title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. aprila 2009.#Lodato Gennaro & C. SpA proti Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) in SCCI.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale ordinario di Nocera Inferiore - Italija.#Državne pomoči za zaposlovanje - Smernice o državni pomoči za zaposlovanje - Smernice o državni regionalni pomoči - Uredba (ES) št. 2204/2002 - Pojem ‚ustvarjanje delovnih mest‘ - Izračun povečanja števila delovnih mest.#Zadeva C-415/07.

text:
      Zadeva C-415/07
      Lodato Gennaro & C. SpA
      proti
      Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
      SCCI
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale ordinario di Nocera Inferiore)
      „Državne pomoči za zaposlovanje – Smernice o državni pomoči za zaposlovanje – Smernice o državni regionalni pomoči – Uredba (ES) št. 2204/2002 – Pojem ‚ustvarjanje delovnih mest‘ – Izračun povečanja števila delovnih mest“
      Povzetek sodbe
      Pomoči, ki jih dodelijo države – Prepoved – Odstopanja – Pomoči, ki jih je mogoče šteti za združljive s skupnim trgom
      (člen 87(3) ES; obvestilo Komisije 95/C 334/04; obvestilo Komisije 98/C 074/09)
      Smernice o državni pomoči za zaposlovanje, na podlagi katerih je mogoče pomoči za zaposlovanje, namenjene zaposlovanju dodatnih
         delavcev v podjetju, razglasiti za združljive s skupnim trgom, je treba – glede preverjanja, ali se je število delovnih mest
         povečalo – razlagati tako, da je treba primerjati povprečno število delovnih enot na leto v letu pred zaposlovanjem in povprečno
         število delovnih enot na leto v letu po zaposlovanju.

      Te smernice je treba namreč razlagati v tesni zvezi s Smernicami o državni regionalni pomoči, ker je pojem ustvarjanja delovnih
         mest skupen tem smernicam, ki ga v bistvu oboje opredeljujejo s sklicevanjem v točki 17 oziroma 4.12 na neto povečanje števila
         delovnih mest glede na povprečje v nekem obdobju.

      Vendar pa Smernice o državni regionalni pomoči natančneje določajo drugi pojem primerjave števila zaposlenih v podjetju, ki
         ga je treba uporabiti pri preverjanju, ali je to podjetje dejansko povečalo neto število delovnih mest glede na povprečje
         v nekem obdobju. Po eni strani namreč v točki 4.12 določajo, da ustvarjanje delovnih mest pomeni neto povečanje števila delovnih
         mest v nekem obratu v primerjavi s povprečjem referenčnega obdobja in da je treba vsako delovno mesto, izgubljeno v tem obdobju,
         odšteti od celotnega števila delovnih mest, ustvarjenih v istem obdobju. Po drugi strani pa je v opombi 3 k točki 4.12 teh
         smernic opredeljeno, da število delovnih mest ustreza številu delovnih enot na leto, to je številu delavcev, zaposlenih v
         enem letu za polni delovni čas, medtem ko sta delo s skrajšanim delovnim časom in sezonsko delo del delovnih enot na leto.

      Iz tega je razvidno, da se v skladu z zadnjenavedenimi smernicami ustvarjanje delovnih mest razteza od neto povečanja števila
         zaposlenih v enem letu za polni delovni čas (pri čemer sta delo s krajšim delovnim časom in sezonsko delo del delovnih enot
         na leto) v zadevnem obratu v primerjavi s povprečjem referenčnega obdobja. Zato v skladu s temi smernicami drugi pojem primerjave
         števila zaposlenih v tem času ni število zaposlenih v podjetju na dan zaposlovanja, ampak število zaposlenih, izračunano v
         delovnih enotah na leto, torej v obdobju enega leta.

      (Glej točke 23, od 25 do 27, 32 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 2. aprila 2009(*)

      „Državne pomoči za zaposlovanje – Smernice o državni pomoči za zaposlovanje – Smernice o državni regionalni pomoči – Uredba (ES) št. 2204/2002 – Pojem ‚ustvarjanje delovnih mest‘ – Izračun povečanja števila delovnih mest“
      V zadevi C‑415/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale ordinario di
         Nocera Inferiore (Italija) z odločbo z dne 20. julija 2007, ki je prispela na Sodišče 10. septembra 2007, v postopku

      Lodato Gennaro & C. SpA
      proti
      Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),

      SCCI,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, K. Schiemann, P. Kūris (poročevalec), L. Bay Larsen, sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. oktobra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Lodato Gennaro & C. SpA M. A. Calabrese, odvetnik,
      –        za Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) in SCCI A. Sgroi, F. Correra in A. Coretti, odvetniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. Conte in E. Righini, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Smernic o državni pomoči za zaposlovanje (UL 1995, C 334, str. 4),
         Smernic o državni regionalni pomoči (UL 1998, C 74, str. 9) in Uredbe Komisije (ES) št. 2204/2002 z dne 12. decembra 2002
         o uporabi členov 87 in 88 Pogodbe o ES za državne pomoči na področju zaposlovanja (UL L 337, str. 3).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, ki jo je družba Lodato Gennaro & C. SpA (v nadaljevanju: Lodato) vložila zoper odločbo
         o odmeri davka, ki jo je izdal Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (nacionalni inštitut za socialno varnost)
         na podlagi svojega zapisnika.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        Točka 17 Smernic o državni pomoči za zaposlovanje določa:

      „[...] Izraz ustvarjanje delovnih mest je treba razumeti kot neto rast zaposlenosti, to je‚ dodatno delovno mesto glede na
         število zaposlenih (povprečje v določenem obdobju) zadevnega podjetja. Zgolj nadomestitev delavca brez povečanja števila zaposlenih,
         in torej brez ustvarjanja novih delovnih mest, ne pomeni resničnega ustvarjanja delovnih mest.“

      4        V skladu s točko 21, tretja alinea, teh smernic mora biti Komisija Evropskih skupnosti pri presoji pomoči za zaposlovanje
         med drugim pozorna na podrobna pravila v pogodbi o zaposlitvi, kot je obveznost, da se novoustvarjeno delovno mesto ohrani
         določen najkrajši čas po njegovi ustvaritvi.

      5        Smernice o državni pomoči za mala in srednje velika podjetja (UL 1996, C 213, str. 4) v opombi 8 k točki 3.2 določajo, da
         „[š]tevilo zaposlenih ustreza številu delovnih enot na leto (DEL), kar pomeni število delavcev, zaposlenih v enem letu za
         polni delovni čas, delo s krajšim delovnim časom in sezonsko delo pa se upoštevata kot del DEL“.

      6        Smernice o državni regionalni pomoči v točki 4.12 določajo:

      „Ustvarjanje delovnih mest pomeni neto povečanje števila delovnih mest [...] v nekem obratu v primerjavi s povprečjem [referenčnega]
         obdobja. Vsako delovno mesto, izgubljeno v tem obdobju, je treba odšteti od celotnega števila delovnih mest, ustvarjenih v
         istem obdobju [...].“

      7        V opombi [3 k točki 4.12] zadnjenavedenih smernic je opredeljeno, da „[š]tevilo delovnih mest ustreza številu delovnih enot/leto
         (DEL), to je število delavcev, zaposlenih v enem letu za polni delovni čas. Delo s skrajšanim delovnim časom in sezonsko delo
         pa sta del DEL“.

      8        Točka 4.14 teh smernic določa, da je „[p]omoč za ustvarjanje delovnih mest [...] pogojena z načinom plačila ali pogoji za
         pridobitev pomoči z ohranitvijo ustvarjenega delovnega mesta za najmanj pet let“.

      9        Uredba Komisije (ES) št. 70/2001 z dne 12. januarja 2001 o uporabi členov 87 in 88 Pogodbe ES pri pomoči za majhna in srednje
         velika podjetja (UL L 10, str. 33) v členu 4(6)(b) in (c) določa, da „naložbeni projekt mora privesti do neto povečanja števila
         zaposlenih v zadevnem podjetju v primerjavi s povprečnim številom zaposlenih v preteklih dvanajstih mesecih; in novoustvarjena
         delovna mesta se morajo ohraniti vsaj za petletno obdobje.“

      10      Glede Uredbe št. 2204/2002 je treba navesti, da je v členu 4(4)(a) in (b) določeno, da „[morajo] nova ustvarjena delovna mesta
         [...] predstavljati neto povečanje števila zaposlenih, tako v organizaciji kot celoti kot tudi v podjetju, v primerjavi s
         povprečjem v zadnjih 12 mesecih;“ in da „[je treba] nova ustvarjena delovna mesta [...] ohraniti v obdobju najmanj treh let,
         oziroma dveh let v primeru [malih in srednje velikih podjetij]“. V skladu s členom 2(e) te uredbe „‚število zaposlenih‘ pomeni
         letno število delovnih enot (LŠD) [DEL], torej število oseb, ki so eno leto polno zaposlene, pri čemer sta delo s krajšim
         delovnim časom in sezonsko delo frakciji LŠD [DEL]“.

      11      Ta ista opredelitev „števila zaposlenih“ je tudi v opombi 52 v Smernicah o državni regionalni pomoči 2007-2013 (UL 2006, C
         54, str. 13), ki v točki 58 določajo, da „ustvarjanje delovnih mest“ pomeni „neto povečanje števila […] neposredno zaposlenih
         v neki ustanovi v primerjavi s povprečjem predhodnih 12 mesecev“ in je zato treba „[v]sako delovno mesto, izgubljeno v teh
         12 mesecih, […] odšteti od celotnega števila delovnih mest, ustvarjenih v istem obdobju“.

       Odločbi Komisije o sistemih pomoči, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari
      12      Komisija je z odločbo z dne 10. avgusta 1999 odločila, da ne bo ugovarjala sistemu pomoči za ustvarjanje delovnih mest, ki
         je določen v členu 3(5) in (6) zakona št. 448 z dne 23. decembra 1998 (redni dodatek h GURI št. 302 z dne 29. decembra 1998)
         in ki ga je Italijanska republika priglasila tej instituciji 16. decembra 1998.

      13      Člen 3(5) navedenega zakona določa, da so za novozaposlene v letih od 1999 do 2001, ki povečajo število dejansko zaposlenih
         na dan 31. decembra 1998, zasebni delodajalci in gospodarski subjekti javnega prava v deželah Kampanija, Bazilikata, Sicilija,
         Apulija, Kalabrija in Sardinija za tri leta od zaposlitve zadevnih delavcev upravičeni do olajšave skupnih prispevkov, ki
         se plačajo INPS od plač, za katere je treba plačati prispevek Fondo pensioni lavoratori dipendenti (pokojninskemu skladu za
         zaposlene). Te določbe so se uporabljale tudi za deželi Abruci in Molize, toda le za osebe, ki so jih zaposlili leta 1999.

      14      Člen 3(6) istega zakona določa pogoje za pridobitev teh pomoči. Po izmenjavi mnenj med italijanskimi organi in Komisijo je
         bil pogoj glede povečanja števila zaposlenih določen takole:

      „[P]odjetje mora, tudi če je bilo na novo ustanovljeno, povečati število zaposlenih s polnim delovnim časom. Ustvarjanje delovnih
         mest pa se izračuna glede na povprečno število zaposlenih v dvanajstih mesecih pred zaposlovanjem. Raven zaposlenosti se izračuna
         v DEL […] na podlagi koncepta, navedenega v točki 3.2, opomba 8, Smernic o državni pomoči za mala in srednje velika podjetja“.

      15      Komisija je v odločbi z dne 6. decembra 2002 tudi odločila, da bo novi sistem pomoči, določen v členu 44 zakona št. 448 z
         dne 28. decembra 2001 (redni dodatek h GURI št. 301 z dne 29. decembra 2001), ki ga je Italijanska republika priglasila tej
         instituciji 28. novembra 2001 in s katerim se podaljša predhodni sistem pomoči, obravnavala kot združljiv s Pogodbo ES. Ta
         novi sistem je ohranil pogoje, ki jih je določil že prejšnji. Po izmenjavi mnenj s Komisijo je bil določen zlasti pogoj o
         povečanju števila zaposlenih, z istim besedilom kot zgoraj navedeni pogoj, le da se tokrat sklicuje na točko 4.12 in opombo
         [3] Smernic o državni regionalni pomoči.

      16      Komisija je v teh dveh odločbah določila razlikovanje med pomočmi za zaposlovanje, ki niso povezane z investicijo, in takimi,
         ki so odvisne od izvedbe investicije. Prve je preučila v smislu Smernic o državni pomoči za zaposlovanje in druge ob upoštevanju
         Smernic o državni regionalni pomoči ter v odločbi z dne 6. decembra 2002 tudi ob upoštevanju Uredbe št. 70/2001. Menila je,
         da sta priglašena sistema pomoči združljiva s skupnim trgom ob upoštevanju odstopanj, določenih v členu 87(3)(a) in (c) ES.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      17      Družba Lodato deluje v sektorju prehrambnih konzerv in njena glavna dejavnost sta predelava in konzerviranje paradižnika v
         deželi Kampaniji. Njena dejavnost doseže pomemben sezonski vrh od julija do oktobra, kar povzroči zaposlovanje sezonskih delavcev
         v tem obdobju. Zaporedno je pridobila ugodnosti iz dveh sistemov pomoči, ki se obravnavata v postopku v glavni stvari, zaradi
         zaposlitve sedmih oseb, ki spadajo v prvega od teh sistemov, in dveh oseb, ki spadata v drugega.

      18      Ker so menili, da vsa ta zaposlovanja niso povečala števila zaposlenih družbe Lodato, so inšpektorji INPS 21. novembra 2005
         naredili zapisnik, na katerem temelji odločba o odmeri davka, ki je predmet tožbe, ki jo obravnava predložitveno sodišče.

      19      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je družba Lodato v utemeljitev te tožbe med drugim očitala INPS, da je pri preverjanju,
         ali je izpolnjen pogoj glede povečanja števila zaposlenih, primerjal povprečno število DEL za leto pred zaposlovanjem s številom
         zaposlenih v podjetju na dan navedenega zaposlovanja, in s tem ugotovil neenotne podatke za primerjavo, namesto da bi primerjal
         povprečno število DEL iz leta pred zaposlovanjem s povprečnim številom DEL iz leta po navedenem zaposlovanju.

      20      Predložitveno sodišče se v odločbi sprašuje, kako je treba razlagati predpise Skupnosti glede drugega pojma primerjave števila
         zaposlenih, ki ga je treba uporabiti pri preverjanju upoštevanja pogoja o povečanju števila zaposlenih. Po eni strani meni,
         da način, ki ga je izbral INPS, ni logičen in da različno obravnava podjetja, katerih dejavnost je sezonska, in po drugi strani,
         da „je primerjava med (številom) DEL za leto pred zaposlitvijo in DEL za leto po zaposlitvi skladnejša z namenom pomoči, ki
         je ustvarjanje novih in trajnih zaposlitev“.

      21      Ker je Tribunale ordinario di Nocera Inferiore menilo, da obstaja dvom glede natančne razlage predpisov Skupnosti v zvezi
         s tem, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba pravo Skupnosti, kot izhaja iz Smernic o državni pomoči za zaposlovanje, Smernic o državni regionalni pomoči
         in Uredbe […] št. 2204/2002 […], razlagati tako, da je treba za ugotovitev, ali se je povečalo število delovnih mest, opraviti
         primerjavo med povprečjem DEL v letu pred zaposlitvijo in povprečjem DEL v letu po zaposlitvi, ali pa ga je treba razlagati
         tako, da je treba – ali da je zgolj mogoče – opraviti primerjavo med povprečjem DEL v letu pred zaposlitvijo in natančnim
         podatkom števila zaposlenih v podjetju na dan zaposlitve?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      22      Prvič, treba je poudariti, da se odločbi Komisije, s katerima sta bila odobrena sistema pomoči, ki se obravnavata v postopku
         v glavni stvari, sklicujeta na Smernice o državni pomoči za zaposlovanje in Smernice o državni regionalni pomoči, vendar ne
         na Uredbo št. 2204/2002, ker je bila ta sprejeta po sprejetju navedenih odločb. Te uredbe zato v tej zadevi ni treba razlagati.

      23      Drugič, treba je opozoriti, da se postopek pred predložitvenim sodiščem nanaša na pomoči za zaposlovanje, ki niso povezane
         z investicijo, ki jo je Komisija preučila glede na Smernice o državni pomoči za zaposlovanje. Tudi če se vprašanje za predhodno
         odločanje dejansko nanaša le na razlago zadnjenavedenih smernic, je treba te razlagati v tesni zvezi s Smernicami o državni
         regionalni pomoči, ker je pojem ustvarjanja delovnih mest skupen tem smernicam, ki v bistvu oboje opredeljujejo ta pojem s
         sklicevanjem – v točkah 17 oziroma 4.12 – na neto povečanje števila delovnih mest glede na povprečje v nekem obdobju.

      24      Tretjič, treba je poudariti, da je Komisija v odločbah z dne 10. avgusta 1999 in z dne 6. decembra 2002 štela oba sistema
         pomoči, ki se obravnavata v postopku v glavni stvari, kot sta bila priglašena Komisiji in dopolnjena z informacijami, ki so
         jih naknadno predložili nacionalni organi, za združljiva s skupnim trgom ter da se glede načina, ki ga je treba uporabiti
         za izračun povečanja števila delovnih mest, odločba z dne 10. avgusta 1999 izrecno sklicuje na opombo 8 k točki 3.2 Smernic
         Skupnosti o državni pomoči za mala in srednje velika podjetja, medtem ko se odločba z dne 6. decembra 2002 tudi izrecno sklicuje
         na način – ki je v bistvu enak – naveden v opombi [3] k točki 4.12 Smernic o državni regionalni pomoči.

      25      Vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na drugi pojem primerjave števila zaposlenih v podjetju, ki ga je treba uporabiti
         pri preverjanju, ali je to podjetje dejansko povečalo neto število delovnih mest glede na povprečje v nekem obdobju, je treba
         ugotoviti, da niti besedilo točke 17 Smernic o državni pomoči za zaposlovanje niti besedilo člena 4(6)(b) Uredbe št. 70/2001,
         na katero se je Komisija prav tako oprla v odločbi z dne 6. decembra 2002 glede drugega sistema pomoči, ki se obravnava v
         postopku v glavni stvari, ne dajeta natančnih določil v zvezi s tem.

      26      Vendar pa Smernice o državni regionalni pomoči natančneje določajo drugi pojem primerjave. Po eni strani namreč v točki 4.12
         določajo, da ustvarjanje delovnih mest pomeni neto povečanje števila delovnih mest v nekem obratu v primerjavi s povprečjem
         referenčnega obdobja in da je treba vsako delovno mesto, izgubljeno v tem obdobju, odšteti od celotnega števila delovnih mest,
         ustvarjenih v istem obdobju. Po drugi strani v opombi [3 k točki 4.12] določajo, da število delovnih mest ustreza številu
         DEL, kar pomeni število delavcev, zaposlenih v enem letu za polni delovni čas, delo s krajšim delovnim časom in sezonsko delo
         pa pomenita del DEL.

      27      Iz tega je razvidno, da se v skladu z zadnje navedenimi smernicami ustvarjanje delovnih mest razteza od neto povečanja števila
         zaposlenih v enem letu za polni delovni čas (pri čemer sta delo s krajšim delovnim časom in sezonsko delo del DEL) v zadevnem
         obratu v primerjavi s povprečjem referenčnega obdobja. Zato v skladu z navedenimi smernicami drugi pojem primerjave števila
         zaposlenih v tem času ni število zaposlenih v podjetju na dan zaposlovanja, ampak število zaposlenih, izračunano v DEL, torej
         v obdobju enega leta.

      28      Poleg tega je treba ugotoviti, da je bila ta opredelitev drugega pojma primerjave števila zaposlenih tudi naknadno uporabljena
         v členu 4(4)(a), ki se bere skupaj s členom 2(e) Uredbe št. 2240/2002, enako kot v točki 58 Smernic o državni regionalni pomoči
         2007-2013.

      29      Iz preučitve vseh teh različnih določb je mogoče sklepati, da je Komisija postopoma določila način izračuna neto povečanja
         števila delovnih mest oziroma zaposlenih. Iz navedenih opredelitev je razvidno, da je drugi pojem primerjave zaposlenih v
         obratu v nekem obdobju, tako kot prvi, število DEL in da zato oba pojma te primerjave ustrezata obdobju enega leta.

      30      Ta način izračuna povečanja števila delovnih mest oziroma zaposlenih temelji na primerjavi istovrstnih podatkov in omogoča
         oceno truda, ki ga je za zaposlovanje v nekem obdobju vložilo podjetje, prejemnik pomoči, medtem ko bi imel način izračuna
         na podlagi primerjave med povprečjem DEL v letu pred zaposlitvijo in natančnim številom zaposlenih v podjetju na dan zaposlovanja
         glede na to bolj negotov rezultat, ker bi bil bolj odvisen od začasnega nihanja in torej manj reprezentativen glede dejanskega
         položaja podjetja na ravni zaposlovanja.

      31      Ta način izračuna ustreza tudi cilju dajanja prednosti trdnosti oziroma stalnosti zaposlitve, ki je med drugim izražen v točki
         21, tretja alinea, Smernic o državni pomoči za zaposlovanje, ki se poleg tega kaže z obveznostjo, določeno v preučenih smernicah,
         da se novoustvarjeno delovno mesto ohrani določen najkrajši čas po njegovi ustvaritvi. Zato ni diskriminatoren za podjetja,
         katerih dejavnost je sezonska, ker je tudi sezonsko delo kot del DEL vključeno v drugi pojem primerjave, ki se opravi za preverjanje,
         ali je pogoj glede neto ustvaritve delovnih mest izpolnjen. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 57 do 71 sklepnih
         predlogov, naj neenako obravnavanje med temi in drugimi podjetji ne bi bilo dokazano, ker je ugotovljeno, da zanje veljajo
         enake obveznosti ohranjanja novoustvarjenih delovnih mest v določenem najkrajšem času, da bi bili upravičeni do pomoči.

      32      Glede na ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Smernice o državni pomoči za zaposlovanje –
         glede preverjanja, ali se je število delovnih mest povečalo – razlagati tako, da je treba primerjati povprečno število DEL
         v letu pred zaposlovanjem in povprečno število DEL v letu po zaposlovanju.

       Stroški
      33      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Smernice o državni pomoči za zaposlovanje je treba – glede preverjanja, ali se je število delovnih mest povečalo – razlagati
            tako, da je treba primerjati povprečno število delovnih enot na leto v letu pred zaposlovanjem in povprečno število delovnih
            enot na leto v letu po zaposlovanju.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 14. julija 1981. # Sergius Oebel. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Amtsgericht Wiesbaden - Nemčija. # Zadeva 155/80.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 13. aprila 2000. # Kjell Karlsson in drugi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Regeringsrätten - Švedska. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-292/97.


Sodba Sodišča z dne 14. julija 1972. # Farbenfabriken Bayer AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 51-69.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. julija 1991. # Elsie Rita Johnson proti Chief Adjudication Officer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal of Social Security Commissioners - Združeno kraljestvo. # Zadeva C-31/90.


Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 3. marca 2016.#Kraljevina Španija proti Evropski komisiji.#Pritožba – Uredba (CE) n° 1234/2007 – Skupna ureditev kmetijskih trgov – Izvedbena uredba (EU) št. 543/2011 – Priloga I, del B 2, točka VI D, peta alinea – Sektorja sadja in zelenjave ter predelanega sadja in zelenjave – Agrumi – Tržni standardi – Določbe glede označevanja – Navedbe konzervansov ali drugih kemičnih snovi, uporabljenih v fazi po obiranju.#Zadeva C-26/15 P.


Sodba Sodišča z dne 22. marca 1972. # Adalgisa Merluzzi proti Caisse primaire centrale d'assurance maladie de la région parisienne. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris - Francija. # Zadeva 80-71.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 3. septembra 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2005/14/CE - Zavarovanje civilne odgovornosti - Motorna vozila - Neopravljen prenos v predpisanem roku. # Zadeva C-457/08.

text:
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 3. septembra 2009 – Komisija proti Združenemu kraljestvu
      (Zadeva C‑457/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2005/14/ES – Zavarovanje civilne odgovornosti – Motorna vozila – Neuskladitev v predpisanem roku“
      1.                     Države članice – Obveznosti – Izvršitev direktive – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev na podlagi nacionalne ureditve –
            Nedopustnost (člen 226 ES) (Glej točko 9.)
      2.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku
            roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 10.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje določb, potrebnih za uskladitev z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES
                  z dne 11. maja 2005 o spremembi direktiv Sveta 72/166/EGS, 84/5/EGS, 88/357/EGS in 90/232/EGS ter Direktive Evropskega parlamenta
                  in Sveta 2000/26/ES o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (UL L 149, str. 14), v predpisanem roku

            Izrek

                  1)

                  	Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da ni v predpisanem roku sprejelo zakonov in drugih predpisov,
                     potrebnih za prenos Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005 o spremembi direktiv Sveta 72/166/EGS,
                     84/5/EGS, 88/357/EGS in 90/232/EGS ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/26/ES o zavarovanju civilne odgovornosti
                     pri uporabi motornih vozil, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.

                  2)

                  	Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. februarja 1986. # Androniki Vlachou proti Računskemu sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 162/84.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 31. januarja 2012. # Cervecería Modelo, SA de CV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti LA VICTORIA DE MEXICO - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti, ki vključuje besedni element "victoria" in prejšnja nacionalna besedna znamka VICTORIA - Delna zavrnitev registracije - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-205/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 31. januarja 2012 – Cervecería Modelo proti UUNT – Plataforma Continental (LA VICTORIA DE MEXICO)
      (Zadeva T-205/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti LA VICTORIA DE MEXICO – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti, ki vsebuje besedni element ,victoriaʻ, in prejšnja nacionalna besedna znamka VICTORIA
         – Delna zavrnitev registracije – Relativni razlog za zavrnitev –Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“

      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 31, 32, 81 in 82.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 5. marca 2010 (zadeva R 322/2009-2), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med družbama Plataforma Continental, SL in Cervecería Modelo, SA de CV.

            Izrek:

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Cervecería Modelo, SA de CV se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 13. marca 2014.#Global Trans Lodžistik OOD proti Načalnik na Mitnica Stolična.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Administrativen sad Sofia-grad.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Carinski zakonik Skupnosti – Člena 243 in 245 – Uredba (EGS) št. 2454/93 – Člen 181a – Izpodbojna odločba – Dopustnost sodnega pravnega sredstva brez predhodne upravne pritožbe – Načelo spoštovanja pravice do obrambe.#Združeni zadevi C‑29/13 in C‑30/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V združenih zadevah C‑29/13 in C‑30/13,
            katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Administrativen sad Sofia-grad (Bolgarija), z odločbama z dne 4. januarja 2013, ki sta prispeli na Sodišče 21. januarja 2013, v postopkih
            Global Trans Lodžistik OOD
            proti
            Načalnik na Mitnica Stolična ,
            SODIŠČE (prvi senat),
            v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet (poročevalec), E. Levits, S. Rodin in F. Biltgen, sodniki,
            generalni pravobranilec: M. Wathelet,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Global Trans Lodžistik OOD M. Aydarova, odvetnica,
            – za Načalnik na Mitnica Stolična S. Zlatkov, agent,
            – za bolgarsko vlado E. Petranova in D. Drambozova, agentki,
            – za špansko vlado M. García-Valdecasas Dorrego, agentka,
            – za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z G. Albenziem, avvocato dello Stato,
            – za Evropsko komisijo L. Keppenne, S. Petrova in B.‑R. Killmann, agenti,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 243 in 245 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 82/97 z dne 19. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 8, str. 179, v nadaljevanju: Carinski zakonik), in člena 181a(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 3254/94 z dne 19. decembra 1994 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 5, str. 326, v nadaljevanju: Uredba št. 2454/93).
            2. Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov med družbo Global Trans Lodžistik OOD (v nadaljevanju: Global Trans Lodžistik) in Načalnik na Mitnica Stolična (direktor carinskega urada v Sofiji) zaradi tožbe, ki jo je ta družba vložila za razglasitev ničnosti dveh odločb, s katerima je bila popravljena carinska vrednost blaga, ki ga je ta uvozila, in naložena odmera davka na podlagi davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člen 4(5) carinskega zakonika določa:
            „V tem zakoniku veljajo naslednje opredelitve:
            […]
            (5) ‚Odločba‘ pomeni upravni akt carinskih organov, s katerim le‑ti v skladu s carinskimi predpisi odločijo o določeni zadevi, pri čemer ima to dejanje pravni učinek za eno ali več določenih ali določljivih oseb; ta izraz med drugim zajema tudi zavezujočo tarifno informacijo v smislu člena 12“.
            4. Člen 6(3) tega zakonika določa:
            „Carinski organi morajo odločbe, ki jih sprejmejo pisno in s katerimi zavrnejo zahtevke ali pa so za naslovnika neugodne, ustrezno utemeljiti. Navedena mora biti pravica do pritožbe, predvidena v členu 243“.
            5. Člen 243 navedenega zakonika določa:
            „1. Vsaka oseba se lahko pritoži na odločbe carinskih organov, ki se nanašajo na uporabo carinske zakonodaje in to osebo neposredno in osebno zadevajo.
            […]
            2. Pritožba se lahko vloži:
            (a) v začetni fazi pri carinskem organu, ki ga za ta namen določijo države članice;
            (b) v poznejši fazi pri neodvisnem organu, ki je lahko pravosodni organ ali enakovredno specializiran organ v skladu z veljavnimi predpisi v državah članicah.“
            6. Člen 245 istega zakonika določa:
            „Določbe v zvezi z izvajanjem pritožb sprejmejo države članice.“
            7. Člen 181a Uredbe št. 2454/93 določa:
            „1. Carinskim organom ni treba določati carinske vrednosti uvoznega blaga na osnovi metode transakcijske vrednosti, če v skladu s postopkom iz odstavka 2 niso prepričani, na podlagi upravičenega dvoma, da prijavljena vrednost predstavlja celoten znesek, plačan ali ki se plača, kakor je navedeno v členu 29 zakonika.
            2. Kadar so carinski organi v dvomih, kakor je opisano v odstavku 1, lahko zaprosijo za dodatne informacije v skladu s členom 178(4). Če se ti dvomi nadaljujejo, morajo carinski organi pred končno odločitvijo obvestiti zadevno osebo, pisno, če se zahteva, o razlogih za te dvome in ji primerno omogočiti, da odgovori. Končna odločitev in razlogi zanjo se zadevni osebi sporočijo v pisni obliki.“
            Bolgarsko pravo
            8. Člen 221a carinskega zakona (Zakon na mitnicite, DV št. 15, z dne 6. februarja 1998, v nadaljevanju: ZM) določa:
            „Odredbe za prisilno izterjavo javnopravnih terjatev države so posamični upravni akti, ki jih izda direktor carinskega urada, ki je teritorialno pristojen za območje, na katerem je nastal dolg, ki ni bil plačan v rokih; s temi akti se ugotovi izterljivost carinskih dolgov ter drugih javnopravnih terjatev.“
            9. V skladu s členom 211f ZM, se je mogoče na odredbo za prisilno izterjavo v 14 dneh od vročitve pritožiti pri direktorju carinskega urada.
            10. Člen 220(1) ZM določa:
            „Vsak se lahko pritoži zoper odločbe carinskih organov, ki se nanašajo nanj, v skladu s postopkom, ki ga določa zakonik o upravnem postopku.“
            11. Člen 148 zakonika o upravnem postopku (Administrativnoprocesualen kodeks, DV št. 30, z dne 11. aprila 2006) določa:
            „Upravni akt je mogoče izpodbijati v sodnem postopku, tudi če ni bila izkoriščena možnost, da bi se izpodbijal v upravnem postopku, razen v primerih, ki so izrecno določeni v tem zakoniku ali posebnih zakonih.“
            Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            12. Družba Global Trans Lodžistik je 15. (zadeva C‑30/10) in 23. septembra 2010 (zadeva C‑29/13) vložila carinski deklaraciji za blago, uvoženo iz Turčije, v skladu s carinskim režimom dajanja v prosto prodajo.
            13. Bolgarski carinski organi so v skladu s členom 68 carinskega zakonika opravili dokumentarni nadzor in pregled blaga. Zaradi dvomov, ali je prijavljena vrednost predstavljala dejansko plačano ceno oziroma ceno, ki jo je treba plačati, so ti carinski organi vzeli vzorce blaga in pri družbi Global Trans Lodžistik na podlagi členov 178(4) in 181a(2) Uredbe št. 2454/93 zahtevali dodatne informacije. Družba Global Trans Lodžistik je 15. (zadeva C‑30/13) in 23. septembra 2010 (zadeva C‑29/13) odgovorila, da ne more dati zahtevanih informacij in navedla, da je mednarodna prodajna pogodba določala odloženo plačilo blaga.
            14. Načalnik na Mitnica Stolična je z odločbama št. 9600‑0561/01.10.2010 (zadeva C‑29/13) in št. 9600‑541/24.09.2010 (zadeva C‑30/13) za del blaga določil novo carinsko vrednost, ki je bila določena na podlagi člena 30(2)(b) carinskega zakonika. Na podlagi te ponovne ocenitve carinske vrednosti je bila s tema odločbama naložena odmera davka v višini 3.083,38 bolgarskih levov (BGN) oziroma 2.192,13 BGN iz naslova dodatno dolgovanega DDV (v nadaljevanju: zadevni odločbi).
            15. V zadevnih odločbah je bilo izrecno navedeno, da je bila v skladu s členom 221 carinskega zakonika družba Global Trans Lodžistik obveščena o znesku carinskega dolga.
            16. Družba Global Trans Lodžistik je zoper odločbi vložila tožbo neposredno pri predložitvenem sodišču, Administrativen sad Sofia‑grad (upravno sodišče v Sofiji), ne da bi pred tem izkoristila možnost izpodbijanja v upravnem postopku pri Načalnik na Mitnica Stolična. Družba Global Trans Lodžistik trdi, da carinska vrednost ni bila pravilno določena in da so bile storjene kršitve postopka, ker se ni upoštevala njena pravica do izjave in do navedbe ugovorov pred sprejetjem končne odločitve, kot je določeno v členu 181a(2) Uredbe št. 2454/93.
            17. Predložitveno sodišče je obe pritožbi zavrglo kot nedopustni.
            18. Predložitveno sodišče je glede obeh sklepov o zavrženju menilo, da je bila predhodna upravna pritožba obvezna, ker člen 243 carinskega zakonika določa postopek pritožbe v dveh fazah. Zato je odredilo, da se zadevi pošljeta v odločanje Načalnik na Mitnica Stolična.
            19. Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče) je ta sklepa predložitvenega sodišča razglasilo za nična in mu zadevi vrnilo v odločanje z obrazložitvijo, da upravna pritožba v obravnavani zadevi ni obvezna, ker se člen 243(2) carinskega zakonika ne uporablja.
            20. Predložitveno sodišče, ki se je sklicevalo na nacionalno sodno prakso, iz katere je razvidno, da zadevni odločbi ne bi mogli šteti za dokončna akta, ampak da sta del postopka sprejemanja odredbe za prisilno izterjavo javnopravnih terjatev države, je pritožbi zoper ti odredbi še drugič zavrglo kot nedopustni in ju označilo za pripravljalna akta, ker ju je štelo za „sporočili“ v smislu člena 221 carinskega zakonika.
            21. Varhoven administrativen sad je ta sklepa o nedopustnosti predložitvenega sodišča razglasilo za nična z obrazložitvijo, da naj bi bila z izpodbijanima odločbama določena nova carinska vrednost, zaradi česar naj bi šlo za odločbo v smislu člena 4(5) carinskega zakonika, ki se lahko v skladu s členom 243(1), prvi pododstavek, tega zakonika izpodbija v sodnem postopku. Varhoven administrativen sad navaja tudi, da se sodna praksa, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, uporablja samo v primeru, kadar zadevni akt v smislu člena 206 ZM pomeni sporočilo, ker spada v postopek sprejetja odredbe za prisilno izterjavo javnopravnih terjatev države.
            22. Predložitveno sodišče, ki mu je Varhoven administrativen sad ponovno poslalo ti zadevi v odločanje, se sprašuje o obsegu členov 243 in 245 carinskega zakonika. To sodišče namreč meni, da dopustnost teh pritožb in obveznost predhodne upravne pritožbe nista jasno razvidni iz besedila člena 243 carinskega zakonika. Določitev akta, ki je lahko predmet pritožbe v okviru postopka o ugotovitvi in izterjavi carinskega dolga, naj bi bila odvisna od obsega procesne avtonomije, ki jo državam članicam daje člen 245 tega zakonika.
            23. Po mnenju predložitvenega sodišča bi bilo treba glede tega pojasniti, ali je treba zadevni odločbi šteti za dokončni v smislu člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93, tako da pomenita akta, ki sta v skladu s pravom Unije lahko predmet pritožbe, ali pa sta ti odločbi akta, ki ju ureja nacionalno pravo in ju je treba opredeliti kot „ukrepa“ v smislu člena 232(1)(a) carinskega zakonika.
            24. V teh okoliščinah je Administrativen sad Sofija-grad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali je treba člen 243(1) [carinskega zakonika], če se razlaga v povezavi s členom 245 tega zakonika ter z načeloma pravice do obrambe in pravnomočnosti, razlagati tako, da dopušča nacionalno ureditev, kot sta člena 220 in 211a [ZM], v skladu s katero je izpodbojnih več odločb carinskega organa, s katerimi je določen carinski dolg zaradi poznejše izterjave, tudi če bi se lahko v okoliščinah postopka v glavni stvari sprejela končna odločba – v smislu člena 181a(2) [Uredbe 2454/93] – o odmeri tega carinskega dolga?
            2. Ali je treba člen 243(2) [carinskega zakonika] o pritožbi razlagati tako, da ne določa, da je treba končno odločitev v smislu člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93 najprej izpodbijati v upravnem postopku, da bi bil sodni postopek dopusten?
            3. Ali je treba člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93 v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, razlagati tako, da če se postopek, kot je določen s to določbo v zvezi s pravico do izjave in pravico do ugovora, ni upošteval, odločba carinskega organa, ki je bila sprejeta s kršitvijo teh pravil, ni končna odločitev v smislu navedene določbe, ampak le del postopka sprejemanja končne odločbe? Ali je treba v nasprotnem primeru to določbo v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, razlagati tako, da je odločba, pri sprejetju katere so bile storjene navedene kršitve postopka, neposredno predmet sodnega nadzora in mora sodišče odločati o tožbi, ki je bila vložena zoper njo?
            4. Ali je treba člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93 v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, in ob upoštevanju načela zakonitosti razlagati tako, da je, če postopek, kot je določen s to določbo, v zvezi s pravico do izjave in pravico do ugovora, ni bil upoštevan, odločba carinskega organa, ki je bila sprejeta s kršitvijo teh pravil, nična zaradi bistvene kršitve postopka, ki je primerljiva s kršitvijo bistvenih postopkovnih zahtev, ki povzroči ničnost akta ne glede na konkretne posledice kršitve, zaradi česar mora sodišče odločati o tožbi zoper tak akt, ne da bi imelo možnost vrniti zadevo upravnim organom, da končajo postopek v skladu s predpisi?“
            25. S sklepom predsednika Sodišča z dne 8. marca 2013 sta bili zadevi C‑29/13 in C‑30/13 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            26. Predložitveno sodišče s prvim vpra šanjem po eni strani v bistvu sprašuje, ali odločba, kakršna je ena od teh, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, katere predmet je popravek – na podlagi člena 30(2)(b) carinskega zakonika – carinske vrednosti blaga, katerega posledica je določitev carinskega dolga iz naslova DDV prijavitelju, pomeni izpodbojni akt v smislu člena 243 carinskega zakonika. Po drugi strani se predložitveno sodišče sprašuje, ali ob upoštevanju splošnih načel o spoštovanju pravic do obrambe in pravnomočnosti, člen 245 tega zakonika nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki določa dve različni pravni sredstvi za izpodbijanje odločb carinskih organov.
            27. Glede vprašanja, ali taka odločba, kot je ena od teh, ki se obravnavajo v zadevi v glavni stvari, pomeni izpodbojni akt v smislu člena 243 carinskega zakonika, je iz prvega odstavka člena 243 v povezavi z njegovim četrtim odstavkom, točka 5, tega zakonika po eni strani razvidno, da se lahko vsaka oseba pritoži na odločbe carinskih organov, ki se nanašajo na uporabo carinske zakonodaje in to osebo neposredno in osebno zadevajo.
            28. Poudariti je treba, da je zadevni odločbi sprejel Načalnik na Mitnica Stolična in da je njun predmet popravek – na podlagi člena 30(2)(b) carinskega zakonika – carinske vrednosti blaga, ki jo je prvotno prijavila družba Global Trans Lodžistik, katerega posledica je določitev carinskega dolga iz naslova DDV.
            29. Zadevni odločbi se torej nanašata na uporabo carinske ureditve in imata neposredne pravne posledice za družbo Global Trans Lodžistik, ker v breme te družbe nalagata terjatev v korist bolgarske države iz naslova DDV.
            30. Poleg tega je iz člena 6(3) carinskega zakonika razvidno, da morajo carinski organi v odločbah, ki so za naslovnika neugodne, navesti pravico do pritožbe, določeno v členu 243 tega zakonika.
            31. Iz tega sledi, da sta zadevni odločbi v smislu člena 243 carinskega zakonika akta, zoper katera je mogoče vložiti pritožbo.
            32. Glede vprašanja, ali člen 245 carinskega zakonika ob upoštevanju splošnih načel o spoštovanju pravic do obrambe in pravnomočnosti nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ZM, ki določa dve različni pritožbeni poti za izpodbijanje odločb carinskih organov, je treba po drugi strani spomniti, da v skladu s členom 245 tega zakonika določbe v zvezi z izvajanjem pritožb sprejmejo države članice.
            33. Pristojna sodišča in natančna postopkovna pravila pravnih sredstev za zaščito pravic, ki jih imajo osebe na podlagi prava Unije, so v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, kadar ni ureditve Unije s tega področja, določena v notranjem pravnem sistemu vsake države članice, vendar le če ta pravila niso manj ugodna kot tista, ki urejajo podobne notranje položaje (načelo enakovrednosti), in da praktično ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo izvajanja pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej zlasti sodbi z dne 30. junija 2011 v zadevi Meilicke in drugi, C‑262/09 , ZOdl., str. I‑5669, točka 55, in z dne 18. oktobra 2012 v zadevi Pelati, C‑603/10, točka 23).
            34. Glede načela enakovrednosti je treba glede zadeve v glavni stvari poudariti, da Sodišče na podlagi ničesar ne more dvomiti o skladnosti predpisov, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, s tem načelom.
            35. Glede načela učinkovitosti je iz spisa Sodišča razvidno, da lahko dolžnik javnopravnih terjatev odločbo carinskih organov po eni strani v skladu s členom 220(1) ZM v povezavi s členom 148 zakonika o upravnem postopku izpodbija v sodnem postopku, tudi če ni bila izkoriščena možnost, da bi se izpodbijala v upravnem postopku, razen v primerih, ki so izrecno določeni v zakoniku o upravnem postopku ali posebnih zakonih.
            36. Dolžnik javnopravnih terjatev se lahko po drugi strani v 14 dneh od vročitve v skladu s členom 211f pri direktorju carinskega urada pritoži na odredbo za prisilno izterjavo javnopravne terjatve, ki je bila sprejeta na podlagi člena 211a tega zakonika.
            37. Iz tega sledi, da ima dolžnik javnopravnega dolga možnost uveljavljati svoje pravice do obrambe v dveh različnih fazah carinskega postopka. Obstoj obeh pritožbenih poti za izpodbijanje odločb carinskih organov ne onemogoča ali čezmerno oteži izvajanja pravic Unije.
            38. Poleg tega je treba glede načela pravnomočnosti spomniti, da morajo podrobna pravila za izvajanje tega načela spoštovati tudi načeli enakovrednosti in učinkovitosti (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2009 v zadevi Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, ZOdl., str. I‑7501, točka 24).
            39. Kar zadeva zadevo v glavni stvari, je po eni strani načelo enakovrednosti spoštovano, saj se obe pravni sredstvi iz točk 35 in 36 te sodbe uporabljata neodvisno od vprašanja, ali predmet spora spada pod pravo Unije ali nacionalno pravo. Po drugi strani je načelo učinkovitosti zagotovljeno, če se obe pravni sredstvi nanašata na upravne odločbe, ki so sprejete v različnih fazah carinskega postopka in se razlikujejo v svojem cilju in pravni podlagi.
            40. Na podlagi zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje po eni strani odgovoriti, da odločba, kakršna je ena od teh, ki se obravnavajo v zadevi v glavni stvari, katere predmet je popravek – na podlagi člena 30(2)(b) carinskega zakonika – carinske vrednosti blaga, katerega posledica je določitev carinskega dolga iz naslova DDV prijavitelju, pomeni izpodbojni akt v smislu člena 243 carinskega zakonika. Po drugi strani člen 245 tega zakonika ob upoštevanju splošnih načel o spoštovanju pravic do obrambe in pravnomočnosti ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki določa dve različni pravni sredstvi za izpodbijanje odločb carinskih organov, ker ta zakonodaja ne krši niti načela enakovrednosti niti načela učinkovitosti.
            Drugo vprašanje
            41. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 243 carinskega zakonika določa, da je treba končno odločitev v smislu člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93 najprej izpodbijati v upravnem postopku, da bi bil sodni postopek dopusten.
            42. V skladu s členom 243(2) carinskega zakonika se lahko pritožba vloži v začetni fazi pri carinskem organu in v poznejši fazi pri neodvisnem organu, ki je lahko pravosodni organ.
            43. Kot je Sodišče že razsodilo v sodbi z dne 11. januarja 2001 v zadevi Kofisa Italia (C‑1/99, Recueil, str. I‑207, točka 36), iz besedila te določbe ni razvidno, da je pravno sredstvo pri carinskem organu obvezna faza pred vložitvijo pravnega sredstva pri neodvisnem sodišču.
            44. Sodišče je v isti sodbi navedlo tudi, da je treba člen 243 tega zakonika razlagati tako, da je treba z nacionalnim pravom določiti, ali morajo pravni subjekti najprej vložiti tožbo pri carinskem organu ali pa jo lahko vložijo neposredno pri neodvisnem sodišču (zgoraj navedena sodba Kofisa Italia, točka 43).
            45. Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da člen 243 carinskega zakonika ne določa, da je treba končno odločitev v smislu člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93 najprej izpodbijati v upravnem postopku, da bi bil sodni postopek dopusten.
            Tretje vprašanje
            46. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93 razlagati tako, da se lahko odločba, ki je bila sprejeta na podlagi tega člena, v primeru kršitve pravice zadevne osebe do izjave in navedbe ugovorov šteje za dokončno in če ima v takem primeru zaradi te kršitve postopka zadevna oseba pravico, da vloži neposredno pravno sredstvo zoper to odločbo pri neodvisnem sodišču.
            47. Člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93 v primeru, da carinski organi še naprej dvomijo o določitvi carinske vrednosti blaga, določa, da morajo ti pred končno odločitvijo obvestiti zadevno osebo o razlogih za te dvome in ji primerno omogočiti, da odgovori. Končna odločitev in razlogi zanjo se zadevni osebi sporočijo v pisni obliki.
            48. Čeprav ta člen določa, da morajo carinski organi, preden sprejmejo dokončno odločbo, zadevno osebo obvestiti o razlogih za te dvome in ji primerno omogočiti, da odgovori, pa kršitev te obveznosti carinskih organov ne more vplivati na dokončnost odločbe niti na opredelitev akta, sprejetega na podlagi člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93 kot odločbe. Ta akt, ki so ga sprejeli carinski organi, ima namreč v vsakem primeru pravne učinke za naslovnika, ker je v njem določena nova carinska vrednost blaga in tako pomeni odločbo v smislu člena 4(5) carinskega zakonika.
            49. Vendar pa je zaradi kršitve pravice zadevne osebe do izjave ta odločba nezakonita in je lahko predmet neposredne pritožbe pri neodvisnem sodišču, kot je to razvidno iz člena 45 te sodbe.
            50. Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93 razlagati tako, da je treba odločbo, ki je bila sprejeta na podlagi tega člena, šteti za dokončno in je mogoče zoper njo vložiti pravno sredstvo pri neodvisnem sodišču tudi v primeru, kadar je bila pri njenem sprejetju kršena pravica zadevne osebe do izjave in navedbe ugovorov.
            Četrto vprašanje
            51. Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali mora zaradi kršitve pravice zadevne osebe do izjave in navedbe ugovorov, ki je določena v členu 181a(2) Uredbe št. 2454/93, ki povzroči ničnost sprejete odločbe na podlagi istega člena, sodišče, ki odloča o tožbi zoper to odločbo, odločiti o tem pravnem sredstvu, ne da bi lahko spor vrnilo v odločanje carinskemu organu.
            Dopustnost
            52. Načalnik na Mitnica Stolična meni, da je vprašanje morebitne ničnosti zadevnih odločb hipotetično, ker se v sporih o glavni stvari ni odločalo o vsebini. To vprašanje naj torej ne bi bilo dopustno.
            53. V zvezi s tem je treba spomniti, da je na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišča le nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo je treba sprejeti, glede na posebnosti zadeve pristojno za presojo o tem, ali za izdajo sodbe potrebuje predhodno odločbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih zastavi Sodišču (glej sodbo z dne 5. marca 2009 v zadevi Apis-Hristovich, C‑545/07, ZOdl str. I‑1627, točka 28 in navedena sodna praksa).
            54. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločati (glej zgoraj navedeno sodbo Apis-Hristovich, točka 29 in navedena sodna praksa).
            55. V obravnavanem primeru mora Sodišče dati predložitvenemu sodišču elemente razlage člena 181a(2) Uredbe št. 2454(93, da mu tako omogoči, da na podlagi prava Unije presodi o posledicah razglasitve ničnosti odločbe, pri kateri je bilo kršeno načelo o spoštovanju pravic do obrambe.
            56. Iz tega sledi, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.
            Utemeljenost
            57. Spomniti je treba, da je spoštovanje pravice do obrambe splošno načelo prava Unije, ki se uporablja, kadar organ zoper osebo namerava izdati akt, ki jo lahko prizadene (sodba z dne 18. decembra 2008 v zadevi Sopropé, C‑49/07, ZOdl., str. I‑0369, točka 36). V skladu s tem načelom, izrecno navedenim v členu 181a(2) Uredbe št. 2454/93, mora biti naslovnikom odločb, ki občutno prizadenejo njihove interese, omogočeno, da učinkovito izrazijo svoje stališče o elementih, s katerimi namerava organ utemeljiti svojo odločbo. Zato morajo imeti na voljo razumen rok (zgoraj navedena sodba Sopropé, točka 37 in navedena sodna praksa).
            58. Po eni strani je iz elementov v spisu Sodišča, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, razvidno, da Načalnik na Mitnica Stolična družbi Global Trans Lodžistik ni omogočil pravice do izjave in do pripomb pred sprejetjem zadevnih odločb. Zato sta ti nični.
            59. Po drugi strani je treba poudariti, da carinski zakonik ne vsebuje nobene določbe, ki se nanaša na posledice razglasitve ničnosti „dokončne odločbe“ v smislu člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93, ki izvira iz nespoštovanja načela o spoštovanju pravic do obrambe.
            60. Nacionalno sodišče mora zato ob upoštevanju procesne avtonomije držav članic, ki jo imajo na podlagi člena 245 carinskega zakonika, določiti te posledice, tako da upošteva posebne okoliščine obravnavanega primera in upošteva, če so sprejeti ukrepi iste vrste kot tisti, ki veljajo za posameznike ali podjetja v podobnih notranjih položajih in če praktično ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo izvajanja pravic, ki jih daje pravni red Unije.
            61. Iz navedenega je razvidno, da je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da mora v primeru kršitve pravice zadevne osebe do izjave in navedbe ugovorov iz člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93 nacionalno sodišče ob upoštevanju posebnih okoliščin obravnavanega primera, o katerem odloča, in načel enakovrednosti in učinkovitosti odločiti, ali mora – kadar je treba odločbo, pri sprejetju katere je bilo kršeno načelo o spoštovanju pravic do obrambe, zaradi tega razglasiti za nično – odločiti o tožbi zoper to odločbo ali pa lahko spor vrne v odločanje pristojnemu upravnemu organu.
            Stroški
            62. Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
            1. Po eni strani odločba, kakršna je ena od teh, ki se obravnavajo v zadevi v glavni stvari, katere predmet je popravek – na podlagi člena 30(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 82/97 z dne 19. decembra 1996 – carinske vrednosti blaga, katerega posledica je določitev carinskega dolga iz naslova DDV prijavitelju, pomeni izpodbojni akt v smislu člena 243 Uredbe št. 2913/92. Po drugi strani člen 245 Uredbe št. 2913/92 ob upoštevanju splošnih načel o spoštovanju pravic do obrambe in pravnomočnosti ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki določa dve različni pravni sredstvi za izpodbijanje odločb carinskih organov, ker ta zakonodaja ne krši niti načela enakovrednosti niti načela učinkovitosti.
            2. Člen 243 Uredbe št. 2913/92 ne določa, da je treba končno odločitev v smislu člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo 3254/94, najprej izpodbijati v upravnem postopku, da bi bil sodni postopek dopusten.
            3. Člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo 3254/94, je treba razlagati tako, da je treba odločbo, ki je bila sprejeta na podlagi tega člena, šteti za dokončno in je mogoče zoper njo vložiti pravno sredstvo pri neodvisnem sodišču tudi v primeru, kadar je bila pri njenem sprejetju kršena pravica zadevne osebe do izjave in navedbe ugovorov.
            4. V primeru kršitve pravice zadevne osebe do izjave in navedbe ugovorov iz člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93 mora nacionalno sodišče ob upoštevanju posebnih okoliščin obravnavanega primera, o katerem odloča, in načel enakovrednosti in učinkovitosti odločiti, ali mora – kadar je treba odločbo, pri sprejetju katere je bilo kršeno načelo o spoštovanju pravic do obrambe, zaradi tega razglasiti za nično – odločiti o tožbi zoper to odločbo ali pa lahko spor vrne v odločanje pristojnemu upravnemu organu.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 21. aprila 2010.#Schunk GmbH & Co. KG Spann- und Greiftechnik proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti - Prijava znamke Skupnosti, ki upodablja del vpenjalne glave s tremi brazdami -Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Neobstoj razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo - Člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 207/2009).#Zadeva T-7/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 21. aprila 2010 – Schunk proti UUNT (Upodobitev dela vpenjalne glave)
      (Zadeva T-7/09)
      „Znamka Skupnosti – Prijava znamke Skupnosti, ki upodablja del vpenjalne glave s tremi brazdami – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Neobstoj razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo – Člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točki 22 in 33.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 31. oktobra 2008 (zadeva R 1109/2007‑1) glede registracije znaka,
                  ki upodablja del vpenjalne glave s tremi brazdami, kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Schunk GmbH & Co. KG Spann- und Greiftechnik

               Zadevna znamka Skupnosti:

               znamka, ki označuje del vpenjalne glave s tremi brazdami, za proizvode iz razredov 7 in 8 – prijava št. 3098894

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev prijave

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Schunk GmbH & Co. KG Spann- und Greiftechnik se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. septembra 1982. # SA Roquette Frères proti Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva 110/81.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. oktobra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Lastna sredstva Skupnosti - Obročno odplačevanje dolžnika - Izterjava. # Zadeva C-378/03.

text:
      Zadeva C-378/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Belgiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Lastna sredstva Skupnosti – Obročno odplačevanje dolžnika – Izterjava“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev v predhodnem postopku
      (člen 226 ES)
      2.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Določitev in dajanje na razpolago s strani držav članic
      (Uredba Sveta št. 1150/2000, člena 6(3)(a) in (b) ter 10)
      3.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Določitev in dajanje na razpolago s strani držav članic
      (Uredba Sveta št. 1150/2000, člena 10 in 11)
      1.        Čeprav v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti prek zatrjevane
         neizpolnitve obveznosti v izreku obrazloženega sklepa in v pisnem opominu, je kljub temu dopustno, da Komisija predlaga ugotovitev
         neizpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz prvotne različice akta Skupnosti, ki je bil pozneje spremenjen ali razveljavljen,
         in ki so bile ohranjene v novih določbah. Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih
         določb, ki nimajo ekvivalenta v prvotni različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti postopka
         za ugotovitev neizpolnitve obveznosti.

      (Glej točko 21.)
      2.        Ko so izpolnjeni pogoji za prvotno knjiženje zneska carinskega dolga na ločen račun, predviden zlasti za neizterjane pravice
         (račun B), iz člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 o izvajanju Sklepa 94/728 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, morajo
         biti Komisiji lastna sredstva dana na voljo v roku, določenem v členu 10(1) te uredbe, ki teče od „izterjave“ le-teh, in ne
         od določitve pravic, kot velja za zneske, ki jih je treba knjižiti na račun. Zato bi naložitev obveznosti carinskim organom,
         naj na račun A prenesejo znesek obročnih plačil, ki je bil izplačan zaradi zaključka carinskega dolga, ki je bil veljavno
         vknjižen na račun B, paradoksalno povzročila, da bi za te zneske tekel rok za dajanje na voljo, ki se uporablja za pravice,
         ki se knjižijo na račun A, zaradi česar bi bili vsi zneski, ki so bili zbrani po izteku tega roka, ki teče od določitve carinskega
         dolga, nujno prepozno knjiženi v dobro računa Komisije, čeprav so lahko bili prav ti zneski veljavno knjiženi na račun B,
         preden so jih carinski organi zbrali.

      (Glej točki 43 in 44.)
      3.        Glede na zahtevo po hitrem in učinkovitem dajanju lastnih sredstev na voljo na eni strani in po pravilnem upoštevanju finančnih
         interesov držav članic na drugi strani je treba člen 10 Uredbe št. 1150/2000 o izvajanju Sklepa 94/728 o sistemu virov lastnih
         sredstev Skupnosti razlagati tako, da je treba zneske, ki so prejeti v primeru obročnih plačil carinskega dolga na podlagi
         sporazuma o poravnavi, kakršen je zadevni sporazum, šteti za izterjane v smislu navedene določbe in jih je zato treba knjižiti
         v dobro računa Komisije najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, ko so bili zbrani. Na podlagi
         člena 11 Uredbe št. 1150/2000 država članica za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) iste uredbe plača zamudne
         obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se zahtevajo ne glede na razlog za zamudo, s katero so bila ta sredstva nakazana
         na račun Komisije.

      (Glej točki 51 in 53.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 5. oktobra 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Lastna sredstva Skupnosti – Obročno odplačevanje dolžnika – Izterjava“
      V zadevi C-378/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 9. septembra 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Wilms in C. Giolito, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji, ki jo zastopata E. Dominkovits in A. Goldman, zastopnika, ob sodelovanju B. van de Walle de Ghelcke, odvetnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. maja 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 26. januarja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija zaradi prepoznega izplačila lastnih
         sredstev v primeru prejema obročnih plačil s strani dolžnika ni izpolnila obveznosti iz členov 6, 10 in 11 Uredbe Sveta (ES,
         Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti
         (UL L 130, str. 1), ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja
         1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1), katere cilj
         je enak.

       Pravni okvir
       Sistem lastnih sredstev Skupnosti
      2        Člen 2(1) Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov I: „Splošne določbe“, določa:

      „Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom določi
         takoj, ko pristojna služba države članice dolžnika obvesti o dolgovanem znesku. To obvestilo se opravi takoj, ko je dolžnik
         znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek pravice.“

      3        Ta določba je bila z veljavnostjo od 14. julija 1996 spremenjena z Uredbo Sveta (Euratom, ES) št. 1355/96 z dne 8. julija
         1996 (UL L 175, str. 3), katere vsebino je prevzel člen 2 Uredbe št. 1150/2000, ki določa:

      „1. Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa 94/728/ES, Euratom določi
         takoj, ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice na račune in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih.

      2. Datum določitve pravice iz odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.
      […]“
      4        Člen 6(1) in (2)(a) in (b) Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov II: „Računi virov lastnih sredstev“, določa:

      „1. Račune lastnih sredstev, ki so razčlenjeni po vrstah sredstev, vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ,
         ki ga imenuje posamezna država članica.

      2.      (a)    Pravice, določene v skladu s členom 2 pod pogoji iz točke (b) tega odstavka, se knjižijo na računih [splošno označeni kot
         ‚računi A‘] najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena.

                b)     Pravice, ki niso knjižene na računih iz točke (a), ker še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, se v obdobju
         iz točke (a) prikazujejo na posebnih računih [splošno označeni kot ‚računi B‘]. Države članice lahko uporabijo isti postopek,
         kadar se višina pravic, za katere je bilo predloženo jamstvo, izpodbija, in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila.“

      5        Člen 9 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki spada pod naslov III: „Dajanje lastnih sredstev na razpolago“, določa:

      „1.      Po postopku iz člena 10 vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu
         za finance ali organu, ki ga je ta določila.

      Račun se vodi brezplačno.
      2.       Komisija zneske v dobro preračuna in knjiži na svoje račune […]“
      6        Člen 10(1) Uredbe št. 1552/89 oziroma Uredbe št. 1150/2000, ki ravno tako spada pod naslov III, določa:

      „Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja na podlagi člena 2(3) [Sklepa 88/376 oziroma Sklepa 94/728], se lastna sredstva iz
         člena 2(1)(a) in (b) [teh sklepov] vknjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem
         je bila določena pravica v skladu s členom 2.

      Pravice, ki se prikazujejo na računih [B] na podlagi [člena 6(2)(b) oziroma člena 6(3)(b)] pa se knjižijo najpozneje prvi
         delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice izterjane.“

      7        Člen 11 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, prav tako pod navedenim naslovom III, določa:

      „Za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) država članica plača obresti po obrestni meri, ki velja na denarnem
         trgu te države članice za kratkoročne javnofinančne operacije na predpisani datum knjiženja, povečani za dve odstotni točki.
         Ta obrestna mera se poveča za 0,25 odstotne točke za vsak mesec zamude. Povečana obrestna mera velja za celotno obdobje zamude.“

       Nacionalna ureditev
      8        Člen 263 splošnega zakona z dne 18. julija 1977 o carinah in trošarinah (Moniteur belge z dne 21. septembra 1977), ki ga je potrdil zakon z dne 6. julija 1978 (Moniteur belge z dne 12. avgusta 1978), določa:

      „Upravni organi se lahko poravnajo ali pa dovolijo poravnavo, v zvezi z denarno kaznijo, zaplembo, zaprtjem obratov, tovarn
         ali delavnic, glede vseh kršitev tega zakona, in posebnih zakonov o zbiranju trošarin, vsakič in tolikokrat, ko zadevo spremljajo
         olajševalne okoliščine in ko je mogoče razumljivo domnevati, da je treba kršitev prej pripisati malomarnosti ali zmoti kot
         pa naklepnemu dejanju goljufije.“

      9        Člen 264 navedenega zakona določa:

      „Poravnava je prepovedana, če je treba kršitev obravnavati, kot da jo je mogoče v zadostni meri dokazati v sodnem postopku,
         in ko ni mogoče dvomiti o naklepnem dejanju goljufije.“

      10      Na podlagi člena 281(1) in (2) istega zakona velja:

      „1. Vsi postopki zaradi prekrškov, goljufij ali kaznivih dejanj, zoper katere zakoni na področju carin in trošarin določajo
         kazni, se na prvi stopnji uvedejo na kazenskih sodiščih, v primeru pritožbe pa na pristojnem pritožbenem sodišču, kjer se
         o njih vodi preiskava in razsodi v skladu z Zakonikom o kazenskem postopku.

      2. Vse zgoraj navedene postopke, katerih namen je naložitev denarnih kazni, zaplembe ali zaprtje obratov ali tovarn, sprožijo
         in nadaljujejo upravni organi oziroma se v njihovem imenu sproži pred navedenimi sodišči, ki, v vsakem primeru, o zadevah
         odločijo šele po zaslišanju predlogov javnega tožilstva. Kljub temu lahko javni tožilec na pisni predlog uradnika uprave za
         carine in trošarine, ki ima najmanj stopnjo direktorja, od preiskovalnega sodnika zahteva, naj poda informacije, izvajanje
         kazenskega postopka pa v preostalem ostane pridržano upravi.“

       Predhodni postopek
      11      Iz poročila Komisije št. 96-0-1 z dne 29. septembra 1997 o inšpekcijskem pregledu nad tradicionalnimi lastnimi sredstvi, ki
         je bil izveden v Belgiji od 19. do 23. novembra 1996, izhaja, da so belgijski organi 10. maja 1994 uvedli postopek zoper uvozno
         družbo tekstilnih izdelkov iz Bangladeša, za katera so bila predložena neveljavna potrdila o poreklu. Belgijski carinski organi
         so vpletene carinske pravice v znesku 2.011.294 BEF knjižili na račun B v drugem četrtletju leta 1993, po tem ko so v prvem
         četrtletju istega leta o goljufiji obvestili Komisijo.

      12      Da bi se ta zadeva uredila brez uvedbe sodnega postopka, so belgijski organi 31. avgusta 1993 dolžniku odobrili olajšavo pri
         plačilu s tem, da so njegov dolg razdelili na mesečne obroke v višini 100.000 BEF. Celotni znesek dolga, ki ga je kril zadevni
         sporazum o poravnavi, je znašal 2.223.710 BEF, kamor so spadale zgoraj navedene carinske dajatve. Sporazum o poravnavi je
         obsegal razvezni pogoj, na podlagi katerega pravica do uvedbe kazenskega postopka obstaja še naprej, tako da lahko carinski
         organi prijavijo avtorja kršitve carinske zakonodaje, ki ne izpolnjuje obveznosti. Navedeni sporazum je tudi določal, da ostanejo
         zneski, ki jih je dolžnik že izplačal, kot „polog“ pri carinski upravi za primer, če zainteresirani ne bi več izpolnjeval
         obveznosti plačila in če bi pristojni organi proti navedenemu dolžniku vložili tožbo za plačilo.

      13      Plačilo mesečnih obrokov je bilo prekinjeno konec avgusta 1997, pri čemer je bil že izplačan znesek 1.818.710 BEF. Belgijski
         organi so predložili zadevo pristojnemu sodišču, da bi pridobili izvršilni naslov zoper uvozno družbo. Tej je bilo s sodbo
         z dne 30. septembra 1998 naloženo, naj ostanek dolga izplača po mesečnih obrokih, pri čemer je prvega plačala 22. oktobra
         1998. Zgoraj navedeni znesek v višini 1.818.710 BEF je bil na račun A vknjižen 22. januarja 1998.

      14      Komisija je z dopisom z dne 12. maja 1999 belgijsko vlado opozorila, da je treba v primeru plačila carinskega dolga v obliki
         obročnih plačil celoto zbranih zneskov knjižiti na račun A takrat, ko so zbrani, in dati na voljo Komisiji pod pogoji, ki
         jih določa člen 10(1) Uredbe št. 1552/89. Posledično je Komisija z dopisom z dne 18. novembra 1999 belgijske organe pozvala
         k plačilu zneska zamudnih obresti v višini 959.144 BEF.

      15      Belgijski organi so z dopisoma z dni 15. marca 2000 in 12. februarja 2001 izpodbijali trditev, ki jo je zagovarjala Komisija,
         zato je ta 18. julija 2001 na Kraljevino Belgijo naslovila pisni opomin. Ker je ta v odgovoru na navedeni opomin ohranila
         svoje stališče, je Komisija 11. aprila 2002 izdala obrazloženo mnenje. Ta država članica je bila pozvana, naj sprejme ukrepe,
         ki so potrebni za uskladitev z obrazloženim mnenjem, v roku dveh mesecev od njegovega prejema.

      16      Potem ko je bil belgijskim organom odobren dodaten rok dveh mesecev zato, da bi odgovorili na obrazloženo mnenje, so v odgovoru
         z dne 16. septembra 2002 izjavili, da ostajajo pri predhodno navedenem stališču.

      17      V navedenih okoliščinah se je Komisija odločila vložiti to tožbo.

       Dopustnost tožbe
       Trditve strank
      18      Kraljevina Belgija meni, da se Komisija v okviru tega postopka ne more sklicevati na tožbene razloge kršitve določb Uredbe
         št. 1150/2000, ki same temeljijo na Uredbi št. 1552/89, ki je bila spremenjena z Uredbo št. 1355/96, ki se uporablja od 14.
         julija 1996. Ti tožbeni razlogi naj bi bili nedopustni, saj naj ne bi temeljili na določbah Uredbe št. 1552/89 v njeni prvotni
         različici, ki so se uporabljale v dejanskem stanju iz tega primera, glede na to, da so bili pozivi k plačilu v zvezi z vsemi
         zadevnimi potrdili o poreklu izdani pred 14. julijem 1996.

      19      Komisija ugotavlja, da pomeni Uredba št. 1150/2000 preprosto kodifikacijo Uredbe št. 1552/89 in uredb, ki so jo pozneje spremenile.
         Uredba št. 1150/2000 naj ne bi vpeljala nobene spremembe določb, ki so bile navedene v okviru tega postopka.

       Presoja Sodišča
      20      V skladu s sodno prakso Sodišča je treba obstoj neizpolnitve obveznosti v okviru tožbe na podlagi člena 226 ES presojati glede
         na zakonodajo Skupnosti, ki je veljala ob koncu roka, ki ga je Komisija določila zadevni državi članici za uskladitev z njenim
         obrazloženim mnenjem (glej zlasti sodbi z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-61/94, Recueil, str. I-3989,
         točka 42, in z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C-365/97, Recueil, str. I‑7773, točka 32).

      21      Čeprav predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti prek zatrjevane neizpolnitve obveznosti v izreku obrazloženega
         sklepa in v pisnem opominu, je kljub temu dopustno, da Komisija predlaga ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz
         prvotne različice akta Skupnosti, ki je bil pozneje spremenjen ali razveljavljen, in ki so bile ohranjene v novih določbah.
         Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki nimajo ekvivalenta v prvotni
         različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti
         (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-363/00, Recueil, str. I-5767, točka 22).

      22      Ni sporno, da so obveznosti, ki izhajajo iz členov 6(3)(a) in (b), 9(1), 10(1) in 11 Uredbe št. 1150/2000, veljale že na podlagi
         členov 6(2)(a) in (b), 9(1), 10(1) in 11 Uredbe št. 1552/89 (glej v zvezi z navedenima členoma 9(1) in 11 zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Italiji z dne 12. junija 2003, točka 23).

      23      Predlog Komisije, naj se ugotovi, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 6, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000,
         je zato dopusten.

       Temelj
       Trditve strank
      24      Komisija zatrjuje, da člen 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 dovoljuje knjiženje na račun B določenih pravic, ki pa še niso bile
         zbrane, če zanje ni bilo predloženo nobeno jamstvo. Enako naj bi veljalo za določene pravice, za katere je bilo predloženo
         jamstvo, če so te pravice predmet izpodbijanja, ki lahko spremeni njihovo vrednost.

      25      Komisija ugotavlja, da odsotnosti izplačila mesečnih plačil, ki so bila dogovorjena v okviru sporazuma o poravnavi, katerega
         namen je ustaviti izpodbijanje ali preprečiti novo izpodbijanje, ni mogoče obravnavati kot izpodbijanje pravic v smislu zgoraj
         navedenega člena 6(3)(b), ker mora biti to v pisni obliki. Poleg tega naj bi bilo plačilo ena od oblik prenehanja obveznosti,
         dolžnik, ki izplača mesečno plačilo v skladu s sporazumom o poravnavi, pa naj ne bi imel namena predložiti jamstvo, ampak
         naj bi samo želel zmanjšati višino zneska svojega dolga.

      26      Zato naj člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 v nobenem primeru ne bi bilo mogoče uporabiti, čeprav samo po analogiji, v primeru
         vplačila delnega plačila, ki ga je opravil dolžnik na podlagi sporazuma o poravnavi, ki obsega sporazum o obročnem odplačevanju.
         Po mnenju Komisije je treba te zneske, razen tistega dela, ki ustreza morebitnim denarnim kaznim, ki jih naložijo nacionalni
         organi, sproti prenašati z računa B na račun A pri izplačilu vsakega obroka dolžnika in ne, kot trdi belgijska vlada, po prejemu
         celotnega zneska carinskega dolga. V nasprotnem primeru naj bi na podlagi zgoraj navedenega člena 11 Uredbe št. 1150/2000
         nastala obveznost plačila zamudnih obresti, ne da bi bilo treba preučevati razloge za tako zamudo. Zdajšnja praksa belgijskih
         organov naj bi imela za posledico razveljavitev polnega učinka člena 6(3)(a) iste uredbe, katerega cilj naj bi bilo zagotavljanje
         dobrega delovanja sistema virov lastnih sredstev Skupnosti.

      27      Cilj, zaradi katerega je bil uveden sistem računa B in ki naj bi Komisiji omogočal boljše spremljanje dejanj držav članic
         za izterjavo lastnih sredstev, naj niti ne bi bil dosežen, če bi bila vsaka država članica v skladu s svojim notranjim pravom
         svobodna pri določitvi trenutka, od katerega bi bilo treba znesek šteti za „izterjan“ v smislu navedene uredbe.

      28      Po mnenju Komisije razlikovanje med pojmoma „polog“ in „izterjava“ v belgijskem pravu ne vpliva na obveznosti na področju
         izplačila lastnih sredstev v skladu s pravom Skupnosti. Že sam cilj poravnave naj bi bil izogniti se sporu ali ga dokončati.
         Kadar dolžnik izplača dolgovane zneske, to opravi brezpogojno in natančno zato, ker carinskega dolga ne izpodbija. Te pravice
         bi bilo torej treba šteti za izterjane v smislu člena 10 Uredbe št. 1150/2000, tudi če v nadaljevanju poravnava ni izvršena
         v celoti in se na podlagi belgijskega prava ponovno uvede kazenski postopek. Pravo Skupnosti bi bilo treba uporabljati učinkovito
         in enotno v interesu hitrega dajanja na razpolago lastnih sredstev Skupnosti.

      29      Kraljevina Belgija trdi, da je bil račun B uveden zato, da bi se državam članicam dovolil odlog dajanja določenih pravic na
         razpolago do njihove dejanske izterjave. Sporne uvozne dajatve naj bi bile knjižene na račun B, ker zanje ni bilo predloženo
         nobeno jamstvo in carinske dajatve niso bile zbrane. Belgijska vlada ugotavlja, da Komisija tega prvega knjiženja zadevnih
         zneskov na računu B ni izpodbijala, in navaja, da ta v nadaljevanju napačno meni, da bi belgijska država morala na račun A
         prenesti vse obroke, ki so bili izplačani v obliki mesečnih plačil in so jih nacionalni organi zadržali kot polog, ter da
         bi jih morala dati na voljo Komisiji.

      30      Po mnenju belgijske vlade zakonodaja Skupnosti ne vsebuje nobene določbe o prenosu med računoma B in A, tako da je mogoče
         obročna plačila knjižiti šele potem, ko je poravnava izvedena v celoti ali po prisilni izvršitvi.

      31      Pojem „izterjava“ v smislu predpisov Skupnosti bi se moral v okviru poravnave nanašati na plačilo, ki dejansko povzroči brezpogojni
         prenos lastninske pravice, kar bi bilo mogoče obrazložiti s tem, da izplačani zneski kot lastna sredstva pomenijo razpoložljivi
         del proračuna Skupnosti. Plačila, ki so bila zadržana kot „polog“ pri carinski upravi za račun dolžnika, je treba knjižiti
         na račun B.

      32      V okviru poravnav, ki obsegajo rok za plačilo, kot je to v obravnavanem primeru, se namreč prenos lastninske pravice opravi
         bodisi ob celotnem plačilu carinskega dolga in ustavitvi kazenskega postopka bodisi ob določitvi carinskega dolga in dodelitvi
         zneskov, ki so bili zadržani kot polog, belgijski državi s strani sodišča, ki je bilo pristojno za odločanje zaradi ustavitve
         plačil. Samo v tem primeru bi prišlo do prenosa lastninske pravice belgijski državi in, posledično, do dejanske izterjave
         v smislu člena 6 Uredbe št. 1552/89.

      33      Trditev, da pomenijo plačila, ki so bila zadržana kot polog, dokončna in ne začasna plačila, ne bi bila združljiva z vsebino
         sporazuma med belgijsko državo in dolžnikom in ta naj bi nujno pomenila delno ustavitev kazenskega postopka, kar s stališča
         belgijskega kazenskega prava ne bi bilo mogoče, ker se postopek pred kazenskim sodiščem ustavi samo ob plačilu celotnega zneska
         dolga.

      34      Uvedba razveznega pogoja za poravnavo naj bi bila nujna, ker naj bi organom dovoljevala oprostitev njihove obveznosti odpovedati
         se uvedbi kazenskega postopka. Sodba sodišča, ki je pristojno za odločanje zaradi ukinitve plačil, naj bi pomenila edini veljavni
         izvršilni naslov za plačilo dajatev in denarnih kazni. Če bi bilo treba na podlagi primarnosti prava Skupnosti šteti, da razvezni
         pogoj ne obstaja, bi na koncu vse poravnave postale nemogoče.

      35      Belgijska vlada dodaja, če bi bilo treba, kar bi bilo v nasprotju z njenim mnenjem in mnenjem Komisije, obročno plačilo šteti
         kot jamstvo v smislu člena 6(2)(b) Uredbe št. 1552/89 in ne le kot začasno in delno izpolnjevanje obveznosti, prevzetih v
         okviru sporazuma o poravnavi, zaradi česar knjiženje na račun B ne bi bilo utemeljeno na podlagi navedene določbe, bi ustavitev
         izplačila obrokov, ki povzroči razveljavitev poravnave, pomenila položaj, ki je enakovreden izpodbijanju dolga v smislu prav
         te določbe, in bi torej utemeljevala knjiženje na račun B, saj belgijsko državo prisili, da sproži sodni postopek zato, da
         bi pridobila izvršilni naslov za celotni znesek dolga.

      36      Končno Kraljevina Belgija navaja, da naj bi se v obravnavanem primeru postavljalo samo vprašanje dejanske izterjave ob izdaji
         sodbe z dne 30. septembra 1998, ko je bil carinski dolg dokončno določen. Ker naj bi belgijska država znesek, ki je ustrezal
         zadevnemu carinskemu dolgu, knjižila na račun A in ga dala na voljo Komisiji že januarja 1998, to je pred dokončnim prejetjem
         tega zneska, naj ne bi delovala z zamudo glede na rok iz člena 11 Uredbe št. 1552/89, zaradi česar naj ne bi nastala obveznost
         plačila zamudnih obresti.

       Presoja Sodišča
      37      Opozoriti je treba, da je bil sporni carinski dolg, pri katerem nista bila izpodbijana niti njegova določitev niti njegov
         znesek, predmet sporazuma o poravnavi, s katerim so bile dolžniku odobrene olajšave pri plačilu v obliki obročnih plačil (glej
         točko 12 te sodbe).

      38      Komisija želi s to tožbo dokazati, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 6 in 10 Uredbe št. 1150/2000, ker
         zneska plačanih obrokov ni sproti – ob izplačilu vsakega obroka – prenašala z računa B na račun A, in iz členov 10 in 11 iste
         uredbe, ker Komisiji ni dala na voljo zadevnih zneskov v za to določenih rokih in niti iz tega izhajajočih zamudnih obresti.

       Domnevno napačno knjiženje obročnih plačil
      39      V okviru tega postopka Komisija belgijski vladi ne očita, da je knjižila znesek carinskega dolga na račun B takoj po določitvi
         višine navedenega dolga. Njen očitek se v bistvu nanaša na to, da bi morali carinski organi zneske obročnih plačil, ki so
         bila dogovorjena na podlagi sporazuma o poravnavi, potem ko so jih prejeli, prenesti z računa B na račun A.

      40      V zvezi s knjiženjem lastnih sredstev je treba navesti, da člen 6(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da morajo države članice
         voditi račun navedenih sredstev pri ministrstvu za finance ali organu, ki ga same imenujejo. Odstavka 3(a) in (b) istega člena
         določata, da morajo države članice pravice, določene v skladu s členom 2 te uredbe, knjižiti na račun A najpozneje prvi delovni
         dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena, brez poseganja v možnost, da se na račun
         B v istem roku knjižijo določene pravice, ki še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, pa tudi določene pravice,
         „za katere je bilo predloženo jamstvo“, pa se njihova višina „izpodbija in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila“.

      41      Z namenom dajanja lastnih sredstev na voljo člen 9(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da vsaka država članica lastna sredstva
         knjiži v dobro računa, ki je v ta namen odprt v imenu Komisije, po postopku iz člena 10 navedene uredbe. V skladu z odstavkom
         1 zadnje navedene določbe se po odštetju stroškov zbiranja lastna sredstva vknjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu
         drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica „določena“ v skladu s členom 2 iste uredbe, z izjemo pravic, ki
         se knjižijo na račun B na podlagi člena 6(3)(b) navedene uredbe, ki pa se knjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu
         drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice „izterjane“.

      42      Kot utemeljeno trdi belgijska vlada, Uredba št. 1150/2000 ne vsebuje nobene določbe, ki bi določala prenos pravic na lastnih
         sredstvih z računa B na račun A.

      43      Ko so izpolnjeni pogoji za prvotno knjiženje zneska carinskega dolga na račun B, kar Komisija v obravnavanem primeru priznava,
         ker za carinski dolg ni bilo predloženo jamstvo, morajo biti Komisiji lastna sredstva dana na voljo v roku, določenem v členu
         10(1) Uredbe št. 1150/2000, ki teče od „izterjave“ le-teh, in ne od določitve pravic, kot to velja za zneske, ki jih je treba
         knjižiti na račun A.

      44      Kot navaja Komisija, bi torej naložitev obveznosti carinskim organom, naj na račun A prenesejo znesek obročnih plačil, ki
         je bil izplačan z namenom zaključka carinskega dolga, ki je bil veljavno vknjižen na račun B, paradoksalno povzročila, da
         bi za te zneske tekel rok za dajanje na voljo, ki se uporablja za pravice, ki se knjižijo na račun A, zaradi česar bi bili
         vsi zneski, ki so bili zbrani po izteku tega roka, ki teče od določitve carinskega dolga, nujno prepozno knjiženi v dobro
         računa Komisije, čeprav so lahko bili prav ti zneski veljavno knjiženi na račun B, preden so jih carinski organi zbrali.

      45      Ta del očitka Komisije je torej treba zavrniti.

       Domnevno prepozno dajanje lastnih sredstev na voljo
      46      Iz navedenega izhaja, da morajo biti, kolikor je bil v obravnavanem primeru znesek carinskega dolga pravilno vknjižen na računu
         B, lastna sredstva dana na voljo Komisiji najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem
         so bile pravice „izterjane“.

      47      Zato je treba po mnenju Komisije preveriti, ali je treba zneske, ki so zbrani v primeru obročnih plačil na podlagi sporazuma
         o poravnavi, kot je ta iz tega postopka, šteti za „izterjane“ v smislu člena 10(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1150/2000,
         tako da je treba te zneske sproti ob njihovem zbiranju knjižiti v dobro računa Komisije v roku, ki je določen s to določbo.

      48      Glede na to je treba takoj navesti, da je treba predpise na področju izterjave carinskega dolga razlagati ob upoštevanju cilja
         hitrega in učinkovitega dajanja lastnih sredstev na voljo Skupnosti (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 14. novembra 2002
         v zadevi SPKR, C-112/01, Recueil, str. I-10655, točka 34, in z dne 14. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-460/01,
         ZOdl., str. I‑2613, točke 60, 63, 69 in 70).

      49      Poleg tega in kot je razložila generalna pravobranilka v točkah 46 in 47 sklepnih predlogov, naj bi bil cilj vzpostavitve
         računa B, kar navaja tudi peta uvodna izjava Uredbe št. 1552/89 (enajsta uvodna izjava Uredbe št. 1150/2000), ta, da se Komisiji
         omogoči natančnejše spremljanje in nadzor postopkov, ki jih sprejmejo države članice za zbiranje lastnih sredstev, ob upoštevanju
         finančnega tveganja, ki so mu izpostavljene.

      50      Kot izhaja iz točke 12 te sodbe, je v skladu s sporazumom o poravnavi carinska uprava izplačana mesečna plačila, ki jih je
         dolžnik plačal, zadržala kot „polog“ za primer, če zainteresirani več ne bi opravljal svojih obveznosti plačila in če bi pristojni
         organi proti navedenemu dolžniku vložili tožbo za plačilo.

      51      V teh okoliščinah, glede na zahtevo po hitrem in učinkovitem dajanju lastnih sredstev na voljo na eni strani in po pravilnem
         upoštevanju finančnih interesov držav članic na drugi strani, je treba člen 10 Uredbe št. 1150/2000 razlagati tako, da je
         treba zneske, ki so prejeti v primeru obročnih plačil carinskega dolga na podlagi sporazuma o poravnavi, kakršen je zadevni
         sporazum, šteti za izterjane v smislu navedene določbe in jih je zato treba knjižiti v dobro računa Komisije najpozneje prvi
         delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, ko so bili zbrani.

      52      V nasprotju s trditvijo, ki jo zagovarja belgijska vlada in je povzeta v točkah 33 in 34 te sodbe, ta razlaga carinskih predpisov
         Skupnosti na področju zbiranja lastnih sredstev ne preprečuje carinskim organom uvedbe kazenskega postopka v primeru prekinitve
         dogovorjenih izplačil, že zato, ker navedena razlaga nima nobenega vpliva na opredelitev teh izplačil v smislu belgijskega
         prava in sporazuma o poravnavi.

       Neplačilo zamudnih obresti
      53      Na podlagi člena 11 Uredbe št. 1150/2000 država članica za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) iste uredbe plača
         zamudne obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se zahtevajo ne glede na razlog za zamudo, s katero so bila ta sredstva
         nakazana na račun Komisije (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 91).

      54      Zato in ker iz navedenega izhaja, da je bil znesek mesečnih obrokov, ki so bili zbrani na podlagi sporazuma o poravnavi, na
         račun Komisije knjižen prepozno, je v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 nastala obveznost plačila zamudnih obresti,
         katerih neizplačila Kraljevina Belgija ne izpodbija.

      55      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija zaradi prepoznega izplačila lastnih sredstev ob prejemu obročnih
         s strani dolžnika ni izpolnila obveznosti iz členov 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000, ki je z 31. majem 2000 razveljavila in
         nadomestila Uredbo št. 1552/89, z enakim ciljem.

       Stroški
      56      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker ta z bistvenim delom predlogov ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Belgija zaradi prepoznega izplačila lastnih sredstev v primeru prejema obročnih plačil s strani dolžnika ni izpolnila
            obveznosti iz členov 10 in 11 Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES,
            Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila Uredbo Sveta (EGS,
            Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti,
            katere cilj je enak.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.