title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. oktobra 2006.#Elisa María Mostaza Claro proti Centro Móvil Milenium SL.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Audiencia Provincial de Madrid - Španija.#Direktiva 93/13/EGS - Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah - Neizpodbijanje nedovoljenega pogoja med arbitražnim postopkom - Možnost uveljavljanja tega ugovora v okviru postopka s tožbo zoper arbitražno odločbo.#Zadeva C-168/05.

text:
      Zadeva C-168/05
      Elisa María Mostaza Claro
      proti
      Centro Móvil Milenium SL
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Audiencia Provincial de Madrid)
      „Direktiva 93/13/EGS – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Neizpodbijanje nedovoljenega pogoja med arbitražnim postopkom – Možnost uveljavljanja tega ugovora v okviru postopka s tožbo zoper arbitražno odločbo“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13
      (Direktiva Sveta 93/13, člena 3(1)(t) in 6(1))
      Direktivo št. 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da zajema tudi to, da mora nacionalno
         sodišče, ki odloča o tožbi za razveljavitev arbitražne odločbe, presojati ničnost arbitražnega dogovora in odločbo razveljaviti,
         ker navedeni arbitražni dogovor vsebuje nedovoljen pogoj, tudi če potrošnik te ničnosti ni uveljavljal v okviru arbitražnega
         postopka, ampak samo v okviru tožbe za razveljavitev.

      (Glej točko 39 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 25. oktobra 2006(*)

      „Direktiva 93/13/EGS – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Neizpodbijanje nedovoljenega pogoja med arbitražnim postopkom – Možnost uveljavljanja tega ugovora v okviru postopka s tožbo zoper arbitražno odločbo“
      V zadevi C-168/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Audiencia Provincial de
         Madrid (Španija) z odločbo z dne 15. februarja 2005, ki je na Sodišče prispela 14. aprila 2005, v postopku

      Elisa María Mostaza Claro
      proti
      Centro Móvil Milenium SL,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Lenaerts, E. Juhász, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec) in M. Ilešič, sodniki,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Centro Móvil Milenium SL H. García Pi, odvetnik,
      –        za špansko vlado E. Braquehais Conesa, zastopnik,
      –        za nemško vlado C. Schulze-Bahr, zastopnica,
      –        za madžarsko vlado P. Gottfried, zastopnik,
      –        za finsko vlado T. Pynnä, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in L. Escobar Guerrero, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. aprila 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta št. 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih
         pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, str. 29, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med E. M. Mostaza Claro in družbo Centro Móvil Milenium SL (v nadaljevanju: Móvil)
         zaradi veljavnosti arbitražnega dogovora v pogodbi, ki jo je E. M. Mostaza Claro sklenila s to družbo.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 3(1) Direktive določa:

      „Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre
         vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“

      4        Člen 6(1) Direktive določa:

      „Države članice določijo, da nedovoljeni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik,
         kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi
         teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih pogojev.“

      5        Člen 7(1) Direktive določa:

      „Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje
         nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“

      6        Priloga k Direktivi vsebuje okvirni seznam pogojev, ki lahko štejejo za nedovoljene. Točka 1(q) te priloge mednje uvršča pogoje,
         katerih cilj ali učinek je „izključitev ali omejitev potrošnikove pravice do sprožitve pravnega postopka ali drugega pravnega
         sredstva, zlasti z zahtevo, da potrošnik naslovi spore izključno na arbitražo, za katero ne veljajo pravne določbe, omejitvijo
         dokazov, ki so mu na voljo ali s prenosom dokaznega bremena, ki ga po veljavnem pravu nosi prodajalec ali ponudnik“.

       Nacionalna ureditev
      7        V španskem pravu je varstvo potrošnikov zoper nedovoljene pogoje najprej zagotavljal splošni zakon 26/1984 o varstvu potrošnikov
         in uporabnikov (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) z dne 19. julija 1984 (BOE št. 176 z dne
         24. julija 1984, v nadaljevanju: zakon 26/1984).

      8        Zakon 26/1984 je bil nato spremenjen z zakonom 7/1998 o splošnih pogojih pogodb (Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de
         la Contratación) z dne 13. aprila 1998 (BOE št. 89 z dne 14. aprila 1998, v nadaljevanju: zakon 7/1998), ki je prenesel Direktivo
         v notranje pravo.

      9        Zakon 7/1998 je zakonu 26/1984 med drugim dodal člen 10a in dodatno prvo določbo.

      10      Člen 10a(1) zakona 26/1984 določa, da „[v]eljajo za nedovoljene pogoje določbe, o katerih se stranki nista dogovorili posamično
         in ki v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzročijo precejšnje neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih
         strank.“ V vsakem primeru veljajo za nedovoljene pogoje določbe, navedene v prvi dodatni določbi tega zakona. […]“

      11      Prva dodatna določba zakona 26/1984 v bistvu povzema seznam pogojev v prilogi k Direktivi, ki lahko štejejo za nedovoljene,
         in pojasnjuje, da je ta seznam le minimalen. Na podlagi točke 26 te dodatne določbe ni dovoljeno, „da se za spor določi druga
         arbitraža, kot je arbitraža za potrošniške spore, razen če gre za arbitraže, ki so bile v posameznem sektorju ali za poseben
         primer ustanovljene z zakonskimi določbami“.

      12      Člen 8 zakona 7/1998 določa:

      „1.      Splošni pogoji, ki v škodo stranke, ki pristopi k pogodbi, kršijo določbe zakona ali drugih prisilnih predpisov ali prepovedi,
         so nični, razen če je v njih določena drugačna sankcija za kršitev.

      2.      Še posebej so nični nedovoljeni splošni pogoji v potrošniških pogodbah, pri čemer so to v vsakem primeru ti, ki jih določata
         člen 10a in prva dodatna določba splošnega zakona 26/1984 […]“

      13      V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je arbitražni postopek urejal zakon 36/1988 o arbitraži (Ley 36/1988 de
         Arbitraje) z dne 5. decembra 1988 (BOE št. 293 z dne 7. decembra 1988, v nadaljevanju: zakon 36/1988).

      14      Člen 23(1) zakona 36/1988 je določal:

      „Nasprotovanje arbitraži zaradi objektivne nepristojnosti arbitrov, neobstoja, ničnosti ali neveljavnosti arbitražnega dogovora
         morajo stranke uveljavljati ob prvi vložitvi zahtevkov.“

      15      Člen 45 zakona 36/1988 je določal:

      „Razveljavitev arbitražne odločbe je mogoča samo v naslednjih primerih:
      1.      Če je arbitražni dogovor ničen.
      […]
      5.      Če je odločba v nasprotju z javnim redom.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      16      Družba Móvil in E. M. Mostaza Claro sta 2. maja 2002 sklenili naročniško pogodbo za storitve mobilne telefonije. Ta pogodba
         je vsebovala pogoj, da je za odločanje o sporu v zvezi s to pogodbo pristojna arbitraža Asociación Europea de Arbitraje de
         Derecho y Equidad (evropsko združenje za arbitražo in poravnavo, v nadaljevanju: AEADE).

      17      Ker E. M. Mostaza Claro ni spoštovala minimalnega roka za naročnino, je družba E. M. Móvil pri združenju AEADE sprožila arbitražni
         postopek. Z dopisom z dne 25. julija 2003 ji je to združenje določilo 10-dnevni rok, v katerem bi lahko Mostaza Claro zavrnila arbitražo, in navedlo, da ji ob zavrnitvi ostaja odprta sodna pot. E. M. Mostaza Claro je podala vsebinske
         trditve, vendar ni nasprotovala arbitražnemu postopku niti ni navajala ničnosti arbitražnega dogovora. O sporu je bilo nato
         odločeno v njeno škodo.

      18      E. M. Mostaza Claro je izpodbijala arbitražno odločbo združenja AEADE pred predložitvenim sodiščem, pri čemer je trdila, da
         naj bi nedovoljenost pogoja arbitraže povzročila ničnost arbitražnega dogovora.

      19      V predložitveni odločbi Audiencia Provincial de Madrid ugotavlja, da ni dvoma o tem, da navedeni arbitražni dogovor vsebuje
         nedovoljeni pogodbeni pogoj, zaradi česar je ničen.

      20      Vendar je Audiencia Provincial de Madrid glede na to, da E. M. Mostaza Claro te ničnosti ni uveljavljala v okviru arbitražnega
         postopka, in zato, da bi se nacionalno pravo razlagalo v skladu z Direktivo, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo to vprašanje:

      „Ali varstvo potrošnikov, ki ga zagotavlja Direktiva Sveta 93/13/EGS […], zajema tudi to, da mora sodišče, ki odloča o tožbi
         za razveljavitev arbitražne odločbe, presojati ničnost arbitražnega dogovora in odločbo razveljaviti, ker navedeni arbitražni
         dogovor vsebuje nedovoljen pogoj v škodo potrošnika, če je potrošnik omenjeno ničnost uveljavljal v okviru tožbe za razveljavitev,
         ne pa v okviru arbitražnega postopka?“

       Uvodne ugotovitve
      21      Iz sodnega spisa, ki ga je Sodišču posredovalo predložitveno sodišče, je razvidno, da je predložitveno sodišče ugotovilo,
         da pogoj arbitraže v pogodbi, ki sta jo sklenili družba Móvil in E. M. Mostaza Claro, ni dovoljen.

      22      V zvezi s tem je treba opozoriti, da se Sodišče ne more izreči o uporabi splošnih meril zakonodajalca Skupnosti pri opredelitvi
         določenega pogoja kot nedovoljenega pogoja, ki ga je treba preučiti glede na okoliščine vsakega obravnavanega primera (sodba
         z dne 1. aprila 2004 v zadevi Freiburger Kommunalbauten, C-237/02, Recueil, str. I-3403, točka 22).

      23      Nacionalno sodišče odloči, ali pogodbeni pogoj, kot je ta, ki je predmet postopka v glavni stvari, izpolnjuje merila, ki so
         potrebna za to, da ga je mogoče opredeliti kot nedovoljenega v smislu člena 3(1) Direktive (zgoraj navedena sodba Freiburger
         Kommunalbauten, točka 25).

       Vprašanje za predhodno odločanje
      24      V skladu z ustaljeno sodno prakso in kadar ni pravil Skupnosti s tega področja, so natančna postopkovna pravila za varstvo
         pravic, ki jih imajo osebe na podlagi prava Skupnosti, določena v notranjem pravnem sistemu vsake države članice v skladu
         z načelom postopkovne avtonomije držav članic, vendar le, če ta pravila niso manj ugodna kot tista, ki urejajo podobne notranje
         položaje (načelo enakovrednosti), in če praktično ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo izvajanja pravic, ki jih nudi pravni
         red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej zlasti sodbi z dne 16. maja 2000 v zadevi Presdon in drugi, C-78/98, Recueil, str.
         I-3201, točka 31, in z dne 19. septembra 2006 v združenih zadevah i-21 Germany in Arcor, C‑392/04 in C-422/04, ZOdl., str.
         I-8559, točka 57).

      25      Sistem varstva, ki ga izvaja Direktiva, temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem
         položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno sestavil
         prodajalec ali ponudnik in na vsebino katerih ne more vplivati (sodba z dne 27. junija 2000 v združenih zadevah Océano Grupo
         Editorial in Salvat Editores, od C-240/98 do C-244/98, Recueil, str. I-4941, točka 25).

      26      Takšen neenak položaj med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom je mogoče izravnati samo s pozitivnim posredovanjem zunaj
         kroga pogodbenih strank (zgoraj navedena sodba Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, točka 27).

      27      Sodišče je na podlagi teh načel razsodilo, da je pristojnost sodišča, da po uradni dolžnosti obravnava nedovoljenost pogoja,
         primerno sredstvo za to, da se doseže rezultat, ki je določen v členu 6 Direktive in preprečuje, da bi posameznega uporabnika
         zavezoval nedovoljeni pogoj, ter prispeva k uresničevanju cilja, določenega v njenem členu 7, ker ima lahko taka obravnava
         odvrnilni učinek, ki vpliva na prenehanje nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih prodajalec ali ponudnik
         sklepa s potrošniki (zgoraj navedena sodba Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, točka 28, in sodba z dne 21. novembra
         2002 v zadevi Cofidis, C-473/00, Recueil, str. I-10875, točka 32).

      28      Ugotovljeno je bilo, da je ta pristojnost sodišča nujna za zagotovitev učinkovitega varstva potrošnika, zlasti glede na nezanemarljivo
         tveganje, da ne pozna svojih pravic ali ima težave pri njihovem izvajanju (zgoraj navedeni sodbi Océano Grupo Editorial in
         Salvat Editores, točka 26, in Cofidis, točka 33).

      29      Varstvo, ki ga Direktiva daje potrošnikom, je razširjeno tudi na primere, v katerih potrošnik, ki je s prodajalcem ali ponudnikom
         sklenil pogodbo, ki vsebuje nedovoljeni pogoj, ne uveljavlja nedovoljenosti tega pogoja, ali ker ne pozna svojih pravic ali
         ker ga od njihovega uveljavljanja odvračajo stroški, ki bi nastali zaradi sodnega postopka (zgoraj navedena sodba Cofidis,
         točka 34).

      30      V teh okoliščinah cilja, ki ga zasleduje člen 6 Direktive, ki državam članicam nalaga, kot je bilo na to opozorjeno v točki
         27 te sodbe, da določijo, da nedovoljeni pogoji za potrošnika niso zavezujoči, ne bi bilo mogoče doseči, če bi se sodišču,
         ki odloča o tožbi za razveljavitev arbitražne odločbe, preprečila presoja veljavnosti te odločbe samo zato, ker potrošnik
         ničnosti arbitražnega dogovora ni uveljavljal v okviru arbitražnega postopka.

      31      Tako potrošnikovo opustitev v nobenem primeru ne bi moglo nadomestiti posredovanje oseb zunaj kroga pogodbenih strank. Sistem
         posebnega varstva, ki ga je vzpostavila Direktiva, naj bi bil končno kompromis.

      32      Španska ureditev se je razvijala prav v tej smeri. Čeprav namreč zakon 60/2003 o arbitraži (Ley 60/2003 de Arbitraje) z dne
         23. decembra 2003 (BOE št. 309 z dne 26. decembra 2003) ne velja za spor o glavni stvari, ni nepomembno pojasnilo, da se več
         ne zahteva, da je treba nasprotovanje arbitraži, zlasti pri ničnosti arbitražnega dogovora, uveljavljati ob prvi vložitvi
         zahtevkov strank.

      33      Družba Móvil in nemška vlada trdita, da bi bila s tem, ko bi se sodišču dovolila presoja ničnosti arbitražnega dogovora, če
         potrošnik v arbitražnem postopku ni uveljavljal takega ugovora, resno ogrožena učinkovitost arbitražnih odločb.

      34      Ponovno je treba navesti, da zahteve po učinkovitosti arbitražnega postopka upravičujejo omejen nadzor arbitražnih odločb
         in da je razveljavitev odločbe mogoča samo v izjemnih primerih (sodba z dne 1. junija 1999 v zadevi Eco Swiss, C-126/97, Recueil,
         str. I-3055, točka 35).

      35      Vendar ker je Sodišče že razsodilo, da mora nacionalno sodišče, kadar je v skladu z nacionalnimi postopkovnimi pravili dolžno
         ugoditi zahtevku za razglasitev ničnosti arbitražne odločbe na podlagi nespoštovanja nacionalnih predpisov o javnem redu,
         ugoditi tudi predlogu na podlagi nespoštovanja tovrstnih predpisov Skupnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Eco
         Swiss, točka 37).

      36      Pomembnost varstva potrošnikov je zakonodajalca Skupnosti pripeljala zlasti do tega, da je v členu 6(1) Direktive določil,
         da nedovoljeni pogoji, ki so uporabljeni v pogodbi, ki jo je prodajalec ali ponudnik sklenil s potrošnikom, „potrošnikov ne
         zavezujejo“. Gre za prisilno določbo, ki želi zaradi podrejenega položaja ene od pogodbenih strank formalno ravnovesje med
         pravicami in obveznostmi sopogodbenikov zamenjati z dejanskim ravnovesjem, tako da se med njimi ponovno vzpostavi enakost.

      37      Poleg tega Direktiva, ki želi okrepiti varstvo potrošnikov v skladu s členom 3(1)(t) ES, pomeni sredstvo, ki je nujno za dokončanje
         nalog, ki so zaupane Skupnosti, in zlasti za zvišanje ravni in kakovosti življenja v Skupnosti (glej po analogiji glede člena
         81 ES zgoraj navedeno sodbo Eco Swiss, točka 36).

      38      Narava in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva, naj bi prav tako upravičila
         dolžnost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti presoja nedovoljenost pogodbenega pogoja in da izravna neravnovesje
         med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom.

      39      Ob upoštevanju navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo razlagati tako, da zajema tudi
         to, da mora nacionalno sodišče, ki odloča o tožbi za razveljavitev arbitražne odločbe, presojati ničnost arbitražnega dogovora
         in odločbo razveljaviti, ker navedeni arbitražni dogovor vsebuje nedovoljen pogoj, tudi če potrošnik te ničnosti ni uveljavljal
         v okviru arbitražnega postopka, ampak samo v okviru tožbe za razveljavitev.

       Stroški
      40      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Direktivo Sveta št. 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako,
            da zajema tudi to, da mora nacionalno sodišče, ki odloča o tožbi za razveljavitev arbitražne odločbe, presojati ničnost arbitražnega
            dogovora in odločbo razveljaviti, ker navedeni arbitražni dogovor vsebuje nedovoljen pogoj, tudi če potrošnik te ničnosti
            ni uveljavljal v okviru arbitražnega postopka, ampak samo v okviru tožbe za razveljavitev.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. septembra 2006.#Cristiano Marrosu in Gianluca Sardino proti Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Genova - Italija.#Direktiva 1999/70/ES - Določbi 1(b) in 5 okvirnega sporazuma o zaposlitvi za določen čas - Vzpostavitev delovnega razmerja za nedoločen čas v primeru kršitve pravil o zaporednih pogodbah za določen čas - Možnost odstopanja za pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z javno upravo.#Zadeva C-53/04.

text:
      Zadeva C-53/04
      Cristiano Marrosu in Gianluca Sardino
      proti
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Genova)
      „Direktiva 1999/70/ES – Določbi 1(b) in 5 okvirnega sporazuma o zaposlitvi za določen čas – Vzpostavitev delovnega razmerja za nedoločen čas v primeru kršitve pravil o zaporednih pogodbah za določen čas – Možnost odstopanja za pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z javno upravo“
      Povzetek sodbe
      Socialna politika – Okvirni sporazum ETUC, UNICE in CEEP o delu za določen čas – Direktiva 1999/70
      (Direktiva Sveta 1999/70, Priloga, določbi 1(b) in 5)
      Okvirni sporazum o delu za določen čas, ki je priloga k Direktivi 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem
         med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v primeru, ko delodajalec
         iz javnega sektorja zlorabi veriženje pogodb ali delovnih razmerij za določen čas, izključuje, da bi se ti spremenili v pogodbe
         ali delovna razmerja za nedoločen čas, čeprav je taka sprememba predvidena za pogodbe in delovna razmerja, sklenjena z delodajalcem
         iz zasebnega sektorja, če ima ta ureditev druge učinkovite ukrepe za preprečevanje in, če je potrebno, kaznovanje primerov,
         ko delodajalec iz javnega sektorja zlorabi veriženje pogodb za določen čas.

      (Glej točko 57 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 7. septembra 2006(*)

      „Direktiva 1999/70/ES – Določbi 1(b) in 5 okvirnega sporazuma o zaposlitvi za določen čas – Vzpostavitev delovnega razmerja za nedoločen čas v primeru kršitve pravil o zaporednih pogodbah za določen čas – Možnost odstopanja za pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z javno upravo“
      V zadevi C-53/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 134 ES, ki ga je vložilo Tribunale di Genova (Italija)
         z odločbo z dne 21. januarja 2004, ki je na Sodišče prispela 10. februarja 2004, v postopku

      Cristiano Marrosu,

      Gianluca Sardino
      proti
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen (poročevalec), sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis
         in J. Klučka, sodnika,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. julija 2005,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Marrosu in Sardino G. Bellieni in A. Lanata, avvocati,
      –        za Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate C. Ciminelli, avvocato,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z D. Del Gaizom in P. Gentilijem, avvocati dello Stato,
      –        za grško vlado I. Bakopoulos, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti N. Yerrell in A. Aresu, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 20. septembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb 1(b) in 5 okvirnega sporazuma o zaposlitvi za določen čas,
         sklenjenega 18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum), ki je v prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija
         1999 o okvirnem sporazumu o zaposlitvi za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL L 175, str. 43).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora C. Marrosuja in G. Sardina z njunim delodajalcem, Azienda Ospedaliera Ospedale San
         Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate (bolnišnična ustanova, bolnišnica San Martino v Genovi in pogodbene
         univerzitetne klinike, v nadaljevanju: bolnišnična ustanova), zaradi nepodaljšanja pogodb o zaposlitvi, ki so ju vezale na
         slednjega.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu z določbo 1 okvirnega sporazuma je njegov namen:

      „a) izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije;
      b) vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen
         čas.“

      4        Določba 2, točka 1, okvirnega sporazuma določa, da se ta

      „uporablja za delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljujejo
         zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici.“

      5        V skladu z določbo 5 okvirnega sporazuma:

      „1. Za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerjih za določen čas, države članice
         po posvetovanju s socialnimi partnerji skladno z nacionalno zakonodajo, kolektivnimi pogodbami ali običaji in/ali socialni
         partnerji, kadar ni ustreznih pravnih ukrepov, ki bi preprečevali zlorabo, uvedejo enega ali več naslednjih ukrepov tako,
         da upoštevajo potrebe posameznih sektorjev in/ali kategorij delavcev:

      a) objektivne razloge, ki upravičujejo podaljšanje takšnih pogodb ali razmerij;
      b) najdaljše skupno trajanje zaporednih pogodb ali razmerij za določen čas;
      c) število podaljšanj takšnih pogodb ali razmerij.
      2. Države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji po potrebi določijo, pod kakšnimi pogoji
         se pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja:

      a) štejejo za ‚zaporedna‘;
      b) štejejo za pogodbe ali razmerja za nedoločen čas.“
      6        V skladu s členom 2, prvi odstavek, Direktive 1999/70 so morale države članice uvesti zakone in druge predpise za uskladitev
         s to direktivo najpozneje do 10. julija 2001.

       Nacionalna ureditev
      7        Z zakonom št. 422 z dne 29. decembra 2000, ki se nanaša na določbe, sprejete za uskladitev z obveznostmi, ki izhajajo iz članstva
         Italije v Evropskih skupnostih – Skupnostni zakon 2000 (redna priloga h GURI št. 16 z dne 20. januarja 2001, v nadaljevanju:
         zakon št. 422/2000), je nacionalni zakonodajalec pooblastil italijansko vlado, da sprejme zakonodajne dekrete, ki so potrebni
         za prenos direktiv Skupnosti, navedenih v prilogah A in B k temu zakonu. V Prilogi B je namreč navedena Direktiva 1999/70.

      8        Člen 2(1)(b) zakona št. 422/2000 zlasti določa: „[V] izogib morebitnim neskladnostim z veljavnimi pravili v različnih sektorjih,
         na katere se nanaša ureditev, ki jo je treba uvesti, bodo obravnavana pravila, če bo treba, spremenjena ali dopolnjena […]“,v
         točki (f) pa ista določba določa, da „bodo zakonodajni dekreti v vsakem primeru zagotovili, da so, na področju, ki ga obravnavajo
         direktive, ki jih je treba prenesti, sprejeta pravila popolnoma v skladu s predpisi zadevnih direktiv […]“.

      9        6. septembra 2001 je italijanska vlada na podlagi člena 2(1)(f) zakona št. 422/2000 sprejela zakonodajni dekret št. 368 o
         izvajanju Direktive 1999/70/ES o okvirnem sporazumu o zaposlitvi za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (GURI
         št. 235 z dne 9. oktobra 2001, str. 4, v nadaljevanju: zakonodajni dekret št. 368/2001).

      10      Člen 1(1) zakonodajnega dekreta št. 368/2001 določa, da „se pogodba o zaposlitvi lahko sklene za določen čas iz tehničnih
         razlogov ali zaradi proizvodnih potreb, organizacije ali nadomeščanja delavcev“.

      11      Na podlagi člena 4(1) zakonodajnega dekreta št. 368/2001 se lahko čas trajanja pogodbe podaljša enkrat, če je bil prvotni
         čas trajanja krajši od treh let, „pod pogojem, da gre za objektivne razloge in da se nanaša na isto delo, za katero je pogodba
         določala določen čas trajanja“. Kljub temu v tem primeru skupni čas trajanja navedene pogodbe ne more biti daljši od treh
         let.

      12      Člen 5 zakonodajnega dekreta št. 368/2001 z naslovom „Iztek roka in sankcije. Zaporedne pogodbe“ določa:

      „1. Če se delovno razmerje nadaljuje po datumu izteka, ki je bil v začetku določen ali naknadno preložen v skladu s členom
         4, mora delodajalec povečati plačo delavca za 20 % na dan do desetega dneva in za 40 % za vsak dodaten dan.

      2. Če se delovno razmerje nadaljuje preko dvajsetega dneva v primeru pogodb za obdobje, krajše od šestih mesecev, ali po tridesetem
         dnevu v drugih primerih, pogodba velja za nedoločen čas ob izteku navedenih rokov.

      3. Če je delavec ponovno zaposlen za določen čas na podlagi člena 1 v roku desetih dni od datuma izteka pogodbe, katere trajanje
         je krajše ali enako šestim mesecem, ali v roku dvajsetih dni od datuma izteka pogodbe, katere trajanje je daljše od šestih
         mesecev, velja, da je druga pogodba sklenjena za nedoločen čas.

      4. V primeru dveh zaposlitev za določen čas, ki si sledita brez prekinitve, velja, da je pogodba o zaposlitvi sklenjena za
         nedoločen čas, od datuma sklenitve prve pogodbe.“

      13      Člen 10 zakonodajnega dekreta št. 386/2001 obsega seznam primerov, v katerih je uporaba nove ureditve v zvezi s pogodbami
         za določen čas izključena. Noben od teh primerov se ne nanaša na sektor javne uprave.

      14      Zakonodajni dekret št. 386/2001 je po mnenju predložitvenega sodišča začel veljati 21. septembra 2001. Njegov člen 11(1) natančno
         določa, da so „od začetka veljavnosti tega zakonodajnega dekreta razveljavljene […] vse zakonodajne določbe, ki niso skladne
         in niso izrecno navedene v tem zakonodajnem dekretu“. Odstavek 3 navedenega člena dodaja, da „posamične pogodbe, sklenjene
         na podlagi prejšnje ureditve, še naprej učinkujejo do izteka“.

      15      Poleg tega v smislu člena 36 zakonodajnega dekreta št. 165 z dne 30. marca 2001, ki se nanaša na splošna pravila glede organizacije
         dela v javnih upravah (redna priloga h GURI št. 106 z dne 9. maja 2001, v nadaljevanju: zakonodajni dekret št. 165/2001),

      „1. Ob spoštovanju določb o zaposlovanju osebja, navedenih v prejšnjem odstavku, javne uprave napotujejo na prilagodljive
         pogodbene oblike zaposlovanja osebja, določene s civilnim zakonikom in zakoni o delovnih razmerjih v podjetju. Nacionalne
         kolektivne pogodbe urejajo pogodbe za določen čas, pogodbe o izobraževanju in o zaposlitvi, druga razmerja na področju izobraževanja
         in začasnega dela […]

      2. V vsakem primeru, če javne uprave kršijo obvezne določbe na področju zaposlovanja delavcev, to ne more voditi k sklepanju
         pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas z navedenimi javnimi upravami, brez poseganja v pristojnost in sankcije, ki si jih lahko
         nakopljejo. Zadevni delavec ima pravico do povrnitve škode, ki izhaja iz opravljanja dela, storjene s kršitvijo obveznih določb.
         Uprave morajo pri odgovornih vodilnih osebah zbrati zneske, plačane v ta namen, če je kršitev namerna ali če izhaja iz hude
         malomarnosti.“

      16      Predložitveno sodišče poudarja, da je Corte costituzionale (ustavno sodišče) v sodbi št. 89 z dne 13. marca 2003 razsodilo,
         da je člen 36(2), prvi stavek, zakonodajnega dekreta št. 165/2001 v skladu z ustavnimi načeli o enakosti in dobrem upravljanju,
         navedenimi v členih 3 in 97 italijanske ustave. Ustavno sodišče je menilo, da temeljno načelo, po katerem se dostop do zaposlitve
         v javnih organizacijah izvaja z natečaji na podlagi člena 97, tretji odstavek, omenjene ustave, priznava zakonitost obstoječi
         razliki v obravnavanju med delavci zasebnega sektorja in delavci javnih uprav v primerih ugotovitev nezakonitosti pri sklepanju
         zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas.

      Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      17      Tožeči stranki v glavni stvari sta bili zaposleni kot kuharska tehnika v bolnišnični ustanovi na podlagi vrste zaporednih
         pogodb o zaposlitvi za določen čas, od katerih sta bili zadnji od teh sklenjeni januarja 2002 za obdobje šestih mesecev.

      18      Zaposlitvi sta bili izvedeni na podlagi ožjega seznama kandidatov, ki je bil oblikovan ob zaključku javnega natečaja, ki ga
         je leta 1998 organizirala bolnišnična ustanova z namenom, da za določen čas zaposli „kuharske tehnike“, torej natečaj, na
         katerem sta bili uspešni tožeči stranki v glavni stvari.

      19      Zadnjih pogodb, sklenjenih za določen čas, ki sta se iztekli v juliju 2002, bolnišnična ustanova ni podaljšala in je tožeči
         stranki v glavni stvari, ko sta ob izteku pogodb prišli na delovni mesti, formalno odpustila.

      20      Tožeči stranki v glavni stvari sta odločitev o odpustitvi izpodbijala pred Tribunale di Genova in od tega zahtevala, naj na
         podlagi zakonodajnega dekreta št. 368/2001 ugotovi obstoj pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas, sklenjenih z bolnišnično ustanovo
         z začetkom na dan sklenitve prvega delovnega razmerja, ob začetku veljavnosti zakonodajnega dekreta, ter naj omenjeni ustanovi
         naloži plačilo dolgovanih osebnih dohodkov in povrnitev nastale škode.

      21      Predložitveno sodišče v obravnavani zadevi ugotavlja, da je v obeh primerih, ki sta mu bila predložena, preteklo osem dni
         med datumom poteka predzadnje pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z bolnišnično ustanovo, in datumom, na katerega je bila z njo
         sklenjena zadnja pogodba o zaposlitvi. Vendar, člen 5(3) zakonodajnega dekreta št. 368/2001 predvideva, da če se delavec ponovno
         zaposli za določen čas „v roku desetih dni po izteku veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, katere trajanje je krajše ali enako
         šestim mesecem“, se za drugo pogodbo samodejno šteje, da je sklenjena za nedoločen čas.

      22      Bolnišnična ustanova navaja, da se člen 5 zakonodajnega dekreta št. 368/2001 v obravnavani zadevi ne uporabi, ker člen 36
         zakonodajnega dekreta št. 165/2001 javnim upravam prepoveduje sklepanje pogodb za nedoločen čas.

      23      Predložitveno sodišče ugotavlja, da okvirni sporazum ne določa nobenega področja dejavnosti, ki bi se lahko izključilo iz
         njegovega obsega uporabe, z izjemo nekaterih razmerij v zvezi s poklicnim usposabljanjem ali delom, navedenim v določbi 2,
         točka 2, tega okvirnega sporazuma, ki pa niso povezana z zadevo, ki je bila predložena temu sodišču. Poleg tega zakon št.
         422/2000, ki je vlado pooblastil za izvajanje Direktive 1999/70, ni predvidel nobene omejitve glede njene uporabe v javni
         upravi. Zakonodajni dekret št. 368/2001 dejansko ne vsebuje nobene take omejitve. S tem ko je bil sprejet naknadno, po zakonodajnem
         dekretu št. 165/2001, naj bi celo namenoma razveljavil „vse zakonodajne določbe, ki so nezdružljive in ki niso izrecno navedene
         v sedanjem zakonodajnem dekretu“.

      24      Predložitveno sodišče se sprašuje o skladnosti člena 36(2), prvi stavek, zakonodajnega dekreta št. 165/2001 s pravom Skupnosti,
         ko v zvezi s posledicami kršitve obveznih določb o zaporednih pogodbah o zaposlitvi za določen čas omenjeni stavek med temi
         zelo razločno razlikuje glede na to, ali so bile sklenjene z javnimi upravami ali z delodajalci iz zasebnega sektorja. Omenjeno
         sodišče v tem pogledu ugotavlja, da varstvo s pomočjo odškodnine, ki se splošno uporablja v notranjem pravnem redu, zlasti
         ob upoštevanju vprašanj o dokaznem bremenu za oškodovanje, s katerim naj bi se soočali zadevni delavci, ne more biti obravnavano
         kot enakovredno varstvu, ki izhaja iz ponovne vključitve v prejšnjo zaposlitev. Ta zadnja oblika varstva bi bila boljši odgovor
         na potrebo po preprečevanju zlorab, s katerimi se lahko sooči delodajalec pri sklepanju zaporednih pogodb o zaposlitvi za
         določen čas.

      25      V teh okoliščinah je Tribunale di Genova odločilo, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži vprašanje:

      „Ali je treba Direktivo 1999/70/ES (člen 1 ter določbi 1(b) in 5 [okvirnega sporazuma]) razlagati tako, da je v nasprotju
         z notranjo ureditvijo (pred prenosom navedene direktive), ki pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z javno upravo, razlikuje od
         pogodb, sklenjenih z zasebnimi delodajalci, in pri tem prve izključuje iz varstva, ki ga daje sklenitev delovnega razmerja
         za nedoločen čas v primeru kršenja obveznih pravil na področju sklepanja zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas.“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
       Stališča, predložena Sodišču
      26      Bolnišnična ustanova meni, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, ker naj Direktiva 1999/70 ne bi bila neposredno
         uporabna v zadevi v glavni stvari, glede na to da direktive nimajo neposrednega horizontalnega učinka, ker ta ni odvisen niti
         od italijanske države niti od nobenega ministrstva. Šlo naj bi za samostojno ustanovo, ki ima vodstvo, ki mora v okviru njihovega
         upravljanja uporabljati pravila notranjega prava, ki jih ne more odložiti in ne kršiti.

      27      Italijanska vlada prav tako navaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten. Po eni strani je mnenja, da je
         ta predlog povsem hipotetičen, ker naj veljavnost v sporu o glavni stvari člena 5 zakonodajnega dekreta št. 368/2001, ki pomeni
         odstopanje od člena 36 zakonodajnega dekreta št. 165/2001, ne bi vzbujala nikakršnih dvomov predložitvenemu sodišču, ki je
         edino pristojno za razlago pravil notranjega prava.

      28      Po drugi strani meni, da je ta predlog povsem neustrezen za rešitev spora v glavni stvari, ker so bile prve pogodbe sklenjene
         pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70, kar pomeni 10. julija 2001.

       Presoja Sodišča
      29      Prvič, glede ugovora nedopustnosti, ki ga je vložila bolnišnična ustanova, zadostuje ugotovitev, da iz predložitvene odločbe
         izhaja, da nacionalno sodišče šteje kot dokazano, da je ta ustanova institucija javnega sektorja, povezana z javno upravo.
         V skladu z ustaljeno sodno prakso se torej lahko sklicuje na direktivo, ne le zoper državne organe, ampak tudi zoper organe
         ali subjekte, ki so podrejeni organu ali nadzoru države ali ki imajo preširoka pooblastila v primerjavi s tistimi, ki izhajajo
         iz pravil, ki veljajo za odnose med subjekti, kot so regionalni in lokalni organi ali organi, ki so bili, ne glede na pravno
         obliko, odgovorni na podlagi akta javnega organa, da pod njegovim nadzorom zagotovijo storitev javnega pomena (sodbe z dne
         22. junija 1989 v zadevi Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, str. 1839, točka 31; z dne 12. julija 1990 v zadevi Foster in
         drugi, C-188/89, Recueil, str. I-3313, točka 19, in z dne 5. februarja 2004 v zadevi Rieser Internationale Transporte, C-157/02,
         Recueil, str. I‑1477, točka 24).

      30      Zato v obravnavani zadevi navedeni ugovor nedopustnosti ni utemeljen.

      31      Drugič, glede prvega od ugovorov nedopustnosti, ki ju navaja italijanska vlada, je treba ugotoviti, da iz sodne prakse izhaja,
         da v okviru postopka, uvedenega na podlagi člena 234 ES, seveda ni dolžnost Sodišča, da se izreče o razlagi nacionalnega prava
         ali o skladnosti določb nacionalnega prava s pravom Skupnosti (glej zlasti sodbi z dne 19. marca 1964 v zadevi Unger, 75/63,
         Recueil, str. 347 in 365, in z dne 8. septembra 2005 v zadevi Yonemoto, C-40/04, ZOdl., str. I-7755, točka 27).

      32      Vendar je treba opozoriti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči,
         ki je bilo vzpostavljeno z istim členom Pogodbe ES, zgolj nacionalno sodišče, ki mu je spor predložen in ki mora prevzeti
         odgovornost za sodno odločitev z namenom ukrepanja, ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi tako o potrebnosti predhodne
         odločbe, da bi lahko izreklo sodbo, kakor o ustreznosti vprašanj, ki jih postavlja Sodišču. S tem ko se vprašanja, predložena
         v predhodno odločanje, nanašajo na razlago prava Skupnosti, je torej Sodišče načeloma dolžno odločati (glej zlasti sodbi z
         dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C‑415/93, Recueil, str. I-4921, točka 59, in z dne 10. novembra 2005 v zadevi Stichting
         Zuid-Hollandse Milieufederatie, C‑316/04, ZOdl., str. I-9759, točka 29).

      33      Vendar je Sodišče že navedlo, da samo v izjemnih primerih lahko preizkusi okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno
         sodišče, da preveri svojo pristojnost (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia, 244/80, Recueil, str.
         3045, točka 21). Odločitev o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je zastavilo nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le,
         če je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če
         je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, potrebnih za to, da bi dalo koristen odgovor
         na zastavljena vprašanja (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Bosman, točka 61, in Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie,
         točka 30).

      34      Vendar v obravnavani zadevi ni mogoče veljavno trditi, da razlaga Direktive 1999/70 ni v nikakršni zvezi z resničnostjo ali
         predmetom spora o glavni stvari ali da je problem hipotetičen, saj je cilj omenjene razlage, za katero se zavzema predložitveno
         sodišče, natanko ta, da bi slednjemu omogočila, da odgovori na vprašanje o skladnosti neke določbe nacionalnega prava s to
         direktivo.

      35      Tudi ta ugovor nedopustnosti je treba zavrniti.

      36      Tretjič, glede drugega ugovora nedopustnosti italijanske vlade zadostuje ugotovitev, da izhaja iz Direktive 1999/70, katere
         rok za prenos se je iztekel 10. julija 2001, da ta želi preprečiti zlorabe, ki izhajajo iz veriženja pogodb ali delovnih razmerij
         za določen čas, ter da se njene določbe nanašajo predvsem na podaljšanje pogodb za določen čas in pogoje za tako podaljšanje.
         Torej sta bili pogodbi, ki se obravnavata v zadevi v glavni stvari, podaljšani 10. in 11. januarja 2002, torej po datumu,
         ko bi morala biti navedena direktiva prenesena v nacionalno pravo. V teh okoliščinah ni mogoče veljavno zatrjevati, da naj
         bi bila razlaga te popolnoma neupoštevna za rešitev sporov, o katerih odloča predložitveno sodišče.

      37      Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

       Meritorna obravnava
      38      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba okvirni sporazum razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, ki v primeru zlorabe, če delodajalec v javnem sektorju veriži pogodbe ali delovna razmerja za določen čas, izključuje,
         da bi se ti spremenili v pogodbe ali delovna razmerja za nedoločen čas, čeprav je tako preoblikovanje predvideno za pogodbe
         in delovna razmerja, sklenjena z delodajalcem iz zasebnega sektorja.

      39      Da bi ustrezno odgovorili na postavljeno vprašanje, je treba najprej pojasniti, da se v nasprotju s tem, kar je zatrjevala
         italijanska vlada na obravnavi, Direktiva 1999/70 in okvirni sporazum uporabljata tudi za pogodbe o zaposlitvi in delovna
         razmerja za določen čas, sklenjene med upravami in drugimi subjekti javnega sektorja (sodba z dne 4. julija 2006 v zadevi
         Adeneler in drugi, C-212/04, še neobjavljena v Zodl., točka 54).

      40      Določbe teh dveh aktov namreč ne vsebujejo nobene navedbe, na podlagi katere bi lahko sklepali, da je njuno področje uporabe
         omejeno na pogodbe za določen čas, ki so jih delavci sklenili zgolj z delodajalci zasebnega sektorja (zgoraj navedena sodba
         Adeneler in drugi, točka 55).

      41      Nasprotno, kot izhaja iz besedila določbe 2, točka 1, okvirnega sporazuma, je področje njegove uporabe široko opredeljeno
         in se na splošno nanaša na „delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor
         ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici“. Poleg tega opredelitev pojma „delavec, zaposlen
         za določen čas“ v smislu okvirnega sporazuma iz njegove določbe 3, točka 1, zajema vse delavce, ne da bi razlikovala glede
         na javnost ali zasebnost delodajalca, pri katerem so zaposleni (zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 56).

      42      Na drugi strani daje določba 2, točka 2, navedenega okvirnega sporazuma, ki nikakor ne predvideva izključevanja pogodb o zaposlitvi
         ali delovnih razmerij za določen čas, sklenjenih z javnim delodajalcem, državam članicam in/ali socialnim partnerjem možnost,
         da določijo, da se ta okvirni sporazum ne uporablja za „začetno poklicno usposabljanje in vajenišk[e] program[e]“ ter pogodbe
         o zaposlitvi in delovna razmerja, „ki so bila sklenjena v okviru posebnega javnega ali javno podprtega usposabljanja, programov
         povezovanja in poklicnega prekvalificiranja“ (zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 57).

      43      Prav tako je treba spomniti, kakor izhaja iz določbe 1(b) okvirnega sporazuma, da je namen tega vzpostavitev okvira za preprečevanje
         zlorab, ki izhajajo iz uporabe zaporednega sklepanja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.

      44      V ta namen navedena določba državam članicam nalaga obveznost, naj v svoj pravni red uvedejo enega ali več ukrepov, naštetih
         v njeni točki 1, od (a) do (c), kadar v zadevni državi članici ni enakovrednih pravil, katerih namen je dejansko preprečevanje
         zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas (glej zgoraj navedeno sodbo Adeneler in drugi, točka 65).

      45      Vendar je treba poudariti, da omenjena določba, kakor izhaja iz njenega besedila, državam članicam priznava možnost, če je
         to objektivno utemeljeno, da upoštevajo posebne potrebe, ki se nanašajo na področja s posebnimi dejavnostmi in/ali na zadevne
         kategorije delavcev.

      46      Seveda določba 5, točka 2, okvirnega sporazuma državam članicam ne priznava izrecno iste možnosti v zvezi z določanjem pogojev,
         pod katerimi je treba zaporedne pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas šteti kot sklenjena za nedoločen
         čas.

      47      Vendar ker navedena določba ne določa splošne obveznosti držav članic, naj predvidijo spremembo pogodb o zaposlitvi za določen
         čas v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, niti ne določa natančnih pogojev, pod katerimi se lahko sklepajo pogodbe o zaposlitvi
         za določen čas (zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 91), tako določeno mero pooblastil v zvezi s presojo na tem
         področju prepušča državam članicam.

      48      Torej določba 5 okvirnega sporazuma kot taka ne nasprotuje temu, da bi država članica drugače obravnavala zlorabe verižnih
         pogodb ali delovnih razmerij za določen čas, glede na to, ali so bile navedene pogodbe ali razmerja, sklenjena z delodajalcem
         iz zasebnega ali delodajalcem iz javnega sektorja.

      49      Vendar mora, kot tudi izhaja iz točke 105 zgoraj navedene sodbe Adeneler in drugi, zato da nacionalna ureditev, kot je ta
         v zadevi v glavni stvari, ki zgolj v javnem sektorju prepoveduje spremembo iz zaporedja pogodb za določen čas v pogodbo o
         zaposlitvi za nedoločen čas, lahko šteje za skladno z okvirnim sporazumom, notranji pravni red zadevne države članice v navedenem
         sektorju obsegati drug učinkovit ukrep za preprečevanje in, če je potrebno, kaznovati zlorabo verižnih pogodb za določen čas.

      50      Glede slednjega pogoja je treba opozoriti, da določba 5, točka 1, okvirnega sporazuma nalaga državam članicam dejansko in
         zavezujoče sprejetje vsaj enega od ukrepov, naštetih v tej določbi, katerih namen je preprečiti zlorabo zaporednih pogodb
         o zaposlitvi za določen čas, če nacionalno pravo že ne vsebuje enakovrednih ukrepov.

      51      Poleg tega, kadar, kot v tem primeru, pravo Skupnosti ne določa posebnih sankcij v primeru, da so bile vendarle ugotovljene
         zlorabe, morajo torej nacionalni organi za ureditev takega stanja sprejeti ustrezne ukrepe, ki morajo biti ne le sorazmerni,
         ampak tudi dovolj učinkoviti in odvračilni, da bodo zagotovili polni učinek norm, sprejetih na podlagi okvirnega sporazuma
         (zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 94).

      52      Čeprav so podobna pravila za izvedbo takih norm na podlagi načela postopkovne avtonomije držav članic del njihovega notranjega
         pravnega reda, pa vendar ne smejo biti manj ugodna kot podrobna pravila, ki urejajo podobne notranje položaje (načelo enakovrednosti),
         in ne smejo praktično onemogočiti ali pretirano otežiti izvajanja pravic, ki jih nudi pravo Skupnosti (načelo učinkovitosti)
         (glej zlasti sodbo z dne 14. decembra 1995 v zadevi Peterbroeck, C-312/93, Recueil, str. I-4599, točka 12, ter zgoraj navedeno
         sodbo Adeneler in drugi, točka 95).

      53      Torej mora takrat, ko pride do zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas, obstajati možnost, da se uporabi ukrep,
         ki dejansko in enakovredno zagotavlja varstvo delavcev, da bi se tako ustrezno kaznovala ta zloraba in odpravile posledice
         kršitve prava Skupnosti. V skladu s členom 2, odstavek 1, Direktive 1999/70 države članice „sprejmejo zakone in druge predpise,
         [...] pri čemer jih morajo države članice uvesti tako, da bodo vedno lahko zagotavljale rezultate, ki jih nalaga [navedena]
         direktiva“ (zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 102).

      54      Sodišče se ni dolžno opredeliti o razlagi notranjega prava, ker je to izključna naloga predložitvenega sodišča, ki mora v
         konkretnem primeru odločiti, ali določbe upoštevnih nacionalnih predpisov izpolnjujejo zahteve iz prejšnjih treh točk. Vendar
         lahko Sodišče, ko odloča o vprašanju za predhodno odločanje, po potrebi poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri
         njegovi razlagi (glej sodbo z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi, C-255/02, še neobjavljena v ZOdl., točki 76
         in 77).

      55      S tega vidika je treba poudariti, da se zdi, da nacionalna ureditev, kot je ta v zadevi v glavni stvari, ki določa obvezne
         prisilne predpise glede trajanja in podaljšanja pogodb za določen čas ter glede pravice do povrnitve škode, ki je nastala
         delavcu, ker je javna uprava zlorabila veriženje pogodb ali delovnih razmerij za določen čas, na prvi pogled izpolnjuje zahteve
         iz točk od 51 do 53 te sodbe.

      56      Vendar mora predložitveno sodišče presoditi, v kolikšnem obsegu pogoji uporabe in učinkovito izvajanje člena 36(2), prvi stavek,
         zakonodajnega dekreta 165/2001, pomenijo ustrezen ukrep za preprečitev in, če je potrebno, za kaznovanje primerov, ko javne
         uprave zlorabljajo veriženje pogodb ali delovnih razmerij za določen čas.

      57      Glede na zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba okvirni sporazum razlagati tako, da
         načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v primeru, ko delodajalec iz javnega sektorja zlorabi veriženje pogodb ali
         delovnih razmerij za določen čas, izključuje, da bi se ti spremenili v pogodbe ali delovna razmerja za nedoločen čas, čeprav
         je taka sprememba predvidena za pogodbe in delovna razmerja, sklenjena z delodajalcem iz zasebnega sektorja, če ima ta ureditev
         druge učinkovite ukrepe za preprečevanje, in, če je potrebno, kaznovanje primerov, ko delodajalec iz javnega sektorja zlorabi
         veriženje pogodb za določen čas.

       Stroški
      58      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen 18. marca 1999, ki je priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija
            1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da načeloma
            ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v primeru ko delodajalec iz javnega sektorja zlorabi veriženje pogodb ali delovnih razmerij
            za določen čas, izključuje, da bi se ti spremenili v pogodbe ali delovna razmerja za nedoločen čas, čeprav je taka sprememba
            predvidena za pogodbe in delovna razmerja, sklenjena z delodajalcem iz zasebnega sektorja, če ima ta ureditev druge učinkovite
            ukrepe za preprečevanje in, če je potrebno, kaznovanje primerov, ko delodajalec iz javnega sektorja zlorabi veriženje pogodb
            za določen čas.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. oktobra 2007. # Naipes Heraclio Fournier SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Pritožba - Uredba (ES) št. 40/94 - Znamka Skupnosti - Figurativne znamke, ki vsebujejo podobe ,meča‘, ,konjenika s kijem‘ in ,kralja z mečem‘ z igralnih kart - Ugotovitev ničnosti znamke. # Zadeva C-311/05 P.

text:
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. oktobra 2007 – Naipes Heraclio Fournier proti UUNT
      (Zadeva C‑311/05 P)
      „Pritožba – Uredba (ES) št. 40/94 – Znamka Skupnosti – Figurativne znamke, ki vsebujejo podobe ,meča‘, ,konjenika s kijem‘ in ,kralja z mečem‘ z igralnih kart – Ugotovitev ničnosti znamke“
      Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Pristojnost Sodišča prve stopnje (Uredba Sveta št. 40/94, člen 63) (Glej točke 39, 42 in 43.)
      Predmet

               Pritožba, vložena zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (tretji senat) z dne 11. maja 2005 v zadevi Naipes
                  Heraclio Fournier proti UUNT (intervenient: France Cartes SAS) (združene zadeve od T-160/02 do T-162/02), s katero je Sodišče
                  prve stopnje zavrnilo tožbe zoper tri odločbe drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) z
                  dne 28. februarja 2002, s katerimi je bilo ugodeno zahtevam za razglasitev ničnosti, ki jih je zoper tri figurativne znamke,
                  katerih imetnik je pritožnik, vložila družba France Cartes SAS.

            Izrek

                  1)

                  	Pritožba se zavrne.

                  2)

                  	Naipes Heraclio Fournier SA se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 9. novembra 1983. # NV Nederlandsche Banden Industrie Michelin proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zloraba prevladujočega položaja. # Zadeva 322/81.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 2. decembra 2008. # Georgios Karatzoglou proti Evropski agenciji za obnovo (AER). # Javni uslužbenci. # Zadeva T-471/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
      z dne 2. decembra 2008
      Zadeva T-471/04
      Georgios Karatzoglou
      proti
      Evropski agenciji za obnovo (EAR)
      „Javni uslužbenci – Začasni uslužbenec – Vrnitev v razsojanje Sodišču prve stopnje po razglasitvi ničnosti – Odpoved pogodbe – Obveznost obrazložitve – Zloraba pooblastil – Načelo dobrega upravljanja“
      Predmet: Tožba za razglasitev ničnosti odločbe EAR z dne 26. februarja 2004, s katero je bila tožeči stranki odpovedana pogodba o zaposlitvi.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Georgios Karatzoglou in Evropska agencija za obnovo (EAR) nosita vsak svoje stroške, ki sta jih priglasila
         pred Sodiščem in Sodiščem prve stopnje.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Začasni uslužbenci – Ločeni ureditvi – Odpoved pogodbe o zaposlitvi začasnega uslužbenca za nedoločen čas – Obveznost
            obrazložitve – Neobstoj
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 25, drugi odstavek; Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člena 11 in 47(2)(a))
      2.      Uradniki – Tožba – Tožbeni razlogi – Zloraba pooblastil – Pojem
      3.      Uradniki – Začasni uslužbenci – Odpoved pogodbe o zaposlitvi začasnega uslužbenca za nedoločen čas – Predlog za premestitev
            v drugo državo – Zavrnitev
      1.      Enostranska odpoved pogodbe o zaposlitvi začasnega uslužbenca za nedoločen čas, izrecno predvidena v členu 47(2)(a) Pogojev
         za zaposlitev drugih uslužbencev, spada na področje široke diskrecijske pravice pristojnega organa, uslužbenec pa jo prizna
         ob svoji zaposlitvi. Utemeljena je s pogodbo o zaposlitvi in je zato ni treba obrazložiti. Začasni uslužbenec, čigar zaposlitev
         temelji na pogodbi, ki se lahko odpove enostransko in brez obrazložitve ob upoštevanju prava, ki se uporablja, se s tega vidika
         bistveno razlikuje od uradnika. Zanj ne velja stalnost zaposlitve, ki je zagotovljena uradniku, saj svoje naloge po definiciji
         opravlja v omejenem obdobju. Položaj začasnega uslužbenca se zato razlikuje od položaja uradnika, za katerega veljajo Kadrovski
         predpisi, in tako izključuje, da se po analogiji uporabi člen 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov o obveznosti obrazložitve
         odločb, ki posegajo v položaj, kot je na splošno določena v členu 11 navedenih predpisov.

      (Glej točki 35 in 36.)
      Napotitev na: Sodišče, 18. oktober 1977, Schertzer proti Parlamentu, 25/68, Recueil, str. 1729, točki 39 in 40; Sodišče, 19. junij 1992,
         V. proti Parlamentu, C‑18/91 P, Recueil, str. I‑3997, točka 39; Sodišče prve stopnje, 28. januar 1992, Speybrouck proti Parlamentu,
         T‑45/90, Recueil, str. II‑33, točka 93; Sodišče prve stopnje, 17. marec 1994, Hoyer proti Komisiji, T‑51/91, RecFP, str. I‑A‑103
         in II‑341, točka 27; Sodišče prve stopnje, 15. februar 2005, Pyres proti Komisiji, T‑256/01, ZOdl. JU, str. I‑A‑23 in II‑99,
         točka 43; Sodišče prve stopnje, 6. junij 2006, Girardot proti Komisiji, T‑10/02, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑129 in II‑A‑2‑609, točka
         72.

      2.      Pojem zlorabe pooblastil ima točno določen obseg in se nanaša na uporabo pooblastil upravnega organa za drug namen kot za
         tistega, za katerega so mu bila podeljena. Pri odločbi gre za zlorabo pooblastil le, če je na podlagi objektivnih, upoštevnih
         in skladnih dokazov jasno, da je bila sprejeta za doseganje drugih namenov kot tistih, ki so bili določeni. V zvezi s tem
         ni dovolj navesti nekatera dejstva v podporo svojih trditev, ampak je treba navesti natančne, objektivne in skladne dokaze,
         ki lahko podprejo njihovo resničnost ali vsaj verjetnost, saj brez teh dokazov ni mogoče izpodbijati vsebinske pravilnosti
         trditev zadevne institucije.

      (Glej točki 49 in 50.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 5. julij 2000, Samper proti Parlamentu, T‑111/99, RecFP, str. I‑A‑135 in II‑611, točka
         64; Sodišče prve stopnje, 19. september 2001, E proti Komisiji, T‑152/00, RecFP, str. I‑A‑179 in II‑813, točka 69; Sodišče
         prve stopnje, 13. december 2005, Cwik proti Komisiji, združene zadeve T‑155/03, T‑157/03 in T‑331/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑411
         in II‑1865, točki 179 in 180.

      3.      Na podlagi načela dobrega upravljanja mora uprava pri odločanju o položaju uslužbenca upoštevati vse elemente, na katerih
         naj bi temeljila njena odločitev, in pri tem upoštevati ne samo interes službe, ampak tudi interes zadevnega uslužbenca. Uprava,
         ki je začasnemu uslužbencu predlagala premestitev v drugo državo namesto odpovedi pogodbe, pri odpovedi pogodbe uslužbenca,
         ki je zavrnil to premestitev, upošteva ne samo interes službe, ampak tudi interes tega uslužbenca.

      (Glej točke od 56 do 58.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 16. marec 2004, Afari proti ECB, T‑11/03, RecFP, str. I‑A‑65 in II‑267, točka 42; Sodišče
         za uslužbence, 13. december 2007, Sequeira Wandschneider proti Komisiji, F‑28/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 150.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 23. aprila 2009. # PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. proti Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Nógrád Megyei Bíróság - Madžarska. # Šesta direktiva o DDV - Pristop nove države članice - Davek na subvencioniran nakup investicijskega blaga - Pravica do odbitka - Izključitve, ki so bile v nacionalni ureditvi določene ob začetku veljavnosti Šeste direktive - Možnost držav članic, da ohranijo izključitve. # Zadeva C-74/08.

text:
      Zadeva C-74/08
      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft.
      proti
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Nógrád Megyei Bíróság)
      „Šesta direktiva o DDV – Pristop nove države članice – Davek na subvencioniran nakup investicijskega blaga – Pravica do odbitka – Izključitve, ki so bile v nacionalni ureditvi določene ob začetku veljavnosti Šeste direktive – Možnost držav članic, da ohranijo izključitve“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Izključitve pravice do odbitka – Možnost držav članic, da ohranijo v veljavi oprostitve, ki so veljale ob začetku veljavnosti
            Šeste direktive
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17(2) in (6))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17(2))
      1.        Člen 17(2) in (6) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako,
         da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v primeru pridobitve blaga, subvencioniranega z javnimi sredstvi, dovoljuje odbitek
         davka na dodano vrednost za to blago le za nesubvencionirani del te pridobitve.

      Taka ureditev glede nakupa blaga ali storitev, financiranih s subvencijo, namreč uvaja omejitev, ki v členu 17(2) Šeste direktive
         ni dovoljena. Res je, da je načelo pravice do odbitka kljub temu omiljeno z določbo o odstopanju, vsebovano v členu 17(6),
         drugi pododstavek, Šeste direktive. Vendar je treba drugi pododstavek člena 17(6) Šeste direktive brati glede na prvi pododstavek,
         s katerim je Svetu podeljena pristojnost, da na predlog Komisije odloči, kateri izdatki niso upravičeni do odbitka DDV, pri
         čemer je natančno določeno, da predmet te pravice nikakor niso izdatki, ki niso nedvomno poslovni izdatki, kot so izdatki
         za luksuzne predmete, razvedrilo ali reprezentanco. Zato se člena 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive ob tem, da ga
         je treba kot določbo o odstopanju razlagati ozko, ne sme obravnavati, kot da državi članici dovoljuje ohranitev omejitve pravice
         do odbitka davka na dodano vrednost, ki bi lahko veljala na splošno za kateri koli izdatek, povezan s pridobitvijo blaga,
         ne glede na njegovo vrsto ali namen. Taka razlaga je potrebna tudi glede na zgodovino te določbe, ki izraža neprekinjeno željo
         zakonodajalca Skupnosti po tem, da dovoli izključitev iz sistema odbitkov le za nekatero blago ali nekatere storitve, ne pa
         splošnih izključitev iz tega sistema.

      (Glej točke 20, 21 in od 27 do 30 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 17(2) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih davčnim zavezancem podeljuje pravice,
         ki jih lahko pred nacionalnim sodiščem uveljavljajo zoper nacionalno ureditev, nezdružljivo s to določbo. Poleg tega, če izključitev
         iz sistema odbitkov ni bila določena v skladu z določbami Šeste direktive, nacionalni davčni organi zoper davčnega zavezanca
         ne morejo uporabiti določbe, ki odstopa od načela pravice do odbitka davka na dodano vrednost. Davčni zavezanec, za katerega
         je veljal ta ukrep, mora biti sposoben izračunati svoj davčni dolg, v skladu s členom 17(2) Šeste direktive, če je blago in
         storitve uporabljal za potrebe obdavčljivih transakcij.

      (Glej točke od 33 do 36 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 23. aprila 2009(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Pristop nove države članice – Davek na subvencioniran nakup investicijskega blaga – Pravica do odbitka – Izključitve, ki so bile v nacionalni ureditvi določene ob začetku veljavnosti Šeste direktive – Možnost držav članic, da ohranijo izključitve“
      V zadevi C‑74/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Nógrád Megyei Bíróság (Madžarska)
         z odločbo z dne 16. julija 2007, ki je prispela na Sodišče 30. januarja 2008, v postopku

      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft
      proti
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak‑magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, in J. Malenovský, sodnik,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. marca 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za madžarsko vlado R. Somssich, J. Fazekas, K. Borvölgyi in M. Fehér, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou in K. Talabér‑Ritz, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 17(2) in (6) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977
         o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero
         (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med podjetjem PARAT Automotive Cabrio Textiltetöket Gyártó kft (v nadaljevanju: PARAT) in
         Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály (območni davčni urad,
         podrejen davčnemu uradu regije Severna Madžarska za davčno upravo in finančni nadzor, v nadaljevanju: APEH) glede določitve
         področja uporabe nacionalnega davčnega prava v zvezi s pravico do odbitka davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV),
         ki se obračuna ob nakupu subvencioniranega blaga.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 2 Prve direktive Sveta 67/227/EGS z dne 11. aprila 1967 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih (UL
         71, str. 1301) določa:

      „Načelo skupnega sistema [DDV] zajema uporabo splošnega davka na potrošnjo blaga in storitev, ki je povsem sorazmeren s ceno
         blaga in storitev, ne glede na število transakcij, ki so se v proizvodnem ali distribucijskem procesu opravile pred fazo,
         v kateri se davek obračuna.

      Pri vsaki transakciji se [DDV], izračunan na ceno blaga ali storitev po stopnji, ki je predpisana za to blago ali storitve,
         obračuna po odbitku zneska [DDV], ki je neposredno vključen v razne stroškovne komponente.

      […]“
      4        Člen 17(2), (6) in (7) Šeste direktive, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995 (UL L 102,
         str. 18), določa:

      ,,2.      Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek,
         ki ga je dolžan plačati:

      a)      [DDV], ki ga je dolžan ali ga je plačal v državi za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo dobavil drug davčni zavezanec;

      […]
      6.      Najkasneje pred potekom štirih let od datuma začetka veljavnosti te direktive Svet na predlog Komisije soglasno odloči, kateri
         izdatki niso upravičeni do odbitka [DDV]. [DDV] v nobenem primeru ni odbiten za izdatke, ki niso nedvomno poslovni izdatki,
         kot so izdatki za luksuzne predmete, razvedrilo ali zabavo [reprezentanco].

      Do začetka veljavnosti zgornjih pravil lahko države članice ohranijo vse izključitve, določene v njihovih nacionalnih zakonodajah
         ob začetku veljavnosti te direktive.

      7.      S pogojem posvetovanj iz člena 29 lahko vsaka država članica zaradi cikličnih gospodarskih razlogov iz sistema odbitkov v
         celoti ali delno izvzame vso ali nekatero investicijsko blago ali del investicijskega blaga ali drugo blago. Za ohranitev
         enakih pogojev konkurence lahko države članice, namesto da ne dovolijo odbitkov, obdavčijo blago, ki ga davčni zavezanec bodisi
         sam proizvede ali kupi v državi bodisi uvozi, tako da ta davek ne preseže [DDV], ki bi bil obračunan ob pridobitvi istovrstnega
         blaga.“

       Nacionalna ureditev
      5        Poglavje VIII madžarskega zakona št. LXXIV iz leta 1992 o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju: zakon o DDV), ki je začel
         veljati 1. maja 2004 – na dan pristopa Republike Madžarske k Evropski uniji –, je ob nastanku dejstev iz postopka v glavni
         stvari v členu 38(1)(a) v zvezi z razdelitvijo vstopnega davka pod naslovom „Odbitek davka“ vseboval to določbo:

      „Razdelitev vstopnega davka
      Davčni zavezanec mora v svojih računovodskih izkazih ločeno navesti znesek odbitnega vstopnega davka in vstopnega davka, ki
         ga ni mogoče odbiti […]. Davčni zavezanec, ki pridobi subvencije iz javnih sredstev, ki niso vključena v davčno osnovo […],
         lahko – če letni zakon o financah ne določa drugače –

      a)      v primeru subvencij, dobljenih za pridobitev določenega blaga, uveljavi svojo pravico do odbitka le glede zadevne pridobitve
         in v višini največjega možnega zneska, ki je enak nesubvencioniranemu delu.

      […]“
      6        Zgoraj navedena določba je bila razveljavljena z učinkom od 1. januarja 2006. Vendar ta ukrep ni bil retroaktiven. Tako je
         uporaba izračuna deleža subvencij, financiranih iz javnih sredstev, veljala za vsak nakup blaga, opravljen pred 31. decembrom 2005.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      7        Na podlagi pogodbe o subvenciji, ki jo je PARAT 11. maja 2005 sklenil z Magyar Fejlesztési Bank (madžarska banka za razvoj),
         ki deluje v imenu Gazdasági és Közlekedési Minisztérium (ministrstvo za gospodarstvo in promet), je prvonavedeni leta 2005
         izvedel naložbo za razširitev njegovih proizvodnih zmogljivosti glede proizvodnje streh pri kabrioletih. Z navedeno pogodbo
         je bila PARAT dodeljena subvencija za izgubljena sredstva v višini 47 % skupnega zneska naložbenih izdatkov.

      8        PARAT je iz naslova te naložbe vknjižil štiri račune, izdane za nakup strojev v skupnem znesku 43.882.853 HUF, pri čemer je
         v svojem obračunu DDV za september 2005 odbil celoten DDV, naveden na računih, to je 10.971.718 HUF.

      9        Nógrád Megyei Igazgatóság Kiutalás Előtti Ellenőrzési Osztálya (oddelek za nadzor direktorata za davčno upravo okrožja Nógrád)
         je preveril zgoraj navedeni obračun in ugotovil, da bi moral PARAT pri izvedeni naložbi znižati znesek DDV, odbit v zvezi
         z nakupom strojev, zaradi prejete subvencije za izgubljena sredstva.

      10      APEH je torej izračunal znesek odbitnega vstopnega davka na podlagi dela prejetega financiranja (47 %), pri čemer je ugotovil,
         da je PARAT namesto zneska v višini 10.971.718 HUF, ki ga je zadnjenavedeni odbil kot DDV za kupljeno investicijsko blago,
         imel pravico do odbitka v višini 5.748.000 HUF. APEH je tako znesek DDV, ki ga ni mogoče odbiti, po izračunu ostalega deleža
         določil na 5.223.718 HUF, ki je kot davčni dolg postal breme PARAT. Poleg tega je bil ta znesek povečan za globo in kazen
         zaradi zamude.

      11      PARAT je v ugovoru zoper to odločbo predlagal odpis navedenega davčnega dolga ter razveljavitev globe in kazni zaradi zamude.
         Trdil je zlasti, da je nacionalna ureditev, ki je veljala ob nastanku dejstev v postopku v glavni stvari, pomenila omejitev
         pravice do odbitka DDV, ki ni združljiva z določbami Šeste direktive. APEH je zavrnil ugovor PARAT.

      12      PARAT je zato vložil tožbo za razglasitev ničnosti odločbe, s katero je bilo odrejeno vračilo davčnega dolga skupaj z globo
         in kaznijo zaradi zamude. Še posebej je poudaril, da mu člen 17(2) Šeste direktive omogoča odbitek celotnega DDV, navedenega
         na računih za pridobljeno investicijsko blago.

      13      V teh okoliščinah je Nógrád Megyei Bíróság prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je bila ob pristopu Republike Madžarske k Evropski uniji 1. maja 2004 ureditev, ki jo je uvedel člen 38(1)(a) zakona št. LXXIV
         [o DDV], združljiva z določbami člena 17 Šeste direktive […]?

      2.      Če je odgovor nikalen, ali se tožeča stranka pri uveljavljanju pravice do odbitka lahko zoper člen 38(1)(a) zakona [o DDV]
         sklicuje neposredno na člen 17 Šeste direktive?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      14      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali določbe iz člena 17 Šeste direktive nasprotujejo temu,
         da država članica izključi pravico do odbitka DDV za tisti del nakupne cene blaga, ki izhaja iz subvencije, financirane z
         javnimi sredstvi.

      15      Za odgovor na to vprašanje je treba uvodoma opozoriti, da pravica do odbitka DDV kot sestavni del mehanizma DDV pomeni temeljno
         načelo skupnega sistema DDV in je načeloma ni mogoče omejiti (glej sodbe z dne 21. marca 2000 v združenih zadevah Gabalfrisa
         in drugi, od C‑110/98 do C‑147/98, Recueil, str. I‑1577, točka 43; z dne 8. januarja 2002 v zadevi Metropol in Stadler, C‑409/99,
         Recueil, str. I‑81, točka 42, in z dne 26. maja 2005 v zadevi Kretztechnik, C‑465/03, ZOdl., str. I‑4357, točka 33).

      16      Sodišče je v navedenih točkah zgoraj navedenih sodb tudi presodilo, da se v skladu z načeli, ki urejajo skupni sistem DDV,
         ta davek uporablja za vsako transakcijo proizvodnje ali distribucije, pri čemer se odbitek obračuna od DDV, ki se je neposredno
         obračunal od vstopnih transakcij. Pravico do odbitka je treba izvršiti takoj, ob upoštevanju vseh davkov na vstopne transakcije.
         Iz tega sledi, da vsaka omejitev pravice do odbitka DDV vpliva na višino davčne obremenitve in jo je treba v vseh državah
         članicah uporabiti enako.

      17      Poleg tega je treba opozoriti, da člen 17(2) Šeste direktive izrecno in natančno določa načelo pravice davčnega zavezanca
         do odbitka zneskov, ki so mu bili zaračunani iz naslova DDV za blago, ki mu je bilo dobavljeno, ali za storitve, ki so mu
         bile opravljene, če so bili to blago ali te storitve uporabljeni za potrebe njegovih obdavčljivih transakcij (glej zgoraj
         navedeno sodbo Metropol in Stadler, točka 43; sodbi z dne 11. decembra 2008 v zadevi Danfoss in AstraZeneca, C‑371/07, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 27, in z dne 22. decembra 2008 v zadevi Magoora, C‑414/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 29).

      18      V teh okoliščinah so odstopanja dovoljena le v primerih, izrecno določenih v Šesti direktivi (glej sodbo z dne 19. septembra 2000
         v združenih zadevah Ampafrance in Sanofi, C‑177/99 in C‑181/99, Recueil, str. I‑7013, točka 34, ter zgoraj navedeni sodbi
         Danfoss in AstraZeneca, točka 26, in Magoora, točka 28).

      19      V zvezi z nacionalno ureditvijo, kot je ta iz postopka v glavni stvari, naslovljena „Odbitek davka“, je treba upoštevati,
         da vsebuje splošno omejitev pravice do odbitka DDV, ki velja za vsako pridobitev blaga, za katero je bila dodeljena subvencija,
         financirana z javnimi sredstvi.

      20      Taka ureditev glede nakupa blaga ali storitev, financiranih s subvencijo, uvaja omejitev pravice do odbitka, ki v členu 17(2)
         Šeste direktive ni dovoljena (glej v tem smislu sodbi z dne 6. oktobra 2005 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑204/03, ZOdl.,
         str. I‑8389, točki 26 in 27, in v zadevi Komisija proti Franciji, C‑243/03, ZOdl., str. I‑8411, točka 32).

      21      Načelo pravice do odbitka DDV je kljub temu omiljeno z določbo o odstopanju, vsebovano v drugem pododstavku člena 17(6) Šeste
         direktive. Na podlagi te določbe je državam članicam namreč dovoljeno ohraniti vse izključitve pravice do odbitka, določene
         v njihovih nacionalnih zakonodajah ob začetku veljavnosti te direktive, do takrat, ko Svet odloči, kateri izdatki so do tega
         upravičeni (glej zgoraj navedeni sodbi Metropol in Stadler, točka 44, ter Danfoss in AstraZeneca, točka 28).

      22      Člen 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive vsebuje klavzulo „standstill“, ki predvideva ohranitev nacionalnih izključitev
         pravice do odbitka DDV, ki so veljale, preden je začela veljati Šesta direktiva. Cilj te določbe je dovoliti državam članicam,
         dokler Svet ne sprejme Skupnostne ureditve o izključitvah pravice do odbitka DDV, da ohranijo vsa pravila nacionalnega prava
         o izključitvi pravice do odbitka, ki so jih njihovi javni organi dejansko uporabljali, ko je začela veljati Šesta direktiva
         (glej zgoraj navedene sodbe Metropol in Stadler, točka 48; Danfoss in AstraZeneca, točki 30 in 31, ter Magoora, točka 35).

      23      Vendar je treba sistem, s katerim je določeno odstopanje od načela pravice do odbitka DDV, ki je na splošno uvedena s členom
         17(2) Šeste direktive in katere cilj je zagotavljanje nevtralnosti tega davka, razlagati ozko (glej zgoraj navedeni sodbi
         Metropol in Stadler, točka 59, ter Magoora, točka 28).

      24      Glede položaja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, in uporabe zgoraj navedenega sistema odstopanj je treba najprej ugotoviti,
         da je Šesta direktiva na Madžarskem začela veljati ob pristopu te države članice k Evropski uniji, to je 1. maja 2004. Zato
         je ta datum upošteven za uporabo člena 17(6) navedene direktive za to državo članico (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Magoora, točka 27).

      25      Za presojo sporne nacionalne ureditve je treba ob upoštevanju navedenega Skupnostnega sistema odstopanj ugotoviti, da – kot
         izhaja iz točke 19 te sodbe –, ta ureditev pomeni splošen ukrep, ki omejuje pravico do odbitka celotnega vstopnega DDV v zvezi
         z vsako pridobitvijo blaga, financirano s subvencijo iz javnih sredstev.

      26      Navedena ureditev tako vsebuje omejitev pravice do odbitka, ki presega to, kar je dovoljeno s členom 17(6) Šeste direktive.

      27      Drugi pododstavek člena 17(6) Šeste direktive je treba brati glede na prvi pododstavek tega člena, s katerim je Svetu podeljena
         pristojnost, da na predlog Komisije odloči, kateri izdatki niso upravičeni do odbitka DDV, pri čemer je natančno določeno,
         da predmet te pravice v nobenem primeru niso izdatki, ki niso nedvomno poslovni izdatki, kot so izdatki za luksuzne predmete,
         razvedrilo ali reprezentanco.

      28      Zato se člena 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive ob upoštevanju tega, da ga je treba kot določbo o odstopanju razlagati
         ozko, ne sme obravnavati, kot da državi članici dovoljuje ohranitev omejitve pravice do odbitka DDV, ki bi lahko veljala na
         splošno za kateri koli izdatek, povezan s pridobitvijo blaga, ne glede na njegovo vrsto ali njegov namen.

      29      Taka razlaga je potrebna tudi glede na zgodovino te določbe, ki izraža neprekinjeno željo zakonodajalca Skupnosti po tem,
         da dovoli izključitev iz sistema odbitkov le za nekatero blago ali nekatere storitve, ne pa splošnih izključitev iz tega sistema
         (glej v tem smislu sodbi z dne 5. oktobra 1999 v zadevi Royscot in drugi, C‑305/97, Recueil, str. I‑6671, točka 22, ter z
         dne 14. julija 2005 v zadevi Charles in Charles‑Tijmens, C‑434/03, ZOdl., str. I‑7037, točki 32 in 35).

      30      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 17(2) in (6) Šeste direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, ki v primeru pridobitve blaga, subvencioniranega z javnimi sredstvi, dovoljuje odbitek DDV za to blago le za nesubvencionirani
         del te pridobitve.

       Drugo vprašanje
      31      Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali davčni zavezanec lahko nasprotuje nacionalni ureditvi,
         ki nezdružljivo z členom 17(2) in (6) Šeste direktive omejuje pravico do odbitka DDV, in se pri tem sklicuje na navedeni člen
         17.

      32      Za odgovor na to vprašanje je treba opozoriti, da je Sodišče v sodbi z dne 6. julija 1995 v zadevi BP Soupergaz (C‑62/93,
         Recueil, str. I‑1883, točka 35) ugotovilo, da člen 17(2) Šeste direktive natančno določa pogoje za nastanek in obseg navedene
         pravice ter državam članicam ne daje nobene diskrecije glede njene uveljavitve.

      33      Sodišče je zato v točkah 35 in 36 navedene sodbe ugotovilo, da člen 17(2) Šeste direktive posameznikom podeljuje pravice,
         ki jih lahko pred nacionalnim sodiščem uveljavljajo zoper nacionalno ureditev, ki je nezdružljiva z navedeno določbo.

      34      Sodišče je tudi poudarilo, da če izključitev iz sistema odbitkov ni bila določena v skladu z določbami Šeste direktive, nacionalni
         davčni organi zoper davčnega zavezanca ne morejo uporabiti določbe, ki odstopa od načela pravice do odbitka DDV (glej sodbo
         z dne 14. septembra 2006 v zadevi Stradasfalti, C‑228/05, ZOdl., str. I‑8391, točka 66).

      35      Davčni zavezanec, za katerega je veljal ta ukrep, mora biti sposoben izračunati svoj dolg DDV, v skladu s členom 17(2) Šeste
         direktive, če je blago in storitve uporabljal za potrebe obdavčljivih transakcij (glej zgoraj navedeno sodbo Stradasfalti,
         točka 68).

      36      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da člen 17(2) Šeste direktive davčnim zavezancem podeljuje pravice, ki jih lahko
         pred nacionalnim sodiščem uveljavljajo zoper nacionalno ureditev, nezdružljivo s to določbo.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Člen 17(2) in (6) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih
            davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
            ureditvi, ki v primeru pridobitve blaga, subvencioniranega z javnimi sredstvi, dovoljuje odbitek davka na dodano vrednost
            za to blago le za nesubvencionirani del te pridobitve.
      2)      Člen 17(2) Šeste direktive 77/388 davčnim zavezancem podeljuje pravice, ki jih lahko pred nacionalnim sodiščem uveljavljajo
            zoper nacionalno ureditev, nezdružljivo s to določbo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.