title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. decembra 2008.#Danfoss A/S in AstraZeneca A/S proti Skatteministeriet.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vestre Landsret - Danska.#Šesta direktiva o DDV - Člen 6(2) - Storitve, ki jih davčni zavezanec opravi za druge namene kot za namene svoje dejavnosti - Pravica do odbitka DDV - Člen 17(6), drugi pododstavek - Upravičenje držav članic, da ohranijo izključitve pravice do odbitka, določene v svojih nacionalnih zakonodajah, ko je začela veljati Šesta direktiva.#Zadeva C-371/07.

text:
      Zadeva C-371/07
      Danfoss A/S in AstraZeneca A/S
      proti
      Skatteministeriet
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vestre Landsret)
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 6(2) – Storitve, ki jih davčni zavezanec opravi za druge namene kot za namene svoje dejavnosti – Pravica do odbitka DDV – Člen 17(6), drugi pododstavek – Upravičenje držav članic, da ohranijo izključitve pravice do odbitka, določene v svojih nacionalnih zakonodajah, po začetku
         veljavnosti Šeste direktive“

      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davek – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17(6), drugi pododstavek)
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davek – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Obdavčljive transakcije
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 6(2))
      1.        Člen 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive Sveta 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba
         razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica po začetku veljavnosti te direktive uporabi izključitev pravice do odbitka
         vstopnega davka na dodano vrednost za izdatke, povezane z obroki, ki jih menze podjetij brezplačno dobavijo poslovnim partnerjem
         in zaposlenim v okviru poslovnih sestankov, medtem ko ob začetku veljavnosti te direktive ta izključitev dejansko ni veljala
         za navedene izdatke zaradi upravne prakse, ki je storitve, ki jih zagotavljajo te menze, obdavčila glede na višino lastne
         cene, izračunane na podlagi proizvodnih stroškov – to je ceno surovin in stroškov plač, ki se nanašajo na pripravo in na prodajo
         te hrane in pijače ter tudi na upravljanje menz – v zameno za pravico do popolnega odbitka vstopnega davka na dodano vrednost.

      (Glej točko 44 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 6(2) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, ki za namene uporabe davka na
         dodano vrednost vključuje določena ravnanja, za katera davčni zavezanec ne prejme nobenega dejanskega plačila za odplačno
         opravljanje storitev, je treba razlagati tako, da se ta določba po eni strani ne nanaša na brezplačno dobavo obrokov poslovnim
         partnerjem v menzah podjetij na sestankih, ki potekajo v prostorih teh podjetij, če iz objektivnih podatkov izhaja – kar mora
         ugotoviti predložitveno sodišče – da so bili ti obroki dobavljeni s strogo poslovnim namenom. Po drugi strani navedena določba
         načeloma predvideva brezplačno dobavo obrokov zaposlenim s strani podjetja v njegovih prostorih, razen če – kar mora prav
         tako ugotoviti predložitveno sodišče – zahteve podjetja, kot je zagotovitev nepretrganosti in dobrega poteka delovnih sestankov,
         ne terjajo, da delodajalec zagotovi dobavo obrokov. V zvezi s tem pa, če je dobava obrokov zaposlenim načeloma namenjena zadovoljevanju
         zasebnih potreb in je odvisna od osebne izbire slednjih, v katero se delodajalec ne vmešava, v posebnih okoliščinah delodajalčeva
         dobava obrokov zaposlenim ne pomeni zadovoljevanja zasebnih potreb zaposlenih in je opravljena z namenom, ki ni drugačen od
         namena dejavnosti podjetja. Osebna korist, ki jo imajo zaposleni od tega, je videti nepomembna v primerjavi s potrebami podjetja.

      (Glej točke 57, 62 in 65 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 11. decembra 2008(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 6(2) – Storitve, ki jih davčni zavezanec opravi za druge namene kot za namene svoje dejavnosti – Pravica do odbitka DDV – Člen 17(6), drugi pododstavek – Upravičenje držav članic, da ohranijo izključitve pravice do odbitka, določene v svojih nacionalnih zakonodajah, po začetku
         veljavnosti Šeste direktive“

      V zadevi C-371/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Vestre Landsret (Danska)
         z odločbo z dne 1. avgusta 2007, ki je prispela na Sodišče 3. avgusta 2007, v postopku

      Danfoss A/S,

      AstraZeneca A/S
      proti
      Skatteministeriet,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), predsednik senata, T. von Danwitz, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis
         in J. Malenovský, sodnika,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Danfoss A/S H. Hansen in T. Kristjánsson, odvetnika,
      –        za AstraZeneca A/S M. Vesthardt in M. Bruus, odvetnika,
      –        za dansko vlado B. Weis Fogh, zastopnica, skupaj s K. Lundgaardom Hansenom, odvetnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou, S. Schønberg in S. Maaløe, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 23. oktobra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 6(2) in 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive Sveta
         77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost:
         enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med družbama Danfoss A/S (v nadaljevanju: Danfoss) in AstraZeneca A/S (v nadaljevanju: AstraZeneca)
         na eni strani ter Skatteministeriet (dansko ministrstvo za davke in trošarine) na drugi strani, glede obravnave – z vidika
         davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) – obrokov, ki so jih menze brezplačno dobavile poslovnim partnerjem in zaposlenim
         v okviru sestankov.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 6(2), prvi pododstavek, Šeste direktive določa:

      „Za opravljanje storitev za plačilo se štejeta:
      a)      uporaba blaga, ki je del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca ali za zasebno rabo njegovih zaposlenih
         ali splošneje za druge namene kot za namene njegove dejavnosti, kjer je davek na dodano vrednost za takšno blago v celoti
         ali deloma odbiten;

      b)      opravljanje storitev, ki jih davčni zavezanec opravi brezplačno za svojo zasebno rabo ali za zasebno rabo svojih zaposlenih
         ali splošneje za druge namene kot za namene svoje dejavnosti.“

      4        Člen 17(6) Šeste direktive določa:

      „Najkasneje pred potekom štirih let od datuma začetka veljavnosti te direktive Svet na predlog Komisije soglasno odloči, kateri
         izdatki niso upravičeni do odbitka davka na dodano vrednost. Davek na dodano vrednost v nobenem primeru ni odbiten za izdatke,
         ki niso nedvomno poslovni izdatki, kot so izdatki za luksuzne predmete, razvedrilo ali zabavo.

      Do začetka veljavnosti zgornjih pravil lahko države članice ohranijo vse izključitve, določene v njihovih nacionalnih zakonodajah
         ob začetku veljavnosti te direktive“.

      5        Pravila Skupnosti, predvidena v členu 17(6), prvi pododstavek, Šeste direktive, do danes še niso bila sprejeta, ker znotraj
         Sveta ni prišlo do soglasja o izdatkih, za katere bi se lahko upoštevala izključitev pravice do odbitka DDV.

      6        Na podlagi člena 1 Devete direktive Sveta 78/583/EGS z dne 26. junija 1978 o usklajevanju zakonov držav članic glede prometnih
         davkov (UL L 194, str. 16, v nadaljevanju: Deveta direktiva) se določenim državam članicam, med katere spada tudi Kraljevina
         Danska, dovoli, da začnejo izvajati šesto direktivo najpozneje do 1. januarja 1979.

       Nacionalna ureditev
      7        V skladu s prvim danskim zakonom št. 102 o DDV z dne 31. marca 1967 (v nadaljevanju: zakon o DDV) opravljanje storitev načeloma
         ni bilo predmet DDV, razen če je bilo to izrecno določeno z zakonom. Storitve, ki so bile opravljene v menzah podjetij, v
         skladu s tem zakonom niso bile predmet DDV in ta podjetja zato niso imela pravice do odbitka DDV, ki se je nanašal na nakupe,
         opravljene v menzah.

      8        Člen 16(3) zakona o DDV določa:

      „Vstopni davek ne more vključevati davka na nakupe in podobna ravnanja, ki se nanašajo na:
      a)      hrano lastnika podjetja in zaposlenih v podjetju
      [...]
      e)      pogostitve in darila“.
      9        Zakon o DDV je bil zaradi prenosa Šeste direktive spremenjen z zakonom št. 204 z dne 10. maja 1978, ki je začel veljati 1.
         oktobra 1978. V skladu s tem zakonom se tudi od opravljanja storitev načeloma plačuje DDV. Zaradi tega je prodaja hrane in
         pijače s strani menz, ki so jih upravljala podjetja, postala obdavčljiva. Vendar so prejšnje določbe o izključitvi pravice
         do odbitka za izdatke za hrano in pogostitve, določene v členu 16(3) Zakona o DDV, ostale nespremenjene.

      10      Momsnævn (upravni odbor za pritožbe, pristojen za DDV) je novembra izdal odločbo, v skladu s katero mora biti osnova za DDV,
         ki se nanaša na dobavo hrane in pijače v menzah podjetij, v vsakem primeru vsaj enaka lastni ceni, izračunani na podlagi proizvodnih
         stroškov, to je ceni surovin in stroškov plač, ki se nanašajo na pripravo in na prodajo te hrane in pijače ter tudi na upravljanje
         menz (v nadaljevanju: lastna cena). Ta upravna praksa je odobrila popolni odbitek DDV, plačanega vnaprej za dobavo obrokov.
         Odločba Momsnævn je bila vključena v okrožnico uprave z dne 31. oktobra 1983, ki se je specifično nanašala na menze (okrožnica
         z naslovom: DDV-menze).

      11      Zakon št. 375 z dne 18. maja 1994 je preoblikoval zakon o DDV. Izključitev pravice do odbitka, določena v členu 16(3) zakona
         o DDV, je bila brez vsebinskih sprememb ohranjena v členu 42(1), točki (1) in (5), zakona iż leta 1994.

      12      Navedeni zakon št. 375 je v zakon o DDV uvedel tudi določbe o obdavčitvi uporabe, tako da se uporabo storitev za druge namene
         kot za namene dejavnosti podjetja šteje za dejavnost, opravljeno za plačilo. Te določbe, ki so v členu 5(2) in (3) zakona
         o DDV, določajo:

      „2.      Uporabo blaga in storitev za namene, določene v členu 42(1) in (2), je treba obravnavati kot dobavo za plačilo, če je pri
         nakupu ali proizvodnji zadevnega blaga ali storitev DDV v celoti ali deloma odbiten.

      3.      Uporabo storitev za zasebno rabo lastnika dejavnosti ali zaposlenih ali splošneje za druge namene kot za namene njegove dejavnosti
         je treba obravnavati kot dobavo za plačilo“.

      13      Vendarle, zaradi upravne prakse, navedene v točki 10 te sodbe, ni šlo za vprašanje uporabe pravil o uporabi obrokov, ki so
         jih menze brezplačno dobavile poslovnim partnerjem in zaposlenim v okviru sestankov. Ker za tako dobavo velja, da je bila
         opravljena za (fiktivno) plačilo, ki ustreza lastni ceni, se blago in storitve ne bi mogle šteti kot „uporabljene“, saj je
         uporaba možna le v primeru neplačila dobrin ali opravljanja storitev.

      14       Landsskatteret (davčno sodišče) je v treh sklepih, sprejetih leta 1999, razveljavilo upravno prakso. Odločilo je, da je treba
         splošna pravila zakona o DDV glede izračuna davka od prodaje, tudi če obstaja možnost kršitve Šeste direktive, uporabiti tudi
         za menze, ki jih upravljajo podjetja, tako da bi se DDV od prodaje moral obračunati glede na dejansko prejeto plačilo in ne
         glede na lastno ceno.

       Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      Družba Danfoss je delniška družba danskega prava, katere sedež je na Danskem in ima podružnice v številnih državah. Ta družba
         proizvaja in trži sisteme za industrijsko avtomatizacijo, ki se uporabljajo za toplotno in hladilno regulacijo. Njenemu osebju
         se hrana in pijača prodajata v njenih menzah, ki se uporabljajo tudi za brezplačno dobavo obrokov poslovnim partnerjem v okviru
         sestankov, ki potekajo v stavbah podjetja, in osebju v okviru poslovnih sestankov v tej družbi.

      16      Družba AstraZeneca je farmacevtsko podjetje, ki v okviru svojih dejavnosti prodaje in trženja vabi zdravnike in druge zdravstvene
         strokovnjake na informativne sestanke o boleznih ter o pozicioniranju in uporabi svojih zdravil. Glede na uro začetka in trajanja
         sestankov, ki lahko trajajo od nekaj ur do več dni, se udeležencem brezplačno dobavijo obroki v menzi podjetja, ki se sicer
         uporablja za prodajo hrane in pijače zaposlenim.

      17      Zadevi v glavni stvari izhajata iz tožb, ki sta jih ti družbi vložili pri Vestre Landsret proti Skatteministeriet glede obravnave
         – v zvezi z DDV – obrokov, ki so jih njune menze brezplačno dobavile poslovnim partnerjem in zaposlenim v okviru delovnih
         sestankov. Tožba družbe AstraZeneca se nanaša na obdobje med 1. oktobrom 1994 in 31. decembrom 1999, tožba družbe Danfoss
         pa na obdobje med 1. oktobrom 1996 in 30. septembrom 2001.

      18      Na ti podjetji je upravna praksa, ki je veljala od 1978, vplivala tako, da je bil DDV obračunan glede na lastno ceno dobave
         navedenih obrokov. Za vse nakupe, ki so bili opravljeni za menze, se je štelo, da so bili uporabljeni za potrebe obdavčljivih
         ravnanj, tako da je bilo mogoče DDV, plačan ob teh nakupih, popolnoma odbiti od DDV, za plačilo katerega so bile zavezane
         menze.

      19      Landskatteret je leta 1999 razveljavilo to upravno prakso in ker je glede nje presodilo, kot je bilo navedeno v točki 14 te
         sodbe, da bi se DDV moral obračunati glede na dejansko prejeto plačilo in ne glede na lastno ceno, sta družbi vložili zahtevo
         za povračilo DDV, ki je bil obračunan na podlagi lastne cene obrokov, ki so bili brezplačno dobavljeni poslovnim partnerjem
         in zaposlenim v okviru poslovnih sestankov, v znesku 5.920.848,19 DKK za družbo Danfoss in v znesku 825.275 DKK za družbo
         AstraZeneca.

      20      Skatteministeriet je ti dve zahtevi za povračilo zavrnilo, s tem da je dobavo obrokov poslovnim partnerjem štelo kot „pogostitev“,
         za katero velja izključitev pravice do odbitka, ki je določena v členu 42(1)(5) zakona o DDV, dobavo obrokov zaposlenim v
         okviru poslovnih sestankov pa kot „hrano“, ki je zajeta z izključitvijo, določeno v členu 42(1)(1) navedenega zakona.

      21      Ker pa sta družbi Danfoss in AstraZeneca v skladu z zgoraj navedeno upravno prakso odbili celotni DDV, plačan za nakupe njunih
         menz, je Skatteministeriet ocenilo, da bi se v skladu s členom 5(2) zakona o DDV za te obroke moral zaračunati DDV, ker so
         bili uporabljeni. Ker bi se moral ta davek na uporabo v skladu z navedbami tega ministrstva izračunati na podlagi lastne cene,
         tako kot DDV v okviru razveljavljene upravne prakse, je ocenilo, da mu ni treba povrniti zadevnih zneskov DDV.

      22      Navedeni družbi sta prerekali obstoj pravne podlage za uporabo DDV za tako imenovano uporabo in zakonitost omejitve pravice
         do odbitka, določene z zakonom o DDV.

      23      V teh okoliščinah je Vestre Landsret prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:

      „1)      Ali je treba člen 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive razlagati tako, da je pravica države članice zavrniti pravico
         do odbitka [DDV] za nabavo v zvezi dobavo obrokov poslovnim partnerjem in zaposlenim v menzi podjetja na sestankih pogojena
         s tem, da je v nacionalni zakonodaji, preden je začela veljati Direktiva, obstajala pravna podlaga za to zavrnitev in da so
         to pravno podlago davčni organi v praksi uporabljali, da bi zavrnili pravico do odbitka [DDV] za to nabavo?

      2)      Ali dejstvo, da a) menze, ki so jih upravljala podjetja, v skladu z nacionalno zakonodajo na področju [DDV], ki velja v zadevni
         državi članici, pred prenosom Šeste direktive leta 1978 niso bile predmet [DDV], b) nacionalni predpisi o omejitvi pravice
         do odbitka s prenosom Šeste direktive niso bili spremenjeni, in c) da je bilo mogoče pravila o omejitvi odbitka za ta podjetja
         upoštevati izključno zaradi okoliščine, da so menze, ki so jih upravljala podjetja, postale predmet [DDV] med prenosom Šeste
         direktive, vpliva na odgovor na prvo vprašanje?

      3)      Ali je izključitev od pravice do odbitka „ohranila“ pomen v smislu člena 17(6), Šeste direktive, če je pravica do odbitka
         za sporne stroške od prenosa Šeste direktive leta 1978 in do 1999 obstajala zaradi upravne prakse, kot je ta v zadevi v glavni
         stvari?

      4)      Ali je treba člen 6(2)(a) in (b) Šeste direktive razlagati tako, da se ta določba nanaša na brezplačno dobavo obrokov podjetja
         poslovnim partnerjem podjetja v menzi podjetja na sestankih, ki potekajo v podjetju?

      5)      Ali je treba člen 6(2)(a) in (b) Šeste direktive razlagati tako, da se ta določba nanaša na brezplačno dobavo obrokov podjetja
         zaposlenim v podjetju v menzi podjetja na sestankih, ki potekajo v podjetju?“

       Prva tri vprašanja
      24      Predložitveno sodišče s svojimi prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali klavzula „standstill“
         iz člena 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive, davčnemu organu dovoljuje, da davčnemu zavezancu odreče izključitev pravice
         do odbitka vstopnega DDV – v tem primeru prepoved odbitja vstopnega davka za izdatke za hrano zaposlenih v podjetju in stroške
         pogostitve – medtem ko te izključitve, čeprav je bila določena v nacionalnem pravu pred začetkom veljavnosti navedene direktive,
         dejansko ni bilo mogoče uporabljati za storitve, ki so jih zagotavljale te menze, ker se od teh storitev do 1. oktobra 1978
         ni obračunaval DDV in ker so bile te storitve v skladu z upravno prakso od novembra istega leta obdavčene glede na višino
         njihove lastne cene v zameno za pravico do popolnega odbitka vstopnega DDV.

      25      Najprej je treba spomniti, da je Šesta direktiva na Danskem začela veljati 1. januarja 1979 (glej v tem smislu sodbi z dne
         19. septembra 2000 v združenih zadevah Ampafrance in Sanofi, C‑177/99 in C‑181/99, Recueil, str. I‑7013, točki 5 in 9, in
         z dne 14. junija 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C-40/00, Recueil, str. I‑4539, točki 5 in 9; glej tudi člen 1 Direktive
         78/583 in člen 176, drugi pododstavek, Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano
         vrednost (UL L 347, str. 1)).

      26      Prav tako je treba spomniti, da se v skladu s temeljnim načelom, ki je neločljivo povezano s skupnim sistemom DDV in izhaja
         iz člena 2 Šeste direktive, DDV uporabi za vsako transakcijo proizvodnje ali distribucije, obračuna pa se po odbitku DDV,
         ki neposredno bremeni vstopne transakcije. V skladu z ustaljeno sodno prakso je pravica do odbitka, ki jo določajo člen 17
         in naslednji Šeste direktive, sestavni del mehanizma DDV in se načeloma ne sme omejiti. Lahko se izvršuje takoj za vse davke,
         ki se nanašajo na vstopne transakcije. Vsaka omejitev pravice do odbitka DDV vpliva na višino davčne obremenitve in jo je
         treba v vseh državah članicah uporabiti enako. Odstopanja so zato dovoljena le v primerih, ki jih izrecno določa Šesta direktiva
         (glej v tem smislu sodbo z dne 8. januarja 2002 v zadevi Metropol in Stadler, C‑409/99, Recueil, str. I‑81, točka 42 in navedena
         sodna praksa). Poleg tega je treba določbe, ki določajo izjeme od načela pravice do odbitka DDV, ki zagotavlja nevtralnost
         tega davka, razlagati ozko (zgoraj navedena sodba Metropol in Stadler, točka 59).

      27      Člen 17(2) Šeste direktive izrecno in natančno določa načelo pravice davčnega zavezanca do odbitka zneskov, ki so mu bili
         zaračunani iz naslova DDV za blago, ki mu je bilo dobavljeno, in za storitve, ki so mu bile opravljene, če so bili ti proizvodi
         in te storitve uporabljeni za potrebe njegovih obdavčljivih transakcij (zgoraj navedena sodba Metropol in Stadler, točka 43).

      28      Navedeno načelo je kljub temu omiljeno z določbo o odstopanju iz člena 17(6) Šeste direktive in še posebej z drugim pododstavkom
         tega odstavka. Državam članicam je namreč dovoljeno, da ohranijo vse izključitve pravice do odbitka, določene v njihovih nacionalnih
         zakonodajah ob začetku veljavnosti te direktive, do takrat, ko Svet sprejme določbe, predvidene v tem členu (glej sodbo z
         dne 14. junija 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C-345/99, Recueil, str. I-4493, točka 19, in zgoraj navedeno sodbo Metropol
         in Stadler, točka 44).

      29      Vendar, kot je navedeno v točki 5 te sodbe, ker Svet ni sprejel nobenega od predlogov, ki mu jih je predložila Komisija na
         podlagi člena 17(6), prvi odstavek, Šeste direktive, lahko države članice ohranijo svojo zakonodajo, ki se nanaša na izključitev
         pravice do odbitka DDV, dokler zakonodajalec Skupnosti ne sprejme skupnostne ureditve o izključitvah in tako postopno uresniči
         uskladitev nacionalnih zakonodaj na področju DDV. Pravo Skupnosti torej trenutno ne vsebuje nobene določbe, ki bi naštevala
         izdatke, ki niso upravičeni do odbitka DDV (sodba z dne 8. decembra 2005 v zadevi Jyske Finans, C‑280/04, ZOdl., str. I‑10683,
         točka 23 in navedena sodna praksa).

      30      Kot je Sodišče spomnilo v že navedeni sodbi Metropol in Stadler, člen 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive vsebuje klavzulo
         „standstill“, ki predvideva ohranitev nacionalnih izključitev pravice do odbitka DDV, ki so bile veljavne, preden je začela
         veljati Šesta direktive.

      31      Sodišče je glede tega poudarilo, da je cilj te določbe, da se dovoli državam članicam, dokler Svet ne sprejme skupnostne ureditve
         o izključitvah pravice do odbitka DDV, da ohranijo vsa pravila nacionalnega prava o izključitvi pravice do odbitka, ki so
         jih njihovi javni organi dejansko uporabljali, ko je začela veljati Šesta direktiva (zgoraj navedena sodba Metropol in Stadler,
         točka 48).

      32      Če država članica po začetku veljavnosti Šeste direktive spremeni svojo zakonodajo tako, da omeji obseg obstoječih izključitev
         in se s tem približa cilju Šeste direktive, je v tem kontekstu treba šteti, da je taka zakonodaja zajeta z izjemo, določeno
         v členu 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive in ne krši njenega člena 17(2) (zgoraj navedeni sodbi z dne 14. junija 2001
         v zadevi Komisija proti Franciji, C-345/99, točka 22, in Metropol in Stadler, točka 45).

      33      Vendar pa nacionalna zakonodaja ne ustvarja izjeme, dovoljene s členom 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive in krši člen
         17(2) slednje, če po začetku veljavnosti Šeste direktive učinkuje tako, da povečuje področje obstoječih izključitev in se
         oddaljuje od cilja navedene direktive (zgoraj navedena sodba z dne 14. junija 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C-40/00,
         točka 17, in zgoraj navedena sodba Metropol in Stadler, točka 46).

      34      Enako velja tudi za vse spremembe po začetku veljavnosti Šeste direktive, ki povečujejo obseg izjem, ki so veljale neposredno
         pred to spremembo (zgoraj navedena sodba z dne 14. junija 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C-40/00, točka 18).

      35      Ob upoštevanju teh preudarkov je treba odgovoriti na prva tri vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče.

      36      Po eni strani je treba ugotoviti, da na Danskem do 1. oktobra 1978, ko je začel veljati zakona o DDV, od opravljanja storitev
         menz ni bilo treba plačevati DDV. Ker opravljanje navedenih storitev ni bilo obdavčeno, ni bilo treba uporabiti nacionalnih
         pravil o izključitvi pravice do odbitka vstopnega DDV.

      37      Ko se je po spremembi navedenega zakona od opravljanja storitev plačevalo DDV, izključitve pravice do odbitka, določene v
         zakonu o DDV, ni bilo več mogoče uporabiti za opravljanje storitev menz podjetij.

      38      Takoj po tej zakonodajni spremembi je bila namreč novembra 1978 izdana odločba Momsnævn, v skladu s katero je morala biti
         po eni strani davčna osnova za DDV, ki se je nanašal na prodajo hrane in pijače v menzah podjetij, vsaj enaka lastni ceni
         opravljenih storitev, po drugi strani pa je bilo mogoče plačani vstopni DDV v celoti odbiti.

      39      Kot izhaja iz navedenega, v trenutku začetka veljave Šeste direktive na Danskem nacionalna pravila o izključitvi pravice do
         odbitka plačanega vstopnega DDV, določena v členu 16(3) zakona o DDV, v praksi niso bila več veljala za storitve menz podjetij.

      40      Torej je treba ugotoviti, da izključitev zadevne pravice do odbitka v trenutku začetka veljavnosti Šeste direktive na Danskem
         v smislu sodne prakse Sodišča dejansko ni veljala za izdatke za obroke, ki so jih menze podjetij brezplačno dobavljale zaposlenim
         in poslovnim partnerjem.

      41      Po drugi strani, kot je bilo navedeno v točki 33 te sodbe, pa ni dopustna nacionalna zakonodaja, katere posledica je, da se
         po začetku veljavnosti Šeste direktive poveča obseg obstoječih izključitev, s tem da se oddaljuje od cilja te direktive.

      42      V tem primeru je treba ugotoviti, da si je danska uprava – s tem da je s pomočjo upravne prakse, ki je veljala od novembra
         1978 do 1999, uvedla pravico do popolnega odbitka plačanega vstopnega DDV, ki se nanaša na dobavo hrane in pijače s strani
         menz podjetij, – onemogočila, da bi pozneje omejila pravico do odbitka tega davka. V zvezi s tem je treba poudariti, da je
         v kontekstu člena 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive, treba upoštevati ne samo zakonodajne akte v ožjem smislu, ampak
         tudi upravne ukrepe in prakso javnih organov zadevne države članice (zgoraj navedena sodba Metropol in Stadler, točka 49).

      43      Tako je Skatteministeriet želelo – s tem da je ob uporabi člena 42(1), točki (1) in (5), zakona o DDV zavrnilo pravico do
         odbitka vstopnega DDV, povezanega z dobavo hrane in pijače s strani menz podjetij – razširiti obseg teh izključitev, ki so,
         ko je začela veljati Šesta direktiva, veljale za izdatke za zadevne obroke, s čimer je uvedlo spremembo, ki dansko zakonodajo
         oddaljuje od cilja Šeste direktive, česar ni mogoče priznati kot izjeme iz člena 17(6), drugi pododstavek, te direktive.

      44      Glede na navedeno je treba na prva tri vprašanja odgovoriti, da je člen 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive treba razlagati
         tako, da nasprotuje temu, da država članica po začetku veljavnosti te direktive uporabi izključitev pravice do odbitka vstopnega
         DDV za izdatke, povezane z obroki, ki jih menze podjetij brezplačno dobavijo poslovnim partnerjem in zaposlenim v okviru poslovnih
         sestankov, medtem ko ob začetku veljavnosti te direktive ta izključitev dejansko ni veljala za navedene izdatke zaradi upravne
         prakse, ki je storitve, ki jih zagotavljajo te menze, obdavčila glede na višino njihove lastne cene v zameno za pravico do
         popolnega odbitka vstopnega DDV.

       Četrto in peto vprašanje
      45      S četrtim in petim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali družba, davčna
         zavezanka za DDV, katere menza poslovnim partnerjem in zaposlenim v okviru delovnih sestankov, ki potekajo v podjetju, brezplačno
         dobavlja obroke, opravlja brezplačne storitve za druge namene kot za namene dejavnosti, primerljive z opravljanjem odplačljivih
         storitev, obdavčljivih v smislu člena 6(2) Šeste direktive.

      46      Najprej je treba spomniti, da ta določba šteje določena ravnanja, za katera davčni zavezanec ne prejme nobenega dejanskega
         plačila, za odplačno dobavo blaga in opravljanje storitev. Cilj navedene določbe je zagotoviti enako obravnavanje davčnega
         zavezanca, ki uporablja blago ali storitve za lastne potrebe ali za potrebe svojega osebja in končnega potrošnika, ki pridobi
         blago ali storitev iste vrste (glej v tem smislu sodbe z dne 26. septembra 1996 v zadevi Enkler, C-230/94, Recueil, str. I-4517,
         točka 35; z dne 16. oktobra 1997 v zadevi Fillibeck, C‑258/95, Recueil, str. I‑5577, točka 25; z dne 17. maja 2001 v združenih
         zadevah Fischer in Brandenstein, C‑322/99 in C‑323/99, Recueil, str. I‑4049, točka 56, in z dne 20. januarja 2005 v zadevi
         Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, ZOdl., str. I‑743, točka 23).

      47      Kot navaja danska vlada v pisnih stališčih, ki jih je predložila Sodišču, če davčni zavezanec, ki je lahko odbil DDV od nakupa
         blaga, namenjenega svojemu podjetju in uporablja to blago iz premoženja tega podjetja za lastne potrebe ali za potrebe svojega
         osebja, postane ta davčni zavezanec končni potrošnik in ga je treba obravnavati kot takega. Glede na to člen 6(2)(a) Šeste
         direktive preprečuje, da bi se tak davčni zavezanec izognil plačilu DDV ob taki uporabi in da bi se okoristil v primerjavi
         s končnim potrošnikom, ki kupuje blago in plača DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 6. maja 1992 v zadevi de Jong, C‑20/91,
         Recueil, str. I-2847, točka 15; zgoraj navedeno sodbo Enkler, točka 33; sodbo z dne 8. marca 2001 v zadevi Bakcsi, C‑415/98,
         Recueil, str. I‑1831, točka 42; ter zgoraj navedeni sodbi Fischer in Brandenstein, točka 56, in Hotel Scandic Gåsabäck, točka
         23).

      48      Enako člen 6(2)(b) Šeste direktive preprečuje davčnemu zavezancu ali članom njegovega osebja, da bi pridobili storitve davčnega
         zavezanca brez davka, za katere bi fizična oseba morala plačati DDV (zgoraj navedena sodba Hotel Scandic Gåsabäck, točka 23).

      49      Iz predložitvene odločbe izhaja, da se je na podlagi upravne prakse, ki je veljala od novembra 1978 do 1999, brezplačna dobava
         obrokov v menzi poslovnim partnerjem in zaposlenim v okviru poslovnih sestankov štela za opravljeno za plačilo, ki je ustrezalo
         lastni ceni opravljenih storitev. Teh storitev se zato ne sme šteti za „uporabo“, saj gre za uporabo le v primeru neplačila
         blaga in storitev (glej zgoraj navedeno sodbo Hotel Scandic Gåsabäck, točke od 22 do 24).

      50      Ker je Landsskatteret leta 1999 tako prakso razveljavilo, se brezplačno dobavo obrokov v menzi podjetja, v nasprotju s tem,
         kar trdi družba Danfoss, lahko šteje za ravnanje, za katerega se ne prejme nobenega dejanskega plačila, in se jo zato lahko
         opredeli kot izdatek. Vendar bi bila ta dobava na podlagi člena 6(2) Šeste direktive lahko predmet DDV le, če ne bi bila „opravljena
         za druge namene kot za namene njegove dejavnosti“.

      51      Najprej je torej treba ugotoviti, ali je dejstvo, da menze podjetij brezplačno dobavljajo obroke poslovnim partnerjem v okviru
         poslovnih sestankov, opravljanje storitev, ki ga je davčni zavezanec opravil za drug namen kot za namene svoje dejavnosti.

      52      Glede tega je treba spomniti, da družba Danfoss na mednarodni ravni proizvaja in trži sisteme za industrijsko avtomatizacijo,
         ki se uporabljajo zlasti za toplotno in hladilno regulacijo. Družba AstraZeneca pa je farmacevtska družba, katere glavni cilj
         je distribucija njenih farmacevtskih izdelkov na danskem trgu.

      53      Iz predložitvene odločbe in iz stališč, ki sta jih Sodišču predložili stranki v zadevi v glavni stvari, izhaja, da je bila
         brezplačna dobava obrokov s strani družb Danfossa in AstraZeneca njunim poslovnim partnerjem opravljena samo v okviru sestankov,
         ki so potekali v prostorih podjetja. Slednja družba namreč vabi zdravnike in druge zdravstvene strokovnjake, da bi jih v okviru
         tega seznanila z boleznimi ter s pozicioniranjem in z uporabo svojih zdravil. Poleg tega so zadevni obroki udeležencem dobavljeni
         v menzi, glede na uro, ob kateri se začne sestanek, in čas trajanja le-tega, ki lahko traja več dni.

      54      Take okoliščine kažejo na to, da je bila dobava zadevnih obrokov opravljena z namenom, ki je namen dejavnosti podjetja.

      55      Vendar pa je res, da je lahko težko učinkovito nadzorovati, ali je dobava obrokov s strani menz v podjetjih opravljena za
         poslovni namen ali ne, tudi kadar je ta dobava opravljena v okviru običajnega delovanja teh podjetij. Torej, če iz objektivnih
         podatkov izhaja – kar mora ugotoviti predložitveno sodišče – da so bile te dobave obrokov opravljene s strogo poslovnim namenom,
         le-te ne spadajo na področje uporabe člena 6(2) Šeste direktive.

      56      Na drugem mestu je treba ugotoviti, ali se mora brezplačna dobava obrokov zaposlenim v podjetjih v okviru poslovnih sestankov
         s strani menz teh podjetij šteti kot opravljanje storitev, ki ga davčni zavezanec opravi za zasebne potrebe svojih zaposlenih,
         ali, bolj splošno, za drug namen kot za namen svoje dejavnosti.

      57      Ugotovljeno je, da zaposleni običajno sami izbirajo vrsto hrane, uro in celo kraj svojih obrokov. Delodajalec se ne vmešava
         v to izbiro, pri čemer je edina obveznost delavca, da se vrne na svoje delovno mesto ob dogovorjeni uri in da tam opravi svoje
         običajno delo. Torej, kot je navedla Komisija na obravnavi, je dobava obrokov zaposlenim načeloma namenjena zadovoljevanju
         zasebnih potreb in je odvisna od osebne izbire slednjih, v katero se delodajalec ne vmešava. Iz tega izhaja, da v običajnih
         okoliščinah opravljanje storitev, ki zajema brezplačno dobavo obrokov zaposlenim, zadovoljuje zasebne potrebe slednjih v smislu
         člena 6(2) Šeste direktive.

      58      Vendar pa v posebnih okoliščinah poslovanje lahko zahteva, da delodajalec sam zagotovi dobavo obrokov (glej po analogiji prevoz
         zaposlenih na delovno mesto, ki ga zagotavlja delodajalec, zgoraj navedeno sodbo Fillibeck, točki 29 in 30).

      59      Po eni strani je družba Danfoss navedla, tega pa danska vlada ni prerekala, da so zadevni obroki – ki predstavljajo manj kot
         1 odstotek obrokov, postreženih zaposlenim, s tem da je preostanek dobavljen odplačno – ponujeni izključno v okviru sestankov
         zaposlenih, ki so prišli iz različnih držav, kadar ti (sestanki) potekajo na sedežu podjetja. Kot je ta družba navedla na
         obravnavi, izhaja interes podjetja, da nudi hrano in pijačo svojim zaposlenim v specifičnem okviru sestankov v podjetju, iz
         njegove sposobnosti, da te obroke organizira na racionalen in učinkovit način, s tem da nadzoruje s kom, kje in kdaj potekajo
         ta delovna kosila.

      60      Treba je priznati, da delodajalcu dejstvo zagotavljanja dobave obrokov svojim zaposlenim dovoljuje med drugim omejitev razlogov
         za prekinitve sestankov. Tako dejstvo, da lahko samo delodajalec zagotovi nepretrganost in dober potek sestankov, le-tega
         lahko zavezuje, da zagotovi dobavo obrokov zaposlenim, ki sodelujejo na njih.

      61      Po drugi strani, kot je družba Danfoss navedla na obravnavi, so zadevni obroki sestavljeni iz sendvičev in hladnih jedi, postreženih
         v sejni dvorani v posebnih okoliščinah. Iz teh navajanj izhaja, da zaposleni nimajo izbire glede kraja, ure ali vrste obrokov,
         saj je za to izbiro odgovoren delodajalec sam.

      62      V takih posebnih okoliščinah delodajalčeva dobava obrokov zaposlenim ne pomeni zadovoljevanja zasebnih potreb zaposlenih in
         je opravljena z namenom, ki ni drugačen od namena dejavnosti podjetja. Osebna korist, ki jo imajo zaposleni od tega, je videti
         nepomembna v primerjavi s potrebami podjetja.

      63      Posebnosti, lastne organizaciji podjetja, torej kažejo na to, da se storitve, ki zajemajo brezplačno dobavo obrokov zaposlenim,
         opravijo z namenom, ki ni drug kot namen dejavnosti podjetja.

      64      V pristojnost predložitvenega sodišča pa spada, da ob upoštevanju elementov za razlago, ki jih je dalo Sodišče, ugotovi, ali
         posebnosti zadev v glavni stvari, ki so mu predložene, glede na potrebe zadevnih družb zahtevajo, da delodajalec zagotovi
         brezplačno dobavo obrokov poslovnim partnerjem in zaposlenim v okviru poslovnih sestankov v teh družbah.

      65      Glede na navedeno je treba na četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je člen 6(2) Šeste direktive treba razlagati tako, da
         se ne nanaša na brezplačno dobavo obrokov poslovnim partnerjem v menzah podjetij na sestankih, ki potekajo v prostorih teh
         podjetij, če iz objektivnih podatkov izhaja – kar mora ugotoviti predložitveno sodišče – da so bili ti obroki dobavljeni s
         strogo poslovnim namenom. Navedena določba tudi načeloma predvideva brezplačno dobavo obrokov zaposlenim s strani podjetja,
         v njegovih prostorih, razen če – kar mora ugotoviti predložitveno sodišče – zahteve podjetja, kot je zagotovitev nepretrganosti
         in dobrega poteka delovnih sestankov, ne terjajo, da delodajalec zagotovi dobavo obrokov.

       Stroški
      66      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Člen 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic
            o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da nasprotuje
            temu, da država članica po začetku veljavnosti te direktive uporabi izključitev pravice do odbitka vstopnega DDV za izdatke,
            povezane z obroki, ki jih menze podjetij brezplačno dobavijo poslovnim partnerjem in zaposlenim v okviru poslovnih sestankov,
            medtem ko ob začetku veljavnosti te direktive ta izključitev dejansko ni veljala za navedene izdatke zaradi upravne prakse,
            ki je storitve, ki jih zagotavljajo te menze, obdavčila glede na višino lastne cene, izračunane na podlagi proizvodnih stroškov
            – to je ceni surovin in stroškov plač, ki se nanašajo na pripravo in na prodajo te hrane in pijače ter tudi na upravljanje
            menz – v zameno za pravico do popolnega odbitka vstopnega davka na dodano vrednost.
      2)      Člen 6(2) Šeste direktive je treba razlagati tako, da se ne nanaša na brezplačno dobavo obrokov poslovnim partnerjem v menzah
            podjetij na sestankih, ki potekajo v prostorih teh podjetij, če iz objektivnih podatkov izhaja – kar mora ugotoviti predložitveno
            sodišče – da so bili ti obroki dobavljeni s strogo poslovnim namenom. Navedena določba tudi načeloma predvideva brezplačno
            dobavo obrokov zaposlenim s strani podjetja v njegovih prostorih, razen če – kar mora ugotoviti predložitveno sodišče – zahteve
            podjetja, kot je zagotovitev nepretrganosti in dobrega poteka delovnih sestankov, ne terjajo, da delodajalec zagotovi dobavo
            obrokov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: danščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 3. julija 1991. # AKZO Chemie BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Člen 86. # Zadeva C-62/86.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 25. maja 2004. # Distilleria F. Palma SpA, v likvidaciji, proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uredba (EGS) št. 822/87 - Skupna ureditev trga za vino - Uredba (EGS) št. 1780/89 - Uredba (EGS) št. 2710/93 - Uredba (ES) št. 416/96 - Odstranitev alkohola, pridobljenega z destilacijskimi postopki - Uredba (EGS) št. 3390/90 - Odprodaja za uporabo na trgu z gorivom - Zavrnitev Komisije za spremembo določenih pogojev razpisa - Višja sila - Nepogodbena odgovornost Skupnosti - Dopustnost. # Zadeva T-154/01.

text:
      Zadeva T-154/01
      Distilleria F. Palma SpA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uredba (EGS) št. 822/87 – Skupna ureditev trga za vino – Uredba (EGS) št. 1780/89 – Uredba (EGS) št. 2710/93 – Uredba (ES) št. 416/96 – Odstranitev alkohola, pridobljenega z destilacijskimi postopki – Uredba (EGS) št. 3390/90 – Odprodaja za uporabo na trgu z gorivom – Zavrnitev Komisije za spremembo določenih pogojev razpisa – Višja sila – Nepogodbena odgovornost Skupnosti – Dopustnost“
      Sodba Sodišča prve Stopnje (drugi senat) z dne 25. maja 2004
      Povzetek sodbe
      1.     Postopek – Odškodninska tožba – Tožba, ki se nanaša na zahtevek za povrnitev škode in obresti, ki izhajajo iz pogodbe – Arbitražna
            klavzula– Odsotnost – Nepristojnost sodnika Skupnosti
      (Členi 235 ES, 238 ES in 240 ES)
      2.     Postopek – Vloga – Obličnost – Določitev predmeta spora – Povzetek navedenih tožbenih razlogov – Tožba za povrnitev škode,
            ki jo je povzročila institucija Skupnosti
      (Statut Sodišča, člen 21; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44 (1)(c))
      1.     Sodišče prve stopnje v odsotnosti arbitražne klavzule v smislu člena 238 ES ne more odločati o odškodninski tožbi, vloženi
         na podlagi člena 235 ES, kadar ta tožba v resnici meri na zahtevek za povrnitev škode in obresti, ki izhajajo iz pogodbe.
         Sicer bi bilo Sodišče prve stopnje pristojno za spore, katerih obravnavanje je zanj do določene mere predpisano v členu 240
         ES, ker ta določba nasprotno določa nacionalnim sodiščem pristojnost prava Skupnosti za reševanje sporov, v katerih je Skupnost
         stranka.

      (Glej točko 50.)
      2.     Glede na člen 21, prvi pododstavek, Statuta Sodišča in člen 44(1)(c) Poslovnika mora vsaka tožba navesti predmet spora in
         kratek povzetek tožbenih razlogov. Trditev mora biti dovolj jasna in določna, da omogoči toženi stranki pripravo obrambe,
         Sodišču prve stopnje pa odločanje o tožbi, če v posameznem primeru ni drugih trditev. Z namenom zagotoviti pravno varnost
         in dobro upravljanje sodstva je za dopustnost tožbe potrebno, da izhajajo bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih
         temelji, vsaj na kratko, vendar usklajeno in razumljivo, iz besedila same sodbe.

      Tožba za povrnitev škode, ki jo je povzročila institucija Skupnosti, mora za izpolnitev teh pogojev vsebovati elemente, iz
         katerih je mogoče razbrati ravnanje, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi katerih presoja, da obstaja vzročna
         zveza med tem ravnanjem in škodo, ki jo je domnevno utrpela, ter vrsto in obseg te škode.

      (Glej točke 56, 58 in 59.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 25. maja 2004(*)

      „Uredba (EGS) št. 822/87 – Skupna ureditev trga za vino – Uredba (EGS) št. 1780/89 – Uredba (EGS) št. 2710/93 – Uredba (ES) št. 416/96 – Odstranitev alkohola, pridobljenega z destilacijskimi postopki – Uredba (EGS) št. 3390/90 – Odprodaja za uporabo na trgu z gorivom – Zavrnitev Komisije za spremembo določenih pogojev razpisa – Višja sila – Nepogodbena odgovornost Skupnosti – Dopustnost“
      V zadevi T-154/01,
      Distilleria F. Palma SpA, v likvidaciji, s sedežem v Neaplju (Italija), ki jo zastopa F. Caruso, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata L. Visaggio in C. Cattabriga, zastopnika, ob sodelovanju A. Dala Ferra, odvetnik, z naslovom za vročanje
         v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      zaradi tožbe, vložene na podlagi členov 235 ES in 288, drugi pododstavek, ES o povrnitvi škode, ki je domnevno nastala zaradi
         zatrjevanega nezakonitega ravnanja Komisije, kot izhaja iz pisma, ki ga je ta institucija naslovila na italijanske organe
         dne 11. novembra 1996,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meijin, N. J. Forwood, sodnika,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. decembra 2003
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni in dejanski okvir
      1       Z Uredbo (EGS) št. 3390/90 z dne 26. novembra 1990 o odprtju posebne odprodaje, izvedene z razpisom, da se vinski alkohol,
         ki ga posedujejo intervencijske agencije, uporabi kot motorno gorivo v okviru Skupnosti (UL L 327, str. 21), je Komisija začela
         razpisni postopek št. 8/90 ES za prodajo 1,6 milijona hektolitrov alkohola, razdeljenega v pet delov količin po 320.000 hektolitrov,
         ki izhaja iz destilacije po členih 35, 36 in 39 Uredbe Sveta (EGS) št. 822/87 z dne 16. marca 1987 o skupni ureditvi trga
         za vino (UL L 84, str. 1, v nadaljevanju: razpis).

      2       Člen 1 Uredbe št. 3390/90 zlasti določa, da je alkohol, ki je dan v prodajo z razpisom, namenjen uporabi na področju motornih
         goriv Skupnosti.

      3       Člen 3 Uredbe št. 3390/90 določa, da se prodaja izvede v skladu z Uredbo Komisije (EGS) št. 1780/89 z dne 21. junija 1989,
         ki vzpostavlja načine za uporabo v zvezi s prodajo alkohola, ki je pridobljen na podlagi destilacije, določene v členih 35,
         36 in 39 Uredbe št. 822/87, in ki ga imajo v lasti intervencijske agencije (UL L 178, str. 1).

      4       Člen 4 Uredbe št. 3390/90 določa, da so posebna pravila, ki veljajo za razpisni postopek, vsebovana v posebnem Obvestilu o
         razpisu št. 8/90 ES (UL C 296, str. 14, v nadaljevanju: obvestilo o razpisu).

      5       Člen 24(2) Uredbe št. 1780/89, večkrat spremenjene, zlasti z Uredbo Komisije (EGS) št. 3391/90 z dne 26. novembra 1990 (UL
         L 3237, str. 23), določa, da mora ponudnik intervencijski agenciji države članice, kjer ima ponudnik sedež, predložiti dokazilo,
         da je bila položena varščina o izvajanju pogodbe, ki zagotavlja, da se bo dodeljeni alkohol zares uporabljal za namene, določene
         v obvestilu o razpisu.

      6       Po določbah člena 28(4) Uredbe št. 1780/89, njene različice, ki je veljala v trenutku začetka razpisnega postopka, in točke
         X iz obvestila o razpisu je treba dodeljeni alkohol porabiti v enem letu od datuma zadnjega odvoza vseh delov količine alkohola.

      7       Člen 30(1)(e) Uredbe št. 1780/89, na katerega napotuje odstavek I 5(c) obvestila o razpisu, določa, da so za obravnavo primerne
         tiste ponudbe, ki so predložene v pisni obliki in ki vsebujejo jamstvo ponudnikov, da bodo izpolnjevali vse predpise, ki veljajo
         za zadevni postopek oddaje ponudb.

      8       Na podlagi ponudbe Distilleria F. Palma SpA (v nadaljevanju: Palma, zdaj Fallimento Distilleria F. Palma SpA (Distilleria
         F. Palma, v postopku likvidacije), v nadaljevanju: tožeča stranka), ji je bila za znesek tri ekuje na hektoliter alkohola
         100 vol % januarja 1991 dodeljena količina alkohola, ki je na prodaj v okviru posebnega razpisa št. 8/90 ES.

      9       Palma je za ta razpis odprla bančno garancijo pri banki San Paolo di Torino v korist pristojne intervencijske agencije, torej
         Aziende di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (državna agencija za intervencije na kmetijskem trgu, v nadaljevanju:
         AIMA).

      10     Palma je imela nekaj težav pri prevzemu in prodaji dodeljenega alkohola in je o tem obvestila Komisijo. Komisija je, upoštevajoč
         navedene težave, sprejela Uredbo (EGS) št. 2710/93 z dne 30. septembra 1993 o določenih posebnih odprodajah, izvedenih z razpisom,
         vinskega alkohola, ki ga posedujejo intervencijske agencije in je namenjen uporabi kot motorno gorivo v Skupnosti (UL L 245,
         str. 131).

      11     Komisija je s členom 6 Uredbe št. 2710/93 deloma razveljavila poseben razpis št. 8/90 ES v delu, ki se nanaša na dele količin
         alkohola, ki jih Palma še ni prevzela, kar pomeni tri od petih dodeljenih delov količin. Garancija za dobro izvedbo posla
         za te tri dele količin je bila sproščena.

      12     Po določbi člena 2 Uredbe št. 2710/93 je treba 1. oktobra 1995 prenehati uporabljati alkohol iz prvih dveh delov količin posebnega
         razpisa št. 8/90 ES (oziroma 640.000 hektolitrov), razen v primeru višje sile.

      13     Člen 3 Uredbe št. 2710/93 določa, da bo intervencijska agencija sprostila garancijo za dobro izvedbo posla za prva dva dela
         količin te prodaje, če bo ves alkohol za ta dela količin uporabljen kot motorno gorivo v Skupnosti.

      14     Palma se je kljub sprejemu Uredbe št. 2710/93 znova spopadla z dogodki, ki po mnenju tožeče stranke občutno ovirajo izvedbo
         njenih zavez.

      15     Palma je z dopisom z dne 18. septembra 1995 prosila Komisijo, naj ji odobri novo podaljšanje roka, ki je v členu 2 Uredbe
         št. 2710/93 določen za uporabo alkohola. Palma je v tem dopisu navedla okoliščine, ki se domnevajo za višjo silo in ki so
         ji onemogočile izvedbo njenih zavez v celoti in v določenem roku.

      16     Palma je v pismu z dne 27. novembra 1995 ponovila svojo prošnjo za podaljšanje navedenega roka, ki je potekel 1. oktobra 1995.
      17     Komisija je v pismu z dne 19. decembra 1995 obvestila Palmo, da bo v kratkem sprejela mnenje o morebitnem podaljšanju roka
         za uporabo alkohola.

      18     Palma je nato poslala dva dopisa na Komisijo, z datumoma 19. december 1995 in 5. januar 1996, v katerih je zaprosila za dovoljenje
         za uničenje alkohola, ki ga še ni uporabila. Ta prošnja se je nanašala na 34.000 hektolitrov alkohola.

      19     Z Uredbo Komisije (ES) št. 416/96 z dne 7. marca 1996 o spremembi Uredbe št. 2710/93 (UL L 59, str. 5) je bil rok za uporabo
         že prevzetih delov količin ponovno spremenjen. Člen 3(1) Uredbe št. 2710/93, spremenjene z Uredbo št. 416/96, določa:

      „Ne glede na člen 23 Uredbe (EGS) št. 2220/85 in razen v primeru višje sile, garancija za dobro izvedbo posla v višini 90
         ekujev na hektoliter alkohola s 100 vol %, kadar se rok [1. oktober 1995] iz člena 2 ne spoštuje, zapade v naslednjih razmerjih:

      a)      15 % v vseh primerih;
      b)      50 % zneska, ki ostane po 15-% odbitku, kadar uporaba iz navedenega člena ni bila izvedena pred 30. junijem 1996.
      Garancija v celoti zapade, če se vsi deli količin ne porabijo do 31. decembra 1996.“
      20     AIMA je Palmi z dopisom z dne 23. aprila 1996 naložila plačilo v znesku 3.164.220.870 italijanskih lir (oziroma 1.634.183,70
         evra), kar ustreza približno 15 % garancije za dobro izvedbo posla, zato ker na trgu z gorivi v Skupnosti do 1. oktobra 1995
         ni uporabila vsega alkohola iz prvih dveh delov količin iz razpisa. Palma je s pismom z dne 3. junija 1996 izpodbijala zakonitost
         zahteve, ki jo je podala AIMA.

      21     Palma je v tem pismu Komisijo ponovno prosila za dovoljenje za začetek postopka uničevanja alkohola, ki ga še ni uporabila,
         in navedla, da je ta rešitev najprimernejša za zagotovitev prodaje alkohola, brez povzročanja motenj na trgu.

      22     Komisija je na AIMO naslovila pismo dne 11. novembra 1996, v katerem je navedla:
      „Prošnji destilarne Palma za dovoljenje za uničenje preostale količine alkohola iz posebnega razpisa št. 8/90 ES se ne ugodi
         zaradi težav, ki so povezane s kakovostjo zadevnega alkohola.

      Nujno je, da se dosledno uporabijo določbe Uredbe Komisije (ES) št. 416/96 [v zvezi z zapadlostjo garancije].
      [...] Palmo zavezuje dolžnost dobre izvedbe posla, kar pomeni, da mora biti alkohol uporabljen kot gorivo pod pogoji, ki so
         določeni v obvestilu o razpisu, in da ta obveznost ne preneha z zapadlostjo garancije. Nacionalni organi morajo, v vsakem
         posameznem primeru, s predlogom za izvedbo spoštovati to obveznost po zapadlosti garancije. Zelo pomembno se je izogniti zlorabi
         dodeljenega alkohola na področju, na katerem ga po obvestilu o razpisu št. 8/90 [ES] ni dovoljeno uporabiti, kot na primer
         na področju močno opojnih pijač [...]“

      23     AIMA je to pismo posredovala Palmi 3. februarja 1997.
      24     Palma je v dopisu z dne 20. novembra 1996 ponovila kritiko glede zahteve AIME in je predlagala, da AIMI brezplačno ponudi
         alkohol, ki ga še ni porabila.

      25     AIMA je proti Palmi dosegla izdajo začasne odredbe za povračilo celotnega zneska garancije. Palma je izpodbijala to začasno
         odredbo pred nacionalnimi sodišči.

      26     Nad Palmo je bil 9. julija 1999 uveden stečajni postopek.
       Postopek
      27     Tožeča stranka je dne 9. julija 2001 v Sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo.
      28     Sodišče prve stopnje (drugi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca sklenilo, da odpre ustni postopek, in je v okviru
         ukrepov procesnega vodstva, ki so določeni v členu 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje, strankam pisno postavilo vprašanja
         in jih povabilo, naj nanje odgovorijo na obravnavi.

      29     Stranke so predstavile svoje ustne trditve in odgovore na pisna in ustna vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi dne 17.
         decembra 2003.

       Zahtevki strank
      30     Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       Komisiji naloži povrnitev povzročene škode;
      –       Komisiji naloži plačilo stroškov.
      31     Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrže kot nedopustno oziroma jo zavrne kot neutemeljeno;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      32     Komisija izpodbija dopustnost tožbe, ne da bi v ločeni vlogi podala ugovor nedopustnosti. V tem pogledu navaja tri razloge
         za nedopustnost. Na prvem mestu kot glavni razlog navaja nepristojnost Sodišča prve stopnje. Na drugem navaja prekoračitev
         roka za vložitev tožbe in na tretjem kršitev člena 44(1)(c) Poslovnika. Zadnja razloga za nedopustnost navaja podredno.

      33     Tožeča stranka navaja, da je njena tožba dopustna.
       Razlog nedopustnosti zaradi nepristojnosti Sodišča prve stopnje
       Trditve strank
      34     Komisija navaja, da je spor v celoti povezan z objektivno okoliščino, da Palma ni upoštevala natančno določene obveznosti
         glede uporabe alkohola, ki je bil pridobljen v okviru posebnega razpisa št. 8/90 ES, in posledic njene neizpolnitve. Nasprotno
         je po njenem mnenju zadevno pravno stanje v tej zadevi pogodbeno. Torej bi Komisiji morebitno odškodninsko odgovornost lahko
         pripisali samo na podlagi tega pogodbenega stanja. Posledično bi tožba po eni strani zmotno temeljila na členu 288, drugi
         pododstavek, ES in po drugi strani ne bi odsevala prenesene pristojnosti, ki je za Sodišče prve stopnje omejevalna po členu
         240 ES (glej v tem smislu sklep Sodišča prve stopnje z dne 18. julija 1997 v zadevi Oleifici italiani proti Komisiji, T-44/96,
         Recueil, str. II-1331, točka 38).

      35     Tožeča stranka navaja, da je Sodišče prve stopnje pristojno za obravnavanje tožbe iz razloga ugotavljanja nepogodbene odgovornosti
         Komisije. V tem pogledu navaja, da se v nasprotju s tem, kar navaja Komisija, sporno vprašanje nikakor ne pojavlja v okviru
         pogodbenega odnosa, ki naj bi obstajal med Palmo in navedeno institucijo. V tem primeru naj bi bil temelj nastanka škode v
         pismu z dne 11. novembra 1996, ki se kot enostranski akt Komisije ne more pojaviti znotraj pogodbenega področja.

      36     Med drugim je navedla, da po eni strani zavrnitev zahteve Palme glede uničenja preostalega alkohola in po drugi strani odločba
         o unovčenju garancije v okviru razpisa št. 8/90 ES pomeni, da naj bi bilo pismo z dne 11. novembra 1996 ukrep, katerega posledica
         so obvezni pravni učinki, ki vplivajo na interese Palme, ker spreminja njen pravni položaj (glej v tem smislu sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 10. julija 1990 v zadevi Automec proti Komisiji, T-64/89, Recueil, str. II-367, točka 42).

       Presoja Sodišča prve stopnje
      37     Šteje se, da je pristojnost Sodišča prve stopnje za odločanje o tem sporu odvisna od odgovora na predhodno vprašanje o tem,
         ali je odškodninska odgovornost, ki se lahko v tem primeru pripiše Skupnosti, zaradi ravnanja, ki se očita Komisiji, pogodbena
         ali nepogodbena (glej v tem smislu sklep Sodišča prve stopnje z dne 18. julija 1997 v zadevi Nutria proti Komisiji, T-180/95,
         Recueil, str. II-1317, točka 28).

      38     V tem pogledu je treba najprej omeniti, da sta tožeča stranka in Komisija vezani s pogodbo. Tako iz člena 30(1)(e) Uredbe
         št. 1780/89 izhaja, da se je Palma s podreditvijo razpisu, ki se je začel z Uredbo št. 3390/90, izrecno zavezala k spoštovanju
         vseh določb v zvezi s tem razpisom. Palma je ob upoštevanju teh pogojev predložila ponudbo po ceni tri ekuje na hektoliter
         alkohola s 100 vol % za 1,6 milijona hektolitrov alkohola s 100 vol %, ki je bil na prodaj v okviru razpisa. Komisija je pri
         dodelitvi količine alkohola, ki je bil na prodaj, sprejela ceno, ki jo je predlagala Palma, in druge zaveze tega podjetja.
         Zaradi ponudbe Palme in sprejema te s strani Komisije so zadevne določbe Uredb št. 1780/89 in 3390/90 ter obvestila o razpisu
         in cena, ki jo je ponudila Palma, postale pogodbena določila, ki zavezujejo obe stranki tega spora (glej v tem smislu sklep
         Sodišča prve stopnje z dne 3. oktobra 1997 v zadevi Mutual Aid Administration Services proti Komisiji, T-186/96, Recueil,
         str. II-1633, točka 39, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. oktobra 2002 v zadevi Hans Fuchs proti Komisiji, T-134/01,
         Recueil, str. II-3909, točka 53).

      39     Omeniti je treba tudi to, da je bila ta pogodba, potem ko je bila sklenjena, spremenjena. Komisija je zlasti na prošnjo Palme
         sprejela Uredbi št. 2710/93 in 416/96, ki sta delno razveljavili razpis in spremenili pogoje za uporabo dejansko prodanega
         alkohola in pogoje za sprostitev garancije za dobro izvedbo posla v zvezi z alkoholom. Te spremembe so sestavni del pogodbe.

      40     Ugotoviti je treba, ali so domnevne kršitve Komisije, ki so podlaga za to odškodninsko tožbo, povezane z obveznostmi, ki so
         naložene Komisiji v zvezi s to pogodbo (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Mutual Aid Administration Services proti Komisiji, točka
         40).

      41     Tožeča stranka navaja tri kršitve. Prvič, Komisija naj ne bi upoštevala višje sile, ki naj bi ekskulpirala Palmo glede na
         neizpolnitev obveznosti, da v določenem roku porabi alkohol, ki ji je dejansko dodeljen. Iz tega bi izhajalo, da ima kršitev
         ekskulpacijski učinek zaradi višje sile. Drugič, Komisija naj bi bila zavrnila ponovno spremembo pogojev za uporabo dejansko
         prodanega alkohola, kar naj bi pomenilo kršitev načela sorazmernosti. Tretjič, Komisija naj ne bi obrazložila zavrnitve, kar
         naj bi pomenilo kršitev obveznosti obrazložitve, ki je tej instituciji naložena s členom 253 ES.

      42     Najprej je treba glede obveznosti Komisije, da mora upoštevati obstoj višje sile, upoštevati, da je ta obveznost naložena
         Komisiji na podlagi pogodbe. Dejansko ta obveznost izhaja iz pogodbenih določil iz člena 2 Uredbe št. 2710/93 in iz člena
         3 iste uredbe, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 416/96. Posledično zatrjevana kršitev glede obveznosti upoštevanja višje
         sile izhaja iz pogodbenega področja in lahko obsega, glede na posamezen primer, samo pogodbeno odgovornost Skupnosti.

      43     Na drugem mestu je treba glede domnevne obveznosti Komisije, da spremeni pogoje za uporabo dejansko prodanega alkohola, zato
         ker so spremembe potrebne zaradi načela sorazmernosti, upoštevati, da bi bila ta obveznost, če bi domnevali, da obstaja, lahko
         naložena Komisiji le s pogodbo.

      44     Člen 5, tretji pododstavek, ES, ki določa načelo sorazmernosti, nedvomno ureja vse vrste ravnanja Skupnosti pogodbeno in nepogodbeno.
      45     Vendar je glede na načelo pacta sunt servanda, ki je temeljno načelo v vseh pravnih redih (sodba Sodišča z dne 16. junija 1998 v zadevi Racke, C-162/96, Recueil, str.
         I-3655, točka 49), pogodba, ki je sklenjena med Komisijo in Palmo, načeloma nespremenljiva. Zato morebitna obveznost Komisije,
         da sprejme eno od sprememb pogodbe, ki jih je predlagala Palma, izhaja iz pogodbe same oziroma iz splošnih načel, ki urejajo
         pogodbene odnose, med katerimi je tudi načelo sorazmernosti. Domnevna kršitev navedene obveznosti za spremembo pogodbe pomeni,
         glede na posamezen primer, zgolj pogodbeno odgovornost Skupnosti.

      46     Nazadnje zadošča glede obveznosti obrazložitve v zvezi, s katero tožeča stranka navaja kršitev, omeniti, da ta obveznost Komisije
         izhaja iz člena 253 ES. Določa le enostranske dejavnosti te institucije. Komisiji torej ni naložena na podlagi pogodbe, ki
         jo je ta institucija sklenila s Palmo. Ta obveznost, glede na posamezen primer, zato obsega le nepogodbeno obveznost Skupnosti.

      47     Iz navedenega izhaja, da tožeča stranka poleg domnevne kršitve obveznosti obrazložitve v podporo svoji odškodninski tožbi
         navaja kršitev obveznosti Komisije, ki je pogodbene narave, in da vložena tožba temelji, glede na posledice, na pogodbeni
         podlagi (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Nutria proti Komisiji, točka 36).

      48     Sodišče prve stopnje je na podlagi določb člena 225 ES in člena 238 ES pristojno odločati na prvi stopnji o sporih glede pogodbenih
         razmerij, ki so jih vložile fizične ali pravne osebe, le na podlagi arbitražne klavzule, ki pa je v tem primeru ni.

      49     V tem sporu ni mogoče dopustiti, da bi zadeva, ki jo je Sodišču prve stopnje predložila tožeča stranka, lahko bila izraz skupne
         volje strank, da bi bilo Sodišče prve stopnje pristojno za pogodbene zadeve, ker Komisija izpodbija pristojnost Sodišča prve
         stopnje.

      50     Sodišče prve stopnje v odsotnosti arbitražne klavzule v smislu člena 238 ES ne more odločati o odškodninski tožbi, ki mu je
         predložena kot v tem primeru, vloženi na podlagi člena 235 ES, kadar ta tožba v resnici meri na zahtevek za povrnitev škode
         in obresti, ki izhajajo iz pogodbe. Sicer bi bilo Sodišče prve stopnje pristojno za spore, katerih obravnavanje mu je do določene
         mere predpisano v členu 240 ES, ker ta določba nasprotno določa nacionalnim sodiščem pristojnost prava Skupnosti za reševanje
         sporov, v katerih je Skupnost stranka (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Sodišča z dne 21. maja 1987 v zadevi Rau in
         drugi, od 133/85 do 136/85, Recueil, str. 2289, točka 10, in sklep Mutual Aid Administration Services proti Komisiji, točka
         47).

      51     Iz navedenega izhaja, da je treba ugovoru nedopustnosti, ki temelji na nepristojnosti Sodišča prve stopnje, ugoditi v primeru,
         ko tožba temelji na domnevnih kršitvah, na eni strani, obveznosti upoštevanja morebitnega obstoja višje sile in, na drugi
         strani, navedene obveznosti sprejetja pogodbene spremembe, ki jo je predlagala Palma zaradi načela sorazmernosti.

      52     Ker ugovor nedopustnosti, ki je podan primarno, ne utemeljuje zavrženja tožbe v celoti, je treba preučiti ugovor nedopustnosti
         v delu, ki temelji na kršitvi določb člena 44(1)(c) Poslovnika, v katerem tožeča stranka opominja na kršitev obveznosti obrazložitve.

       Ugovor nedopustnosti, ki temelji na kršitvi določb člena 44(1)(c) Poslovnika
       Trditve strank
      53     Komisija navaja, da tožba ni dopustna, če v nasprotju s pogoji iz člena 44(1)(c) Poslovnika ne vsebuje konkretnih in natančnih
         navedb o obstoju in višini domnevno nastale škode. Komisija v tem okviru ne more navesti škode, na kateri je tožeča stranka
         utemeljila svoj odškodninski zahtevek.

      54     Komisija navaja tudi neskladnost med tožbo in repliko glede meril za ugotavljanje škode. Tako je v tožbi navedeno, da naj
         bi bili stroški prevoza in skladiščenja, za katere tožnik zahteva odškodnino, nastali pred pismom z dne 11. novembra 1996,
         kar tožeča stranka šteje za vzrok za nastanek zatrjevane škode. Nasprotno pa replika navaja stroške prevoza in skladiščenja,
         ki so za Palmo nastali zaradi pisma z dne 11. novembra 1996.

      55     Tožeča stranka navaja, da njena tožba izpolnjuje pogoje iz člena 44(1)(c) Poslovnika. V tem pogledu navaja, da je pravilno
         navedla, katera škoda ji je nastala in da je v tožbi navedla različne vidike škode in temeljna merila, ki so temelj za njeno
         oceno. Ti elementi glede na sodno prakso ustrezajo pogojem iz člena 44(1)(c) Poslovnika (sodba Sodišča prve stopnje z dne
         15. junija 1999 v zadevi Ismeri Europea proti Računskemu sodišču, T-277/97, Recueil, str. II-1825, točka 67). Tožeča stranka
         na koncu navaja, da kritike Komisije izhajajo iz presoje utemeljenosti tožbe in morajo biti zato v tem okviru upoštevane (sodbe
         Sodišča prve stopnje z dne 16. aprila 1997 v zadevi Saint Murray proti Svetu in Komisiji, T-554/93, Recueil, str. II-563,
         odstavek 59; z dne 10. julija 1997 v zadevi Guérin automobiles proti Komisiji, T-38/96, Recueil, str. II-1223, točka 42, in
         z dne 28. aprila 1998 v zadevi Dorsch Consult proti Svetu in Komisiji, T-184/95, Recueil, str. II-667, točka 23).

       Presoja Sodišča prve stopnje
      56     Glede na člen 21, prvi pododstavek, Statuta Sodišča, ki se uporablja za postopek pred Sodiščem prve stopnje v skladu s členom
         53, prvi pododstavek, tega statuta in členom 44(1)(c) Poslovnika, mora vsaka tožba navesti predmet spora in kratek povzetek
         tožbenih razlogov.

      57     Glede na to, da gre za tožbeni razlog javnega reda, lahko Sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti preizkusi, ali tožba izpolnjuje
         ta pogoj (glej zlasti sodbo Sodišča prve stopnje z dne 21. marca 2002 v zadevi Joynson proti Komisiji, T-231/99, Recueil,
         str. II-2085, točka 154).

      58     Opozoriti je treba, da mora biti trditev iz zgoraj navedene točke 56 dovolj jasna in določna, da omogoči toženi stranki pripravo
         obrambe, Sodišču prve stopnje pa odločanje o tožbi, če v posameznem primeru ni drugih trditev. Z namenom zagotoviti pravno
         varnost in dobro upravljanje sodstva je za dopustnost tožbe potrebno, da izhajajo bistveni dejanski in pravni elementi, na
         katerih temelji, vsaj na kratko, vendar usklajeno in razumljivo, iz besedila same sodbe (sklep Sodišča prve stopnje z dne
         29. novembra 1993 v zadevi Koelman proti Komisiji, T-56/92, Recueil, str. II-1267, točka 21, in sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 6. maja 1997 v zadevi Guérin automobiles proti Komisiji, T-195/95, Recueil, str. II-679, točka 20).

      59     Tožba za povrnitev škode, ki jo je povzročila institucija Skupnosti, mora za izpolnitev teh pogojev vsebovati elemente, iz
         katerih je mogoče razbrati ravnanje, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi katerih presoja, da obstaja vzročna
         zveza med tem ravnanjem in škodo, ki jo je domnevno utrpela, ter vrsto in obseg te škode (sodba Sodišča prve stopnje z dne
         18. septembra 1996 v zadevi Asia Motor France in drugi proti Komisiji, T-387/94, Recueil, str. II-961, točka 107).

      60     V tej zadevi iz presoje prvega tožbenega razloga izhaja, da je Sodišče prve stopnje pristojno le za obravnavanje domnevne
         nezadostne obrazložitve pisma z dne 11. novembra 1996 glede zavrnitve Komisije, da sprejme spremembo pogodbe, ki jo je predlagala
         Palma. Zato je treba v okviru ocene tega tožbenega razloga upoštevati, da je očitek, ki ga je tožeča stranka navedla proti
         Komisiji, omejen na domnevno kršitev obveznosti obrazložiti pismo z dne 11. novembra 1996, ki nikakor ne pomeni odškodninske
         odgovornosti Skupnosti (glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 15. septembra 1982 v zadevi Kind proti Svetu in Komisiji, 106/81,
         Recueil, str. 2885, točka 14, in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Eurocoton in drugi proti Svetu, C-76/01 P, še neobjavljena
         v Recueil, točka 98).

      61     Iz tožbe izhaja, da tožeča stranka zatrjuje, da je utrpela škodo, ki jo ocenjuje na 22 milijard italijanskih lir (11.382.051,78
         evra). Vendar je treba poudariti, da tožba ne vsebuje nobenih razlogov, na podlagi katerih tožeča stranka ugotavlja obstoj
         vzročne zveze med domnevno nezadostno obrazložitvijo pisma z dne 11. novembra 1996 in škodo, ki jo je domnevno utrpela. Tožeča
         stranka je v tožbi le navedla, da je domnevna škoda neposredna in očitna posledica pisma z dne 11. novembra 1996.

      62     Iz tega izhaja, da niso izpolnjeni pogoji iz člena 21, prvi pododstavek, Statuta Sodišča in iz člena 44(1)(c) Poslovnika.
      63     Na podlagi vsega navedenega je treba tožbo zavreči kot nedopustno, brez preizkusa drugih tožbenih razlogov in trditev, ki
         jih je navedla Komisija v zvezi z nedopustnostjo tožbe.

       Stroški
      64     Na podlagi člena 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka
         s svojim zahtevkom ni uspela, se ji v skladu s predlogom Komisije naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrže kot nedopustna.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, dne 25. maja 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jezik postopka: italijanščina.