title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. oktobra 2012.#Mednis SIA proti Valsts ieņēmumu dienests.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākās tiesas Senāts.#DDV – Direktiva 2006/112/ES – Člen 183 – Pogoji za vračilo presežka DDV – Nacionalna ureditev, ki vračilo dela presežka DDV odlaga do pregleda letnega davčnega obračuna davčnega zavezanca – Načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti.#Zadeva C‑525/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 18. oktobra 2012 (
            *1
         )
      „DDV — Direktiva 2006/112/ES — Člen 183 — Pogoji za vračilo presežka DDV — Nacionalna ureditev, ki vračilo dela presežka DDV odlaga do pregleda letnega davčnega obračuna davčnega zavezanca — Načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti“
      V zadevi C-525/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Augstākās tiesas Senāts (Latvija) z odločbo z dne 10. oktobra 2011, ki je prispela na Sodišče 17. oktobra 2011, v postopku

         Mednis SIA

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), v funkciji predsednik tretjega senata, E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. julija 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Mednis SIA V. Gargažins, odvetnik, in N. Krupeņiča,

               —

               za Valsts ieņēmumu dienests N. Jezdakova in M. Kuzenko, zastopnici,

               —

               za latvijsko vlado I. Kalniņš in K. Freimanis, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo A. Sauka in C. Soulay, zastopnika,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Mednis SIA, družbo latvijskega prava (v nadaljevanju: Mednis), in Valsts ieņēmumu dienests (nacionalna davčna uprava, v nadaljevanju: VID) glede zahteve za vračilo zneska, ki ustreza presežku davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 183, prvi odstavek, Direktive 2006/112 določa:
               „Če za dano davčno obdobje znesek odbitkov presega znesek dolgovanega DDV, lahko države članice vrnejo davek ali pa presežek prenesejo v naslednje obdobje v skladu s pogoji, ki jih določijo.“

               4

               Člen 252(2) Direktive 2006/112 določa:
               „Države članice določijo davčno obdobje na en, dva ali tri mesece.
               Države članice pa lahko določijo drugačna davčna obdobja pod pogojem, da ta obdobja ne presežejo enega leta.“

         Latvijsko pravo

               5

               Zakon o davku na dodano vrednost (Likums „Par pievienotās vērtības nodokli“, Latvijas Vēstnesis, 1995, št. 49) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o DDV), v členu 9(1) določa, da davčno obdobje ustreza koledarskemu mesecu. V skladu z odstavkom 5 tega člena davčno leto obsega seštevek davčnih obdobij v enem koledarskem letu.

               6

               Člen 11(1) zakona o DDV določa, da mora davčni zavezanec VID predložiti davčni obračun, ki zajema izračun davka za davčno obdobje, v petnajstih dneh po koncu tega obdobja, razen če ta zakon določa drugače. Člen 11(6) tega zakona določa, da mora davčni zavezanec VID predložiti obračun za davčno leto pred 1. majem naslednjega leta.

               7

               Člen 12(1) zakona o DDV določa, da mora davčni zavezanec davek za davčno obdobje vplačati v proračun v petnajstih dneh po koncu tega obdobja.

               8

               Člen 12(11) tega zakona določa, da VID vrne davčnemu zavezancu presežek (razlika med obračunanim davkom in akontacijo, ki je predmet odbitka) v roku 30 dni od prejema obrazložene zahteve in dokumentarnih dokazil.

               9

               Člen 12(111) tega zakona kljub temu določa, da lahko VID odloži vračilo presežka davka, če je sprejeta odločba o davčnem nadzoru v zvezi z davkom, ki bi ga moral davčni zavezanec plačati iz naslova transakcij, za pregled katerih so potrebne dodatne informacije; če ima oseba, ki je z davčnim zavezancem povezana v smislu člena 1(18) splošnega zakona o davkih (Likums „Par nodokļiem un nodevām“), do državnega proračuna davčni dolg glede DDV ali če oseba ne more z dokumenti izkazati, da je njena zahteva za uporaba davčne stopnje 0 % upravičena.

               10

               Člen 36(14) zakona o DDV pooblašča svet ministrov, da določi omejitve zneska vračila presežka DDV in pogoje, v katerih se ne uporablja nobena omejitev tega vračila.

               11

               Svet ministrov je sprejel uredbo št. 933 z dne 14. novembra 2006, ki zajema izvedbene določbe za zakon o davku na dodano vrednost (Ministru kabineta 2006. gada 14. novembra noteikumi Nr. 933 „Likuma ‚Par pievienotās vērtības nodokli‘ normu piemērošanas kārtība“, Latvijas Vēstnesis, 2006, št. 191, v nadaljevanju: uredba št. 933).

               12

               Člen 285 te uredbe določa:
               „[VID] pri uporabi člena 12(11) zakona lahko […] ne vrne dela presežka, ki presega 18 % celotne vrednosti obdavčljivih transakcij, izvedenih v mesečnih davčnih obdobjih (ob upoštevanju že vrnjenega davka v teh davčnih obdobjih). Preostanek presežka se izplača v breme državnega proračuna na podlagi letnega davčnega obračuna.“

         Dejansko stanje spora v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               13

               Družba Mednis je VID 7. in 14. decembra 2007 poslala zahtevi za vračilo skupnega zneska 2081,79 LVL, ki ustreza presežku DDV za november 2007.

               14

               VID je zavrnila vračilo zneska 1455,82 LVL. Na podlagi člena 285 uredbe št. 933 je sprejela odločbo št. 19/11599 z dne 22. aprila 2008 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), v kateri je to zavrnitev obrazložila z dejstvom, da je v obdobju nastanka presežka DDV del tega presežka presegal 18 % skupne vrednosti obdavčljivih transakcij, izvedenih v zadevnem mesecu.

               15

               Družba Mednis je pri Administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče) zoper izpodbijano odločbo vložila ničnostno tožbo.

               16

               Administratīvā rajona tiesa je s sodbo z dne 7. julija 2009 to tožbo zavrnilo, pri čemer je presodilo, da je VID z zavrnitvijo vračila celotnega presežka DDV družbi Mednis ravnal v skladu s členom 285 uredbe št. 933.

               17

               S sodbo z dne 3. junija 2010 je Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče) zavrnilo pritožbo družbe Mednis. Potrdilo je obrazložitev prvostopenjskega sodišča in dodalo, da podaljšanje roka, v katerem mora VID davčnemu zavezancu vrniti znesek presežka DDV, sledi legitimnemu cilju, ki se nanaša na interes proračuna, da se omeji pravica davčnih zavezancev do vračila DDV, če se ugotovi, da je davek, ki je vplačan v proračun, znatno nižji od tistega, ki ga je treba vrniti.

               18

               Družba Mednis je zoper to sodbo pri Augstākās tiesas Senāts vložila kasacijsko pritožbo.

               19

               Predložitveno sodišče poudarja, da se na podlagi člena 285 uredbe št. 933, kot ga v praksi uporablja VID, kadar se izkaže, da presežek DDV presega odstotek iz te določbe, presežni del davčnemu zavezancu ne vrne, dokler VID ne pregleda njegovega letnega obračuna. V nekaterih primerih bi moral davčni zavezanec na vračilo presežka DDV čakati več kot eno leto, samo zato ker ta presega splošno davčno stopnjo DDV.

               20

               Predložitveno sodišče dvomi o združljivosti zadevne ureditve in prakse z načeli nevtralnosti in sorazmernosti, ki izhajata iz člena 183 Direktive 2006/112, glede na dejstvo, da ta ureditev in praksa zajemata odločitev o odlogu vračila presežka DDV brez preizkusa okoliščin posamičnega primera in brez upoštevanja obdobja čakanja, ki traja do pregleda letnega davčnega obračuna.

               21

               V teh okoliščinah je Augstākās tiesas Senāts prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali daje člen 183 Direktive 2006/112 […] državi članici pravico, da brez kakršne koli posebne analize in zgolj na podlagi matematičnega izračuna ne vrne dela presežka DDV, ki presega 18 % (splošna stopnja DDV) celotne vrednosti obdavčljivih transakcij, izvedenih v ustreznih mesečnih davčnih obdobjih, dokler državna davčna uprava od davčnega zavezanca za [DDV] ne prejme letnega davčnega obračuna?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               22

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 183 Direktive 2006/112 razlagati tako, da davčni upravi države članice dovoljuje, da brez posebne presoje in zgolj na podlagi matematičnega izračuna odloži vračilo dela presežka DDV, ki je nastal v davčnem obdobju, dokler ta davčna uprava ne pregleda letnega obračuna davčnega zavezanca.

               23

               Glede tega je treba opozoriti, da svoboda, ki jo imajo države članice na podlagi člena 183 Direktive 2006/112 pri določitvi pogojev vračila presežka DDV, ne pomeni, da so ti pogoji izvzeti iz vsakršnega nadzora z vidika prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2011 v zadevi Komisija proti Madžarski, C-274/10, ZOdl., str. I-7289, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).

               24

               Ti pogoji ne smejo posegati v načelo davčne nevtralnosti, tako da davčnemu zavezancu nalagajo celotno ali delno breme DDV. Taka pravila morajo davčnemu zavezancu omogočiti predvsem, da pod ustreznimi pogoji doseže plačilo vseh terjatev, ki izvirajo iz presežka DDV. To pomeni, da se vračilo izvede v razumnem roku, z gotovinskim plačilom ali enakovrednimi sredstvi in da sprejeti način vračila davčnemu zavezancu nikakor ne sme povzročiti nobenega finančnega tveganja (glej zlasti sodbe z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Komisija proti Italiji, C-78/00, Recueil, str. I-8195, točki 33 in 34; z dne 10. julija 2008 v zadevi Sosnowska, C-25/07, ZOdl., str. I-5129, točka 17, in z dne 12. maja 2011 v zadevi Enel Marica Iztok 3, C-107/10, ZOdl., str. I-3873, točka 33, ter zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Madžarski, točka 45).

               25

               Sicer odlog vračila presežka DDV na več davčnih obdobij po tistem, v katerem je ta nastal, ni nujno nezdružljiv s členom 183, prvi odstavek, Direktive 2006/112 (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Enel Marica Iztok 3, točka 49, in Komisija proti Madžarski, točka 55).

               26

               Vendar lahko v zadevi v glavni stvari ob tem, da v skladu s členom 9(1) zakona o DDV davčno obdobje načeloma obsega en koledarski mesec, uporaba člena 285 uredbe št. 933, kot sta poudarila tako predložitveno sodišče kot Evropska komisija, pripelje do tega, da davčni zavezanci dobijo celotno vračilo presežka DDV šele eno leto ali celo več po davčnem obdobju, v katerem je presežek nastal.

               27

               Tega obdobja, v katerem morajo davčni zavezanci nositi finančno breme DDV v višini dela, ki presega odstotek, določen v omenjenem členu 285, ni mogoče šteti za razumnega (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Sosnowska, točki 20 in 27, in Enel Marica Iztok 3, točka 55). Zato krši načelo davčne nevtralnosti, navedeno v točki 24 te sodbe.

               28

               VID in latvijska vlada trdita, da je namen člena 285 uredbe št. 933 odpraviti nevarnost goljufij ali davčnih utaj in da se v praksi uporablja le, kadar so podani indici, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti obstoj te nevarnosti. Ta naj bi bila podana, zlasti kadar vrsta gospodarske dejavnosti, ki jo opravlja davčni zavezanec, običajno nima za posledico presežka DDV ali kadar je DDV, ki ga je davčni zavezanec vplačal v proračun, znatno nižji od DDV, ki se vrne.

               29

               VID in latvijska vlada navajata, da je bila uporaba tega člena 285 v zadevi v glavni stvari upravičena prav zaradi dejstva, da je VID odkrila nevarnost goljufije v zvezi z DDV, saj je na podlagi pregleda zahteve družbe Mednis za vračilo ugotovila, da je bila uporaba DDV po stopnji 0 % pretežno razlog za znaten presežek DDV, ki ga je plačala ta družba.

               30

               Na obravnavi sta VID in omenjena vlada navajali tudi, da je VID le v omejenem številu primerov zaradi indicev goljufije ali davčne utaje odložila vračilo presežka DDV, ki presega odstotek, določen v omenjenem členu 285, do pregleda letnega davčnega obračuna davčnega zavezanca.

               31

               Glede tega gotovo ni dvoma, da imajo države članice legitimen interes za ustrezno ukrepanje, da bi zavarovale svoje finančne interese, in da je boj proti goljufijam, davčnim utajam in mogočim zlorabam cilj, ki ga Direktiva 2006/112 priznava in spodbuja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Sosnowska, točka 22 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 21. junija 2012 v združenih zadevah Mahagében in Dávid, C-80/11 in C-142/11, točka 41).

               32

               Vendar morajo države članice v skladu z načelom sorazmernosti uporabiti ukrepe, ki ob tem, da omogočajo, da se dejansko doseže tak cilj, čim manj škodujejo ciljem in načelom, ki jih določa zakonodaja Skupnosti, kot je temeljno načelo pravice do odbitka DDV (glej zgoraj navedeno sodbo Sosnowska, točka 23, in sodbo z dne 12. julija 2012 v zadevi EMS-Bulgaria Transport, C-284/11, točka 69).

               33

               V tej zadevi predložitveno sodišče, ki je edino pristojno tako za razlago nacionalnega prava kot za ugotavljanje in presojo dejstev v sporu v glavni stvari, med drugim tega, kako davčna uprava uporablja to pravo (glej v tem smislu sodbi z dne 16. februarja 2012 v zadevi Van Laarhoven, C-594/10, točka 36, in z dne 14. junija 2012 v zadevi Banco Español de Crédito, C-618/10, točka 76), navaja, da VID uporablja člen 285 uredbe št. 933 na splošno in preventivno zgolj na podlagi matematične ugotovitve, da zadevni presežek DDV presega odstotek, določen v tem členu, ne da bi opravila posebno presojo posamičnega primera, v okviru katere bi davčni zavezanec imel možnost dokazati, da ni nevarnosti goljufije ali davčne utaje.

               34

               Kot je na obravnavi poudarila Komisija, ne kaže, da te navedbe predložitvenega sodišča niso združljive z besedilom člena 285 uredbe št. 933; to namreč uporabe tega člena ne pogojuje z obstojem indicev za goljufijo ali davčno utajo.

               35

               Poleg tega iz podatkov, ki jih je Sodišču posredovalo predložitveno sodišče, ni razvidno, da bi VID izpodbijano odločbo, ki je oprta na člen 285 uredbe št. 933, sprejela po preizkusu, v katerem bi se ugotovil obstoj takih indicev v zadevi v glavni svari.

               36

               Treba je ugotoviti, da je taka preventivna in splošna uporaba člena 285 uredbe št. 933 v nasprotju z načelom sorazmernosti, ki je določeno v sodni praksi, navedeni v točki 32 te sodbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Sosnowska, točke od 24 do 26).

               37

               Ta uporaba je še manj upravičena z legitimnim ciljem boja proti goljufijam ali davčnim utajam glede na to, da lahko davčna uprava na podlagi člena 12(111) zakona o DDV odloži vračilo takega presežka med drugim, če je sprejeta odločba o davčnem nadzoru v zvezi z davkom, ki ga je davčni zavezanec plačal iz naslova transakcij, za pregled katerih so potrebne dodatne informacije, ali če oseba ne more z dokumenti izkazati, da je njena zahteva za uporaba davčne stopnje 0 % upravičena (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Sosnowska, točka 28).

               38

               Glede na vse te preudarke je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 183 Direktive 2006/112 razlagati tako, da davčni upravi države članice ne dovoljuje, da brez posebne presoje in zgolj na podlagi matematičnega izračuna odloži vračilo dela presežka DDV, ki je nastal v davčnem obdobju enega meseca, dokler ta davčna uprava ne pregleda letnega obračuna davčnega zavezanca.

         Časovni učinki te sodbe

               39

               Latvijska vlada je Sodišču predlagala, naj časovno omeji učinke te sodbe, če bi člen 183 Direktive 2006/112 razlagalo tako, da ta nasprotuje nacionalni ureditvi in praksi, kot sta obravnavani v postopku v glavni stvari.

               40

               V utemeljitev svojega predloga ta vlada navaja nevarnost hudih posledic take razlage za nacionalne proračunske vire in dobro vero latvijske davčne uprave.

               41

               Glede tega je treba opozoriti, da razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot bi se moralo razumeti in uporabljati, že odkar velja. Iz tega izhaja, da sodišče pravilo, ki je bilo predmet takšne razlage, lahko uporabi in mora uporabiti tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je Sodišče odločilo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, če so sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi omenjenega pravila pristojnemu sodišču (glej zlasti sodbo z dne 10. maja 2012 v združenih zadevah Santander Asset Management SGIIC in drugi, od C-338/11 do C-347/11, točka 58 in navedena sodna praksa).

               42

               Sodišče sme le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je lasten pravnemu redu Unije, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je samo razložilo, zaradi izpodbijanja pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri. Za tako omejitev morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih in nevarnost resnih težav (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Santander Asset Management SGIIC in drugi, točka 59).

               43

               Natančneje, Sodišče je to rešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, zlasti kadar je obstajala nevarnost resnih ekonomskih posledic zaradi velikega števila pravnih razmerij, vzpostavljenih v dobri veri na podlagi ureditve, za katero se je štelo, da zakonito velja, in kadar so bili posamezniki in nacionalni organi spodbujeni k ravnanju, ki zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije ni bilo v skladu s pravom Unije, pri čemer je k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Evropske komisije (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Santander Asset Management SGIIC in drugi, točka 60).

               44

               Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da finančne posledice, ki bi v državi članici lahko nastale zaradi sodbe, izdane v postopku predhodnega odločanja, same po sebi ne upravičujejo omejitve časovnih učinkov te sodbe (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Santander Asset Management SGIIC in drugi, točka 62).

               45

               V tej zadevi je treba poudariti, prvič, da latvijska vlada ni predložila nobenega podatka, ki bi Sodišču omogočil, da presodi, ali obstaja nevarnost resnih ekonomskih posledic te sodbe za Republiko Latvijo.

               46

               Drugič, ni mogoče šteti, da je bila latvijska davčna uprava pri uporabi člena 285 uredbe št. 933 spodbujena k temu, da v dobri veri ravna na način, ki ni v skladu s pravom Unije, zaradi domnevne objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega člena 183 Direktive 2006/112. Iz sodne prakse, ki je že obstajala pred to uredbo, je namreč razvidno, da morajo v skladu z načelom davčne nevtralnosti, ki je temeljno načelo skupnega sistema DDV, nacionalni pogoji vračila presežka DDV, na katera se nanaša ta člen, omogočiti davčnemu zavezancu, da pod ustreznimi pogoji in v razumnem roku doseže plačilo celotne terjatve, ki izhaja iz takega presežka, ne da bi pri tem za tega davčnega zavezanca obstajalo kakršno koli finančno tveganje (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točki 33 in 34).

               47

               Zato časovnih učinkov te sodbe ni treba omejiti.

         Stroški

               48

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 183 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da davčni upravi države članice ne dovoljuje, da brez posebne presoje in zgolj na podlagi matematičnega izračuna odloži vračilo dela presežka davka na dodano vrednost, ki je nastal v davčnem obdobju enega meseca, dokler ta davčna uprava ne pregleda letnega obračuna davčnega zavezanca.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: latvijščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. marca 2011.#Aalberts Industries NV in drugi proti Evropski komisiji.#Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Industrija pribora (fitingov) iz bakra in bakrenih zlitin - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Enotna in trajajoča kršitev - Sodelovanje pri kršitvi.#Zadeva T-385/06.

text:
      Zadeva T-385/06
      Aalberts Industries NV in drugi
      proti
      Evropski komisiji
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Industrija pribora (fitingov) iz bakra in bakrenih zlitin – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Enotna in trajajoča kršitev – Sodelovanje pri kršitvi“
      Povzetek sodbe
      1.      Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Dokaz
      (člen 81(1) ES)
      2.      Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokaz
      (člen 81(1) ES)
      3.      Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Kršitve – Sporazumi in usklajena ravnanja, ki jih je mogoče obravnavati kot
            enotno kršitev – Pojem
      (člen 81(1) ES)
      4.      Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi in usklajena ravnanja, ki pomenijo enotno kršitev – Podjetja, ki bi jim bilo
            mogoče očitati kršitev zaradi sodelovanja pri globalnem omejevalnem sporazumu – Merila
      (člen 81(1) ES)
      5.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Upoštevani promet – Meja, ki jo določa člen 23(2) Uredbe št. 1/2003
      (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))
      1.      Glede navedbe dokazov o kršitvi člena 81(1) ES mora Komisija navesti jasne in skladne dokaze, da bi utemeljila trdno prepričanje,
         da je bila zatrjevana kršitev storjena. Dvom sodišča Unije se razlaga v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve.
         Sodišče torej ne sme sklepati, da je Komisija pravno zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če še vedno dvomi o tem vprašanju,
         zlasti v okviru tožbe za razglasitev ničnosti odločbe o naložitvi globe. Vendar ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija,
         izpolnjuje ta merila glede vsakega znaka kršitve. Dovolj je, da več indicev, na katere se sklicuje institucija, gledano v
         celoti izpolnjuje to zahtevo.

      Poleg tega je običajno, da so dejanja in sestanki v zvezi s protikonkurenčnimi sporazumi tajna in da o njih obstajajo le minimalni
         zapisi. Iz tega sledi, da tudi če Komisija najde listine, ki jasno dokazujejo nedovoljeno navezovanje stikov med gospodarskimi
         subjekti, kot so zapisniki sestankov, gre navadno le za nepopolna in posamezna dokazila, tako da je treba posamezne podrobnosti
         pogosto rekonstruirati s sklepanjem. Zato je treba večinoma na obstoj protikonkurenčnega ravnanja ali sporazuma sklepati iz
         več naključij in indicev, ki lahko, če se obravnavajo skupaj in če ni drugih verjetnih pojasnil, pomenijo dokaz o kršitvi
         konkurenčnih pravil.

       (Glej točke od 44 do 46.)
      2.      Izjave, dane v okviru politike ugodnega obravnavanja, imajo pomembno vlogo. Dokazna vrednost teh izjav, danih v imenu podjetij,
         ni zanemarljiva, ker pomenijo znatno pravno in gospodarsko tveganje. Vendar izjave podjetja, obtoženega sodelovanja pri kartelu,
         katere pravilnost izpodbija več drugih obtoženih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz o obstoju kršitve, ki so jo storila
         ta podjetja, ne da bi to potrjevali drugi dokazi.

      (Glej točki 47 in 66.)
      3.      Pojem enotne kršitve se nanaša na položaj, v katerem je več podjetij udeleženih pri kršitvi, sestavljeni iz trajajočega ravnanja
         z enim samim gospodarskim ciljem, to je izkriviti konkurenco, ali posameznih kršitev, ki so med seboj povezane z enotnostjo
         cilja (isti cilj za vse elemente) in gospodarskih subjektov (kršitev zadeva ista podjetja, ki se zavedajo, da sodelujejo z
         namenom doseči isti cilj). Tej razlagi ni mogoče oporekati, ker bi lahko tudi en ali več elementov tega niza dejanj ali trajajočega
         ravnanja sam po sebi in ločeno pomenil kršitev člena 81 ES. Kadar se različna dejanja zaradi istega cilja, ki izkrivlja konkurenco
         na skupnem trgu, uvrščajo v „enoten načrt“, lahko Komisija naloži odgovornost za ta dejanja glede na sodelovanje pri kršitvi
         kot celoti. Za opredelitev različnih ravnanj kot enotne in trajajoče kršitve je treba preveriti, ali se medsebojno dopolnjujejo,
         tako da je vsako od njih namenjeno spopadanju z eno ali več posledicami običajne konkurence, in z medsebojnim vplivanjem prispevajo
         k izvedbi celote protikonkurenčnih posledic, ki so jih želeli doseči njihovi storilci v okviru enotnega načrta, namenjenega
         doseganju enotnega cilja. V zvezi s tem je treba upoštevati vsako okoliščino, na podlagi katere je mogoče ugotoviti ali omajati
         navedeno zvezo, kot so obdobje uporabe, vsebina, vključno z uporabljenimi metodami, in ustrezno tudi cilj različnih zadevnih
         ravnanj.

      V zvezi z ravnanji, ki so zajemala redno večletno organizacijo večstranskih in dvostranskih stikov med konkurenčnimi proizvajalci,
         katerih namen je bil vzpostavitev nezakonitih praks za umetno organizacijo delovanja trga pribora (fitingov), zlasti na ravni
         cen, dejstvo, da so se nekatere značilnosti ali intenzivnost teh ravnanj po pregledih Komisije spremenile, ni odločilno, ker
         je namen protikonkurenčnih ravnanj ostal enak, in sicer dogovarjanje o cenah pribora (fitingov). Glede tega je verjetno, da
         po pregledih kartel obstaja v manj strukturirani obliki in je zanj značilna spremenljiva dejavnost. Vseeno na podlagi tega,
         da so za kartel lahko značilna obdobja spremenljive dejavnosti, ni mogoče ugotoviti, da je prenehal obstajati.

      (Glej točke od 86 do 88, 91 in 105.)
      4.      Za ugotovitev o sodelovanju podjetja pri protikonkurenčnem sporazumu mora Komisija dokazati, da je to podjetje z ravnanjem
         nameravalo uresničevati skupne cilje, za katere so si prizadevali vsi sodelujoči, in da je bilo seznanjeno z dejanskim ravnanjem,
         ki so ga druga podjetja predvidela ali izvajala za dosego istih ciljev, ali da ga je lahko razumno predvidelo in je bilo pripravljeno
         sprejeti tveganje. Dejstvo, da podjetje ni sodelovalo pri vseh elementih omejevalnega sporazuma, se pri dokazovanju obstoja
         kršitve, ki jo je storilo to podjetje, ne upošteva. Ta dejavnik je treba upoštevati samo pri presojanju teže kršitve in po
         potrebi pri določanju globe.

       (Glej točki 89 in 90.)
      5.      Kadar več naslovnikov odločbe o naložitvi globe za kršitev konkurenčnih pravil ob njenem sprejetju tvori „podjetje“, ki je
         gospodarski subjekt, odgovoren za kaznovano kršitev, se zgornja meja 10 %, določena v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, lahko
         izračuna na podlagi celotnega prometa tega podjetja. Če pa se je ta gospodarski subjekt ob sprejetju izpodbijane odločbe razdelil
         na različna subjekta, lahko vsak naslovnik odločbe zahteva, da se ta zgornja meja uporabi individualno.

       (Glej točko 125.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 24. marca 2011(*)

      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Industrija pribora (fitingov) iz bakra in bakrenih zlitin – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Enotna in trajajoča kršitev – Sodelovanje pri kršitvi“
      V zadevi T‑385/06,
      Aalberts Industries NV s sedežem v Utrechtu (Nizozemska),

      Comap SA, nekdanja Aquatis France SAS, s sedežem v La Chapelle‑Saint‑Mesminu (Francija),

      Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG s sedežem v Argenbühl‑Eisenharzu (Nemčija),

      ki sta jih sprva zastopala R. Wesseling in M. van der Woude, nato R. Wesseling, odvetnika,
      tožeče stranke,
      proti
      Evropski komisiji, ki jo zastopajo A. Nijenhuis, V. Bottka in R. Sauer, zastopniki,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2006) 4180 z dne 20. septembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi
         člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva št. COMP/F-1/38.121 – Pribor (fitingi)) in, podredno, predloga za zmanjšanje
         globe, ki je bila s to odločbo naložena tožečim strankam,

      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi M. E. Martins Ribeiro, predsednica, N. Wahl (poročevalec) in A. Dittrich, sodnika,
      sodna tajnica: T. Weiler, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. februarja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje in izpodbijana odločba
      1        Komisija Evropskih skupnosti je z Odločbo C(2006) 4180 z dne 20. septembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES]
         in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva št. COMP/F-1/38.121 – Pribor (fitingi)) (povzetek v UL 2007, L 283, str. 63, v nadaljevanju:
         izpodbijana odločba) ugotovila, da je več podjetij kršilo člen 81(1) ES in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru
         (EGP), ko so v različnih obdobjih med 31. decembrom 1988 in 1. aprilom 2004 sodelovala pri enotni, zapleteni in trajajoči
         kršitvi skupnostnih pravil o konkurenci v obliki protikonkurenčnih sporazumov in usklajenih ravnanj na trgu pribora (fitingov)
         iz bakra in bakrenih zlitin na območju EGP. Kršitev je obsegala določanje cen, cenikov in popustov ter povračil, vzpostavitev
         mehanizmov koordinacije zvišanja cen, razdelitev nacionalnih trgov in kupcev, izmenjavo drugih poslovnih informacij ter sodelovanje
         na rednih sestankih in druge stike za lažje izvajanje kršitve.

      2        Tožeče stranke, podjetja Aalberts Industries NV (v nadaljevanju: Aalberts), Comap SA, nekdanje Aquatis Francija SAS (v nadaljevanju:
         Aquatis) in Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Simplex), so med naslovniki izpodbijane odločbe.

      3        Aalberts je matična družba mednarodne industrijske skupine, ki kotira na borzi Euronext v Amsterdamu (Nizozemska). Neposredno
         ali posredno nadzira kapital več družb na področju proizvodnje ali distribucije pribora (fitingov). Podjetje Aalberts je 30.
         avgusta 2002 pridobilo vse dejavnosti proizvodnje in distribucije pribora (fitingov) skupine IMI plc, medtem ko so bile združene
         v podjetju „Yorkshire Fittings Group“. Ta transakcija je zajemala zlasti pridobitev vseh delnic družb Raccord Orléanais SA
         (ki je nato postala družba Aquatis) in R. Woeste & Co. Yorkshire GmbH (ki je nato postala družba Simplex). Ti družbi sta bili
         vključeni v eno od dveh glavnih dejavnosti skupine Aalberts, in sicer nadzor tekočin.

      4        Podjetje Comap, naslovnik izpodbijane odločbe zaradi sodelovanja pri kršitvi pod nadzorstvom družbe Legris Industries SA,
         ki je tožeča stranka v zadevi T-377/06, je bilo marca 2006 preneseno na skupino Aalberts. Z dopisom z dne 16. aprila 2007
         je bilo Splošno sodišče obveščeno, da so bila vsa sredstva podjetja Aquatis prenesena na podjetje Comap in da je podjetje
         Aquatis kot pravni subjekt prenehalo obstajati. Zaradi poenotenja se bo tako kot v izpodbijani odločbi tudi v tej sodbi sklicevalo
         na podjetje Aquatis.

      5        Družba Mueller Industries Inc., tudi proizvajalka bakrenega pribora (fitingov), je 9. januarja 2001 obvestila Komisijo o obstoju
         kartela v industriji pribora (fitingov) in v drugih sorodnih industrijah na trgu bakrenih cevi ter izrazila željo po sodelovanju
         s Komisijo na podlagi Obvestila Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primeru kartelov (UL 1996, C 207, str. 4, v
         nadaljevanju: Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 1996) (točka 114 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      6        Komisija je 22. in 23. marca 2001 v okviru preiskave v zvezi z bakrenimi cevmi in priborom (fitingi) na podlagi člena 14(3)
         Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204), izvedla
         nenapovedane preglede v prostorih več podjetij, tudi skupine IMI, ki je bila takrat matična družba podjetij Raccord Orléanais
         in R. Woeste & Co. Yorkshire (točka 119 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      7        Po teh uvodnih pregledih je Komisija aprila 2001 postopek o bakrenih ceveh razdelila na tri ločene postopke, in sicer na zadevo
         št. COMP/E-1/38.069 (Bakrene cevi za vodovodne in plinske instalacije), zadevo št. COMP/F-1/38.121 (Pribor (fitingi)) in zadevo
         št. COMP/E-1/38.240 (Industrijske cevi) (točka 120 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      8        Komisija je 24. in 25. aprila 2001 izvedla dodatne nenapovedane preglede v prostorih družbe Delta plc, ki je na čelu skupine
         mednarodnega načrtovanja in v svojem oddelku „Inženirstvo“ združuje več proizvajalcev pribora (fitingov). Ti pregledi so se
         nanašali samo na pribor (fitinge) (točka 121 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      9        Komisija je od februarja in marca 2002 v skladu s členom 11 Uredbe št. 17 ter členom 18 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne
         16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL 2003, L 1, str. 1) na zadevne stranke naslovila
         več zahtev po informacijah (točka 122 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      10      Skupina IMI plc je septembra 2003 vložila prošnjo za ugodno obravnavo na podlagi Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996.
         Tej prošnji za ugodno obravnavo sta sledili prošnji skupine Delta (marca 2004) in podjetja FRA.BO SpA (julija 2004). Zadnjo
         prošnjo za ugodno obravnavo je maja 2005 vložilo podjetje Advanced Fluid Connections plc (v nadaljevanju: AFC). Podjetje FRA.BO
         je zlasti priskrbelo informacije, ki so usmerile pozornost Komisije na to, da se je kršitev nadaljevala v obdobju od leta
         2001 do leta 2004, se pravi po tem, ko je opravila preglede (točke od 115 do 118 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      11      Komisija je 22. septembra 2005 v okviru zadeve št. COMP/F-1/38.121 (Pribor (fitingi)) uvedla postopek ugotavljanja kršitve
         in sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo vročeno tožečim strankam (točki 123 in 124 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      12      Komisija je 20. septembra 2006 sprejela izpodbijano odločbo.

      13      V členu 1 izpodbijane odločbe je Komisija ugotovila, da so tožeče stranke sodelovale pri kršitvi v teh obdobjih:

      –        od 25. junija 2003 do 1. aprila 2004, kar zadeva podjetje Aalberts;
      –        od 31. januarja 1991 do 22. marca 2001 kot člana skupine IMI in od 25. junija 2003 do 1. aprila 2004 kot člana skupine Aalberts,
         kar zadeva podjetji Simplex in Aquatis.

      14      Komisija je za to kršitev v členu 2(a) in (b) izpodbijane odločbe tožečim strankam naložila te globe:

      „(a)      [podjetju Aalberts]: 100,80 milijona EUR
      od tega solidarno s:
      [podjetjem Aquatis]: 55,15 milijona EUR in
      [podjetjem Simplex]: 55,15 milijona EUR
      (b)      1. [skupini IMI], solidarno s podjetjem IMI Kynoch Ltd: 48,30 milijona EUR
      od tega solidarno s:
      […]
      [podjetjem Aquatis]: 48,30 milijona EUR in
      [podjetjem Simplex]: 48,30 milijona EUR
      2. [podjetji Aquatis] in [Simplex] sta solidarno odgovorni za dodatni znesek v višini: 2,04 milijona EUR.“
      15      Na podlagi člena 3 izpodbijane odločbe je bilo podjetjem iz člena 1 odrejeno, naj takoj prenehajo kršitev, če tega še niso
         storila, in se v bodoče vzdržijo kakršnih koli dejanj ali ravnanj, opisanih v členu 1, ter kakršnih koli dejanj ali ravnanj
         z enakim ali podobnim ciljem ali učinkom.

      16      Da bi določila znesek globe za vsako družbo, je Komisija v izpodbijani odločbi uporabila metodologijo iz Smernic o načinu
         določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člen[om] 65(5) [PJ] (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju:
         Smernice iz leta 1998).

      17      Najprej je Komisija pri določanju izhodiščnega zneska globe, ki se določi na podlagi teže kršitve, kršitev zaradi njene narave
         in geografskega obsega opredelila kot zelo resno (točka 755 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      18      Ker je Komisija nato menila, da se zadevna podjetja med seboj precej razlikujejo, jih je obravnavala različno, in sicer glede
         na njihov relativni pomen na zadevnem trgu, določen z njihovimi tržnimi deleži. Na podlagi tega je zadevna podjetja razvrstila
         v šest kategorij, pri čemer se je oprla na del prometa, ki ga je vsako podjetje na ravni EGP ustvarilo s proizvodom, na katerega
         se nanaša ta postopek, med letom 2000, razen za podjetji Aalberts in AFC, za kateri je upoštevala leto 2003 (točka 758 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      19      Podjetje Aalberts je bilo uvrščeno v prvo kategorijo, za katero je izhodiščni znesek globe znašal 60 milijonov EUR, medtem
         ko je bila skupina IMI uvrščena v drugo kategorijo, za katero je izhodiščni znesek globe znašal 46 milijonov EUR (točka 765
         obrazložitve izpodbijane odločbe).

      20      Nato je Komisija izhodiščni znesek globe, ki jo je naložila vsakemu zadevnemu podjetju, za vsako leto sodelovanja pri kartelu
         povečala za 10 % in glede na okoliščine primera za vsako obdobje od šestih mesecev do enega leta za 5 %. Za obdobje od 31.
         decembra 1988 do 31. januarja 1991 je menila, da je treba zaradi omejenega geografskega obsega kartela v tem obdobju globo
         povečati za 5 % na leto (točka 775 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      21      Nazadnje se je nadaljevanje sodelovanja pri kršitvi po pregledih Komisije, in sicer v obdobju od 25. junija 2003 do 1. aprila
         2004, štelo za obteževalno okoliščino, zaradi katere je bilo upravičeno 60-odstotno povečanje osnovnega zneska globe, ki je
         bila naložena tožečim strankam (točki 779 in 782 obrazložitve izpodbijane odločbe).

       Postopek in predlogi strank
      22      Tožeče stranke so 14. decembra 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile to tožbo.

      23      Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (osmi senat) odločilo, da začne ustni postopek in v okviru ukrepov
         procesnega vodstva Komisijo pozvalo, naj predloži nekatere dokumente, kar je storila v predpisanem roku.

      24      Stranke so na obravnavi 2. februarja 2010 podale ustne navedbe in odgovore na vprašanja Splošnega sodišča.

      25      Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo:

      –        naj člene 1, 2(a) in (b), točka 2, in 3 izpodbijane odločbe razglasi za nične v delu, v katerem jih te določbe zadevajo;
      –        podredno, naj globo, ki jim je bila naložena, bistveno zmanjša;
      –        naj Komisiji naloži plačilo stroškov.
      26      Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      27      V utemeljitev tožbe tožeče stranke navajajo pet tožbenih razlogov, ki so:

      –        nezakonitost naložitve odgovornosti za kršitev podjetju Aalberts kot matični družbi;
      –        neobstoj kršitve člena 81 ES;
      –        neobstoj sodelovanja pri enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi iz člena 1 izpodbijane odločbe;
      –        kršitev člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 in Smernic iz leta 1998;
      –        kršitev člena 2 Uredbe št. 1/2003 in člena 11(2) Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem
         postopkov Komisije v skladu s členoma 81 [ES] in 82 [ES] (UL L 123, str. 18).

      28      V tem primeru Splošno sodišče meni, da je treba najprej preučiti drugi in tretji tožbeni razlog.

       Drugi tožbeni razlog: neobstoj kršitve člena 81 ES
       Trditve strank
      29      Tožeče stranke menijo, da Komisija ni pravno zadostno dokazala, da so stiki podjetij Aquatis in Simplex z njunimi konkurenti,
         na katere se je opirala v izpodbijani odločbi, pomenili kršitev člena 81 ES.

      30      Glede tega tožeče stranke najprej trdijo, da je ugotovitev iz člena 1 izpodbijane odločbe, da je podjetje Aquatis domnevno
         sodelovalo pri kršitvi v obdobju od 25. junija 2003 do 1. aprila 2004, temeljila izključno na sodelovanju tega podjetja na
         petih sestankih odbora za logistiko združenja Fédération Française des Négociants en Appareils Sanitaires, Chauffage-Climatisation
         et Canalisations (FNAS), ki so potekali med 25. junijem 2003 in 20. januarjem 2004, in pri telefonski konferenci 16. februarja
         2004, ki je prav tako potekala v okviru združenja FNAS.

      31      Prvič, trdijo, da so bili sestanki odbora za logistiko združenja FNAS organizirani na predlog francoskih trgovcev na debelo,
         ki so izrazili željo, da bi strankam v posamezni embalaži ponujali manj kosov pip in ventilov, kar naj bi povzročilo dodatne
         stroške in s tem višje cene proizvodov. Poleg tehničnih vprašanj glede uvedbe nove embalaže in s tem povezanih organizacijskih
         vprašanj so se na teh sestankih pojavila tudi vprašanja glede finančnih vidikov novega pakiranja pip in ventilov. V nasprotju
         s trditvami Komisije naj se s temi sestanki ne bi skušalo doseči protikonkurenčnega cilja. Po mnenju tožečih strank je treba
         enako razumeti trditev podjetja AFC, ki jo je podalo v okviru prošnje za ugodno obravnavo.

      32      Drugič, tožeče stranke poudarjajo, da dokazi Komisije, ki jih navaja v podporo svoji ugotovitvi glede obstoja protikonkurenčnega
         sporazuma, obsegajo zapisnike sestankov, ki jih je sestavil predstavnik odbora za logistiko združenja FNAS in ki jih predstavniki
         na teh sestankih sodelujočih družb niso podpisali, prerekajo pa tudi njihovo razlago s strani Komisije.

      33      Po njihovem mnenju je iz teh zapisnikov razvidno, da izmenjave mnenj znotraj delovne skupine odbora za logistiko združenja
         FNAS niso pripeljale do sklenitve nobenega sporazuma in niso povzročile nikakršne izmenjave zaupnih informacij.

      34      Glede podjetja Simplex tožeče stranke trdijo, da njegovo domnevno sodelovanje pri kršitvi v obdobju od 25. junija 2003 do
         1. aprila 2004 temelji zgolj na dveh dogodkih, in sicer na telefonskem pogovoru s podjetjem FRA.BO 25. februarja 2004 in na
         izmenjavi mnenj na trgovskem sejmu v Essnu (Nemčija) 18. marca 2004.

      35      Prvič, v zvezi s telefonskim pogovorom med go. P. (FRA.BO) in g. W. (Simplex) tožeče stranke trdijo, da so edini dokument
         za obdobje, ki ga Komisija navaja zoper podjetje Simplex, opombe v dnevniku ge. P. z dne 25. februarja 2004. Te opombe naj
         bi bile dvoumne in naj ne bi omogočale nikakršnih sklepov. Na podlagi dvoumnosti tako teh opomb kot tudi razlage podjetja
         FRA.BO naj bi Komisija v točki 511 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da je dvig cen potrdil neodvisni uvoznik za
         podjetje Simplex (g. D.). To naj bi nakazovalo na to, da je g. W. 25. februarja 2004 ge. P. sporočil, da se je g. D. z marcem
         2004 odločil dvigniti cene za 5 %. Če bi to držalo, bi bila informacija o trgovski politiki g. D., in ne o trgovski politiki
         tožečih strank, že sporočena trgu. Drugačna razlaga Komisije, navedena v odgovoru na tožbo, da je bila izjava „o potrditvi
         [g. D.]“ verjetno dana v povezavi z izjavo g. W., da se je dvig cen nanašal na prodajo podjetja Simplex, ki jo opravlja posrednik,
         g. D., naj bi še bolj kazala na to, da Komisija ni opravila analize dejanskih elementov in navedb.

      36      Drugič, v zvezi s pogovorom na trgovskem sejmu v Essnu 18. marca 2004 med g. Ha. (IBP Ltd) ter gospodoma H. in Be., svetovalcem
         in zaposlenim v podjetju Simplex, tožeče stranke trdijo, da je edini dokaz o tem spomin g. Ha. Ta je trdil, da je imel kratke
         razgovore z gospodoma H. in Be., kot tudi z g. K. (Comap), ko naj bi ga ti spraševali o namerah podjetja IBP glede dviga cen,
         na kar naj bi jim odgovoril, da podjetje IBP namerava dvigniti cene konec meseca. Izjavil naj bi tudi, da je o tem že obvestil
         svoje stranke, tako da naj ta informacija ne bi bila več zaupna.

      37      Glede tega tožeče stranke trdijo, prvič, da izjava g. Ha. ni podprta z nobenim drugim dokazom, in drugič, da sta gospoda H.
         in Be. prerekala osrednji namen te izjave. Njuni izjavi naj bi bili potrjeni z dejstvom, da se je podjetje Simplex odločilo
         dvigniti cene že pred 18. marcem 2004 in je to tudi sporočilo svojim strankam. Po mnenju tožečih strank tako ni obstajal nikakršen
         razlog za to, da bi se gospoda H. in Be. želela seznaniti z namerami g. Ha.

      38      Poleg tega naj enostranska izjava g. Ha. glede namena dviga cen ne bi vsebovala nobenega elementa, na podlagi katerega bi
         bilo mogoče sklepati na obstoj sporazuma ali usklajenih ravnanj v smislu člena 81 ES. Poleg tega naj informacija, ki jo je
         posredoval g. Ha., s poslovnega vidika ne bi bila občutljiva, ker je bil trg z njo že seznanjen.

      39      Nazadnje, tožeče stranke poudarjajo, da ne obstajajo dokazi v zvezi z drugimi obdobji. V tem kontekstu se tožeče stranke sklicujejo
         na domnevne stike med go. P. in uslužbenci podjetij Comap, Simplex in Aquatis. Glede tega trdijo, da je šlo za „tri nepomembne
         razgovore“, ki niso pripeljali do nobene kršitve člena 81 ES.

      40      Komisija odgovarja, da je v zvezi z dokazi o dogovarjanju v okviru sestankov združenja FNAS, na katerih je sodelovalo podjetje
         Aquatis, svoje ugotovitve utemeljila z zapisniki teh sestankov. Nobenega razloga naj ne bi bilo za dvom o verodostojnosti
         teh zapisnikov.

      41      Glede podjetja Simplex Komisija meni, da so opombe v dnevniku ge. P. jasne in ne dopuščajo dvoma o tem, da je med njo in g.
         W. potekala razprava glede 5-odstotnega dviga cen v Grčiji.

      42      V zvezi z izmenjavo mnenj na trgovskem sejmu v Essnu 18. marca 2004 Komisija prav tako poudarja, da stik med g. Ha. in predstavniki
         podjetja Simplex ni bil „enostranski“, ker je g. Ha. na vprašanje predstavnikov podjetja Simplex odgovoril, da namerava podjetje
         IBP dvigniti cene konec meseca. Poleg tega naj bi šlo za občutljivo in glede datuma izvedbe dovolj natančno poslovno informacijo.
         Čeprav se je podjetje Simplex, kot trdijo tožeče stranke, že odločilo dvigniti svoje cene, naj bi bil njegov poskus zmanjšanja
         nejasnosti glede uspeha njegovega ravnanja na trgu vseeno protikonkurenčen, ker je bil v nasprotju z obveznostjo avtonomnega
         ravnanja na trgu.

      43      Nazadnje Komisija trdi, da dokazi v zvezi s sestanki združenja FNAS, s trgovskim sejmom v Essnu in z izmenjavo mnenj glede
         grškega trga omogočajo zgolj en sklep, in sicer, da so tožeče stranke spet začele sodelovati pri enotni, kompleksni in trajajoči
         kršitvi, ki se je začela leta 1988.

       Presoja Splošnega sodišča
      44      Prvič, Splošno sodišče glede navedbe dokazov o kršitvi člena 81(1) ES opozarja, da mora Komisija navesti jasne in skladne
         dokaze, da bi utemeljila trdno prepričanje, da je bila kršitev storjena (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 28. marca 1984
         v združenih zadevah CRAM in Rheinzink proti Komisiji, 29/83 in 30/83, Recueil, str. 1679, točka 20). Dvom sodišča Unije se
         razlaga v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve. Sodišče Unije torej ne sme sklepati, da je Komisija pravno
         zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če še vedno dvomi o tem vprašanju, zlasti v okviru tožbe za razglasitev ničnosti
         odločbe o naložitvi globe (sodba Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, T‑38/02,
         ZOdl., str. II‑4407, točka 215).

      45      Iz ustaljene sodne prakse je tudi razvidno, da ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede
         vsakega znaka kršitve. Dovolj je, da več indicev, na katere se sklicuje institucija, gledano v celoti izpolnjuje to zahtevo
         (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T‑67/00, T‑68/00,
         T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl., str. II‑2501, točka 180 in navedena sodna praksa).

      46      Običajno je, da so dejanja in sestanki v zvezi s protikonkurenčnimi sporazumi tajna in da o njih obstajajo le minimalni zapisi.
         Iz tega sledi, da tudi če Komisija najde listine, ki jasno dokazujejo nedovoljeno navezovanje stikov med gospodarskimi subjekti,
         kot so zapisniki sestankov, gre navadno le za nepopolna in posamezna dokazila, tako da je treba posamezne podrobnosti pogosto
         rekonstruirati s sklepanjem. Zato je v večini primerov treba na obstoj protikonkurenčnega ravnanja ali sporazuma sklepati
         iz številnih naključij in indicev, ki obravnavana skupaj lahko, kadar ni drugih skladnih pojasnil, pomenijo dokaz o kršitvi
         konkurenčnih pravil (sodbi Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P,
         C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točke od 55 do 57, in z dne 25. januarja 2007
         v združenih zadevah Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel proti Komisiji, C‑403/04 P in C‑405/04 P, ZOdl., str. I‑729,
         točka 51).

      47      Glede tega je treba poudariti, da imajo izjave, dane v okviru politike ugodnega obravnavanja, pomembno vlogo. Dokazna vrednost
         teh izjav, danih v imenu podjetij, ni zanemarljiva, ker predstavljajo znatno pravno in gospodarsko tveganje (glej v tem smislu
         zgoraj v točki 45 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točki 205 in 211, in zgoraj v točki 46 navedeno
         sodbo Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel proti Komisiji, točka 103). Vendar izjave podjetja, obtoženega sodelovanja
         pri kartelu, katere pravilnost izpodbija več drugih obtoženih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz o obstoju kršitve,
         ki so jo storila ta podjetja, ne da bi to potrjevali drugi dokazi (glej zgoraj v točki 45 navedeno sodbo JFE Engineering in
         drugi proti Komisiji, točka 219 in navedena sodna praksa).

      48      V tem primeru se ne prereka obstoj ravnanj, ki jih očita Komisija, in sicer sodelovanja na sestankih združenja FNAS, stikov
         med uslužbencem ene od tožečih strank in predstavnikom podjetja FRA.BO ter stikov na sejmu v Essnu. Nasprotno, tožeče stranke
         prerekajo protikonkurenčnost teh ravnanj, ki je nujni pogoj za ugotovitev kršitve člena 81(1) ES.

      49      Zato je treba ugotoviti, ali ravnanja, ugotovljena po pregledih Komisije marca 2001, pomenijo protikonkurenčne stike.

      50      V zvezi s podjetjem Simplex je treba opozoriti, da je Komisija pri ugotovitvi, da je to podjetje sodelovalo pri očitani kršitvi,
         navedeni v členu 1 izpodbijane odločbe, od 25. junija 2003 do 1. aprila 2004 (v nadaljevanju: sporno obdobje), upoštevala
         dva dogodka, in sicer telefonski stik med go. P. (FRA.BO) in g. W. (Simplex) iz prve polovice leta 2004 in srečanje na sejmu
         v Essnu 18. marca 2004.

      51      Iz točke 511 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je g. W. aprila 2004 obvestil podjetje FRA.BO o mogočem 5-odstotnem
         dvigu cen na grškem trgu. G. W. je podjetju FRA.BO predlagal, da zaradi uskladitve glede tega dviga z njim naveže stik. Pred
         tem stikom naj bi g. W. med telefonskim pogovorom 25. februarja 2004 obvestil go. P., da bo 5-odstotni dvig cen začel veljati
         1. marca 2004. Ta dvig je potrdil g. D., grški uvoznik za podjetje Simplex.

      52      Najprej je treba ugotoviti, da ugotovitev Komisije, da je podjetje Simplex sodelovalo pri kartelu v celotnem spornem obdobju,
         za leto 2003 ni potrjena z nobenim dokazom. Komisija se je namreč oprla zgolj na zgoraj navedena dogodka, ki sta se oba zgodila
         leta 2004.

      53      Brez dvoma je iz prošnje za ugodno obravnavo podjetja FRA.BO, kot je povzeta v točki 506 obrazložitve izpodbijane odločbe,
         razvidno, da je to izjavilo, da se je po pregledih Komisije nadaljevala izmenjava občutljivih informacij med konkurenti, predvsem
         v obliki dvostranskih stikov. Podjetje FRA.BO je zlasti poudarilo, da „je do teh stikov prišlo med več osebami, posebej med
         g. [W.] (IMI/Aalberts) in g. [L.] iz podjetja Comap“.

      54      Vendar je treba poudariti, da podjetje FRA.BO ni predložilo dokaznih listin, ki bi dokazovale pogoste telefonske pogovore
         med podjetjem Simplex in njegovimi predstavniki. Na seznamu telefonskih klicev ge. P. in ge. B. (FRA.BO) za leta od 2002 do
         2004, ki je priložen odgovoru podjetja FRA.BO na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ime g. W. ni navedeno.

      55      V nadaljevanju je treba ugotoviti, da dnevnik ge. P. (FRA.BO) iz leta 2004 vsebuje nekaj ročno napisanih opomb, od katerih
         se le en sklop nanaša na podjetje Simplex, in sicer gre za opombe o telefonskem stiku z g. W. 25. februarja 2004. V tem okviru
         je treba poudariti, da je Komisija v izpodbijani odločbi navedla stik, ki naj bi se zgodil konec aprila, verjetno 29. aprila
         2004, med g. W. in go. P. Razen tega, da se je ta domnevni stik zgodil po datumu, ki ga je Komisija v izpodbijani odločbi
         štela za konec kršitve, je treba poudariti, da iz teh ročno napisanih opomb ni razvidno, da je šlo za stik z g. W. Poleg tega,
         tudi če se je tak stik z g. W. zgodil, iz teh opomb ni razvidno, da je ta oznanil dvig cen na grškem trgu.

      56      Jasno je namreč, da je podjetje FRA.BO v prošnji za ugodno obravnavo pomešalo različne ročno napisane opombe. Glede tega je
         iz prvotnih navedb podjetja FRA.BO z dne 14. julija 2004 razvidno, da je izjavilo, da ga je direktor podjetja IMI, g. W.,
         konec aprila 2004 obvestil o morebitnem dvigu cen na grškem trgu in predlagal, da bi čez nekaj dni sklenili sporazum (mettersi
         d’accordo). Namigovanje na sklenitev sporazuma naj bi bilo razvidno iz tretjega sklopa ročno napisanih opomb v dnevniku ge.
         P., in sicer gre za opombo glede telefonskega pogovora 29. aprila 2004 zgolj z g. B. po eni strani in z g. Hu. po drugi strani,
         in iz dejstva, da bi bilo treba sklenitev sporazuma uvrstiti v okvir razmerja dobavitelj − stranka (Aquatis/Raccord Orléanais
         − FRA.BO).

      57      Z memorandumom z dne 25. januarja 2005 je podjetje FRA.BO spremenilo stališče in izjavilo, da je telefonski pogovor med g.
         W. in go. P. potekal 25. februarja 2004, med njim pa se je razpravljalo o dvigu cen na grškem trgu. Poleg tega je g. W. navedel,
         da je 5-odstoten dvig cen s 1. marcem 2004 potrdil g. D.

      58      Iz točke 508 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah je razvidno, da Komisija ni upoštevala zmede, ki je nastala glede treh
         različnih sklopov ročno napisanih opomb, navedenih v točkah 55 in 56 zgoraj. Prav tako kljub navedbam tožečih strank v zvezi
         s to zmedo, ki jih vsebuje njihov odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, Komisija v točki 511 obrazložitve
         izpodbijane odločbe razen z nekaj majhnimi spremembami ni popravila te napake (glej točko 51 zgoraj).

      59      Zato je treba ugotoviti, da je edini dokaz o stiku med podjetjema Simplex in FRA.BO v spornem obdobju sklop ročno napisanih
         opomb v dnevniku ge. P. (FRA.BO) z dne 25. februarja 2004, ki je naveden v točki 511 obrazložitve izpodbijane odločbe in ki
         vsebuje navedbo: „govorila z [W.] x dvig v Grčiji potrjen x [D.] + 5 od 1. marca 2004“.

      60      Glede tega je treba ugotoviti, da je iz ročno napisanih opomb z dne 25. februarja 2004 razvidno, da se je tega dne zgodila
         izmenjava mnenj v zvezi s cenami. Vendar te ročno napisane opombe niso jasne glede identitete osebe, ki je odločila dvigniti
         cene. Ni izključeno, da gre za neodvisnega uvoznika za podjetje Simplex (g. D.), ki se je odločil s 1. marcem 2004 dvigniti
         svoje cene za 5 %.

      61      Ker je stik z g. W. omenjen zgolj v enem sklopu ročno napisanih opomb v dnevniku ge. P., navedenem v točki 59 zgoraj, ta sklop
         ročno napisanih opomb sam po sebi ne zadošča za to, da bi se dokazalo sodelovanje podjetja Simplex pri kršitvi, ki se očita
         v tem primeru. Ne sme namreč biti izključeno, da je mogoče ta stik razumeti kot osamljen dogodek. Poleg tega, kot je že bilo
         ugotovljeno zgoraj, zgolj s tem sklopom ročno napisanih opomb prav tako ni mogoče dokazati, da je bilo podjetje Simplex leta
         2003 vpleteno v kartel.

      62      V zvezi z drugim dogodkom, ki se očita podjetju Simplex, in sicer gre za srečanje g. Ha. (IBP) s predstavnikoma podjetja Simplex
         na sejmu v Essnu 18. marca 2004, ki je naveden v točki 520 obrazložitve izpodbijane odločbe, je iz izjave g. Ha. z dne 28.
         novembra 2005 – ki je vsebovana v odgovoru podjetja AFC na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in ki je bila pozneje
         popravljena glede datuma tega dogodka, ker je ta sejem potekal marca leta 2004, in ne leta 2002, kot je bilo navedeno v prošnji
         za ugodno obravnavo – razvidno, da je odgovoril na vprašanje v povezavi s cenami podjetja IBP. G. Ha. je izjavil, da se spominja
         kratke razprave z g. H. in g. Be. (Simplex) ter druge razprave z g. K. Glede tega je podal to izjavo:

      „Spraševali so me o nameri podjetja IBP Nemčija glede cen in dejal sem, da smo se jih konec meseca odločili dvigniti. Dvig
         je bil potreben zaradi povečanja stroškov surovin. Nič ni bilo rečeno o znesku dviga ali o datumu, ko naj bi ta dvig začel
         veljati, ampak samo to, da ga bomo izvedli. Mislim, da sem takrat stranke že obvestil o dvigu, tako da ta informacija ni bila
         več zaupna. Morda so krožile govorice in morda so me zato spraševali o dvigu cen. Tega ne bi mogli potrditi zgolj s tem, da
         bi od strank zahtevali kopijo uradnega cenika podjetja IBP Nemčija, ker je ta postal javen šele 30. marca 2004 […].“

      63      Opozoriti je treba, da tožeče stranke prerekajo obstoj stika protikonkurenčne narave. Zato so med upravnim postopkom predložile
         dve izjavi, ki nasprotujeta izjavi g. Ha.

      64      Tožeče stranke so predložile izjavo g. H.:

      „Spomnim se, da sem srečal g. [Ha.] pri stojnici podjetja Woeste in da sva govorila, vendar od njega nikoli nisem zahteval
         informacije o morebitnem dvigu cen podjetja IBP Nemčija. Kolikor se spominjam, tudi g [Ha.] ni načel te teme.“

      65      Tožeče stranke so predložile tudi izjavo g. Be., ki je pojasnil, da čeprav se ne spominja več jasno, ali je srečal g. Ha.
         na tem sejmu, te možnosti ni izključil, vendar se ne spominja, da bi izrecno govorila o cenah.

      66      V tem okviru je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso izjava, dana v okviru prošnje za ugodno obravnavo sama
         po sebi ne zadošča kot dokaz, če je bila njena pravilnost prerekana (glej točko 47 zgoraj).

      67      Glede tega Splošno sodišče meni, da v nasprotju s tem, kar je trdila Komisija na obravnavi, izjava g. Ha. ni bolj verodostojna
         od izjav gospodov H. in Be., predstavnikov ene od tožečih strank. To, da naj bi bilo v preteklosti tako za podjetje IBP kot
         za nekdanji hčerinski družbi skupine IMI značilno protikonkurenčno ravnanje, ki je vključevalo izmenjevanje mnenj o cenah,
         glede dogodkov na tem sejmu ne zadošča, da bi se izjavi g. Ha. priznalo večjo veljavo kot izjavi, na katero se sklicujejo
         tožeče stranke. Zato je treba ugotoviti, da ob pomanjkanju drugih indicev domnevna protikonkurenčna vsebina stika med predstavnikom
         podjetja IBP in predstavniki tožečih strank ni bila dokazana pravno zadostno.

      68      Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da sodelovanje podjetja Simplex pri kršitvi člena 81 ES v spornem obdobju ni bilo
         dokazano pravno zadostno.

      69      Zato je treba člen 1 izpodbijane odločbe razglasiti za ničen v delu, v katerem je Komisija ugotovila, da je podjetje Simplex
         v spornem obdobju sodelovalo pri enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi.

      70      Kar zadeva domnevno sodelovanje podjetja Aquatis pri kršitvi, Splošno sodišče meni, da je treba to vprašanje preučiti v okviru
         analize tretjega tožbenega razloga.

       Tretji tožbeni razlog: neobstoj sodelovanja pri enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi iz člena 1 izpodbijane odločbe
       Trditve strank
      71      Tožeče stranke trdijo, da Komisija ni dokazala obstoja enotne, kompleksne in trajajoče kršitve, ki se je nadaljevala po pregledih
         marca 2001, in da ji ni uspelo dokazati objektivne povezave med ravnanji podjetja Aquatis in „globalnim omejevalnim sistemom“
         ter da ni dokazala, da je podjetje Aquatis vedelo ali bi moralo vedeti za obstoj takega sistema.

      72      Tožeče stranke opozarjajo, da so marca 2001 pregledi Komisije pomenili konec sestankov „Super EFMA“, ki so bili organizirani
         pred sestanki European Fittings Manufacturers Association (EFMA, združenje evropskih proizvajalcev pribora (fitingov)) ali
         po njih, ter „dolgo trajajočega kartela“. Vseeno je Komisija vztrajala pri prepričanju, da je podjetje Raccord Orléanais (pozneje
         postalo podjetje Aquatis) od junija 2003 do 1. aprila 2004 kršilo člen 81 ES. Po mnenju Komisije naj bi stiki, o katerih jo
         je obvestilo podjetje FRA.BO, dokazali, da enotna, kompleksna in trajajoča kršitev ni prenehala.

      73      V tem kontekstu tožeče stranke opozarjajo, da gre pri uvedbi koncepta enotne, kompleksne in trajajoče kršitve za odstop od
         pravila, da mora Komisija dokazati natančne načine sodelovanja podjetja pri kršitvi. Tako kot vse izjeme od temeljnega pravila
         to zahteva restriktivno razlago. V tem primeru naj bi pristop Komisije nasprotoval domnevi nedolžnosti, ker temelji na tem,
         da bi bilo treba celoten sklop na videz nepovezanih stikov med konkurenti pripisati enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi.

      74      Sklicujejo se tudi na zadevi, v katerih sta bili izrečeni sodbi Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998, Buchmann proti Komisiji
         (T-295/94, Recueil, str. II-813, točka 121) in z dne 20. aprila 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji
         (od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do T-316/94, T-318/94, T‑325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94, Recueil, str. II-931,
         točka 773). Zato bi bilo treba po mnenju tožečih strank najprej ugotoviti, kaj zajema pojem „skupni sistem“ in koliko se je
         ta učinkovito ohranil po pregledih leta 2001. Dalje, dokazati bi bilo treba, da je bilo ravnanje tožečih strank povezano s
         tem „skupnim sistemom“, in končno, Komisija bi morala dokazati, da je podjetje Aquatis vedelo ali bi verjetno lahko vedelo,
         da je s svojim ravnanjem sodelovalo pri enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi, ki se je začela pred pregledi Komisije.

      75      Prvič, tožeče stranke poudarjajo, da sta struktura in izvedba enotne, kompleksne in trajajoče kršitve, pa tudi dogodkov po
         letu 2001, popolnoma drugačni.

      76      Za kartel „Super EFMA“, kot naj bi deloval pred pregledi marca 2001, naj bi bila značilna tristopenjska organizacija, in sicer
         na vseevropski ravni, na nacionalni ali na regionalni ravni in na ravni dvostranskih stikov, in naj bi se nanašal na izmenjavanje
         mnenj ter sporazume o strukturi cen in cenikov za določene trge. Skupno naj bi bilo vpletenih 27 proizvajalcev bakrenih pip
         in ventilov iz trinajstih držav članic, od katerih naj bi bili trije (IBP, IMI in Comap) odgovorni za organizacijo in izvajanje
         sestankov „Super EFMA“. Poleg tega naj ti sestanki ne bi potekali zgolj pred sestanki združenja EFMA, ampak vsakič, ko je
         bilo to potrebno zaradi razvoja trga.

      77      Po drugi strani naj bi bili po mnenju Komisije za domnevno nadaljevanje enotne, kompleksne in trajajoče kršitve v obdobju
         od marca 2001 do aprila 2004 značilni telefonski stiki med podjetjema AFC in FRA.BO in med podjetjema Comap in FRA.BO, trije
         telefonski klici med „družbami, povezanimi s podjetjema Aalberts in FRA.BO“, trije dvostranski stiki med podjetjema Comap
         in FRA.BO, dva dvostranska stika na trgovskem sejmu marca 2004 med podjetjema IBP in Simplex ter podjetjema IBP in Comap ter
         sestanki odbora za logistiko združenja FNAS, ki so se nanašali na embalažo proizvodov in na katere so bili povabljeni francoski
         proizvajalci pip in ventilov.

      78      Tožeče stranke prerekajo, da zgoraj navedeni stiki in sklop sestankov francoskih trgovcev na debelo pravno zadostno dokazujejo
         obstoj enotne, kompleksne in trajajoče kršitve člena 81 ES in da je ta „domnevna kršitev“ del kršitve, ki se je zgodila pred
         pregledi Komisije. Glede tega poudarjajo, da je več podjetij, tudi IMI, kot naj bi ugotovila Komisija, po pregledih Komisije
         prenehalo sodelovati pri „domnevni kršitvi“. Poleg tega naj bi se industrija leta 2003 popolnoma preoblikovala. Večina glavnih
         udeležencev, ki so sodelovali pri organizaciji in delovanju sestankov „na visoki ravni“, kot so ti, ki so potekali pred pregledi
         Komisije, naj ne bi sodelovala pri organizaciji in delovanju domnevnih protikonkurenčnih stikov po opravljenih pregledih.
         Poleg tega naj bi bil kartel v sektorju bakrenih pip in ventilov smiseln le, če bi zadeval vse države članice, kar pa naj
         za obdobje po letu 2001 iz besedila in razlage dokazov, navedenih v točki 566 obrazložitve izpodbijane odločbe, ne bi bilo
         razvidno.

      79      Drugič, če bi Splošno sodišče menilo, da je Komisiji uspelo dokazati, da se je splošni sistem kartela ohranil po marcu 2001,
         tožeče stranke trdijo, da Komisija ni dokazala, da je bilo ravnanje podjetja Aquatis povezano s tem sistemom.

      80      Tretjič, Komisija naj prav tako ne bi dokazala, da je podjetje Aquatis vedelo ali bi moralo vedeti, da je z navezavo stikov
         s konkurenti v kontekstu sestankov združenja FNAS pristopilo h „kartelu ‚Super EFMA‘“. V izpodbijani odločbi naj bi se Komisija
         omejila na izjavo, da so bile tožeče stranke obveščene o pregledih, česar te ne zanikajo. Tožeče stranke medtem poudarjajo,
         da so se avgusta 2002, ko je podjetje Aalberts pridobilo vse dejavnosti proizvodnje in distribucije pribora (fitingov) skupine
         IMI, prepričale, da so skupina IMI in njeni hčerinski družbi Raccord Orléanais, od takrat dalje del podjetja Aquatis, in R.
         Woeste & Co. Yorkshire, od takrat dalje del podjetja Simplex, dejansko prenehala sodelovati pri kršitvi.

      81      Komisija odgovarja, da je v izpodbijani odločbi obširno pojasnila, zakaj je v tem primeru šlo za enotno kršitev, najprej do
         leta 2001 (točke od 559 do 563 obrazložitve izpodbijane odločbe) in nato po letu 2001 (točke od 564 do 591 obrazložitve izpodbijane
         odločbe). Natančneje, v točkah od 564 do 597 obrazložitve izpodbijane odločbe je podrobno preučena trajajoča narava kršitve.
         Komisija dodaja, da ni nobenega dvoma, da je ravnanje tožečih strank po letu 2001 sledilo enakemu protikonkurenčnemu cilju,
         kot so ga imela druga podjetja, ki so sodelovala pri globalnem kartelu.

      82      Poleg tega naj bi bila izpolnjena pogoja, da so tožeče stranke „vedele ali bi nujno morale vedeti, da se je dogovor, pri katerem
         so sodelovale, nanašal na celovit načrt“, in da „so vedele za kršitvena ravnanja drugih udeležencev ali so jih lahko razumno
         predvidele in so bile pripravljene sprejeti z njimi povezano tveganje“. Glede tega Komisija opozarja, da je bila podjetju
         Aalberts naložena odgovornost za dejavnosti njegovih dveh hčerinskih družb, Aquatis in Simplex, ki sta pravni naslednici podjetij
         Raccord Orléanais in R. Woeste & Co. Yorkshire, in sicer dejavnosti, s katerimi so nekateri akterji že sodelovali pri enotni,
         kompleksni in trajajoči kršitvi pred pregledi.

       Presoja Splošnega sodišča
      83      Najprej je treba preveriti, ali ravnanje, ki je zajeto v očitani kršitvi po pregledih Komisije marca 2001, predstavlja nadaljevanje
         enotne, kompleksne in trajajoče kršitve pred temi pregledi.

      84      Če to drži, je treba ugotoviti, ali je sodelovanje podjetja Aquatis na sestankih združenja FNAS spadalo v okvir te enotne,
         kompleksne in trajajoče kršitve.

      85      Ob upoštevanju ugotovitev iz točk 68 in 69 zgoraj glede podjetja Simplex se namreč presoja tretjega tožbenega razloga nanaša
         samo na podjetje Aquatis.

      86      Pojem enotne kršitve se nanaša na položaj, v katerem je več podjetij udeleženih pri kršitvi, sestavljeni iz trajajočega ravnanja
         z enim samim gospodarskim ciljem, to je izkriviti konkurenco, ali posameznih kršitev, ki so med seboj povezane z enotnostjo
         cilja (isti cilj za vse elemente) in gospodarskih subjektov (kršitev zadeva ista podjetja, ki se zavedajo, da sodelujejo z
         namenom doseči isti cilj) (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2008 v zadevi BPB proti Komisiji, T‑53/03, ZOdl., str. II‑1333,
         točka 257). Te razlage ni mogoče prerekati z razlogom, da bi lahko tudi en ali več elementov tega niza dejanj ali neprekinjenega
         ravnanja sam po sebi pomenil kršitev člena 81 ES (zgoraj navedena sodba BPB proti Komisiji, točka 252).

      87      Kadar se različna dejanja zaradi istega cilja, ki izkrivlja konkurenco na skupnem trgu, uvrščajo v „celovit načrt“, lahko
         Komisija naloži odgovornost za ta dejanja glede na sodelovanje pri kršitvi kot celoti (zgoraj v točki 46 navedena sodba Aalborg
         Portland in drugi proti Komisiji, točka 258).

      88      Pojasniti je treba tudi, da pojem enotnega cilja ne more biti določen s splošnim sklicevanjem na izkrivljanje konkurence na
         trgu, ki ga zadeva kršitev, ker vplivanje na konkurenco kot cilj ali učinek pomeni sestavni del vsakega ravnanja, za katero
         se uporablja člen 81(1) ES. Taka opredelitev pojma enotnega cilja bi lahko pojmu enotne in trajajoče kršitve odvzela del njegovega
         smisla, ker bi moralo biti tako več ravnanj, ki se nanašajo na gospodarski sektor in so prepovedana s členom 81(1) ES, sistematično
         opredeljenih kot sestavni deli enotne kršitve. Za opredelitev različnih ravnanj kot enotne in trajajoče kršitve je treba preveriti,
         ali se medsebojno dopolnjujejo, tako da je vsako od njih namenjeno spopadanju z eno ali več posledicami običajne konkurence,
         in z medsebojnim vplivanjem prispevajo k izvedbi celote protikonkurenčnih posledic, ki so jih želeli njihovi storilci v okviru
         enotnega načrta, namenjenega doseganju enotnega cilja. V zvezi s tem je treba upoštevati vsako okoliščino, na podlagi katere
         je mogoče ugotoviti ali omajati navedeno zvezo, kot je obdobje uporabe, vsebina, vključno z uporabljenimi metodami, in ustrezno
         tudi cilj različnih zadevnih ravnanj (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v združenih zadevah
         BASF in UCB proti Komisiji, T‑101/05 in T‑111/05, ZOdl., str. II‑4949, točke od 179 do 181).

      89      Poleg tega mora Komisija za ugotovitev sodelovanja podjetja pri protikonkurenčnem sporazumu dokazati, da je navedeno podjetje
         nameravalo s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je bilo seznanjeno
         z dejanskim ravnanjem, ki so ga predvidela ali izvajala druga podjetja, da bi dosegla iste cilje, ali da je lahko to ravnanje
         razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje (sodba Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic
         Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, str. I‑4125, točka 87).

      90      Nazadnje, dejstvo, da podjetje ni sodelovalo pri vseh elementih omejevalnega sporazuma, se pri dokazovanju obstoja kršitve,
         ki jo je storilo to podjetje, ne upošteva. Ta dejavnik je treba upoštevati samo pri presojanju teže kršitve in po potrebi
         pri določanju globe (zgoraj v točki 46 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 86).

      91      V tem primeru je treba glede obdobja pred marcem 2001 poudariti, da je v skladu z izpodbijano odločbo kartel predstavljala
         redna večletna organizacija večstranskih in dvostranskih stikov med konkurenčnimi proizvajalci, katerih namen je bil vzpostavitev
         nezakonitih praks za umetno organizacijo delovanja trga pribora (fitingov), zlasti na ravni cen.

      92      Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da so v okviru tega globalnega kartela potekali sestanki in drugi stiki protikonkurenčne
         narave tako na vseevropski kot na nacionalni ravni, kjer so bili za vsako državo značilni lastni postopki usklajevanja cen
         in lokalni sporazumi, ki so dopolnjevali sporazume, sprejete na evropski ravni (točke 129, 140 in 559 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      93      Delovanje kartela je namreč temeljilo, prvič, na sestankih „na visoki ravni“, ki so se nanašali na strategijo in cene glede
         več držav, drugič, na sestankih, ki so se nanašali zgolj na eno ali več nacionalnih območij, pogosto zaradi izvajanja odločitev,
         sprejetih na višji ravni, in tretjič, na dvostranskih razpravah (točka 147 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      94      Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da so se protikonkurenčni dogovori zgodili pred ali med sestanki British Plumbing Fittings
         Manufacturers Association (BPFMA, združenje proizvajalcev fitingov Združenega kraljestva) ali po njih, pred ali med sestanki
         združenja EFMA ali po njih, na priložnostnih sestankih in sestankih drugih združenj ali na sestankih med trgovskimi sejmi
         (točki 140 in 141 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      95      Sestanki „na visoki ravni“ so bili načeloma organizirani ob sestankih združenja EFMA spomladi in jeseni vsako leto. Načeloma
         naj bi se na jesenskih sestankih določale cene, medtem ko naj bi bil namen spomladanskih sestankov seznanitev z razvojem uporabljenih
         cen, ki so bile določene predhodno leto (točka 148 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      96      Razprave o dvigih cen so po navadi, kot je navedeno v izpodbijani odločbi, pripeljale do sporazuma o stopnji dviga in načinu
         njegove uporabe, v njihovem okviru pa so se določili tudi datumi izvedbe in podjetje, ki naj bi prevzelo iniciativo glede
         dviga, to pa je bilo pogosto vodilno na zadevnem gospodarskem trgu (točki 149 in 159 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      97      Sestanki so se nanašali tudi na podrobna pravila glede dobropisa in popustov, na kategorije strank in razlike v cenah, na
         razdelitev strank med dobavitelji, na delitev informacij glede povečanja in zmanjšanja količine in cen znotraj kartela, na
         razprave o navzkrižnih dobavah, na pritožbe enega člana kartela proti drugim in na usklajevanje proti proizvajalcem in distributerjem,
         ki niso bili člani kartela, ter na dogovorjene prijave na javne razpise (točka 161 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      98      Udeleženci sestankov „na visoki ravni“ so bili, kot je navedeno v izpodbijani odločbi, generalni direktorji, vodje trženja
         ali prodaje in nekatere druge osebe, odgovorne za trženje, pri čemer so bila podjetja IMI, IBP in Comap na tovrstnih sestankih
         vedno navzoča (točka 156 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      99      Sestankom „na visoki ravni“ so sledili podrobnejši sestanki na nacionalni ravni. Nanašali naj bi se na pripravo in izvedbo
         odločitev in sestankov „na visoki ravni“. V izpodbijani odločbi je navedeno, da so bili udeleženci sestankov na nacionalni
         ravni načeloma vodje trženja ali prodaje ali druge odgovorne osebe na področju trženja na lokalni ravni, ki so udeležence
         sestankov „na visoki ravni“ obveščali o uspehih ali neuspehih sprememb cen in o stanjih trga (točka 157 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      100    Nazadnje, prav tako so bili organizirani dvostranski sestanki in večji neuradni sestanki.

      101    Kar zadeva očitana ravnanja po marcu 2001, so bili tudi z njimi zajeti, kot je navedeno v izpodbijani odločbi, stiki v okviru
         poklicnih združenj (sestanki združenja FNAS), dvostranski stiki o parametrih konkurence in stiki na trgovskih sejmih (sejem
         v Essnu) (točke od 599 do 602 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      102    Brez dvoma ni sporno, da je bilo v obdobju po marcu 2001 za kartel značilna fleksibilna „organizacija“ v njegovi strukturi
         in da je zajemal predvsem priložnostne dvostranske stike. Prav tako ni bilo usklajevanja strategije „na visoki ravni“ in posledične
         izvedbe odločitev, sprejetih na vseevropski ravni, na nacionalni ravni.

      103    Prav tako ni sporno, da se je, kot je navedeno v izpodbijani odločbi, število članov kartela z devet pred pregledi marca 2001
         po teh pregledih zmanjšalo na štiri.

      104    Nazadnje je treba poudariti, da medtem ko je imel kartel pred letom 2001 vseevropski obseg in zajemal trinajst držav, so se
         kršitvena ravnanja udeležencev po letu 2001 omejila na nemški, grški, španski, francoski in italijanski trg, ne da bi med
         njimi obstajala očitna povezava.

      105    Vendar ker je namen protikonkurenčnih ravnanj ostal enak, in sicer dogovarjanje o cenah pribora (fitingov), dejstvo, da so
         se nekatere značilnosti ali intenzivnost teh ravnanj spremenile, ni odločilno. Glede tega je verjetno, da je po pregledih
         kartel obstajal v manj strukturirani obliki in je bila zanj značilna spremenljiva dejavnost. Vseeno na podlagi tega, da so
         za kartel lahko značilna obdobja spremenljive dejavnosti, ni mogoče ugotoviti, da je prenehal.

      106    Zato je Komisija pravilno menila, da se je kartel po njenih pregledih marca 2001 nadaljeval, in na tej podlagi ugotovila obstoj
         enotne, kompleksne in trajajoče kršitve.

      107    Nato je treba preveriti, ali je podjetje Aquatis s sodelovanjem na sestankih v okviru delovne skupine odbora za logistiko
         združenja FNAS zaradi uvedbe novega načina pakiranja pip in ventilov, natančneje, pri razpravah o s tem povezanih stroških,
         sodelovalo pri enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi.

      108    Treba je opozoriti, da je Komisija v izpodbijani odločbi podjetju Aquatis očitala, da je v spornem obdobju sodelovalo pri
         enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi na celotnem vseevropskem trgu, ki je opisana v členu 1 te odločbe.

      109    Kot je razvidno iz točke 101 zgoraj, so bili konstitutivni elementi enotne, kompleksne in trajajoče kršitve po marcu 2001
         dvostranski stiki, stiki na trgovskem sejmu in stiki v okviru združenja FNAS, katerih namen je bil usklajevanje cen.

      110    Glede tega je jasno, da je podjetje Aquatis v spornem obdobju sodelovalo zgolj na sestankih združenja FNAS, in ne pri drugih
         dveh delih kršitve. V tem okviru je treba opozoriti, da sodelovanje podjetja Aquatis na sestankih združenja FNAS, katerih
         namen je sovpadal z namenom drugih dveh delov enotne, kompleksne in trajajoče kršitve, in sicer usklajevanje cen, samo po
         sebi ne zadošča za ugotovitev sodelovanja pri tej kršitvi, razen če se dokaže, da je to podjetje vedelo ali bi nujno moralo
         vedeti, prvič, da je njegovo ravnanje del globalnega načrta, in drugič, da ima ta globalni načrt vse konstitutivne elemente
         omejevalnega sporazuma (glej v tem smislu zgoraj v točki 89 navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 83, in
         sodbo Splošnega sodišča z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T‑26/95,
         od T‑30/95 do T‑32/95, od T‑34/95 do T‑39/95, od T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T‑68/95 do T‑71/95,
         T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 in T‑104/95, Recueil, str. II‑491, točki 4027 in 4112).

      111    V tem primeru je zato treba preveriti, ali je podjetje Aquatis, ko je sodelovalo na sestankih združenja FNAS, vedelo ali bi
         nujno moralo vedeti, da je spadalo v krog udeležencev vseevropskega kartela. Namreč, samo dokaz, da je podjetje Aquatis vedelo
         za dva druga konstitutivna elementa kršitve, omogoča, da se njegovo sodelovanje pri sporazumu glede francoskega trga šteje
         za izraz pristopa k ugotovljeni kršitvi.

      112    Treba je poudariti, da Komisija ni dokazala, da je podjetje Aquatis, ko je sodelovalo na sestankih združenja FNAS, vedelo
         za protikonkurenčne dejavnosti drugih podjetij ali da jih je lahko razumno predvidelo ter da je bilo njegovo ravnanje del
         celovitega načrta, ki vsebuje vse konstitutivne elemente ugotovljenega kartela.

      113    Da bi dokazala, da je podjetje Aquatis vedelo za konstitutivne elemente ugotovljene kršitve, se je Komisija sklicevala zgolj
         na to, da je podjetje Aquatis sodelovalo pri kartelu od leta 1991 do leta 2001. Vendar ta okoliščina ne zadošča kot dokaz
         za to, da je podjetje Aquatis znova pristopilo h kartelu.

      114    Glede tega je, prvič, treba poudariti, da je zato, ker je bil kapital podjetja Aquatis pod nadzorom skupine IMI, njegove nekdanje
         matične družbe, to podjetje prenehalo sodelovati pri kršitvi takoj po pregledih Komisije marca 2001. Nobenega dokaza ni, da
         je podjetje Aquatis vedelo, da so podjetja IBP, Comap in FRA.BO nadaljevala to kršitev.

      115    Poleg tega ob upoštevanju namena, ki mu je sledila delovna skupina odbora za logistiko združenja FNAS, in sicer možnost uvedbe
         nove embalaže, je težko vzpostaviti takojšnjo povezavo med sestanki, ki so se zgodili v tem okviru, in kartelom, ki se je
         začel pred marcem 2001. Dejstvo, da so nekateri proizvajalci razpravljali o pokritju s tem povezanih stroškov, ne omaja te
         ugotovitve.

      116    Drugič, treba je ugotoviti, da so se v nasprotju z ugotovitvami Komisije v točkah 575 in 584 obrazložitve izpodbijane odločbe
         razprave v okviru združenja FNAS nanašale zgolj na francoski trg. Kot je Komisija sama priznala na obravnavi, iz zapisnikov
         teh srečanj ni razvidno, da so ti sestanki zadevali tudi „Španijo, Italijo, Združeno kraljestvo, Nemčijo in evropski trg na
         splošno“, kar bi po mnenju Komisije pomenilo, da so imeli vseevropsko razsežnost. Zato je treba ugotoviti, da dogovarjanje
         v okviru sestankov združenja FNAS ni imelo vseevropske razsežnosti.

      117    Tretjič, ker so se ti sestanki nanašali zgolj na francoski trg in ker ni na podlagi nobenega indica mogoče ugotoviti, da so
         drugi udeleženci te sestanke izrabili kot okvir za razpravljanje ali usklajevanje o cenah pribora (fitingov) na drugih nacionalnih
         trgih, ni dokazano, da je podjetje Aquatis lahko razumno predvidelo, da ti sestanki spadajo v okvir obsežnejše kršitve kot
         del celovitega načrta.

      118    Brez dvoma je treba poudariti, da se je 29. aprila 2004 zgodil dvostranski stik med predstavnikoma podjetij Aquatis in FRA.BO
         v okviru razmerja dobavitelj − stranka (glej točko 56 zgoraj). Toda poleg tega, da se ta stik ni zgodil med kršitvenim obdobjem,
         tak stik ni upošteven z vidika konkurenčnega prava, razen če se dokaže, da so bile med tem tržnim stikom omenjene teme protikonkurenčne
         narave. Vendar ročno napisane opombe v dnevniku ge. P. glede tega ne vsebujejo nobenega indica.

      119    Zato je treba ugotoviti, da ni dokazano, da je podjetje Aquatis vedelo, da je s svojim ravnanjem pristopilo h kartelu, sestavljenemu
         iz več delov s skupnim ciljem, niti h kartelu, pri katerem je že sodelovalo pred marcem 2001 in ki se je nadaljeval.

      120    Zato je treba člen 1 izpodbijane odločbe za vse tožeče stranke razglasiti za ničen v delu, v katerem je Komisija ugotovila,
         da so v spornem obdobju s tem, da so bile udeležene pri vseh sporazumih in usklajenih ravnanjih na trgu pribora (fitingov)
         iz bakra in bakrenih zlitin, sodelovale pri enotni, kompleksni in trajajoči kršitvi, kot je bila opisana v tej določbi.

      121    V teh okoliščinah ni treba odločati o drugih tožbenih razlogih, in sicer o prvem tožbenem razlogu, ki se nanaša na nezakonitost
         naložitve odgovornosti za kršitev podjetju Aalberts kot matični družbi, o četrtem tožbenem razlogu, ki se nanaša na več napak
         pri določanju glob, naloženih tožečim strankam, in o petem tožbenem razlogu, ki se nanaša na kršitev njihove pravice do obrambe.

      122    Glede na vse navedeno je treba globo 100,8 milijona EUR, ki je bila naložena podjetju Aalberts solidarno s podjetjema Aquatis
         in Simplex v višini 55,15 milijona EUR, razglasiti za nično, in prav tako znesek 2,04 milijona EUR, za plačilo katerega sta
         solidarno odgovorni podjetji Aquatis in Simplex, ker izračun tega zneska temelji na napačni ugotovitvi.

      123    Treba je namreč opozoriti, da je Komisija pri izračunu osnovnega zneska globe, ki je bila naložena zaradi sodelovanja podjetij
         Aquatis in Simplex pri kartelu, upoštevala obdobje, ko je bil njun kapital pod nadzorom skupine IMI, in sicer izhodiščni znesek
         globe 46 milijonov EUR, ki je bil zaradi trajanja povečan za 100 %, in da je zaradi domnevnega sodelovanja pri kršitvi upoštevala
         obdobje, ko je bil njun kapital pod nadzorom podjetja Aalberts, in sicer izhodiščni znesek globe 60 milijonov EUR, ki je bil
         zaradi trajanja povečan za 5 %. Na podlagi obteževalnih okoliščin je bil ta drugi znesek povečan za 60 %. Tako je celotna
         globa znašala 192,8 milijona EUR (92 milijonov EUR + 100,8 milijona EUR). Ta celotni znesek je bil nato ob upoštevanju zgornje
         meje 10-odstotkov prometa podjetja Aalberts zmanjšan na 105,5 milijona EUR in razdeljen sorazmerno glede na sodelovanje podjetij
         Aquatis in Simplex pri kršitvi, ki je bila ugotovljena, medtem ko sta bili pod nadzorom skupine IMI (50,34 milijona EUR) ali
         podjetja Aalberts (55,15 milijona EUR).

      124    Ker je bila skupina IMI na podlagi obvestila Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primeru kartelov upravičena do
         50-odstotnega zmanjšanja globe, je bil osnovni znesek naložene globe, ki je znašal 96,6 milijona EUR, in sicer izhodiščni
         znesek 46 milijonov EUR, ki je bil zaradi trajanja povečan za 110 %, zmanjšan na 48,30 milijona EUR. Ker je skupina IMI vložila
         prošnjo za ugodno obravnavo šele septembra 2003, njuni nekdanji hčerinski družbi nista mogli biti upravičeni do 50-odstotnega
         zmanjšanja globe, ki je bilo odobreno skupini IMI. Zato je Komisija podjetjema Aquatis in Simplex naložila solidarno odgovornost
         za plačilo vsote 2,04 milijona EUR (50,34 – 48,30), ki ga nista dolgovali niti skupina IMI niti podjetje Aalberts.

      125    Sicer je treba opozoriti, da kadar ob sprejetju izpodbijane odločbe „podjetje“ tvori več naslovnikov, se zgornja meja 10 odstotkov,
         določena v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, lahko izračuna na podlagi celotnega prometa tega podjetja. Če pa se je ta gospodarski
         subjekt ob sprejetju izpodbijane odločbe razdelil na različna subjekta, lahko vsak naslovnik odločbe zahteva, da se ta zgornja
         meja uporabi individualno (sodba Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji,
         T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 in T‑91/03, neobjavljena v ZOdl., točka 390). Ker so tožeče stranke predlagale zgolj razglasitev
         ničnosti člena 2(a) in (b), točka 2, izpodbijane odločbe, ni treba odgovoriti na vprašanje, ali dejstvo, da je skupina IMI
         pred sprejetjem izpodbijane odločbe razpadla na več različnih subjektov, vpliva na zgornjo mejo globe, ki je bila naložena
         podjetjema Simplex in Aquatis v členu 2(b), točka 1, izpodbijane odločbe.

       Stroški
      126    V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker Komisija ni uspela, se ji v skladu s predlogi tožečih strank naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
      razsodilo:
      1.      Člen 1 Odločbe Komisije C(2006) 4180 z dne 20. septembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma
            EGP (Zadeva št. COMP/F-1/38.121 – Pribor (fitingi)) se razglasi za ničen v delu, v katerem je ugotovljeno, da so podjetja
            Aalberts Industries NV, Comap SA, nekdanje Aquatis France SAS, in Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG sodelovala pri
            kršitvi od 25. junija 2003 do 1. aprila 2004.
      2.      Člen 2(a) in (b), točka 2, Odločbe C(2006) 4180 se razglasi za ničen.
      3.      Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.

               Martins Ribeiro

               Wahl

               Dittrich

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. marca 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. marca 1981. # Blanckaert & Willems PVBA proti Luise Trost. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Zadeva 139/80.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 8. junija 1993. # Gilberto Fiorani proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Akt, ki posega v položaj. # Zadeva T-50/92.