title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 25. septembra 2014. # Giorgio Giorgis proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-474/12.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 25. septembra 2014 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek ugotavljanja ničnosti — Tridimenzionalna znamka Skupnosti — Oblika dveh zapakiranih čaš — Absolutni razlogi za zavrnitev — Neobstoj razlikovalnega učinka — Neobstoj z uporabo pridobljenega razlikovalnega učinka — Člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      V zadevi T‑474/12,

         Giorgio Giorgis, stanujoč v Milanu (Italija), ki ga zastopata I. Prado in A. Tornato, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa I. Harrington, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je

         Comigel SAS s sedežem v kraju Saint-Julien-lès-Metz (Francija), ki jo zastopajo S. Guerlain, J. Armengaud in C. Mateu, odvetniki,
      katere predmet je tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 26. julija 2012 (zadeva R 1301/2011‑1) v zvezi s postopkom za ugotovitev ničnosti med družbo Comigel SAS in G. Giorgisom,
      SPLOŠNO SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi M. van der Woude, predsednik, I. Wiszniewska-Białecka (poročevalka) in I. Ulloa Rubio, sodnika,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 31. oktobra 2012,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 7. februarja 2013,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 5. februarja 2013,
      na podlagi replike, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 24. maja 2013,
      ob upoštevanju dejstva, da stranki nista vložili predloga za razpis obravnave v roku enega meseca od obvestila o koncu pisnega postopka ter da je Splošno sodišče zato na podlagi poročila sodnika poročevalca in člena 135a Poslovnika Splošnega sodišča odločilo, da ne bo opravilo ustnega postopka,
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, G. Giorgis, je 11. novembra 2009 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnost (UL L 78, str. 1) pod številko 8132681 registrirala to tridimenzionalno znamko Skupnosti:

               2

               Proizvodi, za katere je bila ta znamka registrirana, spadajo v razred 30 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu opisu: „Led, ledene bombe, mešani šerbeti, ledeni šerbeti, sladoled, tekoči sladoledi, sladoledni izdelki, sladoledne sladice, polzmrznjene sladice, posladki, ledeni jogurt, slaščičarski izdelki“.

               3

               Intervenientka Comigel SAS je 19. januarja 2010 vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti izpodbijane znamke na podlagi člena 52(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi z njenim členom 7(1)(b) in (d).

               4

               Oddelek za izbris UUNT je z odločbo z dne 21. aprila 2011 ugodil zahtevi za ugotovitev ničnosti in izpodbijano znamko razglasil za nično za vse zadevne proizvode na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 v povezavi z njenim členom 52(1)(a). Zavrnil je tudi argument tožeče stranke, da je v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 207/2009 izpodbijana znamka razlikovalni učinek pridobila z uporabo.

               5

               Tožeča stranka je 16. junija 2011 pri UUNT zoper odločbo oddelka za izbris vložila pritožbo.

               6

               Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 26. julija 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Potrdil je ugotovitve oddelka za izbris, da je bila izpodbijana znamka brez razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 in da tožeča stranka ni dokazala, da je izpodbijana znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo v smislu členov 7(3) in 52(2) te uredbe.

         Predlogi strank

               7

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razglasi za nično;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               8

               UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               9

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, in sicer kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 in kršitev člena 7(3) te uredbe.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009

               10

               Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je napačno presodil razlikovalni učinek izpodbijane znamke in torej kršil člen 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

               11

               V skladu s členom 52(1)(a) Uredbe št. 207/2009 se znamka Skupnosti razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri UUNT, če je bila registrirana v nasprotju z določbami člena 7 te uredbe. V zvezi s tem člen 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 določa, da se znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka, ne registrirajo.

               12

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da razlikovalni učinek znamke v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 pomeni, da ta znamka omogoča ugotovitev, da proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, prihajajo iz določenega podjetja, in torej razlikovanje teh proizvodov od proizvodov drugih podjetij (glej sodbo Sodišča z dne 20. oktobra 2011 v zadevi Freixenet proti UUNT, C-344/10 P in C-345/10 P, ZOdl., str. I-10205, točka 42 in navedena sodna praksa).

               13

               Razlikovalni učinek znamke je treba presojati glede na proizvode ali storitve, za katere je bila zahtevana registracija, in glede na zaznavo upoštevne javnosti, ki jo sestavljajo povprečni potrošniki teh proizvodov ali storitev, ki so običajno obveščeni ter razumno pozorni in preudarni (glej sodbo Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi Henkel proti UUNT, C-456/01 P in C-457/01 P, Recueil, str. I-5089, točka 35 in navedena sodna praksa).

               14

               Odbor za pritožbe je v obravnavanem primeru menil, da so zadevni proizvodi prehrambni izdelki, ki so ob dostavi v trgovine na splošno že zapakirani, in da glede na to, da gre za trženje zapakiranih proizvodov, stopnja pozornosti potrošnika glede videza teh proizvodov ni posebno visoka.

               15

               Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je napačno presodil stopnjo pozornosti upoštevne javnosti. Trdi, da je stopnja pozornosti povprečnega potrošnika sladoleda visoka, saj izbira na podlagi različnih elementov, kot so okus sladoleda, način konzumiranja, različne vrste sladoledov in morebiten obstoj določenih sestavin.

               16

               V zvezi s tem zadošča opozoriti, da so proizvodi, ki jih zadeva izpodbijana znamka, prehrambni izdelki tekoče potrošnje, namenjeni vsem potrošnikom. Razlikovalni učinek izpodbijane znamke je treba torej presojati ob upoštevanju predvidenega pričakovanja normalno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega povprečnega potrošnika (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi Develey proti UUNT (Oblika plastične steklenice), T-129/04, ZOdl., str. II-811, točka 46 in navedena sodna praksa, in z dne 12. decembra 2013 v zadevi Sweet Tec proti UUNT (Ovalna oblika), T‑156/12, neobjavljena v ZOdl., točka 14).

               17

               V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, to, da povprečni potrošnik sladoled izbere glede na svoj okus in svoje preference, ne pomeni, da je stopnja njegove pozornosti visoka. Sladoled je namreč proizvod tekoče potrošnje, ki se na splošno prodaja v supermarketih, ni drag, se ne kupi po dolgem premisleku in v zvezi s katerim se ne šteje, da bo stopnja pozornosti potrošnika ob nakupu visoka. Poleg tega je dejstvo, da potrošnik proizvode izbere na podlagi svojega okusa, dokaz, da gre za prehrambne izdelke obsežne porabe, za katere se v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 16 zgoraj, ne šteje, da je stopnja potrošnikove pozornosti visoka.

               18

               Odbor za pritožbe je torej pravilno ugotovil, da stopnja pozornosti upoštevne javnosti, sestavljene iz normalno obveščenih ter razumno pozornih in preudarnih povprečnih potrošnikov v celotni Evropski uniji, ni posebno visoka.

               19

               V skladu z ustaljeno sodno prakso so merila za presojo razlikovalnega učinka tridimenzionalnih znamk, ki imajo videz proizvoda samega, enaka tistim, ki se uporabljajo za druge kategorije znamk. Vendar v okviru uporabe teh meril ni nujno, da upoštevna javnost tridimenzionalno znamko, ki ima videz proizvoda, vedno zaznava enako kot besedno ali figurativno znamko, ki jo sestavlja znak, neodvisen od videza proizvodov, ki jih znamka označuje. Namreč, kadar ni nobenega figurativnega ali besednega elementa, povprečni potrošniki običajno ne sklepajo o izvoru proizvoda na podlagi oblike proizvodov ali njihove embalaže in je lahko zato težje dokazati razlikovalni učinek take tridimenzionalne znamke kot pa razlikovalni učinek besedne ali figurativne znamke (glej zgoraj v točki 12 navedeno sodbo Freixenet proti UUNT, točki 45 in 46 ter navedena sodna praksa).

               20

               V teh okoliščinah le znamka, ki se znatno razlikuje od standarda ali navad v sektorju in zato izpolnjuje svojo bistveno nalogo označbe izvora, ni brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 (glej zgoraj v točki 12 navedeno sodbo Freixenet proti UUNT, točka 47 in navedena sodna praksa).

               21

               Sodišče je presodilo, da morajo predvsem tridimenzionalne znamke embalaže proizvodov, ki so v gospodarskem prometu zapakirani iz razlogov, povezanih z naravo proizvoda, običajno obveščenemu ter razumno pozornemu in preudarnemu povprečnemu potrošniku navedenih proizvodov omogočiti, da navedene proizvode razlikuje od proizvodov drugih podjetij tudi brez analize ali primerjave in brez posebne pozornosti (sodba Sodišča z dne 12. januarja 2006 v zadevi Deutsche SiSi-Werke proti UUNT, C-173/04 P, ZOdl., str. I-551, točka 29).

               22

               Da bi presodili, ali je znamka brez slehernega razlikovalnega učinka ali ne, je treba upoštevati njen celotni vtis. Vendar pa to ne pomeni, da ni treba najprej opraviti zaporednega preizkusa različnih zunanjih elementov te znamke. Pri skupni presoji je namreč lahko koristno preizkusiti vsakega izmed sestavnih elementov zadevne znamke (glej sodbo Sodišča z dne 25. oktobra 2007 v zadevi Develey proti UUNT, C-238/06 P, ZOdl., str. I-9375, točka 82 in navedena sodna praksa).

               23

               Najprej je treba poudariti, da so zadevni proizvodi v obravnavanem primeru sladice, sladoled, šerbeti in jogurti ter da izpodbijano znamko sestavljata oblika dveh prozornih steklenih posod v obliki čaše in oblika kartonskega ovoja z odprtinami na vrhu in ob strani, ki sledi linijam posod. Izpodbijana znamka je sestavljena iz tridimenzionalne oblike embalaže zadevnih proizvodov.

               24

               Na prvem mestu, tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je napačno ocenil standard in navade v zadevnem sektorju. Trdi, da bi moral odbor za pritožbe pri presoji razlikovalnega učinka izpodbijane znamke upoštevati standard in navade pakiranja v sektorju proizvodov, ki spadajo v razred 30. Odbor za pritožbe naj bi standard in navade, ki jih je treba upoštevati pri analizi, omejil na standard in navade v sektorju pakiranja, ki daje „vtis kvalitetnih in ročno izdelanih proizvodov“.

               25

               Poudariti je treba, da ta argument temelji na napačni razlagi izpodbijane odločbe.

               26

               Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi namreč poudaril, da so standard in upoštevne navade – kadar je izpodbijana znamka tako kot v obravnavanem primeru sestavljena iz tridimenzionalne embalaže zadevnih proizvodov – lahko standard in navade v sektorju pakiranja istovrstnih proizvodov, namenjenih istim potrošnikom kot zadevni proizvodi.

               27

               Odbor za pritožbe je nato ločeno obravnaval elementa, ki sestavljata izpodbijano znamko, torej stekleni posodi in kartonski ovoj. V okviru presoje razlikovalnega učinka steklenih posod je navedel, da se ta vrsta posod na trgu uporablja za prodajo sladic, sladoledov, šerbetov in jogurtov in da je njihov namen potrošniku sporočiti, da so zadevni proizvodi visoko kvalitetni in ročno izdelani, česar tožeča stranka ne izpodbija. Ugotovil je, da oblika posod izpodbijane znamke ni znatno drugačna od oblike kup, v katerih se na trgu tržijo sladice, sladoled, šerbeti in jogurti, kar je intervenientka podkrepila z dokazi o obstoju posod, ki se le rahlo razlikujejo od posod sporne znamke. Iz navedenega je sklenil, da ta element zadevnih proizvodov ni bil razlikovalen.

               28

               Odbor za pritožbe je nato zavrnil navedbe tožeče stranke v zvezi s primeri drugih vrst posod, ki se na trgu uporabljajo za prodajo teh proizvodov, pri čemer je navedel, da „njihova oblika nima enakega namena dati potrošnikom vtisa kvalitetnih in ročno izdelanih proizvodov“.

               29

               Iz tega je razvidno, da je odbor za pritožbe upošteval navade v sektorju embalaže proizvodov, ki so podobni zadevnim proizvodom in namenjeni istim potrošnikom kot zadevni proizvodi, ter ugotovil, da je embalaža v obliki steklene posode del teh navad, med drugim kadar gre za dajanje vtisa kvalitete. Dejstvo, da je odbor za pritožbe dokaze tožeče stranke, ki so se nanašali na druge oblike posod, ki se uporabljajo za trženje sladoleda, zavrnil kot neupoštevne, ni v nasprotju z njegovo ugotovitvijo, da se na tem trgu uporabljajo tudi steklene posode.

               30

               V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, iz izpodbijane odločbe ni razvidno, da je odbor za pritožbe standard in navade v sektorju, ki ga je treba upoštevati, omejil zgolj na sektor kvalitetnih in ročno izdelanih proizvodov.

               31

               Na drugem mestu, tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe zaradi napačne opredelitve standarda in navad v sektorju napačno presodil razlikovalni učinek izpodbijane znamke. Navaja, da je odbor za pritožbe kot merilo primerjave za presojo razlikovalnega učinka izpodbijane znamke upošteval koncept „čaš, zapakiranih v kartonski ovoj z izrezanimi odprtinami“, namesto da bi upošteval vse vrste embalaže, ki se uporabljajo v sektorju zadevnih proizvodov. Odbor za pritožbe naj bi tako napačno ugotovil, da se oblike kartonskih ovojev z izrezanimi odprtinami v splošnem uporabljajo v sektorju zadevnih proizvodov. Tožeča stranka trdi, da ima kartonski ovoj izpodbijane znamke drugačne lastnosti in obliko, kot so tiste, navedene v dokazih, ki jih je predložila intervenientka.

               32

               Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi v okviru presoje razlikovalnega učnika drugega elementa izpodbijane znamke, torej kartonskega ovoja z odprtinami na vrhu in ob strani, ugotovil, da ima te lastnosti večina kartonskih ovojev, navedenih v dokazih intervenientke. Menil je, da so oblike kartonskih ovojev z odprtinami na vrhu in ob strani v sektorju zadevnih proizvodov pogoste, zlasti da bi pokazale proizvod ali vse upoštevne informacije v zvezi z njim. Ob upoštevanju standarda in navad v sektorju zadevnih proizvodov (sladice, sladoled, šerbeti in jogurti) je sklenil, da je oblika kartonskega ovoja izpodbijane znamke le okrasna, da znatno ne odstopa od navad v sektorju in da nima razlikovalnega učinka.

               33

               Ugotoviti je treba, da se je odbor za pritožbe oprl na dokaze, ki jih je predložila intervenientka in ki dokazujejo, da se v sektorju zadevnih proizvodov embalaže s kartonskim ovojem z odprtinami običajno uporabljajo, iz česar je lahko sklenil, da zadevna znamka znatno ne odstopa od navad v zadevnem sektorju.

               34

               To, da se, kot navaja tožeča stranka, oblika kartonskega ovoja izpodbijane znamke v nekaterih elementih razlikuje od oblik kartonskih ovojev na trgu, ne more ovreči te presoje odbora za pritožbe. Različne kartonske ovoje, ki se uporabljajo v sektorju zadevnih proizvodov in se razlikujejo po položaju odprtin ali po obliki, je treba namreč šteti zgolj za različice oblik embalaže, ki se uporabljajo v tem sektorju. Razlike med kartonskimi ovoji na trgu so med drugim posledica praktičnih potreb (kot je prilagoditev na velikost posod) ali popolnoma okrasnih potreb. Odbor za pritožbe je pravilno ugotovil, da ni mogoče ugotoviti, da kartonski ovoj izpodbijane znamke zaradi lastnosti svoje oblike znatno odstopa od navad v sektorju zadevnih proizvodov.

               35

               Na tretjem mestu tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe s tem, da je je izhajal iz tega, da je izpodbijana znamka sestavljena iz „dveh čaš, zapakiranih v kartonski ovoj z izrezanima odprtinama“, kar naj ne bi ustrezalo izpodbijani znamki, kot je bila registrirana, to znamko napačno opredelil. Trdi, da bi bilo izpodbijano znamko treba presojati v celoti in skupaj z njenimi lastnostmi. Odbor za pritožbe bi moral analizirati razlikovalni učinek kombinacije posebnih oblik, ki sestavljajo izpodbijano znamko, ne pa zgolj razlikovalnega učinka seštevka njenih sestavnih delov.

               36

               Najprej, argument tožeče stranke, da je odbor za pritožbe izpodbijano znamko napačno opredelil, je treba zavrniti. Opis izpodbijane znamke v izpodbijani odločbi kot „dve prozorni stekleni posodi v obliki čaše v zunanjem kartonskem ovoju z odprtinami na vrhu in ob strani“ namreč ustreza videzu te znamke, kot je naveden v zahtevi za registracijo in kot je predstavljen v točki 1 zgoraj. To, da ima tožeča stranka svoj opis izpodbijane znamke (torej „dve čaši, postavljeni ena ob drugo v kartonu, ki je popolnoma odprt pri vrhu čaš in deloma odprt pri strani ter ki ima robove posebne oblike, ki sledijo obliki čaš in nanju spominjajo ter ki med čašama tvorijo obliko stekleničke“), ki ni naveden niti v zahtevi za registracijo niti v potrdilu o registraciji, ne zadošča za ugotovitev, da je odbor za pritožbe storil napako.

               37

               Nato, glede argumenta tožeče stranke, da odbor za pritožbe izpodbijane znamke ni obravnaval v celoti, je treba poudariti, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi po tem, ko je ugotovil, da elementa, ki sestavljata to znamko, znatno ne odstopata od elementov, ki se uporabljajo v sektorju zadevnih proizvodov, in da sta brez razlikovalnega učinka, analiziral celotni vtis, ki ga daje oblika pakiranja, registrirana z izpodbijano znamko. Menil je, da lastnosti izpodbijane znamke ne zadoščajo za to, da bi se znamka štela za neobičajen model na trgu sladic, sladoleda, šerbetov in jogurtov, ki bi ga bilo mogoče očitno zaznavati kot drugačnega od obstoječih oblik. Ugotovil je, da primeri, ki jih navaja intervenientka, dokazujejo obstoj nekaterih oblik embalaže, ki so zelo podobne obliki izpodbijane znamke. Odbor za pritožbe je menil, da je uporaba dveh posod, zapakiranih v kartonsko embalažo, eden izmed najbolj običajnih načinov za ponujanje proizvodov potrošnikom. Ugotovil je, da je izpodbijana znamka v celoti zelo podobna najverjetnejšim oblikam zadevnih proizvodov in da je zato treba šteti, da je brez razlikovalnega učinka.

               38

               Iz tega je razvidno, da tožeča stranka ne more utemeljeno trditi, da odbor za pritožbe ni presodil celotnega razlikovalnega učinka izpodbijane znamke niti upošteval njenih lastnosti in da se je omejil na ugotovitev neobstoja razlikovalnega učinka seštevka vseh posameznih elementov.

               39

               Tožeča stranka trdi tudi, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi napačno ugotovil, da izpodbijana znamka ustreza obliki embalaže, ki se široko uporablja za trženje zadevnih proizvodov, saj je iz primerov, ki jih je predložila tožeča stranka, razvidno, da je embalaža, ki je v tem sektorju najpogosteje uporabljena, popolnoma drugačna od embalaže izpodbijane znamke.

               40

               V zvezi s tem zadošča poudariti, da to, da na trgu zadevnih proizvodov obstajajo druge vrste embalaže, ne nasprotuje ugotovitvi odbora za pritožbe, da obstajajo tudi oblike embalaže, ki so zelo podobne obliki izpodbijane znamke in ki niso neobičajne. V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 20 zgoraj, za ugotovitev neobstoja razlikovalnega učinka znamke zadošča, da se znamka znatno ne razlikuje od standarda ali navad v sektorju, pri čemer torej ni treba dokazati, da je ta znamka najpogostejša oblika embalaže na trgu.

               41

               Na četrtem mestu, tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe razlikovalni učinek izpodbijane znamke presojal preozko.

               42

               Prvič, trdi, da sodna praksa, ki jo je uporabil odbor za pritožbe in v skladu s katero se mora tridimenzionalna znamka, da bi imela razlikovalni učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009, znatno razlikovati od standarda in navad v sektorju, ni uporabljiva, če je tako kot v obravnavanem primeru stopnja pozornosti povprečnega potrošnika visoka in izpodbijana znamka nima oblike proizvodov, ampak njihove embalaže.

               43

               Tega argumenta ni mogoče sprejeti. Zadošča namreč spomniti, da je odbor za pritožbe, kot je razvidno iz točke 18 zgoraj, pravilno ugotovil, da stopnja pozornosti upoštevne javnosti v zvezi z zadevnimi proizvodi ni posebno visoka. Poleg tega je treba v obravnavanem primeru obliko embalaže navezati na obliko zadevnih proizvodov.

               44

               Drugič, tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je za presojo razlikovalnega učinka izpodbijane znamke uporabil strožje merilo, kot ga zahteva sodna praksa. Zahteval naj bi, da se izpodbijana znamka „znatno razlikuje“ od osnovnih oblik zadevnega proizvoda, čeprav naj bi moral v skladu s sodno prakso presoditi zgolj, ali izpodbijana znamka „znatno odstopa“ od standarda in navad v sektorju.

               45

               Zadošča ugotoviti, da zahteva „znatne razlike“ v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ni merilo, na podlagi katerega je odbor za pritožbe presojal razlikovalni učinek izpodbijane znamke. Odbor za pritožbe je namreč v izpodbijani odločbi šele po tem, ko je ugotovil neobstoj razlikovalnega učinka izpodbijane znamke, pri navajanju sodbe Splošnega sodišča z dne 31. maja 2006 v zadevi De Waele proti UUNT (Oblika klobase) (T-15/05, ZOdl. str. II-1511) uporabil izraz „znatna razlika“, in sicer v okviru odgovora na argument tožeče stranke, ki se je nanašal na novost in izvirnost oblike izpodbijane znamke.

               46

               Tožeča stranka trdi tudi, da bi Splošno sodišče glede na to, da je v sodbi z dne 3. decembra 2003 v zadevi Nestlé Waters France proti UUNT (Oblika steklenice) (T-305/02, Recueil, str. II-5207) tridimenzionalni znamki v obliki steklenice, za katero je bila zahtevana registracija za brezalkoholne pijače iz razreda 32, priznalo minimalni razlikovalni učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009, moralo enako odločiti v obravnavanem primeru, ki se nanaša na zelo podoben sektor, in sicer sektor proizvodov iz razreda 30. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba razlikovalni učinek znamke presojati glede na proizvode ali storitve, za katere je bila zahtevana registracija, in glede na to, kako jo zaznava upoštevna javnost, ter da mora odbor za pritožbe preveriti, ali ta znamka znatno odstopa od standarda ali navad v sektorju zadevnih proizvodov. Zato odločitev Splošnega sodišča v sodbi, ki se je nanašala na znamko, ki je drugačna od izpodbijane znamke in za katero je bila registracija zahtevana za proizvode, ki se razlikujejo od proizvodov iz obravnavanega primera in spadajo v drug sektor, ni upoštevna za presojo razlikovalnega učinka izpodbijane znamke v obravnavanem primeru.

               47

               Iz navedenega je razvidno, da tožeča stranka ni dokazala, da je odbor za pritožbe s tem, da je ugotovil, da je izpodbijana znamka brez razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009, storil napako.

               48

               Prvi tožbeni razlog je zato treba zavrniti.

         Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 7(3) Uredbe št. 207/2009

               49

               Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe s tem, da je sklenil, da z dokazi, ki jih je predložila, ni bilo mogoče dokazati, da je izpodbijana znamka razlikovalni učinek pridobila z uporabo, napačno uporabil člen 7(3) Uredbe št. 207/2009.

               50

               Na podlagi člena 7(3) Uredbe št. 207/2009 absolutni razlog za zavrnitev, naveden v členu 7(1)(b) navedene uredbe, ne onemogoča registracije znamke, če je ta z uporabo pridobila razlikovalni učinek za proizvode, za katere se zahteva registracija.

               51

               Člen 52(2) Uredbe št. 207/2009 zlasti določa, da se znamka Skupnosti, če je bila registrirana v nasprotju s členom 7(1)(b) te uredbe, ne more razglasiti za nično, če je zaradi uporabe po svoji registraciji pridobila razlikovalni učinek za proizvode in storitve, za katere je bila registrirana.

               52

               Iz sodne prakse je razvidno, da se za pridobitev razlikovalnega učinka znamke z uporabo zahteva, da zaradi znamke vsaj znaten del upoštevne javnosti zadevne proizvode ali storitve zaznava, kot da izvirajo iz določenega podjetja (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. decembra 2005 v zadevi BIC proti UUNT (Oblika vžigalnika na kresilni kamen), T-262/04, ZOdl., str. II-5959, točka 61 in navedena sodna praksa).

               53

               Odbor za pritožbe je v obravnavanem primeru poudaril, da je upoštevno ozemlje glede na to, da je izpodbijana znamka tridimenzionalna, ozemlje Unije. Menil je, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, ne kažejo, da je izpodbijana znamka pridobila razlikovalni učinek v smislu členov 7(3) in 52(2) Uredbe št. 207/2009. Ugotovil je, prvič, da se ti dokazi, obravnavani skupaj, nanašajo le na osem držav članic Unije in da torej ne dokazujejo pridobitve razlikovalnega učinka v znatnem delu Unije. Ugotovil je, drugič, da tožeča stranka ni dokazala, da se je izpodbijana znamka zaznavala kot označba porekla proizvoda, ker je bila oblika pakiranja vedno uporabljena v kombinaciji z znakom LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA, odtisnjenim na embalaži.

               54

               Na prvem mestu, tožeča stranka se omejuje na trditev, da uporaba izpodbijane znamke v povezavi z znakom LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA, odtisnjenim na embalaži, dokazuje, da upoštevni potrošnik kot označbo porekla zadevnega proizvoda poleg grafičnega prikaza zaznava tudi tridimenzionalno obliko. Zadošča ugotoviti, da zgolj s to trditvijo ni mogoče izpodbiti ugotovitve odbora za pritožbe, da s temi dokazi ni bilo mogoče dokazati uporabe izpodbijane znamke kot blagovne znamke, zato jo je treba zavrniti.

               55

               Vsekakor je treba ugotoviti, da lahko v skladu s sodno prakso tridimenzionalna znamka res pridobi razlikovalni učinek z uporabo, tudi če se uporablja v povezavi z besedno ali figurativno znamko. Tako je v primeru, ko je znamka sestavljena iz oblike proizvoda ali njegove embalaže in sta ti načrtno označeni z besedno znamko, pod katero se tržita. Tak razlikovalni učinek se lahko med drugim pridobi po običajnem procesu spoznavanja s strani zadevne javnosti (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 29. januarja 2013 v zadevi Germans Boada proti UUNT (Ročni rezalnik keramičnih ploščic), T‑25/11, neobjavljena v ZOdl., točka 83 in navedena sodna praksa).

               56

               Vendar mora upoštevna javnost prepoznati, da proizvod izvira iz določenega podjetja, na podlagi uporabe znamke kot znamke. Izraz „uporaba znamke kot znamke“ je treba razumeti kot uporabo znamke z namenom, da upoštevna javnost prepozna, da proizvod ali storitev izvirata iz določenega podjetja. Zato vsaka uporaba znamke ne pomeni nujno uporabe znamke kot znamke (zgoraj v točki 55 navedena sodba Carrelette manuelle, točka 85).

               57

               V okoliščinah obravnavanega primera bi bilo zgolj v primeru, da bi tožeča stranka konkretno podprla trditev, da si je upoštevna javnost obliko embalaže zadevnih proizvodov izredno dobro zapomnila kot označbo njenega tržnega porekla, morda mogoče predložene dokaze šteti za prvi indic v tem smislu, torej da je posebni vidik tridimenzionalne oblike embalaže zadevnih proizvodov, ki sestavlja izpodbijano znamko, omogočal njeno razlikovanje od oblik drugih proizvajalcev. Zadošča ugotoviti, da tožeča stranka ni navedla nobenega argumenta v tem smislu.

               58

               Na drugem mestu, argument tožeče stranke, da odbor za pritožbe ni upošteval, da so dokazi, ki jih je predložila, zajemali znatni del potrošnikov Unije, je treba zavrnitvi kot neupošteven, ker tožeča stranka ni dokazala, da je odbor za pritožbe s tem, da je ugotovil, da s temi dokazi ni bilo mogoče dokazati, da se je izpodbijana znamka uporabljala kot znamka, storil napako.

               59

               Iz tega izhaja, da je treba drugi tožbeni razlog in zato tožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               60

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (sedmi senat)
               razsodilo:

                        1.

                           Tožba se zavrne.

                        2.

                           G. Giorgisu se naloži plačilo stroškov.

                           van der Woude

                           Wiszniewska-Białecka

                           Ulloa Rubio

                     Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 25. septembra 2014.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 6. aprila 2017.#Policolor SA proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije Policolor – Prejšnja figurativna znamka Evropske unije ProfiColor – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Obveznost obrazložitve – Člen 75 Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-178/16.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 14. julija 2014. # NIIT Insurance Technologies Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-404/13.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 20. marca 1986. # Procureur de la République proti Gérard Tissier. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Libourne - Francija. # Zadeva 35/85.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 9. marca 2006. # Beemsterboer Coldstore Services BV proti Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof te Amsterdam - Nizozemska. # Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev - Člen 220(2)(b) Uredbe (EGS) št. 2913/92 - Časovna veljavnost - Sistem upravnega sodelovanja, v katero so vključeni organi tretje države - Pojem "nepravilnega potrdila"- Dokazno breme. # Zadeva C-293/04.

text:
      Zadeva C-293/04
      Beemsterboer Coldstore Services BV
      proti
      Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof te Amsterdam)
      „Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev – Člen 220(2)(b) Uredbe (EGS) št. 2913/92 – Časovna veljavnost – Sistem upravnega sodelovanja, v katerega so vključeni organi tretje države – Pojem ‚nepravilno potrdilo‘– Dokazno breme“
      Povzetek sodbe
      1.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 2700/2000; Uredba Sveta št. 2913/92, člen 220(2)(b))
      2.        Poreklo blaga – Preferencialni tarifni režimi
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 220(2)(b))
      3.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 220(2)(b))
      1.        Člen 220(2)(b) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000, se uporablja
         za carinski dolg, ki je nastal in katerega naknadna izterjava se je začela pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2700/2000.

      Zadevna določba, ki ureja pogoje, v katerih je dolžnik oproščen naknadnega plačevanja uvoznih dajatev zaradi napake carinskih
         organov, določa temeljno pravilo in se načeloma ne more uporabljati v primerih, ki so bili nastali pred začetkom njene veljavnosti.
          Vendar je mogoče materialnopravna pravila Skupnosti izjemoma razlagati tako, kot da se nanašajo na primere, ki so bili nastali
         pred začetkom njihove veljavnosti, če iz njihovega besedila, cilja in sistematike jasno izhaja, da jim je treba priznati tak
         učinek.

      V zvezi s tem iz enajste uvodne izjave Uredbe št. 2700/2000 izhaja, da je namen spremembe člena 220(2)(b) carinskega zakonika
         pojasniti koncept zmote carinskih organov in dobre vere osebe, ki je zavezana plačilu, kar sta koncepta, ki ju prvotna različica
         navedenega člena že vsebuje. Tako je novo besedilo člena 220(2)(b) carinskega zakonika predvsem pojasnjevalno.

      Poleg tega niti načelo pravne varnosti niti načelo legitimnega pričakovanja ne nasprotujeta uporabi zadevne določbe za primere,
         ki so nastali pred začetkom njene veljavnosti.

      (Glej točke od 20 do 23, 26 in 27 ter točko 1 izreka.)
      2.        Če porekla blaga iz potrdila o prometu blaga EUR.1 po naknadnem preverjanju ni mogoče več potrditi, je treba navedeno potrdilo
         šteti za „nepravilno potrdilo“ v smislu člena 220(2)(b) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena
         z Uredbo št. 2700/2000.

      Kadar namreč porekla blaga, ki je navedeno v potrdilu EUR.1, z naknadnim preverjanjem ni mogoče potrditi, je treba sklepati,
         da je poreklo neznano in da sta bila zato potrdilo EUR.1 in preferencialna tarifa zmotno priznana.

      (Glej točki 34 in 35 ter točko 2 izreka.)
      3.        Člen 220(2)(b) Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000, je treba razlagati tako, da mora tisti,
         ki se sklicuje na tretji pododstavek tega člena, dokazati, kar je potrebno, za uspeh njegove zahteve. Tako morajo načeloma
         carinski organi, ki želijo uporabiti člen 220(2)(b), tretji pododstavek, začetek, da bi začeli naknadno izterjavo, dokazati,
         da je izdaja nepravilnih potrdil nastala zaradi napačnih dejstev, ki jih je navedel izvoznik. Vendar ker zaradi malomarnosti
         izvoznika ni mogoče, da bi carinski organi ustrezno dokazali, ali je potrdilo o prometu blaga EUR.1 izdano na podlagi pravilnih
         ali napačnih dejstev, ki jih je ta navedel, mora dolžnik dokazati, da so navedeno potrdilo izdali carinski organi tretje države
         na podlagi navedbe pravilnih dejstev.

      (Glej točko 46 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 9. marca 2006(*)

      „Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev – Člen 220(2)(b) Uredbe (EGS) št. 2913/92 – Časovna veljavnost – Sistem upravnega sodelovanja, v katerega so vključeni organi tretje države – Pojem ‚nepravilno potrdilo‘– Dokazno breme“
      V zadevi C-293/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Gerechtshof te Amsterdam
         (Nizozemska) z odločbo z dne 14. junija 2004, ki je prispela na Sodišče 9. julija 2004, v postopku

      Beemsterboer Coldstore Services BV
      proti
      Inspecteur der Belastingdienst – Douanedistrict Arnhem,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Makarczyk, (poročevalec), R. Schintgen, sodnika, R. Silva de Lapuerta,
         sodnica, in G. Arestis, sodnik,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Beemsterboer Coldstore Services BV Jan van Nouhuys, odvetnik,
      –        za Inspecteur der Belastingdienst – Douanedistrict Arnhem G. Wijngaard, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in C. Wissels, zastopnici,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Albenzio, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti X. Lewis, zastopnik, skupaj s F. Tuytschaeverjem, odvetnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 8. septembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 220(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra
         1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: carinski zakonik) tako v izvorni različici kot v tisti,
         ki izhaja iz Uredbe (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL L 311, str. 17).

      2        Ta vprašanja so bila zastavljena v okviru spora med družbo po nizozemskem pravu Beemsterboer Coldstore Services BV (v nadaljevanju:
         Beemsterboer) in Inspecteur der Belastingdienst – Douanedistrict Arnhem (v nadaljevanju: inšpektor) glede naknadne izterjave
         uvoznih dajatev.

       Pravni okvir
       Carinski zakonik
      3        V členu 220 carinskega zakonika, v prvotni različici, je določeno:

      „1.       Če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členoma 218 in 219 ali je bil vknjižen nižji
         znesek od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev ali preostalega izterjevanega zneska dajatev
         opraviti v dveh dneh, kar se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek
         ter določijo dolžnika (naknadna vknjižba). Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 219.

      2.      Razen v primerih iz drugega in tretjega pododstavka člena 217(1) se naknadna vknjižba ne opravi, če:
      […]
      b)      se zakonsko dolgovani znesek dajatev ni vknjižil zaradi napake carinskih organov in če dolžnik te napake ni mogel odkriti
         ter je ravnal v dobri veri in upošteval vse določbe o carinski deklaraciji, predvidene v veljavni zakonodaji.

      […]“
      4        Člen 220(2)(b) carinskega zakonika je bil 19. decembra 2000 spremenjen z Uredbo št. 2700/2000 in v njem je določeno:

      „Znesek zakonsko dolgovanih dajatev ni bil vknjižen kot posledica napake carinskih organov, ki je oseba, zavezana plačilu,
         ni mogla ugotoviti ter je sama ravnala v dobri veri in v skladu z vsemi predpisi, določenimi z veljavno zakonodajo v zvezi
         s carinsko deklaracijo.

      Če se preferencialni status blaga ugotovi na podlagi upravnega sodelovanja, v katero so vključeni organi tretje države, ki
         izdajo potrdilo, in se za to potrdilo izkaže, da ni pravilno, velja, da gre za napako, ki je ni bilo mogoče odkriti v smislu
         prvega pododstavka.

      Izdaja nepravilnega potrdila kljub temu ne pomeni zmote, če so bili podlaga za potrdilo nepravilna dejstva, ki jih je predložil
         izvoznik, razen če je več kot očitno, da so se organi, ki so ga izdali, zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ni ustrezalo
         pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave.

      Zavezana oseba se lahko sklicuje, da je ravnala v dobri veri, če lahko dokaže, da je ob teh trgovinskih operacijah poskrbela,
         da so bili vsi pogoji za preferencialno obravnavo izpolnjeni.

      Zavezana oseba pa se ne more sklicevati na to, da je ravnala v dobri veri, če je Evropska komisija objavila obvestilo v Uradnem listu Evropskih skupnosti in navedla, da obstaja utemeljen dvom o pravilni uporabi preferencialnih dogovorov v državi uporabnici.“

       Sporazum med Evropskimi skupnostmi in Republiko Estonijo o liberalizaciji trgovine in uvedbi spremljevalnih ukrepov
      5        Sporazum med Evropsko skupnostjo, Evropsko skupnostjo za atomsko energijo ter Evropsko skupnostjo za premog in jeklo z Republiko
         Estonijo o liberalizaciji trgovine in uvedbi spremljevalnih ukrepov, ki je bil podpisan 18. julija 1994 (UL L 373, str. 2,
         v nadaljevanju: Sporazum o prosti trgovini) zajema Protokol št. 3 o opredelitvi izraza „izdelki s poreklom“ in o načinih upravnega
         sodelovanja, ki je bil spremenjen s Sklepom Komisije št. 1/97 med Evropskimi skupnostmi in Republiko Estonijo z dne 6. marca
         1997 (UL L 111, str. 1, v nadaljevanju: Protokol št. 3).

      6        V členu 16(1) Protokola št. 3, z naslovom „Splošne zahteve“, ki je vključen v naslov V o dokazilu porekla, je določeno, da:

      „1.      Za izdelke s poreklom iz Skupnosti pri uvozu v Estonijo ter za izdelke s poreklom iz Estonije pri uvozu v Skupnost veljajo
         ugodnosti tega sporazuma ob predložitvi bodisi:

      a) […] potrdila o prometu blaga EUR.1 (v nadaljevanju: potrdilo EUR.1), katerega vzorec je v Prilogi III;
      […]“
      7        Člen 17 navedenega protokola, z naslovom „Postopek za izdajo potrdila o prometu blaga EUR.1“, vsebuje odstavek 3, v katerem
         je določeno:

      „Izvoznik, ki vlaga zahtevek za izdajo potrdila […] EUR.1, mora na zahtevo carinskih organov države izvoznice, v kateri se
         izda potrdilo […] EUR.1, kadarkoli predložiti vse ustrezne dokumente, ki dokazujejo status porekla zadevnih izdelkov ali izpolnjevanje
         drugih zahtev tega protokola.“

      8        V skladu s členom 28(1) istega protokola, z naslovom „Shranjevanje dokazil o poreklu in dokazilnih listin“, velja:

      „Izvoznik, ki vlaga zahtevek za izdajo potrdila o gibanju blaga EUR.1, mora najmanj tri leta hraniti dokumente iz člena 17(3).“
      9        V členu 32 Protokola št. 3, z naslovom „Preverjanje dokazil o poreklu“, je določeno:

      „1.      Dokazila o poreklu se naknadno preverjajo naključno ali kadar carinski organi države uvoznice upravičeno dvomijo o pristnosti
         teh dokumentov, o statusu porekla zadevnih izdelkov ali o izpolnjevanju drugih zahtev tega protokola.

      […]
      3.      Preverjanje opravijo carinski organi države izvoznice. V ta namen imajo pravico zahtevati katero koli dokazilo in opraviti
         kakršen koli pregled izvoznikovega knjigovodstva ali kakršen koli drug pregled, ki se jim zdi potreben.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      10      Hoogwegt International BV (v nadaljevanju: Hoogwegt) je leta 1997 kupil serije masla v estonskem podjetju AS Lacto Ltd (v
         nadaljevanju: Lacto). Te serije je pri njihovem vstopu na Nizozemsko v imenu Hoogwegta prijavil Beemsterboer, expéditeur en
         douane. Estonija je bila navedena kot država porekla blaga, ki je bilo torej sproščeno v prost promet na podlagi uporabe preferencialne
         tarife na podlagi zgoraj navedenega sporazuma. Za dokazilo o poreklu masla, mora biti vsaki deklaraciji priloženo potrdilo
         EUR.1, ki ga na zahtevo Lacta izdajo estonski carinski organi.

      11      Marca 2000, po navedbah o goljufiji pri maslu, ki se trži med Evropsko unijo in Estonijo, je v tem pogledu opravil pregled
         odbor, ki ga je ustanovila Komisija Evropskih skupnosti v sodelovanju z nacionalnimi carinskimi organi.

      12      V okviru preiskave je bilo ugotovljeno, da Lacto ni shranjeval izvornih dokumentov, ki dokazujejo poreklo izvoženega masla.

      13      Z odločbo z dne 14. julija 2000 je carinska inšpekcija v Talinu (Estonija) potrdila EUR.1 razglasila za nična in jih odvzela.
         Po pritožbi, ki jo je Lacto vložil pri estonski carinski službi, je bila odločba o odvzemu navedenih potrdil zaradi kršitve
         postopka razglašena za nezakonito.

      14      Ker poreklo masla ni bilo ugotovljeno so nizozemski carinski organi pri Beemsterboeru začeli naknadno izterjavo. Pritožba
         zoper mnenja o izterjavi je bila zavrnjena zato je Beemsterboer vložil tožbo pri predložitvenem sodišču.

      15      V teh okoliščinah je Gerechtshof te Amsterdam prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je mogoče uporabiti novo besedilo člena 220(2), začetek in (b), [...] [carinskega zakonika], če je nastal carinski dolg
         in če se je naknadna izterjava začela pred začetkom veljavnosti te določbe?

      2.      Ob pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje: ali je potrdilo EUR.1, za katero ni mogoče ugotoviti, ali je dejansko nepravilno,
         ker porekla blaga, za katero je bilo izdano, z naknadnim preverjanjem ni mogoče potrditi, medtem ko je blago izgubilo preferencialno
         obravnavo le iz tega razloga, „nepravilno potrdilo“ v smislu novega besedila člena 220(2), začetek in (b), [...] [carinskega
         zakonika], in če to ni podano, ali se lahko tožena stranka uspešno sklicuje na to določbo?

      3.      Ob pritrdilnem odgovoru na drugo vprašanje: kdo mora dokazati, da je podlaga za potrdilo nepravilno dejstvo, ki ga je predložil
         izvoznik, oziroma kdo mora dokazati, da so se organi, ki so izdali potrdilo (EUR.1), očitno zavedali ali bi se morali zavedati,
         da blago ni upravičeno do preferencialne obravnave?

      4.      Ob negativnem odgovoru na prvo vprašanje: ali se lahko zadevna stranka uspešno sklicuje na člen 220(2), začetek in (b), [...]
         [carinskega zakonika] v besedilu, kot je veljalo do 19. decembra 2000, če naknadno ni mogoče dokazati, da so carinski organi
         upravičeno izdali potrdilo EUR.1 v obdobju, ko so ga izdali?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      16      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, ali se člen 220(2)(b) carinskega zakonika v besedilu, kot izhaja
         iz Uredbe št. 2700/2000, uporablja za carinski dolg, ki je nastal in katerega naknadna izterjava se je začela pred začetkom
         veljavnosti navedene uredbe.

      17      Nizozemska vlada, inšpektor in italijanska vlada menijo, da je na to vprašanje treba odgovoriti negativno. Nizozemska vlada
         opozarja na pravila o časovni veljavnosti temeljnih pravil prava Skupnosti in meni, da je člen 220(2)(b) carinskega zakonika
         običajna temeljna določba, zaradi česar sklepa, da ne more imeti retroaktivnega učinka. Italijanska vlada zatrjuje, da se
         novo besedilo 220(2)(b) carinskega zakonika uporablja le za dolgove, ki so nastali po 19. decembru 2000, datumu začetka veljavnosti
         Uredbe št. 2700/2000.

      18      Komisija predlaga, naj se na prvo vprašanje odgovori pritrdilno in opozarja, da je ob upoštevanju razlogov, ki so navedeni
         v pripravljalnih delih Uredbe št. 2700/2000, namen določb, ki so bile dodane členu 220(2)(b) carinskega zakonika, podrobneje
         določiti to besedilo za izboljšanje pravne varnosti, ne pa ga spremeniti. Beemsterboer meni, da naj bi novo besedilo člena
         220 carinskega zakonika pomenilo pojasnitev pravila, ki je obstajalo pred 19. decembrom 2000 in bi ga bilo treba posledično
         uporabljati retroaktivno.

      19      V zvezi s tem je treba spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso šteje, da se procesni predpisi na splošno uporabljajo
         za vse postopke, ki potekajo v trenutku, ko ti začnejo veljati (glej sodbe z dne 6. julija 1993 v združenih zadevah CT Control
         (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji, C-121/91 in C-122/91, Recueil, str. I-3873, točka 22; z dne 7. septembra 1999 v
         zadevi De Haan, C‑61/98, Recueil, str. I-5003, točka 13; z dne 14. novembra 2002 v zadevi Illumitrónica, C-251/00, Recueil,
         str. I-10433, točka 29, in z dne 1. julija 2004 v združenih zadevah Tsapalos in Diamantakis, C-361/02 in C-362/02, Recueil,
         str. I-6405, točka 19).

      20      V tem pogledu je treba ugotoviti, da kolikor člen 220(2)(b) carinskega zakonika ureja pogoje, v katerih je dolžnik oproščen
         naknadnega plačevanja uvoznih dajatev po napaki carinskih organov, določa temeljno pravilo. Posledično se navedena določba
         načeloma ne bi mogla uporabljati v primerih, ki so bili nastali pred začetkom njegove veljavnosti.

      21      Vendar je mogoče materialnopravna pravila Skupnosti izjemoma razlagati tako, kot da se nanašajo na primere, ki so bili nastali
         pred začetkom njihove veljavnosti, če iz njihovega besedila, cilja in sistematike jasno izhaja, da jim je treba priznati tak
         učinek (glej sodbe z dne 12. novembra 1981 v združenih zadevah Salumi in drugi, 212/80 do 217/80, Recueil, str. 2735, točka
         9; z dne 15. julija 1993 v zadevi GruSa Fleich, C-34/92, Recueil, str. I-4147, točka 22, in z dne 24. septembra 2002 v združenih
         zadevah Falck in Acciaidi Bolzano proti Komisiji, C-74/00 P in C‑75/00 P, Recueil, str. I-7869, točka 119).

      22      Ugotoviti je treba, da iz enajste uvodne izjave Uredbe št. 2700/2000 izhaja, da je namen spremembe člena 220(2)(b) carinskega
         zakonika v posameznih primerih preferencialnih dogovorov opredelitev koncepta zmote carinskih organov in dobre vere osebe,
         ki je zavezana plačilu. Tako je cilj navedenega člena, ne da bi spremenil temelj, razložiti zgoraj navedena koncepta, ki ju
         izvorna različica navedenega člena 220 že vsebuje in ki ju je že podrobneje opredelila sodna praksa Sodišča (glej zlasti sodbi
         z dne 14. maja 1996 v združenih zadevah Faroe Seafood in drugi, C-153/94 in C-204/94, Recueil, str. I-2465, točki 92 in 97,
         in z dne 19. oktobra 2000 v zadevi Sommer, C-15/99, Recueil, str. I-8989, točke od 35 do 37, ter sklep z dne 11. oktobra 2001
         v zadevi Wiliam Hinton & sons, C-30/00, Recueil, str. I-7511, točke od 68 do 73, in zgoraj navedeno sodbo Illumitronica, točki
         42 in 43).

      23      Posledično je treba ugotoviti, da je novo besedilo člena 220(2)(b) carinskega zakonika predvsem pojasnjevalnega značaja in
         da ga je treba uporabljati za primere, ki so nastali pred začetkom njegove veljavnosti.

      24      Vendar učinek, ki je tako priznan v materialnopravni določbi, ne sme škodovati temeljnim načelom Skupnosti, zlasti načeloma
         pravne varnosti in legitimnega pričakovanja, na podlagi katerih mora biti zakonodaja Skupnosti jasna in predvidljiva za zadevne
         osebe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Salumi in drugi, točka 10; sodbo z dne 10. februarja 1982 v zadevi Bout, 21/81,
         Recueil, str. 381, točka 13; zgoraj navedeno sodbo GruSa Fleisch, točka 22, in sodbo z dne 26. aprila 2005 v zadevi „Goed
         Wonen“, C-376/02, ZOdl., str. I-3445, točka 33).

      25      V tem pogledu je treba na eni strani opozoriti, da iz člena 1 in iz obrazložitve spremenjenega predloga Uredbe Parlamenta
         in Sveta (ES), ki spreminja Uredbo št. 2913/92 (dokument COM(99)/236 konč.), da je namen novega besedila člena 220(2)(b) carinskega
         zakonika izboljšanje pravne varnosti tako, da se tveganje negotovosti porazdeli med uvoznike in sistem ter da se podrobno
         določijo obveznosti carinskih organov. Na drugi strani, kot poudarja generalna pravobranilka v točki 32 sklepnih predlogov,
         novo besedilo povečuje varstvo zaupanja zadevnih gospodarskih subjektov ob morebitnih napakah carinskih organov glede preferenčnega
         statusa blaga, ki izvira iz tretjih držav.

      26      Tako niti načelo pravne varnosti niti načelo legitimnega pričakovanja ne nasprotujeta uporabi zadevne določbe za primere,
         ki so nastali pred začetkom njene veljavnosti.

      27      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti tako, da se člen 220(2)(b) carinskega zakonika
         v različici, ki izhaja iz Uredbe št. 2700/2000, uporablja za carinski dolg, ki je nastal in katerega naknadna izterjava se
         je začela pred začetkom veljavnosti te uredbe.

       Drugo vprašanje
      28      Drugo vprašanje je razdeljeno na dva dela. V prvem delu vprašanja predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je, če z naknadnim
         preverjanjem ni več mogoče potrditi porekla blaga, za katero je bilo izdano potrdilo EUR.1, to potrdilo „nepravilno potrdilo“
         v smislu novega besedila člena 220(2) carinskega zakonika v različici, ki izhaja iz Uredbe št. 2700/2000. V drugem delu vprašanja
         predložitveno sodišče sprašuje, ali se lahko, če ni tako, zadevna stranka uspešno sklicuje na to določbo.

      29      Najprej je treba opozoriti, da iz določb Protokola št. 3 izhaja, da za izdelke s poreklom iz Skupnosti ali Estonije ob predložitvi
         potrdila EUR.1, ki je dokazilo o tem poreklu, veljajo ugodnosti preferencialnih dogovorov, ki jih določa sporazum.

      30      Vendar v skladu s členom 32 navedenega protokola obstaja možnost, da se izvede naknadno preverjanje dokazil o poreklu, kadar
         carinski organi države uvoznice upravičeno dvomijo o pristnosti teh dokumentov, o statusu porekla zadevnih izdelkov ali o
         izpolnjevanju drugih zahtev tega protokola.

      31      Iz predložitvene odločbe izhaja, da se je pri naknadnem preverjanju, ki je bilo opravljeno pri Lactu, ugotovilo, da ta ni
         shranjeval izvornih listin, ki bi dokazovale status porekla zadevnih izdelkov, in da na podlagi navedb, ki so bile na voljo,
         ni bilo mogoče ugotoviti porekla masla, ki ga je izvažal.

      32      V tem pogledu je Sodišče že presodilo, da je cilj naknadnega preverjanja pregled natančnosti porekla, ki je navedeno v potrdilu
         EUR.1, ki je bilo prej izdano (sodbi z dne 7. decembra 1993 v zadevi Huygen in drugi, C-12/92, Recueil, str. I-6381, točka
         16, in z dne 17. julija 1997 v zadevi Pascoal & Filhos, C-97/95, Recueil, str. I-4209, točka 30).

      33      Dolžnik ne more opreti legitimnega pričakovanja glede veljavnosti potrdila EUR.1 na dejstvo, da so ga prvotno carinski organi
         države članice sprejeli, ker vloga teh služb pri prvem sprejetju deklaracij, nikakor ne ovira opravljanja kasnejših preverjanj
         (zgoraj navedena sodba Faroe Seafood in drugi, točka 93).

      34      Tako je treba, kadar porekla blaga, ki je navedeno v potrdilu EUR.1, z naknadnim preverjanjem ni mogoče potrditi, sklepati,
         da je poreklo neznano in da sta bila zato potrdilo EUR.1 in preferencialne tarife zmotno priznana (zgoraj navedeni sodbi Huygen
         in drugi, točki 17 in 18, ter Faroe Seafood in drugi, točka 16).

      35      V teh okoliščinah je treba na prvi del drugega vprašanja odgovoriti tako, da je treba, če po naknadnem preverjanju porekla
         blaga iz potrdila EUR.1 ni mogoče več potrditi, navedeno potrdilo šteti za „nepravilno potrdilo“ v smislu člena 220(2)(b)
         carinskega zakonika, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 2700/2000.

      36      Ob upoštevanju odgovora na prvi del drugega vprašanja na drugi del navedenega vprašanja ni treba odgovoriti.

       Tretje vprašanje
      37      Tretje vprašanje se nanaša na razlago člena 220(2)(b) carinskega zakonika v različici, ki izhaja iz Uredbe št. 2700/2000.

      38      Najprej predložitveno sodišče sprašuje, kdo mora dokazati, da so podlaga za potrdilo EUR.1 nepravilna dejstva, ki jih je predložil
         izvoznik.

      39      V tem pogledu je treba ugotoviti, da morajo v skladu z običajnimi pravili razdelitve dokaznega bremena carinski organi, ki
         želijo uporabiti člen 220(2)(b), tretji pododstavek, začetek, carinskega zakonika, za naknadno izterjavo in utemeljitev svoje
         zahteve predložiti dokaz, da izdaja nepravilnih potrdil temelji na tem, da je izvoznik navedel napačna dejstva.

      40      Iz  ugotovitev nacionalnega sodišča v predložitveni odločbi vendar izhaja, da je bila v tem primeru državnim organom odvzeta
         možnost, da bi dokazali, ali so podatki, ki so predloženi za izdajo potrdila EUR.1, pravilni ali ne, ker izvoznik pri sebi
         ni shranjeval dokazilnih listin, kljub obveznostim, ki izhajajo iz člena 28(1) Protokola št. 3, da mora najmanj tri leta hraniti
         dokumente, ki dokazujejo status porekla zadevnih izdelkov.

      41      Gospodarski subjekti morajo torej v okviru pogodbenih razmerij sprejeti potrebne določbe, da bi se zaščitili pred tveganjem
         naknadne izterjave (zgoraj navedena sodba Pascoal & Filhos, točka 60).

      42      Poleg tega mora dolžnik, da bi dosegel cilj, ki ga zasleduje naknadno preverjanje, tj. preverjanje pristnosti in pravilnosti
         potrdila EUR.1, v tem primeru dokazati, da potrdila, ki so jih izdali organi tretje države, temeljijo na pravilni predložitvi
         dejstev.

      43      V vsakem primeru je ugotovljeno, da naj Evropska skupnost ne bi nosila negativnih posledic nepravilnega delovanja dobaviteljev
         uvoznikov (zgoraj navedena sodba Pascoal & Filhos, točka 59).

      44      Drugič, predložitveno sodišče želi izvedeti, kdo mora dokazati, da so se organi, ki so izdali potrdilo, očitno zavedali ali
         bi se morali zavedati, da blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave.

      45      V tem pogledu zadostuje, da se ugotovi, da mora tisti, ki se sklicuje na izjemo iz člena 220(2)(b), tretji pododstavek, na
         koncu, carinskega zakonika, dokazati, da je bilo očitno, da so se organi, ki so izdali navedeno potrdilo, zavedali ali bi
         se morali zavedati, da blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave.

      46      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti tako, da mora tisti, ki se sklicuje na člen 220(2)(b),
         tretji pododstavek, carinskega zakonika, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 2700/2000, dokazati to, kar je potrebno, za
         uspeh njegove zahteve. Tako morajo načeloma carinski organi, ki želijo uporabiti navedeni člen 220(2)(b), tretji pododstavek,
         začetek, da bi začeli naknadno izterjavo, dokazati, da je izdaja nepravilnih potrdil nastala zaradi napačnih dejstev, ki jih
         je navedel izvoznik. Vendar ker zaradi malomarnosti enega izvoznika ni mogoče, da bi carinski organi ustrezno dokazali, ali
         je potrdilo EUR.1 izdano na podlagi pravilnih ali napačnih dejstev, ki jih je ta navedel, mora dolžnik dokazati, da so navedeno
         potrdilo izdali carinski organi tretje države na podlagi navedbe pravilnih dejstev.

       Četrto vprašanje
      47      Na podlagi odgovora na prvo vprašanje na četrto vprašanje ni treba odgovoriti.

      Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člen 220(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena
            z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000, se uporablja za carinski dolg, ki je nastal
            in katerega naknadna izterjava se je začela pred začetkom veljavnosti te uredbe.
      2)      Če porekla blaga po naknadnem preverjanju iz potrdila o prometu blaga EUR.1 ni mogoče več potrditi, je treba navedeno potrdilo
            šteti za „nepravilno potrdilo“ v smislu člena 220(2)(b) Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000.
      3)      Tisti, ki se sklicuje na člen 220(2)(b), tretji pododstavek, Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000,
            mora dokazati to, kar je potrebno, za uspeh svoje zahteve. Tako morajo načeloma carinski organi, ki želijo uporabiti člen
            220(2)(b), tretji pododstavek, začetek, da bi začeli naknadno izterjavo, dokazati, da je izdaja nepravilnih potrdil nastala
            zaradi napačnih dejstev, ki jih je navedel izvoznik. Vendar ker zaradi malomarnosti izvoznika ni mogoče, da bi carinski organi
            ustrezno dokazali, ali je potrdilo o prometu blaga EUR.1 izdano na podlagi pravilnih ali napačnih dejstev, ki jih je ta navedel,
            mora dolžnik dokazati, da so navedeno potrdilo izdali carinski organi tretje države na podlagi navedbe pravilnih dejstev.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.