest
         za zdravnike s spričevalom o izobrazbi splošne medicine iz člena 2 zakonskega dekreta št. 256/91 in spremenljiv odstotek od
         80 do 60 % za zdravnike z enakovrednim nazivom (člen 3(6) kolektivne pogodbe). Če pogodba ne bi bila pravočasno podaljšana,
         je predvideno, da se za naslednje leto za vsako od obeh kategorij zdravnikov določi kvota 50 % prostih mest (končna določba
         omenjene pogodbe);

      –        seznam mest za zapolnitev za posamezno ustanovo se sestavi tako, da se sešteje število točk, ki jih je kandidat dobil na regionalnem
         seznamu iz člena 2 zakonskega dekreta št. 256/91, število točk, ki jih kandidat dobi zato, ker prebiva v regiji, in število
         točk, ki jih dobi, ker prebiva na deficitarnem območju (člen 20(6) kolektivne pogodbe).

      14      Z odločbo regionalnega sveta št. 1245 z dne 29. aprila 1998 (BURP št. 46 z dne 15. maja 1998) je Regione Puglia odločila,
         da se za leto 1998 40 % mest, namenjenih pokrivanju deficitarnih območij in nezapolnjenih mest, dodeli zdravnikom s spričevalom
         o izobrazbi splošne medicine ter 60 % mest zdravnikom z enakovrednim nazivom. Za leto 1999 so bili odstotki mest, pridržanih
         za obe kategoriji, spremenjeni, tako da je bilo za vsako kategorijo namenjenih 50 %.

       Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      Postopki v glavni stvari so posledica dejstva, da so se za prosta mesta v deficitarnih območjih nekateri zdravniki, ki so
         bili imetniki spričevala o posebni izobrazbi splošne medicine iz člena 2 zakonskega dekreta št. 256/91 in so imeli poleg tega
         31. decembra 1994 pravico opravljati zdravniški poklic v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti, poskušali prijaviti
         tako za mesta, pridržana za zdravnike z omenjenim spričevalom, kot tudi za tista za zdravnike z enakovrednim nazivom. Prav
         tako so ti zdravniki poskušali dobiti dvanajst točk, ki se priznajo imetnikom tega spričevala, čeprav so konkurirali znotraj
         kvote mest, pridržanih za imetnike omenjenega naziva.

      16      Najprej je Regione Puglia odločila, da lahko zdravniki, ki imajo spričevalo o posebni izobrazbi splošne medicine in tudi pravico
         opravljati zdravniški poklic v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti 31. decembra 1994, kandidirajo v obeh kvotah,
         vendar če konkurirajo za kvoto mest, pridržanih za zdravnike z enakovrednim nazivom, niso upravičeni do uveljavljanja dodatnih
         dvanajstih točk za omenjeno spričevalo. Zato je Regione Puglia naročila svojim lokalnim javnim zdravstvenim ustanovam, naj
         v postopkih za leto 1998 odštejejo dvanajst točk, ki so jih predhodno že dodelile omenjenim zdravnikom.

      17      Omenjene ustanove, ki so delovale skladno z navodili Regione Puglia, so torej v okviru kvot, pridržanih za zdravnike z enakovrednim
         nazivom, zavrnile dodelitev dvanajstih točk, ki so sicer pripadale imetnikom spričevala o izobrazbi, kandidatom z zgoraj navedenima
         nazivoma.

      18      Proti odločbam nekaterih od teh ustanov, med katerimi je bila tudi Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4, so G. Berardi in drugi
         ter L. Vaira in drugi vložili tožbo pri Tribunale amministrativo regionale per la Puglia z utemeljitvijo, da omenjene odločbe
         niso zakonite, ker so bili pri njihovem sprejetju kršeni in napačno uporabljeni členi 2, 3 in 30 kolektivne pogodbe.

      19      Predložitveno sodišče, ki odloča o zakonitosti stališča, ki ga je sprejela Regione Puglia, je najprej menilo, da lahko zdravniki,
         imetniki obeh kvalifikacijskih nazivov, kandidirajo za vsa pridržana mesta, vendar jim ni mogoče dodeliti dvanajstih točk,
         namenjenih imetnikom spričevala o izobrazbi, če so kandidirali za mesta, namenjena imetnikom enakovrednih nazivov.

      20      V vmesnem času je Consiglio di Stato (Italija) z odločbo št. 1407 z dne 15. marca 2000 (v nadaljevanju: odločba Consiglio
         di Stato) glede pritožbe zoper sodbo nekega drugega regionalnega upravnega sodišča razsodilo, da se mora zdravnike za zapolnitev
         mest v deficitarnih območjih vzeti z enotnega regionalnega seznama, čeprav je predvideno, da morata biti za razdelitev teh
         mest pridržani dve različni kvoti; prva, namenjena zdravnikom s spričevalom o izobrazbi splošne medicine, in druga za tiste
         z enakovrednim nazivom, poleg tega pa tudi, da lahko zdravniki iz prve kategorije, ki so imeli tudi pravico opravljati poklic
         splošnega zdravnika v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema 31. decembra 1994, kandidirajo za obe kvoti mest in da se
         jim v tem primeru dodeli vseh dvanajst točk iz člena 3(1) kolektivne pogodbe, saj veljavna zakonodaja v tem pogledu ne predvideva
         razlikovanja med temi nazivi.

      21      Ob upoštevanju te odločbo se je Regione Puglia odločila, da bo spremenila predhodno sprejeto stališče in ne bo več zavračala
         upoštevanja dvanajstih točk, dodeljenih imetnikom spričevala o izobrazbi splošne medicine v postopkih za leto 1999. Javne
         zdravstvene ustanove omenjene regije, so torej sprejele ta novi način razdelitve zdravniških mest na deficitarnih območjih.
         Vendar se postopek za leto 1998 ni spremenil.

      22      Tudi zoper to novo stališče, ki ga je sprejela Regione Puglia, in ukrepe, ki so jih posledično sprejele lokalne javne zdravstvene
         ustanove, so A. Fascicolo in drugi ter E. De Benedictis in drugi, zdravniki, ki imajo le enakovreden naziv, vložili tožbo
         pri predložitvenem sodišču. Trdijo, da je zaradi kandidiranja zdravnikov, ki so imeli pravico opravljati poklic pred 1. januarjem
         1995 in imajo spričevalo o posebni izobrazbi splošne medicine, za obe kvoti pridržanih mest, ki se jim poleg tega dodeli še
         točke, predvidene za to spričevalo, izničena možnost uporabe načela enakovrednosti, določenega v Direktivah 86/457 in 93/16.

      23      Glede dveh serij sporov, ki sta mu bili predloženi, se predložitveno sodišče strinja s stališčem Consiglio di Stato, po katerem
         lahko zdravniki s spričevalom o izobrazbi splošne medicine kandidirajo za vsa pridržana mesta, ki jih je treba zapolniti na
         deficitarnih območjih. Vendar pa se to sodišče ne strinja s stališčem Consiglio di Stato v zvezi z dodelitvijo dvanajstih
         točk tem zdravnikom, če kandidirajo v kvoti mest, pridržanih za zdravnike z enakovrednim nazivom. Glede te zadnje točke predložitveno
         sodišče meni, da odločba Consiglio di Stato ne upošteva dejstva, da je v Direktivah 86/457 in 93/16 zakonodajalec Skupnosti
         želel zaščititi pridobljeno pravico opravljanja dejavnosti splošnega zdravnika za zdravnike brez diplom, spričeval in drugih
         dokazil o izobrazbi splošne medicine, ki so imeli to pravico 31. decembra 1994, in je z njo izključil možnost hierarhičnega
         razlikovanja med tema kategorijama zdravnikov.

      24      V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per la Puglia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja, ki so enako formulirana v obeh predložitvenih odločbah:

      1. Ali je treba pravico do opravljanja poklica splošnega zdravnika, pridobljeno pred 31. decembrom 1994, na podlagi členov
         7(2) Direktive 86/457/EGS in člena 36(2) Direktive 93/16/EGS obravnavati kot enakovredno spričevalu o posebni izobrazbi splošne
         medicine?

      2. Ali spričevalo o izobrazbi splošne medicine dopušča državam članicam, da na podlagi omenjenih določb Skupnosti od 1. januarja
         1995 zdravnikom, ki so pridobili tudi pravico do opravljanja poklica pred 31. decembrom 1994, po 1. januarju zagotovijo ugodnejši
         režim z večjim številom mest, kot so pridržana zlasti za imetnike enega ali drugega naziva?

      3. Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen in če se upošteva ureditev pridobljenih pravic, ali zgoraj predstavljeni
         pogoj dopušča državam članicam, da zadevne zdravnike še ugodneje obravnavajo, s tem da jim vsakič dodelijo dodatno število
         točk na podlagi spričevala o izobrazbi splošne medicine?“

      25      S sklepom predsednika Sodišča z dne 12. februarja 2002 sta bili zadevi C-10/02 in C-11/02 združeni za pisni in ustni postopek
         ter za sodbo.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      26      V prvem vprašanju predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba pravico za opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru
         nacionalnega zdravstvenega sistema, pridobljeno pred 1. januarjem 1995 na podlagi člena 36(2) Direktive 93/16, za opravljanje
         te dejavnosti obravnavati kot enakovredno spričevalu o posebni izobrazbi splošne medicine.

      27      V tem primeru ni sporno, da predstavlja eden ali drug naziv, omenjen v prejšnji točki, minimalni pogoj za opravljanje poklica
         splošnega zdravnika. Vendar iz predložitvenih odločb izhaja, da je v bistvu namen tega vprašanja ugotoviti skladnost nacionalnega
         sistema, ki se ga uporabi v tem primeru za zapolnitev zdravniških mest v nacionalnem zdravstvenem režimu, z omenjenim členom
         36(2), upoštevajoč dejstvo, da po tej ureditvi kandidati s spričevalom o posebni izobrazbi splošne medicine in tisti, ki imajo
         le enakovreden naziv, glede obravnavane razdelitve mest nimajo nujno enakih možnosti za uspeh.

      28      Najprej je treba ugotoviti, da členi od 30 do 41 Direktive 93/16 usklajujejo minimalne pogoje za izdajo diplom, spričeval
         in drugih dokazil o posebnem izobraževanju za splošno medicino za olajšanje prostega gibanja zdravnikov (glej uvodne izjave
         od 20 do 22 te direktive). V členu 36(1), prvi pododstavek, te direktive so skladno s tem ciljem in ob upoštevanju pridobljenih
         pravic kot pogoj za opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti določeni diploma,
         spričevalo ali drugo dokazilo o formalni izobrazbi.

      29      V tej zvezi je v členu 36(2) Direktive 93/16 natančno opredeljeno, da: „Vsaka država članica opredeli pridobljene pravice,
         ki jih priznava. Vendar pa mora priznavati kot pridobljeno pravico do opravljanja poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega
         sistema socialne varnosti […] vsem zdravnikom, ki imajo to pravico na dan 31. decembra 1994, skladno s členi 1 do 20. in opravljajo
         dejavnost na njenem ozemlju v skladu s členom 2 ali členom 9(1).“

      30      V tej določbi je priznana vsaki državi članici diskrecijska pravica, da določi pridobljene pravice, ta pravica pa je omejena
         samo z enim pogojem, in sicer da vsaka država članica prizna pridobljene pravice zdravnikom, ki so jim bili, čeprav nimajo
         diplome splošnega zdravnika, pred 1. januarjem 1995 v tej državi članici priznani učinki diplom, spričeval in drugih dokazil,
         ki so jim bili ti izdani v drugi državi članici in so tam pridobili, prav tako pred tem datumom, pravico opravljati poklic
         splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti (glej sodbo z dne 16. oktobra 1997 v zadevi Garofalo in
         drugi, od C-69/96 do C-79/96, Recueil, str. I-5603, točki 29 in 30).

      31      Pri odgovoru na prvo vprašanje je treba najprej poudariti, da člen 36(2) Direktive 93/16, kot to izhaja iz njegovega besedila,
         ne zahteva, naj države članice enako vrednotijo pridobljene pravice in spričevalo o posebni izobrazbi splošne medicine. Minimalni
         pogoj, določen s to določbo, ki se nanaša na kategorijo zdravnikov, ki jim je treba priznati pridobljene pravice, nima namena
         podrobneje določiti obsega varstva, ki ga zagotovijo države članice glede teh pravic.

      32      Drugič, ta pogoj je namenjen temu, da se izogne okoliščinam, v katerih bi bili zdravniki, ki so izkoristili pravico do ustanavljanja,
         zagotovljeno z direktivami Skupnosti, in ki so pridobili pravico do opravljanja poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega
         sistema socialne varnosti države članice gostiteljice pred 1. januarjem 1995, prikrajšani, ker nimajo diplom, spričeval in
         drugih dokazil o formalni izobrazbi, določenih z Direktivo 93/16 (glej zgoraj navedeno sodbo Garofalo in drugi, točka 31).

      33      Torej zadostuje navesti, da čeprav lahko omenjeni pogoj ob prisotnosti čezmejnega elementa zahteva, da se za pridobljene pravice
         zagotovi varstvo v večjem obsegu, se v predmetni zadevi, kot je bilo to potrjeno tudi na obravnavi, postopki pred nacionalnim
         sodiščem nanašajo na povsem notranje okoliščine.

      34      V teh okoliščinah torej velja, da le dejstvo, da imetniki spričeval posebne izobrazbe splošne medicine in tisti, ki imajo
         le enakovreden naziv zaradi značilnosti ureditve nacionalnega sistema za zapolnitev zdravniških mest na deficitarnih območjih,
         niso imeli enakih možnosti za uspeh pri dodeljevanju omenjenih mest, ne krši člena 36(2) Direktive 93/16.

      35      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da člen 36(2) Direktive 93/16 ne nalaga državam članicam,
         naj glede mest splošnih zdravnikov obravnavajo pred 1. januarjem pridobljeno pravico do opravljanja poklica splošnega zdravnika
         v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema kot enakovredno spričevalu posebne izobrazbe splošne medicine.

       Drugo in tretje vprašanje
      36      V drugem in tretjem vprašanju, ki ju obravnavamo skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 36(2) Direktive
         93/16 nasprotuje temu, da države članice zdravnikom, ki so hkrati imetniki spričevala izobrazbe splošne medicine in so 31.
         decembra 1994 imeli pravico opravljati poklic splošnega zdravnika v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema:

      –        podelijo več pridržanih mest, kolikor jih pridržujejo za zdravnike, imetnike omenjenih spričeval, ali za zdravnike, ki so
         imeli pravico opravljati poklic, in jim dopuščajo, da sočasno kandidirajo v obeh kategorijah pridržanih mest;

      –        zagotovijo ugodnejše obravnavanje pri kandidiranju v okviru kvote mest, pridržanih za zdravnike, ki so imeli pravico do opravljanja
         poklica 31. decembra 1994, s tem da jim na podlagi zgoraj omenjenega spričevala dodelijo dodatno število točk.

      37      G. Berardi in drugi ter L. Vaira in drugi menijo, da sistem pridržanih mest ne nasprotuje obveznosti iz člena 36(2) Direktive
         93/16, torej priznavanju pravice do opravljanja poklica splošnega zdravnika zdravnikom iz drugih držav članic, s sedežem v
         državi članici gostiteljici, ki so imeli pred 1. januarjem 1995 pravico opravljati poklic splošnega zdravnika.

      38      Navedeni tožeči stranki tudi menita, da je zakonito, da se „dvojno kvalificiranim“ kandidatom da na razpolago večja kvota
         mest. Trud za pridobitev omenjenega spričevala naj bi upravičeval, da se spričevalo vrednoti višje kot priznavanje enakega
         obdobja zdravniške prakse. Poleg tega bi bili imetniki, če jim za spričevalo ne bi bilo odobrenih dodatnih dvanajst točk,
         prikrajšani v primerjavi s tistimi, ki so, namesto da bi v dveh letih pridobili zahtevano izobrazbo, opravljali zdravniško
         prakso in na ta način pridobili dodatne točke za delovne izkušnje.

      39      V enakem smislu Komisija meni, da ob upoštevanju diskrecijske pravice, ki jo imajo države članice glede določanja pridobljenih
         pravic, niti način kandidiranja zdravnikov, ki so imeli le pravico opravljati poklic že pred 1. januarjem 1995, na javnih
         natečajih za dostop do sistema socialne varnosti države članice, niti morebitne kvote, pridržane v njihovo korist, kakor tudi
         točke, ki so jim dodeljene v izbirnih postopkih, ne spadajo na področja uporabe Direktive 93/16.

      40      Nasprotno pa E. De Benedictis in drugi zagovarjajo stališče, da od 1. januarja 1995 države članice zdravnikom, ki imajo spričevala
         o izobrazbi splošne medicine in so obenem pred 31. decembrom 1994 pridobili pravico opravljati poklic splošnega zdravnika,
         ne bi smele zagotavljati ugodnejšega režima s tem, da jim pridržuje večje število mest, kot je tisto, ki ga daje na razpolago
         imetnikom enega ali drugega naziva.

      41      Kot je bilo že ugotovljeno v točki 30 te sodbe, je pooblastilo, ki ga državam članicam daje člen 36(2) Direktive 93/16 za
         določitev pridobljenih pravic, omejeno samo z enim pogojem, ki se nanaša le na zdravnike, ki so z uporabo pravice do prostega
         gibanja pridobili pravico opravljanja poklica splošnega zdravnika v okviru sistema socialne varnosti države članice gostiteljice.
         Skladno s tem ciljem, ki ga je zasledoval zakonodajalec Skupnosti (glej točko 28 te sodbe), tega pogoja ni mogoče upoštevati
         v okoliščinah brez čezmejnega elementa.

      42      Torej v povsem notranjih okoliščinah, kot so tiste v postopku v glavni stvari, država članica gostiteljica ostaja prosta pri
         določanju obsega pridobljenih pravic.

      43      V tem pogledu je res, da bi – kolikor bi nacionalni ukrep ali utemeljitev določitve, v obravnavani zadevi, dveh ločenih kvot
         mest, ene za imetnike spričevala o izobrazbi splošne medicine in druge za imetnike enakovrednega naziva, temeljila na želji
         po varstvu pridobljenih pravic te zadnje kategorije zdravnikov – dejstvo, da je eni kategoriji zdravnikov dovoljeno kandidirati
         v obeh kvotah mest sočasno, imelo za posledico zmanjšanje varstva, ki je zagotovljeno le imetnikom enakovrednega naziva. Vendar
         taka ureditev sama po sebi ne bi kršila člena 36(2) Direktive 93/16, določbe, ki v povsem notranjih okoliščinah dopušča državam
         članicam prosto opredelitev pridobljenih pravic.

      44      Nadalje je treba natančno opredeliti, da dejstvo, da se zdravnikom, ko kandidirajo za mesta, pridržana za tiste, ki so imeli
         pravico 31. decembra 1994 opravljati poklic splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema za socialno varnost, na podlagi
         pridobljenega spričevala o izobrazbi splošne medicine dodelijo dodatne točke, prav tako ne predstavlja kršitve člena 36(2)
         Direktive 93/16.

      45      Ob upoštevanju zgoraj povedanega je treba na drugo in tretjo vprašanje odgovoriti, da se v členu 36(2) Direktive 93/16 ne
         nasprotuje temu, da države članice zdravnikom, ki so sočasno imetniki spričevala o izobrazbi splošne medicine in so 31. decembra
         1994 imeli pravico opravljati poklic splošnega zdravnika v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema:

      –        podelijo več pridržanih mest, kolikor jih pridržujejo za zdravnike, imetnike omenjenih spričeval, ali za zdravnike, ki so
         imeli pravico opravljati poklic, in jim dopuščajo, da sočasno kandidirajo v obeh kategorijah pridržanih mest;

      –        zagotovijo ugodnejše obravnavanje pri kandidiranju v okviru kvote mest, pridržanih za zdravnike, ki so imeli pravico do opravljanja
         poklica 31. decembra 1994, s tem da jim na podlagi zgoraj omenjenega spričevala dodelijo dodatno število točk.

       Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1. Člen 36(2) Direktive Sveta 93/16/EGS z dne 5. aprila 1993 o olajšanju prostega gibanja zdravnikov in vzajemnem priznavanju
            diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi ne nalaga državam članicam, da pri dostopu do mest splošnih zdravnikov
            upoštevajo pravico opravljanja poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema, pridobljeno pred 1.
            januarjem 1995, kot enakovredno spričevalu o posebni izobrazbi splošne medicine.
      2. V členu 36(2) Direktive 93/16 se ne nasprotuje temu, da države članice zdravnikom, ki so sočasno imetniki spričevala o
            izobrazbi splošne medicine in so 31. decembra 1994 imeli pravico opravljati poklic splošnega zdravnika v okviru nacionalnega
            zdravstvenega sistema:
      –        podelijo več pridržanih mest, kolikor jih pridržujejo za zdravnike, imetnike omenjenih spričeval, ali za zdravnike, ki so
            imeli pravico opravljati poklic, in jim dopuščajo, da sočasno kandidirajo v obeh kategorijah pridržanih mest;
      –        zagotovijo ugodnejše obravnavanje pri kandidiranju v okviru kvote mest, pridržanih za zdravnike, ki so imeli pravico do opravljanja
            poklica 31. decembra 1994, s tem da jim na podlagi zgoraj omenjenega spričevala dodelijo dodatno število točk.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 28. aprila 1998. # Jessica Safir proti Skattemyndigheten i Dalarnas län, nekdanji Skattemyndigheten i Kopparbergs län. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Länsrätten i Dalarnas län - Švedska. # Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-118/96.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 19. julija 2012.#Evropska komisija proti Italijanska republika.#Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 91/271/EGS – Čiščenje komunalne odpadne vode – Členi 3, 4 in 10 – Kanalizacijski sistemi – Sekundarni postopek čiščenja ali primerljivi postopek – Komunalne čistilne naprave – Reprezentativni vzorec.#Zadeva C‑565/10.

text:
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 19. julija 2012 – Komisija proti Italiji
      (Zadeva C-565/10)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 91/271/EGS – Čiščenje komunalne odpadne vode – Členi 3, 4 in 10 – Kanalizacijski sistemi – Sekundarni postopek čiščenja ali primerljivi postopek – Komunalne čistilne naprave – Reprezentativni vzorec“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti s strani Sodišča – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka,
            določenega v obrazloženem mnenju (člen 258 PDEU) (Glej točko 22.)
      2.                     Okolje – Čiščenje komunalne odpadne vode – Direktiva 91/271 – Izvajanje držav članic – Obveznost rezultata – Neizpolnitev
            te obveznosti – Neizpolnitev obveznosti (člen 258 PDEU; Direktiva Sveta 91/271, členi 3, 4(1) in (3) ter 10) (Glej točke 30,
            34, 40, od 42 do 44.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 3, 4 in 10 Direktive Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne
                  odpadne vode (UL L 135, str. 40)

            Izrek

                  1.

                  	Italijanska republika s tem, da:

            –        ni sprejela predpisov, potrebnih za to, da bi zagotovila, da so aglomeracije Acri, Siderno, Bagnara Calabra, Bianco, Castrovillari,
         Crotone, Santa Maria del Cedro, Lamezia Terme, Mesoraca, Montebello Ionico, Motta San Giovanni, Reggio Calabria, Rende, Rossano,
         Scalea, Sellia Marina, Soverato, Strongoli (Kalabrija), Cervignano del Friuli (Furlanija - Julijska krajina), Frascati (Lacij),
         Porto Cesareo, Supersano, Taviano (Apulija), Misterbianco in drugi, Aci Catena, Adrano, Catania in drugi, Giarre-Mascali-Riposto
         in drugi, Caltagirone, Aci Castello, Acireale in drugi, Belpasso, Gravina di Catania, Tremestieri Etneo, San Giovanni La Punta,
         Agrigento in njegovo predmestje, Porto Empedocle, Sciacca, Cefalù, Carini in ASI Palermo, Palermo in sosednja območja, Santa
         Flavia, Augusta, Priolo Gargallo, Carlentini, Scoglitti, Marsala, Messina 1, Messina in Messina 6 (Sicilija), s populacijskih
         ekvivalentom več kot 15.000 in ki odvajajo v sprejemne vode, ki niso „občutljiva območja“ v smislu člena 5 Direktive Sveta
         z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode (91/271/EGS), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1137/2008
         Evropskega parlamenta in Sveta, opremljene s kanalizacijskim sistemom za komunalno odpadno vodo,

      –        ni sprejela ustreznih predpisov, da bi zagotovila, da so v aglomeracijah Lanciano-Castel Frentano (Abruci), Acri, Siderno,
         Bagnara Calabra, Castrovillari, Crotone, Montebello Ionico, Motta San Giovanni, Reggio Calabria, Rossano (Kalabrija), Battipaglia,
         Benevento, Capaccio, Capri, Ischia, Casamicciola Terme, Forio, Massa Lubrense, Napoli Est, Vico Equense (Kampanija), Trst-Milje-San
         Dorligo (Furlanija - Julijska krajina), Albenga, Borghetto Santo Spirito, Finale Ligure, Imperia, Santa Margherita Ligure,
         Quinto, Rapallo, Recco, Riva Ligure (Ligurija), Casamassima, Casarano, Porto Cesareo, San Vito dei Normanni, Supersano (Apulija),
         Misterbianco in drugi, Scordia-Militello Val di Catania, Palagonia, Aci Catena, Giarre-Mascali-Riposto in drugi, Caltagirone,
         Aci Castello, Acireale in drugi, Belpasso, Gravina di Catania, Tremestieri Etneo, San Giovanni La Punta, Macchitella, Niscemi,
         Riesi, Agrigento in njegovo predmestje, Favara, Palma di Montechiaro, Menfi, Porto Empedocle, Ribera, Sciacca, Bagheria, Cefalù,
         Carini in ASI Palermo, Misilmeri, Monreale, Santa Flavia, Termini Imerese, Trabia, Augusta, Avola, Carlentini, Ragusa, Scicli,
         Scoglitti, Campobello di Mazara, Castelvetrano 1, Triscina Marinella, Marsala, Mazara del Vallo, Barcellona Pozzo di Gotto,
         Capo d’Orlando, Furnari, Giardini Naxos, Consortile Letojanni, Pace del Mela, Piraino, Roccalumera, Consortile Sant’Agata
         Militello, Consortile Torregrotta, Gioiosa Marea, Messina 1, Messina 6, Milazzo, Patti in Rometta (Sicilija), s populacijskih
         ekvivalentom več kot 15.000 in ki odvajajo v sprejemne vode, ki niso „občutljiva območja“ v smislu člena 5 Direktive 91/271,
         kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1137/2008, komunalne odpadne vode, ki vstopajo v kanalizacijski sistem, obdelane v
         skladu z določbami člena 4(1) in (3) te direktive, in

      –        ni sprejela ustreznih predpisov, da bi bile komunalne čistilne naprave, ki se zgradijo za to, da se izpolnijo zahteve iz členov
         od 4 do 7 Direktive 91/271, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1137/2008, zasnovane, zgrajene, uporabljane in vzdrževane
         tako, da bi bila zagotovljena zadostna učinkovitost delovanja ob vseh običajnih lokalnih podnebnih razmerah v kraju, kjer
         se nahajajo, in da bi bile čistilne naprave zasnovane tako, da se upoštevajo sezonska spreminjanja bremena v aglomeracijah
         Lanciano-Castel Frentano (Abruci), Acri, Siderno, Bagnara Calabra, Castrovillari, Crotone, Montebello Ionico, Motta San Giovanni,
         Reggio Calabria, Rossano (Kalabrija), Battipaglia, Benevento, Capaccio, Capri, Ischia, Casamicciola Terme, Forio, Massa Lubrense,
         Napoli Est, Vico Equense (Kampanija), Trst-Milje-San Dorligo (Furlanija - Julijska krajina), Albenga, Borghetto Santo Spirito,
         Finale Ligure, Imperia, Santa Margherita Ligure, Quinto, Rapallo, Recco, Riva Ligure (Ligurija), Casamassima, Casarano, Porto
         Cesareo, San Vito dei Normanni, de Supersano (Apulija), Misterbianco in drugi, Scordia-Militello Val di Catania, Palagonia,
         Aci Catena, Giarre-Mascali-Riposto in drugi, Caltagirone, Aci Castello, Acireale in drugi, Belpasso, Gravina di Catania, Tremestieri
         Etneo, San Giovanni La Punta, Macchitella, Niscemi, Riesi, Agrigento in njegovo predmestje, Favara, Palma di Montechiaro,
         Menfi, Porto Empedocle, Ribera, Sciacca, Bagheria, Cefalù, Carini in ASI Palermo, Misilmeri, Monreale, Santa Flavia, Termini
         Imerese, Trabia, Augusta, Avola, Carlentini, Ragusa, Scicli, Scoglitti, Campobello di Mazara, Castelvetrano 1, Triscina Marinella,
         Marsala, Mazara del Vallo, Barcellona Pozzo di Gotto, Capo d’Orlando, Furnari, Giardini Naxos, Consortile Letojanni, Pace
         del Mela, Piraino, Roccalumera, Consortile Sant’Agata Militello, Consortile Torregrotta, Gioiosa Marea, Messina 1, Messina
         6, Milazzo, Patti in Rometta (Sicilija),

      ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 4(1) in (3) ter 10 Direktive 91/271, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1137/2008.

                  2.

                  	Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. aprila 1981. # Adriano Pizziolo proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 785/79.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 6. oktobra 2011. # Seven SpA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti SEVEN FOR ALL MANKIND - Prejšnje figurativne znamke Skupnosti in mednarodne znamke, ki vsebujejo besedni element ‚seven' - Relativni razlog za zavrnitev - Podobnost med znamkami - Člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-176/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 6. oktobra 2011 – Seven proti UUNT – Seven for all mankind (SEVEN FOR ALL MANKIND)
      (Zadeva T-176/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti SEVEN FOR ALL MANKIND – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti in prejšnja nacionalna figurativna znamka, ki vsebujeta besedni element ‚seven‘ – Relativni razlog za zavrnitev – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) in (5)Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točki 50 in 55.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 28. januarja 2010 (zadeva R 1514/2008‑2) v zvezi s postopkom
                  z ugovorom med družbama Seven SpA in Seven for all mankind LLC.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba drugega odbora za pritožbe pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 28. januarja 2010
                     (zadeva R 1514/2008‑2) se razveljavi.

                  2.

                  	V preostalem se tožba zavrne.

                  3.

                  	UUNT se naloži plačilo stroškov, ki jih je družba Seven SpA priglasila v postopku pred Splošnim sodiščem in v postopku pred
                     odborom za pritožbe.

                  4.

                  	Družba Seven for all mankind LLC nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 24. februarja 1981. # Maria Grazia Carbognani in Marisa Coda Zabetta proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi 161/80 in 162/80. #