title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 19. septembra 2013.#Evropska komisija proti Guidu Stracku.#Preveritev sodbe Splošnega sodišča T‑268/11 P – Javni uslužbenci – Odločba Komisije o zavrnitvi prenosa plačanega letnega dopusta, ki ga uradnik v referenčnem obdobju ni mogel izrabiti zaradi bolniškega dopusta, ki je posledica dolgotrajne bolezni – Člen 1e(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije – Člen 4 Priloge V k tem kadrovskim predpisom – Direktiva 2003/88/ES – Člen 7 – Pravica do plačanega letnega dopusta – Načelo socialnega prava Unije – Člen 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Poseg v enotnost in doslednost prava Unije.#Zadeva C‑579/12 RX-II.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 19. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Preveritev sodbe Splošnega sodišča T‑268/11 P — Javni uslužbenci — Odločba Komisije o zavrnitvi prenosa plačanega letnega dopusta, ki ga uradnik v referenčnem obdobju ni mogel izrabiti zaradi bolniškega dopusta, ki je posledica dolgotrajne bolezni — Člen 1e(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije — Člen 4 Priloge V k tem kadrovskim predpisom — Direktiva 2003/88/ES — Člen 7 — Pravica do plačanega letnega dopusta — Načelo socialnega prava Unije — Člen 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah — Poseg v enotnost in doslednost prava Unije“
      V zadevi C‑579/12 RX-II,
      katere predmet je preveritev – na podlagi člena 256(2), drugi pododstavek, PDEU – sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 8. novembra 2012 v zadevi Komisija proti Stracku (T‑268/11 P), izdane v postopku

         Evropska komisija

      proti

         Guidu Stracku, nekdanjemu uradniku Evropske komisije, stanujočemu v Kölnu (Nemčija),
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan, sodniki, in A. Prechal (poročevalka), sodnica,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za G. Stracka H. Tettenborn, odvetnik,

               —

               za Evropsko komisijo B. Eggers, J. Curall in H. Kraemer, agenti,

               —

               za Svet Evropske unije P. Plaza Garcia, M. Bauer in J. Hermann, agenti,

         ob upoštevanju členov 62a in 62b, prvi pododstavek, Statuta Sodišča Evropske unije,
      po opredelitvi generalne pravobranilke
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predmet tega postopka je preveritev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije (pritožbeni senat) z dne 8. novembra 2012 v zadevi Komisija proti Stracku (T‑268/11 P, v nadaljevanju: sodba z dne 8. novembra 2012), s katero je Splošno sodišče razveljavilo sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije z dne 15. marca 2011 v zadevi Strack proti Komisiji (F‑120/07), s katero je bila odločba Komisije z dne 15. marca 2007 o omejitvi prenosa neizrabljenega letnega dopusta G. Stracka za leto 2004 na dvanajst dni razglašena za nično (v nadaljevanju: sporna odločba).

               2

               Preveritev se nanaša na vprašanja, ali sodba z dne 8. novembra 2012 glede na sodno prakso Sodišča v zvezi s pravico do plačanega letnega dopusta kot načelom socialnega prava Unije, ki je tudi izrecno določena v členu 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in na katero se nanaša zlasti Direktiva 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381), posega v enotnost ali doslednost prava Unije, ker je Splošno sodišče Evropske unije kot pritožbeno sodišče razlagalo:

                        —

                        člen 1e(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) tako, da ne zajema zahtev v zvezi organizacijo delovnega časa, na katere se nanaša Direktiva 2003/88, in zlasti plačanega letnega dopusta, in

                        —

                        nato člen 4 Priloge V k navedenim kadrovskim predpisom tako, da pomeni, da se pravica do prenosa letnega dopusta, ki presega omejitev, ki je določena v navedeni določbi, lahko prizna le v primeru nemožnosti njegove izrabe, povezane z delom uradnika zaradi izvajanja njegovih nalog.

         Pravni okvir

         Listina

               3

               Člen 31 Listine z naslovom Pošteni in pravični delovni pogoji določa:
               „1.   Vsak delavec ima pravico do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo.
               2.   Vsak delavec ima pravico do omejenega delovnega časa, dnevnega in tedenskega počitka ter plačanega letnega dopusta.“

         Kadrovski predpisi

               4

               Člen 1e(2) Kadrovskih predpisov, ki spada pod naslov 1 teh predpisov, z naslovom Splošne določbe določa:
               „Aktivno zaposlenim uradnikom se zagotovijo delovni pogoji, skladni z ustreznimi standardi zdravja in varnosti, ki morajo biti vsaj enakovredni minimalnim zahtevam, veljavnim v skladu z ukrepi, sprejetimi na teh področjih na podlagi Pogodb.“

               5

               Člen 57, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
               „Uradniki imajo pravico do letnega dopusta, ki traja najmanj štiriindvajset in največ trideset delovnih dni v koledarskem letu, skladno s pravili, ki jih po posvetovanju z odborom za kadrovske predpise v medsebojnem soglasju določijo institucije [Unije.]“

               6

               Člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom določa:
               „Če uradnik iz razlogov, ki niso službeni [ki niso povezani s potrebami službe], pred koncem koledarskega leta ne izrabi letnega dopusta, lahko v naslednje leto prenese največ [dvanajst] dni letnega dopusta.
               Če uradnik ob prenehanju dela ni izrabil vsega letnega dopusta, dobi ob prenehanju dela kompenzacijsko plačilo v višini ene tridesetine mesečnih osebnih prejemkov za vsak dan neizrabljenega dopusta, ki mu pripada.
               […]“

         Direktiva 2003/88

               7

               Člen 1 Direktive 2003/88 z naslovom Namen in področje uporabe določa:
               „1.   Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.
               2.   Ta direktiva se nanaša na:

                        a)

                        minimalni čas […] letnega dopusta […]

                  […]“

               8

               Člen 7 navedene direktive določa:
               „1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa.
               2.   Minimalnega letnega dopusta ni mogoče nadomestiti z denarnim nadomestilom, razen v primeru prenehanja delovnega razmerja.“

         Dejansko stanje zadeve, ki se preverja

         Dejansko stanje

               9

               G. Strack je nekdanji uradnik Komisije. Od 1. marca 2004 do upokojitve zaradi invalidnosti 1. aprila 2005 je bil na bolniškem dopustu.

               10

               G. Strack je 27. decembra 2004 zaprosil za prenos 38,5 dneva dopusta, ki ga leta 2004 ni izrabil, v leto 2005 in navedel, da ga ni mogel izrabiti zlasti zaradi svoje poklicne bolezni. Ta zahteva je bila z odločbo z dne 30. maja 2005 zavrnjena glede 26,5 dneva, ki presega 12 dni, katerih prenos se izvede po zakonu na podlagi člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom. Ta odločba je bila po pritožbi potrjena z odločbo z dne 25. oktobra 2005, pri čemer pa je bila z njo pridržana možnost za poznejšo vložitev nove zahteve za prenos preostanka dopusta iz leta 2004, če se prizna, da je bolezen zadevne osebe poklicnega izvora.

               11

               Taka nova zahteva za prenos, ki jo je G. Strack vložil 22. novembra 2006, je bila s sporno odločbo zavrnjena.

         Zgoraj navedena sodba Strack proti Komisiji

               12

               G. Strack je 22. oktobra 2007 pri Sodišču za uslužbence vložil tožbo zlasti za razglasitev ničnosti sporne odločbe v delu, v katerem je bil prenos neizrabljenega letnega dopusta za leto 2004 omejen na dvanajst dni in v katerem je bil v skladu s tem sorazmerno omejen znesek kompenzacijskega plačila za ta dopust, ki mu je bilo izplačano ob prenehanju dela.

               13

               G. Strack je v utemeljitev navedene tožbe navedel en sam tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 4, prvi in drugi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom. Na obravnavi se je poleg tega skliceval na sodbo z dne 20. januarja 2009 v združenih zadevah Schultz-Hoff in drugi (C-350/06 in C-520/06, ZOdl., str. I-179), ki jo je medtem izdalo Sodišče.

               14

               Sodišče za uslužbence je v točkah od 55 do 58 zgoraj navedene sodbe Strack proti Komisiji najprej razsodilo, da iz člena 1e(2) Kadrovskih predpisov izhaja, da mora Komisija pri uporabi in razlagi pravil iz Kadrovskih predpisov v zvezi z letnim dopustom in zlasti člena 4, prvi in drugi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom zagotavljati spoštovanje minimalnih zahtev, veljavnih na področju delovnih pogojev, usklajenih z ustreznimi standardi zdravja in varnosti iz Direktive 2003/88, zlasti člena 7, ki se nanaša na pravico do plačanega letnega dopusta.

               15

               Dalje, iz točk od 59 do 69 navedene sobe je razvidno, da je Sodišče za uslužbence ugotovilo, na eni strani, da G. Strack iz zdravstvenih razlogov skoraj vse leto 2004 ni mogel uresničiti svoje pravice do plačanega letnega dopusta. Na drugi strani je menilo, sklicujoč se natančneje v zvezi s tem na točke 22, 23, 25, 41, 45, 50 in 61 zgoraj navedene sodbe Schultz-Hoff in drugi, da iz člena 7 Direktive 2003/88 izhaja, da pravica do plačanega letnega dopusta – pravica, ki je sicer posebej pomembno načelo socialnega prava Unije in jo zagotavlja tudi v členu 31(2) Listine – pomeni, da G. Strack v obravnavanem primeru ne bi smel biti prikrajšan za možnost prejema denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust.

               16

               Sodišče za uslužbence je nazadnje v točkah od 70 do 78 zgoraj navedene sodbe Strack proti Komisiji torej v bistvu razsodilo, da člen 4, prvi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom ne ureja vprašanja, ali je treba dneve plačanega letnega dopusta prenesti, kadar jih uradnik ni mogel izrabiti iz razlogov, ki niso odvisni od njegove volje, kot so na primer zdravstveni razlogi. Navedeno sodišče je menilo, da minimalne varnostne in zdravstvene zahteve iz člena 1e Kadrovskih predpisov in zlasti člena 7 Direktive 2003/88 glede tega dopolnjujejo določbe Kadrovskih predpisov v zvezi z dopustom in da je zato treba razlago, ki jo je Sodišče podalo v zgoraj navedeni sodbi Schultz-Hoff in drugi v zvezi z navedenim členom 7, prenesti na obravnavan primer na podlagi člena 1e Kadrovskih predpisov, v povezavi s členom 57 teh predpisov.

               17

               Zato je Sodišče za uslužbence v točki 79 navedene sodbe sklenilo, da je Komisija s tem, da je v okoliščinah obravnavanega primera na podlagi člena 4, prvi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom prenos letnega plačanega dopusta iz leta 2004, ki zaradi bolniškega dopusta, ki je bil posledica dolgotrajne bolezni, ni bil izrabljen, omejila na dvanajst dni, kršila področje uporabe navedene določbe. Zato je sporno odločbo razglasilo za nično.

         Sodba z dne 8. novembra 2012

               18

               Po vložitvi pritožbe Komisije zoper zgoraj navedeno sodbo Strack proti Komisiji je Splošno sodišče s sodbo z dne 8. novembra 2012 najprej zavrnilo tretji pritožbeni razlog te pritožbe, ki se je nanašal na kršitev postopka.

               19

               Splošno sodišče je nato prvi pritožbeni razlog in prvi del drugega pritožbenega razloga, ki sta se nanašala na kršitev člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom in člena 1e(2) teh predpisov, sprejelo ter v točkah od 38 do 56 navedene sodbe odločilo:

                        „38

                        […] [Sodišče za uslužbence] je menilo, da člen 1e(2) Kadrovskih predpisov […] zahteva, da so določbe Kadrovskih predpisov, ki se nanašajo na organizacijo delovnega časa in zlasti na letni dopust, v skladu ali vsaj enakovredne minimalnim zahtevam, določenim s členom 7(1) Direktive 2003/88, kakor se razlagajo v sodni praksi Sodišča, zlasti pa v zgoraj navedeni sodbi Schultz-Hoff in drugi.

                  […]

                        40

                        Vendar je treba opozoriti, da so direktive naslovljene na države članice, ne pa na institucije Unije. Določb Direktive 2003/88 zato ni mogoče obravnavati, kot da same po sebi institucijam nalagajo obveznosti, kar zadeva njihove odnose z zaposlenimi […]

                  […]

                        42

                        Toda okoliščina, da direktiva kot taka ne zavezuje institucij in da ne more utemeljiti ugovora nezakonitosti določbe Kadrovskih predpisov, ne more izključiti možnosti uveljavljanja pravil ali načel, ki so določena v tej direktivi, zoper institucije, če gre pri njih le za poseben izraz temeljnih pravil iz Pogodbe [ES] in splošnih načel, ki se za navedene institucije uporabljajo neposredno (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 9. septembra 2003 v zadevi Rinke, C-25/02, Recueil, str. I-8349, točke od 25 do 28 […]).

                        43

                        Prav tako bi bila direktiva za institucijo lahko zavezujoča, če naj bi ta na podlagi svoje organizacijske avtonomije in v okviru Kadrovskih predpisov izpolnjevala posebno obveznost, določeno z direktivo, ali če bi se splošen interni akt izrecno skliceval na ukrepe, ki jih je določil zakonodajalec Unije na podlagi Pogodb (sodba [Sodišča za uslužbence] v zadevi Aayhan in drugi proti Parlamentu [F-65/07, RecFP str. I-A-1-1054 in II-A-1-567], točka 116).

                  […]

                        45

                        Zgoraj navedene izjeme, v skladu s katerimi lahko določbe direktive v nekaterih okoliščinah institucijo posredno zavezujejo […], pa se v obravnavanem primeru ne uporabljajo.

                        46

                        V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, […], da je treba pravico do plačanega letnega dopusta iz člena 7 Direktive 2003/88 v skladu z ustaljeno sodno prakso šteti za posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, od katerega odstopanja niso mogoča in ki ga lahko pristojni nacionalni organi izvajajo samo v mejah, izrecno navedenih v sami direktivi (glej sodbo Sodišča z dne 24. januarja 2012 v zadevi Dominguez, C‑282/10, točka 16 in navedena sodna praksa).

                        47

                        Drugič, ugotoviti je treba, da je pravica do letnega dopusta izrecno določena v členu 31(2) [Listine], ki ji je s členom 6(1) PEU […] priznana enaka pravna veljavnost, kakor jo imata Pogodbi (glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 22. novembra 2011 v zadevi KHS, C-214/10, ZOdl., str. I-11757, točka 37; z dne 3. maja 2012 v zadevi Neidel, C‑337/10, točka 40, in z dne 21. junija 2012 v zadevi ANGED, C‑78/11, točka 17).

                        48

                        Tretjič, pravice do letnega dopusta ni mogoče razlagati ozko (glej zgoraj navedeno sodbo ANGED, točka 18 in navedena sodna praksa).

                        49

                        Vendar tudi ob predpostavki, da je pravico do letnega dopusta mogoče šteti za splošno pravno načelo v smislu sodne prakse iz točke 42 zgoraj, ki institucije neposredno zavezuje in z vidika katere bi bilo mogoče presojati zakonitost enega od njihovih aktov, pa nikakor ni mogoče šteti, da je člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom G. Stracka prikrajšal za uveljavljanje te pravice.

                        50

                        Ta člen namreč zgolj opredeljuje načine prenosa in kompenzacijskega plačila v primeru neizrabljenega letnega dopusta, pri čemer dovoljuje samodejni prenos dvanajstih dni neizrabljenega letnega dopusta v naslednje leto in določa možnost prenosa tistih dni, ki ta prag presegajo, če je neizrabljenost letnega dopusta mogoče pripisati potrebam službe. Tako ni mogoče šteti, da člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom za dodelitev ali uveljavljanje pravice do letnega dopusta določa pogoj, ki ji jemlje vsebino ali ki ni združljiv s sistematiko in ciljem člena 7(1) Direktive 2003/88. Poleg tega se zahteva, da se za prenos in kompenzacijsko plačilo v zvezi z neizrabljenim letnim dopustom določijo nekateri pogoji, zdi utemeljena tako s potrebo po preprečevanju neomejenega kopičenja neizrabljenega dopusta kot tudi z varstvom finančnih interesov Unije.

                  […]

                        52

                        Nazadnje, poudariti je treba, da na podlagi besedila člena 1e(2) Kadrovskih predpisov ni mogoče šteti, da ta člen ustreza položaju, navedenem zgoraj v točki 43, v katerem naj bi institucije v okviru Kadrovskih predpisov izpolnjevale posebno obveznost, določeno v Direktivi 2003/88, ali da sklicevanje v tem členu na minimalne zahteve, veljavne v skladu z ukrepi, sprejetimi na področju zdravja in varnosti na podlagi Pogodb, napotuje na člen 7(1) navedene direktive, ker se njen cilj razlikuje od cilja člena 1e Kadrovskih predpisov.

                        53

                        Prvič, treba je namreč poudariti, da se člen 1e Kadrovskih predpisov, ki spada med splošne določbe Naslova I navedenih Kadrovskih predpisov, nanaša na združljivost delovnih razmer aktivno zaposlenih uradnikov z ‚ustreznimi standardi zdravja in varnosti‘, kar se zdi, da se nanaša na minimalne tehnične standarde varovanja zdravja in varnosti delavcev na delovnem mestu, ki jih druge določbe statuta ne urejajo, in ne na minimalne varnostne in zdravstvene zahteve na splošno, ki zajemajo tudi določbe v zvezi z organizacijo delovnega časa iz Direktive 2003/88 in zlasti letni dopust. Kot trdi Komisija, bi tako široka razlaga člena 1e(2) Kadrovskih predpisov bila v nasprotju z avtonomijo zakonodajalca Unije na področju javnih uslužbencev, določeno v členu 336 PDEU.

                        54

                        Drugič, Kadrovski predpisi v Naslovu IV in Prilogi V vsebujejo posebne določbe o organizaciji delovnega časa in dopusta. Vprašanje, ki se postavlja v obravnavanem primeru v zvezi z načini prenosa ali kompenzacijskim plačilom za neizrabljen letni dopust v naslednjem letu, je posebej urejeno v členu 4 Priloge V h Kadrovskih prepisom. Ker je v tej določbi jasno in natančno navedeno pravilo, ki pravico do prenosa in kompenzacijskega plačila za letni dopust omejuje glede na število dni neizrabljenega dopusta, na podlagi sklepanja po analogiji z zgoraj navedeno sodbo Schultz-Hoff in drugi ni mogoče uporabiti določb Direktive 2003/88 z opiranjem na drugo določbo Kadrovskih predpisov, kakršna je člen 1e, kot da gre za pravilo splošne uporabe, ki omogoča odstopanje od posebnih določb Kadrovskih predpisov na tem področju. To bi pripeljalo do razlage contra legem Kadrovskih predpisov, kot je Komisija pravilno zatrdila pred Sodiščem za uslužbence.

                        55

                        Sodišče za uslužbence je torej neutemeljeno uporabilo člen 1e(2) Kadrovskih predpisov, namesto da bi se oprlo na člen 4 Priloge V k navedenim Kadrovskih predpisom.

                        56

                        Zato je treba šteti, da je Sodišče za uslužbence s tem, da je člen 7 Direktive 2003/88 uporabilo za položaj G. Stracka na podlagi člena 1e(2) Kadrovskih predpisov kljub omejitvam iz člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom in da je štelo, da ta člen ne ureja vprašanja iz obravnavanega primera, dvakrat napačno uporabilo pravo.“

               20

               Na podlagi navedenega je Splošno sodišče menilo, da je treba zgoraj navedeno sodbo Strack proti Komisiji razveljaviti, ne da bi bilo treba poleg tega odločiti o drugem delu drugega pritožbenega razloga, s katerim je Komisija trdila, da Sodišče za uslužbence ni preučilo vprašanja področja uporabe člena 1e(2) Kadrovskih predpisov, ki ga je predložila, s čimer naj bi kršilo obveznost obrazložitve.

               21

               Splošno sodišče je nazadnje prvostopenjsko tožbo G. Stracka zavrnilo in v točkah od 65 do 67 sodbe z dne 8. novembra 2012 med drugim razsodilo:

                        „65

                        […] izraz ‚[potrebe] službe‘ iz člena 4, prvi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom je treba razlagati tako, da se nanaša na poklicne dejavnosti, ki uradniku zaradi nalog, ki jih mora opraviti, preprečujejo, da bi izrabil letni dopust, ki mu pripada [sodba Splošnega sodišča z dne 9. junija 2005 v zadevi Castets proti Komisiji, T-80/04, RecFP str. I-A-161 in II-729, točka 29). Treba je sicer priznati, da izraz ‚[potrebe] službe‘ napotuje na ‚dejavnost uslužbencev v administraciji‘, vendar iz določb člena 59(1), prvi pododstavek, Kadrovskih predpisov izhaja, da ima uradnik pravico do bolniškega dopusta samo, če ‚predloži dokazilo, da ne more opravljati dela‘. Iz tega sledi, da je uradnik, kadar je upravičen do bolniškega dopusta, po definiciji oproščen opravljanja dela in torej ni v službi v smislu člena 4, prvi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 29. marca 2007 v zadevi Verheyden proti Komisiji, T-368/04, RecFP str. I-A-2-93 in II-A-2-665, točka 61 in navedena sodna praksa).

                        66

                        Potrebe službe, omenjene v členu 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom, namreč ustrezajo razlogom, ki lahko uradniku onemogočijo, da vzame dopust, saj mora še naprej ostati v službi, zato da opravlja naloge, ki jih zahteva institucija, za katero dela. Te potrebe so lahko začasne ali trajne, morajo pa biti nujno povezane z dejavnostjo službe institucije. A contrario, bolniški dopust omogoča, da se opraviči odsotnost uradnika iz opravičljivega razloga. Uradnik glede na svoje zdravstveno stanje ni več dolžan delati za institucijo. Zato pojma ‚[potrebe] službe‘ ni mogoče razlagati tako, da zajema službeno odsotnost, upravičeno z bolniškim dopustom, in sicer niti v primeru dolgotrajne bolezni (zgoraj navedena sodba Castets proti Komisiji, točka 33). Ni mogoče šteti, da uradnik na bolniškem dopustu opravlja delo za institucijo, saj je dela oproščen (zgoraj navedena sodba Verheyden proti Komisiji, točki 62 in 63).

                        67

                        Ob upoštevanju posebno ozke razlage pojma ‚[potrebe] službe‘ v sodni praksi, navedeni zgoraj v točkah 65 in 66, mora torej, v nasprotju s tem, kar trdi G. Strack, pravica do prenosa letnega dopusta, ki presega prag dvanajstih dni, nujno izhajati iz nemožnosti, povezane z dejavnostjo uradnika zaradi opravljanja njegovih nalog in je ni mogoče priznati zaradi bolezni, ki mu onemogoča opravljanje teh nalog, tudi če je bilo dokazano, da je služba vzrok za bolezen.“

         Postopek pred Sodiščem

               22

               Po vložitvi predloga prvega generalnega pravobranilca, da se sodba z dne 8. novembra 2012 preveri, je preveritveni senat v odločbi z dne 11. decembra 2012 v zadevi Preveritev Komisija proti Stracku (C‑579/12 RX), sprejeti na podlagi člena 62, drugi pododstavek, Statuta Sodišča Evropske unije in člena 193(4) Poslovnika Sodišča, menil, da je treba to sodbo preveriti, da se ugotovi, ali sta z njo prizadeti enotnost in doslednost prava Unije.

               23

               Vprašanja, ki morajo biti predmet preveritve v skladu z navedeno odločbo, so navedena v točki 2 te sodbe.

         Preveritev

               24

               Kot izhaja iz odločbe z dne 11. decembra 2012 v zgoraj navedeni zadevi Preveritev Komisija proti Stracku in točke 2 te sodbe, mora Sodišče v bistvu najprej zlasti ob upoštevanju sodne prakse Sodišča v zvezi s plačanim letnim dopustom preveriti, ali je Splošno sodišče v sodbi z dne 8. novembra 2012 pri razlagi člena 1e(2) Kadrovskih predpisov in člena 4 Priloge V k tem predpisom napačno uporabilo pravo.

               25

               Če bi bilo treba ugotoviti, da je bilo v sodbi z dne 8. novembra 2012 napačno uporabljeno pravo, bi bilo treba nato preučiti, ali ta sodba posega v enotnost ali doslednost prava Unije.

         Sodna praksa Sodišča v zvezi s prenosom plačanega letnega dopusta, ki ga ni bilo mogoče izrabiti zaradi bolniškega dopusta, ki je bil posledica dolgotrajne bolezni

               26

               Uvodoma je treba opozoriti, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča, ki se je najprej razvila v zvezi s členom 7 Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2 str. 197), nato pa v zvezi s členom 7 Direktive 2003/88, pravico do plačanega letnega dopusta vsakega delavca šteti za posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, ki je izrecno določena v členu 31(2) Listine, ki ji člen 6(1), prvi pododstavek, PEU priznava enako pravno veljavnost kot Pogodbama (glej sodbi z dne 26. junija 2001 v zadevi BECTU, C-173/99, Recueil, str. I-4881, točka 43; z dne 6. aprila 2006 v zadevi Federatie Nederlandse Vakbeweging, C-124/05, ZOdl., str. I-3423, točka 28; zgoraj navedeno sodbo Schultz-Hoff in drugi, točka 22; sodbo z dne 15. septembra 2011 v zadevi Williams in drugi C-155/10, ZOdl., str. I-8409, točki 17 in 18; zgoraj navedene sodbe KHS, točka 37; Neidel, točka 40; in ANGED, točka 17, ter sodbo z dne 8. novembra 2012 v zadevi Heimann in Toltschin, C‑229/11 in C‑230/11, točka 22).

               27

               Glede na pojasnila k členu 31 Listine, ki jih je v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine treba upoštevati pri njeni razlagi, člen 31(2) Listine temelji na Direktivi 93/104 in na členu 2 Evropske socialne listine, podpisani v Torinu 18. oktobra 1961 in spremenjeni v Strasbourgu 3. maja 1996, ter na točki 8 Listine Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev, sprejete med zasedanjem Evropskega sveta v Strasbourgu 9. decembra 1989.

               28

               Kot izhaja iz prve uvodne izjave Direktive 2003/88, je ta kodificirala Direktivo 93/104. Člen 7 Direktive 2003/88, ki se nanaša na pravico do plačanega letnega dopusta, vsebuje povsem enako besedilo kot člen 7 Direktive 93/104.

               29

               Poleg tega je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da pravice do plačanega letnega dopusta ni mogoče razlagati ozko (zgoraj navedeni sodbi ANGED, točka 18, ter Heimann in Toltschin, točka 23).

               30

               Glede primerov, v katerih delavec zaradi bolniškega dopusta ni mogel izrabiti plačanega letnega dopusta, je Sodišče med drugim razsodilo, da čeprav člen 7(1) Direktive 2003/88 načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa podrobna pravila za izvrševanje pravice do plačanega letnega dopusta, ki je izrecno podeljena s to direktivo, vključno z izgubo navedene pravice ob koncu referenčnega obdobja ali obdobja za prenos, pa je za to določen pogoj, da je imel delavec, čigar pravica do plačanega letnega dopusta je izgubljena, dejansko možnost izvršiti tako podeljeno pravico (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Schultz-Hoff in drugi, točka 43, ter KHS, točka 26).

               31

               V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da je treba navedeni člen 7(1) razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim določbam ali praksam, ki določajo, da pravica do plačanega letnega dopusta ugasne ob koncu referenčnega obdobja in/ali obdobja za prenos, ki je določen z nacionalno zakonodajo, tudi če je bil delavec na bolniškem dopustu v celotnem ali v delu referenčnega obdobja in je njegova nezmožnost za delo trajala do prenehanja delovnega razmerja, zaradi česar ni mogel izvršiti pravice do plačanega letnega dopusta (zgoraj navedena sodba Schultz-Hoff in drugi, točka 52).

               32

               Če bi se v takih posebnih okoliščinah nezmožnosti za delo dopustilo, da bi bila v nacionalnih določbah, ki določajo obdobje za prenos, lahko določena ugasnitev pravice delavca do plačanega letnega dopusta, ne da bi imel delavec dejansko možnost izvršiti pravico, bi to namreč škodovalo vsebini socialne pravice, ki jo ima vsak delavec neposredno na podlagi člena 7 Direktive 2003/88 (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi BECTU, točki 48 in 49, ter Schultz-Hoff in drugi, točke 44, 45, 47 in 48).

               33

               V teh enakih okoliščinah je treba denarno nadomestilo, do katerega je zadevni delavec upravičen, izračunati tako, da se delavec postavi v položaj, primerljiv s tistim, v katerem bi bil, če bi navedeno pravico uresničil med svojim delovnim razmerjem. Običajno plačilo delavca, ki ga je treba ohraniti med počitkom, ki ustreza letnemu plačanemu dopustu, je prav tako odločilno za izračun denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust ob prenehanju delovnega razmerja (zgoraj navedeni sodbi Schultz-Hoff in drugi, točki 61 in 62, ter Heimann in Toltschin, točka 25). Pravico do letnega dopusta in pravico do njegovega plačila je treba poleg tega šteti za dva vidika ene pravice (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Schultz-Hoff in drugi, točka 60 in navedena sodna praksa).

               34

               V skladu z navedeno sodno prakso je zato izključeno, da se pravica delavca do minimalnega plačanega letnega dopusta, ki jo zagotavlja pravo Unije, zmanjša v položaju, za katerega je značilno, da delavec zaradi bolezni v referenčnem obdobju ni mogel izpolniti delovne obveznosti (zgoraj navedena sodba Heimann in Toltschin, točka 26).

               35

               Kot opozarjata Svet Evropske unije in Komisija, je sicer res, da je Sodišče tudi pojasnilo, da glede dvojnega namena pravice do letnega dopusta, in sicer omogočiti delavcu, na eni strani, da se spočije od izvajanja nalog, ki jih ima v skladu s pogodbo o zaposlitvi, in na drugi strani, da ima na voljo obdobje za sprostitev in razvedrilo, pravica do plačanega letnega dopusta, ki jo pridobi delavec, ki je več zaporednih referenčnih obdobij nezmožen za delo, ustreza obema platema tega namena le, če prenos ne preseže neke časovne meje (zgoraj navedena sodba KHS, točki 31 in 33).

               36

               Vendar je Sodišče v zvezi s tem prav tako pojasnilo – ob tem, da se je izrecno sklicevalo na okoliščino, da je pravica do plačanega letnega dopusta načelo socialnega prava, ki ima poseben pomen, določen tudi v členu 31(2) Listine – da mora vsako obdobje za prenos bistveno presegati čas trajanja referenčnega obdobja, za katero je določeno, da bi bila z njim spoštovana ta pravica, katere cilj je varstvo delavca (zgoraj navedeni sodbi KHS, točki 37 in 38, ter Neidel, točki 40 in 41).

               37

               Sodišče je na podlagi tega zlasti sklepalo, da obdobje za prenos, ki traja devet mesecev, ne more zadostovati, ker je krajše od referenčnega obdobja, na katero se nanaša (zgoraj navedena sodba Neidel, točki 42 in 43), pri čemer pa je razsodilo, da je mogoče razumno meniti, da petnajstmesečno obdobje za prenos ni v nasprotju z namenom navedene pravice (zgoraj navedena sodba KHS, točka 43).

         Razlaga člena 1e(2) Kadrovskih predpisov in člena 4 Priloge V k tem predpisom

               38

               Zlasti ob upoštevanju sodne prakse Sodišča v zvezi z navedeno pravico do plačanega letnega dopusta je treba preučiti, ali je Splošno sodišče v sodbi z dne 8. novembra 2012 pri razlagah člena 1e(2) Kadrovskih predpisov in člena 4 Priloge V k tem predpisom napačno uporabilo pravo.

               39

               V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da se določbe Listine, kot je razvidno iz člena 51(1), uporabljajo med drugim za institucije Unije, ki morajo zato spoštovati v njej določene pravice. Med njimi je pravica do plačanega letnega dopusta kot načelo socialnega prava Unije, ki je določena v členu 31(2) Listine, ki temelji, kot je bilo navedeno v točki 27 te sodbe, zlasti na Direktivi 93/104, ki jo je pozneje nadomestila in kodificirala Direktiva 2003/88.

               40

               Prav tako je pomembno opozoriti, da je treba v skladu s splošnim načelom razlage akt Skupnosti, če je le mogoče, razlagati tako, da se ne vzbuja dvom o njegovi veljavnosti, in skladno s celotnim primarnim pravom ter predvsem z določbami Listine (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 31. januarja 2013 v zadevi McDonagh, C‑12/11, točka 44 in navedena sodna praksa).

               41

               Zato je treba zlasti ob upoštevanju navedenega splošnega načela razlage preveriti, ali je Splošno sodišče pri razlagi člena 1e(2) Kadrovskih predpisov in člena 4 Priloge V k tem predpisom napačno uporabilo pravo.

               42

               Na prvem mestu, v zvezi s členom 1e(2) Kadrovskih predpisov je iz točke 52 in 53 sodbe z dne 8. novembra 2012 razvidno, da je Splošno sodišče menilo, da se sklicevanje v tej določbi na minimalne zahteve, veljavne na področju delovnih pogojev v skladu z ukrepi, sprejetimi na področju zdravja in varnosti na podlagi Pogodb, nanaša le na minimalne tehnične standarde varovanja zdravja in varnosti delavcev na delovnem mestu, ne pa na minimalne varnostne in zdravstvene zahteve na splošno, tako da navedena določba ne zajema zahtev glede organizacije delovnega časa, kakršne vsebuje Direktiva 2003/88.

               43

               V zvezi s tem pa je treba najprej ugotoviti, da besedilo navedenega člena 1e(2) Kadrovskih predpisov v ničemer ne izraža razlikovanja, ki ga je uporabilo Splošno sodišče. Nasprotno, ker se nanaša na „minimalne zahteve, veljavne v skladu z ukrepi, sprejetimi […] na podlagi Pogodb“ na „področjih“„zdravja in varnosti“ v zvezi z delovnimi pogoji, se navedeno besedilo nanaša na pravila, kakršna vsebuje Direktiva 2003/88, ker je njen cilj, kot je razvidno iz člena 1(1), določiti „minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa“, med katerimi je minimalni čas letnega dopusta.

               44

               Dalje, poudariti je treba, da razlaga Splošnega sodišča in razlikovanje, na katerem temelji, nikakor ne upoštevata smernic, ki izhajajo zlasti iz točk od 36 do 39 in 59 sodbe z dne 12. novembra 1996 v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu (C-84/94, ZOdl., str. I-5755), v katerih je Sodišče razsodilo, da ukrepi v zvezi z organizacijo delovnega časa, ki so predmet Direktive 93/104, in zlasti tisti v zvezi s plačanim letnim dopustom, ki so določeni v členu 7 te direktive, neposredno prispevajo k izboljšanju varovanja zdravja in varnosti delavcev v smislu člena 118 A Pogodbe ES in da razvoj socialne zakonodaje tako na nacionalni kot na mednarodni ravni potrjuje vez, ki obstaja med ukrepi v zvezi z delovnim časom na eni strani ter zdravjem in varnostjo delavcev na drugi. Tako je Sodišče v zvezi s tem v točki 15 navedene sodbe predvsem poudarilo, da je mogoče tako razlago izrazov „varnost“ in „zdravje“ opreti zlasti na preambulo ustave Svetovne zdravstvene organizacije (WHO), katere članice so države članice, v kateri je zdravje opredeljeno kot popolno fizično, duševno in socialno blagostanje, in ne le kot neobstoj bolezni ali invalidnosti.

               45

               Nazadnje je treba ugotoviti, da je bilo z razlago Splošnega sodišča kršeno splošno načelo razlage, navedeno v točki 40 te sodbe.

               46

               V skladu z navedenim načelom bi moralo Splošno sodišče namreč dati prednost razlagi člena 1e(2) Kadrovskih predpisov, ki omogoča zagotovitev njegove skladnosti s pravico do plačanega letnega dopusta kot načelom socialnega prava Unije, ki je izrecno določeno v členu 31(2) Listine. Zato bi bilo treba člen 1e(2) razlagati tako, da omogoča, da se v Kadrovske predpise vključi vsebina člena 7 Direktive 2003/88 kot pravila minimalnega varstva, ki po potrebi dopolnjuje druge določbe Kadrovskih predpisov, ki se nanašajo na pravico do plačanega letnega dopusta, in, natančneje, člen 4 Priloge V k tem predpisom.

               47

               Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da drugače od Sodišča za uslužbence v zgoraj navedeni sodbi Strack proti Komisiji člena 1e(2) Kadrovskih predpisov ni razlagalo tako, da napotujejo zlasti na člen 7 Direktive 2003/88, ki se nanaša na plačan letni dopust.

               48

               Na drugem mestu, v zvezi s členom 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom je Splošno sodišče menilo, kot je razvidno zlasti iz točk 67 sodbe z dne 8. novembra 2012, da je ta člen treba razlagati tako, da izključuje vsakršen prenos plačanega letnega dopusta, ki ga ni bilo mogoče izrabiti zaradi bolniškega dopusta kot posledice dolgotrajne bolezni in ki presega dvanajst dni, za kar je določen samodejni prenos.

               49

               Splošno sodišče je tudi s tem napačno uporabilo pravo.

               50

               Najprej je treba namreč poudariti, da besedilo člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom nikakor ne omenja izrecno posebnega položaja uradnika, ki v referenčnem obdobju zaradi bolniškega dopusta kot posledice dolgotrajne bolezni ni mogel izrabiti plačanega letnega dopusta.

               51

               Nato je treba poudariti, da Splošno sodišče, potem ko je napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 1e(2) Kadrovskih predpisov, ni upoštevalo niti okoliščine, da iz širšega pravnega okvira, v katerega spada člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom, izhaja, da neka druga določba teh predpisov povzroča prav to, da so zahteve, ki izhajajo iz člena 7 Direktive 2003/88 v zvezi s plačanim letnim dopustom, sestavni del Kadrovskih predpisov kot minimalne zahteve, ki se morajo dopolnilno in ob upoštevanju ugodnejših določb, ki jih ti predpisi vsebujejo, uporabljati za uradnike.

               52

               Nazadnje je treba poudariti, da je Splošno sodišče v teh okoliščinah kršilo splošno načelo razlage, navedeno v točki 40 te sodbe. Namesto da bi dalo prednost razlagi člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom v povezavi s členom 1e(2) teh predpisov, s katero bi se lahko zagotovila skladnost teh predpisov s pravico do plačanega letnega dopusta kot načelom socialnega prava Unije, ki je odslej izrecno določena v členu 31(2) Listine in na katero se nanaša zlasti člen 7 Direktive 2003/88, je Splošno sodišče za člen 4 sprejelo razlago, ki ne omogoča zagotovitve te skladnosti in ki jo v točki 67 sodbe z dne 8. novembra 2012 tudi samo opredeljuje kot „posebej ozko“.

               53

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče za ceno večkrat napačno uporabljenega prava v točkah od 49 do 51 sodbe z dne 8. novembra 2012 razsodilo, da razlaga, ki jo je uporabilo v navedeni sodbi v zvezi s členom 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom, ne pomeni kršitve navedene pravice do plačanega letnega dopusta.

               54

               Kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točkah od 30 do 37 te sodbe, spoštovanje bistvene vsebine pravice do plačanega letnega dopusta vključuje zlasti to, da lahko vsak delavec, ki je bil zaradi bolniškega dopusta kot posledice dolgotrajne bolezni prikrajšan za možnost njenega uresničevanja, to pravico prenese – ne da bi se omejila – in sicer v obdobju za prenos, katero trajanje mora bistveno presegati trajanje referenčnega obdobja, za katero je prenos odobren, ne da bi preudarki glede nujnosti preprečevanja neomejenega kopičenja neizrabljenega dopusta, ki jih Splošno sodišče navaja v točki 50 sodbe z dne 8. novembra 2012, to lahko ovirali.

               55

               V zvezi s preudarki glede nujnosti varovanja finančnih interesov Unije, ki so bili prav tako omenjeni v navedeni točki 50, zadostuje poudariti, da se na te preudarke nikakor ni mogoče sklicevati, da bi se upravičila kršitev navedene pravice do plačanega letnega dopusta.

               56

               Iz vsega navedenega izhaja, da bi moralo Splošno sodišče, tako kot je to storilo Sodišče za uslužbence v zgoraj navedeni sodbi Strack proti Komisiji, člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom razlagati tako, da ne obravnava vprašanja prenosa plačanega letnega dopusta, ki ga uradnik v referenčnem obdobju ni mogel izrabiti zaradi bolniškega dopusta kot posledice dolgotrajne bolezni, tako da je treba zahteve v zvezi s tem iz člena 1e(2) Kadrovskih predpisov in v obravnavanem primeru natančneje člena 7 Direktive 2003/88 šteti za minimalne zahteve, veljavne, če v Kadrovskih predpisih ni ugodnejših določb.

         Poseg v enotnost ali doslednost prava Unije

               57

               Napačno uporabljeno pravo v sodbi z dne 8. novembra 2012, kakor je bilo ugotovljeno v točkah 47 in 56 te sodbe, posega v enotnost in doslednost prava Unije.

               58

               Splošno sodišče je namreč s tem, da se je v okviru sprejete razlage določb Kadrovskih predpisov oddaljilo od pojma pravice vsakega delavca do plačanega letnega dopusta kot načela socialnega prava Unije, ki je določeno v členu 31(2) Listine in na katerega se nanaša zlasti člen 7 Direktive 2003/88, kakor se razlaga s sodno prakso Sodišča, predvsem poseglo v enotnost prava Unije, ker ima določba, kakršna je zgoraj navedena določba Listine, v skladu s členom 6(1), prvi pododstavek, PEU enako pravno veljavnost kot določbe Pogodb in ker jo mora zakonodajalec Unije pri pripravi akta, kakršni so Kadrovski predpisi na podlagi člena 336 PDEU, in drugih aktov prava Unije spoštovati v okviru zakonodajne pristojnosti, ki jo ima na podlagi drugih določb Pogodb, poleg tega pa jo morajo spoštovati tudi države članice pri izvajanju teh aktov.

               59

               Splošno sodišče je poleg tega poseglo v doslednost prava Unije s tem, da je v okviru razlage člena 1e(2) Kadrovskih predpisov razsodilo, da omemba minimalnih zahtev, veljavnih v skladu z ukrepi, sprejetimi na podlagi Pogodb glede delovnih pogojev na področju zdravja in varnosti delavcev, ne zajema določb, kakršne so tiste, ki se nanašajo na organizacijo delovnega časa iz Direktive 2003/88, natančneje tiste, ki se nanašajo na plačan letni dopust. Kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 44 te sodbe, je Sodišče namreč že razsodilo, da taki ukrepi neposredno prispevajo k izboljšanju varovanja zdravja in varnosti delavcev v smislu člena 118 A Pogodbe ES ter s tem v smislu členov 137 ES in 153 PDEU, ki sta odtlej nadomestila ta člen 118 A Pogodbe ES, pri čemer je v zvezi s tem tudi poudarilo, da se vez med ukrepi, ki se nanašajo na delovni čas, ter zdravjem in varnostjo delavcev kaže tudi v razvoju socialne zakonodaje tako na nacionalni kot mednarodni ravni.

               60

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da sodba z dne 8. novembra 2012 posega v enotnost in doslednost prava Unije, ker je Splošno sodišče kot pritožbeno sodišče ob tem, da je kršilo pravico do plačanega letnega dopusta kot načelo socialnega prava Unije, ki je tudi izrecno določena v členu 31(2) Listine in na katero se zlasti nanaša Direktiva 2003/88, kakor se razlaga v sodni praksi Sodišča:

                        —

                        člen 1e(2) Kadrovskih predpisov razlagalo tako, da ne zajema zahtev v zvezi organizacijo delovnega časa, na katere se nanaša Direktiva 2003/88, zlasti ne plačanega letnega dopusta, in

                        —

                        nato člen 4 Priloge V k navedenim kadrovskim predpisom tako, da pomeni, da se pravica do prenosa letnega dopusta, ki presega omejitev, ki je določena v navedeni določbi, lahko prizna le v primeru nemožnosti njegove izrabe, povezane z delom uradnika zaradi izvajanja njegovih nalog.

         Posledice preveritve

               61

               Člen 62b, prvi odstavek, Statuta Sodišča določa, da če Sodišče ugotovi, da odločitev Splošnega sodišča škoduje enotnosti ali doslednosti prava Unije, zadevo vrne v odločanje Splošnemu sodišču, ki je glede pravnih vprašanj vezano na odločitev Sodišča. Ob vrnitvi zadeve lahko Sodišče navede, katere učinke odločitve Splošnega sodišča je treba šteti za dokončne za stranke v sporu. Izjemoma lahko Sodišče samo dokončno odloči, če ob upoštevanju ugotovitev preveritve rešitev spora izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja, na katerem je Splošno sodišče utemeljilo svojo odločitev.

               62

               Sodišče torej ne more le ugotoviti posega v doslednost in/ali enotnost prava Unije, ne da bi opredelilo posledice te ugotovitve za zadevni spor (sodba z dne 28. februarja 2013 v zadevi preveritve Arango Jaramillo in drugi proti EIB, C‑334/12 RX-II, točka 57).

               63

               V obravnavanem primeru je treba na prvem mestu iz razloga, navedenega v točki 60 te sodbe, sodbo z dne 8. novembra 2012 razveljaviti v delu, v katerem je bil sprejet prvi pritožbeni razlog in prvi del drugega pritožbenega razloga pritožbe Komisije in v katerem je bila zato razveljavljena zgoraj navedena sodba Strack proti Komisiji ter zavrnjena prvostopenjska tožba G. Stracka.

               64

               Na drugem mestu in ob koncu postopka s pritožbo Komisije je treba najprej poudariti, da je Splošno sodišče tretji pritožbeni razlog, ki ga je ta navedla, v sodbi z dne 8. novembra 2012 zavrnilo in da je to zavrnitev treba šteti za dokončno, ker se preveritev na to ne nanaša.

               65

               Dalje, v zvezi z drugim delom drugega pritožbenega razloga pritožbe Komisije, ki se nanaša na to, da je Sodišče za uslužbence kršilo obveznost obrazložitve, ker ni preučilo vprašanja področja uporabe člena 1e(2) Kadrovskih predpisov, je treba ugotoviti, da čeprav Splošno sodišče tega dela v sodbi z dne 8. novembra 2012 ni preučilo, je njegova zavrnitev očitna. Kot izhaja zlasti iz točk od 55 do 57 zgoraj navedene sodbe Strack proti Komisiji, se je Sodišče za uslužbence glede tega področja uporabe namreč jasno izreklo, saj je menilo, da je treba to določbo že ob upoštevanju njenega besedila razumeti tako, kot da napotuje na minimalne zahteve na področju varnosti in zdravja, veljavne v skladu z ukrepi, sprejetimi na teh področjih ob uporabi Pogodb, ki vsebujejo minimalne varnostne in zdravstvene zahteve na področju organizacije delovnega časa, ki so zajete v Direktivi 2003/88.

               66

               Nazadnje je treba poudariti, da čeprav to iz sodbe z dne 8. novembra 2012 ni razvidno, se je Komisija v okviru drugega pritožbenega razloga svoje pritožbe podredno sklicevala na to, da je Sodišče za uslužbence napačno preneslo in uporabilo zahteve, ki izhajajo iz zgoraj navedene sodbe Schultz-Hoff in drugi. Tako Komisija trdi, da se obravnavana zadeva ne nanaša izključno na pravico do prenosa letnega dopusta, temveč na nadomestilo zanj; da to ne pomeni izgube celotne pravice do letnega dopusta, temveč le njegovega dela; in da se ne nanaša samo na neizrabljeni dopust za referenčno obdobje neposredno pred letom prenehanja opravljanja funkcije, temveč tudi na dopust, ki je že bil prenesen leto prej. Sodišče za uslužbence po mnenju Komisije poleg tega ni upoštevalo, da člen 7 Direktive 2003/88 ne zagotavlja prenosa več plačanega letnega dopusta, kot je minimum štirih tednov iz te določbe.

               67

               Vendar je treba v zvezi s tem poudariti, da kot je razvidno iz sodne prakse Sodišča, navedene v točkah od 30 do 37 te sodbe, razlikovanja, kot so ta, ki jih skuša ustvariti Komisija, na eni strani med pravico do prenosa plačanega letnega dopusta, neizrabljenega zaradi dolgotrajne bolezni, in pridobitvijo s tem povezanega denarnega nadomestila v primeru prenehanja delovnega razmerja, ter na drugi strani med izgubo dela in celote letnega dopusta, ki ga ni bilo mogoče izrabiti zaradi dolgotrajne bolezni, niso upoštevna in jih ni mogoče upoštevati.

               68

               Poleg tega je Splošno sodišče v točki 77 zgoraj navedene sodbe Strack proti Komisiji tudi pravilno razsodilo, da ker je zakonodajalec Unije letni dopust za uradnike določil na 24 dni, je razlago člena 7 Direktive 2003/88, ki jo je Sodišče podalo v zgoraj navedeni sodbi Schultz-Hoff in drugi, če v Kadrovskih predpisih ni drugih upoštevnih določb glede prenosa letnega dopusta, neizrabljenega zaradi dolgotrajne bolezni, mogoče uporabiti za trajanje letnega dopusta, tako določenega s Kadrovskimi predpisi, na podlagi člena 1e v povezavi s členom 57 navedenih kadrovskih predpisov.

               69

               Ob upoštevanju vsega navedenega in ker poseg v enotnost in doslednost prava Unije v obravnavanem primeru izhaja iz napačne razlage člena 1e(2) Kadrovskih predpisov in člena 4 Priloge V k tem predpisom ter ker pravilna razlaga navedenih določb, ki je v bistvu razlaga, ki jo je v zgoraj navedeni sodbi Strack proti Komisiji uporabilo Sodišče za uslužbence, zahteva, kot je razvidno zlasti iz točk 47 in 57 te sodbe, zavrnitev prvega in drugega pritožbenega razloga, ki ju je navedla Komisija v utemeljitev svoje pritožbe in torej zavrnitev pritožbe v celoti, mora Sodišče dokončno odločiti o sporu tako, da navedeno pritožbo zavrne.

         Stroški

               70

               Člen 195(6) Poslovnika Sodišča določa, da če je bila odločba Splošnega sodišča, ki je predmet preverjanja, sprejeta na podlagi člena 256(2) PDEU, Sodišče odloči o stroških.

               71

               Ker ni posebnih pravil, s katerimi bi bila urejena porazdelitev stroškov v postopku preverjanja, in ker Komisija zaradi razveljavitve sodbe Splošnega sodišča z dne 8. novembra 2012 in zaradi dokončne zavrnitve pritožbe, ki jo je vložila zoper zgoraj navedeno sodbo Strack proti Komisiji, z navedeno pritožbo ni uspela, ji je v obravnavanem primeru treba naložiti plačilo stroškov, ki jih je G. Strack priglasil v postopku pred Splošnim sodiščem in v tem postopku preveritve.

               72

               Svet, ki je Sodišču predložil pisna stališča glede vprašanj, ki so predmet preverjanja, nosi v zvezi s tem postopkom svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Sodba Splošnega sodišča Evropske unije (pritožbeni senat) z dne 8. novembra 2012 v zadevi Komisija proti Stracku (T‑268/11 P) posega v enotnost in doslednost prava Unije, ker je Splošno sodišče kot pritožbeno sodišče, ob tem, da je kršilo pravico do plačanega letnega dopusta kot načelo socialnega prava Unije, ki je tudi izrecno določena v členu 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in na katero se nanaša zlasti Direktiva 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, kakor je bila razložena v sodni praksi Sodišča Evropske unije:

                                 —

                                    člen 1e(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije razlagalo tako, da ne zajema zahtev v zvezi organizacijo delovnega časa, na katere se nanaša Direktiva 2003/88, in zlasti plačanega letnega dopusta, in

                                 —

                                    nato člen 4 Priloge V k navedenim kadrovskim predpisom tako, da pomeni, da se pravica do prenosa letnega dopusta, ki presega omejitev, ki je določena v navedeni določbi, lahko prizna le v primeru nemožnosti njegove izrabe, povezane z delom uradnika zaradi izvajanja njegovih nalog.

                           2.

                           Navedena sodba Splošnega sodišča Evropske unije se razveljavi.

                           3.

                           Pritožba Evropske komisije zoper sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije z dne 15. marca 2011 v zadevi Strack proti Komisiji (F‑120/07) se zavrne.

                           4.

                           Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov G. Stracka v zvezi s postopkom preverjanja in postopkom pred Splošnim sodiščem Evropske unije.

                           5.

                           Svet Evropske unije in Evropska komisija nosita svoje stroške v zvezi s postopkom preverjanja.

                           6.

                           Evropska komisija nosi svoje stroške v zvezi s postopkom pred Splošnim sodiščem Evropske unije.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 10. julija 1985. # CMC Cooperativa muratori e cementisti in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Evropski sklad za razvoj. # Zadeva 118/83.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 29. marca 2017.#J & Joy SA proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Besedna znamka Evropske unije J AND JOY – Prejšnja nacionalna figurativna znamka joy SPORTSWEAR – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost proizvodov – Podobnost znakov – Merila za presojo – Sestavljena znamka – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-387/15.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 28. junija 2017.#Josel, SL proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska unija – Besedna znamka NN – Prejšnja nacionalna besedna znamka NN – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj resne in dejanske uporabe prejšnje znamke – Člen 15(1), drugi pododstavek, točka (a), in člen 42(2) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Oblika, ki se razlikuje po elementih, ki spreminjajo razlikovalni učinek.#Zadeva T-333/15.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. oktobra 2009.#Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening proti Stockholms kommun genom dess marknämnd.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Högsta domstolen - Švedska.#Direktiva 85/337/EGS - Udeležba javnosti pri odločanju v okoljskih zadevah - Pravica začeti revizijski postopek zoper odločbe o odobritvi projektov, ki bodo verjetno pomembno vplivali na okolje.#Zadeva C-263/08.

text:
      Zadeva C-263/08
      Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening
      proti
      Stockholms kommun genom dess marknämnd
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Högsta domstolen)
      „Direktiva 85/337/EGS – Udeležba javnosti pri odločanju v okoljskih zadevah – Pravica začeti revizijski postopek zoper odločbe o odobritvi projektov, ki bodo verjetno pomembno vplivali na okolje“
      Povzetek sodbe
      1.        Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 85/337 – Podrejenost presoji projektov iz razredov, naštetih
            v Prilogi II – Projekti črpanja podtalnice in sistemi za umetno obnavljanje podtalnice, ki niso vključeni v Prilogo I k Direktivi
            – Pojem – Sistemi, ki ne vključujejo nadaljnje uporabe te vode – Vključitev
      (Direktiva Sveta 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, Priloga II, točka 10(l))
      2.        Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 85/337 – Pravica do izpodbijanja odločbe o odobritvi –
            Odločitev, ki jo je sprejel sodni organ – Udeležba zainteresirane javnosti pri odločanju – Neobstoj vpliva na pravico do izpodbijanja
            odločbe
      (Direktiva Sveta 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, členi 1(2), 2(2), 6(4) in 10a)
      3.        Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 85/337 – Pravica do izpodbijanja odločbe o odobritvi –
            Nacionalna ureditev, ki pravico do izpodbijanja odločbe pridržuje le združenjem za varstvo okolja, ki imajo vsaj 2000 članov
            – Nedopustnost
      (Direktiva Sveta 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, člena 1(2) in 10a)
      1.        Določbe točke 10(l) Priloge II k Direktivi 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor
         je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, je treba razlagati tako, da se nanašajo na vsako črpanje in sisteme za umetno obnavljanje
         podtalnice, ki niso navedeni v Prilogi I k tej direktivi, ne glede na njihov namen, torej da so vključeni tudi sistemi, ki
         ne vključujejo nadaljnje uporabe te vode.

      Projekt za črpanje pronicajoče podtalnice iz tunela, ki varuje električne kable, in dovajanje vode v zemljo ali kamnine, da
         se nadomesti morebitno znižanje podtalnice, ter za gradnjo in vzdrževanje obratov za črpanje in dovajanje spada pod točko
         10(l) Priloge II k Direktivi 85/337, ne glede na končni namen podtalnice in zlasti ne glede na to, ali bo predmet nadaljnje
         uporabe.

      (Glej točki 30, 31 in točko 1 izreka.)
      2.        Člani zadevne javnosti v smislu členov 1(2) in 10a Direktive 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov
         na okolje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, morajo imeti možnost izpodbijanja odločbe, s katero je organ, ki
         je del sodne oblasti države članice, odločil o zahtevi za izdajo soglasja k posegu, ne glede na vlogo, ki so jo morda imeli,
         ko so sodelovali v postopku pred tem organom, ki je obravnaval vprašanje soglasja k posegu, in mu predložili svoja stališča.

      Na eni strani namreč pravica do revizije postopka v smislu člena 10a Direktive 85/337 ni odvisna od upravne ali sodne narave
         organa, ki je izpodbijano odločbo ali akt sprejel. Na drugi strani je sodelovanje v postopku okoljskega odločanja pod pogoji,
         določenimi v členih 2(2) in 6(4) te direktive, drugačno in ima drugačen namen kot sodni revizijski postopek, saj se ta v tem
         primeru lahko uvede zoper odločbo, sprejeto na koncu tega postopka. To sodelovanje zato ne vpliva na pogoje za dostop do revizijskega
         postopka.

      (Glej točki 38, 39 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 10a Direktive 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena z
         Direktivo 2003/35, nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki pravico do izpodbijanja odločitve o dejavnosti, ki spada na področje
         uporabe te direktive, pridržuje le združenjem za varstvo okolja, ki imajo vsaj 2000 članov.

      Čeprav je res, da ta člen z navodilom iz člena 1(2) Direktive 85/337 nacionalnim zakonodajalcem prepušča določitev pogojev
         nacionalne zakonodaje, da bi nevladna organizacija, ki podpira varstvo okolja, lahko imela pravico do revizije, se z nacionalnimi
         določbami ne sme tvegati, da bi popolnoma izničile pomen določb Skupnosti, v skladu s katerimi morajo tisti, ki imajo zadosten
         interes za izpodbijanje projekta, in tisti, katerih pravice bi lahko ta kršil, med katere spadajo tudi združenja za varstvo
         okolja, imeti možnost vložiti tožbo pri pristojnem sodišču.

      (Glej točki 45, 52 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 15. oktobra 2009(*)

      „Direktiva 85/337/EGS – Udeležba javnosti pri odločanju v okoljskih zadevah – Pravica začeti revizijski postopek zoper odločbe o odobritvi projektov, ki bodo verjetno pomembno vplivali na okolje“
      V zadevi C-263/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Högsta domstolen (Švedska)
         z odločbo z dne 29. maja 2008, ki je prispela na Sodišče 19. junija 2008, v postopku

      Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening
      proti
      Stockholms kommun genom dess marknämnd,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. C. Bonichot (poročevalec), predsednik četrtega senata v funkciji predsednika drugega senata, C. Toader, sodnica,
         C. W. A. Timmermans, K. Schiemann in L. Bay Larsen, sodniki,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. maja 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening P. Schönning in G. Högberg Björck, jur kand,
      –        za švedsko vlado A. Falk, K. Petkovska, C. Meyer-Seitz in S. Johannesson, zastopnice,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J.-B. Laignelot in P. Dejmek, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 2. julija 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb Direktive Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov
         nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS) (UL L 175, str. 40), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003 (UL L 156, str. 17, v nadaljevanju: Direktiva 85/337).

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (združenje za varovanje okolja Djurgården-Lilla
         Värtan, v nadaljevanju: Miljöskyddsförening) in Stockholms kommun genom dess marknämnd (občina Stockholm, v nadaljevanju:
         Stockholms kommun).

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
       Direktiva 2003/35
      3        Člen 1 Direktive 2003/35 določa:

      „Cilj te direktive je prispevati k izvedbi obveznosti, ki izhajajo iz Arhuške konvencije [o dostopu do informacij, udeležbi
         javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, ki jo je Evropska skupnost odobrila s Sklepom Sveta
         z dne 17. februarja 2005 (2005/370/ES) (UL L 124, str. 1)], zlasti:

      a)     s predvidenim sodelovanjem javnosti pri sestavi določenih načrtov in programov v zvezi z okoljem;
      b)     z boljšim sodelovanjem javnosti in predvidenimi določbami o dostopu do sodišč v okviru direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES.“
       Direktiva 85/337
      4        Člen 1(2) Direktive 85/337 določa:

      „V tej direktivi:
      […]
      ‚javnost‘ pomeni:
      eno ali več fizičnih ali pravnih oseb in v skladu z nacionalno zakonodajo ali prakso njihova združenja, organizacije ali skupine;
      ‚zadevna javnost‘ pomeni:
      javnost, na katero vpliva[jo] ali bi verjetno vplivali postopki okoljskega odločanja ali [ki] ima interes pri takih postopkih
         iz člena 2(2); v tej opredelitvi se [šteje, da imajo] nevladne organizacije, ki podpirajo varstvo okolja in izpolnjujejo [vse]
         pogoje nacionalne zakonodaje, […] interes.“

      5        Člen 2 Direktive 85/337 določa:

      „1.   Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da so pred izdajo soglasja projekti, ki bodo verjetno pomembno
         vplivali na okolje, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije, predmet zahteve za izdajo soglasja za izvedbo
         in presojo njihovih vplivov. Ti projekti so opredeljeni v členu 4.

      2.     Presojo vplivov na okolje se lahko vključi v obstoječe postopke za izdajo soglasja za izvedbo projektov v državah članicah,
         oziroma, če to ne gre, v druge postopke ali v postopke, ki se jih mora uvesti za usklajevanje s cilji te direktive.

      […]
      3.     Brez poseganja v člen 7 lahko države članice v izjemnih primerih določen projekt v celoti ali delno izvzamejo iz določb, ki
         jih določa ta direktiva.

      V tem primeru države članice:
      (a)   preučijo, ali bi bila primerna druga oblika presoje;
      (b)   omogočijo [zadevni] javnosti dostop do podatkov, pridobljenih z drugimi oblikami presoje iz točke (a) in ki se nanašajo na
         opustitveno odločitev in razloge za dovolitev;

      […]“
      6        Člen 4 Direktive 85/337 določa:

      „1.   Ob upoštevanju člena 2(3) se projekte, ki so našteti v Prilogi I, presoja skladno s členi 5 do 10.
      2.     Ob upoštevanju člena 2(3) države članice za projekte, ki so našteti v Prilogi II, s:
      (a)   preverjanjem za vsak primer posebej
      ali
      (b)   pragovi ali merili, ki jih postavi država članica,
      odločijo, ali se bo projekt presojal skladno s členi 5 do 10.
      Države članice se lahko odločijo za uporabo obeh postopkov, navedenih v (a) in (b).
      3.     Med preverjanjem za vsak primer posebej ali postavljanjem pragov ali meril za namen odstavka 2 se upoštevajo ustrezna izbirna
         merila, določena v Prilogi III.

      4.     Države članice zagotovijo, da je odločitev pristojnih organov v skladu z odstavkom 2 na razpolago javnosti.“
      7        Točka 11 Priloge I k Direktivi 85/337 se nanaša na „črpanje podtalnice ali sistem[e] za umetno obnavljanje podtalnice z letno
         količino načrpane ali obnovljene vode enak[e] ali večj[e] od 10 milijonov kubičnih metrov.“

      8        Točka 10 Priloge II k tej direktivi z naslovom „Infrastrukturni projekti“ pod točko (l) navaja „črpanje podtalnice in sistem[e]
         za umetno obnavljanje podtalnice, ki niso vključeni v Prilogo I.“

      9        Člen 6 Direktive 85/337 določa:

      „[…]
      2.     Javnost se obvesti prek javnih objav ali drugih primernih načinov, na primer razpoložljivih elektronskih medijev, o naslednjih
         zadevah varstva okolja že na začetni stopnji postopka sprejemanja okoljskih odločitev iz člena 2(2) in najpozneje takrat,
         ko jih je mogoče razumno posredovati:

      (a)   zahteva za soglasje k posegu;
      (b)   dejstvo, da je za projekt treba izvesti postopek presoje vplivov na okolje in glede na primernost, da se uporablja člen 7;
      (c)   podatki o pristojnih organih, odgovornih za odločanje, tistih, od katerih je mogoče pridobiti ustrezne podatke, in tistih,
         ki jim je mogoče predložiti pripombe ali vprašanja in podrobnosti o časovnih rokih za posredovanje pripomb ali vprašanj;

      (d)   vrsta možnih odločitev ali osnutek odločitve, če obstaja;
      (e)   navedba dostopnosti podatkov, zbranih v skladu s členom 5;
      (f)   navedba rokov in krajev, kje in na kakšen način so ustrezni podatki dostopni;
      (g)   podatki o določbah za sodelovanje javnosti v skladu z odstavkom 5 tega člena.
      3.     Države članice zagotovijo, da se v okviru razumnih rokov omogoči zadevni javnosti dostop do naslednjega:
      (a)   katerih koli podatkov, zbranih v skladu s členom 5;
      (b)   v skladu z nacionalno zakonodajo, do glavnih poročil in obvestil, danih pristojnemu organu ali organom v času, ko je zadevna
         javnost obveščena v skladu z odstavkom 2 tega člena;

      c)     v skladu z določbami Direktive 2003/4/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o dostopu javnosti do podatkov
         o okolju [(UL L 41, str. 26)], drugih podatkov, kakor so navedeni v odstavku 2 tega člena, ki se nanašajo na odločitev v skladu
         s členom 8, in ki postanejo dostopni šele potem, ko je [zadevna] javnost že obveščena v skladu z odstavkom 2 tega člena.

      4.     [Zadevna] javnost dobi zgodnje in učinkovite možnosti sodelovanja v postopkih okoljskega odločanja v skladu s členom 2(2)
         in je tako upravičena izraziti predloge in mnenja, ko so pristojnemu organu ali organom pred odločitvijo o [zahtevi o] soglasju
         k posegu odprte vse možnosti.

      5.     Države članice podrobno določijo ukrepe za obveščanje javnosti (na primer z letaki v določenem dosegu ali objavo v krajevnih
         časopisih) in za posvetovanje z zadevno javnostjo (na primer s pisnimi prispevki ali z javno anketo).

      6.     Zagotovljeni so razumni časovni okviri za različne stopnje, tako da je dovolj časa za obveščanje javnosti in omogočanje [zadevni]
         javnosti, da se pripravi in učinkovito sodeluje v postopku okoljskega odločanja ob upoštevanju določb tega člena.“

      10      Člen 10a Direktive 85/337 določa:

      „Države članice v skladu z ustrezno nacionalno zakonodajo zagotovijo članom zadevne javnosti:
      (a)   ki imajo zadosten interes ali drugače,
      (b)   ki uveljavljajo kršeno pravico, kadar jo upravno postopkovno pravo države članice zahteva kot predpogoj,
      dostop do revizije postopka pred sodiščem ali pa pred drugim neodvisnim in nepristranskim organom, ki ga je vzpostavil zakon,
         da izpodbijajo materialno in postopkovno zakonitost odločitev, dejanj ali opustitev ob upoštevanju določb te direktive o sodelovanju
         javnosti.

      Države članice določijo, na kateri stopnji se lahko izpodbijajo odločitve, dejanja ali opustitve.
      Kaj predstavlja zadosten interes in kršitev pravice, določijo države članice skladno s ciljem omogočiti [zadevni] javnosti
         dostop do sodišč. S tem ciljem se interes katere koli nevladne organizacije, ki izpolnjuje zahteve iz člena 1(2), šteje za
         zadosten za namen pododstavka (a) tega člena. Za take organizacije se šteje, da imajo lahko kršene pravice za namen pododstavka (b)
         tega člena.

      Določbe tega člena ne izključujejo možnosti postopka predhodne revizije upravnega organa in ne vplivajo na zahtevo izčrpanja
         upravnih revizijskih postopkov pred prizivom k sodnim revizijskim postopkom, kjer taka zahteva obstaja po nacionalnem pravu.

      Vsak tak postopek mora biti pošten, nepristranski, pravočasen in ne nedopustno drag.
      Da bi povečali učinkovitost določb tega člena, države članice zagotovijo, da so praktični podatki dostopni javnosti ob dostopu
         do upravnih in sodnih revizijskih postopkov.“

       Nacionalno pravo
      11      Odvajanje podtalnice in dovajanje vode za dvig ravni te podtalnice ter namestitev obratov s tem namenom so dejavnosti, za
         katere je potrebno soglasje v smislu členov 2 in 9 poglavja 11 okoljskega zakonika. Na prvi stopnji o zahtevah za soglasja
         na tem posebnem področju odločajo senati za okoljske zadeve na podlagi člena 9(b) tega zakonika. Zoper odločbe senatov za
         okoljske zadeve je mogoče vložiti tožbo pri višjem senatu za okoljske zadeve, zoper njegove sodbe pa je na podlagi členov 1
         in 9 poglavja 23 tega zakonika mogoče vložiti pritožbo pri Högsta domstolen (vrhovno sodišče).

      12      Določbe o presoji vplivov na okolje so v poglavju 6 okoljskega zakonika. Določajo zlasti, da se mora vsak, ki želi opravljati
         dejavnost, za katero je treba pridobiti soglasje, posvetovati z länsstyrelsen (prefektura), nadzornim organom in posamezniki,
         ki bi jih ta dejavnost lahko posebej zadevala. V tem primeru mora ta organ presoditi, ali bi načrtovana dejavnost lahko imela
         pomembne učinke na okolje. Če odloči, da je tako, se je treba posvetovati tudi z drugimi državnimi organi, občinami, javnostjo
         in organizacijami, ki bi jih ta dejavnost lahko zadevala.

      13      Pravica začeti revizijski postopek je urejena v členih 12 in 13 poglavja 16 okoljskega zakonika. Pravica strank postopka in
         nekaterih drugih organizacij in organov, da lahko začnejo revizijski postopek, je določena v členu 12 in naslednjih navedenega
         poglavja 16. Navedeni člen 13 predpisuje, da lahko neprofitno združenje pod pogoji, ki jih določa, vloži tožbo zoper sodbe
         in odločbe glede soglasij, odobritev ali oprostitev, sprejetih na podlagi okoljskega zakonika.

      14      Navedeni člen 13 določa, da mora združenje izpolnjevati tri pogoje, biti mora namreč v skladu s statutom njegov namen varovanje
         narave ali okolja, svojo dejavnost na Švedskem mora izvajati najmanj tri leta in imeti mora najmanj 2000 članov.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      Stockholms kommun je sklenila pogodbo z nekim podjetjem za proizvodnjo električne energije o gradnji tunela, dolgega približno
         1 km, skozi skalovje med območjema Hjorthagen in Fisksjöäng na severnem delu otoka Djurgården, da bi tam lahko položilo električne
         kable namesto visokonapetostnih zračnih daljnovodov.

      16      Za izvedbo tega projekta je bilo treba, na eni strani, zagotoviti črpanje podtalnice, ki je pronicala v tunel, v katerem naj
         bi bili položeni vodi, in tudi v tunel za dostop do njega ter, na drugi strani, na nekaterih zemljiščih na zadevnem območju
         zgraditi infrastrukturo za črpanje vode in dovajanje vode v zemljo ali kamnine, da se nadomesti morebitno znižanje podtalnice.

      17      Länsstyrelsen i Stockholms län (prefektura departmaja Stockholm) je z odločbo z dne 27. maja 2004, ki jo je izdala ob preizkusu
         na podlagi poglavja 6 okoljskega zakonika, na podlagi presoje vplivov na okolje, opravljene za ta projekt, odločila, da zadevna
         dejavnost pomembno vpliva na okolje, zlasti na podtalnico.

      18      Miljödomstolen vid Stockholms tingsrättla (senat prvostopenjskega sodišča v Stockholmu, pristojen za okoljske zadeve) je s
         sodbo z dne 13. decembra 2006 na podlagi poglavja 11 okoljskega zakonika Stockholms kommun izdal soglasje za izvedbo zadevnih
         del.

      19      Miljöskyddsförening je zoper to odločitev vložilo pritožbo pri Miljööverdomstolen pri Svea Hovrätt (pritožbeni senat za okoljske
         zadeve pritožbenega sodišča v Svei), a je bila razglašena za nedopustno, ker Miljöskyddsförening ni izpolnjevalo pogoja iz
         člena 13 poglavja 16 okoljskega zakonika, saj ni imelo vsaj 2000 članov, da bi lahko vložilo pritožbo zoper sodbe in odločbe,
         izdane na podlagi okoljskega zakonika.

      20      Miljöskyddsförening je zoper odločbo o nedopustnosti vložilo pritožbo pri Högsta Domstolen.

      21      To se je spraševalo, ali sporni projekt spada na področje uporabe Direktive 85/337 kot projekt iz njene Priloge II, točka 10(l),
         saj se glede na švedsko jezikovno različico zdi, da se ta direktiva omejuje na črpanje podtalnice z vidika njene nadaljnje
         uporabe. Spraševalo se je tudi, kakšen je natančen domet prava v revizijskem postopku, ki je določen v Arhuški konvenciji,
         in ali pogoji, ki jih glede tega določa švedsko pravo, niso preveč omejevalni.

      22      Högsta domstolen je zato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.   Ali je treba točko 10 Priloge II k Direktivi 85/337 razlagati tako, da se nanaša na projekt za črpanje pronicajoče podtalnice
         iz tunela, ki varuje električne kable, in dovajanje vode v zemljo ali kamnine, da se nadomesti morebitno znižanje podtalnice,
         ter na gradnjo in vzdrževanje obratov za črpanje in dovajanje?

      2.     Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali člen 10a Direktive 85/337 – ki določa, da imajo pod nekaterimi pogoji člani
         zadevne javnosti dostop do revizije postopka pred sodiščem ali pred drugim neodvisnim in nepristranskim organom, ki ga je
         vzpostavil zakon, in lahko izpodbijajo materialno in postopkovno zakonitost odločitev – pomeni, da mora biti članom zadevne
         javnosti priznana pravica do izpodbijanja odločbe sodišča v postopku za izdajo soglasja k posegu, če so imeli člani zadevne
         javnosti možnost sodelovati v postopku pred sodiščem, ki je obravnavalo vprašanje soglasja k posegu, in predložiti svoja stališča
         temu sodišču?

      3.     Če sta odgovora na prvo in drugo vprašanje pritrdilna: ali je treba člene 1(2), 6(4) in 10a Direktive 85/337 razlagati tako,
         da so lahko postavljene različne nacionalne zahteve glede zadevne javnosti iz členov 6(4) in 10a, tako da imajo majhna, lokalno
         ustanovljena združenja za varstvo okolja pravico sodelovati v postopku sprejemanja odločitev iz člena 6(4) v zvezi s projekti,
         ki bodo lahko pomembno vplivali na okolje na območju, na katerem deluje združenje, vendar nimajo pravice do revizije iz člena
         10a?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      23      Predložitveno sodišče se s prvim vprašanjem sprašuje, ali je treba projekt, kot je ta v postopku v glavni stvari, obravnavati
         kot „črpanje podtalnice in sisteme za umetno obnavljanje podtalnice, ki niso vključeni v Prilogo I“ k Direktivi 85/337, omenjene
         v točki 10(l) Priloge II k tej direktivi.

      24      Po mnenju predložitvenega sodišča bi lahko besedilo točke 10(l) navedene priloge II v švedski različici zadevalo le projekte
         črpanja podtalnice z vidika njene nadaljnje uporabe.

      25      V zvezi s tem je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da zaradi potrebe po enotni uporabi in tudi razlagi prava Skupnosti ni
         dovoljeno, da bi se ob dvomu neko besedilo v eni izmed različic obravnavalo ločeno, ampak se zahteva, da se razlaga in uporablja
         ob upoštevanju različic v vseh drugih uradnih jezikih (sodbi z dne 9. marca 2006 v zadevi Zuid‑Hollandse Milieufederatie in
         Natuur en Milieu, C‑174/05, ZOdl., str. I‑2443, točka 20, in z dne 29. januarja 2009 v zadevi Consiglio Nazionale degli Ingegneri,
         C‑311/06, ZOdl., str. I-415, točka 53).

      26      Sicer pa potreba po taki razlagi zahteva, da se pri razlikah med jezikovnimi različicami določba razlaga glede na splošno
         sistematiko in namen ureditve, katere del je (glej v tem smislu sodbo z dne 7. decembra 1995 v zadevi Rockfon, C‑449/93, Recueil,
         str. I‑4291, točka 28).

      27      Kar zadeva točko 10(l) Priloge II k Direktivi 85/337, je iz proučitve različnih jezikovnih različic, zlasti iz nemške, angleške,
         španske, finske, francoske, italijanske, nizozemske, poljske in portugalske razvidno, da ta določba zadeva črpanje podtalnice
         in sisteme za umetno obnavljanje podtalnice, ki niso vključeni v Prilogo I k tej direktivi, ne glede na cilj, s katerim bi
         te dejavnosti morale biti izvedene in zlasti ne glede na nadaljnjo uporabo vode, tako načrpane ali ponovno izlite v zemljo.

      28      Poleg tega točka 11 Priloge I k tej direktivi ne določa takih meril, kar zadeva črpanje in sisteme za umetno obnavljanje podtalnice,
         katerih zmogljivost dosega ali presega letno količino načrpane ali obnovljene vode 10 milijonov kubičnih metrov.

      29      Nazadnje, iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da je področje uporabe Direktive 85/337 obsežno, njen cilj pa zelo širok
         (glej sodbo z dne 28. februarja 2008 v zadevi Abraham in drugi, C‑2/07, ZOdl., str. I‑1197, točka 32 in navedena sodna praksa).

      30      Zato se morajo določbe točke 10(l) Priloge II k Direktivi 85/337 razlagati v smislu, da se nanašajo na vsako črpanje in sisteme
         za umetno obnavljanje podtalnice, ki niso navedeni v Prilogi I k tej direktivi, ne glede na njihov namen, da so torej vključeni
         tudi sistemi, ki ne vključujejo nadaljnje uporabe te vode.

      31      Glede na vse navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da projekt, kot je ta v postopku v glavni stvari, za črpanje
         pronicajoče podtalnice iz tunela, ki varuje električne kable, in dovajanje vode v zemljo ali kamnine, da se nadomesti morebitno
         znižanje podtalnice, ter gradnjo in vzdrževanje obratov za črpanje in dovajanje, spada pod točko 10(l) Priloge II k Direktivi
         85/337, ne glede na končni namen podtalnice in zlasti ne glede na to, ali bo predmet nadaljnje uporabe.

       Drugo vprašanje
      32      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 10a Direktive 85/337 določa, da mora biti članom zadevne
         javnosti omogočeno izpodbijanje odločbe, s katero je organ, ki je del sodne oblasti države članice, odločil o zahtevi za izdajo
         soglasja k posegu, če so imeli člani zadevne javnosti možnost sodelovati v postopku pred tem organom, ki je obravnaval vprašanje
         soglasja k posegu, in mu predložiti svoja stališča.

      33      Direktiva 85/337 ob upoštevanju sprememb, ki jih je uvedla Direktiva 2003/35 o izvajanju Arhuške konvencije, v členu 10a določa,
         da imajo člani zadevne javnosti, ki izpolnjujejo nekatere pogoje, pred sodiščem ali drugim neodvisnim organom dostop do revizije
         postopka in lahko izpodbijajo materialno ali postopkovno zakonitost odločitev, dejanj ali opustitev na njenem področju uporabe.

      34      Tako morajo imeti osebe, ki spadajo v zadevno javnost in bodisi imajo zadosten pravni interes bodisi, če nacionalna zakonodaja
         določa, trdijo, da eno izmed ravnanj iz Direktive 85/337 krši njihove pravice, pravico do revizije postopka.

      35      Iz istega besedila je razvidno tudi, da nevladne organizacije, ki podpirajo varstvo okolja in izpolnjujejo pogoje nacionalne
         zakonodaje, ustrezajo merilom o zadevni javnosti, ki lahko vloži tožbo, določenim v členu 1(2) Direktive 85/337 v povezavi
         z njenim členom 10a.

      36      Poleg tega člen 6(4) Direktive 85/337 zlasti zadevni javnosti zagotavlja učinkovito sodelovanje v postopku okoljskega odločanja
         v zvezi s projekti, ki bi lahko imeli pomembne učinke na okolje.

      37      Dejstvo, da soglasje za projekt položitve električnih kablov in črpanje podtalnice, kot je v postopku v glavni stvari, ki
         pomeni odločitev v smislu člena 10a Direktive 85/337, izhaja iz organa, ki v tem primeru izvršuje upravne pristojnosti, naj
         ne bi moglo nasprotovati temu, da bi združenje, ki izpolnjuje v točki 35 te sodbe navedene pogoje, izvrševalo pravico do izpodbijanja
         navedene odločbe tako, kot določa nacionalno pravo.

      38      Na eni strani je pravica do revizije postopka v smislu člena 10a Direktive 85/337 namreč neodvisna od upravne ali sodne narave
         organa, ki je izpodbijano odločbo ali akt sprejel. Na drugi strani je sodelovanje v postopku okoljskega odločanja pod pogoji,
         določenimi v členih 2(2) in 6(4) Direktive 85/337, drugačno in ima drugačen namen kot sodni revizijski postopek, saj se ta
         v tem primeru lahko uvede zoper odločbo, sprejeto na koncu tega postopka. To sodelovanje zato ne vpliva na pogoje za dostop
         do revizijskega postopka.

      39      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da morajo člani zadevne javnosti v smislu členov 1(2) in 10a Direktive 85/337
         imeti možnost izpodbijanja odločbe, s katero je organ, ki je del sodne oblasti države članice, odločil o zahtevi za izdajo
         soglasja k posegu, ne glede na vlogo, ki so jo morda imeli, ko so sodelovali v postopku pred tem organom, ki je obravnaval
         vprašanje soglasja k posegu, in mu predložili svoja stališča.

       Tretje vprašanje
      40      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali države članice pri izvrševanju členov 6(4) in 10a Direktive
         85/337 lahko določijo, da imajo majhna, lokalno ustanovljena združenja za varstvo okolja pravico sodelovati v postopku sprejemanja
         odločitev iz člena 2(2) te direktive, ne da bi imela pravico do izpodbijanja odločitve, sprejete med tem postopkom.

      41      Iz predložitvene odločbe in spisov, predloženih Sodišču, kot tudi iz razprave na javni obravnavi je razvidno, da je to vprašanje
         predvsem posledica določbe upoštevnega švedskega prava, v skladu s katero lahko pravico do izpodbijanja odločitve, sprejete
         na področju okolja, izvršuje le združenje, ki ima vsaj 2000 članov.

      42      Iz Direktive 85/337 je razvidno, da ta, na eni strani, razlikuje zadevno javnost po dejavnosti, ki na splošno sodi na področje
         njene uporabe, in, na drugi strani, znotraj te zadevne javnosti podskupine fizičnih ali pravnih oseb, ki se jim mora glede
         na njihov položaj v razmerju do zadevne dejavnosti na podlagi člena 10a te direktive priznati pravica do izpodbijanja odločitev,
         ki to dejavnost dovoljujejo.

      43      Ta direktiva določitev pogojev za dopustnost ravnanja prepušča nacionalni zakonodaji. Ta pogoja sta lahko „zadosten interes“
         ali „kršena pravica“, odvisno od tega, na katerega od njiju se po navadi sklicuje nacionalna zakonodaja.

      44      V zvezi z nevladnimi organizacijami, ki podpirajo varstvo okolja, člen 1(2) Direktive 85/337 v povezavi z njenim členom 10a
         določa, da je treba tiste, ki „izpolnjujejo [vse] pogoje nacionalne zakonodaje“, obravnavati – glede na primer – kot da imajo
         ali „zadosten interes“ ali katero od pravic, ki bi jih dejavnost, ki spada na področje uporabe te direktive, lahko kršila.

      45      Čeprav je res, da ta člen z navodilom iz člena 1(2) te direktive nacionalnim zakonodajalcem prepušča določitev pogojev nacionalne
         zakonodaje, da bi nevladna organizacija, ki podpira varstvo okolja, lahko kot organizacija imela pravico do revizije pod zgoraj
         naštetimi pogoji, morajo tako določene nacionalne določbe na eni strani zagotoviti „dostop do sodišč“ in na drugi strani zagotoviti,
         da imajo določbe Direktive 85/337 o pravici do revizije potrebni učinek. Zato se z nacionalnimi določbami ne sme tvegati,
         da bi popolnoma izničile pomen določb Skupnosti, v skladu s katerimi morajo tisti, ki imajo zadosten interes za izpodbijanje
         projekta, in tisti, katerih pravice bi lahko ta kršil, med katere spadajo tudi združenja za varstvo okolja, imeti možnost
         vložiti tožbo pri pristojnem sodišču.

      46      S tega vidika lahko nacionalno pravo zahteva, da ima združenje, ki namerava po sodni poti nasprotovati projektu, ki spada
         na področje uporabe Direktive 85/337, namen varovati naravo in okolje.

      47      Poleg tega ni mogoče izključiti, da bi se lahko pogoj, v skladu s katerim mora imeti združenje za varstvo okolja minimalno
         število članov, izkazal za upoštevnega za zagotovitev resničnosti njegovega obstoja in delovanja. Nacionalno pravo zahtevanega
         števila članov nikakor ne sme določiti v nasprotju s cilji Direktive 85/337, zlasti glede olajšanja sodnega nadzora nad zadevnimi
         dejavnostmi.

      48      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da čeprav Direktiva 85/337 določa, da morajo imeti člani zadevne javnosti, ki imajo zadosten
         interes za nasprotovanje dejavnosti ali za pravice, ki jih dejavnost lahko vnaprej določa, možnost izpodbijati odločitev,
         ki dejavnost dovoljuje, ta direktiva nikakor ne dopušča omejevanja možnosti izpodbijanja, ker bi zadevne osebe svoja stališča
         lahko uveljavljale že med sodelovanjem v postopku odločanja, določenem v njenem členu 6(4).

      49      Tako okoliščina, na katero se je sklicevala Kraljevina Švedska, in sicer da nacionalne določbe puščajo veliko možnosti za
         sodelovanje v postopku priprave odločbe o dejavnosti, nikakor ne more upravičiti, da bi bilo sodno izpodbijanje na tej podlagi
         sprejete odločitve mogoče le pod strogimi pogoji.

      50      Poleg tega se Direktiva 85/337 ne nanaša le na regionalne ali nacionalne dejavnosti, ampak tudi na dejavnosti omejenega obsega,
         ki jih lokalno ustanovljena združenja lažje izvajajo. Kot je torej v točki 78 sklepnih predlogov navedla generalna pravobranilka,
         lahko zadevna določba švedskega prava lokalno ustanovljenim združenjem dejansko odreče vse sodne revizijske postopke.

      51      Švedska vlada, ki je ugotovila, da imata le dve združenji vsaj 2000 članov in tako ustrezata pogoju iz člena 13 poglavja 16
         okoljskega zakonika, je res trdila, da bi se lokalno ustanovljena združenja lahko obrnila na ti združenji in jima predlagala,
         naj izpodbijata odločbo. Ta edina možnost nikakor ne more izpolniti pogojev iz Direktive 85/337, ker je, na eni strani, mogoče,
         da ti upravičeni združenji nimata istega interesa ukvarjati se z dejavnostjo omejenega obsega, in ker bi, na drugi strani,
         lahko tvegali, da bosta oblegani z mnogimi tovrstnimi predlogi, med katerimi bi morali izbirati na podlagi meril, ki jih ne
         bi nadzorovali. Nazadnje, tak sistem bi sam po sebi povzročil zmanjševanje števila revizij na področju okolja, kar je ravno
         nasprotno od smisla te direktive, katere namen je, kot je bilo navedeno v točki 33 te sodbe, zagotoviti izvajanje Arhuške
         konvencije.

      52      Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da člen 10a Direktive 85/337 nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki pravico
         do izpodbijanja odločitve o dejavnosti, ki spada na področje uporabe te direktive, pridržuje le združenjem za varstvo okolja,
         ki imajo vsaj 2000 članov.

       Stroški
      53      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Projekt, kot je ta v postopku v glavni stvari, za črpanje pronicajoče podtalnice iz tunela, ki varuje električne kable, in
            dovajanje vode v zemljo ali kamnine, da se nadomesti morebitno znižanje podtalnice, ter gradnjo in vzdrževanje obratov za
            črpanje in dovajanje spada pod točko 10(l) Priloge II k Direktivi Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov
            nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in
            Sveta z dne 26. maja 2003, ne glede na končni namen podtalnice in zlasti ne glede na to, ali bo predmet nadaljnje uporabe.
      2)      Člani zadevne javnosti v smislu členov 1(2) in 10a Direktive 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, morajo
            imeti možnost izpodbijanja odločbe, s katero je organ, ki je del sodne oblasti države članice, odločil o zahtevi za izdajo
            soglasja k posegu, ne glede na vlogo, ki so jo morda imeli, ko so sodelovali v postopku pred tem organom, ki je obravnaval
            vprašanje soglasja k posegu, in mu predložili svoja stališča.
      3)      Člen 10a Direktive 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki pravico
            do izpodbijanja odločitve o dejavnosti, ki spada na področje uporabe te direktive, kakor je bila spremenjena, pridržuje le
            združenjem za varstvo okolja, ki imajo vsaj 2000 članov.
      Podpisi
      *Jezik postopka: švedščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 24. junija 1971. # Willem Vinck proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 53-70.