title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 3. marca 2005.#I/S Fini H proti Skatteministeriet.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Højesteret - Danska.#Šesta direktiva o DDV - Status davčnega zavezanca - Pravica do odbitka - Likvidacija - Neposredna in takojšnja zveza - Postopki, značilni za skupino gospodarskih dejavnosti.#Zadeva C-32/03.

text:
      Zadeva C-32/03
      I/S Fini H
      proti
      Skatteministeriet
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Højesteret)
      „Šesta direktiva o DDV – Status davčnega zavezanca – Pravica do odbitka – Likvidacija – Neposredna in takojšnja zveza – Postopki, značilni za skupino gospodarskih dejavnosti“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa, predstavljeni 28. oktobra 2004
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 3. marca 2005
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Gospodarske dejavnosti
            v smislu člena 4 Šeste direktive – Davčni zavezanci – Pojem – Oseba, ki je prenehala opravljati gospodarsko dejavnost, a je
            nadaljevala s plačevanjem najemnine in drugih stroškov za lokal, ki je služil za opravljanje te dejavnosti, ker ni mogla odpovedati
            najemne pogodbe – Vključitev – Pravica do odbitka – Pogoji
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 4 od (1) do (3))
      Člen 4 od (1) do (3) Šeste direktive 77/388/EGS o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati
         tako, da se oseba, ki je prenehala z gospodarsko dejavnostjo, a še naprej plačuje najemnino in stroške lokala, ki je služil
         za to dejavnost, ker je v najemni pogodbi klavzula o neodpovedi, šteje za davčnega zavezanca v smislu tega člena in lahko
         od tako plačanih zneskov odbije davek na dodano vrednost, če obstaja neposredna in takojšnja zveza med izvedenimi plačili
         in gospodarsko dejavnostjo in če ni bilo ugotovljenega goljufivega namena ali namena zlorabe.

      Transakcije, kakršne so plačila, ki jih subjekt naprej izvaja v obdobju likvidacije njegove dejavnosti, se namreč morajo šteti
         za del gospodarske dejavnosti v smislu člena 4 Šeste direktive. Poleg tega obstaja neposredna in takojšnja zveza med obveznostjo
         plačevanja najemnine in drugih stroškov po prenehanju gospodarske dejavnosti in izvajanjem te dejavnosti, ker je bila najemna
         pogodba sklenjena za lokal, potreben za njeno opravljanje, in se je lokal v ta namen dejansko uporabljal. Zato v tem pogledu
         trajanje obveznosti plačevanja najemnine in stroškov za navedeni lokal ni pomembno, če je potek časa nujno potreben za dokončanje
         postopka likvidacije.

      (Glej točke 24, 26, 28, 29, 35 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 3. marca 2005(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Status davčnega zavezanca – Pravica do odbitka – Likvidacija – Neposredna in takojšnja zveza – Postopki, značilni za skupino gospodarskih dejavnosti“
      V zadevi C-32/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložil Højesteret (Danska) z odločbo
         z dne 22. januarja 2003, ki je na Sodišče prispela 28. januarja 2003  v postopku

      I/S Fini H
      proti
      Skatteministeriet
      SODIŠČE (tretji senat)
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Borg Barthet, J.-P. Puissochet, J. Malenovský in U. Lõhmus (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik:  H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. septembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za I/S Fini H S. Halling-Overgaard in M. Krarup, advokaterne,
      –       za Skatteministeriet P. Biering, zastopnik,
      –       za dansko vlado J. Molde in P. Biering, zastopnika,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti E. Traversa in T. Fich, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. oktobra 2004,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(1) do (3) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja
         1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za
         odmero (UL L 145, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995 (UL L 102, str. 18, v
         nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med komanditno družbo I/S Fini H (v nadaljevanju: družba Fini H) in Skatteministeriet
         (Ministrstvo za davke in trošarine). Slednje od navedene družbe zahteva vračilo negativnega zneska davka na dodano vrednost
         (v nadaljevanju: DDV), ki ji je bil izplačan v obdobju od 1. oktobra 1993 do 31. marca 1998. Med drugim družbi Fini H zavrača
         plačilo negativnega DDV za obdobje od 1. aprila 1998 do 30. septembra 1998.

       Pravni okvir
       Zakonodaja Skupnosti
      3       V skladu s četrto uvodno izjavo je cilj Šeste direktive zagotoviti, da skupni sistem prometnih davkov ni diskriminatoren.
      4       Člen 4 Šeste direktive določa:
      „1. ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne
         glede na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2. Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje tudi izkoriščanje
         premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

      3. Države članice lahko štejejo za davčnega zavezanca tudi vsakogar, ki občasno opravi transakcijo v zvezi z dejavnostmi iz
         odstavka 2 […].

      […]“
      5       Člen 17(2) Šeste direktive se glasi:
      „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti
         davek, ki ga je dolžan plačati:

      (a)       davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih
         bo dobavil drug davčni zavezanec;

      […]“
       Nacionalna ureditev
      6       Člen 3 momsloven (Zakon o DDV), kakor je bil objavljen z Uredbo o konsolidaciji št. 804 z dne 16. avgusta 2000 (v nadaljevanju:
         Zakon o DDV), se glasi:

      „Davčni zavezanec je fizična ali pravna oseba, ki izvršuje neodvisno gospodarsko dejavnost.“
      7       Pravica, odbiti DDV od stroškov, povezanih z neodvisno gospodarsko dejavnostjo, je določena v členu 37 Zakona o DDV.
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8       Družba Fini H je komanditna družba, ki je bila ustanovljena leta 1989 in se je ukvarjala z gostinsko dejavnostjo. Za izvajanje
         te dejavnosti je najela lokale od 20. maja 1988 naprej. Najemno pogodbo, sklenjeno za obdobje deset let, je bilo mogoče odpovedati
         ali razdreti samo z učinkom od 30. septembra 1998.

      9       Družba Fini H je s svojo gostinsko dejavnostjo prenehala konec leta 1993 in lokali se od takrat niso uporabljali. Hotela je
         odpovedati najemno razmerje, čemur je najemodajalec nasprotoval, sklicujoč se na to, da v pogodbi ni bilo vnaprejšnje določbe
         o razdrtju ali odpovedi. Med drugim družba Fini H ni našla podnajemnika za svoje najemno razmerje, ki se je končalo šele ob
         izteku pogodbe.

      10     Od konca leta 1993 do 30. septembra 1998 je družba Fini H ostala vpisana v registru DDV, čeprav ni več izvajala svoje gostinske
         dejavnosti. Zato je še naprej uveljavljala svojo pravico do odbitka plačanih davkov, ki so izvirali iz stroškov, povezanih
         z zadevnim najemom, to je najemnino, kakor tudi stroške ogrevanja, elektrike in telefona. Odkar restavracija ni bila več odprta
         in odkar ni bilo mogoče priglasiti več nobenega odbitka izstopnega davka, je to pomenilo neto plačila v korist družbe Fini
         H.

      11     Septembra 1998 je told-og skatteregionen (Regionalna davčna uprava, v nadaljevanju: uprava) zahtevala vračilo zneskov, ki
         jih je plačala družbi Fini H kot negativni DDV med oktobrom 1993 in marcem 1998. Prav tako je odločila, da še neplačani zneski
         DDV v obdobju med 1. aprilom 1998 in 30. septembrom 1998 ne bodo povrnjeni. Uprava je glede tega uveljavljala, da družba Fini
         H ni več opravljala dejavnosti, podvržene DDV, od tretjega četrtletja leta 1993.

      12     To mnenje je potrdil Landsskatteretten (Vrhovni organ davčne uprave). Menil je, da po prenehanju svoje gostinske dejavnosti
         družba Fini H ni izvajala gospodarske dejavnosti v smislu člena 3 Zakona o DDV. Zadevna najemna pogodba ni mogla sama po sebi
         privesti do obdavčenja z DDV na podlagi tega člena. Landsskatteretten je dodal, da se zdi, da okoliščina, da so se prostori
         v  določenem obdobju uporabljali v gospodarske namene v obliki gostinske dejavnosti, ne upravičuje obdavčenja družbe Fini
         H z DDV na podlagi navedenega člena 3 po tem, ko se je ta dejavnost končala.

      13     Družba Fini H je torej vložila tožbo proti tej odločbi Landsskatteretten na Vestre Landsret (Danska), ki je le-to zavrnilo
         s sodbo z dne 29. avgusta 2001. To sodišče je menilo, da pravica do odbitka vstopnega davka predpostavlja, da se obdavčljivi
         stroški nanašajo na neodvisno gospodarsko dejavnost v smislu člena 3 Zakona o DDV. V bistvu je odločilo, da izdatki za najemnino
         in stroške po prenehanju gostinske dejavnosti družbe Fini H, ki niso utemeljeni v okviru običajnih postopkov likvidacije,
         ne morejo šteti za izdatke za izrabo, povezano z neodvisno dejavnostjo v smislu člena 3 Zakona o DDV.

      14     Družba Fini H je vložila pritožbo proti tej sodbi Vestre Landsret na Højesteret.
      15     V teh okoliščinah je Højesteret odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži naslednji vprašanji:
      „1)      Ali je mogoče šteti, da oseba neodvisno opravlja gospodarsko dejavnost v smislu člena 4(1) do (3) Šeste direktive o DDV, kadar
         je zadevna oseba sprva sklenila najemno pogodbo v okviru neodvisne gospodarske dejavnosti, ki je danes ne izvaja več, čeprav
         se najem zaradi klavzule o neodpovedljivosti pogodbe še nadaljuje za določeno obdobje in kadar po koncu dejanskega opravljanja
         dejavnosti ni izvajala obdavčljivih transakcij na podlagi najemnega razmerja, z namenom, da bi iz tega pridobila dohodek stalne
         narave?

      2)      Ali bi bil odgovor na prvo vprašanje drugačen, če je zainteresirana oseba med preostalim obdobjem, v katerem ni mogla odpovedati
         najemnega razmerja, poskušala aktivno uporabiti tržno najemno razmerje za opravljanje obdavčljivih transakcij z namenom, da
         bi iz njih pridobivala dohodek stalne narave, ali z namenom prekiniti najemno razmerje? Ali dolžina obdobja ali preostanek
         tega obdobja, v katerem pogodbe ni mogoče odpovedati, kakorkoli vpliva na odgovor na vprašanje 1?“

      Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      16     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se mora člen 4(1) do (3) Šeste direktive razlagati tako, da
         oseba, ki je prenehala opravljati svojo gospodarsko dejavnost, vendar še naprej plačuje najemnino in stroške lokala, ki se
         je za to dejavnost uporabljal, zaradi dejstva, ker najemna pogodba ne vsebuje klavzule o odpovedi, šteje za davčnega zavezanca
         in lahko, posledično, odbije DDV od tako plačanih zneskov.

      17     Družba Fini H zatrjuje, da njena pravica do odbitka izhaja iz dejstva, da je bila najemna pogodba sklenjena z namenom začeti
         ali dokončati gospodarsko dejavnost. Če ji pravica do odbitka DDV ne bi bila priznana, bi morala plačati DDV na blago in storitve,
         pridobljene z namenom gospodarske izrabe.

      18     Kadar davčni zavezanec ne opravlja več gospodarske dejavnosti, se po mnenju danske vlade in Komisije Evropskih skupnosti pravica
         do odbitka zanj ne uporablja več od datuma, ko je prenehal z dejavnostjo, ali po poteku kratkotrajnega razumnega roka, ki
         teče od tega datuma. Dejansko davčni zavezanec ne sme imeti neomejenih koristi iz pravice do odbitka na podlagi tega, ker
         je v preteklosti opravljal gospodarsko dejavnost.

      19     V tem smislu je treba nemudoma opozoriti, da je v skladu z besedilom člena 4(1) Šeste direktive pojem davčnega zavezanca opredeljen
         v povezavi s to gospodarsko dejavnostjo. Dejansko obstoj tovrstne dejavnosti upravičuje kvalifikacijo davčnega zavezanca,
         ki mu je s Šesto direktivo priznana pravica do odbitka.

      20     Člen 4 v odstavku 2 našteva, kaj je treba razumeti kot „gospodarske dejavnosti“; to so tiste dejavnosti, ki se nanašajo zlasti
         na vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi
         in dejavnostmi samostojnih poklicev. Izraz „vse dejavnosti“, ki ga vsebuje ta določba, nakazuje na to, da lahko gospodarsko
         dejavnost sestavlja več zaporednih dejavnosti.

      21     Iz sodne prakse prav tako izhaja, da pojma gospodarske dejavnosti v smislu Šeste direktive ne sestavlja nujno eno samo dejanje,
         temveč ga lahko sestavlja serija zaporednih dejanj (glej zlasti sodbo z dne 14. februarja 1985 v zadevi Rompelman, 268/83,
         Recueil, str. 655, točka 22).

      22     Pripravljalne dejavnosti morajo prav tako šteti za gospodarske dejavnosti v smislu Šeste direktive. Kdorkoli izvede pripravljalne
         dejavnosti, posledično šteje za davčnega zavezana v smislu člena 4 te direktive in ima pravico do odbitka (zgoraj navedena
         sodba Rompelman, točka 23, in sodba z dne 29. februarja 1996 v zadevi INZO, C-110/94, Recueil, str. I-857, točka 18). Ta pravica
         do odbitka se zadrži, četudi se pozneje na podlagi rezultatov raziskave o donosnosti odloči, da se ne bo prešlo na operativno
         fazo in da se bo zadevno družbo likvidiralo, tako da predvidena gospodarska dejavnost ne privede do obdavčene dejavnosti (zgoraj
         navedena sodba INZO, točka 20).

      23     V zvezi s prenosom vsestranskega blaga je Sodišče priznalo, da ko davčni zavezanec ne izvede več transakcij po uporabi storitev
         z namenom uresničitve le-te, morajo stroški teh storitev šteti za neločljivo povezane s skupino gospodarskih dejavnosti njegovega
         podjetja pred prenosom in da se mu pravica do odbitka mora priznati. Kakršna koli druga razlaga bi privedla do arbitrarnega
         razlikovanja med, po eni strani, izdatki, plačanimi za potrebe podjetja pred dejansko izrabo le-teh, in tistimi, nastalimi
         v teku navedene izrabe, in, po drugi strani, izdatki, plačanimi za končanje te izrabe (glej sodbi z dne 22. februarja 2001
         v zadevi Abbey National, C‑408/98, Recueil, str. I‑1361, točka 35, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Faxworld, C‑137/02, ZOdl.,
         str. I-5547, točka 39).

      24     Na podlagi istih ugotovitev se zahteva, da morajo transakcije, kakršna so plačila, ki jih je družba Fini H morala še naprej
         izvajati v obdobju likvidacije njene gostinske dejavnosti, šteti za del gospodarske dejavnosti v smislu člena 4 Šeste direktive.

      25     Taka razlaga je upravičena s sistemom odbitkov, glede katerega je Sodišče že večkrat razsodilo, da ima namen podjetniku olajšati
         breme dolgovanega ali oproščenega DDV v okviru vseh njegovih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV zato zagotavlja popolno
         nevtralnost glede davčnega bremena vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na rezultat teh dejavnosti, pod pogojem da so te
         načeloma podvržene DDV (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Rompelman, točka 19; sodbo z dne 15. januarja 1998 v zadevi
         Ghent Coal Terminal, C-37/95, Recueil, str. I-1, točka 15, z dne 21. marca 2000 v zadevi Gabalfrisa in drugi, od C‑110/98
         do C‑147/98, Recueil, str. I‑1577, točka 44; z dne 8. junija 2000 v zadevi Midland Bank, C‑98/98, Recueil, str. I‑4177, točka
         19, in zgoraj navedeno sodbo Abbey National, točka 24).

      26     Vendar pa je za priznanje pravice do odbitka vstopnega DDV davčnemu zavezancu in za določitev obsega take pravice nujna neposredna
         in takojšnja zveza med določeno vstopno transakcijo in eno ali več izstopnimi transakcijami, ki zagotavljajo pravico do odbitka
         (zgoraj navedena sodba Midland, točka 24).

      27     V postopku v glavni stvari je treba ugotoviti, da obveznost družbe Fini H, da še naprej plačuje tržno najemnino in stroške
         za nepremičnino, ki jo je najela za opravljanje gostinske dejavnosti, do običajnega poteka najemne pogodbe, lahko načeloma
         šteje za neposredno in takojšnjo zvezo z gostinsko dejavnostjo, ker pogodba ne vsebuje določbe o razdrtju.

      28     Dejansko, ker je družba Fini H najemno pogodbo sklenila z namenom, da bi lahko razpolagala z lokalom, potrebnim za opravljanje
         svoje gostinske dejavnosti, in glede na dejstvo, da je bil lokal dejansko namenjen za to dejavnost, je treba priznati, da
         obveznost, ki jo je imela družba, tj. nadaljevati s plačilom najemnine in drugih stroškov, potem ko je prenehala s to dejavnostjo,
         izhaja neposredno iz opravljanja te dejavnosti.

      29     Pod temi pogoji trajanje obveznosti plačevanja najemnine in stroškov za navedeni lokal ne vpliva na obstoj gospodarske dejavnosti
         v smislu člena 4(1) Šeste direktive, ker je iztek časa nujno potreben za dokončanje postopka likvidacije.

      30     Iz tega sledi, da mora biti davčni zavezanec za plačilo najemnine in stroškov zadevnega lokala za izvajanje gostinske dejavnosti,
         ki je bilo opravljeno v obdobju, ko se restavracija ni uporabljala, to je od oktobra leta 1993 do septembra 1998, upravičen
         do odbitka DDV iz istega naslova kot v obdobju od začetka njegove gostinske dejavnosti do datuma, ko je le-ta prenehala obratovati,
         saj so imeli v celotnem obdobju najemnega razmerja lokali neposredno in takojšnjo zvezo z gospodarsko dejavnostjo tega davčnega
         zavezanca.

      31     Pravica do odbitka DDV zaradi začetka likvidacije mora biti tako priznana že zato, da njeno izvajanje ne privede do goljufij
         ali zlorab.

      32     V tem smislu je Sodišče že razsodilo, da sklicevanje na pravo Skupnosti ni dovoljeno iz goljufivih namenov ali namenov zlorabe
         (glej zlasti sodbo z dne 12. maja 1998 v zadevi Kefalas in drugi, C-367/96, Recueil, str. I-2843, točka 20, in z dne 23. marca
         2000 v zadevi Diamantis, C‑373/97, Recueil, str. I‑1705, točka 33). Do tega bi prišlo, na primer, če bi družba Fini H, sklicujoč
         se na pravico do odbitka DDV za plačilo najemnine in stroškov za obdobje po prenehanju gostinske dejavnosti, še naprej uporabljala
         lokal, ki ga je prej uporabljala kot restavracijo, za povsem zasebne namene.

      33     Če bi davčni organi ugotovili, da se je pravica do odbitka izvajala goljufivo ali z zlorabo, bi lahko zahtevala, z retroaktivnim
         učinkom, vračilo dolgovanih zneskov (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Rompelman, točka 24; INZO, točka 24, in Gabalfrisa
         in drugi, točka 46).

      34     V vsakem primeru je dolžnost nacionalnega sodišča zavrniti ugodnost pravice do odbitka, če se na podlagi objektivnih elementov
         ugotovi, da se na to pravico sklicuje goljufivo ali z zlorabo.

      35     Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1) do (3) Šeste direktive razlagati tako, da mora oseba, ki
         je prenehala s tržno dejavnostjo, a še naprej plačuje najemnino in stroške lokala, ki je služil za to dejavnost, ker najemna
         pogodba ne vsebuje klavzule o odpovedi, šteti za davčnega zavezanca v smislu tega člena in lahko od tako plačanih zneskov
         odbije DDV, ker obstaja neposredna in takojšnja zveza med izvedenimi plačili in tržno dejavnostjo in ker ni bilo ugotovljenega
         goljufivega namena ali namena zlorabe.

       Drugo vprašanje
      36     Glede na odgovor na prvo vprašanje je drugo vprašanje brezpredmetno.
       Stroški
      37     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 4(1) do (3) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih
            – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero – je treba razlagati tako, da mora oseba, ki je prenehala
            s tržno dejavnostjo, a še naprej plačuje najemnino in stroške lokala, ki je služil za to dejavnost, ker najemna pogodba ne
            vsebuje klavzule o odpovedi, šteti za davčnega zavezanca v smislu tega člena in lahko od tako plačanih zneskov odbije DDV,
            ker obstaja neposredna in takojšnja zveza med izvedenimi plačili in tržno dejavnostjo in ker ni bilo ugotovljenega goljufivega
            namena ali namena zlorabe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: danščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 9. julija 2008. # BYK-Chemie GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti Substance for Success - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-58/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 9. julija 2008 – BYK‑Chemie proti UUNT (Substance for Success)
      (Zadeva T-58/07)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti Substance for Success – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točke 24, 25 in 30.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 9. januarja 2007 (zadeva R 816/2006-4) glede zahteve za registracijo
                  besednega znaka Substance for Success kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               BYK-Chemie GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka Substance for Success za proizvode in storitve iz razredov 1 in od 40 do 42 – prijava št. 3660552

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev zahteve za registracijo

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek
      1)         Tožba se zavrne.
      2)         BYK-Chemie GmbH se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. marca 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-396/01.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 19. novembra 2015.#North Drilling Co. proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Iranu zaradi preprečitve širjenja jedrskega orožja – Zamrznitev sredstev – Napaka pri presoji – Prilagoditev časovnih učinkov razglasitve ničnosti.#Zadeva T-539/14.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. julija 2017.#Abercrombie & Fitch Italia Srl proti Antoninu Bordonaru.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2000/78/ES – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Člen 2(1) – Člen 2(2)(a) – Člen 6(1) – Diskriminacija na podlagi starosti – Pogodba o občasnem delu, ki se lahko sklene z osebami, mlajšimi od 25 let – Samodejno prenehanje pogodbe o zaposlitvi, ko delavec dopolni 25 let.#Zadeva C-143/16.

text:
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 19. julija 2017(*)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2000/78/ES – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Člen 2(1) – Člen 2(2)(a) – Člen 6(1) – Diskriminacija na podlagi starosti – Pogodba o občasnem delu, ki se lahko sklene z osebami, mlajšimi od 25 let – Samodejno prenehanje pogodbe o zaposlitvi, ko delavec dopolni 25 let“
V zadevi C‑143/16,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) z odločbo z dne 15. decembra 2015, ki je na Sodišče prispela 9. marca 2016, v postopku

Abercrombie & Fitch Italia Srl

proti

Antoninu Bordonaru,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev (poročevalec), C. G. Fernlund in S. Rodin, sodniki,
generalni pravobranilec: M. Bobek,
sodni tajnik: R. Schiano, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. januarja 2017,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Abercrombie & Fitch Italia Srl G. Di Garbo, G. Brocchieri, G. Iorio Fiorelli in E. Ceracchi, odvetniki,
–        za A. Bordonara A. Guariso, odvetnik,
–        za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z G. De Socio, avvocato dello Stato,
–        za Evropsko komisijo D. Martin in G. Gattinara, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 23. marca 2017
izreka naslednjo

Sodbo

1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(1), 2(2)(a) in 6(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79) in člena 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Abercrombie & Fitch Italia Srl (v nadaljevanju: Abercrombie) in Antoninom Bordonarom, ker je zadnjenavedenemu pogodba o občasnem delu prenehala zgolj zato, ker je dopolnil 25 let.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        V skladu s členom 1 Direktive 2000/78 je njen namen „opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja“.

4        Člen 2 te direktive določa:
„1.      V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
2.      V smislu odstavka 1:
(a)      se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;
[…]“

5        Člen 6(1) navedene direktive določa:
„1.      Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne predstavlja diskriminacije, če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni.
Tako različno obravnavanje je lahko med drugim:
(a)      določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja njihovo poklicno vključenost ali jim zagotavlja varstvo;
(b)      z določitvijo minimalnih pogojev glede starosti, delovnih izkušenj ali delovne dobe glede dostopa do zaposlitve ali kakšnih ugodnosti, povezanih z zaposlenostjo;
[…]“
 Italijansko pravo

6        Člen 34 decreto legislativo n. 276/2003 – Attuazione delle deleghe in materia di occupazione e mercato del lavoro, di cui alla legge 14 febbraio 2003, n. 30 (zakonska uredba št. 276/2003 o izvajanju pooblastil na področju zaposlovanja in trga dela, določena z zakonom št. 30 z dne 14. februarja 2003) z dne 10. septembra 2003 (redni dodatek h GURI št. 235 z dne 9. oktobra 2003, str. 5, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 276/2003), v različici, ki je veljala na dan sklenitve pogodbe med družbo Abercrombie in A. Bordonarom, to je 14. decembra 2010, določa:
„1.      Pogodba o občasnem delu se lahko sklene za opravljanje nestalnih ali občasnih storitev, v skladu z zahtevami, določenimi s kolektivnimi pogodbami, ki so jih sklenila združenja delodajalcev in delavcev, ki so najbolj reprezentativna na nacionalni ali teritorialni ravni, za vnaprej določena obdobja v tednu, mesecu ali letu v smislu člena 37.
2.      Pogodba o občasnem delu se lahko v vsakem primeru sklene za storitve, ki jih opravljajo osebe, mlajše od 25 let, ali delavci, starejši od 45 let, tudi če so upokojeni.
[…]“

7        Člen 34(2) zakonske uredbe št. 276/2003 v različici, ki je veljala, ko je delodajalec A. Bordonaru odpovedal pogodbo o zaposlitvi, določa:
„Pogodba o občasnem delu se lahko v vsakem primeru sklene z osebami po dopolnjenem 50. letu starosti in z osebami do dopolnjenega 24. leta starosti, pri čemer je mogoče v tem primeru pogodbene storitve opravljati do 25. leta starosti“.

8        Člen 34 zakonske uredbe št. 276/2003 je bil razveljavljen z decreto legislativo n. 81 (zakonska uredba št. 81) z dne 15. junija 2015 (redni dodatek h GURI št. 144 z dne 24. junija 2015). Vendar so bile njegove določbe vsebinsko prevzete v členu 13 zadnjenavedene zakonske uredbe, ki določa:
„1.      Pogodba o občasnem delu je pogodba, prav tako za določen čas, s katero se delavec delodajalcu zaveže, da bo opravljal nestalne ali občasne storitve v skladu z zahtevami, določenimi s kolektivnimi pogodbami, prav tako za vnaprej določena obdobja v tednu, mesecu ali letu. Če ni kolektivne pogodbe, minister za delo in socialno politiko z odlokom določi primere, v katerih se lahko uporablja občasno delo.
2.      Pogodba o občasnem delu se lahko v vsakem primeru sklene z osebami do dopolnjenega 24. leta starosti, vendar morajo biti pogodbene storitve opravljene do 25. leta starosti, in po dopolnjenem 50. letu starosti.
3.      Delodajalec lahko vsekakor z istim delavcem sklene pogodbo o občasnem delu, razen na področju turizma ter javnih lokalov in lokalov za prireditve, največ za obdobje 400 delovnih dni v treh šolskih letih. Če se to obdobje prekorači, se to razmerje spremeni v delovno razmerje za nedoločen čas s polnim delovnim časom.
4.      V obdobjih brez dela občasni delavec nima pravice do plačila in do drugih pravic, ki izhajajo iz delovnega razmerja, razen če je delodajalcu zagotovil, da mu bo na njegovo željo na razpolago, pri čemer prejme nadomestilo za razpoložljivost iz člena 16.
5.      Določbe tega oddelka se ne uporabljajo za delovna razmerja v javni upravi.“

9        Člen 38 zakonske uredbe št. 276/2003 določa:
„1.      Brez poseganja v prepovedi neposredne in posredne diskriminacije iz veljavne zakonodaje ekonomska in regulativna ureditev, ki veljata za občasnega delavca v obdobjih dela, ne smeta biti manj ugodni od ureditve, ki velja za delavca primerljivega razreda za enako opravilo.
2.      Ekonomska in regulativna ureditev ter ureditev na področju socialne varnosti, ki veljajo za občasnega delavca, morajo biti sorazmerne glede na dejansko opravljeno storitev, zlasti kar zadeva splošno plačilo in njegove postavke, dopust ter nadomestila za bolniško odsotnost, nesrečo pri delu, poklicno bolezen, materinski in starševski dopust.
[…]“
 Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

10      A. Bordonaro je bil pri družbi Abercrombie od 14. decembra 2010 zaposlen kot nočni prodajalec na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki je bila 1. januarja 2012 spremenjena v pogodbo za nedoločen čas. V pogodbi je bilo določeno, da mora tožeča stranka občasno, in sicer na vsak poziv družbe „zagotoviti pomoč strankam in delati kot delavec pri blagajni“.

11      A. Bordonaro je v okviru svojega dela prve mesece po zaposlitvi opravil štiri do pet storitev tedensko, od leta 2011 dalje pa tri do štiri storitve tedensko. Storitve so bile med vse osebje razdeljene na podlagi dvomesečnega načrta. Ko je A. Bordonaro ugotovil, da njegovega imena ni več na seznamu načrta, ki je sledil načrtu, ki se je zaključil 16. julija 2012,, in ko za opravljanje storitev ni bil več pozvan, se je obrnil na kadrovsko službo družbe Abercrombie. Pristojna oseba te službe ga je z dopisom z dne 30. julija 2012 obvestila, da je njegovo delovno razmerje z družbo Abercrombie prenehalo 26. julija 2012, to je na njegov 25. rojstni dan, saj na ta dan „starostni pogoj ni [bil] več izpolnjen“.

12      A. Bordonaro je pri Tribunale di Milano (sodišče v Milanu, Italija) vložil tožbo, s katero je želel doseči ugotovitev nezakonitosti njegove pogodbe o občasnem delu in njene odpovedi s strani delodajalca zaradi diskriminacije na podlagi starosti. Tribunale di Milano (sodišče v Milanu) je tožbo razglasilo za nedopustno, zato je tožeča stranka pri Corte d’appello di Milano (pritožbeno sodišče v Milanu, Italija) vložila pritožbo, ki je s sodbo z dne 3. julija 2014 ugotovilo obstoj delovnega razmerja za nedoločen čas in družbi Abercrombie naložilo, naj tožeči stranki omogoči vrnitev na delovno mesto in ji plača odškodnino.

13      Družba Abercrombie je pri Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) zoper to sodbo vložila kasacijsko pritožbo. A. Bordonaro je vložil nasprotno pritožbo.

14      Predložitveno sodišče se sprašuje o skladnosti člena 34(2) zakonske uredbe št. 276/2003, v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, z Direktivo 2000/78 ter z načelom prepovedi diskriminacije na podlagi starosti. Poudarja zlasti, da ta določba očitno ne vsebuje nobenega izrecnega razloga, ki bi bil upošteven v smislu člena 6(1) te direktive.

15      V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je nacionalna ureditev iz člena 34 zakonske uredbe št. 276/2003, v skladu s katero je mogoče pogodbo o občasnem delu vsekakor skleniti za storitve, ki jih opravljajo osebe pred dopolnjenim 25. letom starosti, v nasprotju z načelom prepovedi diskriminacije na podlagi starosti iz Direktive 2000/78 in člena 21(1) Listine?“
 Vprašanje za predhodno odločanje

16      Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 21 Listine ter določbe členov 2(1), 2(2)(a) in 6(1) Direktive 2000/78 razlagati tako, da nasprotujejo določbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero lahko delodajalec z delavcem, mlajšim od 25 let, ne glede na naravo storitve sklene pogodbo o občasnem delu in temu delavcu pogodbo odpove, ko ta dopolni 25 let.

17      Najprej je treba opozoriti, da morajo države članice ob sprejemanju ukrepov, ki spadajo na področje uporabe Direktive 2000/78, s katero se glede zaposlovanja in dela uresničuje načelo prepovedi diskriminacije na podlagi starosti, ki je zdaj določeno v členu 21 Listine, to direktivo spoštovati (sodbe z dne 13. septembra 2011, Prigge in drugi, C‑447/09, EU:C:2011:573, točka 48; z dne 11. novembra 2014, Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, točka 23, in z dne 21. decembra 2016, Bowman, C‑539/15, EU:C:2016:977, točka 19).

18      Prvič, preučiti je treba, ali določba, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, pomeni različno obravnavanje zaradi starosti v smislu člena 2 Direktive 2000/78. V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s to določbo „načelo enakega obravnavanja“ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija na podlagi katerega od razlogov iz člena 1 te direktive. V členu 2(2)(a) Direktive 2000/78 je natančneje določeno, da se za namene uporabe člena 2(1) te direktive šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivem položaju iz katerega od razlogov iz člena 1 navedene direktive.

19      Najprej je treba glede vprašanja, ki ga je postavila Evropska komisija, in sicer ali je A. Bordonara mogoče opredeliti za „delavca“ v smislu člena 45 PDEU, opozoriti, da ima ta pojem v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča avtonomen pomen in se ne sme razlagati ozko. Za „delavca“ je tako treba šteti vsako osebo, ki opravlja dejansko in resnično dejavnost, razen dejavnosti, ki imajo tako majhen obseg, da so samo obrobne in pomožne. Značilnost delovnega razmerja na podlagi te sodne prakse je, da oseba v določenem času v korist druge osebe in pod njenim vodstvom opravi storitve, za katere dobi plačilo (sodbe z dne 3. julija 1986, Lawrie-Blum, 66/85, EU:C:1986:284, točki 16 in 17; z dne 23. marca 2004, Collins, C‑138/02, EU:C:2004:172, točka 26, in z dne 3. maja 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 23).

20      Pri celoviti presoji delovnega razmerja A. Bordonara je poleg okoliščin, kot sta delovni čas in višina plačila, treba upoštevati še pravico do plačanega letnega dopusta, pravico do nadomestila plače v primeru bolezni, uporabo kolektivne pogodbe za pogodbo o zaposlitvi, plačevanje prispevkov in, po potrebi, njihovo naravo (glej v tem smislu sodbo z dne 4. februarja 2010, Genc, C‑14/09, EU:C:2010:57, točka 27).

21      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je bil A. Bordonaro zaposlen 14. decembra 2010 na podlagi pogodbe o občasnem delu za določen čas, da na poziv družbe Abercrombie opravlja naloge nočnega prodajalca. Kot izhaja iz spisa, ki je na voljo Sodišču, je prve mesece po zaposlitvi opravil štiri do pet storitev tedensko, od leta 2011 pa tri do štiri storitve tedensko. A. Bordonaro je poleg tega na obravnavi pred Sodiščem pojasnil, da je bil v enakem položaju kot 400 drugih zaposlenih pri družbi Abercrombie, katerih pogodbe so bile urejene s kolektivnimi pogodbami.

22      Zato je treba ugotoviti, da dejavnosti A. Bordonara – ob upoštevanju okoliščin, v katerih se je opravljala, in katere verodostojnost mora preveriti predložitveno sodišče – ni mogoče šteti za zgolj obrobno ali pomožno v smislu sodne prakse, navedene v točki 19 te sodbe.

23      Zato je verjetno, da se A. Bordonaro na podlagi svoje pogodbe o zaposlitvi lahko sklicuje na status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU. Predložitveno sodišče, ki edino podrobno in neposredno pozna spor iz postopka v glavni stvari, mora presoditi, ali gre za tak primer.

24      Dalje je treba preveriti, ali A. Bordonaro upravičeno trdi, da je bil različno obravnavan na podlagi starosti.

25      V zvezi z zahtevo primerljivosti položajev je treba pojasniti, prvič, da se ne zahteva, da sta položaja enaka, ampak le to, da sta primerljiva, in drugič, da preizkus primerljivosti ne sme biti splošen in abstrakten, ampak specifičen in konkreten glede na zadevno storitev (sodba z dne 12. decembra 2013, Hay, C‑267/12, EU:C:2013:823, točka 33 in navedena sodna praksa).

26      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da sta bila s členom 34 zakonske uredbe št. 276/2003 glede na starostno skupino, v katero spadajo občasni delavci, uvedeni dve različni ureditvi, in sicer ne samo, kar zadeva dostop do zaposlitve in pogoje zanjo, ampak tudi v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tem zaposlenim s strani delodajalca. Medtem ko se z delavci, starimi od 25 do 45 let, lahko pogodba o občasnem delu sklene le za opravljanje nestalnih ali občasnih storitev v skladu z zahtevami, določenimi s kolektivnimi pogodbami, in za vnaprej določena obdobja, pa za sklenitev take pogodbe o občasnem delu z delavci, mlajšimi od 25 let in starejšimi od 45 let, ni določen noben od teh pogojev in se lahko sklene „v vsakem primeru“, pri čemer je pojasnjeno, kakor je navedla italijanska vlada na obravnavi, da pogodbe, sklenjene z delavci, mlajšimi od 25 let, samodejno prenehajo, ko ti dopolnijo 25 let.

27      Za uporabo določb, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, je torej položaj delavca, ki mu delodajalec odpove pogodbo o zaposlitvi zgolj zato, ker je dopolnil 25 let, objektivno primerljiv s položajem delavcev, ki spadajo v drugo starostno skupino.

28      Zato je treba ugotoviti, da se z določbo iz postopka v glavni stvari v delu, v katerem določa, da se lahko pogodba o občasnem delu „v vsakem primeru“ sklene z delavcem, mlajšim od 25 let, in da ta samodejno preneha, ko ta delavec dopolni 25 let, uvaja različno obravnavanje zaradi starosti v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/78.

29      Drugič, preučiti je treba, ali je mogoče to različno obravnavanje utemeljiti.

30      Člen 6(1), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 v zvezi s tem določa, da lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne pomeni diskriminacije, če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljijo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni.

31      Spomniti je treba, da imajo države članice široko diskrecijsko pravico pri svoji izbiri ne le glede sledenja določenemu cilju na področju socialne in zaposlovalne politike, temveč tudi pri sprejemanju ukrepov za njegovo uresničevanje (sodba z dne 11. novembra 2014, Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, točka 38 in navedena sodna praksa).

32      Glede vprašanja, ali je določba iz postopka v glavni stvari utemeljena z legitimnim ciljem v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78, iz stališč italijanske vlade izhaja, da se ta določba umešča v pravni okvir, s katerim se želi povečati prožnost trga dela, da bi se povišala stopnja zaposlenosti.

33      Kar natančneje zadeva skupino delavcev, mlajših od 25 let, iz stališč italijanske vlade namreč izhaja, da je namen možnosti delodajalcev, da sklenejo pogodbo o občasnem delu „v vsakem primeru“ in da odpovedo pogodbo, ko zadevni delavec dopolni 25 let, spodbuditi vstop mladih na trg dela. Ta vlada je poudarila, da je na trgu dela, ki je v težavah, kakor je italijanski trg, pomanjkanje delovnih izkušenj dejavnik, ki obremenjuje mlade. Poleg tega lahko možnost vstopa na trg dela in pridobitve izkušnje, čeprav prožne in časovno omejene, ponudi odskočno desko za nove zaposlitvene možnosti.

34      Italijanska vlada je na obravnavi pojasnila, da glavni in posebni cilj določbe iz postopka v glavni stvari ni mladim omogočiti stalni dostop do trga dela, ampak jim zgolj zagotoviti prvo priložnost za vstop na trg dela. S to določbo naj bi se jim omogočila prva izkušnja, na podlagi katere bi bili nato na omenjenem trgu dela umeščeni v ugodnejši konkurenčni položaj. Navedena določba naj bi se tako nanašala na fazo pred polnim vstopom na trg dela.

35      Ugotoviti je treba, da se te ugotovitve v zvezi z dostopom na trg dela in mobilnostjo nanašajo na mlade, ki iščejo prvo zaposlitev, torej na skupino prebivalstva, ki je najbolj izpostavljena posebnemu tveganju socialne izključenosti. Tudi A. Bordonaro je na obravnavi navedel, da se je stopnja zaposlenosti mladih, to je oseb, ki spadajo v starostno skupino od 15 do 25 let, med letoma 2004 in 2016 z 51 % znižala na 39 %.

36      Spomniti je treba, da lahko v skladu s členom 6(1), drugi pododstavek, točka (a), Direktive 2000/78 različno obravnavanje pomeni „določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja njihova poklicna vključenost ali se jim zagotavlja varstvo“.

37      Poleg tega je treba navesti, da je spodbujanje zaposlovanja nedvomno legitimen cilj socialne politike ali politike zaposlovanja držav članic, zlasti če gre za olajšanje dostopa mladih do nekega poklica (sodba z dne 21. julija 2011, Fuchs in Köhler, C‑159/10 in C‑160/10, EU:C:2011:508, točka 49 in navedena sodna praksa).

38      Prav tako je Sodišče razsodilo, da je cilj izboljšanja položaja mladih na trgu dela zaradi spodbujanja njihove poklicne vključenosti ali zagotavljanja njihovega varstva mogoče šteti za legitimen cilj v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78 (sodba z dne 10. novembra 2016, de Lange, C‑548/15, EU:C:2016:850, točka 27). Razsodilo je tudi že, da je spodbujanje zaposlovanja mladih delavcev s povečanjem prožnosti upravljanja zaposlenih med drugim legitimen cilj (glej v tem smislu sodbo z dne 19. januarja 2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, točki 35 in 36).

39      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se z nacionalno določbo iz postopka v glavni stvari v delu, v katerem je njen cilj spodbujati vstop mladih na trg dela, uresničuje legitimen cilj v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78.

40      Zato je treba preučiti, ali so načini uresničevanja takega cilja primerni in nujni.

41      V zvezi s primernostjo določbe, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, je treba ugotoviti, da je mogoče ukrep, ki delodajalcem omogoča sklepanje manj togih pogodb o zaposlitvi, ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo imajo države članice na tem področju, šteti kot primeren za dosego določene stopnje prožnosti na trgu dela. Mogoče je namreč šteti, da lahko manj omejujoč in cenejši instrument, kot je redna pogodba, podjetja spodbudi, da najprej odgovorijo na povpraševanje mladih delavcev po delu.

42      V zvezi z nujnostjo določbe iz postopka v glavni stvari je treba ugotoviti, kakor trdi družba Abercrombie, da je v okviru še vedno trajajoče gospodarske krize in nizke gospodarske rasti položaj delavca, mlajšega od 25 let, ki lahko na podlagi pogodbe o prožnem in začasnem delu, kot je pogodba o občasnem delu, vstopi na trg dela, boljši od položaja delavca, ki take možnosti nima in ki je zato brezposeln.

43      Poleg tega je italijanska vlada na obravnavi razložila, da so te oblike prožnega dela nujne za spodbujanje mobilnosti delavcev, povečanje prilagodljivosti zaposlenih trgu dela in olajšanje dostopa do trga dela osebam, ki jim grozi socialna izključenost, s čimer se hkrati odpravlja nezakonite oblike dela.

44      Ta vlada je na obravnavi poudarila tudi, da je za uresničitev cilja nacionalne določbe iz postopka v glavni stvari nujno, da ima čim večje število mladih možnost sklenitve take pogodbe. Če bi bile namreč pogodbe o zaposlitvi, sklenjene v skladu s členom 34(2) zakonske uredbe št. 276/2003, stalne, podjetja ne bi mogla ponuditi dela vsem mladim, zato jih veliko ne bi imelo možnosti opravljati take oblike dela.

45      Poleg tega je italijanska vlada navedla, da so bile za ukrep iz postopka v glavni stvari sprejete številne varovalke. Tako člen 38 zakonske uredbe št. 276/2003 določa, da „ekonomska in regulativna ureditev, ki velja za občasnega delavca v obdobjih dela, ne sme biti manj ugodna od ureditve, ki velja za delavca primerljivega razreda za enako opravilo“.

46      V teh okoliščinah je treba ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki je državam članicam priznana ne le pri izbiri glede uresničevanja določenega cilja na področju socialne in zaposlovalne politike, temveč tudi pri sprejemanju ukrepov, s katerimi se lahko ta uresniči, ugotoviti, da je nacionalni zakonodajalec lahko razumno štel, da je sprejetje določbe, kot je člen 34(2) zakonske uredbe št. 276/2003, nujno.

47      Na podlagi navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 21 Listine ter člen 2(1), člen 2(2)(a) in člen 6(1) Direktive 2000/78 razlagati tako, da ne nasprotujejo določbi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki delodajalcu omogoča, da z delavcem, mlajšim od 25 let, ne glede na naravo storitev, ki jih je treba opraviti, sklene pogodbo o občasnem delu in mu to pogodbo odpove, ko dopolni 25 let, saj se s to določbo uresničuje legitimen cilj politike zaposlovanja in trga dela, načini, določeni za uresničevanje tega cilja, pa so primerni in nujni.
 Stroški

48      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Člen 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter člen 2(1), člen 2(2)(a) in člen 6(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo določbi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki delodajalcu omogoča, da z delavcem, mlajšim od 25 let, ne glede na naravo storitev, ki jih je treba opraviti, sklene pogodbo o občasnem delu in mu to pogodbo odpove, ko dopolni 25 let, saj se s to določbo uresničuje legitimen cilj politike zaposlovanja in trga dela, načini, določeni za uresničevanje tega cilja, pa so primerni in nujni.

Podpisi

*      Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 12. decembra 1991. # NV Samenwerkende Elektriciteits-Produktiebedrijven proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-39/90.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 16. septembra 2013. # CN proti Svetu Evropske unije. # Zadeva F-84/12.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 1. aprila 2004. # Finanzamt Gummersbach proti Gerhard Bockemühl. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva C-90/02.