title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 9. marca 2010.#Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA in Syndial SpA proti Ministero dello Sviluppo economico in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale della Sicilia - Italija.#Načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ - Direktiva 2004/35/ES - Okoljska odgovornost - Uporaba ratione temporis - Onesnaženje, ki je nastalo pred datumom, določenim za prenos navedene direktive, in se nadaljuje po tem datumu - Nacionalna zakonodaja, ki nalaga stroške sanacije škode, povezane s tem onesnaženjem, več podjetjem - Zahteva glede namena ali malomarnosti - Zahteva glede vzročne zveze - Javna naročila gradenj.#Zadeva C-378/08.

text:
      Zadeva C-378/08
      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA in drugi
      proti
      Ministero dello Sviluppo economico in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo regionale della Sicilia)
      „Načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ – Direktiva 2004/35/ES – Okoljska odgovornost – Uporaba ratione temporis – Onesnaženje, ki je nastalo pred datumom, določenim za prenos navedene direktive, in se nadaljuje po tem datumu – Nacionalna zakonodaja, ki nalaga stroške sanacije škode, povezane s tem onesnaženjem, več podjetjem – Zahteva glede namena ali malomarnosti – Zahteva glede vzročne zveze – Javna naročila gradenj“
      Povzetek sodbe
      Okolje – Preprečevanje in sanacija okoljske škode – Okoljska odgovornost – Direktiva 2004/35 – Načelo ‚plača povzročitelj
            obremenitve‘
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/35, členi 3(1), 4(5), 11(2) in 16(1))
      Če pri okoljskem onesnaženju pogoji za uporabo ratione temporis in/ali ratione materiae Direktive 2004/35 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode niso izpolnjeni, spada torej
         tak položaj v nacionalno pravo ob upoštevanju pravil Pogodbe in brez poseganja v druge akte sekundarnega prava.

      Direktiva 2004/35 ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pristojnemu organu, ki deluje v okviru te direktive, omogoča, da
         domneva obstoj vzročne zveze med izvajalci in ugotovljenim onesnaženjem, tudi pri razpršenem onesnaževanju, ker so njihove
         naprave blizu območja onesnaženja. Vendar mora ta organ, da bi lahko domneval tako vzročno zvezo, v skladu z načelom „plača
         povzročitelj obremenitve“ imeti na voljo verjetne dokaze, ki bi lahko podprli njegovo domnevo, kot sta dejstvo, da so naprave
         izvajalca v bližini ugotovljenega onesnaženja, in povezava med ugotovljenimi onesnaževali in sestavinami, ki jih ta izvajalec
         uporablja pri svojih dejavnostih.

      Člene 3(1), 4(5) in 11(2) Direktive 2004/35 je treba razlagati tako, da pristojni organ, če odloči, da bo naložil ukrepe sanacije
         okoljske škode izvajalcem, katerih dejavnosti so naštete v Prilogi III k tej direktivi, ni zavezan ugotoviti krivde, malomarnosti
         ali namena izvajalcev, katerih dejavnosti se štejejo za odgovorne za okoljsko škodo. Nasprotno, ta organ mora, prvič, predhodno
         raziskati izvor ugotovljenega onesnaženja, pri čemer ima diskrecijsko pravico glede postopkov, uporabljenih sredstev in trajanja
         takega raziskovanja. Drugič, ta organ mora v skladu z nacionalnimi dokaznimi pravili ugotoviti vzročno zvezo med dejavnostmi
         izvajalcev, na katere se nanašajo sanacijski ukrepi, in tem onesnaženjem.

      Poleg tega člen 16(1) Direktive 2004/35 po zgledu člena 176 ES izrecno določa, da direktiva ne preprečuje državam članicam,
         da bi ohranjale ali sprejele strožje ukrepe v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode, tako da lahko država članica
         zlasti odloči, da lahko izvajalce drugih dejavnosti, ki niso naštete v Prilogi III k navedeni direktivi, objektivno šteje
         za odgovorne za okoljsko škodo; to v smislu člena 2(1), od (a) do (c), navedene direktive ne pomeni samo škode, povzročene
         zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, ampak tudi škodo, povzročeno vodam in tlom.

      (Glej točke 44, 57, 65, od 68 do 70 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 9. marca 2010(*)

      „Načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ – Direktiva 2004/35/ES – Okoljska odgovornost – Uporaba ratione temporis – Onesnaženje, ki je nastalo pred datumom, določenim za prenos navedene direktive, in se nadaljuje po tem datumu – Nacionalna zakonodaja, ki nalaga stroške sanacije škode, povezane s tem onesnaženjem, več podjetjem – Zahteva glede namena ali malomarnosti – Zahteva glede vzročne zveze – Javna naročila gradenj“
      V zadevi C‑378/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo
         regionale della Sicilia (Italija) z odločbo z dne 5. junija 2008, ki je prispela na Sodišče 21. avgusta 2008, v postopku

      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA,

      Polimeri Europa SpA,

      Syndial SpA
      proti
      Ministero dello Sviluppo economico,

      Ministero della Salute,

      Ministero Ambiente e Tutela del Territorio e del Mare,

      Ministero delle Infrastrutture,

      Ministero dei Trasporti,

      Presidenza del Consiglio dei Ministri,

      Ministero dell’Interno,

      Regione siciliana,

      Assessorato regionale Territorio ed Ambiente (Sicilia),

      Assessorato regionale Industria (Sicilia),

      Prefettura di Siracusa,

      Istituto superiore di Sanità,

      Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),

      Vice Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque(Sicilia),

      Agenzia Protezione Ambiente e Servizi tecnici (APAT),

      Agenzia regionale Protezione Ambiente (ARPA Sicilia),

      Istituto centrale Ricerca scientifica e tecnologica applicata al Mare,

      Subcommissario per la Bonifica dei Siti contaminati,

      Provincia regionale di Siracusa,

      Consorzio ASI Sicilia orientale Zona Sud,

      Comune di Siracusa,

      Comune di Augusta,

      Comune di Melilli,

      Comune di Priolo Gargallo,

      Azienda Unità sanitaria locale N. 8,

      Sviluppo Italia Aree Produttive SpA,

      Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA, nekdanji Sviluppo Italia SpA,

      ob udeležbi
      ENI Divisione Exploration and Production SpA,

      ENI SpA,

      Edison SpA,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, predsedniki senatov, R. Silva de Lapuerta,
         P. Lindh in C. Toader (poročevalka), predsednice senatov, C. W. A. Timmermans, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, A. Arabadžiev
         in J.‑J. Kasel, sodniki,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. septembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA D. De Luca, M. Caldarera, L. Acquarone in G. Acquarone, odvetniki,
      –        za Polimeri Europa SpA in Syndial SpA P. Amara, S. Grassi, G. M. Roberti in I. Perego, odvetniki,
      –        za Sviluppo Italia Aree Produttive SpA in Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa)
         SpA, nekdanjo Sviluppo Italia SpA, F. Sciaudone, odvetnik,

      –        za ENI SpA G. M. Roberti, I. Perego, S. Grassi in C. Giuliano, odvetniki,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z D. Del Gaizom, avvocato dello Stato,
      –        za grško vlado A. Samoni-Rantou in G. Karipsiadis, zastopnika,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels, B. Koopman in D. J. M. de Grave, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti C. Zadra in D. Recchia, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 22. oktobra 2009,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načela „plača povzročitelj obremenitve“, Direktive 2004/35/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske
         škode (UL L 143, str. 56) ter predvsem Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju
         postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, str. 114).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbami Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA in Syndial SpA
         ter različnimi italijanskimi nacionalnimi, deželnimi in občinskimi organi glede ukrepov sanacije okoljske škode, ki so jih
         ti organi sprejeli glede območja Rada di Augusta (Italija), okoli katerega so naprave in/ali zemljišča navedenih družb.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V uvodnih izjavah Direktive 2004/35, ki so pomembne za to zadevo, je navedeno:

      „(1) V Skupnosti je trenutno veliko onesnaženih območij, ki predstavljajo večje tveganje za zdravje, v zadnjih desetletjih pa se
         je tudi dramatično povečala izguba biotske raznovrstnosti. Če ne bomo ukrepali, se lahko v prihodnje onesnaženost območij
         in izguba biotske raznovrstnosti še povečata. […]

      (2)   […] Temeljno načelo te direktive torej je, da bi moral biti izvajalec, ki je povzročil okoljsko škodo ali neposredno nevarnost
         škode, finančno odgovoren zanjo, […].

      […]
      (8)   Ta direktiva se v zvezi z okoljsko škodo uporablja za poklicne dejavnosti, ki so tvegane za zdravje ljudi ali okolje. Take
         dejavnosti je treba načelno prepoznati glede na ustrezno zakonodajo Skupnosti, ki predvideva predpisane zahteve za nekatere
         dejavnosti ali prakse, štete kot potencialno ali dejansko tvegane za zdravje ljudi ali za okolje.

      (9)   Ta direktiva se pri škodi, povzročeni zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, uporablja tudi v zvezi z vsemi drugimi poklicnimi
         dejavnostmi, razen tistimi, ki so skladno z zakonodajo Skupnosti že neposredno ali posredno ugotovljene kot dejansko ali potencialno
         tvegane za zdravje ljudi ali za okolje. V takih primerih je izvajalec odgovoren po tej direktivi le, če je ravnal namenoma
         ali iz malomarnosti.

      […]
      (13) Vseh oblik okoljske škode ni mogoče sanirati z odškodninskim mehanizmom. Če naj bo ta učinkovit, mora obstajati en ali več
         ugotovljivih onesnaževalcev, škoda mora biti konkretna in količinsko opredeljiva, med škodo in ugotovljenim onesnaževalcem
         (onesnaževalci) pa mora obstajati vzročna zveza. Odškodnina torej ni primeren instrument za obravnavo širšega, razpršenega
         onesnaževanja, pri katerem ni mogoče povezati negativnih učinkov na okolje z dejanji ali brez dejanj posameznih akterjev.

      […]
      (24) Treba je zagotoviti, da so na voljo učinkoviti načini izvajanja in izvrševanja ter da so hkrati primerno zavarovani upravičeni
         interesi izvajalcev in drugih zainteresiranih strani. Pristojni organi so odgovorni za posebne naloge, ki zahtevajo ustrezno
         upravno presojo, predvsem za oceno pomembnosti škode in določanje ustreznih sanacijskih ukrepov.

      […]
      (30) Določbe te direktive se ne uporabljajo za škodo, povzročeno pred iztekom roka za prenos te direktive.
      […]“
      4        V skladu s členom 3(1) Direktive 2004/35, naslovljenim „Področje uporabe“, se ta direktiva uporablja:

      „[…]
      (a)   v zvezi z okoljsko škodo, ki nastane zaradi poklicnih dejavnosti, naštetih v Prilogi III, in neposredne nevarnosti take škode,
         ki bi nastala zaradi navedenih dejavnosti;

      (b)   v zvezi s škodo, ki jo zavarovanim vrstam in naravnim habitatom povzročijo druge poklicne dejavnosti, kakršne so tiste, naštete
         v Prilogi III, in v zvezi z neposredno nevarnostjo škode, ki bi nastala zaradi takih dejavnosti, če bi izvajalec ravnal namenoma
         ali iz malomarnosti.“

      5        Člen 4(5) navedene direktive določa, da se ta „uporablja samo za okoljsko škodo ali neposredno nevarnost take škode, ki jo
         povzroči razpršeno onesnaževanje, kjer je mogoče ugotoviti vzročno zvezo med škodo in dejavnostmi posameznih izvajalcev“.

      6        Člen 6 te direktive, naslovljen „Sanacijski ukrepi“, določa:

      „1.   Če je prišlo do okoljske škode, mora izvajalec nemudoma obvestiti pristojni organ o vseh pomembnih vidikih položaja in sprejeti:
      […]
      (b)   potrebne sanacijske ukrepe v skladu s členom 7.
      2.     Pristojni organ lahko kadarkoli:
      […]
      (c)   od izvajalca zahteva, da sprejme potrebne sanacijske ukrepe;
      (d)   da navodila izvajalcu, ki jih mora ta upoštevati pri izvajanju potrebnih sanacijskih ukrepov; ali
      (e)   sam sprejme potrebne sanacijske ukrepe.
      3.     Pristojni organ zahteva, da sanacijske ukrepe sprejme izvajalec. Če ta ne izpolni obveznosti iz odstavka 1 ali 2[…] (c) ali
         (d), če ga ni mogoče identificirati ali če se od njega ne zahteva, da nosi stroške po tej direktivi, lahko pristojni organ
         v skrajnem primeru sam sprejme take ukrepe.“

      7        Člen 8 Direktive 2004/35 v zvezi s stroški preventivnih in sanacijskih ukrepov določa:

      „1.   Izvajalec krije stroške preventivnih in sanacijskih ukrepov, ki se sprejmejo skladno s to direktivo.
      2.     Ob upoštevanju odstavkov 3 in 4 pristojni organ od izvajalca, ki je povzročil škodo ali neposredno nevarnost škode, zahteva,
         med drugim z jamstvom na premoženju ali z drugimi ustreznimi garancijami, povrnitev stroškov, ki jih je imel v zvezi s preventivnimi
         ali sanacijskimi ukrepi po tej direktivi.

      Vendar lahko pristojni organ določi, da ne bo zahteval povrnitve stroškov v celoti, če bi bili stroški izterjave večji od
         povrnjene vsote ali če izvajalca ni mogoče identificirati.

      3.     Izvajalec ni obvezan kriti stroškov preventivnih ali sanacijskih ukrepov na podlagi te direktive, če lahko dokaže, da je:

      (a)   okoljsko škodo ali neposredno nevarnost take škode povzročila tretja stranka in je škoda nastala kljub temu, da so se uporabljali
         ustrezni varnostni ukrepi […]

      […]
      V takih primerih države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, s katerimi se izvajalcu omogoči povračilo stroškov.
      […]“
      8        Člen 9 navedene direktive, naslovljen „Porazdelitev stroškov, če je povzročiteljev več“, določa:

      „Ta direktiva ne posega v nobeno določbo nacionalne zakonodaje v zvezi s porazdelitvijo stroškov, če je povzročiteljev več,
         zlasti glede razdelitve odgovornosti med proizvajalcem in uporabnikom proizvoda.“

      9        Člen 11 iste direktive, naslovljen „Pristojni organ“, določa:

      „1.   Države članice imenujejo pristojni organ (pristojne organe) za opravljanje nalog, predvidenih v tej direktivi.
      2.     Pristojni organ ima nalogo, da ugotovi, kateri izvajalec je povzročil škodo ali neposredno nevarnost škode, oceni pomembnost
         škode in določi, katere sanacijske ukrepe je treba sprejeti glede na Prilogo II. Pristojni organ ima zato pravico od izvajalca
         zahtevati, da mu predloži svojo oceno ter sporoči vse potrebne informacije in podatke.

      […]
      4.     Vsaka odločitev, sprejeta na podlagi te direktive, s katero se odredijo preventivni ali sanacijski ukrepi, mora navajati natančne
         razloge, na katerih temelji. Odločitev je treba takoj sporočiti zadevnemu izvajalcu, ta pa mora biti hkrati obveščen tudi
         o pravnih sredstvih, ki so mu na voljo po veljavni zakonodaji v zadevni državi članici, in o rokih, ki veljajo za ta pravna
         sredstva.“

      10      Člen 16 Direktive 2004/35, naslovljen „Razmerje do nacionalne zakonodaje“, v odstavku 1 določa, da „ta direktiva ne preprečuje
         državam članicam, da bi ohranjale ali sprejele strožje predpise v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode, vključno
         z ugotavljanjem dodatnih dejavnosti, za katere bi veljale zahteve glede preprečevanja in sanacije iz te direktive, in ugotavljanjem
         odgovornih strank“.

      11      Člen 17 iste direktive, naslovljen „Časovna omejitev uporabe“, določa, da se ta direktiva ne uporablja

      „[…]
      –       za škodo, ki jo je povzročila emisija, dogodek ali izredni dogodek, ki se je pripetil pred datumom iz člena 19(1),
      –        za škodo, ki jo je povzročila emisija, dogodek ali izredni dogodek, ki se je pripetil po datumu iz člena 19(1), če izhaja
         iz posebne dejavnosti, ki je potekala in se končala pred navedenim datumom,

      –        za škodo, če je preteklo več kakor 30 let od emisije, dogodka ali izrednega dogodka, ki je povzročil škodo.“
      12      Člen 19(1), prvi pododstavek, navedene direktive določa, da države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za
         uskladitev s to direktivo, najpozneje do 30. aprila 2007.

      13      Točka 1 Priloge III k Direktivi 2004/35 se nanaša predvsem na obratovanje naprav, za katere se zahtevajo dovoljenja skladno
         z Direktivo Sveta 96/61/ES z dne 24. septembra 1996 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja (UL L 257, str. 26).

      14      V skladu s členom 1 Direktive 96/61 je njen namen doseči celovito preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja okolja, ki je
         posledica dejavnosti, navedenih v Prilogi I k tej direktivi. Točki 2.1 in 2.4 te priloge se nanašata na „energetiko“ oziroma
         „kemično industrijo“.

       Nacionalno pravo
      15      Predložitveno sodišče se sklicuje na zakonsko uredbo št. 22 z dne 5. februarja 1997 o prenosu Direktive [Sveta z dne 18. marca
         1991 o spremembi Direktive 75/442/EGS o odpadkih (91/156/EGS)] (UL L 78, str. 32), Direktive [Sveta z dne 12. decembra 1991]
         o nevarnih odpadkih [(91/689/EGS)] (UL L 377, str. 20) in Direktive [Evropskega parlamenta in Sveta] 94/62/ES [z dne 20. decembra
         1994] o embalaži in odpadni embalaži (UL L 365, str. 10) (redni dodatek h GURI št. 38 z dne 15. februarja 1997, v nadaljevanju:
         zakonska uredba št. 22/1997). To uredbo je razveljavila in nadomestila zakonska uredba št. 152 z dne 3. aprila 2006 o okoljskih
         pravilih (redni dodatek h GURI št. 88 z dne 14. aprila 2006), v kateri je v členih od 299 do 318 v italijanski pravni red
         prenesena Direktiva 2004/35.

      16      Člen 17 zakonske uredbe št. 22/1997 določa, da „[…] vsaka oseba, ki preseže, čeprav po naključju, vrednosti, določene v točki
         (a) odstavka 1, ali ustvari konkretno in resnično tveganje, da bi bile navedene vrednosti presežene, mora na lastne stroške
         začeti izvajati zavarovalne ukrepe, sanacije in ukrepe za izboljšanje okoljskega stanja v zvezi z onesnaženimi območji in
         napravami, ki predstavljajo nevarnost onesnaževanja“.

      17      Člen 9 ministrske uredbe št. 471 z dne 25. oktobra 1999 o sprejetju uredbe, ki določa merila, postopke in podrobna pravila
         zavarovanja, sanacije in okoljskega obnavljanja onesnaženih območij v skladu s členom 17 zakonske uredbe št. 22 z dne 5. februarja
         1997, kakor je bila spremenjena in dopolnjena (redni dodatek h GURI št. 293 z dne 15. decembra 1999), določa:

      „Lastnik zemljišča ali druga oseba, ki […] želi na lastno pobudo sprožiti postopke za nujne zavarovalne ukrepe, sanacijo in
         ukrepe za izboljšanje okoljskega stanja na podlagi člena 17, odstavek 13a, zakonske uredbe [št. 22/1997], mora deželo, pokrajino
         ali občino obvestiti o ugotovljeni onesnaženosti in morebitnih sprejetih nujnih zavarovalnih ukrepih, ki so potrebni za zagotovitev
         varovanja zdravja in okolja in so v fazi izvrševanja. K obvestilu mora priložiti ustrezno tehnično dokumentacijo, iz katere
         morajo biti razvidne značilnosti omenjenih ukrepov. […] [O]bčina ali, če se onesnaženost nanaša na več občin, dežela preveri
         učinkovitost sprejetih nujnih zavarovalnih ukrepov in lahko določi pravila in dopolnilne ukrepe, zlasti nadzorstvene ukrepe,
         ki jih je treba izvesti za preverjanje stanja onesnaženosti, in kontrole, ki jih je treba izvršiti za preverjanje učinkovitosti
         ukrepov, ki se izvajajo za varovanje javnega zdravja in bližnjega okolja […]“

      18      Člen 311(2) zakonske uredbe št. 152 z dne 3. aprila 2006 določa:

      „Oseba, ki je spoznana za krivo nezakonitega ravnanja ali ki ne opravlja dejavnosti ali ne ravna, kot je zahtevano, ki zaradi
         malomarnosti, nesposobnosti, nepazljivosti ali kršitve tehničnih pravil krši zakon, uredbe ali druge predpise in povzroči
         okolju škodo, tako da ga v celoti ali delno spremeni, poškoduje ali uniči, mora vzpostaviti prejšnje stanje, če pa tega ne
         more, mora državi plačati odškodnino v enakovrednem znesku.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      19      Postopek v glavni stvari se nanaša na deželo Priolo Gargallo (Sicilija), ki je bila razglašena za „območje nacionalnega interesa
         za namene sanacije“, in predvsem na območje Rada di Augusta. To območje prizadevajo ponavljajoči se pojavi okoljskega onesnaževanja,
         izvor tega onesnaževanja pa sega že v 60. leta, ko je bilo območje Augusta–Priolo–Melilli ustanovljeno kot baza za naftno
         industrijo. Od takrat so se številna podjetja, ki so dejavna v sektorju ogljikovodikov in petrokemije, tam namestila in/ali
         nasledila.

      20      Območje je bilo predmet „karakterizacije“, s katero se je ocenjevalo stanje tal, podtalnice, obalnega morja in morskega dna.
         V skladu s členom 9 ministrske uredbe št. 471 z dne 25. oktobra 1999 so podjetja, ustanovljena na petrokemičnem območju, kot
         lastniki kopenskih industrijskih območij, ki so na območju nacionalnega interesa, predstavila načrte za nujne zavarovalne
         ukrepe in sanacijo podtalnice, ki so bili potrjeni z medresorsko uredbo.

      21      Pristojni javni organ je z različnimi zaporednimi ukrepi in zaradi zamude pri izvajanju načrtov posredovanja, ki jo je očital
         zadevnim podjetjem, navedenim podjetjem odredil, da začnejo sanacijo in izboljšavo okoljskega stanja morskega dna območja
         Rada di Augusta in zlasti da odstranijo onesnažene usedline do globine dveh metrov, in če navedena podjetja tega ne storijo,
         bodo ta dela opravljena po uradni dolžnosti v breme in na stroške teh podjetij. Na pripravljalni konferenci služb z dne 21.
         julija 2006 je bilo tudi odločeno, da se prej odobreni ukrepi dopolnijo z vzpostavitvijo fizične razmejitve podtalnice.

      22      Ker so zadevna podjetja menila, da je tako delo neizvedljivo in da so zaradi tega izpostavljena čezmernim stroškom, so zoper
         navedene upravne odločbe vložila tožbe pri predložitvenem sodišču. To je s sodbo št. 1254/2007 z dne 21. julija 2007 ugodilo
         navedenim tožbam z obrazložitvijo, da so bile obveznosti sanacije nezakonite, ker se ob naložitvi teh obveznosti ni upoštevalo
         niti načelo „plača povzročitelj obremenitve“, niti nacionalna pravila, ki urejajo postopke sanacije, niti načelo kontradiktornosti.
         Poleg tega z zadevnimi podjetji ni bilo nobene razprave o pogojih izvedbe take sanacije.

      23      Upravni organi so to sodbo izpodbijali pred Consiglio di Giustizia amministrativa della Regione Sicilia, ki je s sklepom o
         začasni odredbi z dne 2. aprila 2008 odločilo, da je bil podan fumus boni juris pritožbe in je glede na škodljive posledice, povezane z odlašanjem izvedbe ukrepov, ki so jih predpisali navedeni organi,
         odredilo odložitev izvršitve sodbe št. 1254/2007.

      24      Upravni organi so nato menili, da so bili prej odobreni ukrepi neprimerni za odpravo onesnaženja, ki obstaja na območju Rada
         di Augusta. Ker družbe – tožeče stranke – niso hotele izpolniti obveznosti, so bili na sestanku služb z dne 20. decembra 2007
         predpisani drugi ukrepi, med katerimi je bila postavitev pregrade, katere načrtovanje in izvedba sta bila zaupana družbi Sviluppo
         Italia Aree produttive SpA (v nadaljevanju: Sviluppo). Ti ukrepi so bili potrjeni na sestankih služb z dne 6. marca in 16.
         aprila 2008. Nazadnje je bil sprejet odlok št. 4378 z dne 21. februarja 2008, ki se je nanašal na „dokončni ukrep […] s sestanka
         služb z dne 20. decembra 2007 o območju nacionalnega interesa v Priolu“ (v nadaljevanju: odlok z dne 21. februarja 2008).

      25      Zoper ta odlok in druge upravne akte, ki se nanašajo nanj, so tožeče stranke v postopku v glavni stvari vložile novo tožbo
         pri predložitvenem sodišču. V tej tožbi med drugim trdijo, da izbrani načrt, ki ga je izdelala družba Sviluppo, ki ji je bila
         brez javnega razpisa zaupana izvedba tega projekta, ne sledi okoljskemu cilju, ampak je predvsem namenjena gradnji javne infrastrukture,
         in sicer gradnji umetnega otoka na območju Rada di Augusta z onesnaženimi usedlinami.

      26      Predložitveno sodišče poudarja, da je Consiglio di Giustizia amministrativa della Regione Sicilia kot pritožbeno sodišče v
         prejšnjih odločbah v zvezi z istim sporom med drugim menilo, da „se ne zdi upoštevno […] ugotavljati stopnjo ali obstoj vpletenosti
         trenutnih lastnikov ali koncesionarjev industrijskih območij oziroma ugotavljati, ali so organi javne uprave, ki so v preteklosti
         odobrili opravljanje dejavnosti, ki povzročajo onesnaževanje, morda odgovorni“. Po mnenju tega sodišča je namreč „točka ravnotežja
         med različnimi interesi, ki imajo ustavno naravo in se nanašajo na zdravje, okolje in zasebno gospodarsko pobudo […], merilo
         objektivne odgovornosti podjetij, v skladu s katerim so gospodarski subjekti, ki proizvajajo in ustvarjajo dobičke z opravljanjem
         nevarnih dejavnosti, zaradi tega dolžni – če te dejavnosti onesnažujejo per se ali če zadevni podjetniki uporabljajo onesnažene produkcijske strukture in vire, ki trajno onesnažujejo – v celoti prevzeti
         stroške, potrebne za zagotavljanje varovanja okolja in zdravja prebivalstva […], v skladu z logiko vzroka in posledice v povezavi
         z vsemi pojavi onesnaževanja v zvezi z industrijsko dejavnostjo“.

      27      Predložitveno sodišče poudarja, da je praksa pristojnega javnega organa, ki jo je potrdilo pritožbeno sodišče, torej v tem,
         da prisili podjetja, ki so dejavna na območju Rada di Augusta, da prevzamejo odgovornost za zdajšnjo okoljsko onesnaženost,
         ne da bi se razlikovalo med prejšnjim in trenutnim onesnaževanjem in ne da bi se preverjala neposredna odgovornost vsakega
         od zadevnih podjetij za škodo.

      28      Upoštevajoč morebiten razvoj svoje sodne prakse v enaki smeri, v katero gre praksa pritožbenega sodišča, predložitveno sodišče
         opozarja na poseben položaj onesnaženosti, ki je značilno za območje Rada di Augusta. Predvsem poudarja, da so številna podjetja,
         ki se ukvarjajo s petrokemijo, drugo drugo nasledila na območju, tako da bi bilo ne samo nemogoče, ampak tudi nekoristno določiti
         delež odgovornosti vsakega od podjetij, predvsem če se upošteva, da bi bilo treba dejstvo, da se na onesnaženem območju opravljajo
         dejavnosti, ki so same po sebi nevarne, šteti za zadostno za uveljavljanje odgovornosti teh podjetij.

      29      V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale della Sicilia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja:

      „1.   Ali načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ (člen 174 ES […]) in določbe Direktive [2004/35] nasprotujejo nacionalni zakonodaji,
         ki organom javne uprave dopušča, da le na podlagi dejstva, da trenutno opravljajo dejavnost na že dlje onesnaženem območju
         ali na območju, ki nanj meji, zasebnim podjetjem naložijo izvedbo sanacijskih ukrepov, ne da bi opravili preiskavo, s katero
         bi se ugotovilo, kdo je odgovoren za onesnaženje?

      2.     Ali načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ (člen 174(2) ES […]) in določbe Direktive [2004/35] nasprotujejo nacionalni zakonodaji,
         ki organom javne uprave dopušča, da za odgovornega za odpravo posebne vrste okoljske škode štejejo imetnika stvarnih pravic
         in/ali tistega, ki opravlja podjetniško dejavnost na onesnaženem območju, le na podlagi ‚položaja‘, v katerem je (se pravi,
         ker gre za udeleženca na trgu, ki je dejaven na območju), in ne da bi predhodno morali dokazati obstoj vzročne zveze med njegovim
         ravnanjem in onesnaženjem?

      3.     Ali člen 174 ES […] in določbe Direktive [2004/35] nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki organom javne uprave dopušča, da
         za odgovornega za odpravo posebne vrste okoljske škode – ne da bi upoštevali načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘ – štejejo
         imetnika stvarnih pravic in/ali lastnika podjetja na onesnaženem območju, in sicer ne da bi predhodno morali dokazati, ali
         je poleg vzročne zveze med njegovim ravnanjem in onesnaženjem podan tudi subjektivni pogoj namena ali malomarnosti?

      4.     Ali načela Skupnosti na področju varstva konkurence iz Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Direktive […] [2004/18],
         [Direktive Sveta 93/97/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje (UL L 199, str.
         54)] in [Direktive Sveta z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov
         oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (89/665/EGS) (UL L 395, str. 33)] nasprotujejo nacionalni zakonodaji,
         ki dopušča organom javne uprave, da brez potrebnih postopkov javnega razpisa zaupajo zasebnima družbama (Società Sviluppo
         SpA in [Sviluppo]) opravljanje dejavnosti opredelitve, načrtovanja in izvedbe sanacijskih ukrepov – pravilneje izvedbo javnih
         del – neposredno na državnih območjih?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost
      30      Italijanska vlada trdi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, zlasti ker postavljena vprašanja od Sodišča
         zahtevajo, da preizkusi nacionalno zakonodajo in ker cilj predložitvenega sodišča ni rešiti spor, ki mu je predložen, ampak
         omajati sodno prakso pritožbenega sodišča v njegovih zadevah.

      31      V zvezi s tem zadostuje navesti, da Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe sicer ne more odločati o združljivosti
         nacionalnih določb s pravom Unije, vendar lahko ponudi elemente za razlago tega prava, ki nacionalnemu sodišču omogočajo,
         da odloči o tej združljivosti v sporu, ki mu je predložen (sodba z dne 22. maja 2008 v zadevi citiworks, C‑439/06, ZOdl.,
         str. I‑3913, točka 21 in navedena sodna praksa).

      32      Poleg tega mora biti sodišče, ki ne odloča na zadnji stopnji, zlasti če meni, da bi lahko na podlagi pravne presoje, opravljene
         na višji stopnji, izdalo sodbo, ki bi bila v nasprotju s pravom Unije, svobodno, da Sodišču predloži vprašanja, o katerih
         dvomi (glej v tem smislu sodbo z dne 16. januarja 1974 v zadevi Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, Recueil, str. 33, točka 4).

      33      Glede na zgornje ugotovitve je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten in je zato treba preučiti različna vprašanja,
         ki jih je postavilo Tribunale amministrativo regionale della Sicilia.

       Prva tri vprašanja
      34      Predložitveno sodišče s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu želi izvedeti, ali načelo „plača
         povzročitelj obremenitve“, kot je določeno v členu 174(2), prvi pododstavek, ES in v določbah Direktive 2004/35, katere namen
         je konkretizirati to načelo na področju okoljske odgovornosti, nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pristojnemu organu omogoča,
         da izvajalcem naloži ukrepe sanacije okoljske škode, ker so njihove naprave blizu onesnaženega območja, ne da bi prej raziskal,
         kaj je povzročilo onesnaženje, in ne da bi ugotovil vzročno zvezo med navedeno škodo in izvajalci oziroma njihov namen ali
         malomarnost.

      35      Preden se odgovori na postavljena vprašanja, je treba določiti pogoje za uporabo Direktive 2004/35 ratione temporis v okoliščinah zadeve v postopku v glavni stvari, kot jih je podalo predložitveno sodišče in kot so jih predstavile italijanska,
         grška in nizozemska vlada ter Komisija Evropskih skupnosti.

       Uporaba Direktive 2004/35 ratione temporis
      –       Stališča, predložena Sodišču
      36      Italijanska in nizozemska vlada ter Komisija dvomijo, da bi bilo mogoče uporabiti Direktivo 2004/35 ratione temporis za dejstva v sporu o glavni stvari, ker je okoljska škoda nastala pred 30. aprilom 2007 in/ali ker je v vsakem primeru posledica
         prejšnjih dejavnosti, ki so se končale pred navedenim datumom. Vendar bi po mnenju Komisije ta direktiva lahko veljala za
         škodo, ki je nastala po 30. aprilu 2007 in je posledica zdajšnje dejavnosti zadevnih izvajalcev. Vendar je ne bi bilo mogoče
         uporabiti glede onesnaženosti iz obdobja pred tem datumom, ki so jo povzročili izvajalci, ki zdaj ne delujejo na območju Rada
         di Augusta, in ki bi se jim jo skušalo pripisati.

      37      Grška vlada meni, nasprotno, da je Direktivo 2004/35 mogoče uporabiti za dejansko stanje v postopku v glavni stvari. Meni
         namreč – na podlagi razlage a contrario člena 17, druga alinea, te direktive – da ta velja, čeprav se je dejavnost, s katero se je povzročila škoda, začelo opravljati
         pred 30. aprilom 2007, če se ta dejavnost ni končala pred tem datumom in se po tem datumu še vedno opravlja.

      –       Odgovor Sodišča
      38      V zvezi s tem je zakonodajalec Unije, kot je razvidno iz uvodne izjave 30 Direktive 2004/35, menil, da se določbe o ureditvi
         okoljske odgovornosti, ki jo vzpostavlja ta direktiva, „ne uporabljajo za škodo, povzročeno pred iztekom roka za prenos te
         direktive“, to je pred 30. aprilom 2007.

      39      Ta zakonodajalec je v členu 17 Direktive 2004/35 izrecno navedel vrste položajev, v katerih se ta ne uporablja. Ker so bili
         položaji, ki ne spadajo na področje uporabe ratione temporis te direktive, tako navedeni v negativnem smislu, je treba iz tega sklepati, da s časovnega vidika vsak drug položaj načeloma
         spada v ureditev okoljske odgovornosti, ki jo vzpostavlja navedena direktiva.

      40      Iz člena 17, prva in druga alinea, Direktive 2004/35 je razvidno, da se ta ne uporablja za škodo, ki so jo povzročili emisija,
         dogodek ali izredni dogodek pred 30. aprilom 2007, niti za škodo, ki je bila povzročena po tem datumu, če izhaja iz posebne
         dejavnosti, ki je potekala in se končala pred navedenim datumom.

      41      Iz tega je treba sklepati, da se ta direktiva uporablja za škodo, ki so jo povzročili emisija, dogodek ali izredni dogodek,
         ki so se pripetili po 30. aprilu 2007, če ta škoda izhaja bodisi iz dejavnosti, ki so potekale po tem datumu, bodisi iz dejavnosti,
         ki so potekale pred tem datumom, vendar se niso končale pred njim.

      42      Na podlagi člena 267 PDEU, ki temelji na jasni delitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, je Sodišče pristojno za
         odločanje o razlagi ali veljavnosti akta Unije na podlagi dejstev, ki jih navede nacionalno sodišče. V okviru postopka, določenega
         v tem členu, mora zato nacionalno sodišče, in ne Sodišče, glede nacionalnih ukrepov ali položajev uporabiti pravila prava
         Unije, ki jih je razlagalo Sodišče (glej sodbo z dne 11. septembra 2008 v zadevi CEPSA, C‑279/06, ZOdl., str. I‑6681, točka 28).

      43      Predložitveno sodišče mora zato na podlagi dejstev, ki jih lahko presodi le samo, preveriti, ali gre v postopku v glavni stvari
         pri škodi, ki je predmet okoljskih sanacijskih ukrepov, ki so jih določili nacionalni pristojni organi, za enega od položajev
         iz točke 41 te sodbe.

      44      Če bo moralo to sodišče skleniti, da se Direktiva 2004/35 ne uporablja v zadevah, ki so mu predložene, bo tak položaj torej
         spadal v nacionalno pravo ob upoštevanju pravil Pogodbe in brez poseganja v druge akte sekundarnega prava.

      45      V zvezi s tem člen 174 ES navaja, da je cilj okoljske politike Skupnosti doseči visoko raven varstva in da ta politika temelji
         zlasti na načelu „plača povzročitelj obremenitve“. V tej določbi so tako zgolj opredeljeni splošni cilji Skupnosti na področju
         varstva okolja, medtem ko je v členu 175 ES Svetu Evropske unije zaupano, da odloči, kateri ukrepi naj se sprejmejo, če je
         treba, v skladu s postopkom soodločanja z Evropskim parlamentom (glej v tem smislu sodbo z dne 14. julija 1994 v zadevi Peralta,
         C‑379/92, Recueil, str. I‑3453, točki 57 in 58).

      46      Kot je pravilno poudarila nizozemska vlada, ker se člen 174 ES, ki vsebuje načelo „plača povzročitelj obremenitve“, nanaša
         na ukrepanje Skupnosti, se posamezniki ne morejo sklicevati na to določbo, da bi izključili uporabo nacionalne zakonodaje,
         kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki ureja področje, ki spada v okoljsko politiko, če ne velja noben predpis Skupnosti,
         ki je bil sprejet na podlagi člena 175 ES in ki posebej vključuje zadevni položaj.

      47      Če bi predložitveno sodišče sklenilo, da se Direktiva 2004/35 uporablja ratione temporis v postopku v glavni stvari, je treba obravnavati predhodna vprašanja, kot sledi.

       Ureditev okoljske odgovornosti, predvidena v Direktivi 2004/35
      –       Stališča, predložena Sodišču
      48      Italijanska in grška vlada menita, da se v skladu s členom 3(1)(a) Direktive 2004/35 – če gre za dejavnosti, ki spadajo v
         Prilogo III k tej direktivi – izvajalce šteje za odgovorne za ugotovljeno onesnaženje, ne da bi bilo treba ugotavljati njihov
         namen ali vzročno zvezo med njihovimi dejavnostmi in škodo, povzročeno okolju.

      49      Po mnenju grške vlade mora pristojni organ – da bi naložil izvajalcem ukrepe okoljske odgovornosti v smislu Direktive 2004/35
         – v skladu s členom 3(1)(b) te direktive dokazati, da so ti izvajalci ravnali namenoma ali iz malomarnosti, samo če njihove
         dejavnosti ne spadajo v Prilogo III k navedeni direktivi. Niti ni dokazno breme na tem organu, da dokaže stopnjo vpletenosti
         teh izvajalcev, saj člen 8(3) te direktive določa, da je dokazno breme za vzročno zvezo med škodo in dejanskim onesnaževalcem
         v resnici na izvajalcu, ki želi, da se od njega ne bi zahtevalo kritje stroškov za škodo, za katero lahko dokaže, da jo je
         povzročil tretji. Tako bi lahko možnost zadevnih podjetij, da uveljavljajo, eventualno drugo zoper drugo, regresne zahtevke,
         ki temeljijo na nacionalnih pravilih o odgovornosti, zagotovila pragmatične rešitve.

      50      Italijanska vlada poudarja, da je v postopku v glavni stvari vzročna zveza vsekakor sama po sebi očitna, ne da bi bila potrebna
         preiskava, s katero bi bila dokazana, če bi zadevna podjetja ovadila drugo drugo in bi bila očitna povezava med snovmi, ki
         jih proizvajajo, in najdenimi onesnaževali. Poleg tega naj bi člen 16(1) Direktive 2004/35 omogočal državam članicam, da sprejmejo
         določbe, ki so strožje od določb te direktive.

      51      Komisija meni, da Direktive 2004/35 ni mogoče uporabiti, ker ni mogoče natančno identificirati izvajalca, katerega dejavnost
         je povzročila okoljsko škodo. Vendar meni – ob sklicevanju na člen 16(1) te direktive – da ta direktiva ne nasprotuje uporabi
         strožje ureditve, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari, kar zadeva možnost držav članic, da opredelijo tako druge
         dejavnosti z vidika njihove zavezanosti zahtevam iz navedene direktive kot tudi druge odgovorne stranke, saj taka ureditev
         vsekakor okrepi obveznosti, ki jih opredeljuje ta direktiva.

      –       Odgovor Sodišča
      52      Kot je navedeno v uvodni izjavi 13 Direktive 2004/35, vseh oblik okoljske škode ni mogoče sanirati z odškodninskim mehanizmom,
         in če naj bo ta učinkovit, mora, med drugim, med ugotovljenim onesnaževalcem (onesnaževalci) ter konkretno in količinsko opredeljivo
         škodo obstajati vzročna zveza.

      53      Iz členov 4(5) in 11(2) Direktive 2004/35 je razvidno, da čeprav mora pristojni organ ugotoviti tako vzročno zvezo, da bi
         lahko izvajalcem naložil sanacijske ukrepe, ne glede na to, kakšno je zadevno onesnaženje, je ta zahteva prav tako pogoj za
         uporabo direktive za razpršeno in širše onesnaževanje.

      54      Tako vzročno zvezo je mogoče brez težav ugotoviti, če je pristojni organ soočen z onesnaženjem, ki je omejeno na neko območje
         in obdobje in ga je mogoče pripisati omejenemu številu izvajalcev. Nasprotno pa ne gre za to pri razpršenem onesnaževanju,
         tako da je zakonodajalec Unije menil, da pri takem onesnaževanju odškodninski mehanizem ni primeren instrument, saj navedene
         vzročne zveze ni mogoče ugotoviti. Zato se v skladu s členom 4(5) Direktive 2004/35 ta mehanizem uporablja za tovrstno onesnaževanje
         le, kjer je mogoče ugotoviti vzročno zvezo med škodo in dejavnostmi posameznih izvajalcev.

      55      V zvezi s tem je treba poudariti, da Direktiva 2004/35 ne opredeljuje, kako je treba ugotoviti tako vzročno zvezo. V okviru
         deljene pristojnosti med Unijo in njenimi državami članicami na področju okolja – če merilo, potrebno za izvajanje direktive,
         sprejete na podlagi člena 175 ES, ni bilo opredeljeno v tej direktivi – spada ta opredelitev v pristojnost teh držav, ki imajo
         v zvezi s tem široko diskrecijsko pravico, da ob upoštevanju pravil iz Pogodbe določijo nacionalne predpise, s katerimi uredijo
         in konkretizirajo načelo „plača povzročitelj obremenitve“ (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2009 v zadevi Futura Immobiliare
         in drugi, C‑254/08, ZOdl., str. I-6995, točke 48, 52 in 55).

      56      S tega vidika je lahko v zakonodaji države članice določeno, da ima pristojni organ pravico naložiti ukrepe sanacije okoljske
         škode ob domnevi, da obstaja vzročna zveza med ugotovljeno škodo in dejavnostmi izvajalca ali izvajalcev, ker so njihove naprave
         v bližini tega onesnaženja.

      57      Vendar ker je v skladu z načelom „plača povzročitelj obremenitve“ obveznost sanacije naložena izvajalcem le zaradi njihovega
         prispevka k nastanku onesnaženja ali zaradi nevarnosti onesnaženja (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2008 v zadevi
         Commune de Mesquer, C‑188/07, ZOdl., str. I‑4501, točka 77), mora pristojni organ, da bi lahko domneval tako vzročno zvezo,
         imeti na voljo verjetne dokaze, ki bi lahko podprli njegovo domnevo, kot sta na primer dejstvo, da so naprave izvajalca v
         bližini ugotovljenega onesnaženja, in povezava med ugotovljenimi onesnaževali in sestavinami, ki jih ta izvajalec uporablja
         pri svojih dejavnostih.

      58      Če imajo pristojni organi na voljo take dokaze, lahko torej ugotovijo vzročno zvezo med dejavnostmi izvajalcev in ugotovljenim
         razpršenim onesnaženjem. V skladu s členom 4(5) Direktive 2004/35 tak položaj spada na področje uporabe te direktive, če ti
         izvajalci lahko izpodbijajo to domnevo.

      59      Iz tega sledi, da če predložitveno sodišče ugotovi, da gre v postopku v glavni stvari za razpršeno onesnaževanje in da vzročne
         zveze ni mogoče ugotoviti, tak položaj ne spada na področje uporabe ratione materiae Direktive 2004/35, ampak na področje uporabe nacionalnega prava pod pogoji, opredeljenimi v točki 44 te sodbe.

      60      Nasprotno, če predložitveno sodišče pride do sklepa, da se direktiva uporabi v primeru, o katerem odloča, je treba upoštevati
         naslednje preudarke.

      61      Iz člena 3(1)(b) Direktive 2004/35 je razvidno, da če so škodo zavarovanim vrstam in naravnim habitatom povzročile druge poklicne
         dejavnosti, ki niso naštete v Prilogi III k tej direktivi, se ta uporabi, če se ugotovi, da je izvajalec ravnal namenoma ali
         iz malomarnosti. Nasprotno, tak pogoj se ne zahteva, če je bila okoljska škoda povzročena z eno od poklicnih dejavnosti, naštetih
         v tej prilogi III; to v smislu člena 2(1), od (a) do (c), navedene direktive pomeni škodo, povzročeno zavarovanim vrstam in
         naravnim habitatom, in škodo, povzročeno vodam in tlom.

      62      Ob upoštevanju dejanskega stanja, ki ga mora ugotoviti predložitveno sodišče – če so okoljsko škodo povzročili izvajalci,
         ki so dejavni v sektorju energetike in kemične industrije v smislu točk 2.1 in 2.4. Direktive 96/61, to je na področju dejavnosti,
         ki spadajo pod ta naslov v Prilogi III k Direktivi 2004/35 – je mogoče tem izvajalcem naložiti previdnostne ali sanacijske
         ukrepe, ne da bi moral pristojni organ ugotavljati njihov namen ali malomarnost.

      63      Pri poklicnih dejavnostih, ki spadajo pod Prilogo III k Direktivi 2004/35, je namreč okoljska škoda objektivno pripisana izvajalcem,
         ki so dejavni na teh področjih.

      64      Vendar, kot so pravilno poudarile tožeče stranke v postopku v glavni stvari, je iz člena 11(2) Direktive 2004/35 v povezavi
         z njeno uvodno izjavo 13 razvidno, da mora pristojni organ, da bi lahko naložil sanacijske ukrepe, v skladu z nacionalnimi
         dokaznimi pravili ugotoviti, kateri izvajalec je povzročil okoljsko škodo. Iz tega sledi, da mora navedeni organ predhodno
         raziskati izvor ugotovljenega onesnaženja in – kot je bilo ugotovljeno v točki 53 te sodbe – ne more naložiti sanacijskih
         ukrepov, ne da bi predhodno ugotovil vzročno zvezo med ugotovljeno škodo in dejavnostjo izvajalca, ki ga šteje za odgovornega
         za škodo.

      65      Člene 3(1), 4(5) in 11(2) Direktive 2004/35 je torej treba razlagati tako, da pristojni organ, če odloči, da bo naložil sanacijske
         ukrepe izvajalcem, katerih dejavnosti spadajo pod Prilogo III k tej direktivi, ni zavezan ugotoviti krivde, malomarnosti ali
         namena izvajalcev, katerih dejavnosti se štejejo za odgovorne za okoljsko škodo. Nasprotno, ta organ mora, prvič, predhodno
         raziskati izvor ugotovljenega onesnaženja, pri čemer ima diskrecijsko pravico glede postopkov, uporabljenih sredstev in trajanja
         takega raziskovanja. Drugič, ta organ mora v skladu z nacionalnimi dokaznimi pravili ugotoviti vzročno zvezo med dejavnostmi
         izvajalcev, na katere se nanašajo sanacijski ukrepi, in tem onesnaženjem.

      66      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari trdijo, da so onesnaženje območja Rada di Augusta povzročili družba Montedison SpA
         ter trgovska in vojaška mornarica. Zato jim po njihovem mnenju pristojni organ ne more naložiti sanacijskih ukrepov, ki so
         predvideni v odloku z dne 21. februarja 2008.

      67      V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da imajo izvajalci v skladu s členom 11(4) Direktive 2004/35 na voljo pravna sredstva
         za izpodbijanje sanacijskih ukrepov, ki so bili sprejeti na podlagi te direktive, in obstoja vzročne zveze med njihovimi dejavnostmi
         in ugotovljenim onesnaženjem. Drugič, v skladu s členom 8(3) te direktive navedeni izvajalci niso dolžni nositi stroškov sanacijskih
         ukrepov, če lahko dokažejo, da so zadevno škodo kljub primernim varnostnim ukrepom povzročili tretji, saj namreč načelo „plača
         povzročitelj obremenitve“ ne pomeni, da morajo izvajalci prevzeti breme sanacije onesnaženja, ki ga niso povzročili (glej
         po analogiji sodbo z dne 29. aprila 1999 v zadevi Standley in drugi, C‑293/97, Recueil, str. I‑2603, točka 51).

      68      Treba je tudi dodati, da člen 16(1) Direktive 2004/35 po zgledu člena 176 ES izrecno določa, da direktiva ne preprečuje državam
         članicam, da bi ohranjale ali sprejele strožje ukrepe v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode. Ta določba pomeni
         tudi, da so ti ukrepi lahko predvsem ugotavljanje, na eni strani, dodatnih dejavnosti, za katere bi veljale zahteve glede
         preprečevanja in sanacije iz te direktive, in, na drugi strani, odgovornih strank.

      69      Iz tega je razvidno, da lahko država članica zlasti odloči, da lahko izvajalce drugih dejavnosti, ki niso naštete v Prilogi
         III k Direktivi 2004/35, objektivno šteje za odgovorne za okoljsko škodo; to v smislu člena 2(1), od (a) do (c), navedene
         direktive pomeni ne samo škodo, povzročeno zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, ampak tudi škodo, povzročeno vodam in
         tlom.

      70      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je na prva tri vprašanja treba odgovoriti, da:

      –        če pri okoljskem onesnaženju pogoji za uporabo ratione temporis in/ali ratione materiae Direktive 2004/35 niso izpolnjeni, spada torej tak položaj v nacionalno pravo ob upoštevanju pravil Pogodbe in brez poseganja
         v druge akte sekundarnega prava;

      –        Direktiva 2004/35 ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pristojnemu organu, ki deluje v okviru te direktive, omogoča, da
         domneva obstoj vzročne zveze med izvajalci in ugotovljenim onesnaženjem, tudi pri razpršenem onesnaževanju, ker so njihove
         naprave blizu območja onesnaženja. Vendar mora ta organ, da bi lahko domneval tako vzročno zvezo, v skladu z načelom „plača
         povzročitelj obremenitve“ imeti na voljo verjetne dokaze, ki bi lahko podprli njegovo domnevo, kot sta na primer dejstvo,
         da so naprave izvajalca v bližini ugotovljenega onesnaženja, in povezava med ugotovljenimi onesnaževali in sestavinami, ki
         jih ta izvajalec uporablja pri svojih dejavnostih;

      –        je treba člene 3(1), 4(5) in 11(2) Direktive 2004/35 razlagati tako, da pristojni organ, če odloči, da bo naložil ukrepe sanacije
         okoljske škode izvajalcem, katerih dejavnosti spadajo pod Prilogo III k tej direktivi, ni zavezan ugotoviti krivde, malomarnosti
         ali namena izvajalcev, katerih dejavnosti se štejejo za odgovorne za okoljsko škodo. Nasprotno, ta organ mora, prvič, predhodno
         raziskati izvor ugotovljenega onesnaženja, pri čemer ima diskrecijsko pravico glede postopkov, uporabljenih sredstev in trajanja
         takega raziskovanja. Drugič, ta organ mora v skladu z nacionalnimi dokaznimi pravili ugotoviti vzročno zvezo med dejavnostmi
         izvajalcev, na katere se nanašajo sanacijski ukrepi, in tem onesnaženjem.

       Četrto vprašanje
      71      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem Sodišče v bistvu sprašuje, ali direktive na področju javnih naročil, zlasti Direktiva
         2004/18, nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki pristojnemu organu omogoča, da izvedbo in načrtovanje javnih del, sanacije
         in izboljšanja okoljskega stanja onesnaženega območja zaupa neposredno podjetju zasebnega prava.

      72      V skladu s sodno prakso je postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči,
         zaradi česar prvo zagotavlja drugim razlago prava Skupnosti, ki jo potrebujejo za rešitev spora, ki ga obravnavajo (glej zlasti
         sodbi z dne 16. julija 1992 v zadevi Meilicke, C‑83/91, Recueil, str. I‑4871, točka 22, in z dne 16. oktobra 2008 v zadevi
         Kirtruna in Vigano, C‑313/07, ZOdl., str. I‑7907, točka 25).

      73      V okviru tega sodelovanja mora nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in edino neposredno pozna dejansko stanje tega spora
         ter mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo bo sprejelo, glede na posebnosti zadeve presoditi, ali za izdajo sodbe
         potrebuje predhodno odločbo in ali so vprašanja, ki jih predloži Sodišču, ustrezna. Iz tega izhaja, da mora Sodišče, če se
         vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma odločiti o tem (sodba z dne 19. aprila 2007 v zadevi Asemfo, C‑295/05,
         ZOdl., str. I‑2999, točka 30 in navedena sodna praksa).

      74      Vendar če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni, da bi lahko koristno odgovorilo na zastavljena
         vprašanja, lahko zavrne odločanje o predlogu, ki ga je vložilo nacionalno sodišče (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Commune de Mesquer, točka 30).

      75      Glede tega vprašanja je v zvezi s tem jasno, da predložitveno sodišče ni natančneje navedlo niti javne osebe, ki je zaupala
         izvedbo del iz tega vprašanja, niti zneskov teh del, niti akta, s katerim so bila ta dela zaupana dvema družbama iz tega vprašanja.

      76      Tribunale amministrativo regionale della Sicilia se namreč sklicuje le na dela, „katerih okoljski vpliv je pomemben, stroški
         pa zelo visoki“ in ki naj bi jih pristojni organ zaupal navedenima družbama, ne da bi bili ti družbi izpostavljeni konkurenci
         z drugimi družbami zasebnega prava.

      77      Poleg tega – kljub pisnemu vprašanju, ki ga je Sodišče zastavilo italijanski vladi, in kljub ustnim stališčem na obravnavi
         – ni bilo mogoče razjasniti pogojev, v katerih so bila zadevna dela zaupana navedenima družbama. Družba Invitalia (Agenzia
         nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA je celo trdila, da so ji bile dodeljene le preproste
         dejavnosti načrtovanja in da je pristojni organ opustil infrastrukturna dela, na katera se nanaša četrto vprašanje.

      78      V teh okoliščinah Sodišče meni, da ni dovolj poučeno o dejanskem kontekstu četrtega vprašanja, ki ga je zastavilo predložitveno
         sodišče, in da je zato treba to vprašanje razglasiti za nedopustno.

       Stroški
      79      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Če pri okoljskem onesnaženju pogoji za uporabo ratione temporis in/ali ratione materiae Direktive 2004/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem
            in sanacijo okoljske škode niso izpolnjeni, spada torej tak položaj v nacionalno pravo ob upoštevanju pravil Pogodbe in brez
            poseganja v druge akte sekundarnega prava.
      Direktiva 2004/35 ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pristojnemu organu, ki deluje v okviru te direktive, omogoča, da
            domneva obstoj vzročne zveze med izvajalci in ugotovljenim onesnaženjem tudi pri razpršenem onesnaževanju, ker so njihove
            naprave blizu območja onesnaženja. Vendar mora ta organ, da bi lahko domneval tako vzročno zvezo, v skladu z načelom „plača
            povzročitelj obremenitve“ imeti na voljo verjetne dokaze, ki bi lahko podprli njegovo domnevo, kot sta na primer dejstvo,
            da so naprave izvajalca v bližini ugotovljenega onesnaženja, in povezava med ugotovljenimi onesnaževali in sestavinami, ki
            jih ta izvajalec uporablja pri svojih dejavnostih.
      Člene 3(1), 4(5) in 11(2) Direktive 2004/35 je treba razlagati tako, da pristojni organ, če odloči, da bo naložil ukrepe sanacije
            okoljske škode izvajalcem, katerih dejavnosti so naštete v Prilogi III k tej direktivi, ni zavezan ugotoviti krivde, malomarnosti
            ali namena izvajalcev, katerih dejavnosti se štejejo za odgovorne za okoljsko škodo. Nasprotno, ta organ mora, prvič, predhodno
            raziskati izvor ugotovljenega onesnaženja, pri čemer ima diskrecijsko pravico glede postopkov, uporabljenih sredstev in trajanja
            takega raziskovanja. Drugič, ta organ mora v skladu z nacionalnimi dokaznimi pravili ugotoviti vzročno zvezo med dejavnostmi
            izvajalcev, na katere se nanašajo sanacijski ukrepi, in tem onesnaženjem.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 13. julija 1962. # Mannesmann AG proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Zadeva 19/61.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 21. januarja 2010.#Evropska komisija proti Zvezni republiki Nemčiji.#Javna naročila storitev - Storitev odstranjevanja biološko razgradljivih in rastlinskih odpadkov - Dodelitev brez odprtih postopkov za oddajo javnih naročil.#Zadeva C-17/09.

text:
      Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 21. januarja 2010 – Komisija proti Nemčiji
      (Zadeva C‑17/09)
      „Javna naročila storitev – Storitev odstranjevanja biološko razgradljivih in rastlinskih odpadkov – Dodelitev brez odprtih postopkov za oddajo javnih naročil“
      1.                     Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil storitev – Direktiva 92/50 – Neizpolnitev obveznosti (Direktiva
            Sveta 92/50) (Glej točke od 15 do 18.)
      2.                     Približevanje zakonodaj – Revizijski postopki oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje – Direktiva 89/665
            (člen 226 ES; Direktiva Sveta 89/665) (Glej točki 22 in 23.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 8 v povezavi z naslovi od III do VI Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija
                  1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1) – Opustitev organiziranja formalnega postopka
                  oddaje evropskega naročila pred sklenitvijo pogodbe o odstranjevanju biološko razgradljivih in rastlinskih odpadkov med mestom
                  Bonn in zasebnim podjetjem

            Izrek

                  1.

                  	Ker sta občina Bonn in Müllverwertungsanlage Bonn GmbH sklenili pogodbo za opravljanje javne storitve odstranjevanja biološko
                     razgradljivih in rastlinskih odpadkov, ne da bi izvedli postopek oddaje naročila na podlagi evropskega razpisa, Zvezna republika
                     Nemčija ni izpolnila obveznosti iz člena 8 in naslovov od III do VI Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju
                     postopkov za oddajo javnih naročil storitev.

                  2.

                  	Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 14. decembra 2016.#Viara Todorova Androva proti Svetu Evropske unije.#Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalno obdobje 2011 – Nevpis na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo – Zavrnitev tožbe na prvi stopnji – Člen 45 Kadrovskih predpisov – Določba 4 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega med ETUC, UNICE in CEEP – Enako obravnavanje – Obveznost obrazložitve – Dokazno breme – Obveznost sodišča, ki odloča o vsebini, da opravi preizkus – Ugovor nezakonitosti – Pravilo o skladnosti med pritožbo v upravnem postopku in tožbo pred sodiščem Unije.#Zadeva T-366/15 P.


title: Sodba Sodišča z dne 9. marca 1999.#Centros Ltd proti Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Højesteret - Danska.#Svoboda ustanavljanja.#Zadeva C-212/97.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 9. marca 1999(*)

      „Svoboda ustanavljanja – Ustanovitev podružnice družbe, ki ne opravlja dejanske dejavnosti – Obid nacionalnega prava – Zavrnitev registracije“
      V zadevi C-212/97,
      zaradi predloga Højesteret (Danska), naslovljenega na Sodišče, naj na podlagi člena 177 Pogodbe ES v postopku v glavni stvari,
         ki poteka pred tem sodiščem med

      Centros Ltd
      in
      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen,

      sprejme predhodno odločbo o razlagi členov 52, 56 in 58 Pogodbe ES,
      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, P. J. G. Kapteyn, J.-P. Puissochet, G. Hirsch in P. Jann, predsedniki senatov,
         G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann, J. L. Murray, D. A. O. Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón, M. Wathelet (poročevalec),
         R. Schintgen in K. M. Ioannou, sodniki,

      generalni pravobranilec: A. La Pergola,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Erhvervs- og Selskabsstyrelsen Kammeradvokaten Karsten Hagel‑Sørensen, odvetnik v Köbenhavnu,
      –        za dansko vlado Peter Biering, vodja oddelka pri ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik,
      –        za francosko vlado Kareen Rispal-Bellanger, namestnica direktorja pri direkciji za pravne zadeve ministrstva za zunanje zadeve,
         in Gautier Mignot, sekretar pri ministrstvu za zunanje zadeve v isti direkciji, zastopnika,

      –        za nizozemsko vlado Adriaan Bos, pravni svetovalec pri ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva Stephanie Ridley, Treasury Solicitor's Department, zastopnica, skupaj z Derrickom Wyattom,
         QC,

      –        za Komisijo Evropskih skupnosti Antonio Caeiro, pravni svetovalec, in Hans Støvlbæk, član pravne službe, zastopnika,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih navedb Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, ki jo zastopa Karsten Hagel-Sørensen; francoske vlade, ki jo zastopa
         Gautier Mignot; nizozemske vlade, ki jo zastopa Marc Fierstra, pravni svetovalec pri ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik;
         švedske vlade, ki jo zastopa Erik Brattgård, departementsråd v pravni službi ministrstva za zunanje zadeve, zastopnik; vlade
         Združenega kraljestva, ki jo zastopa Derrick Wyatt, in Komisije, ki jo zastopata Antonio Caeiro in Hans Støvlbæk, na obravnavi
         z dne 19. maja 1998,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. julija 1998
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Højesteret je s sklepom z dne 3. junija 1997, ki ga je Sodišče prejelo 5. junija 1997, na podlagi člena 177 Pogodbe ES postavilo
         vprašanje za predhodno odločanje o razlagi členov 52, 56 in 58 te pogodbe.

      2        To vprašanje se je zastavilo v postopku med Centros Ltd (v nadaljevanju: Centros), „private limited company“, registrirano
         18. maja 1992 v Angliji in Walesu, in Erhvervs- og Selskabstyrelsen (centralni urad za trgovino in družbe), ki spada v pristojnost
         danskega ministrstva za trgovino, ker je ta organ zavrnil registracijo podružnice družbe Centros na Danskem.

      3        Iz spisa v postopku v glavni stvari izhaja, da družba Centros vse od svoje ustanovitve ni nikoli opravljala dejavnosti. Ker
         zakonodaja Združenega kraljestva družbam z omejeno odgovornostjo ne predpisuje pogoja, da morajo zagotoviti in vplačati minimalni
         osnovni kapital, osnovni kapital družbe Centros v višini 100 GBP ni bil niti vplačan niti na voljo družbi. Razdeljen je na
         dva dela, ki ju imata zakonca Bryde, danska državljana s stalnim prebivališčem na Danskem. Ga. Bryde je direktorica družbe
         Centros, ki ima statutarni sedež v Združenem kraljestvu, na naslovu prijatelja g. Bryda.

      4        Po danski zakonodaji se družba Centros kot „private limited company“ obravnava kot tuja družba z omejeno odgovornostjo. Predpisi,
         ki urejajo registracijo podružnic (filialer) takšnih družb, so določeni z Anpartsselskabslov (zakon o družbah z omejeno odgovornostjo).

      5        Člen 117 tega zakona je med drugim določal:

      „1.      Družbe z omejeno odgovornostjo in tuje družbe z enako pravno obliko, ki so ustanovljene v eni od držav članic Evropske skupnosti,
         lahko na Danskem opravljajo dejavnost prek podružnice.“

      6        Poleti 1992 je ga. Bryde pri Erhvervs- og Selskabsstyrelsen predlagala registracijo podružnice družbe Centros na Danskem.

      7        Erhvervs- og Selskabsstyrelsen je registracijo zavrnil med drugim iz razlogov, da družba Centros, ki ne opravlja dejavnosti
         v Združenem kraljestvu, v resnici na Danskem ni nameravala ustanoviti podružnice, ampak glavni sedež, da bi tako zaobšla nacionalne
         predpise predvsem glede vplačila minimalnega osnovnega kapitala, ki je z zakonom št. 886 z dne 21. decembra 1991 določen v
         višini 200.000 DKK.

      8        Družba Centros je pri Østre Landsret vložila tožbo zoper zavrnitveno odločbo Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.

      9        Ker je Østre Landsret potrdilo trditve Erhvervs- og Selskabsstyrelsen s sodbo z dne 8. septembra 1995, se je družba Centros
         pritožila pri Højesteret.

      10      V tem postopku družba Centros zatrjuje, da izpolnjuje pogoje, določene z zakonom o družbah z omejeno odgovornostjo glede registracije
         podružnic tuje družbe. Ker je bila zakonito ustanovljena v Združenem kraljestvu, je upravičena ustanoviti podružnico na Danskem
         v skladu s členom 52 v povezavi s členom 58 Pogodbe.

      11      Po mnenju družbe Centros dejstvo, da od svoje ustanovitve ni nikoli opravljala dejavnosti v Združenem kraljestvu, ne vpliva
         na njeno pravico do svobode ustanavljanja. V sodbi z dne 10. julija 1986 v zadevi Segers (79/85, Recueil, str. 2375) je Sodišče
         razsodilo, da člena 52 in 58 Pogodbe prepovedujeta, da bi organi države članice izključili direktorja družbe iz nacionalnega
         sistema zdravstvenega zavarovanja le na podlagi tega, da je družba imela sedež v drugi državi članici, čeprav tam ni opravljala
         dejavnosti.

      12      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen meni, da zavrnitev registracije ni v nasprotju s členoma 52 in 58 Pogodbe, ker se ustanovitev
         podružnice na Danskem kaže kot način, da se zaobidejo nacionalni predpisi o zagotovitvi in vplačilu minimalnega osnovnega
         kapitala. Zavrnitev registracije naj bi upravičevala tudi potreba, da se zaščiti javne ali zasebne upnike in drugih pogodbenih
         strank ter da se preprečijo goljufivi stečaji.

      13      V teh okoliščinah je Højesteret prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je združljiva s členom 52 v povezavi s členoma 56 in 58 Pogodbe ES zavrnitev registracije podružnice družbe, ki ima sedež
         v drugi državi članici in je bila zakonito ustanovljena z osnovnim kapitalom družbe v višini 100 GBP (približno 1000 DKK)
         ter obstaja skladno z zakonodajo te države članice, kadar zadevna družba sama sploh ne opravlja poslovnih dejavnosti, ampak
         je bilo predvideno, da ustanovi navedeno podružnico, da bi vso dejavnost opravljala v državi, v kateri je podružnica ustanovljena,
         in kadar je treba šteti, da je namen tega postopka, ki je bil izbran namesto ustanovitve družbe v tej slednji državi članici,
         izogniti se vplačilu minimalnega osnovnega kapitala družbe v višini 200.000 DKK (trenutno 125.000 DKR)?“

      14      S tem vprašanjem nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, ali člena 52 in 58 Pogodbe nasprotujeta temu, da država članica zavrne
         registracijo podružnice družbe, ki je ustanovljena v skladu z zakonodajo druge države članice, v kateri ima sedež, ne da bi
         tam opravljala poslovno dejavnost, kadar je namen podružnice omogočiti zadevni družbi, da vso svojo dejavnost opravlja v državi,
         v kateri bo ta podružnica ustanovljena, s tem pa se izogne ustanovitvi družbe v tej državi in tako zaobide uporabo predpisov
         o ustanovitvi družb, ki so v tej državi strožja glede vplačila minimalnega osnovnega kapitala.

      15      Najprej je treba pojasniti, da Erhvervs- og Selskabsstyrelsen nikakor ne zanika, da lahko vsaka delniška družba ali družba
         z omejeno odgovornostjo, ki ima sedež v drugi državi članici, opravlja dejavnost na Danskem prek podružnice. Na splošno torej
         priznava, da se na Danskem registrira podružnica družbe, ustanovljene v skladu s pravom druge države članice. Še posebej pa
         dodaja, da bi Erhvervs- og Selskabsstyrelsen soglašal z registracijo podružnice družbe Centros na Danskem, če bi ta družba
         opravljala poslovno dejavnost v Angliji in Walesu.

      16      Po mnenju danske vlade člen 52 Pogodbe ni uporaben v postopku v glavni stvari, saj naj bi šlo za izključno notranjo zadevo
         Danske. Zakonca Bryde, danska državljana, naj bi namreč ustanovila družbo v Združenem kraljestvu, ki tam ne opravlja dejanske
         dejavnosti, z izključnim namenom opravljati dejavnost na Danskem prek podružnice in se tako izogniti danski zakonodaji o ustanovitvi
         družb z omejeno odgovornostjo. V tej okoliščinah naj ustanovitev s strani državljanov ene države članice v drugi državi članici
         ne bi bila upošteven zunanji dejavnik glede na pravo Skupnosti in zlasti svobodo ustanavljanja.

      17      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da situacija, v kateri želi družba, ustanovljena v skladu s pravom države članice, v kateri
         ima statutarni sedež, ustanoviti podružnico v drugi državi članici, sodi na področje prava Skupnosti. V tem oziru ni bistveno,
         ali je bila družba v prvi državi članici ustanovljena samo z namenom, da se ustanovi v drugi državi, v kateri bi opravljala
         pretežno ali celo vso svojo gospodarsko dejavnost (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Segers, točka 16).

      18      Okoliščina, da sta zakonca Bryde ustanovila družbo Centros v Združenem kraljestvu z namenom izogniti se danski zakonodaji,
         ki zahteva vplačilo minimalnega osnovnega kapitala, kar ni bilo prerekano niti v pisnih stališčih niti na obravnavi, niti
         ne izključuje tega, da je osnovanje podružnice britanske družbe na Danskem zajeto v svobodo ustanavljanja v smislu členov
         52 in 58 Pogodbe. Vprašanje uporabe členov 52 in 58 Pogodbe se namreč razlikuje od vprašanja, ali sme država članica sprejeti
         ukrepe, da bi preprečila, da bi se nekateri njeni državljani z uporabo možnosti, ki jih ponuja Pogodba, izognili nacionalni
         zakonodaji.

      19      Glede vprašanja, ali zavrnitev, kot to zatrjujeta zakonca Bryde, da se na Danskem registrira podružnica njune družbe, ki je
         ustanovljena v skladu z zakonodajo druge države članice, v kateri ima sedež, pomeni oviro svobode ustanavljanja, je treba
         spomniti, da svoboda ustanavljanja, ki jo člen 52 ES priznava državljanom Skupnosti, zajema njihovo pravico začeti in opravljati
         dejavnost kot samozaposlena oseba, pravico do ustanovitve in vodenja podjetij pod enakimi pogoji, kot jih za svoje državljane
         določa zakonodaja države članice, v kateri se taka ustanovitev izvede. Člen 58 Pogodbe poleg tega družbe, ustanovljene v skladu
         z zakonodajo države članice in ki imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Skupnosti, enači s fizičnimi
         osebami, državljani držav članic.

      20      Iz tega neposredno sledi, da so te družbe upravičene opravljati svojo dejavnost v drugi državi članici prek agencije, podružnice
         ali hčerinske družbe, lokacije statutarnih sedežev, glavne uprave ali glavnega kraja poslovanja pa so namenjene kot povezovalni
         dejavnik s pravnim sistemom določene države enako, kot velja državljanstvo fizične osebe (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Segers, točka 13; sodbe z dne 28. januarja 1986 v zadevi Komisija proti Franciji, 270/83, Recueil, str. 273, točka 18;
         z dne 13. julija 1993 v zadevi Commerzbank, C‑330/91, Recueil, str. I-4017, točka 13, in z dne 16. julija 1998 v zadevi ICI,
         C‑264/96, Recueil, str. I-4695, točka 20).

      21      Praksa države članice, da v določenih okoliščinah zavrne registracijo podružnice družbe, ki ima sedež v drugi državi članici,
         privede do tega, da je družbam, ustanovljenim v skladu z zakonodajo druge države članice, preprečeno uresničevati pravico
         ustanavljanja, ki jim jo podeljujeta člena 52 in 58 Pogodbe.

      22      Taka praksa pomeni oviro pri uresničevanju svobod, ki jih zagotavljata ti določbi.

      23      Danski organi navajajo, da se zakonca Bryde vseeno ne moreta sklicevati na ti določbi, ker je edini namen ustanovitve družbe
         zaobiti uporabo nacionalne zakonodaje o ustanavljanju družb z omejeno odgovornostjo in tako tudi zlorabiti pravico ustanavljanja.
         Kraljevina Danska naj bi bila zato upravičena, da za preprečevanje takih zlorab sprejme ukrepe, s tem da zavrne registracijo
         podružnice.

      24      Res je, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je država članica upravičena sprejeti ukrepe, ki naj bi preprečili, da se ne
         bi v korist ugodnosti, ki jih ustvarja Pogodba, nekateri od njenih državljanov zlorabno izognili moči nacionalne zakonodaje
         in da upravičenci ne bi zlorabno ali goljufivo uporabljali pravil Skupnosti (glej zlasti na področju svobodnega opravljanja
         storitev sodbe z dne 3. decembra 1974 v zadevi Van Binsbergen, 33/74, Recueil, str. 1299, točka 13; z dne 3. februarja 1993
         v zadevi Veronica Omroep Organisatie, C-148/91, Recueil, str. I-487, točka 12, in z dne 5. oktobra 1994 v zadevi TV 10, C-23/93,
         Recueil, str. I-4795, točka 21; na področju svobode ustanavljanja sodbi z dne 7. februarja 1979 v zadevi Knoors, 115/78, Recueil,
         str. 399, točka 25, in z dne 3. oktobra 1990 v zadevi Bouchoucha, C-61/89, Recueil, str. I-3551, točka 14; na področju prostega
         pretoka blaga sodbo z dne 10. januarja 1985 v zadevi Leclerc in drugi, 229/83, Recueil, str. 1, točka 27; na področju socialne
         varnosti sodbo z dne 2. maja 1996 v zadevi Paletta, C-206/94, Recueil, str. I-2357, točka 24; na področju prostega gibanja
         delavcev sodbo z dne 21. junija 1988 v zadevi Lair, 39/86, Recueil, str. 3161, točka 43; na področju skupne kmetijske politike
         sodbo z dne 3. marca 1993 v zadevi General Milk Products, C-8/92, Recueil, str. I-779, točka 21; in na področju prava družb
         sodbo z dne 12. maja 1998 v zadevi Kefalas in drugi, C-367/96, Recueil, str. I‑2843, točka 20).

      25      Vendar čeprav lahko v takih okoliščinah nacionalna sodišča od primera do primera na podlagi objektivnih dokazov upoštevajo
         zlorabno ali goljufivo ravnanje zadevnih oseb in jim, kadar je potrebno, preprečijo sklicevanje na zadevne določbe prava Skupnosti,
         morajo pri presoji takega ravnanja upoštevati tudi cilje, ki jih zasledujejo zadevne določbe Skupnosti (zgoraj navedena sodba
         Paletta, točka 25).

      26      V primeru postopka v glavni stvari je treba navesti, da so nacionalne določbe, katerih uporabi se zadevne osebe želijo izogniti,
         predpisi, ki urejajo ustanovitev družb, in ne predpisi o opravljanju določenih poklicnih dejavnosti. Določbe Pogodbe o svobodi
         ustanavljanja so posebno namenjene temu, da se družbam, ki so ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice in imajo svoj
         statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Skupnosti, omogoči opravljanje dejavnosti v drugi državi članici
         prek agencije, podružnice ali hčerinske družbe.

      27      V teh okoliščinah dejstvo, da državljan države članice, ki želi ustanoviti družbo, to ustanovi v državi članici, katere pravila
         prava družb se mu zdijo manj strožja, in v drugih državah članicah odpre podružnice, samo po sebi ne more pomeniti zlorabe
         pravice ustanavljanja. Pravica ustanoviti družbo v skladu z zakonodajo države članice in odpreti podružnice v drugih državah
         članicah je neločljivo povezana z izvrševanjem svobode ustanavljanja na enotnem trgu, kot to zagotavlja Pogodba.

      28      V tej zvezi okoliščina, da v Skupnosti pravo družb ni popolnoma usklajeno, ni toliko pomembna; še več, še vedno je dovoljeno,
         da Svet na podlagi pooblastil iz člena 54(3)(g) Pogodbe ES doseže popolno usklajenost.

      29      Dalje iz točke 16 zgoraj navedene sodbe Segers izhaja, da dejstvo, da družba ne opravlja nobene dejavnosti v državi članici,
         v kateri ima sedež, a opravlja dejavnosti samo v državi članici, v kateri ima podružnico, še ni zadosten dokaz o obstoju zlorabnega
         ali goljufivega ravnanja, da bi v tej drugi državi članici lahko tej družbi zavrnili uporabo določb Skupnosti v zvezi s pravico
         ustanavljanja.

      30      Potemtakem je zavrnitev države članice, da se registrira podružnica družbe, ustanovljene v skladu z zakonodajo druge države
         članice, v kateri ima sedež, iz razloga, da je namen podružnice družbi omogočiti opravljanje vseh njenih poslovnih dejavnosti
         v državi gostiteljici, s čimer se podružnica izogne nacionalnim predpisom o vplačilu minimalnega osnovnega kapitala, nezdružljiva
         s členoma 52 in 58 Pogodbe, ker ta zavrnitev preprečuje vsakršno uresničevanje pravice o svobodnem ustanavljanju podružnice,
         kar pa naj bi bilo s členoma 52 in 58 posebej zagotovljeno.

      31      Nazadnje se je treba vprašati, ali zadevne nacionalne prakse ne morejo upravičiti razlogi, ki jih uveljavljajo danski organi.

      32      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, sklicujoč se na člen 56 Pogodbe in na sodno prakso Sodišča o nujnih razlogih v splošnem interesu,
         zatrjuje, da obveznost družb z omejeno odgovornostjo, da zagotovijo in vplačajo minimalni osnovni kapital, zasleduje dvojni
         cilj: prvič, da okrepi finančno stabilnost družb in s tem zaščiti javne upnike pred tveganjem, da bi javni dolgovi postali
         neizterljivi, saj v nasprotju z zasebnimi upniki ne morejo zavarovati teh dolgov z garancijami, in drugič, da povsem na splošno
         zavaruje vse javne in zasebne upnike s tem, da prepreči nevarnosti sleparskih bankrotov na podlagi plačilne nesposobnosti
         družb z nezadostnim začetnim osnovnim kapitalom.

      33      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen dodaja, da ni blažjega sredstva za dosego tega dvojnega cilja. Drugo sredstvo za zavarovanje
         upnikov, namreč uvedba predpisov, ki bi predvidevali možnost, da se pod določenimi pogoji zahteva osebna odgovornost družbenikov,
         bi bilo strožje od obveznosti zagotoviti in vplačati minimalni osnovni kapital.

      34      Po ugotovitvi, da uveljavljani razlogi ne spadajo v člen 56 Pogodbe, je treba opozoriti, da morajo v skladu s sodno prakso
         Sodišča nacionalni ukrepi, ki bi lahko ovirali ali naredili izvrševanje s Pogodbo ES zagotovljenih temeljnih svobod manj privlačno,
         izpolnjevati štiri pogoje: morajo se uporabljati nediskriminatorno, upravičevati jih morajo nujni razlogi v splošnem interesu,
         biti morajo primerni, da zagotovijo uresničitev cilja, ki ga zasledujejo, in ne smejo presegati tistega, kar je potrebno za
         dosego tega cilja (glej sodbi z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus, C-19/92, Recueil, str. I-1663, točka 32, in z dne 30. novembra
         1995 v zadevi Gebhard, C-55/94, Recueil, str. I-4165, točka 37).

      35      V primeru iz postopka v glavni stvari ti pogoji niso izpolnjeni. Prvič, zadevna praksa ne more doseči cilja zavarovanja upnikov,
         ki naj bi ga zasledovala, ker če bi zadevna družba opravljala dejavnost v Združenem kraljestvu, bi bila njena podružnica registrirana
         na Danskem, danski upniki pa bi verjetno ostali enako izpostavljeni tveganjem.

      36      Ker se družba, obravnavana v postopku v glavni stvari, predstavlja kot družba po angleškem pravu in ne kot družba po danskem
         pravu, je njenim upnikom dalje znano, da je podvržena zakonodaji, ki se razlikuje od zakonodaje, ki na Danskem ureja ustanovitev
         družb z omejeno odgovornostjo, in se lahko sklicujejo na določene predpise prava Skupnosti, ki jih varujejo, kot je Četrta
         direktiva Sveta 78/660/EGS z dne 25. julija 1978 o letnih računovodskih izkazih posameznih vrst družb, ki temelji na členu
         54(3)(g) Pogodbe (UL L 222, str. 11) in Enajsta direktiva Sveta 89/666/EGS z dne 21. decembra 1989 o razkritjih podružnic,
         ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike družb, za katere velja zakonodaja druge države (UL L 395, str. 36).

      37      Poleg tega je, v nasprotju s trditvami danskih organov, mogoče sprejeti ukrepe, ki so milejši ali manj posegajo v temeljne
         svoboščine, kot na primer ukrepi, ki dajejo javnim upnikom pravno možnost, da dobijo potrebne garancije.

      38      Nazadnje dejstvo, da država članica ne sme zavrniti registracije podružnice družbe, ustanovljene v skladu z zakonodajo druge
         države članice, v kateri ima slednja svoj sedež, ne izključuje možnosti, da omenjena prva država sprejme kakršne koli primerne
         ukrepe, da se preprečijo ali sankcionirajo prevare, bodisi v razmerju do družbe same, po potrebi tudi v sodelovanju z državo
         članico, v kateri je bila družba ustanovljena, bodisi v razmerju do družbenikov, za katere bi bilo ugotovljeno, da se z ustanovitvijo
         družbe dejansko poskušajo izogniti svojim obveznostim do zasebnih ali javnih upnikov, ki imajo sedež na ozemlju zadevne države
         članice. V vsakem primeru boja proti goljufijam ni mogoče upravičiti s prakso zavračanja registracije podružnice družbe, ki
         ima svoj sedež v drugi državi članici.

      39      Na zastavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti, da člena 52 in 58 Pogodbe nasprotujeta temu, da država članica zavrne
         registracijo podružnice družbe, ustanovljene v skladu z zakonodajo druge države članice, v kateri ima sedež, vendar pa tam
         ne opravlja poslovnih dejavnosti, kadar je namen podružnice družbi omogočiti opravljanje vseh njenih poslovnih dejavnosti
         v državi, v kateri bo ta podružnica ustanovljena, s čimer se izogne temu, da se tam ustanovi družba, in se tako izogne uporabi
         predpisov o ustanovitvi družb, ki so v tej državi strožji glede vplačila minimalnega osnovnega kapitala. Vendar taka razlaga
         ne izključuje možnosti, da organi zadevne države članice sprejmejo kakršne koli primerne ukrepe, da se preprečijo ali sankcionirajo
         prevare, bodisi v razmerju do družbe same, po potrebi tudi v sodelovanju z državo članico, v kateri je bila družba ustanovljena,
         bodisi v razmerju do družbenikov, za katere bi bilo ugotovljeno, da se z ustanovitvijo družbe dejansko poskušajo izogniti
         svojim obveznostim do zasebnih ali javnih upnikov, ki imajo sedež na ozemlju zadevne države članice.

       Stroški
      40      Stroški, ki so jih priglasile danska, francoska, nizozemska in švedska vlada, vlada Združenega kraljestva in Komisija za predložitev
         stališč Sodišču, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred nacionalnim
         sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      v odgovor na vprašanje, ki ga je predložilo Højesteret s sklepom z dne 3. junija 1997, razsodilo:
      Člena 52 in 58 Pogodbe ES nasprotujeta temu, da država članica zavrne registracijo podružnice družbe, ustanovljene v skladu
            z zakonodajo druge države članice, v kateri ima sedež, vendar pa tam ne opravlja poslovnih dejavnosti, kadar je namen podružnice
            družbi omogočiti opravljanje vseh njenih poslovnih dejavnosti v državi, v kateri bo ta podružnica ustanovljena, s čimer se
            izogne temu, da se tam ustanovi družba, in se tako izogne uporabi predpisov o ustanovitvi družb, ki so v tej državi strožji
            glede vplačila minimalnega osnovnega kapitala. Vendar taka razlaga ne izključuje možnosti, da organi zadevne države članice
            sprejmejo kakršne koli primerne ukrepe, da se preprečijo ali sankcionirajo prevare, bodisi v razmerju do družbe same, po potrebi
            tudi v sodelovanju z državo članico, v kateri je bila družba ustanovljena, bodisi v razmerju do družbenikov, za katere bi
            bilo ugotovljeno, da se z ustanovitvijo družbe dejansko poskušajo izogniti svojim obveznostim do zasebnih ali javnih upnikov,
            ki imajo sedež na ozemlju zadevne države članice.

               Rodríguez Iglesias

               Kapteyn

               Puissochet

               Hirsch

               Jann

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Gulmann

               Murray

               Edward

               Ragnemalm

               Sevón

               Wathelet

               Schintgen

               Ioannou

         Razglašeno na javni obravnavi v Luksemburgu, 9. marca 1999.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: danščina.