title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. oktobra 2008.#Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Javna naročila blaga - Direktiva 93/36/EGS - Dodelitev javnih naročil brez predhodne objave - Lahki helikopterji, namenjeni policiji in gasilcem.#Zadeva C-157/06.

text:
      Zadeva C-157/06
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Italijanski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Javna naročila blaga – Direktiva 93/36/EGS – Dodelitev javnih naročil brez predhodne objave – Lahki helikopterji, namenjeni policiji in gasilcem“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil blaga – Direktiva 93/36 – Odstopanja od skupnih pravil – Ozka
            razlaga – Varstvo bistvenih interesov varnosti države članice
      (člen 296(1)(b), ES; Direktiva Sveta 93/36, členi 2(1)(b), 3, 6 in 9)
      Država članica s sprejetjem nacionalnega predpisa, na podlagi katerega je bilo odobreno odstopanje od zakonodaje Skupnosti
         na področju javnih naročil blaga za nakup lahkih helikopterjev za potrebe policije in gasilcev, ne da bi bil izpolnjen kateri
         od pogojev, ki bi upravičeval tako odstopanje, ni izpolnila obveznosti iz Direktive 93/36 o usklajevanju postopkov oddaje
         javnih naročil blaga, zlasti iz njenih členov 2(1)(b), 6 in 9.

      V zvezi z upravičenimi zahtevami v nacionalnem interesu, določenimi v členu 296(1)(b) ES, lahko namreč vsaka država članica
         v zvezi s proizvodnjo orožja, streliva in vojaških sredstev ali trgovino z njimi sprejme ukrepe, za katere meni, da so potrebni
         za zaščito pomembnih interesov njene varnosti; takšni ukrepi ne smejo negativno vplivati na pogoje konkurence na skupnem trgu
         glede proizvodov, ki niso izrecno predvideni v vojaške namene.

      Iz besedila navedene določbe je razvidno, da bi morali biti zadevni proizvodi izrecno predvideni v vojaške namene. Iz tega
         sledi, da je treba pri nakupu opreme, katere uporaba v vojaške namene ni gotova, nujno spoštovati pravila za oddajo javnih
         naročil. Če pa ni sporno, da so v nacionalnem predpisu navedeni helikopterji, katerih uporaba v civilne namene je gotova,
         medtem ko je njihova uporaba za vojaške namene le morebitna, se zadevna država članica ne more uspešno sklicevati na člen
         296(1)(b) ES, na katerega napotuje člen 3 Direktive 93/36, da bi utemeljila nacionalno zakonodajo, ki dovoljuje uporabo postopka
         s pogajanji za nakup navedenih helikopterjev.

      Poleg tega se uporaba člena 2(1)(b) Direktive 93/36 za nakup zadevnih helikopterjev ne zdi sorazmerna glede na cilj, ki je
         preprečiti širjenje občutljivih informacij o njihovi proizvodnji, če zadevna država članica ni dokazala, da tega cilja ne
         bi bilo mogoče doseči v okviru razpisnega postopka, kot je predviden z isto direktivo. Iz tega sledi, da sama ugotovitev,
         da so zadevne dobave razglašene za tajne, da jih spremljajo posebni varnostni ukrepi ali da jih je nujno treba izvzeti iz
         pravil Skupnosti, da bi se zaščitili bistveni interesi državne varnosti, ne more zadoščati kot dokaz, da dejansko obstajajo
         izjemne okoliščine, ki bi utemeljile odstopanja iz člena 2(1)(b) Direktive 93/36.

      (Glej točke od 25 do 28, od 31 do 34 in točko 1 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 2. oktobra 2008(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Javna naročila blaga – Direktiva 93/36/EGS – Dodelitev javnih naročil brez predhodne objave – Lahki helikopterji, namenjeni policiji in gasilcem“
      V zadevi C-157/06,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 23. marca 2006,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata X. Lewis in D. Recchia, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Italijanski republiki, ki jo zastopata I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Fiengom, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik šestega senata v funkciji predsednika drugega senata, K. Schiemann, J. Makarczyk (poročevalec),
         J.-C. Bonichot, sodniki, in C. Toader, sodnica,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. maja 2008,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Italijanska republika, s tem da je sprejela dekret
         ministra za notranje zadeve št. 558/A/04/03/RR z dne 11. julija 2003 (v nadaljevanju: ministrski dekret), na podlagi katerega
         je bilo odobreno odstopanje od zakonodaje Skupnosti na področju javnih naročil blaga za nakup lahkih helikopterjev za potrebe
         policije in gasilcev, ne da bi bil izpolnjen kateri od pogojev, ki bi upravičeval tako odstopanje, ni izpolnila obveznosti
         iz Direktive Sveta 93/36/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga (UL L 199, str. 1),
         zlasti členov 2(1)(b), 6 in 9 te direktive.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        V členu 2(l)(b) Direktive 93/36 je navedeno:

      „1.      Ta direktiva se ne uporablja:
      […]
      b)      za naročila blaga, ki se razglasijo za tajne ali katerih izvrševanje morajo spremljati posebni varnostni ukrepi v skladu z
         zakoni in drugimi predpisi, ki veljajo v zadevnih državah članicah, ali kadar to zahteva zaščita temeljnih interesov varnosti
         države članice.“

      3        Člen 3 navedene direktive določa:

      „Brez poseganja v člene 2, 4 in 5(1) mora ta direktiva veljati za vse blago, na katero se nanaša člen 1(a), vključno s tistim,
         ki ga zajemajo naročila, ki jih naročniki oddajo na področju obrambe, izjema je le blago, za katero se uporablja člen [296](1)(b)
         [ES].“

      4        Člen 6 navedene direktive določa:

      „1.      Pri oddaji javnih naročil blaga morajo naročniki v spodaj določenih primerih uporabljati postopke, ki so opredeljeni v členu
         1(d), (e) in (f).

      2.      Naročniki lahko oddajo svoja javna naročila blaga po postopkih s pogajanji v primeru neuspelih oddaj naročil z odprtim ali
         omejenim postopkom, ali v primeru postopkov oddaj naročil, ki so nesprejemljivi po nacionalnih predpisih, skladnih z določbami
         v Naslovu IV, če se prvotna merila naročila bistveno ne spremenijo. V takih primerih morajo naročniki objaviti obvestilo o
         oddaji naročila, razen če v takšne postopke s pogajanji, ne vključijo vseh podjetij, ki zadovoljujejo merila iz členov 20
         do 24, in ki so v teku predhodnega odprtega ali omejenega postopka predložila ponudbe v skladu s formalnimi zahtevami postopka
         oddaje naročila.

      3.      Naročniki lahko oddajo javna naročila blaga po postopku s pogajanjem, brez predhodne objave javnega razpisa v naslednjih primerih:

      a)      kadar v odprtem ali omejenem postopku ne dobijo ponudb ali pravilnih ponudb, če se originalna merila oddaje naročila bistveno
         ne spremenijo in pod pogojem, da se Komisiji posreduje poročilo;

      b)      kadar se zadevno blago proizvaja le v raziskovalne, eksperimentalne, študijske in razvojne namene, se ta določba ne uporabi
         za določanje količine proizvodnje za ugotavljanje komercialne donosnosti ali pokritja stroškov za raziskave in razvoj;

      c)      ko zaradi tehničnih ali umetniških razlogov ali zaradi razlogov, povezanih z varovanjem izključnih pravic, naročeno blago
         lahko proizvede ali dobavi samo določen dobavitelj;

      d)      če se časovnih okvirov, ki so določeni za odprte in omejene postopke ali postopke s pogajanji iz odstavka 2, zaradi izjemno
         nujnih razlogov, ki so posledica dogodkov, ki jih navedeni naročniki niso mogli predvideti, ni moč držati in je naročilo absolutno
         nujno. Okoliščin, na katere se sklicujejo, da bi opravičili skrajno nujo, v nobenem primeru ne bi smeli pripisati naročnikom;

      e)      za dodatna naročila prvotnih dobaviteljev, ki so mišljena ali kot delno nadomestilo normalnih dobav oziroma instalacij ali
         kot razširitev obstoječih dobav ali instalacij, če bi zamenjava dobavitelja naročnika obvezala k naročilu blaga z drugačnimi
         tehničnimi specifikacijami, kar bi imelo za posledico nezdružljivost oziroma velike tehnične težave pri delovanju in vzdrževanju.
         Velja splošno pravilo, da trajanje takšnih naročil kot tudi dolžina ponavljajočih se naročil ne bi smela biti daljša od treh
         let.“

      4.      V vseh drugih primerih morajo naročniki javna naročila blaga oddati po odprtem ali omejenem postopku.“
      5        V členu 9 navedene direktive je določeno:

      „1.      Naročniki morajo v čim krajšem roku po začetku proračunskega leta z informativnim obvestilom objaviti celotne potrebe po skupinah
         blaga, za katere nameravajo oddati naročila v naslednjih dvanajstih mesecih, kadar glede na določila iz člena 5 skupna ocenjena
         vrednost znaša 750.000 [eurov] ali več.

      Naročnik, ki oddaja naročilo, določi vrsto blaga na podlagi nomenklature ‚Classification of Products According to Activities
         (CPA)‘ (Razvrstitev izdelkov po dejavnostih). Po postopku iz člena 32(2) Komisija določi referenčne pogoje v obvestilu za
         posamezne postavke v nomenklaturi.

      2.      Naročnik, ki želi oddati javno naročilo blaga po odprtem ali omejenem postopku ali postopku s pogajanji, mora za primere iz
         člena 6(2) svojo namero objaviti.

      3.      Naročniki morajo po izbiri ponudnika rezultate javno objaviti. Nekaterih podatkov v zvezi z oddanim naročilom se ne sme objaviti,
         kadar bi bila objava takih podatkov lahko v nasprotju z zakonom ali javnim interesom, kadar bi to lahko škodovalo legitimnim
         poslovnim interesom zadevnih podjetij, tako javnih kot zasebnih, in kadar bi to lahko oviralo pošteno konkurenco med dobavitelji.

      4.      Obvestila morajo biti sestavljena po vzorcih iz Priloge IV in v njih morajo biti izrecno navedene v teh vzorcih zahtevane
         informacije. Naročnik se lahko pri zbiranju podatkov o ekonomskih in tehničnih standardih ponudnikov, ki jih potrebuje pri
         njihovi izbiri, omeji le na tiste pogoje, ki so določeni v členih 22 in 23 (Oddelek 11 Priloge IV B, Oddelek 9 Priloge IV
         C in Oddelek Priloge IV D).

      5.      Naročniki morajo poslati obvestila v najkrajšem možnem času in po najprimernejši poti Uradu za uradne publikacije Evropskih
         skupnosti. V primeru pospešenega postopka iz člena 12 je treba obvestilo o razpisu poslati po teleksu, s telegramom ali po
         telefaksu.

      Obvestilo iz odstavka 1 je treba čimprej poslati ob začetku vsakega proračunskega leta.
      Obvestilo iz odstavka 3 morajo poslati najkasneje v 48 dneh po oddaji naročila.
      6.      Obvestila iz odstavka 1 in 3 je treba v celoti objaviti v Uradnem listu Evropskih skupnosti in v TED banki podatkov v uradnih
         jezikih Skupnosti, pri čemer je verodostojno le besedilo v izvirnem jeziku.

      7.      Obvestilo iz odstavka 2 mora biti v celoti objavljeno v Uradnem listu Evropskih skupnosti in v TED banki podatkov v izvirnem
         jeziku. Povzetek pomembnih elementov iz posameznega obvestila je treba objaviti v uradnih jezikih Skupnosti, pri čemer je
         verodostojno le besedilo v izvirnem jeziku.

      8.      Urad za uradne publikacije Evropskih skupnosti objavi obvestilo ne kasneje kot 12 dni potem, ko je odposlano. V primeru pospešenega
         postopka iz člena 12 se to obdobje skrajša za pet dni.

      9.      Obvestila ne smejo biti objavljena v uradnih listih ali časopisih države naročnika, preden so odposlana Uradu za uradne publikacije
         Evropskih skupnosti; navesti morajo ta dan. V njih morajo biti enaki podatki kot tisti, ki so objavljeni v Uradnem listu Evropskih
         skupnosti.

      10.      Naročniki morajo razpolagati z dokazilom o dnevu, ko je bilo obvestilo odposlano.
      11.      Stroške objave obvestil v Uradnem listu Evropskih skupnosti nosi Skupnost. Obvestilo o razpisu ne sme biti daljše od ene strani
         uradnega lista ali približno 650 besed. V vsaki številki uradnega lista, v kateri je eno ali več obvestil, je natisnjeno vzorčno
         obvestilo ali obvestila, po katerih so narejena objavljena obvestila.“

       Nacionalna ureditev
      6        Ministrski dekret določa:

      „1.      Dobavo lahkih helikopterjev za potrebe policije in gasilcev spremljajo posebni varnostni ukrepi, ki veljajo tudi za akte tehnične
         skupine za presojo in medministrskega odbora, predvidene v poročilu.

      2.      Za dodelitev navedenih dobav se sme odstopiti od določb zakonske uredbe št. 358 [z dne 24. julija 1992], ki je bila spremenjena
         z zakonsko uredbo št. 402 (z dne 20. oktobra 1998, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 358/1992), če so v posamezni zadevi
         izpolnjeni pogoji iz člena 4(c) navedene uredbe.“

      7        Zakonska uredba št. 358/1992, na katero se sklicuje ministrski dekret, je zakonodaja, ki je v notranji pravni red prenesla
         zakonodajo Skupnosti na področju javnih naročil blaga.

      8        Člen 4(c) zakonske uredbe št. 358/1992 povzema določbe člena 2(1)(b) Direktive 93/36.

       Predhodni postopek
      9        Ker je Komisija izvedela za ministrski dekret in menila, da ni skladen s členi 2(1)(b), 6 in 9 Direktive 93/36, je 1. aprila
         2004 poslala pisni opomin, na katerega je Italijanska republika odgovorila 30. julija 2004.

      10      Komisija ni bila zadovoljna s tem odgovorom in je 14. decembra 2004 na Italijansko republiko naslovila obrazloženo mnenje,
         v katerem jo je pozvala, naj sprejme določbe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja.

      11      Italijanska republika je z dopisom z dne 22. marca 2005 obvestila Komisijo, da še ni podrobno odgovorila na obrazloženo mnenje,
         ampak da je „začela proces poglobljenega premišljevanja o tej zadevi“, katerega prvi rezultati „napeljujejo k temu, da bi
         lahko razumevanje navedenega dekreta povzročilo določeno zbeganost v zvezi s skladnostjo razpisnih postopkov za oddajo javnih
         naročil blaga z veljavnim normativnim okvirom na ravni Skupnosti“. V dopisu je še pisalo, da želijo vzpostaviti tehnični dialog
         s službami Komisije, ki bi lahko „spremljal zadevni proces premišljevanja in privedel do preučitve zgoraj omenjene zakonodaje,
         pri kateri bi bilo treba upoštevati različne zapovedi na tem področju“.

      12      Kljub dopisoma Komisije z dne 14. aprila in 26. maja 2005, s katerima je Italijansko republiko obvestila, da lahko začne dialog
         z zadevnimi ministrskimi službami, tega tehničnega dialoga nikoli ni bilo. V teh okoliščinah se je Komisija odločila vložiti
         to tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      13      Komisija očita Italijanski republiki, da se na podlagi ministrskega dekreta glede dobav lahkih helikopterjev za potrebe policije
         in gasilcev neupravičeno ne uporablja Direktiva 93/36, ker ni bil izpolnjen nobeden od pogojev iz člena 2(1)(b) te direktive.

      14      V zvezi s tem poudarja, da so bili navedeni helikopterji namenjeni policiji in gasilcem, to pomeni civilnim službam, ki po
         navadi ne morejo sodelovati v vojaških operacijah. Poleg tega okoliščina, da je bila namestitev lahke oborožitve predvidena
         le kot možnost, potrjuje, da so bili zadevni helikopterji namenjeni v glavnem za civilno uporabo. Nazadnje, dejstvo, da morajo
         imeti ti helikopterji določene značilnosti, ki so podobne značilnostim vojaških helikopterjev, ne zadostuje za to, da se jih
         izenači z vojaškim dobavo. Po mnenju Komisije gre kvečjemu za zračna plovila z morebitno dvojno rabo.

      15      Komisija poleg tega meni, da – čeprav bi šlo za vojaško blago – bi se morala uporabiti Direktiva 93/36 in da bi država članica,
         ki se sklicuje na to odstopanje, morala dokazati okoliščine, ki bi upravičile odstopanje, določeno v členu 2(1)(b). Meni,
         da Italijanska republika v tej zadevi ni dokazala legitimnosti odstopanja od navedene določbe.

      16      Italijanska republika potrjuje, da sta se v zdajšnjih mednarodnih razmerah pojma vojna in vojaška oprema bistveno spremenila
         glede na svoj prvotni pomen po zgledu pojma zaščita bistvenih interesov nacionalne varnosti. Vojaškega značaja helikopterjev,
         ki so predmet dobav, predvidenih z ministrskim dekretom, ni mogoče izpodbijati, ker je te helikopterje mogoče uporabiti za
         zagotovitev misij nacionalne varnosti. V skladu s tem, kar je določil medministrski odbor, ustanovljen v ta namen, so morali
         ti helikopterji dejansko imeti določene tehnične značilnosti, da bi se jih morebiti lahko uporabilo kot orožne in obrambne
         sisteme, tako da se za njih zahteva homologacija ministrstva za obrambo.

      17      Italijanska republika trdi, da so pogoji iz člena 2(1)(b) Direktive 93/36 izpolnjeni. Svojo trditev opira predvsem na utemeljitev,
         da morajo biti dobave zadevnega blaga čim bolj diskretne glede na njegovo uporabo kot orožni sistemi in njihove interoperabilnosti
         z drugo vojaško opremo. Zaradi tega tajnost ne bi mogla biti zagotovljena v okviru odprtega postopka oddaje javnih naročil.

      18      Poleg tega Italijanska republika meni, da ker je mogoče zadevna zračna plovila brez omejitev opredeliti kot vojaško opremo,
         tudi če bi bilo treba meniti, da pogojev iz člena 2(1)(b) Direktive 93/36 ne bi bilo mogoče uporabiti v tej zadevi, pa se
         kljub temu odstopanje iz člena 296 ES nanaša na sporne dobave in bi jih zato bilo treba izvzeti iz pravil Skupnosti o javnih
         naročilih.

      19      Italijanska republika meni, da je ta tožba nedopustna, ker je kršeno načelo ne bis in idem. Trdi, da je bilo vprašanje predmet spora, ki ga je Sodišče že preučilo in o katerem je presojalo v svoji sodbi z dne 8. aprila 2008
         v zadevi Komisija proti Italiji (C-337/05, še neobjavljena v ZOdl.).

       Presoja Sodišča
       Dopustnost
      20      V zvezi s tem zadošča opozoriti na bistveno razliko med to zadevo in zadevo, na podlagi katere je bila izdana zgoraj navedena
         sodba Komisija proti Italiji. V tej zadevi je Italijanska republika ravnala na podlagi dekreta ministra za notranje zadeve,
         medtem ko se je zadeva, v kateri je bila izdana omenjena sodba, nanašala na zakonitost prakse italijanskih organov. To zadostuje
         za ugotovitev, da se v tej zadevi v nobenem primeru ni mogoče uspešno sklicevati na načelo ne bis in idem.

      21      Zaradi tega je treba zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga je navedla Italijanska republika.

       Temelj
      22      Uvodoma je treba opozoriti, da se stranki strinjata, da zneski naročil iz ministrskega dekreta presegajo prag, določen v členu
         5(1)(a) Direktive 93/36, zaradi česar se slednja zanjo lahko uporablja.

      23      Prav tako je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso odstopanja od pravil, ki zagotavljajo učinkovitost
         pravic, priznanih s Pogodbo na področju javnih naročil, razlagati strogo (glej v tem smislu sodbo z dne 17. novembra 1993
         v zadevi Komisija proti Španiji, C‑71/92, Recueil, str. I‑5923, točka 36) in da mora tisti, ki se želi sklicevati na odstopanje,
         dokazati, da dejansko obstajajo posebne okoliščine, ki upravičujejo odstopanje (glej v tem smislu sodbo z dne 3. maja 1994
         v zadevi Komisija proti Španiji, C‑328/92, Recueil, str. I‑1569, točki 15 in 16, ter zgoraj navedeno sodbo Komisija proti
         Italiji, točki 57 in 58).

      24      V tej zadevi Italijanska republika trdi, da ministrski dekret izpolnjuje pogoje iz členov 296 ES in 2(1)(b) Direktive 93/36,
         predvsem ker so helikopterji, določeni v tem dekretu, blago z dvojno rabo, to pomeni, da se lahko enako dobro uporabljajo
         v civilne in vojaške namene.

      25      V zvezi s tem je treba poudariti, da lahko na podlagi člena 296(1)(b) ES vsaka država članica v zvezi s proizvodnjo orožja,
         streliva in vojaških sredstev ali trgovino z njimi sprejme ukrepe, za katere meni, da so potrebni za zaščito pomembnih interesov
         njene varnosti; takšni ukrepi ne smejo negativno vplivati na pogoje konkurence na skupnem trgu glede proizvodov, ki niso izrecno
         predvideni v vojaške namene (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 46).

      26      Iz besedila navedene določbe izhaja, da bi morali biti zadevni proizvodi izrecno predvideni v vojaške namene. Iz tega sledi,
         da je treba pri nakupu opreme, katere uporaba v vojaške namene ni gotova, nujno spoštovati pravila za oddajo javnih naročil
         (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 47).

      27      Ni sporno, da so v ministrskem dekretu, kot priznava Italijanska republika, navedeni helikopterji, katerih uporaba v civilne
         namene je gotova, medtem ko je njihova uporaba za vojaške namene le morebitna.

      28      Zato se Italijanska republika ne more uspešno sklicevati na člen 296(1)(b) ES, na katerega napotuje člen 3 Direktive 93/36,
         da bi utemeljila nacionalno zakonodajo, ki dovoljuje uporabo postopka s pogajanji za nakup navedenih helikopterjev.

      29      Poleg tega se navedena država članica sklicuje na člen 2(1)(b) Direktive 93/36.

      30      Takoj je treba spomniti, da nujnost, da se predvidi obveznost zaupnosti, nikakor ne ovira uporabe razpisnega postopka za dodelitev
         naročila (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 52).

      31      Zato se zdi, da uporaba člena 2(1)(b) Direktive 93/36 za utemeljitev nacionalne zakonodaje, ki dovoljuje nakup zadevnih helikopterjev
         po postopku s pogajanji, ni sorazmerna glede na cilj, ki je preprečiti širjenje občutljivih informacij o njihovi proizvodnji.
         Italijanska republika namreč ni dokazala, da tega cilja ne bi bilo mogoče doseči v okviru razpisnega postopka, kot je predviden
         z isto direktivo (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 53).

      32      Iz tega sledi, da v tej zadevi sama ugotovitev, da so zadevne dobave razglašene za tajne, da jih spremljajo posebni varnostni
         ukrepi ali da jih je nujno treba izvzeti iz pravil Skupnosti, da bi se zaščitili bistveni interesi državne varnosti, ne more
         zadoščati kot dokaz, da dejansko obstajajo izjemne okoliščine, ki bi utemeljile odstopanja iz člena 2(1)(b) Direktive 93/36.

      33      Zato se Italijanska republika ne more uspešno sklicevati na člen 2(1)(b) Direktive 93/36, da bi utemeljila nacionalno zakonodajo,
         ki dovoljuje uporabo postopka s pogajanji za nakup navedenih helikopterjev.

      34      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Italijanska republika, s tem da je sprejela ministrski dekret, na podlagi
         katerega je bilo odobreno odstopanje od zakonodaje Skupnosti na področju javnih naročil blaga za nakup lahkih helikopterjev
         za potrebe policije in gasilcev, ne da bi bil izpolnjen kateri od pogojev, ki bi upravičeval tako odstopanje, ni izpolnila
         obveznosti iz Direktive 93/36, zlasti iz njenih členov 2(1)(b), 6 in 9.

       Stroški
      35      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Italijanski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Italijanska republika, s tem da je sprejela dekret ministra za notranje zadeve št. 558/A/04/03/RR z dne 11. julija 2003, na
            podlagi katerega je bilo odobreno odstopanje od zakonodaje Skupnosti na področju javnih naročil blaga za nakup lahkih helikopterjev
            za potrebe policije in gasilcev, ne da bi bil izpolnjen kateri od pogojev, ki bi upravičeval tako odstopanje, ni izpolnila
            obveznosti iz Direktive Sveta 93/36/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga, zlasti
            iz njenih členov 2(1)(b), 6 in 9.
      2)      Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. novembra 2008.#Trespa International BV proti Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van beroep te Antwerpen - Belgija.#Uredba o izvajanju carinskega zakonika Skupnosti - Člena 291 in 297 - Ugodnejša tarifna obravnava - Posebna raba - Pojem ,oseb[a], ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz za sprostitev v prosti pomet‘ - Pojem ,prenos blaga znotraj Skupnosti‘ - Pojem ,prejemnik‘.#Zadeva C-248/07.

text:
      Zadeva C-248/07
      Trespa International BV
      proti
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van beroep te Antwerpen)
      „Uredba o izvajanju carinskega zakonika Skupnosti – Člena 291 in 297 – Ugodnejša tarifna obravnava – Posebna uporaba – Pojem ,oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz za sprostitev v prosti pomet‘ – Pojem ,prenos blaga znotraj Skupnosti‘ – Pojem ,prejemnik‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Očitno neupoštevna vprašanja in hipotetična vprašanja, postavljena
            v kontekstu, ki izključuje koristen odgovor – Vprašanja brez zveze s predmetom spora v postopku v glavni stvari
      (člen 234 ES)
      2.        Skupna carinska tarifa – Pripustitev blaga z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe – Oseba, ki blago
            uvozi ali naroči njegov uvoz za sprostitev v prosti pomet v smislu člena 291(1) Uredbe št. 2454/93 – Pojem
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 5(4), drugi pododstavek; uredbi Komisije št. 2454/93, člena 291(1) in (3), drugi pododstavek,
            in 293 ter št. 89/97)
      3.        Skupna carinska tarifa – Pripustitev blaga z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe – Prenos blaga znotraj
            Skupnosti – Pojem
      (uredbi Komisije št. 2454/93, členi 291, 297(1), 298(4) in (5) in 300, drugi odstavek, ter št. 89/97)
      4.        Skupna carinska tarifa – Pripustitev blaga z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe – Prenos blaga znotraj
            Skupnosti – Prejemnik v smislu člena 297 Uredbe št. 2454/93 – Pojem
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 5; uredbi Komisije št. 2454/93, člena 291 in 297(1), ter št. 89/97)
      1.        V okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga določa člen 234 ES, le nacionalno sodišče, pred katerim poteka
         spor in ki je pristojno za izdajo sodne odločbe, glede na posebnosti spora, ki poteka pred njim, presoja tako nujnost sprejetja
         predhodne odločbe, da bo lahko sprejelo sodbo, kot pomembnost vprašanj, ki jih zastavi Sodišču. Iz tega je razvidno, da za
         vprašanja v zvezi z razlago prava Skupnosti, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna
         opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. To domnevo upoštevnosti je mogoče
         zavrniti samo v izjemnih primerih, v katerih je popolnoma očitno, da razlaga prava Skupnosti ni v nobeni zvezi z resničnostjo
         oziroma s predmetom spora v glavni stvari, ali v katerih je problem hipotetičen oziroma Sodišče nima dovolj dejanskih ali
         pravnih elementov, da bi lahko učinkovito odgovorilo na postavljena vprašanja.

      (Glej točki 32 in 33.)
      2.        Člen 291(1) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena
         z Uredbo št. 89/97, je treba razlagati tako, da se pojem „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“, nanaša na osebo,
         ki ji je blago namenjeno in ki ga namerava dati v predpisano posebno uporabo, ne glede na to, ali carinsko deklaracijo predloži
         sama ali prek zastopnika v smislu člena 5 Uredbe št. 2913/92. Ta pojem se ne nanaša na zastopnika te osebe pred carinskimi
         organi, razen kadar se za osebo v skladu s členom 5(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 2913/92 šteje, da nastopa v svojem imenu
         in za svoj račun in bi jo bilo zato treba obravnavati kot uvoznika.

      Čeprav je glede tega res, da poglavje 2 naslova 1 dela II izvedbene uredbe, ki ureja pripustitev blaga z ugodnejšo tarifno
         obravnavo zaradi njegove posebne uporabe, ne opredeljuje pojma „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“, pa ta uredba
         imetniku navedenega dovoljenja nalaga obveznosti, s katerimi je mogoče ugotoviti, na koga se nanaša člen 291(1) te uredbe.
         Tako iz obveznosti, ki jo določa člen 291(3), drugi pododstavek, te uredbe, ki natančno določa, da mora udeleženi carinskim
         organom v enem ali več obratih podjetja omogočiti nadzor nad blagom skozi celoten postopek obdelave, kakor iz obveznosti,
         ki jih določa člen 293 iste uredbe, da se da blago v predpisano posebno uporabo in da se vodi in hrani evidenca, ki carinskim
         organom omogoča izvajanje kontrol, za katere ti menijo, da so potrebne, je razvidno, da je oseba, ki blago uvozi ali naroči
         njegov uvoz, tj. oseba, ki mora imeti dovoljenje iz člena 291 izvedbene uredbe, tista, ki ji je blago namenjeno in ki ga namerava
         dati v predpisano posebno uporabo. Le ta oseba mora spoštovati obveznosti, ki jih določata člena 291 in 293.

      Dejstvo, da člen 291(1) izvedbene uredbe alternativno uporablja dva izraza, namreč „oseba, ki uvozi“ in „oseba, ki naroči
         uvoz“, kaže na to, da je dopustno uvažati blago za posebno uporabo prek zastopnika pri carinskih organih v skladu s členom
         5 Uredbe št. 2913/92. Iz tega izhaja, da zastopnik, ki predloži carinske deklaracije za tuj račun, ni oseba, na katero se
         nanaša člen 291(1) izvedbene uredbe, zato ne potrebuje dovoljenja v smislu tega člena. Le kadar carinski zastopnik ne izjavi,
         da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, ali kadar izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, pa ni pooblaščen, da
         nastopa kot zastopnik, se ta zastopnik obravnava kot uvoznik in mora zato imeti pisno dovoljenje, da bi bilo uvoženo blago
         upravičeno do ugodne tarifne obravnave.

      (Glej točke od 46 do 51 in 54 ter točko 1 izreka.)
      3.        Člen 297(1) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena
         z Uredbo št. 89/97, je treba razlagati tako, da kadar je blago uvoženo v državo članico in nato prepeljano v drugo državo
         članico, ne gre za prenos blaga znotraj Skupnosti, če pooblaščena oseba nastopa za račun končnega uvoznika, kar mora preveriti
         nacionalno sodišče. Zgolj dejstvo, da je bilo blago uvoženo in carinjeno v državi članici ter nato prepeljano v drugo državo
         članico, ne vpliva na ugotavljanje, ali je šlo za prenos v smislu zgoraj navedene določbe. Pri prenosu mora imeti prejemnik
         dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291 navedene uredbe.

      Glede tega je za ugotovitev, ali gre za prenos v Skupnosti v smislu člena 297(1) izvedbene uredbe – kakor je razvidno iz cilja
         te uredbe – pomemben prenos obveznosti na prejemnika v zvezi z blagom, ki je predmet prenosa. Zato mora imeti prejemnik dovoljenje,
         ki se izda v skladu s členom 291 navedene uredbe. Tako člena 298(4) in (5) ter 300, drugi odstavek, izvedbene uredbe določata,
         da se z datumom prenosa blaga obveznosti iz členov od 291 do 304 te uredbe s pošiljatelja prenesejo na prejemnika in da je
         zadnji dolžan evidentirati preneseno blago. Iz tega izhaja, da je prenos blaga v smislu člena 297(1) izvedbene uredbe mogoč
         le med osebami, ki imajo dovoljenje za posebno uporabo, torej osebami, ki nameravajo ali so nameravale dati blago, ki je predmet
         prenosa, v predpisano posebno uporabo.

      (Glej točke od 65 do 69 in točko 2 izreka.)
      4.        Člen 297(1) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena
         z Uredbo št. 89/97, je treba razlagati tako, da se pojem „prejemnik“, ki ga vsebuje, ne nanaša na carinskega zastopnika, ki
         opravlja carinske formalnosti za račun uvoznika.

      Prejemnik je namreč oseba, ki od pošiljatelja pridobi pravico ali preneseno blago. Pojem „prejemnik“ v smislu člena 297(1)
         se tako nanaša na osebo, ki od pošiljatelja pridobi blago, ki je bilo sproščeno v prosti promet z ugodnejšo tarifno obravnavo
         zaradi njegove posebne uporabe, vendar na dan prenosa še ni doseglo te uporabe. Carinski zastopnik, ki carini blago, ki ni
         skupnostno, za račun uvoznika, je torej njegov zastopnik pri carinskih organih v smislu člena 5 Uredbe št. 2913/92, medtem
         ko je uvoznik oseba, ki naroči uvoz blaga za sprostitev v prosti promet v smislu člena 291 izvedbene uredbe.

      (Glej točke od 72 do 74 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. novembra 2008(*)

      „Uredba o izvajanju carinskega zakonika Skupnosti – Člena 291 in 297 – Ugodnejša tarifna obravnava – Posebna raba – Pojem ,oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz za sprostitev v prosti pomet‘ – Pojem ,prenos blaga znotraj Skupnosti‘ – Pojem ,prejemnik‘“
      V zadevi C-248/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hof van beroep te Antwerpen
         (Belgija) z odločbo z dne 8. maja 2007, ki je prispela na Sodišče 23. maja 2007, v postopku

      Trespa International BV
      proti
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, U. Lõhmus (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. maja 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Trespo International BV S. D’Hoine, A. Jansen in K. Van den Bosch, odvetniki,
      –        za Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV J. Stevens in B. Delbaere, odvetnika,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck in C. Pochet, zastopnici,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti S. Schønberg in H. van Vliet, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1a, 291 in 297 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne
         2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1), kot
         je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 89/97 z dne 20. januarja 1997 (UL L 17, str. 28, v nadaljevanju: izvedbena
         uredba).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Trespa International BV (v nadaljevanju: Trespa) in družbo Nova Haven-
         en Vervoerbedrijf NV (v nadaljevanju: Nova) glede zahtevka družbe Trespa za odškodnino in vračilo administrativnih stroškov,
         ki so nastali zaradi napak, ki jih je domnevno storila družba Nova.

       Pravni okvir
       Carinski zakonik Skupnosti
      3        V členu 5 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju:
         Carinski zakonik) je določeno:

      „1.      Pod pogoji iz člena 64(2) in ob upoštevanju določb, sprejetih v okviru člena 243(2)(b), lahko vsakdo imenuje zastopnika, ki
         zanj pri carinskih organih izvršuje opravila in formalnosti v skladu s carinskimi predpisi.

      2.      Tako zastopanje je lahko:
      –        neposredno, pri čemer zastopnik nastopa v tujem imenu in za tuj račun, ali
      –        posredno, pri čemer zastopnik nastopa v svojem imenu[,] a za tuj račun.
      Država članica lahko omeji pravico do vlaganja carinske deklaracije:
      –        preko neposrednega zastopnika ali
      –        preko posrednega zastopnika,
      s tem, da mora biti zastopnik carinski posrednik, ki opravlja svojo dejavnost na ozemlju tiste države.
      […]
      4.      Zastopnik mora izjaviti, da nastopa v imenu zastopane osebe, pojasniti[,] ali gre za neposredno ali za posredno zastopanje,
         ter biti pooblaščen, da nastopa kot zastopnik.

      Oseba, ki ne izjavi, da nastopa v tujem imenu ali za tuj račun, ali ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, pa
         ni pooblaščena, se šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun.

      5.      Carinski organi lahko od osebe, ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, zahtevajo dokazilo, da je pooblaščena,
         da nastopa kot zastopnik.“

      4        Člen 21(1) Carinskega zakonika določa:

      „Za ugodnejšo tarifno obravnavo, ki jo lahko ima določeno blago zaradi svoje narave ali posebnega namena, veljajo pogoji,
         določeni skladno s postopkom Odbora. Kadar je potrebno dovoljenje, se uporabljata člena 86 in 87.“

      5        V členu 29(1) tega zakonika je navedeno:

      „1.      Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz
         na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s
         členoma 32 in 33, če:

      […]
      (c)      noben del izkupička od vsake kasnejše ponovne prodaje, prepustitve ali uporabe blaga s strani kupca ne pripada neposredno
         ali posredno prodajalcu, razen če se lahko v skladu s členom 32 opravi ustrezna uskladitev […]“

      6        Člen 86 Carinskega zakonika določa:

      „Dovoljenje iz člena 85 in dovoljenje iz člena 100(1) se brez poseganja v dodatne posebne pogoje, ki veljajo za zahtevani
         postopek, izdata le:

      –        osebam, ki nudijo vsa zavarovanja, potrebna za pravilno izvedbo postopkov,
      in
      –        kadar carinski organi lahko nadzorujejo in spremljajo postopek, ne da bi morali uvesti administrativne postopke, ki bi bili
         nesorazmerni z gospodarskimi potrebami samega postopka.“

       Izvedbena uredba
      7        Člen 1a izvedbene uredbe določa:

      „Za uporabo členov 16 do 34 in 291 do 308 štejejo države Gospodarske unije Beneluks za eno samo državo članico.“
      8        Upoštevne določbe izvedbene uredbe za postopek v glavni stvari, namreč členi od 291 do 304, so v delu II z naslovom „Carinsko
         dovoljena raba in uporaba“, naslov I „Sprostitev v prosti promet“, poglavje 2 „Pripustitev blaga z ugodnejšo tarifno obravnavo
         zaradi njegove posebne uporabe“, oddelek 1 „Blago razen klavnih konjev“, te uredbe.

      9        V členu 291 izvedbene uredbe je navedeno:

      „1.      Pripustitev blaga, ki se da v prosti promet z ugodnejšo tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe, se pogojuje z izdajo
         pisnega dovoljenja osebi, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz za sprostitev v prosti pomet.

      2.      To dovoljenje izdajo na pisni zahtevek udeleženega carinski organi države članice, v kateri se blago prijavi za sprostitev
         v prosti pomet.

      3.      […]
      Udeleženi mora carinskim organom v enem ali več obratih podjetja omogočiti nadzor nad blagom skozi celoten postopek obdelave.

      10      Člen 293 te uredbe določa:

      „Imetnik dovoljenja je dolžan:
      (a)      dati blago v predpisano posebno uporabo;
      (b)      voditi in hraniti evidenco, ki carinskim organom omogoča izvajanje kontrol, za katere ti menijo, da so potrebne, glede dejanske
         uporabe blaga za predpisano posebno uporabo.

      11      Člen 295(1) navedene uredbe določa:

      „1.      Blago se šteje, da je dano v posebno uporabo:
      […]
      2.      v primeru blaga za večkratno uporabo, dve leti potem, ko je bilo prvič dano v predpisano posebno uporabo; začetek prve uporabe
         je treba zabeležiti v evidenci iz člena 293(b); vendar velja:

      […]
      c)      pri blagu iz dela I Priloge 40, namenjenem za izdelavo, vzdrževanje, predelavo in opremo nekaterih letal, dan prenosa letala
         na osebo, ki ni imetnik dovoljenja, ali dan ponovne prepustitve njegovemu lastniku zlasti po vzdrževanju, popravilu ali predelavi;

      d)      pri blagu iz dela II Priloge 40, namenjenem izdelavi, popravilu, vzdrževanju, predelavi ali opremi nekaterih vrst ladij, vrtalnih
         ploščadi in ploščadi za predelavo, dan prenosa ladje ali ploščadi na osebo, ki ni imetnik dovoljenja, ali dan ponovne prepustitve
         njenemu lastniku zlasti po vzdrževanju, popravilu ali predelavi;

      […]“
      12      V členu 297(1) izvedbene uredbe je navedeno:

      „V primeru prenosa blaga v Skupnosti mora imeti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291.“
      13      Člen 298(4) in (5) te uredbe določa:

      „4.      Prejemnik zabeleži blago takoj po njegovem prispetju v evidenco iz člena 293(b), h kateri priloži izvirnik, ter pristojnemu
         carinskemu uradu namembne države članice nemudoma pošlje četrto kopijo pod pogoji, ki jih ta določi, in mu sporoči datum prispetja.
         O katerem koli presežku, primanjkljaju, zamenjavi ali drugi nepravilnosti nemudoma obvesti urad. Poleg tega pošlje peto kopijo
         pošiljatelju.

      5.      Z datumom, navedenim v odstavku 4, se obveznosti iz tega poglavja s pošiljatelja prenesejo na prejemnika. Do tega trenutka
         je obveznosti dolžan izpolniti pošiljatelj.“

      14      Člen 300 omenjene uredbe določa:

      „Vsak prenos blaga znotraj države članice se mora priglasiti carinskim organom. Obliko, rok in druge pogoje za sporočilo določijo
         ti organi. V sporočilu mora biti natančno naveden datum prenosa blaga.

      Od tega trenutka prejemnik za prevzeto blago prevzame obveznosti, ki izhajajo iz tega oddelka.“
      15      V členu 302 te uredbe je določeno:

      „1.      Carinski organi dovolijo uporabo blaga za namen, ki ni predpisan za ugodnejšo tarifno obravnavo iz člena 291 samo, če imetnik
         dovoljenja tem organom zadovoljivo dokaže, da se blago zaradi razlogov, povezanih z imetnikom dovoljenja ali z blagom samim,
         ni moglo dati v predpisano posebno uporabo.

      […]
      3.      Ugodnost iz prejšnjih dveh odstavkov se pogojuje s plačilom imetnika dovoljenja za uvozno dajatev, določeno v skladu s členom
         208 zakonika.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      16      Družba Trespa od 1. januarja 1995 iz Združenih držav na Nizozemsko uvaža kraft papir, ki se uporablja pri proizvodnji gradbenih
         materialov. Družba Trespa to blago kupuje od ameriške družbe Westvaco (v nadaljevanju: Westvaco USA) v skladu s prodajnimi
         pogoji „dobavljeno neocarinjeno“ („delivery duty unpaid“). V skladu s temi pogoji prodajalec krije stroške skladiščenja, družba
         Trespa pa lahko zaloge črpa glede na svoje potrebe.

      17      Do maja 1997 je kraft papir dobavljala družbi Moerdijk Marine Services v Moerdijku (Nizozemska), kjer je bil nato začasno
         uskladiščen. Maja 1997 je evropska podružnica družbe Westvaco USA, družba Westvaco Europe NV (v nadaljevanju: Westvaco), obvestila
         družbo Trespa, da namerava svoje zaloge prenesti iz Moerdijka v Antwerpen (Belgija) in za storitve carinjenja, skladiščenja
         in odpreme iz skladišča uporabiti storitve družbe Nova.

      18      Ob premestitvi skladišča družbe Westvaco v Antwerpen je družba Trespa predlagala Komisiji Evropskih skupnosti, naj za kraft
         papir uvede režim odloga plačila, tako da zanj ne bo treba plačati uvoznih dajatev. Ta predlog se je opiral na dejstvo, da
         se v Evropski uniji ne proizvede dovolj kraft papirja za potrebe družbe Trespa.

      19      Svet je 27. junija 1997 je sprejel Uredbo št. 1291/97 o spremembi Uredbe št. 2505/96 o odprtju in zagotavljanju upravljanja
         tarifnih kvot Skupnosti za določene kmetijske in industrijske izdelke ter o spremembi Uredbe (ES) št. 3059/95 o odprtju in
         zagotavljanju upravljanja tarifnih kvot Skupnosti za določene kmetijske in industrijske izdelke (prva serija 1996) (UL L 176,
         str. 17), na podlagi katere so bile veljavne carinske dajatve 0 % za tarifno kvoto 8000 ton kraft papirja iz tarifne številke
         NC 4804 4191 10 in 7000 ton iz tarifne številke NC 4804 5190 10.

      20      V skladu z Uredbo št. 1291/97 sta bili ti tarifni kvoti namenjeni le uvozu kraft papirja, ki je bil dan v posebno uporabo,
         zlasti za proizvodnjo določenih proizvodov.

      21      Med julijem 1997 in januarjem 1998 je družba Nova carinila blago družbe Trespa brez uvoznih dajatev, čemur carinski organi
         v Antwerpnu niso ugovarjali. Januarja 1998 so navedeni organi opravili zunanjo revizijo carinskih dokumentov in družbo Nova
         obvestili, da navedene tarifne kvote niso bile brezpogojne, temveč so pogojene s tem, da mora biti uvoženo blago dano v posebno
         uporabo, za katero je potrebno dovoljenje.

      22      Po prejetju te informacije od družbe Nova je družba Trespa 26. januarja 1998 pri nizozemskih carinskih organih vložila zahtevek
         za pridobitev dovoljenja za posebno uporabo, da bi lahko brez uvoznih dajatev uvažala kraft papir za proizvodnjo plošč Trespa.
         Nizozemske oblasti so ji 17. junija 1998 izdale to dovoljenje z navedbo, da je začelo veljati 1. januarja 1998.

      23      Družba Nova je vložila podoben zahtevek pri belgijskih carinskih organih in dovoljenje za posebno uporabo ji je bilo izdano
         17. februarja 1998 za blago iz tarifne številke NC 4804 4199 10. Družba Nova je nato vložila dodaten zahtevek in to dovoljenje
         je bilo 11. junija 1998 razširjeno za tarifni številki NC 4804 4191 10 in NC 4804 5190 10.

      24      Belgijski carinski organi so 2. decembra 1999 na družbo Nova naslovili odločbo o naknadni izterjavi carinskih dajatev in davka
         na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za blago, ki je bilo uvoženo za račun družbe Trespa. Družba Nova, ki je o tem dokumentu
         obvestila družbo Trespa in od nje zahtevala povrnitev zneskov, ki jih je morala plačati, je sama plačala približno 508.400
         eurov carin in DDV.

      25      Družba Trespa je nato nizozemskim carinskim organom predlagala, naj izvedejo upravni nadzor, da bi dokazala, da je od 1. januarja
         1998 uvoženo blago dosegalo uporabo, ki je predpisana v opisu zadevnih tarifnih številk.

      26      Družba Trespa je lahko dokazala, da je bilo uvoženo blago, razen majhne količine, zares uporabljeno za predvideno posebno
         uporabo, tako da so belgijski carinski organi družbi Nova od 30. novembra 2000 do 15. decembra 2003 povrnili skoraj vse dajatve,
         ki jih je plačala, torej približno 507.200 eurov.

      27      Kljub temu je družba Nova že 18. januarja 2000 izstavila račun na ime družbe Trespa v znesku, ki je ustrezal carinskim dajatvam
         in DDV, ki jih je plačala. Družba Nova je 7. novembra 2001 pri Rechtbank van koophandel te Antwerpen (sodišče za gospodarske
         zadeve v Antwerpnu) vložila tožbo, da bi se družbi Trespa naložilo, naj ji povrne znesek v višini 203.100 eurov z obrestmi
         in pavšalnim nadomestilom v višini 10 % zneska navedenega računa za administrativne stroške. Zaradi naknadnih povračil, ki
         jih je prejela od belgijskih carinskih organov, je družba Nova spremenila ta zahtevek, ni pa ga popolnoma umaknila. Družba
         Trespa je vložila nasprotno tožbo za nadomestila in povrnitev administrativnih stroškov, ki jih je priglasila.

      28      Rechtbank van koophandel te Antwerpen je odločalo 26. novembra 2004. To sodišče je odločilo, da ni dokazano, da je družba
         Nova naredila napako, zaradi katere bi belgijski carinski organi carinske dajatve terjali naknadno, niti ni dokazano, da bi
         morala družba Nova imeti dovoljenje za posebno uporabo. Družbama Trespa in Nova je bilo na koncu naloženo, naj druga drugi
         plačata določene zneske. Družba Trespa je zoper to sodbo vložila pritožbo 1. februarja 2005.

      29      Slednja meni, da je naknadna izterjava carinskih dajatev lahko le posledica napak, ki jih je storila družba Nova, ki bi morala
         imeti ob prijavi blaga pri belgijski upravi za carine in trošarine dovoljenje za posebno uporabo, ki pa ga ni imela. Po mnenju
         družbe Nova bi morala imeti tako dovoljenje le njena naročnica, družba Trespa.

      30      V teh okoliščinah je Hof van beroep te Antwerpen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali izraz ,oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz‘ iz člena 291 [izvedbene uredbe] zajema tudi carinskega posrednika
         [zastopnika], ki vloži prijavo v svojem imenu in za svoj račun, ali zgolj uvoznika, ki mu je blago namenjeno?

      2.      Ali gre za prenos blaga znotraj Skupnosti, v smislu členov 297 in 1a [izvedbene uredbe], ko je blago uvoženo v [...] Unijo
         [Skupnost] v Antwerpen in pozneje prepeljano na Nizozemsko, in ali mora v tem primeru oseba, navedena v členu 291 [navedene
         uredbe], imeti dovoljenje v skladu s tem členom?

      3.      Ali člen 297 [izvedbene uredbe] z izrazom ,prejemnik‘ zajema carinskega posrednika [zastopnika], ki opravlja carinske formalnosti
         za uvoz blaga iz tretje države v državo članico Evropske unije, za račun končnega uvoznika tega blaga?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost
      31      Komisija dvomi o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe. Meni, da spor v glavni stvari zadeva razmerje zasebnega
         prava med strankama v postopku v glavni stvari, ki ga ureja belgijski civilni zakonik, in da vprašanja za rešitev spora niso
         odločilna. Čeprav priznava, da lahko imajo ta vprašanja določen pomen v sporu v glavni stvari, Komisija ni prepričana, ali
         odgovor nanje zadostuje za rešitev tega spora.

      32      Zato je treba opozoriti, da v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, kot ga določa člen 234 ES, le nacionalno
         sodišče, pred katerim poteka spor in ki je pristojno za izdajo sodne odločbe, glede na posebnosti spora, ki poteka pred njim,
         presoja tako nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bo lahko sprejelo sodbo, kot pomembnost vprašanj, ki jih zastavi Sodišču
         (glej zlasti sodbe z dne 22. novembra 2005 v zadevi Mangold, C‑144/04, ZOdl., str. I‑9981, točka 34; z dne 14. decembra 2006
         v zadevi Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, ZOdl., str. I‑11987, točka 16, in z dne
         18. julija 2007 v zadevi Lucchini, C‑119/05, ZOdl., str. I‑6199, točka 43).

      33      Iz tega je razvidno, da za vprašanja v zvezi z razlago prava Skupnosti, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem
         okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti (glej
         sodbi z dne 15. maja 2003 v zadevi Salzmann, C‑300/01, Recueil, str. I‑4899, točka 31, in z dne 5. decembra 2006 v združenih
         zadevah Cipolla in drugi, C‑94/04 in C‑202/04, ZOdl., str. I‑11421, točka 25). To domnevo upoštevnosti je mogoče zavrniti
         samo v izjemnih primerih, v katerih je popolnoma očitno, da razlaga prava Skupnosti ni v nobeni zvezi z resničnostjo oziroma
         s predmetom spora v glavni stvari, ali v katerih je problem hipotetičen oziroma Sodišče nima dovolj dejanskih ali pravnih
         elementov, da bi lahko učinkovito odgovorilo na postavljena vprašanja (glej v tem smislu sodbi z dne 16. junija 2005 v zadevi
         Pupino, C‑105/03, ZOdl., str. I‑5285, točka 30, in z dne 28. junija 2007 v zadevi Dell’Orto, C‑467/05, ZOdl., str. I‑5557,
         točka 40).

      34      V tem primeru bi z razlago carinske zakonodaje Skupnosti lahko izvedeli, ali mora imeti carinski posrednik v okoliščinah zadeve
         v glavni stvari dovoljenje za posebno uporabo. Iz spisa je razvidno, da je ta informacija nujna za odločanje o tem, ali je
         družba Nova storila napako v razmerju do družbe Trespa, in o tem, kdo mora kriti stroške, ki so nastali z naknadno izterjavo
         zadevnih carinskih dajatev. Ne gre torej niti za hipotetičen problem niti za vprašanje, ki ni v nobeni zvezi z resničnostjo
         ali s predmetom spora v glavni stvari.

      35      Sicer je treba priznati, da v predložitveni odločbi ni navedeno natančno, ali je carinski zastopnik, namreč družba Nova, predložila
         carinske deklaracije za svoj račun ali za račun družbe Trespa. Prvo in tretje vprašanje za predhodno odločanje glede tega
         ustvarjata negotovost, nasprotne trditve, ki jih stranki v glavni stvari navajata v svojih pisnih stališčih, pa to le še povečujejo.

      36      Treba je spomniti, da Sodišče v okviru postopka iz člena 234 ES ne more odločiti o nesoglasju glede dejanskega stanja. Takšno
         nesoglasje, kot tudi vsaka presoja zadevnih dejstev, je v pristojnosti nacionalnega sodišča (glej sodbo z dne 11. septembra
         2008 v zadevi CEPSA, C‑279/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 30 in navedena sodna praksa).

      37      V tem primeru ima Sodišče kljub temu dovolj elementov za razlago zadevnih pravil Skupnosti in za učinkovite odgovore, če po
         potrebi loči različne hipotetične primere.

      38      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je torej dopusten.

       Utemeljenost
       Prvo vprašanje
      39      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 291(1) izvedbene uredbe razlagati v tem smislu,
         da se pojem „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“ nanaša poleg uvoznika, ki mu je blago namenjeno, tudi na carinskega
         zastopnika, ki predloži carinsko deklaracijo.

      40      Najprej je treba ugotoviti, da niti Carinski zakonik niti izvedbena uredba ne opredeljujeta niti ne uporabljata pojma „carinski
         zastopnik“. Člen 5 Carinskega zakonika omenja „carinskega posrednika“ kot zastopnika pri carinskih organih.

      41      Navedeni člen 5 poleg tega določa, da lahko vsakdo imenuje zastopnika, ki zanj pri carinskih organih izvršuje opravila in
         formalnosti v skladu s carinskimi predpisi. To zastopanje je lahko neposredno ali posredno, odvisno od tega, ali zastopnik
         nastopa v tujem imenu in za tuj račun ali v svojem imenu, a za tuj račun.

      42      Kot je navedeno v točki 35 te sodbe, Sodišče ne more ugotoviti, ali je družba Nova kot carinski zastopnik carinske deklaracije
         v zadevi v glavni stvari predložila v tujem imenu in za tuj račun ali v svojem imenu, a za tuj račun. To okoliščino dejanskega
         stanja mora pojasniti predložitveno sodišče.

      43      Če predpostavljamo, da je družba Nova nastopala kot zastopnik v smislu člena 5 Carinskega zakonika, je verjetno, da je navedene
         deklaracije vložila za račun družbe Trespa kot posredni zastopnik, saj na podlagi razlage, ki sta jo pred Sodiščem podali
         družba Nova in belgijska vlada, belgijska carinska zakonodaja ne predvideva neposrednega zastopanja.

      44      Vendar niti ni izključeno, da družba Nova ni izjavila, da nastopa za račun družbe Trespa, ali da ni bila pooblaščena za zastopanje.
         Iz člena 5(4), drugi pododstavek, Carinskega zakonika izhaja, da se v takem primeru za osebo, ki je predložila carinske deklaracije,
         šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun. Torej jo je treba obravnavati kot uvoznika, in ne kot zastopnika.

      45      Nato je treba ugotoviti, ali mora imeti carinski zastopnik, kot je družba Nova, v teh dveh primerih pisno dovoljenje v smislu
         člena 291 izvedbene uredbe.

      46      Čeprav je res, da poglavje 2 naslova 1 dela II izvedbene uredbe, ki ureja pripustitev blaga z ugodnejšo tarifno obravnavo
         zaradi njegove posebne uporabe, ne opredeljuje pojma „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“, pa ta uredba imetniku
         navedenega dovoljenja nalaga določene obveznosti, s katerimi je mogoče ugotoviti, na koga se nanaša člen 291(1) te uredbe.

      47      Tako člen 291(3), drugi pododstavek, izvedbene uredbe natančno določa, da mora udeleženi carinskim organom v enem ali več
         obratih podjetja omogočiti nadzor nad blagom skozi celoten postopek obdelave. Prav tako iz člena 293 te uredbe izhaja, da
         je imetnik dovoljenja dolžan dati blago v predpisano posebno uporabo ter voditi in hraniti evidenco, ki carinskim organom
         omogoča izvajanje kontrol, za katere ti menijo, da so potrebne.

      48      Te obveznosti dokazujejo, tako kot upravičeno trdi Komisija, da je oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz, tj. oseba,
         ki mora imeti dovoljenje iz člena 291 izvedbene uredbe, tista, ki ji je blago namenjeno in ki ga namerava dati v predpisano
         posebno uporabo. Le ta oseba mora spoštovati obveznosti, ki jih določata člena 291 in 293.

      49      Dejstvo, da člen 291(1) alternativno uporablja dva izraza, namreč „oseba, ki uvozi“ in „oseba, ki naroči uvoz“, kaže na to,
         da je dopustno uvažati blago za posebno uporabo prek zastopnika pri carinskih organih v skladu s členom 5 Carinskega zakonika.

      50      Iz tega izhaja, da zastopnik, ki predloži carinske deklaracije za tuj račun, ni oseba, na katero se nanaša člen 291(1) izvedbene
         uredbe, in zato ne potrebuje dovoljenja v smislu tega člena.

      51      Le v primeru iz točke 44 te sodbe, in sicer ko carinski zastopnik ne izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, ali
         ko izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, pa ni pooblaščen, da nastopa kot zastopnik, se ta zastopnik obravnava
         kot uvoznik in mora zato imeti pisno dovoljenje, da bi bilo uvoženo blago upravičeno do ugodne tarifne obravnave.

      52      Glede tega je treba spomniti, da iz členov 21 in 86 Carinskega zakonika izhaja, da se dovoljenje izda le osebam, ki nudijo
         vsa zavarovanja, potrebna za pravilno izvedbo postopkov. Če se dovoljenje vseeno izda, vendar njegov imetnik naknadno ne more
         dokazati, da je blago v celoti doseglo predpisano posebno uporabo, je ta v skladu s členom 302 izvedbene uredbe dolžan plačati
         znesek uvoznih carin, določen v skladu s Carinskim zakonikom.

      53      Trditev belgijske vlade, da mora tudi carinski zastopnik imeti dovoljenje za posebno uporabo, kadar v svojih skladiščih hrani
         blago za račun svojega naročnika, da bi zagotovil carinski nadzor, je treba zavrniti. Iz členov od 291 do 304 izvedbene uredbe
         namreč ne izhaja, da mora biti blago, namenjeno za posebno uporabo, stalno pod carinskim nadzorom. Nasprotno, to blago se
         sprosti v prosti promet in carinskim organom mora biti omogočen nadzor bodisi v obratih podjetja skozi celoten postopek obdelave
         bodisi na podlagi evidenc uvoznika za naknadno preverjanje, ali je bilo zadevno blago dano v predpisano posebno uporabo.

      54      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 291(1) izvedbene uredbe razlagati v tem smislu, da se pojem „oseba,
         ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“ nanaša na osebo, ki ji je blago namenjeno in ki ga namerava dati v predpisano posebno
         uporabo, ne glede na to, ali carinsko deklaracijo predloži sama ali po zastopniku v smislu člena 5 Carinskega zakonika. Ta
         pojem se ne nanaša na zastopnika te osebe pred carinskimi organi, razen v primerih, ko se za osebo v skladu s členom 5(4),
         drugi pododstavek, navedenega zakonika šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun in bi jo bilo zato treba obravnavati
         kot uvoznika.

       Drugo vprašanje
      55      Z drugim vprašanje predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 297(1) izvedbene uredbe v povezavi s členom
         1a iste uredbe razlagati v tem smislu, da gre za prenos blaga v Skupnosti v primeru, ko je blago uvoženo v Belgijo in nato
         prepeljano na Nizozemsko. Poleg tega želi izvedeti, ali mora v tem primeru oseba, navedena v členu 291 izvedbene uredbe, imeti
         dovoljenje v skladu s tem členom.

      56      Najprej je treba ugotoviti, da člena 291 in 297 izvedbene uredbe urejata različne postopke. Prvi ureja uvoz blaga z ugodnejšo
         tarifno obravnavo zaradi njegove posebne uporabe, medtem ko se drugi nanaša na prenos tega blaga v Skupnosti po njegovem uvozu,
         toda preden je dano v predpisano posebno uporabo.

      57      Iz tega sledi, da se razlage Sodišča za odgovor na drugi del drugega vprašanja ne uporabi, saj je, če gre za uvoz, odgovor
         v točki 54 te sodbe. Po drugi strani je v primeru, ko bi šlo za prenos, oseba, ki mora imeti dovoljenje, namreč prejemnik,
         navedena v členu 297(1) izvedbene uredbe.

      58      Člen 297 izvedbene uredbe določa, da mora imeti v primeru prenosa blaga v Skupnosti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu
         s členom 291 te uredbe. Člen 1a omenjene uredbe določa, da se zlasti za uporabo členov od 291 do 308 štejejo države Gospodarske
         unije Beneluks za eno samo državo članico.

      59      Družba Trespa v pisnih stališčih, ki jih je predložila Sodišču, trdi, da gre za prenos v smislu člena 297 izvedbene uredbe
         vselej, ko pride do prenosa posesti na uvoženem blagu.

      60      Komisija po drugi strani meni, da gre za tak prenos le v primeru prenosa lastninske pravice na zadevnem blagu.

      61      Družba Nova navaja, da ne gre za prenos v Skupnosti, ker je treba Kraljevino Belgijo in Kraljevino Nizozemsko obravnavati
         kot eno državo članico v smislu člena 1a izvedbene uredbe.

      62      Zadnje navedbe ni mogoče sprejeti. Iz sodne prakse Sodišča v zvezi z razlago predhodne ureditve člena 297 izvedbene uredbe,
         v kateri so bili uporabljeni enaki izrazi, namreč izhaja, da prenos blaga v Skupnosti zajema tako prenos iz ene države članice
         v drugo kot prenos v eni sami državi članici (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 1989 v združenih zadevah Chimica del
         Friuli in drugi, 248/88, od 254/88 do 258/88, 309/88 in 316/88, Recueil, str. 2837, izrek). Zato se člen 1a izvedbene uredbe
         ne upošteva pri opredelitvi pojma „prenos“.

      63      Odgovor na vprašanje, ali pojem „prenos“ iz člena 297(1) izvedbene uredbe zadeva prenos lastninske pravice na blagu ali posesti
         na njem, ne izhaja razločno niti iz besedila navedene uredbe niti iz Carinskega zakonika. Ta pojem je tako naštet poleg „ponovne
         prodaje“ in „uporabe“ v členu 29(1)(c) Carinskega zakonika in omenjen kot alternativa „ponovni prepustitvi lastniku“ v členu
         295(1), točka 2, (c) in (d), izvedbene uredbe.

      64      Poleg tega niti primerjava različnih jezikovnih različic ne pokaže, da bi zakonodajalec želel natančno navesti, ali gre za
         prenos lastninske pravice ali posesti na blagu. Omenjeni pojem je tako izražen na primer z besedami „cesión“ v španščini,
         „Übertragung“ v nemščini, „transfer“ v angleščini, „cessione“ v italijanščini in „overdracht“ v nizozemščini.

      65      Vsekakor vprašanje, ali gre za prenos lastninske pravice ali posesti, ni ključno za odločanje, ali gre za prenos v Skupnosti
         v smislu člena 297(1) izvedbene uredbe. Nasprotno, iz cilja te uredbe izhaja, da je pomemben prenos obveznosti na prejemnika
         v zvezi z blagom, ki je predmet prenosa. Zato mora imeti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291 navedene uredbe.

      66      Tako člena 298(4) in (5) ter 300, drugi odstavek, izvedbene uredbe določata, da se z datumom prenosa blaga obveznosti iz členov
         od 291 do 304 te uredbe s pošiljatelja prenesejo na prejemnika in da je zadnji dolžan evidentirati preneseno blago.

      67      Iz tega izhaja, da je prenos blaga v smislu člena 297(1) izvedbene uredbe mogoč le med osebami, ki imajo dovoljenje za posebno
         uporabo, torej osebami, ki nameravajo ali so nameravale dati blago, ki je predmet prenosa, v predpisano posebno uporabo.

      68      V takem primeru, kot je v postopku v glavni stvari, torej ko so carinske formalnosti izvedene v Belgiji in je blago nato prepeljano
         na Nizozemsko, ni mogoče šteti, da je prišlo do prenosa blaga v Skupnosti v smislu člena 297(1) izvedbene uredbe, če pooblaščena
         oseba nastopa za račun končnega uvoznika, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zgolj dejstvo, da je bilo blago uvoženo
         in carinjeno v Belgiji ter nato prepeljano na Nizozemsko, ne vpliva na ugotavljanje, ali je šlo za prenos v smislu zgoraj
         navedene določbe.

      69      Iz zgoraj navedenega sledi, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da se mora člen 297(1) izvedbene uredbe razlagati v
         tem smislu, da v primeru, ko je blago uvoženo v Belgijo in nato prepeljano na Nizozemsko, ne gre za prenos blaga znotraj Skupnosti,
         če pooblaščena oseba nastopa za račun končnega uvoznika, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zgolj dejstvo, da je bilo
         blago uvoženo in carinjeno v Belgiji ter nato prepeljano na Nizozemsko, ne vpliva na ugotavljanje, ali je šlo za prenos v
         smislu zgoraj navedene določbe. V primeru prenosa mora imeti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291 navedene
         uredbe.

       Tretje vprašanje
      70      S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 297(1) izvedbene uredbe razlagati v tem smislu, da
         se pojem „prejemnik“, ki ga vsebuje, nanaša na carinskega zastopnika, ki izvršuje carinske formalnosti za račun uvoznika.

      71      Kot pravilno zatrjujejo stranki v postopku v glavni stvari, belgijska vlada in Komisija, mora biti odgovor na to vprašanje
         nikalen.

      72      Prejemnik je namreč oseba, ki od pošiljatelja pridobi pravico ali preneseno blago. Pojem „prejemnik“ v smislu člena 297(1)
         se tako nanaša na osebo, ki od pošiljatelja pridobi blago, ki je bilo sproščeno v prosti promet z ugodnejšo tarifno obravnavo
         zaradi njegove posebne uporabe, vendar na dan prenosa še ni doseglo te uporabe.

      73      Carinski zastopnik, kot je tisti v zadevi v glavni stvari, ki carini blago, ki ni skupnostno, za račun uvoznika, je torej
         njegov zastopnik pri carinskih organih v smislu člena 5 Carinskega zakonika, medtem ko je uvoznik oseba, ki naroči uvoz blaga
         za sprostitev v prosti promet v smislu člena 291 izvedbene uredbe.

      74      Iz navedenega izhaja, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 297(1) izvedbene uredbe razlagati tako,
         da se pojem „prejemnik“, ki ga vsebuje, ne nanaša na carinskega zastopnika, ki opravlja carinske formalnosti za račun uvoznika.

       Stroški
      75      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člen 291(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92
            o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 89/97 z dne 20. januarja 1997, je treba
            razlagati tako, da se pojem „oseba, ki blago uvozi ali naroči njegov uvoz“ nanaša na osebo, ki ji je blago namenjeno in ki
            ga namerava dati v predpisano posebno uporabo, ne glede na to, ali carinsko deklaracijo predloži sama ali po zastopniku v
            smislu člena 5 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti. Ta pojem se ne nanaša
            na zastopnika te osebe pred carinskimi organi, razen kadar se za osebo v skladu s členom 5(4), drugi pododstavek, navedenega
            zakonika šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun, in bi jo bilo zato treba obravnavati kot uvoznika.
      2)      Člen 297(1) Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 89/97, je treba razlagati tako, da kadar je blago uvoženo
            v Belgijo in nato prepeljano na Nizozemsko, ne gre za prenos blaga znotraj Skupnosti, če pooblaščena oseba nastopa za račun
            končnega uvoznika, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zgolj dejstvo, da je bilo blago uvoženo in carinjeno v Belgiji
            ter nato prepeljano na Nizozemsko, ne vpliva na ugotavljanje, ali je šlo za prenos v smislu zgoraj navedene določbe. Pri prenosu
            mora imeti prejemnik dovoljenje, ki se izda v skladu s členom 291 navedene uredbe.
      3)      Člen 297(1) Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 89/97, je treba razlagati tako, da se pojem „prejemnik“,
            ki ga vsebuje, ne nanaša na carinskega zastopnika, ki opravlja carinske formalnosti za račun uvoznika.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 15. junija 1976. # John Mills proti Evropski investicijski banki. # Zadeva 110-75.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. junija 1997. # Kazenski postopek proti René Kieffer in Romain Thill. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de police de Luxembourg - Veliko vojvodstvo Luksemburg. # Prost pretok blaga - Ukrepi z enakim učinkom. # Zadeva C-114/96.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. julija 2013.#Citroën Belux NV proti Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel.#Člen 56 PDEU – Svoboda opravljanja storitev – Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse – Varstvo potrošnikov – Vezani posli, ki vsebujejo vsaj eno finančno storitev – Prepoved – Izjeme.#Zadeva C‑265/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 18. julija 2013 (
            *1
         )
      „Člen 56 PDEU — Svoboda opravljanja storitev — Direktiva 2005/29/ES — Nepoštene poslovne prakse — Varstvo potrošnikov — Vezani posli, ki vsebujejo vsaj eno finančno storitev — Prepoved — Izjeme“
      V zadevi C-265/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel (Belgija) z odločbo z dne 22. maja 2012, ki je prispela na Sodišče 29. maja 2012, v postopku

         Citroën Belux NV

      proti

         Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF),

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, M. Berger, sodnica, A. Borg Barthet (poročevalec), E. Levits in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. aprila 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Citroën Belux NV S. Willemart, C. Smits, T. Balthazar, D. De Keyzer in A. Destrycker, odvetniki,

               —

               za la Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF) D. Dhaenens in R. Vermeulen, odvetnika,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in J.-C. Halleux, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. van Beek, agent,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(9) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL L 149, str. 22) in člena 56 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Citroën Belux NV (v nadaljevanju: Citroën) in Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (Združenje zavarovalnih in finančnih posrednikov, v nadaljevanju: FvF) zaradi poslovne prakse družbe Citroën, da ob nakupu vozila znamke Citroën ponudi brezplačno zavarovanje omnium za obdobje šest mesecev, ki je po mnenju FvF nepoštena.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               V uvodni izjavi 9 Direktive 2005/29 je navedeno:
               „[…] Finančne storitve in nepremičnine terjajo zaradi svoje zapletenosti in resnih tveganj, ki so z njimi neločljivo povezana, podrobne zahteve, vključno s pozitivnimi obveznostmi za trgovce. Zato na področju finančnih storitev in nepremičnin ta direktiva ne posega v pravico držav članic, da z namenom zaščititi ekonomske interese potrošnikov presežejo določbe te direktive. […]“

               4

               Člen 3 Direktive 2005/78, naslovljen ‚Področje uporabe‘, v odstavkih 1 in 9 določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov, kakor je določeno v členu 5, pred, med in po poslovni transakciji v zvezi z nekim izdelkom.
               […]
               9.   V zvezi s ‚finančnimi storitvami‘, kakor so opredeljene v Direktivi [Evropskega parlamenta in Sveta] 2002/65/ES [z dne 23. septembra 2002 o trženju finančnih storitev potrošnikom na daljavo in o spremembi Direktive Sveta 90/619/EGS ter direktiv 97/7/ES in 98/27/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 321)], in nepremičninami lahko države članice postavijo zahteve, ki so bolj omejevalne ali strožje, kakor zahteve te direktive na področju, ki ga ta približuje.“

               5

               Člen 2(b) Direktive 2002/65 pojem „finančna storitev“ opredeljuje kot „vsaka bančna, kreditna, zavarovalna, pokojninska, naložbena ali plačilna storitev“.

         Belgijska ureditev

               6

               Člen 72 zakona z dne 6. aprila 2010 o poslovnih praksah in varstvu potrošnikov (Belgisch Staatsblad z dne 12. aprila 2010, str. 20803, v nadaljevanju: zakon z dne 6. aprila 2010) določa:
               „1.   Vezani posli, pri katerih je najmanj en sestavni del finančna storitev in ki jih podjetje ali različna podjetja s skupnim ciljem ponujajo potrošnikom, so prepovedani.
               2.   Vendar se smejo z odstopanjem od člena 1 vezano ponujati:

                        (1)

                        finančne storitve, ki sestavljajo celoto;
                        Kralj lahko na predlog pristojnih ministrov in ministra za finance določi storitve, ki se ponujajo v finančnem sektorju, ki sestavljajo celoto;

                        (2)

                        finančne storitve in drobno blago ter drobne storitve, ki jih dovoljujejo poslovni običaji;

                        (3)

                        finančne storitve in srečke zakonsko dovoljenih loterij;

                        (4)

                        finančne storitve in predmeti z jasno vidnimi reklamnimi napisi, ki jih ni mogoče izbrisati, ki se kot taki ne prodajajo, če nakupna cena, ki jo plača podjetje, ne presega 10 EUR brez DDV (davek na dodano vrednost) ali 5 % prodajne cene, brez DDV, finančne storitve, s katero se ponujajo. Prag 5 % se uporablja, če ustrezni znesek teh 5 % presega 10 EUR;

                        (5)

                        finančne storitve in barvne slike, nalepke in druge slike z majhno tržno vrednostjo;

                        (6)

                        finančne storitve in boni v obliki dokumentov, s katerimi se po nakupu določenega števila storitev pridobi pravica do brezplačne ponudbe ali do znižane cene ob nakupu podobne storitve, če to ugodnost ponuja isto podjetje in ne presega tretjine cene predhodno kupljenih storitev.

                  Na bonih morajo biti navedeni morebitna omejitev trajanja veljavnosti in pogoji ponudbe.
               Če podjetje umakne ponudbo, mora kupec prejeti ponujeno ugodnost sorazmerno s predhodno opravljenimi nakupi.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               7

               Družba Citroën je podjetje, ki v Belgijo uvaža vozila znamke Citroën. Navedene proizvode prodaja prek mreže pooblaščenih distributerjev.

               8

               Družba Citroën je 10. decembra 2010 začela oglaševalsko kampanjo s sloganom „Želim si vse“. Ta kampanja je trajala vsaj do konca februarja 2011.

               9

               Oglas se je glasil tako:
               „‚6 mesecev gratis Omnium‘ velja za vsako polno zavarovanje Omnium, sklenjeno v prvem letu. Velja za vsa osebna in gospodarska vozila, ki jih prodajajo uradni distributerji za Citroën, razen razstavnih vozil in vozil za najem. Uporabljajo se pogoji za sprejetje zavarovanja Citroën. Zavarovanje Citroën je proizvod družbe Servis, zavarovalne NV, registrirane pod številko 1396. Družba PSA Finance Belux NV (CBFA, št. 019.653A) je zavarovalni zastopnik družbe Servis-NV. Distributerji za Citroën, ki jih je registrirala komisija CBFA, so podzastopniki družbe PSA Finance Belux NV […] Ta zavarovalna ponudba velja ne glede na druge proizvode ali storitve, ki ne zadevajo vozila, ki naj bi se zavarovalo.“

               10

               Združenje FvF je menilo, da je bila ta posebna „salonska“ ponudba v delu, ki se nanaša na šestmesečno brezplačno zavarovanje omnium pri nakupu vozila znamke Citroën, prepovedan vezan posel. Z dopisom z dne 22. decembra 2010 je družbi Citroën o tem poslalo opozorilo.

               11

               Podjetje Citroën je z dopisom z dne 23. decembra 2010 odgovorilo, da je ponudba veljala za vsako novo sklenitev enoletnega zavarovanja omnium, in ne le pri nakupu novega vozila znamke Citroën. Po mnenju družbe Citroën ponudba šestmesečnega brezplačnega zavarovanja omnium in nakup novega vozila Citroën nista bila vezana.

               12

               Združenje FvF je 18. januarja 2011 pri rechtbank van koophandel te Brussel vložilo zahtevo za odreditev prenehanja te poslovne prakse, ker naj bi bila v nasprotju z določbo člena 72(1) zakona z dne 6. aprila 2010.

               13

               Rechtbank van koophandel te Brussel je v sodbi z dne 13. aprila 2011 na prvi stopnji ugotovilo, da je bila sporna ponudba vezani posel v smislu člena 2, točka 27, zakona z dne 6. aprila 2010 in da je bila naslovljena na potencialne kupce novih vozil. Razsodilo je, da je bila ta ponudba prepovedan vezani posel v skladu s členom 72(1) navedenega zakona ter da je taka ponudba pomenila kršitev poštene poslovne prakse, zato je bila v skladu s členom 95 tega zakona prepovedana.

               14

               Družba Citroën je zoper to sodbo vložila pritožbo pri hof van beroep te Brussel. Predložitveno sodišče meni, da je sporna ponudba vezani posel in da se je povprečnemu potrošniku zdelo, da je pridobitev šestmesečnega brezplačnega zavarovanja omnium pogojena z nakupom novega vozila znamke Citroën.

               15

               Predložitveno sodišče opozarja, da lahko države članice na podlagi člena 3(9) Direktive 2005/29 v zvezi s finančnimi storitvami in nepremičninami postavijo zahteve, ki so bolj omejevalne ali strožje kot zahteve te direktive. Meni, da so možne tri različne razlage te določbe. Prva razlaga je, da je prepoved vezanega posla, ki vključuje finančne storitve, skladna z Direktivo 2005/29 ne glede na to, ali je finančna storitev glavni sestavni del posla. Druga razlaga je, da je prepoved takega posla skladna s to direktivo samo, če je finančna storitev odločilni sestavni del vezanega posla. Iz tretje razlage naj bi izhajalo, da taka prepoved ni skladna z navedeno direktivo, ker je treba člen 3(9) te direktive kot izjemo od načela popolne uskladitve razlagati restriktivno. Nazadnje, predložitveno sodišče se sprašuje o skladnosti zakona z dne 6. aprila 2010 s členom 56 PDEU.

               16

               V teh okoliščinah je hof van beroep te Brussel prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 3(9) Direktive 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje določbi, kot je člen 72 zakona […] z dne 6. aprila 2010, s katero je – razen primerov, izčrpno navedenih v tem zakonu – splošno prepovedan vsak vezani posel s potrošnikom, takoj ko je vsaj en sestavni del finančna storitev?

                        2.

                        Ali je treba člen 56 PDEU o svobodi opravljanja storitev razlagati tako, da nasprotuje določbi, kot je člen 72 zakona […] z dne 6. aprila 2010, s katero je – ob upoštevanju primerov, izčrpno navedenih v tem zakonu – na splošno prepovedan vsak vezani posel s potrošnikom, takoj ko je vsaj en sestavni del finančna storitev?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               17

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(9) Direktive 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje določbi države članice, kot je določba v postopku v glavni stvari, ki razen v primerih, izčrpno navedenih v nacionalni zakonodaji, splošno prepoveduje vsak vezani posel, ki se ponudi potrošnikom in katerega vsaj en sestavni del je finančna storitev.

               18

               Kot je razvidno iz sodbe z dne 23. aprila 2009 v združenih zadevah VTB-VAB in Galatea (C-261/07 in C-299/07, ZOdl., str. I-2949), je Sodišče razsodilo, da so vezani posli poslovna ravnanja, ki so nedvomno del poslovne strategije gospodarskega subjekta in so neposredno namenjena spodbujanju in pospeševanju njegove prodaje, tako da so poslovne prakse v smislu člena 2(d) Direktive 2005/29 in zato spadajo na področje njene uporabe.

               19

               Iz tega je razvidno, da so vezani posli, katerih vsaj en sestavni del je finančna storitev, ki so predmet prepovedi iz zadeve v glavni stvari, prav tako poslovne prakse v smislu člena 2(d) Direktive 2005/29 in zato se za njih uporabljajo njene določbe.

               20

               Nato je treba opozoriti, da Direktiva 2005/29 načeloma popolnoma usklajuje pravila o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na ravni Skupnosti, tako da države članice, kot je izrecno določeno v členu 4 te direktive, niti zaradi doseganja višje ravni varstva potrošnikov ne smejo sprejeti bolj omejevalnih ukrepov, kot so opredeljeni z navedeno direktivo (glej sodbo z dne 14. januarja 2010 v zadevi Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, ZOdl., str. I-217, točka 41 in navedena sodna praksa).

               21

               Vendar člen 3(9) Direktive 2005/29, naslovljen „Področje uporabe“, uvaja izjemo od cilja popolne usklajenosti v zvezi z, med drugim, finančnimi storitvami v smislu Direktive 2002/65.

               22

               Iz uvodne izjave 9 direktive 2005/29 je razvidno, da finančne storitve zaradi svoje zapletenosti in resnih tveganj, ki so z njimi neločljivo povezana, terjajo podrobne zahteve, vključno s pozitivnimi obveznostmi za trgovce. Tam je navedeno tudi, da se ta direktiva na področju finančnih storitev uporablja brez poseganja v pravico držav članic, da zaradi zaščite ekonomskih interesov potrošnikov presežejo določbe te direktive.

               23

               Pojem „finančna storitev“ je treba v smislu direktive 2002/65 razumeti kot „vsako bančno, kreditno, zavarovalno, pokojninsko, naložbeno ali plačilno storitev“. Zakon z dne 6. aprila 2010 uporablja v členu 2, točka 24, za pojem finančnih storitev enako opredelitev. Iz tega je razvidno, da vezani posli, katerih vsaj en sestavni del je finančna storitev, kot je tisti, ki je predmet prepovedi iz zadeve v glavni stvari, spadajo na področje uporabe člena 3(9) Direktive 2005/29.

               24

               Tako lahko države članice v skladu s to določbo v zvezi s finančnimi storitvami postavijo zahteve, ki so bolj omejevalne ali strožje kot zahteve navedene direktive.

               25

               Poleg tega je treba navesti, da je besedilo člena 3(9) Direktive 2005/29 omejeno na to, da državam članicam dovoljuje sprejetje strožjih nacionalnih predpisov v zvezi s finančnimi storitvami in ne navaja drugih informacij. Tako ne določa nobene omejitve glede stopnje omejevalnosti zadevnih nacionalnih pravil in ne določa meril v zvezi s stopnjo zapletenosti ali tveganj, ki jih morajo predstavljati navedene storitve, da bi se za njih uporabljala strožja pravila. Iz besedila te določbe tudi ne izhaja, da lahko bolj omejevalna nacionalna pravila zadevajo samo vezane posle, sestavljene iz več finančnih storitev, ali vezane posle, pri katerih je finančna storitev glavni sestavni del.

               26

               Zato v nasprotju z navedbami družbe Citroën uporabe člena 3(9) Direktive 2005/29 ni treba omejiti na vezane posle, sestavljene iz več finančnih storitev, ali vezane posle, ki vsebujejo zapleteno finančno storitev.

               27

               Taka razlaga je v skladu s ciljem navedene določbe. V uvodni izjavi 9 Direktive 2005/29 je izrecno navedeno, da imajo države članice v zvezi s finančnimi storitvami pravico sprejeti strožje ukrepe, da bi zagotovile večjo zaščito potrošnikov. Namen zakonodajalca Unije je torej državam članicam prepustiti pristojnost, da same ocenijo želeno stopnjo omejevalnosti teh ukrepov, in jim v zvezi s tem pustiti polje proste presoje, ki lahko sega tudi do prepovedi.

               28

               Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(9) Direktive 2005/29 razlagati tako, da ne nasprotuje določbi države članice, kot je določba v postopku v glavni stvari, ki razen v primerih, izčrpno navedenih v nacionalni zakonodaji, splošno prepoveduje vsak vezani posel, ki se ponudi potrošnikom in katerega vsaj en sestavni del je finančna storitev.

         Drugo vprašanje

               29

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da nasprotuje določbi države članice, kot je določba v postopku v glavni stvari, ki razen v primerih, izčrpno navedenih v nacionalni zakonodaji, splošno prepoveduje vsak vezani posel, ki se ponudi potrošnikom in katerega vsaj en sestavni del je finančna storitev.

               30

               V zvezi z dopustnostjo drugega vprašanja združenje FvF meni, da to ni dopustno, ker je treba takrat, ko je neko področje usklajeno na ravni Evropske unije, nacionalne ukrepe s tega področja presojati glede na določbe usklajevalnega ukrepa, in ne glede na določbe PDEU.

               31

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je sicer vse nacionalne ukrepe na področju, ki je bilo predmet izčrpne uskladitve na ravni Skupnosti, res treba presojati glede na določbe tega usklajevalnega ukrepa, ne pa glede na primarno pravo (glej v tem smislu sodbo z dne 11. decembra 2003 v zadevi Deutscher Apothekerverband, C-322/01, Recueil, str. I-14887, točka 64 in navedena sodna praksa). Vendar kot izhaja iz uvodne izjave 9 in člena 3(9) Direktive 2005/29, slednji določa ravno to, da Direktiva 2005/29 ne usklajuje izčrpno finančnih storitev in državam članicam pušča polje proste presoje, ki ga je treba izvrševati ob spoštovanju Pogodbe.

               32

               Za nacionalno ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki se v skladu s svojim besedilom enako uporablja za belgijske gospodarske subjekte in za gospodarske subjekte drugih držav članic, sicer določbe, ki se nanašajo na temeljne svoboščine, ki jih zagotavlja Pogodba, načeloma veljajo le, če se ta uporablja za položaje, ki so povezani s trgovino med državami članicami (glej sodbi z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez in Chao Gómez, C-570/07 in C-571/07, ZOdl., str. I-4629, točka 40, in z dne 10. maja 2012 v združenih zadevah Duomo Gpa in drugi, od C-357/10 do C-359/10, točka 26 in navedena sodna praksa).

               33

               Vendar v obravnavani zadevi ni mogoče izključiti, da želijo tudi podjetja s sedežem v drugih državah članicah, ne v Kraljevini Belgiji, na njenem ozemlju ponujati vezane posle, ki vključujejo vsaj en finančni sestavni del, kakršen je sporni posel iz zadeve v glavni stvari.

               34

               Zato je treba preučiti, ali je splošna prepoved vezanih poslov, katerih vsaj en sestavni del je finančna storitev, v skladu s členom 56 PDEU.

               35

               Glede vsebine iz ustaljene sodne prakse izhaja, da svoboda opravljanja storitev iz člena 56 PDEU ne zahteva samo odprave vsakršne diskriminacije izvajalca storitev s sedežem v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva, ampak tudi odpravo vsakršne omejitve, tudi če se ta omejitev uporablja brez razlikovanja za nacionalne ponudnike in ponudnike iz drugih držav članic, če prepoveduje, ovira ali zmanjšuje privlačnost dejavnosti ponudnika s sedežem v drugi državi članici, kjer ta zakonito opravlja podobne storitve (glej v tem smislu sodbi z dne 20. februarja 2001 v zadevi Analir in drugi, C-205/99, Recueil, str. I-1271, točka 21, in z dne 15. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C-439/99, Recueil, str. I-305, točka 22).

               36

               Prepoved, kot je tista iz zadeve v glavni stvari, določena s členom 72(1) zakona z dne 6. aprila 2010, za podjetja s sedežem v drugih državah članicah, ne v Kraljevini Belgiji, ki želijo ponujati vezane posle, katerih vsaj en sestavni del je finančna storitev, zmanjšuje privlačnost ponujanja finančnih storitev na njenem ozemlju. Ta podjetja dejansko ne bi mogla ponujati teh poslov na belgijskem trgu in bi morala poleg tega preverjati, ali so ti posli skladni z belgijskim pravom, pri drugih državah članicah pa jim tega ne bi bilo treba početi.

               37

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je omejitev svobodnega opravljanja storitev dopustna le, če se z njo uresničuje legitimen cilj, ki je združljiv s Pogodbo, in jo upravičujejo nujni razlogi v splošnem interesu, če se v takem primeru lahko zagotovi, da se doseže želeni cilj, in če ne presega tega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja (glej zlasti sodbo z dne 18. decembra 2007 v zadevi Laval un Partneri, C-341/05, ZOdl., str. I-11767, točka 101 in navedena sodna praksa).

               38

               V obravnavani zadevi je cilj člena 72 zakona z dne 6. aprila 2010 varstvo potrošnikov, kot to sicer izhaja iz samega naslova tega zakona. Varstvo potrošnikov sodna praksa priznava kot nujni razlog v splošnem interesu, ki lahko upraviči omejitev svobode opravljanja storitev (glej sodbi z dne 15. decembra 1982 v zadevi Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, 286/81, Recueil, str. 4575, točka 16, in z dne 4. decembra 1986 v zadevi Komisija proti Franciji, 220/83, Recueil, str. 3663, točka 20).

               39

               V zvezi s primernostjo člena 72 zakona z dne 6. aprila 2010 je treba po eni strani ugotoviti, da so finančne storitve same po sebi zapletene in predstavljajo posebna tveganja, o katerih potrošniki niso vedno dovolj obveščeni. Po drugi strani pa vezani posel sam po sebi pri potrošniku vzbuja predstavo ugodne cene. Iz tega izhaja, da vezani posel, katerega sestavni del je finančna storitev, predstavlja povečano tveganje za nepreglednost v zvezi s pogoji, ceno in natančno vsebino navedene storitve. Tak posel torej lahko potrošnike zavaja glede resnične vsebine in dejanskih lastnosti ponujene kombinacije in jim hkrati onemogoča cenovno in kakovostno primerjavo tega posla z ustreznimi storitvami drugih gospodarskih subjektov.

               40

               V teh okoliščinah zakonodaja, ki prepoveduje vezane posle, ki vsebujejo vsaj eno finančno storitev, prispeva k varstvu potrošnikov.

               41

               V zvezi s sorazmernostjo omejitve je treba ugotoviti, da člen 72(2) zakona z dne 6. aprila 2010 dovoljuje izjeme od splošne prepovedi vezanih poslov, katerih vsaj en sestavni del je finančna storitev. Te izjeme kažejo, da je belgijski zakonodajalec presodil, da v nekaterih primerih dodatno varstvo potrošnikov ni potrebno.

               42

               Iz tega je mogoče sklepati, da splošna prepoved vezanih poslov, katerih vsaj en sestavni del je finančna storitev, kakršna je določena s členom 72 zakona z dne 6. aprila 2010, ne presega tistega, kar je potrebno za dosego visoke ravni varstva potrošnikov, ki jo predvideva Direktiva 2005/29, natančneje tistega, kar je potrebno za zaščito ekonomskih interesov potrošnikov na področju finančnih storitev.

               43

               Glede na zgornje ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje določbi države članice, kot je določba v postopku v glavni stvari, ki razen v primerih, izčrpno navedenih v nacionalni zakonodaji, splošno prepoveduje vsak vezani posel, ki se ponudi potrošnikom in katerega vsaj en sestavni del je finančna storitev.

         Stroški

               44

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 3(9) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) in člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta določbi države članice, kot je določba v postopku v glavni stvari, ki razen v primerih, izčrpno navedenih v nacionalni zakonodaji, splošno prepoveduje vsak vezani posel, ki se ponudi potrošnikom in katerega vsaj en sestavni del je finančna storitev.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. decembra 2000. # F proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Ničnostna tožba. # Združeni zadevi T-110/99 in T-260/99.