title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 12. septembra 2017.#Alexios Anagnostakis proti Evropski komisiji.#Pritožba – Pravo institucij – Državljanska pobuda, s katero je bila Evropska komisija pozvana, naj vloži zakonodajni predlog za odpis javnega dolga za države članice v stanju nuje – Prijava – Komisijina zavrnitev – Očitna nepristojnost Komisije – Uredba (EU) št. 211/2011 – Člen 4(2)(b) – Obveznost obrazložitve – Člen 122 PDEU – Člen 136 PDEU – Kršitev.#Zadeva C-589/15 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 12. septembra 2017 (
            *1
         )
      „Pritožba – Pravo institucij – Državljanska pobuda, s katero je bila Evropska komisija pozvana, naj vloži zakonodajni predlog za odpis javnega dolga za države članice v stanju nuje – Prijava – Komisijina zavrnitev – Očitna nepristojnost Komisije – Uredba (EU) št. 211/2011 – Člen 4(2)(b) – Obveznost obrazložitve – Člen 122 PDEU – Člen 136 PDEU – Kršitev“
      V zadevi C‑589/15 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 13. novembra 2015,

         Alexios Anagnostakis, stanujoč v Atenah (Grčija), ki ga zastopata A. Anagnostakis, odvetnik, in F. Moyse, odvetnik,
      pritožnik,
      druga stranka v postopku je

         Evropska komisija, ki jo zastopata M. Konstantinidis in H. Krämer, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, predsedniki senatov, M. Berger in A. Prechal, predsednici senatov, A. Rosas, J. Malenovský, D. Šváby, S. Rodin (poročevalec) in C. Lycourgos, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. decembra 2016,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. marca 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Alexios Anagnostakis s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 30. septembra 2015, Anagnostakis/Komisija (T‑450/12, EU:T:2015:739, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njegovo tožbo za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2012) 6289 final z dne 6. septembra 2012 v zvezi s prijavo evropske državljanske pobude „Milijon podpisov za solidarno Evropo“, ki je bila Komisiji predložena 13. julija 2012 (v nadaljevanju: sporni sklep).

         Pravni okvir

               2

               V uvodnih izjavah 1, 2, 4 in 10 Uredbe (EU) št. 211/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o državljanski pobudi (UL 2011, L 65, str. 1, in popravek v UL 2012, L 94, str. 49) je navedeno:

                        „(1)

                        Pogodba o Evropski uniji (PEU) krepi državljanstvo Unije in nadalje krepi demokratično delovanje Unije, med drugim z zagotavljanjem, da mora vsak državljan imeti pravico sodelovati v demokratičnem življenju Unije prek evropske državljanske pobude. Ta postopek daje državljanom možnost, da se neposredno obrnejo na Komisijo s pozivom, naj predloži zakonodajni predlog za pravni akt Unije za namen izvajanja Pogodb, ki je podobna pravici, podeljeni Evropskemu parlamentu v skladu s členom 225 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU), Svetu pa v skladu s členom 241 PDEU.

                        (2)

                        Postopki in pogoji, potrebni za državljansko pobudo, bi morali biti jasni, preprosti, uporabniku prijazni in sorazmerni z naravo državljanske pobude, da bi spodbujali sodelovanje državljanov in naredili Unijo dostopnejšo. Morali bi temeljiti na razumnem ravnovesju med pravicami in obveznostmi.

                  […]

                        (4)

                        Komisija bi morala državljanom na njihovo prošnjo zagotoviti podatke in neuradne nasvete o državljanskih pobudah, zlasti o merilih za prijavo [registracijo].

                  […]

                        (10)

                        Da bi zagotovili usklajenost in preglednost v zvezi s predlaganimi državljanskimi pobudami ter se izognili primerom zbiranja podpisov za predlagano državljansko pobudo, ki ne ustreza pogojem iz te uredbe, bi bilo treba te pobude obvezno prijaviti [registrirati] na spletnem mestu, ki ga da na voljo Komisija pred začetkom zbiranja potrebnih izjav državljanov o podpori. Vse predlagane državljanske pobude, ki izpolnjujejo pogoje, določene s to uredbo, bi morala Komisija prijaviti [registrirati]. Komisija bi morala prijavo obravnavati v skladu s splošnimi načeli dobrega upravljanja.“

               3

               Člen 1 Uredbe št. 211/2011 določa:
               „Ta uredba določa postopke in pogoje za državljansko pobudo, kakor določata člen 11 PEU in člen 24 PDEU.“

               4

               Člen 2 te uredbe določa:
               „V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

                        1.

                        ‚državljanska pobuda‘ pomeni pobudo, predloženo Komisiji v skladu s to uredbo, ki Komisijo poziva, naj v okviru svojih pristojnosti predloži ustrezen predlog v zadevah, za katere državljani menijo, da je za namen izvajanja Pogodb treba sprejeti pravni akt Unije, in ki jo je podprlo vsaj milijon upravičenih podpisnikov iz vsaj ene četrtine vseh držav članic;

                  […]

                        3.

                        ‚organizatorji‘ pomeni fizične osebe, ki oblikujejo državljanski odbor, odgovoren za pripravo državljanske pobude in njeno predložitev Komisiji.“

               5

               Člen 4, od (1) do (3), navedene uredbe določa:
               „1.   Pred začetkom zbiranja izjav podpisnikov o podpori predlagani državljanski pobudi organizatorji pobudo pošljejo Komisiji v prijavo [registracijo] in zagotovijo informacije iz Priloge II, zlasti o vsebini in ciljih predlagane državljanske pobude.
               Te informacije se v enem od uradnih jezikov Unije vnesejo v spletni register, ki ga v ta namen da na voljo Komisija (v nadaljnjem besedilu: register).
               Organizatorji za namene registra in po potrebi na svojem spletnem mestu redno zagotavljajo posodobljene informacije o virih podpore in financiranja predlagane državljanske pobude.
               Potem ko je prijava [registracija] potrjena v skladu z odstavkom 2, lahko organizatorji zagotovijo predlagano državljansko pobudo v drugih uradnih jezikih Unije za vključitev v register. Za prevod predlagane državljanske pobude v druge uradne jezike Unije so odgovorni organizatorji.
               Komisija vzpostavi kontaktno točko za nudenje informacij in pomoči.
               2.   Komisija v dveh mesecih od prejetja informacij, določenih v Prilogi II, prijavi [registrira] predlagano državljansko pobudo z dodelitvijo enotne evidenčne številke in pošlje potrdilo organizatorjem, pod pogojem, da so izpolnjeni naslednji pogoji:
               […]

                        (b)

                        predlagana državljanska pobuda ne sodi očitno izven okvira, v katerem ima Komisija pristojnost za predložitev predlogov pravnih aktov Unije za namen izvajanja Pogodb;

                  […]
               3.   Komisija zavrne prijavo [registracijo], če pogoji, določeni v odstavku 2, niso izpolnjeni.
               Kadar Komisija zavrne prijavo [registracijo] predlagane državljanske pobude, obvesti organizatorje o vzrokih za zavrnitev in možnih sodnih in izvensodnih sredstvih, ki so jim na voljo.“

         Dejansko stanje in sporni sklep

               6

               Dejansko stanje spora, kot izhaja iz izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti, kot sledi.

               7

               A. Anagnostakis je 13. julija 2012 Komisiji predložil predlog evropske državljanske pobude (v nadaljevanju: EDP) z naslovom „Milijon podpisov za solidarno Evropo“.

               8

               Predmet tega predloga je bil, da se v pravo Unije vključi „načelo stanja nuje, v skladu s katerim je, če je finančni in politični obstoj države ogrožen zaradi vračila dolga, ki je neznosen, zavrnitev odplačila tega dolga nujna in upravičena“.

               9

               V predlogu EDP je bila kot pravna podlaga za njegovo sprejetje navedena „ekonomska in monetarna politika (členi od 119 do 144 PDEU)“.

               10

               Komisija je s spornim sklepom, potem ko je spomnila na besedilo člena 4(2) Uredbe št. 211/2011 in navedla, da je preučila določbe Pogodbe DEU, ki so bile navedene v zadevnem predlogu EDP, zlasti člen 136(1) PDEU, in „druge možne pravne podlage“, zavrnila registracijo tega predloga z obrazložitvijo, da ta očitno ne spada v okvir pristojnosti, na podlagi katerih lahko Komisija vloži predlog za sprejetje pravnega akta Unije za namen izvajanja Pogodb.

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               11

               A. Anagnostakis je s tožbo, vloženo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 11. oktobra 2012, predlagal razglasitev ničnosti spornega sklepa.

               12

               V utemeljitev tožbe je navedel samo en razlog, razdeljen na več delov, ki so se nanašali na to, da je Komisija napačno uporabila pravo, s tem ko je zavrnila registracijo zadevnega predloga EDP na podlagi člena 4(2)(b) Uredbe št. 211/2011. V zvezi s tem je v bistvu trdil, da bi Komisija lahko ugodila temu predlogu, tako da bi predlagala sprejetje pravnega akta na podlagi člena 122(1) in (2) ter člena 136(1)(b) PDEU ter na podlagi pravil mednarodnega prava.

               13

               Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo ob tem, da je po uradni dolžnosti preučilo razlog v zvezi z neobstojem ali pomanjkljivo obrazložitvijo, razsodilo, da je Komisija ob sprejetju spornega sklepa spoštovala obveznost obrazložitve. Poleg tega je menilo, da nikakor ni napačno uporabila prava, ker je menila, da je zadevni predlog EDP očitno zunaj pristojnosti, ki ji omogočajo vložitev predloga za sprejetje pravnega akta glede tega. Zato je tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

         Predlogi strank

               14

               A. Anagnostakis s pritožbo Sodišču predlaga, naj:

                        –

                        izpodbijano sodbo razveljavi;

                        –

                        sporni sklep razglasi za ničen;

                        –

                        Komisiji naloži, naj registrira zadevni predlog EDP, in odredi vse druge ukrepe, ki se pravno zahtevajo, in

                        –

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               15

               Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in A. Anagnostakisu naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

               16

               Pritožnik v utemeljitev pritožbe navaja štiri pritožbene razloge. Prvi razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ker je Splošno sodišče menilo, da je Komisija s sprejetjem spornega sklepa izpolnila obveznost obrazložitve. Drugi, tretji in četrti razlog zadevajo nadzor utemeljenosti tega sklepa ter se nanašajo na napačno razlago člena 122 PDEU, člena 136(1) PDEU oziroma pravil mednarodnega prava.

         Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava glede zadostnosti obrazložitve spornega sklepa
      Trditve strank

               17

               Pritožnik s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče, s tem ko je v točkah od 28 do 32 in 34 izpodbijane sodbe menilo, da so s spornim sklepom izpolnjene zahteve, ki izhajajo iz obveznosti obrazložitve, kot je določena v členu 296 PDEU, napačno uporabilo pravo.

               18

               Najprej, Splošno sodišče naj bi v točki 28 izpodbijane sodbe napačno razsodilo, da zgolj to, da se je Komisija v spornem sklepu sklicevala na člen 4(2)(b) Uredbe št. 211/2011, pomeni zadosten razlog ob upoštevanju sodne prakse glede obveznosti obrazložitve. Tako sklicevanje naj namreč ne bi pomenilo podrobne in jasne obrazložitve „očitnosti“ nepristojnosti Komisije v smislu navedene določbe.

               19

               Dalje, po mnenju pritožnika za ta namen tudi ne zadošča ugotovitev Splošnega sodišča v točki 27 izpodbijane sodbe, v skladu s katero je Komisija izvedla „natančen pregled določb Pogodbe, ki so navedene v predlogu (členi od 119 [PDEU] do 144 PDEU), in drugih možnih pravnih podlag“.

               20

               Enako naj bi veljalo za sklicevanje v spornem sklepu na člen 136(1) PDEU.

               21

               Nazadnje, Splošno sodišče naj bi storilo napako, s tem ko je v točkah 30 in 31 izpodbijane sodbe menilo, da je bila obrazložitev spornega sklepa zadostna ob upoštevanju narave tega sklepa in okoliščin, v katerih je bil sprejet. To razlogovanje Splošnega sodišča naj, prvič, ne bi bilo povezano z očitnostjo nepristojnosti Komisije in, drugič, naj bi napačno določalo vzročno zvezo med domnevnim neobstojem „jasnosti in natančnosti glede domnevne pravne podlage za pristojnost Komisije, da vloži predlog pravnega akta“, navedenim v točki 30 izpodbijane sodbe, in obveznostjo navedbe razlogov za sprejetje spornega sklepa.

               22

               Komisija ob strinjanju z razlogovanjem Splošnega sodišča, na katerega se nanaša prvi pritožbeni razlog, meni, da je treba ta razlog zavrniti kot neutemeljen.

         Presoja Sodišča

               23

               Uvodoma je treba spomniti, da je bila s členom 11(4) PEU, ki je bil uveden z Lizbonsko pogodbo, državljanom Unije priznana pravica, da pod določenimi pogoji s svojo pobudo Komisijo pozovejo, naj v okviru svojih pristojnosti predloži ustrezen predlog v zadevah, za katere ti državljani menijo, da je za izvajanje Pogodb treba sprejeti pravni akt Unije.

               24

               Pravica do EDP – tako kot zlasti pravica nasloviti peticijo na Parlament – pomeni instrument v zvezi s pravico državljanov do sodelovanja v demokratičnem življenju Unije, določeno v členu 10(3) PEU, saj jim omogoča, da se obrnejo neposredno na Komisijo z vložitvijo predloga, s katerim jo pozovejo, naj za izvajanje Pogodb vloži predlog pravnega akta Unije.

               25

               V skladu s členom 24, prvi odstavek, PDEU so bili postopki in pogoji, ki se zahtevajo za vložitev EDP, določeni v Uredbi št. 211/2011. Člen 4 te uredbe določa pogoje, pod katerimi Komisija registrira predlog EDP.

               26

               Med navedenimi pogoji člen 4(2)(b) te uredbe določa, da Komisija predlog EDP registrira, če „ne sodi očitno izven okvira, v katerem ima Komisija pristojnost za predložitev predlogov pravnih aktov Unije za namen izvajanja Pogodb“.

               27

               Na podlagi te določbe je Komisija s spornim sklepom zavrnila registracijo predloga EDP, ki ga je pri njej vložil pritožnik.

               28

               Glede tega je treba v delu, v katerem pritožnik s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da je ta sklep zadostno obrazložen, poudariti, da obveznost obvestitve organizatorjev o razlogih za zavrnitev registracije njihovega predloga EDP, kot je določena v členu 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 211/2011, pomeni poseben izraz - kar zadeva EDP - obveznosti obrazložitve pravnih aktov, določene v členu 296 PDEU. V skladu z ustaljeno sodno prakso v zvezi s tem členom mora biti obrazložitev prilagojena vrsti obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt sprejela, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor (glej med drugim sodbo z dne 6. marca 2003, Interporc/Komisija, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, točka 55).

               29

               Kot tudi izhaja iz ustaljene sodne prakse, je treba zahtevo po obrazložitvi presojati glede na okoliščine posameznega primera. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh upoštevnih dejanskih in pravnih okoliščin, ker se vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU, presoja ne le glede na besedilo tega akta, ampak tudi na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (sodbi z dne 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, točka 150, in z dne 21. decembra 2016, Club Hotel Loutraki in drugi/Komisija, C‑131/15 P, EU:C:2016:989, točka 47).

               30

               Glede na ta načela, na katera je bilo pravilno opozorjeno v točkah od 22 do 24 izpodbijane sodbe, je treba preučiti, ali je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, s tem ko je menilo, da je Komisija s sprejetjem spornega sklepa spoštovala obveznost obrazložitve.

               31

               V obravnavanem primeru ni sporno – kot je Splošno sodišče navedlo v točki 28 izpodbijane sodbe – da je iz tega sklepa razvidno, da je bil razlog za zavrnitev registracije zadevnega predloga EDP neizpolnjevanje pogoja, določenega v členu 4(2)(b) Uredbe št. 211/2011. Glede tega je bilo v navedenem sklepu navedeno, da Komisija meni, da je niti določbe v zvezi z ekonomsko in monetarno politiko Unije, navedene v tem predlogu, in sicer členi od 119 do 144 PDEU, niti nobena druga pravna podlaga ne pooblašča za predložitev predloga pravnega akta Unije za izvajanje Pogodb v smislu zadevnega predloga EDP. V teh okoliščinah je Komisija podrobneje preučila člen 136(1) PDEU in navedla razloge, iz katerih meni, da ta določba ne more pomeniti ustrezne pravne podlage za ta namen.

               32

               V nasprotju s tem, kar očitno predlaga pritožnik, Splošno sodišče ni menilo, da vsak od teh posameznih elementov spornega sklepa pomeni zadostno obrazložitev za izpolnitev zahtev sodne prakse v zvezi z obveznostjo obrazložitve. Prav tako ni v točkah 30 in 31 izpodbijane sodbe menilo, da taka obrazložitev izhaja iz narave zadevnega akta in konteksta, v katerem je bil sprejet.

               33

               Nasprotno, Splošno sodišče je v skladu z upoštevno sodno prakso Sodišča, ki je navedena v točkah 28 in 29 te sodbe, preučilo, ali obrazložitev spornega sklepa izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU, ob upoštevanju vseh elementov, ki so v njem, in ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve, zlasti narave tega sklepa in konteksta, v katerem je bil sprejet.

               34

               Glede tega je Splošno sodišče v točkah 25 in 26 izpodbijane sodbe v bistvu poudarilo, da mora ob upoštevanju same narave pravice do EDP in vpliva, ki ga ima sklep o zavrnitvi registracije predloga EDP lahko na demokratično življenje Unije, Komisija svoj sklep o zavrnitvi registracije takega predloga obrazložiti tako, da so jasno razvidni razlogi, ki utemeljujejo to zavrnitev. Če torej navedena zavrnitev – kot v obravnavanem primeru – temelji na členu 4(2)(b) Uredbe št. 211/2011, morajo biti v tej obrazložitvi navedeni razlogi, iz katerih meni, da je navedeni predlog očitno zunaj okvira pristojnosti, na podlagi katerih lahko vloži predlog pravnega akta Unije za izvajanje Pogodb.

               35

               V teh okoliščinah, če organizatorji EDP v skladu s Prilogo II k Uredbi št. 211/2011 v prilogi k svojemu predlogu priložijo podrobnejše informacije o vsebini, ciljih in ozadju te pobude, je Komisija te informacije zavezana preučiti skrbno in nepristransko.

               36

               Vendar je tudi Splošno sodišče v točkah 30 in 31 izpodbijane sodbe poudarilo veliko zgoščenost in nejasnost zadevnega predloga EDP, ker je bilo v bistvu v njem glede vprašanja pravne podlage za sprejetje pravnega akta Unije, na katerega se nanaša ta predlog, navedeno zgolj sklicevanje na sklop členov od 119 do 144 PDEU v zvezi z ekonomsko in monetarno politiko Unije, ne da bi bilo v njem navedeno kakršno koli pojasnilo ali natančna navedba glede povezave med vsebino navedenega predloga in 26 členi Pogodbe DEU, na katere se je skliceval.

               37

               Glede tega, čeprav je na bilo na spletni strani Komisije mogoče izbrati samo celotno rubriko „Ekonomska in monetarna politika od 119 do 144 PDEU“, je treba poudariti, da bi v skladu s Prilogo II k Uredbi št. 211/2011 organizatorji vendarle lahko priložili podrobnejše informacije o upoštevnosti teh členov ob upoštevanju vsebine zadevnega predloga EDP, za kar ne trdijo, da so storili.

               38

               V takih okoliščinah torej Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni upoštevalo sodne prakse, navedene v točkah 28 in 29 te sodbe, s tem ko je v točki 31 izpodbijane sodbe menilo, da se je Komisija upravičeno izrekla samo glede tiste od določb, navedenih v sklopu iz navedenega predloga, ki je bila po njenem mnenju najmanj neupoštevna, in sicer člena 136(1) PDEU, ne da bi morala posebej utemeljiti vsako od navedenih določb ali a fortiori obrazložiti neupoštevnost vseh drugih določb Pogodbe DEU.

               39

               V teh okoliščinah je lahko Splošno sodišče v točki 32 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da je bilo v spornem sklepu dovolj elementov, ki so ob upoštevanju konteksta, v katerem je bil sprejet, pritožniku omogočili seznaniti se z utemeljitvijo zavrnitve registracije zadevnega predloga EDP in sodišču Unije opraviti nadzor.

               40

               Glede zadnjenavedenega je iz izpodbijane sodbe jasno razvidno, da je Splošno sodišče dejansko lahko opravilo nadzor tega sklepa, vključno z vprašanjem, ali je bil člen 122 PDEU lahko pravna podlaga za ukrep, ki je predmet zadevnega predloga EDP, čeprav ta člen v tem predlogu ni bil posebej naveden.

               41

               Iz zgoraj navedenega sledi, da Splošno sodišče, s tem ko je v točki 34 izpodbijane sodbe razsodilo, da je Komisija v okoliščinah obravnavane zadeve spoštovala obveznost obrazložitve, ki jo je imela ob sprejetju spornega sklepa, nikakor ni napačno uporabilo prava.

               42

               Pritožnik poleg tega izpodbija obrazložitev tega sklepa v delu, v katerem naj bi bil zadevni predlog EDP očitno zunaj pristojnosti Komisije na podlagi določb, omenjenih v navedenem sklepu. Vendar je treba ugotoviti, da se ta argumentacija ne nanaša na obveznost obrazložitve kot bistveno postopkovno zahtevo, ampak na ločeno vprašanje utemeljenosti obrazložitve, ki je del vsebinske zakonitosti spornega sklepa (sodba z dne 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, točka 146 in navedena sodna praksa). Preučiti jo je torej treba v okviru odgovora na drugi, tretji in četrti pritožbeni razlog.

               43

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

         Drugi, tretji in četrti pritožbeni razlog: napačne uporabe prava v zvezi z nadzorom utemeljenosti spornega sklepa
      Uvodne ugotovitve

               44

               Pritožnik z drugim, tretjim in četrtim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je z napačno razlago člena 122 PDEU, člena 136(1) PDEU in pravil mednarodnega prava menilo, da v obravnavanem primeru ni bil izpolnjen pogoj, določen v členu 4(2)(b) Uredbe št. 211/2011.

               45

               Najprej je treba navesti, prvič, glede postopka registracije predloga EDP, da mora na podlagi člena 4 Uredbe št. 211/2011 Komisija preučiti, ali tak predlog izpolnjuje pogoje za registracijo, določene med drugim v odstavku 2(b) tega člena. Tako je treba v skladu z odstavkoma 1 in 2 navedenega člena upoštevati informacije o vsebini in ciljih predloga EDP, ki jih predložijo organizatorji EDP, ali obvezno ali fakultativno, v skladu s Prilogo II k navedeni uredbi.

               46

               Glede tega je treba navesti, da je, kot je razvidno iz uvodne izjave 4 in člena 4(1), zadnji pododstavek, Uredbe št. 211/2011, Komisija v okviru tega postopka za registracijo zavezana zagotoviti pomoč in nasvete organizatorjem EDP, zlasti o merilih za registracijo.

               47

               Dalje, poudariti je treba, kot je navedeno v uvodni izjavi 10 te uredbe, da je treba sklep v zvezi z registracijo predloga EDP v smislu člena 4 navedene uredbe sprejeti v skladu z načelom dobrega upravljanja, s katerim je povezana zlasti obveznost pristojne institucije do skrbne in nepristranske preučitve, pri kateri se poleg tega upoštevajo vsi upoštevni elementi v obravnavanem primeru.

               48

               Te zahteve, ki so neločljivo povezane z načelom dobrega upravljanja, veljajo na splošno za delovanje uprave Unije v njenih odnosih z javnostjo (glej v tem smislu sodbo z dne 4. aprila 2017, Varuh človekovih pravic/Staelen, C‑337/15 P, EU:C:2017:256, točka 34) in zato tudi v okviru pravice do vložitve EDP kot instrumenta sodelovanja državljanov v demokratičnem življenju Unije.

               49

               Poleg tega mora Komisija, ki obravnava predlog EDP, v skladu s cilji, ki se jim sledi s tem instrumentom in ki so navedeni v uvodnih izjavah 1 in 2 Uredbe št. 211/2011 ter zajemajo zlasti spodbujanje sodelovanja državljanov in večjo dostopnost Unije, pogoj za registracijo, določen v členu 4(2)(b) te uredbe, razlagati in uporabljati tako, da zagotavlja lažjo dostopnost do EDP.

               50

               Zato je Komisija, samo če je predlog EDP – ob upoštevanju njegove vsebine in njegovih ciljev, kot izhajajo iz obveznih informacij in po potrebi dodatnih informacij, ki so jih organizatorji predložili v skladu s Prilogo II k Uredbi št. 211/2011 – očitno zunaj okvira pristojnosti, na podlagi katerih lahko Komisija vloži predlog pravnega akta Unije za namen izvajanja Pogodb, pooblaščena za zavrnitev registracije tega predloga EDP v skladu s členom 4(2)(b) navedene uredbe.

               51

               Po tem pojasnilu je treba, drugič, razmejiti nadzor, za katerega izvajanje je Sodišče pooblaščeno v okviru te pritožbe.

               52

               Kot je generalni pravobranilec navedel zlasti v točkah 7, 31 in 40 sklepnih predlogov, je namreč pritožnik med tem postopkom pred Sodiščem bistveno razvijal svoja pojasnila glede vsebine zadevnega predloga EDP in glede ustrezne pravne podlage zanj ter trdil, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi večkrat podalo napačne ali nepopolne ugotovitve glede tega.

               53

               Vendar je treba poudariti, na prvem mestu – kot je navedel generalni pravobranilec zlasti v točki 30 sklepnih predlogov – da je utemeljenost razlogovanja Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi v okviru nadzora utemeljenosti spornega sklepa mogoče presojati samo ob upoštevanju navedb, ki so jih organizatorji zadevnega predloga EDP podali ob vložitvi prijave, naslovljene na Komisijo, ne pa glede na pojasnila, ki jih je pritožnik podal šele v okviru te pritožbe.

               54

               Kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 3 izpodbijane sodbe in je podrobneje ugotovljeno v različnih odlomkih te sodbe, se je s temi navedbami zgolj opisovala vsebina tega predloga, kot da zajema določitev „načela stanja nuje, v skladu s katerim je, če je finančni in politični obstoj države ogrožen zaradi vračila dolga, ki je neznosen, zavrnitev odplačila tega dolga nujna in upravičena“ v zakonodaji Unije in se sklicuje na sklop členov od 119 do 144 PDEU kot na pravno podlago za njegovo sprejetje.

               55

               Na drugem mestu, v skladu z ustaljeno sodno prakso velja tudi, da je pristojnost Sodišča v okviru pritožbe načeloma omejena na presojo pravne odločitve glede razlogov, ki so bili predmet razprave na prvi stopnji (glej v tem smislu sodbi z dne 30. aprila 2014, FLSmidth/Komisija, C‑238/12 P, EU:C:2014:284, točka 42, in z dne 22. maja 2014, ASPLA/Komisija, C‑35/12 P, EU:C:2014:348, točka 39).

               56

               V obravnavanem primeru, kot je bilo poudarjeno v točki 12 te sodbe, pa se je pritožnik v utemeljitev edinega tožbenega razloga, navedenega v okviru tožbe pred Splošnim sodiščem, skliceval na člen 122(1) in (2), člen 136(1) PDEU in pravila mednarodnega prava.

               57

               Iz tega sledi, da je treba preizkus, ki ga mora opraviti Sodišče, v zvezi s trditvami za dokaz, da naj bi Splošno sodišče napačno menilo, da za sprejetje načela iz zadevnega predloga EDP v pravu Unije ni ustrezne pravne podlage, omejiti na trditve, s katerimi se želi dokazati, da je Splošno sodišče podalo napačno razlago člena 122 in člena 136(1) PDEU ter pravil mednarodnega prava.

         Drugi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri razlagi člena 122 PDEU
      – Trditve strank

               58

               Pritožnik z drugim pritožbenim razlogom, ki ima štiri dele, Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 41 do 43 in od 47 do 50 izpodbijane sodbe podalo napačno razlago člena 122(1) in (2) PDEU, s tem ko naj bi v nasprotju s členom 4(2)(b) Uredbe št. 211/2011 razsodilo, da te določbe očitno niso pravna podlaga za sprejetje načela, ki je predmet zadevnega predloga EDP, v zakonodajo Unije.

               59

               Prvič, Splošno sodišče naj z ločeno razlago člena 122 PDEU, ne da bi ga postavilo v okvir členov od 119 do 126 PDEU, ne bi upoštevalo smisla poglavja 1, naslovljenega „Ekonomska politika“, iz naslova VIII tretjega dela Pogodbe DEU, katerega osnovno načelo naj bi bilo, da so ekonomske politike držav članic v pristojnosti nacionalnih vlad in da jih je treba uskladiti.

               60

               Pritožnik med drugim navaja, da iz člena 122(1) in (2) PDEU izhaja, da so lahko ukrepi, glede katerih ima Komisija pooblastilo, da jih predlaga Svetu v sprejetje na podlagi tega člena, popravni ali preprečevalni in da je njihov cilj odziv na hude težave ali resne grožnje za take težave, glede katerih obstaja tveganje, da bodo ogrozile cilje Unije. Tako naj bi Splošno sodišče, ker je navedeni člen vzelo iz njegovega okvira, napačno uporabilo pravo.

               61

               Drugič, pritožnik poudarja, da je s členom 122(1) PDEU, ki poleg tega določa načelo solidarnosti med državami članicami, Komisiji podeljena široka diskrecijska pravica za predlaganje sprejetja ustreznih ukrepov za odpravo hudih težav ene od njih. Sprejetje načela stanja nuje v akt Unije naj bi pomenilo tak ustrezen ukrep. V delu, v katerem je Splošno sodišče kljub vsemu menilo, da je zadevni predlog EDP očitno zunaj okvira pristojnosti Komisije, naj bi podalo napačno razlago člena 122 PDEU.

               62

               Tretjič, pritožnik na prvem mestu izpodbija argumentacijo Splošnega sodišča v točki 41 izpodbijane sodbe, ki se nanaša na sodbo z dne 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756). Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, s tem ko je ukrep, predlagan z zadevnim EDP, primerjalo z evropskim mehanizmom za stabilnost (v nadaljevanju: EMS), na katerega se posebej nanaša navedena sodba in ki naj bi se bistveno razlikoval od navedenega ukrepa. Predmet zadevnega predloga EDP naj bi bil zgolj uvrstiti načelo stanja nuje v zakonodajo Unije ob upoštevanju hudih težav Helenske republike, ki izvirajo iz njenega dolga, ne pa ustvariti mehanizem financiranja, kot je EMS.

               63

               Na drugem mestu, pritožnik trdi, da je presoja Splošnega sodišča v točki 42 izpodbijane sodbe glede tega, da naj bi iz člena 122(1) PDEU izhajalo, da ukrepi iz navedene določbe „temeljijo na pomoči med državami članicami“, pravno napačna. Iz besedila tega člena naj bi izhajalo, da duh solidarnosti med državami članicami, določen v navedenem členu, v nasprotju z mnenjem Splošnega sodišča ni enakovreden pomoči med državami članicami, ki je zasnovana kot finančna.

               64

               Četrtič, Splošno sodišče naj bi večkrat napačno uporabilo pravo, s tem ko je v točkah od 47 do 49 izpodbijane sodbe znova navedlo sodbo z dne 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), za sklep, da cilj zadevnega predloga EDP očitno ni zajet s členom 122(2) PDEU.

               65

               Na prvem mestu, uvrstitev načela stanja nuje v zakonodajo Unije naj z več vidikov ne bi bila primerljiva z EMS. Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi napačno menilo, da postopek razglasitve stanja nuje začnejo države članice, ne pa Unija. V zadevnem predlogu EDP naj bi bilo namreč navedeno, da Unija v duhu solidarnosti odobri tako razglasitev. Na tretjem mestu, Splošno sodišče naj bi v točki 49 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da se sprejetje načela stanja nuje nanaša ne le na dolg države članice v razmerju do Unije, ampak tudi na dolgove, ki so navedeni državi nastali v razmerju do drugih pravnih ali fizičnih oseb, javnega ali zasebnega prava. Sprejetje tega načela naj bi dejansko pokrivalo le dolg države članice v razmerju do Unije. Komisija naj bi vsekakor lahko delno ugodila zadevnemu predlogu EDP, tako da bi omejila njegov predmet samo na ta dolg, ki naj bi očitno spadal na področje uporabe člena 122(2) PDEU.

               66

               Po mnenju Komisije je treba drugi pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten v delu, v katerem vsebuje nove trditve, ali vsekakor zavrniti kot neutemeljen.

         – Presoja Sodišča

               67

               Uvodoma je treba spomniti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso izbira pravne podlage za akt Unije temeljiti na objektivnih dejavnikih, ki jih je mogoče sodno preveriti, med katere spadata zlasti cilj in vsebina tega akta (sodbe z dne 29. aprila 2004, Komisija/Svet, C‑338/01, EU:C:2004:253, točka 54; z dne 19. julija 2012, Parlament/Svet, C‑130/10, EU:C:2012:472, točka 42, in z dne 18. decembra 2014, Združeno kraljestvo/Svet, C‑81/13, EU:C:2014:2449, točka 35).

               68

               Na prvem mestu, v delu, v katerem pritožnik z drugim pritožbenim razlogom, katerega dele je treba preučiti skupaj, Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 40 do 43 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ker je razsodilo, da člen 122(1) PDEU ni ustrezna pravna podlaga za sprejetje ukrepa, kakršen je ta, ki je predviden z zadevnim predlogom EDP, je treba spomniti, da se na podlagi te določbe Svet lahko na predlog Komisije odloči v duhu solidarnosti med državami članicami sprejeti ukrepe, ki ustrezajo gospodarskim razmeram, zlasti ob hudih težavah pri oskrbi z nekaterimi izdelki, zlasti na področju energetike.

               69

               Glede tega je, prvič, kot je Splošno sodišče v točki 41 izpodbijane sodbe pravilno navedlo, Sodišče v točki 116 sodbe z dne 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), razsodilo, da člen 122(1) PDEU ni ustrezna pravna podlaga za morebitno finančno pomoč Unije v korist držav članic, ki imajo resne finančne težave ali jim te grozijo.

               70

               Čeprav pritožnik trdi, da se EMS, ki je bil predmet zadeve, v kateri je bila izdana ta sodba, z več vidikov razlikuje od ukrepa, predvidenega z zadevnim predlogom EDP, iz navedene sodbe izhaja, da se člen 122(1) PDEU ne nanaša na ukrepe, katerih bistveni cilj je zmanjšati težo finančnih težav države članice.

               71

               Drugič, ugotoviti je treba, da Splošno sodišče poleg tega ni napačno uporabilo prava, s tem ko je v točkah 42 in 43 izpodbijane sodbe menilo, da ob upoštevanju zlasti duha solidarnosti med državami članicami, ki mora v skladu z besedilom člena 122(1) PDEU biti vodilo pri sprejemanju ukrepov, ki ustrezajo gospodarskim razmeram v smislu te določbe, ta določba ne more biti podlaga za sprejetje ukrepa ali načela, ki v bistvu državo članico pooblašča, da se enostransko odloči, da ne bo plačala celote ali dela dolga.

               72

               V delu, v katerem pritožnik, podrobneje, izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča v točki 43 izpodbijane sodbe, da naj bi bila v skladu s predlogom EDP država članica, ki je soočena z resnimi težavami pri financiranju, upravičena „enostransko odločiti“, da ne bo plačala celote ali dela dolga, je treba navesti, da je pritožnik šele v okviru te pritožbe navedel, da bi lahko za možnost, da se taka država članica sklicuje na stanje nuje, veljali pogoji, ki bi jih določila Komisija. Kot je bilo poudarjeno v točki 53 te sodbe, pa take navedbe ni mogoče upoštevati pri presoji utemeljenosti presoje Splošnega sodišča v točki 43 izpodbijane sodbe.

               73

               Iz tega sledi, da Splošno sodišče nikakor ni napačno uporabilo prava, s tem ko je v točkah od 40 do 43 izpodbijane sodbe menilo, da člen 122(1) PDEU ni primerna pravna podlaga za sprejetje ukrepa, kot je ta, ki je predviden v zadevnem predlogu EDP.

               74

               Na drugem mestu, v delu, v katerem pritožnik z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je večkrat napačno uporabilo pravo, s tem ko je v točkah od 47 do 50 izpodbijane sodbe menilo, da člen 122(2) PDEU ni primerna pravna podlaga za sprejetje takega ukrepa, je treba spomniti, da lahko v skladu s to določbo Svet na predlog Komisije pod določenimi pogoji odobri finančno pomoč Unije državi članici, kadar je država članica v težavah ali ji resno grozijo hude težave zaradi naravnih nesreč ali izjemnih okoliščin, nad katerimi nima nikakršnega nadzora.

               75

               V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je Splošno sodišče v točki 48 izpodbijane sodbe pravilno navedlo, da je Sodišče v točkah 65, 104 in 131 sodbe z dne 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), že razsodilo, da člen 122(2) PDEU Uniji podeljuje pristojnost za odobritev posamezne finančne pomoči državi članici, ki se znajde v zgoraj navedenem položaju, ampak da s to določbo ni mogoče upravičiti zakonodajne uvedbe mehanizma nevračila dolga, ki temelji na načelu stanja nuje, ob upoštevanju zlasti splošnosti in trajnosti, ki sta neločljivo povezani s takim mehanizmom.

               76

               Dalje, glede domnevne napačne uporabe prava Splošnega sodišča v točki 49 izpodbijane sodbe, ki jo zatrjuje pritožnik, kar zadeva vrsto finančne pomoči iz člena 122(2) PDEU, je treba navesti – kot je storilo Splošno sodišče v navedeni točki izpodbijane sodbe – da iz točke 118 sodbe z dne 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), izhaja, da ta določba ureja zgolj finančno pomoč, ki jo odobri Unija, in ne države članice.

               77

               Zato je Splošno sodišče lahko v točki 49 izpodbijane sodbe pravilno menilo, da sprejetje načela stanja nuje, ki je predmet zadevnega predloga EDP, ne spada pod pojem „pomoči, ki jo odobri Unija“ v smislu navedene določbe, saj bi se tako načelo nanašalo ne le na dolg države članice v razmerju do Unije, ampak tudi na dolg drugih oseb javnega ali zasebnega prava ter s tem med drugim držav članic.

               78

               V zvezi z delom, v katerem pritožnik v tem okviru izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, v skladu s katero se sprejetje načela stanja nuje, kot je predvideno z zadevnim predlogom EDP, ne nanaša le na dolg države članice v razmerju do Unije, je treba navesti, da pritožnik pred tem pritožbenim postopkom ni nikoli trdil, da je ta predlog omejen samo na dolg zadevne države članice v razmerju do Unije. Poleg tega je njegova trditev v protislovju z drugimi trditvami, navedenimi v pritožbi, v skladu s katerimi je namen navedenega predloga v korist držav članic, ki so v stanju nuje, omogočiti odlog ali odpis dela njihovega dolga, in sicer ne samo v razmerju do Unije, ampak tudi v razmerju do drugih držav članic. Zato te trditve ni mogoče sprejeti.

               79

               Nazadnje, trditev v zvezi s tem, da bi Komisija lahko le delno ugodila zadevnemu predlogu EDP, je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno v točki 55 te sodbe, ker je bila prvič navedena v fazi pritožbe, zavreči kot nedopustno.

               80

               Iz tega sledi, da Splošno sodišče nikakor ni napačno uporabilo prava, s tem ko je v točki 50 izpodbijane sodbe menilo, da ukrep, kot je ta, ki je predviden v zadevnem predlogu EDP, očitno ne spada med ukrepe finančne pomoči, za sprejetje katerih je na predlog Komisije v skladu s členom 122(2) PDEU pooblaščen Svet.

               81

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.

         Tretji pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri razlagi člena 136(1) PDEU
      – Trditve strank

               82

               Pritožnik s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 57 do 60 izpodbijane sodbe podalo napačno razlago člena 136(1) PDEU. Drugače, kot je menilo Splošno sodišče, bi lahko uzakonitev načela stanja nuje v zakonodaji Unije temeljilo na členu 136 PDEU, katerega cilj je zlasti „pravilno delovanje ekonomske in monetarne unije“.

               83

               V zvezi s tem pritožnik navaja, da je trditev v točki 58 izpodbijane sodbe, v skladu s katero naj bi bil učinek sprejetja načela stanja nuje nadomestiti svobodno voljo pogodbenih strank z zakonodajnim mehanizmom enostranskega izbrisa javnega dolga, česar naj navedena določba očitno ne bi dopuščala, pravno napačna. Sprejetje navedenega načela naj bi namreč državi članici, ki se sooča s hudimi težavami, omogočilo, da začasno odloži plačilo vseh svojih dolgov, da bi svojo ekonomsko politiko s tem usmerila v rast s spodbujanjem gospodarskih naložb, ki bi ji koristile, kar naj bi nesporno prispevalo k pravilnemu delovanju ekonomske in monetarne unije, kot je določena v členu 136(1) PDEU. Pritožnik se v tem okviru in za ponazoritev sklicuje na sklep Evropskega sveta z dne 21. julija 2011, iz katerega naj bi izhajalo, da je odpis javnega dolga države članice mogoče utemeljiti na pravu Unije.

               84

               Poleg tega naj bi bil Svet s členom 136(1) PDEU izrecno pooblaščen sprejeti ukrepe za določitev smernic ekonomske politike. Zato naj bi bila tudi Komisija pooblaščena, da Svetu predlaga odobritev takih ukrepov.

               85

               Iz tega naj bi sledilo, da zadevni predlog EDP ni očitno zunaj pristojnosti Komisije v smislu člena 4(2)(b) Uredbe št. 211/2011 in da je Splošno sodišče v točki 59 izpodbijane sodbe napačno menilo, da sprejetje načela stanja nuje očitno ne spada na področje uporabe člena 136(1) PDEU.

               86

               Poleg tega bi po mnenju pritožnika mehanizem za stabilnost in finančno pomoč, kot ga omogoča člen 136(3) PDEU, lahko vključeval – ob dogovoru držav članic in če se katera od njih znajde v stanju nuje – odlog plačila njenega dolga. Komisija naj bi bila s členom 352 PDEU vsekakor pooblaščena, da predlaga ukrep, kot je ta iz predloga EDP, ki je nujen za uresničitev enega od ciljev Pogodb, kot je stabilnost euroobmočja.

               87

               Po mnenju Komisije je treba tretji pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in v preostalem zavrniti kot neutemeljen.

         – Presoja Sodišča

               88

               Spomniti je treba, da lahko Svet v skladu s členom 136(1) PDEU za zagotovitev pravilnega delovanja ekonomske in monetarne unije v skladu z ustreznimi določbami Pogodb sprejme ukrepe za tiste države članice, katerih valuta je euro, za, prvič, v skladu s točko (a) te določbe, večjo uskladitev in nadzorovanje njihove proračunske discipline in, drugič, v skladu s točko (b) navedene določbe, za določitev smernic njihove ekonomske politike ob zagotavljanju združljivosti s smernicami, sprejetimi za celotno Unijo, in njihovega nadzora.

               89

               Splošno sodišče ni nikakor napačno uporabilo prava, s tem ko je v točkah 57 in 58 izpodbijane sodbe menilo, da sprejetje načela stanja nuje, kot je predvideno v zadevnem predlogu EDP, očitno ne spada med ukrepe, opisane v prejšnji točki.

               90

               Splošno sodišče je namreč v točki 57 izpodbijane sodbe pravilno razsodilo, da na nobeni podlagi ni mogoče sklepati – in da pritožnik tega nikakor ni dokazal – da je predmet sprejetja ukrepa iz zadevnega predloga EDP okrepitev usklajevanja proračunske discipline ali da spada v okvir smernic ekonomske politike, ki jih lahko pripravi Svet zaradi pravilnega delovanja ekonomske in monetarne unije.

               91

               Splošno sodišče je v točki 58 izpodbijane sodbe tudi pravilno, prvič, spomnilo, da iz točk 51 in 64 sodbe z dne 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), izhaja, da je vloga Unije na področju ekonomske politike omejena na sprejetje ukrepov usklajevanja, in drugič, razsodilo, da bi sprejetje ukrepa, kot je ta, predviden z zadevnim predlogom EDP – ki še zdaleč ne spada pod pojem „smernice ekonomske politike“ v smislu člena 136(1)(b) PDEU – v resnici vodilo v to, da bi bila svobodna volja pogodbenih strank nadomeščena z zakonodajnim mehanizmom enostranskega odpisa javnega dolga, česar pa ta določba očitno ne omogoča.

               92

               Iz navedenega izhaja, da je Splošno sodišče v točki 59 izpodbijane sodbe lahko pravilno potrdilo ugotovitev Komisije, da predlog za uzakonitev načela stanja nuje, kot ga pojmuje pritožnik, očitno ne spada na področje uporabe člena 136(1) PDEU.

               93

               Glede preostalih trditev pritožnika v okviru tretjega pritožbenega razloga, da bi bilo načelo stanja nuje, predvideno v zadevnem predlogu EDP, mogoče sprejeti v pravo Unije na podlagi člena 136(3) PDEU, po potrebi v povezavi s členom 352 PDEU, zadošča ugotovitev, da je bila ta trditev navedena šele v fazi te pritožbe in zato v skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno v točki 55 te sodbe, v obravnavanem primeru ne more biti predmet preučitve s strani Sodišča.

               94

               Glede na zgornje navedbe je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.

         Četrti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri razlagi pravil mednarodnega prava
      – Trditve strank

               95

               Pritožnik s četrtim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je napačno razlagalo pravila mednarodnega prava, s tem ko je v točki 65 izpodbijane sodbe menilo, da obstoj načela mednarodnega prava, kot je v obravnavanem primeru načelo stanja nuje, vsekakor ne zadošča za utemeljitev zakonodajne pobude s strani Komisije. Poleg tega naj Splošno sodišče ne bi preučilo utemeljenosti trditev v zvezi z obstojem navedenega načela v mednarodnem pravu.

               96

               Komisija meni, da je treba ta pritožbeni razlog, ker v pritožbi ni nobene trditve, s katero bi bilo mogoče ovreči presojo Splošnega sodišča, v skladu s katero morata Pogodbi, in ne pravilo mednarodnega prava določati prenos potrebne pristojnosti na Komisijo, zavrniti kot neutemeljen.

         – Presoja Sodišča

               97

               Spomniti je treba, da v skladu z načelom prenosa pristojnosti iz člena 5(1) in (2) PEU Unija deluje le v mejah pristojnosti, ki so jih s Pogodbama nanjo prenesle države članice za uresničevanje ciljev, določenih v Pogodbah.

               98

               Kar natančneje zadeva institucije Unije, je v členu 13(2) PEU določeno, da vsaka od njih deluje v mejah pristojnosti, ki so ji dodeljene s Pogodbama, ter v skladu s postopki, pogoji in cilji, ki jih določata Pogodbi.

               99

               Zato lahko Komisija vloži predlog za sprejetje pravnega akta Unije, samo če je bila pristojnost za to prenesena s Pogodbama.

               100

               Iz tega sledi, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, s tem ko je v točki 65 izpodbijane sodbe menilo, da zgolj obstoj načela mednarodnega prava – pod predpostavko, da je dokazan – kot je načelo stanja nuje, na katerega se sklicuje pritožnik, vsekakor ne zadošča za utemeljitev zakonodajne pobude s strani Komisije.

               101

               V teh okoliščinah poleg tega Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni preučilo utemeljenosti trditev v zvezi z obstojem navedenega načela v mednarodnem pravu.

               102

               Zato je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

               103

               Ker nobeden od razlogov, ki jih je navedel pritožnik, ni bil sprejet, je treba pritožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               104

               Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.

               105

               V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker pritožnik s predlogi ni uspel in je Komisija predlagala, naj se mu naloži plačilo stroškov, mu je treba naložiti plačilo stroškov, ki se nanašajo na to pritožbo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožba se zavrne.

                           2.

                           Alexiosu Anagnostakisu se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: grščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 3. februarja 2011. # Donat Cornelius Ebert proti Budapesti Ügyvédi Kamara. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Fővárosi Ítélőtábla - Madžarska. # Odvetniki - Direktiva 89/48/EGS - Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta - Direktiva 98/5/ES - Trajno opravljanja poklica odvetnika v državi članici, ki ni tista, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena - Uporaba strokovnega naziva države članice gostiteljice - Pogoji - Vpis v imenik pri odvetniški zbornici države članice gostiteljice. # Zadeva C-359/09.

text:
      Zadeva C-359/09
      Donat Cornelius Ebert
      proti
      Budapesti Ügyvédi Kamara
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Ítélőtábla)
      „Odvetniki – Direktiva 89/48/EGS – Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta – Direktiva 98/5/ES – Trajno opravljanje poklica odvetnika v državi članici, ki ni tista, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena – Uporaba strokovnega naziva države članice gostiteljice – Pogoji – Vpis v imenik pri odvetniški zbornici države članice gostiteljice“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Delavci – Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem
            in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta – Direktiva 89/48 – Odvetniki – Trajno opravljanje poklica v državi članici,
            ki ni tista, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena – Direktiva 98/5 – Opravljanje poklica z nazivom odvetnika iz države
            članice gostiteljice
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/5; Direktiva Sveta 89/48, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/19)
      2.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Odvetniki – Trajno opravljanje poklica v državi članici, ki ni tista, v kateri
            je bila kvalifikacija pridobljena – Direktiva 98/5 – Opravljanje poklica z nazivom odvetnika iz države članice gostiteljice
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/5; Direktiva Sveta 89/48, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/19)
      1.        Niti Direktiva 89/48 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem,
         ki traja najmanj tri leta, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/19, niti Direktiva 98/5 za olajšanje trajnega opravljanja
         poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena, ne nasprotujeta nacionalni
         ureditvi, s katero je za opravljanje odvetniške dejavnosti pod nazivom odvetnika iz države članice gostiteljice določena obveznost
         članstva v organizaciji, kot je odvetniška zbornica.

      (Glej točko 42 in točko 1 izreka.)
      2.        Direktiva 89/48 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem,
         ki traja najmanj tri leta, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/19, in Direktiva 98/5 za olajšanje trajnega opravljanja
         poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena, se dopolnjujeta tako, da
         za odvetnike držav članic določata dve možnosti dostopa do poklica odvetnika v državi članici gostiteljici pod strokovnim
         nazivom iz te države.

      Čeprav je v namreč okviru podrobnih pravil za dostop do opravljanja odvetniškega poklica pod nazivom iz države članice gostiteljice
         odvetnik, ki je kvalificiran v drugi državi članici, oproščen pogojev iz člena 4(1)(b) Direktive 89/48, Direktiva 98/5 takemu
         odvetniku – zlasti če še ni dejansko in redno najmanj tri leta opravljal dejavnosti v državi članici gostiteljici – ne odreka
         možnosti, da s sklicevanjem na Direktivo 89/48 zahteva dostop do poklica odvetnika pod nazivom iz te države članice.

      (Glej točki 32 in 35 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 3. februarja 2011(*)

      „Odvetniki – Direktiva 89/48/EGS – Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta – Direktiva 98/5/ES – Trajno opravljanja poklica odvetnika v državi članici, ki ni tista, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena – Uporaba strokovnega naziva države članice gostiteljice – Pogoji – Vpis v imenik pri odvetniški zbornici države članice gostiteljice“
      V zadevi C‑359/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Fővárosi Ítélőtábla (Madžarska)
         z odločbo z dne 23. junija 2009, ki je prispela na Sodišče 7. septembra 2009, v postopku

      Donat Cornelius Ebert
      proti
      Budapesti Ügyvédi Kamara,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.‑C. Bonichot, predsednik senata, K. Schiemann, L. Bay Larsen (poročevalec), sodnika, C. Toader in A. Prechal,
         sodnici,

      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. septembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za D. C. Eberta, odvetnika, on sam,
      –        za Budapesti Ügyvédi Kamara P. Kiss in P. Köves, odvetnika,
      –        za madžarsko vlado J. Fazekas, M. Fehér in Zs. Tóth, zastopniki,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za špansko vlado J. López‑Medel Bascones, zastopnik,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo B. Simon in H. Støvlbæk, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o splošnem sistemu priznavanja
         visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta (89/48/EGS) (UL 1989,
         L 19, str. 16), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001 (UL L 206,
         str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 89/48), in Direktive 98/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 za
         olajšanje trajnega opravljanja poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena
         (UL L 77, str. 36).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med nemškim državljanom in odvetnikom D. C. Ebertom, ki je kot „Rechtsanwalt“ član
         odvetniške zbornice v Düsseldorfu (Nemčija), in Budapesti Ügyvédi Kamara (odvetniška zbornica v Budimpešti) (Madžarska) glede
         pravice, na katero se sklicuje D. C. Ebert, do uporabe naziva „ügyvéd“ (odvetnik na Madžarskem), ne da bi bil član navedene
         odvetniške zbornice.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
       Direktiva 89/48
      3        V sedmi in deseti uvodni izjavi Direktive 89/48, ki se ratione temporis uporablja za spor o glavni stvari, je navedeno:

      „[…] potrebno [je] zlasti opredeliti pojem ,regulirana poklicna aktivnost‘, da bi bilo mogoče pravilno oceniti različne nacionalne
         sociološke okoliščine; da je potrebno upoštevati kot tako ne le poklicne aktivnosti, ki jih je mogoče v določeni državi članici
         opravljati le na podlagi diplome, ampak tudi poklicne aktivnosti, do katerih je dostop prost, če se opravljajo iz poklicnega
         naslova, rezerviranega tistim, ki izpolnjujejo določene izobrazbene pogoje; […]

      […] splošni sistem priznavanja visokošolskih diplom nima namena spreminjati poklicnih pravil, vključno s tistimi, ki se nanašajo
         na poklicno etiko, po katerih se mora ravnati vsaka oseba, ki opravlja določen poklic na ozemlju ene od držav članic, niti
         nima namena prisiliti migrante k izvajanju teh pravil; […] omeji [se] na to, da predvidi primerne ukrepe, ki zagotavljajo,
         da se bo kandidat ravnal po poklicnih pravilih države članice gostiteljice“.

      4        Člen 1(a) Direktive 89/48 pojem „diploma“ za namene te direktive opredeljuje tako:

      „[…] vsaka diploma, spričevalo ali drugo dokazilo […]:
      –        ki jo je izdal pristojni organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni […] in drugimi predpisi te države;
      –        ki dokazuje, da je imetnik uspešno končal vsaj triletni posrednješolski izobraževalni program ali enakovredno dobo izrednega
         izobraževanja na univerzi, visokošolski ustanovi ali drugi ustanovi enakovredne ravni ter da je, kadar je to primerno, opravil
         strokovno usposabljanje, ki se zahteva poleg visokošolske izobrazbe, in

      –        iz katere je razvidno, da ima imetnik poklicne kvalifikacije, zahtevane za dostop in opravljanje določenega poklica v tej
         državi članici,

      […]“
      5        Člen 2 Direktive 89/48 določa:

      „Ta direktiva velja za vsakega državljana države članice, ki želi opravljati reguliran poklic v državi članici gostiteljici
         kot samozaposlena ali zaposlena oseba.

      Ta direktiva ne velja za poklice, ki so predmet posebne direktive, ki med državami članicami ureja vzajemno priznavanje diplom.“
      6        Člen 3, prvi odstavek, Direktive 89/48 določa:

      „Če je v državi članici gostiteljici za opravljanje reguliranega poklica zahtevana diploma, pristojni organi ne morejo iz
         naslova nezadostnih kvalifikacij zavrniti odobritve državljanu druge države članice, da opravlja poklic pod enakimi pogoji
         kot njeni državljani:

      (a)      če ima prosilec diplomo, ki jo druga država članica predpisuje za dostop do tega poklica in njegovo opravljanje na njenem
         ozemlju, in je bila ta diploma pridobljena v drugi državi članici […]

      […]“
      7        Člen 4(1) Direktive 89/48 določa:

      „Ne glede na člen 3, lahko država članica gostiteljica od kandidata tudi zahteva:
      […]
      (b)      da zaključi prilagoditveno obdobje v trajanju največ 3 let ali da opravi preizkus usposobljenosti:
      –        če izobrazba in usposobljenost, ki jo je dobil v skladu s členom 3(a) in (b), zajema predmete, ki so bistveno drugačni od
         predmetov, ki jih zajema diploma, zahtevana v državi članici gostiteljici, ali

      –        če v primeru iz člena 3(a), regulirani poklic v državi članici gostiteljici zajema eno ali več reguliranih poklicnih aktivnosti,
         ki niso zajete v reguliranem poklicu države članice, iz katere prihaja prosilec, in se ta razlika nanaša na posebno izobrazbo
         in usposabljanje, ki jo zahteva država članica gostiteljica in zajema predmete, ki so bistveno drugačni od predmetov, ki so
         zajeti v diplomi, ki jo je predložil prosilec, […]

      […]
      Če se država članica gostiteljica odloči za eno od teh dveh možnosti mora kandidatu pustiti možnost izbire med prilagoditvenim
         obdobjem in preizkusom usposobljenosti. Za poklice, katerih opravljanje zahteva posebna znanja s področja državne zakonodaje
         in pri katerih je bistven in stalni element dela dajanje nasvetov in/ali pomoči, ki zadeva državno zakonodajo, lahko država
         članica gostiteljica kljub temu principu predpiše bodisi prilagoditveno obdobje, bodisi preizkus usposobljenosti. […]“

      8        Člen 6(1) Direktive 89/48 določa:

      „Pristojni organ države članice gostiteljice, ki zahteva za dostop do reguliranega poklica predložitev dokazil o dobrem imenu
         in časti ter o solventnosti, ali ki začasno odloži ali prepove opravljanje takega poklica v primeru hude poklicne kršitve
         ali kaznivega dejanja, sprejme kot zadosten dokaz za državljane držav članic, ki želijo opravljati ta poklic na njenem ozemlju,
         dokumente, ki jih v ta namen izda pristojni organ države članice izvora, iz katerih je razvidno, da je tem zahtevam zadoščeno.

      […]“
      9        Člen 7(1) Direktive 89/48 določa:

      „Pristojni organi države članice gostiteljice priznajo državljanom držav članic, ki izpolnjujejo pogoje za dostop in opravljanje
         določenega reguliranega poklica na njenem ozemlju, pravico, da uporabljajo strokovni naziv države članice gostiteljice, ki
         ustreza temu poklicu.“

       Direktiva 98/5
      10      V uvodnih izjavah 2, 3 in 7 Direktive 98/5 je navedeno:

      „(2)      […] v skladu z Direktivo [89/48 lahko] odvetnik, ki ima popolno kvalifikacijo v eni državi članici, že zaprosi za priznanje
         svoje diplome, ko ima namen nastaniti se v drugi državi članici, da bi tam opravljal poklic odvetnika pod poklicnim nazivom,
         ki se uporablja v tej državi; […] cilj Direktive 89/48[ je] zagotoviti, da se odvetnik vključi v poklic v državi članici gostiteljici,
         in […] Direktiva ne poskuša spreminjati pravil, ki urejajo ta poklic v tej državi, niti odvetnika iz njih izvzeti;

      (3)      […] pri tem, da se lahko nekateri odvetniki hitro vključijo v svoj poklic v državi članici gostiteljici, med drugim z opravljanjem
         preskusa usposobljenosti, predvidenega v Direktivi 89/48[…], [bi] drugi odvetniki s popolno kvalifikacijo morali imeti možnost
         doseči takšno vključitev po nekem obdobju poklicnega delovanja v državi članici gostiteljici pod poklicnimi nazivi iz svoje
         matične države ali pa nadaljevati opravljanje dejavnosti pod poklicnimi nazivi iz svoje matične države;

      […]
      (7)      […] v skladu s svojim ciljem ta direktiva ne določa nobenih pravil v zvezi s povsem domačimi situacijami, pri katerih že učinkuje
         na nacionalna pravila, ki urejajo odvetniški poklic, pa tega ne dela bolj, kakor je potrebno za učinkovito doseganje njenega
         cilja; […] še posebno ni v škodo nacionalni zakonodaji, ki ureja dostop do odvetniškega poklica in njegovo opravljanje pod
         poklicnim nazivom, uporabljenim v državi članici gostiteljici“.

      11      Člen 2 Direktive 98/5, naslovljen „Pravica do opravljanja poklica pod poklicnim nazivom iz matične države“, določa:

      „Vsak odvetnik ima pravico, da v kateri koli drugi državi članici pod poklicnim nazivom iz svoje matične države trajno opravlja
         dejavnosti iz člena 5.

      Za vključitev v poklic odvetnika v državi članici gostiteljici veljajo pogoji iz člena 10.“
      12      Člen 6(1) Direktive 98/5 določa:

      „Ne glede na pravila poklicnega ravnanja, ki veljajo za odvetnika v njegovi matični državi članici, veljajo za odvetnika,
         ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz svoje matične države, enaka kakor za odvetnike, ki opravljajo poklic pod ustreznim
         poklicnim nazivom iz države članice gostiteljice, v zvezi z vsemi dejavnostmi, ki jih opravlja na njenem ozemlju.“

      13      Člen 10 Direktive 98/5, naslovljen „Enaka obravnava, kakor velja za odvetnika države članice gostiteljice“, določa:

      „1.      Odvetnik, ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz svoje matične države ter je dejansko in redno najmanj tri leta opravljal
         dejavnost v državi članici gostiteljici na področju prava te države, vključno z zakonodajo Skupnosti, je za sprejem v poklic
         odvetnika v državi članici gostiteljici oproščen pogojev iz člena 4(1)(b) Direktive 89/48[…].

      […]
      2.      Odvetnik, ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz svoje matične države, lahko kadar koli zaprosi za priznanje svoje diplome
         v skladu z Direktivo 89/48[…], da bi bil sprejet v poklic odvetnika v državi članici gostiteljici in da bi ga opravljal pod
         poklicnim nazivom, ki ustreza temu poklicu v tej državi članici.

      3.      Odvetniku, ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz svoje matične države in je dejansko in redno opravljal poklicno dejavnost
         v državi članici gostiteljici najmanj tri leta, neko krajše obdobje pa na področju prava te države članice, lahko pristojni
         organ te države omogoči sprejem v poklic odvetnika v državi članici gostiteljici in mu dá pravico, da ga opravlja pod poklicnim
         nazivom, ki ustreza temu poklicu v tej državi članici, ne da bi moral izpolnjevati pogoje iz člena 4(1)(b) Direktive 89/48[…],
         pod pogoji in v skladu s postopki, ki so navedeni v nadaljevanju:

      […]
      6.      Odvetnik, sprejet v poklic odvetnika v državi članici gostiteljici, ima v skladu z odstavki 1, 2 in 3 pravico uporabljati
         poklicni naziv iz svoje matične države, izražen v uradnem jeziku ali enem od uradnih jezikov svoje matične države članice,
         skupaj s poklicnim nazivom, ki ustreza poklicu odvetnika v državi članici gostiteljici.“

       Nacionalno pravo
      14      Dostop do odvetniškega poklica na madžarskem je urejen s tema besediloma:

      –        zakonom št. C iz leta 2001 o priznavanju tujih nazivov in diplom (A külföldi bizonyítványok és oklevelek elismeréséről szóló
         2001. évi C. törvény, v nadaljevanju: zakon o priznavanju nazivov in diplom);

      –        zakonom št. XI iz leta 1998 o odvetništvu (Az ügyvédekről szóló 1998. évi XI. törvény, v nadaljevanju: zakon o odvetništvu).
       Zakon o priznavanju nazivov in diplom
      15      Besedilo upoštevnih določb zakona o priznavanju nazivov in diplom je bilo od 1. maja 2004 do 20. oktobra 2007 tako:

      „Člen 21
      1.      Določbe tega dela se uporabljajo, če želi državljan države članice na madžarskem opravljati reguliran poklic in je upravičen
         do opravljanja istega poklica v državi, iz katere je prišel, ali v matični državi.

      […]
      Člen 35
      1.      Pristojni organ lahko predpiše bodisi prilagoditveno obdobje, ki ne sme trajati več kot tri leta, bodisi preizkus poklicne
         usposobljenosti,

      (a)      če se praktični ali teoretični del izobrazbe prosilca znatno razlikuje od izobrazbe, ki je potrebna za pridobitev diplome,
         ki je na Madžarskem predpisana za opravljanje reguliranega poklica,

      […]
      2.      Pristojni organ prosilcu zagotovi možnost izbire med prilagoditvenim obdobjem in preizkusom poklicne usposobljenosti.
      3.      Pristojni organ lahko odstopi od odstavka 2 pri katerem koli poklicu, katerega opravljanje zahteva posebna znanja o madžarskem
         pravu in pri katerem je bistven in stalni element dela dajanje nasvetov v zvezi z madžarskim pravom. V takem primeru pristojni
         organ prosilcu naloži, naj dokonča prilagoditveno obdobje ali opravi preizkus poklicne usposobljenosti.

      […]“
      16      Glede na seznam reguliranih poklicev, ki je veljal od 1. maja 2004 do 8. maja 2009 in ga je objavilo madžarsko ministrstvo
         za šolstvo, spada dokazilo o izobrazbi, potrebni za opravljanje odvetniškega poklica, pod pojem „diploma“ v smislu zakona
         o priznavanju nazivov in diplom.

       Zakon o odvetništvu
      17      Besedilo upoštevnih določb zakona o odvetništvu je bilo ob vložitvi tožbe, s katero se je 13. decembra 2006 začel postopek
         v glavni stvari, tako:

      „Člen 6
      1.      Odvetnik
      (a)      ne sme biti zavezan s pogodbo o zaposlitvi, pogodbo o storitvah javnega pomena ali drugo pogodbo, ki vključuje obveznost opravljanja
         dela, in ne sme biti zaposlen v javnem sektorju, biti uradnik ali notar niti ne sme opravljati funkcije župana s polnim delovnim
         časom,

      (b)      ne sme opravljati dejavnosti samostojnega podjetnika ali dejavnosti, ki vključuje neomejeno premoženjsko odgovornost.
      […]
      3.      Odvetnik mora odvetniški zbornici sporočiti kakršen koli razlog za nezdružljivost v 15 dneh po njegovem nastanku.
      […]
      Člen 13
      1.      Kdor je član odvetniške zbornice in je zaprisegel, lahko opravlja odvetniško dejavnost, razen dejavnosti redno zaposlenega
         odvetnika.

      […]
      3.      Sprejem v odvetniško zbornico se opravi na prošnjo zainteresirane osebe, ki:
      (a)      mora biti državljan ene od držav [podpisnic Sporazuma o] Evropskem gospodarskem prostoru [z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1,
         str. 3)],

      […]
      (c)      ne sme biti obsojena,
      (d)      mora imeti dokončano univerzitetno pravno izobrazbo,
      (e)      mora na Madžarskem opraviti strokovni pravniški izpit,
      (f)      mora biti vključena v Ügyvédek Biztosító és Segélyező Egyesülete [zavarovanje za poklicno civilno odgovornost in pomoč za
         madžarske odvetnike] ali zavarovanje za civilno odgovornost, ki ga odobri odvetniška zbornica,

      (g)      mora na območju odvetniške zbornice imeti prostore, primerne za običajno opravljanje odvetniške dejavnosti,
      (h)      ne sme biti v nobenem od položajev, navedenih v odstavku 4, zaradi katerih je lahko izključena.
      4.      V odvetniško zbornico ni mogoče sprejeti osebe:
      (a)      pri kateri je podan eden od primerov nezdružljivosti iz člena 6 in ki tega položaja ne odpravi,
      (b)      ki ji je bila izrečena stranska kazen prepovedi opravljanja javne funkcije ali poklica, povezanega s pravno kvalifikacijo,
      (c)      ki ji je bila sodno izrečena brezpogojna zaporna kazen zaradi storitve naklepnega kaznivega dejanja […]
      (d)      ki je bila izključena iz odvetniške zbornice […]
      (e)      ki ji je postavljen skrbnik zaradi omejene ali odvzete poslovne sposobnosti ali ki je brez skrbnika poslovno nesposobna […]
      (f)      ki zaradi svojega načina življenja ali vedenja ni vredna javnega zaupanja, nujnega za opravljanje poklica odvetnika.
       […]
      Člen 89/A
      1.      Določbe tega zakona, z izjemami iz tega poglavja, veljajo za dejavnosti, ki jih na ozemlju Republike Madžarske opravljajo
         državljani države članice Evropskega gospodarskega prostora, ki imajo v državi članici Evropskega gospodarskega prostora pravico
         opravljati odvetniško dejavnost pod enim od strokovnih nazivov, določenih v drugih zakonskih ali upravnih predpisih (v nadaljevanju:
         evropski pravniki).

      […]
      Člen 89/B
      1.      Kdor želi kot evropski pravnik trajno opravljati odvetniško dejavnost na ozemlju Republike Madžarske, mora odvetniški zbornici
         predložiti vlogo za vpis v imenik evropskih pravnikov (v nadaljevanju za namene tega poglavja: vpis), ki ni obvezen za tiste,
         ki bi to dejavnost želeli opravljati občasno kot ponudniki storitev.

      2.      Vpiše se vlagatelj, ki:
      (a)      z overjenim prevodom potrdila – ki ga je pred največ tremi meseci izdal organ, ki upravlja imenik odvetnikov v njegovi državi
         članici – v madžarščino izkaže, da ima v navedeni državi članici pravico opravljati odvetniško dejavnost,

      […]
      Člen 89/F
      1.      Odvetniška zbornica na prošnjo zainteresirane osebe dovoli včlanitev kot ‚ügyvéd‘ tistemu vpisanemu evropskemu pravniku, ki:
      (a)      izpolnjuje pogoje iz člena 13(3)(c) ter od (f) do (h);
      (b)      z dokazno dokumentacijo o številu in vrsti zadev, ki jih je obravnaval, ali na osebnem informativnem razgovoru, sklicanem
         na izrecno zahtevo odvetniške zbornice, z gotovostjo dokaže, da je na ozemlju Republike Madžarske tri leta neprekinjeno opravljal
         odvetniško dejavnost v zvezi z madžarskim pravom (kar vključuje uporabo prava Evropske unije na Madžarskem), in

      (c)      na […] informativnem razgovoru dokaže, da ima znanje madžarščine, potrebno za opravljanje odvetniške dejavnosti.
      2.      Odvetniška zbornica lahko na prošnjo zainteresirane osebe dovoli včlanitev kot odvetnik tistemu vpisanemu evropskemu pravniku,
         ki je na Madžarskem tri leta neprekinjeno opravljal odvetniško dejavnost, pa čeprav ne vedno v zvezi z madžarskim pravom (kar
         vključuje uporabo prava Evropske unije na Madžarskem), in izpolnjuje druge pogoje[, določene v] odstavk[u] 1.

      […]
      4.      Evropski pravnik je po včlanitvi polnopravni član odvetniške zbornice. Poleg naziva ‚ügyvéd‘ lahko pri opravljanju svoje dejavnosti
         še naprej uporablja strokovni naziv, priznan v njegovi državi članici.

      […]
      Člen 89/I
      […]
      2.      Evropski pravnik lahko pri opravljanju dejavnosti uporablja izključno strokovni naziv, priznan v njegovi državi članici, in
         mora v uradnem jeziku svoje države članice navesti ime strokovne organizacije, katere član je. Kadar bi se strokovni naziv
         lahko zamešal z nazivom ‚ügyvéd‘, mora v madžarščini navesti razlago tega strokovnega naziva.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      18      Nemški državljan D. C. Ebert je študiral pravo v Nemčiji in je od leta 1997 kot član odvetniške zbornice v Düsseldorfu upravičen
         opravljati odvetniško dejavnost pod nazivom „Rechtsanwalt“. D. C. Ebert od konca 90. let živi na Madžarskem, kjer je po študiju
         na univerzi v Miskolcu leta 2002 pridobil naziv doktorja prava.

      19      D. C. Ebert je leta 2004 sklenil pogodbo o sodelovanju z odvetniško pisarno na Madžarskem in je bil z odločbo Budapesti Ügyvédi
         Kamara z dne 20. septembra 2004 vpisan na seznam evropskih pravnikov v smislu člena 89/A zakona o odvetništvu, tako da sme
         odvetniško dejavnost v tej državi članici opravljati pod svojim poklicnim nazivom iz matične države.

      20      D. C. Ebert je v skladu z navedbami v predložitveni odločbi leta 2005 na Madžarskem ustanovil svojo odvetniško pisarno, Budapesti
         Ügyvédi Kamara pa je to pisarno z odločbo z dne 6. aprila 2005 registrirala.

      21      V predložitveni odločbi je tudi navedeno, da je D. C. Ebert 13. decembra 2006 Fővárosi Bíróság (sodišče v Budimpešti) predlagal,
         naj se mu prizna pravica na Madžarskem uporabljati madžarski naziv „ügyvéd“, ne da bi bil član odvetniške zbornice.

      22      Fővárosi Bíróság je ta predlog zavrnilo, ker naj bi smel D. C. Ebert na podlagi členov 1 in 7(1) in (3) Direktive 89/48 naziv
         „ügyvéd“ uporabljati le, če bi izkazal svoje članstvo v odvetniški zbornici. D. C. Ebert se je zoper to odločbo pritožil pri
         Fővárosi Ítélőtábla (sodišče v Budimpešti).

      23      V teh okoliščinah je Fővárosi Ítélőtábla prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je mogoče direktivi 89/48[…] in 98/5[…] razlagati tako, da ima tožeča stranka – ki je nemški državljan in ima opravljen
         pravniški državni izpit v Nemčiji, kjer je član odvetniške zbornice, vendar ima dovoljenje za bivanje na Madžarskem, kjer
         dela – pravico, da v sodnih in upravnih postopkih poleg nemškega naziva ,Rechtsanwalt‘ in madžarskega naziva ,európai közösségi
         jogász‘ [(evropski pravnik)] uporablja naziv ,ügyvéd‘, ki je uradni naziv v državi gostiteljici (Madžarska), čeprav se na
         Madžarskem ni včlanila v odvetniško zbornico in ni pridobila nobenega dovoljenja?

      2.      Ali Direktiva 98/5[…] dopolnjuje Direktivo 89/48[…] tako, da je Direktiva 98/5[…] glede opravljanja poklica odvetnika lex specialis na področju odvetništva, Direktiva 89/48[…] pa je omejena na splošno urejanje priznavanja visokošolskih diplom?“

      24      D. C. Ebert je v pisnih stališčih in na obravnavi trdil, da je dejansko zgolj pri madžarskem ministrstvu za šolstvo in kulturo
         vložil predlog za opravljanje preizkusa poklicne usposobljenosti, da bi v skladu z Direktivo 89/48 pridobil dovoljenje za
         opravljanje poklica odvetnika pod strokovnim nazivom države članice gostiteljice, in da to ministrstvo na ta predlog ni odgovorilo,
         temveč ga je posredovalo Budapesti Ügyvédi Kamara, ki nanj prav tako ni odgovorila.

      25      Budapesti Ügyvédi Kamara je na obravnavi potrdila, da je od ministrstva za šolstvo in kulturo prejela navedeni predlog, vendar
         je poudarila, da nima po nacionalni zakonodaji nikakršnih pristojnosti za priznavanje visokošolskih diplom v skladu z Direktivo
         89/48, temveč jih ima to ministrstvo, ki naj glede predloga D. C. Eberta še ne bi sprejelo odločitve. Budapesti Ügyvédi Kamara
         je navedla, da zato ni mogla odgovoriti na ta predlog, D. C. Eberta pa naj bi vpisala na seznam evropskih pravnikov.

      26      Madžarska vlada je pred sodiščem potrdila, da v skladu z zakonom o priznavanju nazivov in diplom, s katerim je bila v madžarsko
         pravo prenesena Direktiva 89/48, priznanje diplom D. C. Eberta spada v pristojnost ministrstva za šolstvo in kulturo.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Drugo vprašanje
      27      Navedeno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu sprašuje, ali Direktiva 98/5 izključuje
         uporabo Direktive 89/48, tako da lahko odvetniki iz drugih držav članic zgolj v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v
         členu 10(1) in (3) Direktive 98/5, pridobijo naziv odvetnika v državi članici gostiteljici, oziroma ali se obe direktivi dopolnjujeta
         tako, da za odvetnike držav članic določata dve možnosti dostopa do poklica odvetnika v državi članici gostiteljici pod strokovnim
         nazivom iz te države.

      28      D. C. Ebert, madžarska, češka, španska in avstrijska vlada ter Evropska komisija menijo, da direktivi 98/5 in 89/48 določata
         dve možnosti dostopa do poklica odvetnika v državi članici gostiteljici. Budapesti Ügyvédi Kamara je na obravnavi navedla,
         da meni enako.

      29      Člen 2, drugi odstavek, Direktive 89/48 določa, da ta direktiva ne velja za poklice, ki so predmet posebne direktive, ki med
         državami članicami ureja vzajemno priznavanje diplom.

      30      Toda iz člena 10(1) Direktive 98/5 je razvidno, da je odvetnik, ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz svoje matične
         države ter je dejansko in redno najmanj tri leta opravljal dejavnost v državi članici gostiteljici na področju prava te države,
         vključno z zakonodajo Unije, za sprejem v poklic odvetnika v navedeni državi članici oproščen pogojev iz člena 4(1)(b) Direktive
         89/48.

      31      Poleg tega lahko pod pogoji, opisanimi v členu 10(3) Direktive 98/5, odvetnik, ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz
         svoje matične države in je dejansko in redno opravljal poklicno dejavnost v državi članici gostiteljici najmanj tri leta,
         neko krajše obdobje pa na področju prava te države članice, prav tako pridobi pravico, da ta poklic opravlja pod strokovnim
         nazivom, ki ustreza temu poklicu v tej državi članici, ne da bi moral izpolnjevati pogoje iz člena 4(1)(b) Direktive 89/48.

      32      Toda čeprav je v okviru teh podrobnih pravil za dostop do opravljanja odvetniškega poklica pod nazivom iz države članice gostiteljice
         odvetnik, ki je kvalificiran v drugi državi članici, oproščen pogojev iz člena 4(1)(b) Direktive 89/48, je treba vseeno ugotoviti,
         da Direktiva 98/5 takemu odvetniku – zlasti če še ni dejansko in redno najmanj tri leta opravljal dejavnosti v državi članici
         gostiteljici – ne odreka možnosti, da s sklicevanjem na Direktivo 89/48 zahteva dostop do poklica odvetnika pod nazivom iz
         te države članice. Kot se odraža v uvodnih izjavah 2 in 3 Direktive 98/5, je namreč iz njenega člena 10(2) razvidno, da lahko
         odvetnik, ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz svoje matične države, kadar koli zaprosi za priznanje svoje diplome
         v skladu z Direktivo 89/48, da bi bil sprejet v poklic odvetnika v tej državi članici in da bi ga opravljal pod strokovnim
         nazivom, ki se v navedeni državi članici podeli za ta poklic.

      33      V takem položaju ima imetnik „diplome“ v smislu člena 1(a) Direktive 89/48, kot je D. C. Ebert, v skladu s členom 3, prvi
         odstavek, (a), te direktive dostop do reguliranega poklica odvetnika v državi članici gostiteljici. Vendar ker gre za poklic,
         katerega opravljanje zahteva posebno znanje o državni zakonodaji in pri katerem je bistven in stalni element dela svetovanje
         in/ali pomoč, ki zadeva državno zakonodajo, člen 3 Direktive 89/48 ob uporabi člena 4(1)(b) te direktive ne ovira države članice
         gostiteljice, da od prosilca zahteva tudi, da opravi preizkus poklicne usposobljenosti, če ta država prej preveri, ali je
         znanje, ki ga je ta prosilec pridobil s strokovnimi izkušnjami, tako, da lahko v celoti ali delno nadomesti bistveno razliko,
         na katero se nanaša prvi pododstavek zadnjenavedene določbe (glej sodbo z dne 22. decembra 2010 v zadevi Koller, C‑118/09,
         še neobjavljena v ZOdl., točki 38 in 39).

      34      Iz tega je razvidno, da je lahko odvetnik iz države članice bodisi na podlagi Direktive 89/48 bodisi na podlagi člena 10(1)
         in (3) Direktive 98/5 sprejet v poklic odvetnika v državi članici gostiteljici, v kateri je ta poklic reguliran, in ga lahko
         opravlja pod strokovnim nazivom, ki ga ta država podeli.

      35      Na drugo predloženo vprašanje je treba torej odgovoriti, da se direktivi 89/48 in 98/5 dopolnjujeta tako, da za odvetnike
         držav članic določata dve možnosti dostopa do poklica odvetnika v državi članici gostiteljici pod strokovnim nazivom iz te
         države.

       Prvo vprašanje
      36      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali direktivi 89/48 in 98/5 nasprotujeta nacionalni ureditvi,
         s katero je za opravljanje odvetniške dejavnosti pod nazivom odvetnika iz države članice gostiteljice določena obveznost članstva
         v organizaciji, kot je odvetniška zbornica.

      37      Iz člena 3 Direktive 89/48 je razvidno, da če ima oseba diplomo, ki je v državi članici predpisana za dostop do poklica, ima
         v državi gostiteljici pravico do dostopa do tega poklica pod enakimi pogoji kot njeni državljani, z izjemo pogoja v zvezi
         s posedovanjem diplome države članice gostiteljice.

      38      Poleg tega iz člena 6 Direktive 89/48 ob upoštevanju njene desete uvodne izjave izhaja, da mora oseba, ki dostopa do reguliranega
         poklica v državi članici gostiteljici na podlagi priznanja diplome v smislu člena 1(a) te direktive, upoštevati poklicna pravila
         navedene države članice, zlasti glede spoštovanja poklicne etike.

      39      Tudi iz člena 6(1) Direktive 98/5 je razvidno, da tudi za odvetnika, ki v državi članici gostiteljici opravlja poklic pod
         poklicnim nazivom iz svoje matične države, veljajo enaka pravila poklicnega ravnanja kakor za odvetnike, ki opravljajo poklic
         pod ustreznim poklicnim nazivom iz države članice gostiteljice (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2010 v zadevi Jakubowska,
         C‑225/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 57).

      40      Ugotoviti je torej treba, da niti Direktiva 89/48 niti Direktiva 98/5 ne nasprotujeta temu, da se za vse osebe, ki opravljajo
         poklic odvetnika na ozemlju države članice, zlasti glede dostopa do tega poklica uporabljajo nacionalne zakonske in druge
         določbe, utemeljene s splošnim interesom, kot so predpisi o organizaciji, poklicni etiki, nadzoru in odgovornosti (glej v
         tem smislu glede Direktive 89/48 sodbo z dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard, C‑55/94, Recueil, str. I‑4165, točka 35 in
         navedena sodna praksa).
      41      V pristojnosti predložitvenega sodišča je, da preveri, ali je Budapesti Ügyvédi Kamara te predpise uporabila v skladu s pravnimi
         pravili Unije in zlasti z načelom prepovedi diskriminacije (glej v tem smislu sodbo z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus, C‑19/92,
         Recueil, str. I‑1663, točka 32; zgoraj navedeno sodbo Gebhard, točka 37, in sodbo z dne 11. junija 2009 v zadevi Komisija
         proti Avstriji, C‑564/07, ZOdl., str. I‑100, točka 31).

      42      Na prvo predloženo vprašanje je treba zato odgovoriti, da niti Direktiva 89/48 niti Direktiva 98/5 ne nasprotujeta nacionalni
         ureditvi, s katero je za opravljanje odvetniške dejavnosti pod nazivom odvetnika iz države članice gostiteljice določena obveznost
         članstva v organizaciji, kot je odvetniška zbornica.

       Stroški
      43      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1.      Niti Direktiva Sveta z dne 21. decembra 1988 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim
            izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta (89/48/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/19/ES
            Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001, niti Direktiva 98/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998
            za olajšanje trajnega opravljanja poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena
            ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, s katero je za opravljanje odvetniške dejavnosti pod nazivom odvetnika iz države članice
            gostiteljice določena obveznost članstva v organizaciji, kot je odvetniška zbornica.
      2.      Direktivi 89/48 in 98/5 se dopolnjujeta tako, da za odvetnike držav članic določata dve možnosti dostopa do poklica odvetnika
            v državi članici gostiteljici pod strokovnim nazivom iz te države.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 9. aprila 2014. # Thierry Rouffaud proti Evropski službi za zunanje delovanje (ESZD). # Zadeva F-59/13.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 6. julija 2017.#Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM) proti Evropski komisiji.#Državne pomoči – Pomoči, ki jih je Francija dodelila družbi SNCM – Pomoč za prestrukturiranje in ukrepi, sprejeti v okviru načrta privatizacije – Merilo zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu – Sklep o razglasitvi pomoči za nezakonite in nezdružljive z notranjim trgom – Socialna politika držav članic – Ponovni začetek formalnega postopka preiskave – Obveznost obrazložitve – Enako obravnavanje – Člen 41 Listine o temeljnih pravicah.#Zadeva T-1/15.


Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 10. decembra 2003. # Pierre Tomarchio proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-173/02.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 19. aprila 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države - Uredba (ES) št. 261/2004 - Odškodnina in pomoč potnikom - Potrebni ukrepi. # Zadeva C-264/06.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 19. aprila 2007 – Komisija proti Luksemburgu
      (Zadeva C‑264/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Uredba (ES) št. 261/2004 – Člen 16(3) – Odškodnina in pomoč potnikom – Potrebni ukrepi“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 7.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje določb, potrebnih za uskladitev s členom 16(3) Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega
                  parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve
                  vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini,
                  poglavje 7, zvezek 8, str. 10) − Sprejetje učinkovitih, sorazmernih in odvračilnih sankcij

            Izrek

                  	1.Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da ni uvedlo sankcij za kršitve Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta
                     z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi
                     ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91, ni izpolnilo obveznosti iz člena 16(3) te uredbe.

                  	2.Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov.