title: Sodba Sodišča z dne 9. septembra 2003.#Landeshauptstadt Kiel proti Norbert Jaeger.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein - Nemčija.#Socialna politika.#Zadeva C-151/02.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 9. septembra 2003(*)

      „Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 93/104/ES – Pojma ‚delovni čas‘ in ‚čas počitka‘ – Stalna pripravljenost (‚Bereitschaftsdienst‘) zdravnika v bolnišnici“
      V zadevi C-151/02,
      zaradi predloga Landesarbeitsgericht Schleswig Holstein (Nemčija), naslovljenega na Sodišče, naj na podlagi člena 234 ES v
         postopku

      Landeshauptstadt Kiel
      proti
      Norbertu Jaegru,
      sprejme predhodno odločbo o razlagi Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega
         časa (UL L 307, str. 18), zlasti njenih členov 2, točka 1, in 3,

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, M. Wathelet, R. Schintgen (poročevalec) in C. W. A. Timmermans, predsedniki
         senatov, C. Gulmann, D. A. O. Edward, P. Jann in V. Skouris, sodniki, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr, J. N. Cunha
         Rodrigues in A. Rosas, sodniki,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Landeshauptstadt Kiel W. Weißleder, odvetnik,
      –        za M. Jaegra F. Schramm, odvetnik,
      –        za nemško vlado W.-D. Plessing in M. Lumma, zastopnika,
      –        za dansko vlado J. Molde, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva P. Ormond, zastopnica, skupaj s K. Smith, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in H. Kreppel, zastopnika,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih stališč Landeshauptstadt Kiel, ki ga zastopajo W. Weißleder, M. Bechtold in D. Seckler, odvetniki, M. Jaegra,
         ki ga zastopa F. Schramm, nemške vlade, ki jo zastopa W.‑D. Plessing, francoske vlade, ki jo zastopa C. Lemaire, zastopnik,
         nizozemske vlade, ki jo zastopa N. A. J. Bel, zastopnik, vlade Združenega kraljestva, ki jo zastopa P. Ormond skupaj s K. Smith,
         in Komisije, ki jo zastopata H. Kreppel in F. Hoffmeister, zastopnika, podanih na obravnavi 25. februarja 2003,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. aprila 2003
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein je s sklepom z dne 12. marca 2002, ki je bil spremenjen s sklepom z dne 25. marca 2002
         – in ki ju je Sodišče prejelo 26. aprila 2002 – Sodišču na podlagi člena 234 ES postavilo štiri vprašanja za predhodno odločanje
         o razlagi Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL L 307, str.
         18), zlasti njenih členov 2, točka 1, in 3.

      2        Ta vprašanja so se postavila v sporu med Landeshauptstadt Kiel (v nadaljevanju: mesto Kiel) glede opredelitve pojmov „delovni
         čas“ in „čas počitka“ v smislu Direktive 93/104 v zvezi s stalno pripravljenostjo („Bereitschaftsdienst“), ki jo zagotavlja
         zdravnik v bolnišnici.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 1 Direktiva 93/104 določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa in
         se nanaša na vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, razen zračnega, železniškega, cestnega, pomorskega prometa,
         prometa po celinskih vodnih poteh in jezerih, morskega ribolova, drugih del na morju ter dejavnosti zdravnikov na usposabljanju.

      4        Člen 2 iste direktive z naslovom „Definicije“ določa:

      „Za namene te direktive se uporabljajo naslednje definicije:
      1)      delovni čas je vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti skladno
         z nacionalno zakonodajo oziroma prakso;

      2)      čas počitka je vsak čas, ki ni delovni čas;
      […]“
      5        Oddelek II navedene direktive določa ukrepe, ki jih morajo države članice sprejeti, da bi bil vsak delavec deležen minimalnega
         dnevnega in tedenskega počitka ter odmora, hkrati pa ureja tudi maksimalni tedenski delovni čas.

      6        Člen 3 navedene direktive z naslovom „Dnevni počitek“ določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo vsakemu delavcu pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih
         ur v 24-urnem obdobju.“

      7        Člen 6 te direktive glede maksimalnega tedenskega delovnega časa določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo da, skladno s potrebo po zaščiti varnosti in zdravja delavcev:
      […]
      2)      povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur.“
      8        Člen 15 Direktive 93/104 določa:

      „Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone, podzakonske ali upravne akte, ki so ugodnejši
         za zaščito varnosti in zdravja delavcev, ali da olajšajo ali dopuščajo izvajanje kolektivnih pogodb ali sporazumov, sklenjenih
         med socialnima partnerjema, ki so ugodnejši za zaščito varnosti in zdravja delavcev.“

      9        Člen 16 navedene direktive določa:

      „Države članice lahko določijo:
      […]
      2)      za uporabo člena 6 (maksimalni tedenski delovni čas) referenčno obdobje, ki ni daljše od štirih mesecev.
      […]“
      10      Ta direktiva določa vrsto odstopanj od številnih temeljnih pravil, ob upoštevanju posebnosti nekaterih dejavnosti in s pridržkom
         izpolnjevanja nekaterih pogojev. V zvezi s tem člen 17 določa:

      „1.      Države članice lahko, ob primernem upoštevanju splošnih načel zaščite varnosti in zdravja delavcev, določijo odstopanja od
         členov 3, 4, 5, 6, 8 ali 16, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali
         vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami, še posebno pa v primerih, ko gre za:

      (a)      vodilne kadre ali druge osebe s pooblastili za avtonomno odločanje;
      (b)      delavce, ki so družinski člani; ali
      (c)      delavce, ki službujejo pri verskih obredih v cerkvah ali verskih skupnostih.
      2.      Odstopanja se lahko določijo z zakoni, podzakonskimi in upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi
         med socialnima partnerjema, če je zadevnim delavcem dodeljen ustrezen nadomestni počitek ali če se v izjemnih primerih, ko
         takšnega nadomestnega počitka ni možno dodeliti iz objektivnih razlogov, zadevnim delavcem dodeli ustrezna zaščita:

      2.1. od členov 3, 4, 5, 8 in 16:
      […]
      (c)      v primerih dejavnosti s potrebo po neprekinjenosti službe ali proizvodnje, zlasti pri:
      (i)      službah v zvezi s sprejemom, zdravljenjem oziroma nego v bolnišnicah ali podobnih ustanovah, domovih in zaporih;
      […]
      (iii) novinarjih, radijskih, televizijskih in kinematografskih produkcijah, poštnih in telekomunikacijskih storitvah, službi za
         prvo pomoč, gasilski službi in službi za civilno zaščito;

      […]
      3.      Dopustna so odstopanja od členov 3, 4, 5, 8 in 16, ki so opredeljena bodisi s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi
         med socialnima partnerjema na državni ali regionalni ravni, bodisi – v skladu s predpisi, ki jih določajo socialni partnerji
         – s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnima partnerjema na nižji ravni.

      […]
      Odstopanja, ki jih določata prvi in drugi pododstavek, so dovoljena [le] pod pogojem, da je zadevnim delavcem dodeljen ustrezen
         nadomestni počitek ali pa se v izjemnih primerih, ko takšnega nadomestnega počitka ni možno dodeliti iz objektivnih razlogov,
         zadevnim delavcem dodeli ustrezno zaščito.

      […]“
      11      Člen 18 Direktive 93/104 določa:

      „1.      (a)   Države članice sprejmejo zakone, podzakonske in upravne akte, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 23. novembra 1996
         ali do takrat zagotovijo, da socialna partnerja izvajata potrebne ukrepe na podlagi sporazumov, s tem da so države članice
         zavezane sprejeti vse potrebne ukrepe, s katerimi bodo lahko vedno zagotovile, da se določbe iz te direktive upoštevajo.

      (b)      (i)   Vendar ima država članica možnost, da ne uporablja člena 6, pri čemer spoštuje splošna načela zaščite varnosti in zdravja
         delavcev in sprejme ukrepe potrebne za zagotovitev, da:

      –        noben delodajalec od delavca ne zahteva, da dela več kot 48 ur v sedemdnevnem obdobju, izračunanem kot povprečje v referenčnem
         obdobju iz točke 2 člena 16, razen če prej pridobi delavčevo soglasje za takšno delo,

      –        nobenega delavca, ki ne soglaša s takšnim delom, delodajalec ne oškoduje,
      –        delodajalec sproti vodi evidenco vseh delavcev, ki opravljajo takšno delo,
      –        se evidence predložijo pristojnim organom, ki lahko iz razlogov, povezanih z varnostjo in/ali zdravjem delavcev, prepovejo
         ali omejijo možnost preseganja največjega števila tedenskih delovnih ur,

      –        delodajalec predloži pristojnim organom na njihovo zahtevo podatke o primerih, v katerih so delavci soglašali z delom, ki
         presega 48 ur v sedemdnevnem obdobju, izračunanem kot povprečje v referenčnem obdobju iz točke 2 člena 16.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      12      Nemško delovno pravo razlikuje med dežurstvom („Arbeitsbereitschaft“), stalno pripravljenostjo („Bereitschaftsdienst“) in
         pripravljenostjo na poziv („Rufbereitschaft“).

      13      Teh treh pojmov nacionalna ureditev ne opredeljuje, vendar njihove značilnosti izhajajo iz sodne prakse.

      14      Za dežurstvo („Arbeitsbereitschaft“) gre, če mora biti delavec na razpolago svojemu delodajalcu na kraju opravljanja dela
         in je poleg tega dolžan biti stalno pripravljen, da lahko po potrebi nemudoma posreduje.

      15      Med stalno pripravljenostjo („Bereitschaftsdienst“) je delavec dolžan biti prisoten na kraju, ki ga določi delodajalec, znotraj
         ali zunaj njegovih prostorov in biti v pripravljenosti, da na zahtevo delodajalca začne opravljati delo, vendar lahko počiva
         in se ukvarja z drugimi zadevami, dokler niso zahtevane njegove strokovne storitve.

      16      Za pripravljenost na poziv („Rufbereitschaft“) je značilno, da delavec ni dolžan biti v pripravljenosti na kraju, ki ga določi
         delodajalec, temveč zadošča, da je mogoče z njim v vsakem trenutku stopiti v stik, da bi lahko na zahtevo delodajalca v kratkem
         času izvajal delovne naloge.

      17      V nemškem delovnem pravu se samo za dežurstvo („Arbeitsbereitschaft“) šteje, da gre na splošno v celoti za delovni čas. Nasprotno
         se stalna pripravljenost („Bereitschaftsdienst“) in pripravljenost na poziv („Rufbereitschaft“) štejeta za čas počitka, razen
         za tisti čas, ko je delavec dejansko izvajal svoje delovne naloge.

      18      V Nemčiji delovni čas in čas počitka ureja Arbeitszeitgesetz (zakon o delovnem času) z dne 6. junija 1994 (BGBl. 1994 I, str.
         1170, v nadaljevanju: ArbZG), ki je bi sprejet za prenos Direktive 93/104.

      19      Člen 2(1) ArbZG delovni čas opredeljuje kot čas med začetkom in koncem dela, razen odmorov.

      20      Člen 3 ArbZG določa:

      „Dnevni delovni čas delavcev ne sme presegati 8 ur. Na 10 ur je lahko podaljšan le, če ne presega povprečja 8 ur v 6 mesecih
         koledarskega leta ali 24 tednih.“

      21      Člen 5 ArbZG določa:

      „(1)      Delavci morajo imeti po dnevnem delu pravico do počitka, ki traja nepretrgoma najmanj 11 ur.
      (2)      Trajanje počitka iz odstavka 1 se lahko skrajša za največ eno uro v bolnišnicah in drugih ustanovah za zdravljenje, nego in
         pomoč osebam, v hotelih, restavracijah in podobnih podjetjih, prevoznih podjetjih, radijskih podjetjih in v kmetijstvu ter
         živinoreji, če se vsako tako skrajšanje nadomesti s podaljšanjem drugega obdobja počitka v civilnem mesecu ali v štirih tednih
         na vsaj 12 ur.

      (3)      Ne glede na odstavek 1 se lahko skrajšanja počitka zaradi intervencije med stalno pripravljenostjo (‚Bereitschaftsdienst‘)
         ali pripravljenostjo na poziv (‚Rufbereitschaft‘) v bolnišnicah in drugih ustanovah za zdravljenje, nego in pomoč osebam nadomestijo
         pozneje, če te intervencije ne presežejo polovice časa počitka.

      […]“
      22      Člen 7 ArbZG določa:

      „(1) Na podlagi kolektivne pogodbe ali pogodbe na ravni podjetja, ki temelji na kolektivni pogodbi, je mogoče:
      1.      ne glede na člen 3,
      (a)      podaljšati delovni čas prek 10 ur dnevno tudi brez nadomestitve, kadar delovni čas redno in v znatnem obsegu zajema čas dežurstva
         (‚Arbeitsbereitschaft‘),

      (b)      določiti drugačno obdobje za nadomestitev,
      (c)      podaljšati delovni čas na do 10 ur dnevno brez nadomestitve za največ 60 dni na leto,
      […]
      (2) Če je z ustreznim nadomestnim počitkom zdravje delavcev varovano, se lahko s kolektivno pogodbo ali pogodbo na ravni podjetja,
         ki temelji na kolektivni pogodbi, določi:

      1.      da se ne glede na člen 5(1) čas počitka ob stalni pripravljenosti (‚Bereitschaftsdienst‘) ali pripravljenosti na poziv (‚Rufbereitschaft‘)
         prilagodi posebnostim teh služb in zlasti da se skrajšanja počitka, če so zadevne osebe pozvane na delo, nadomestijo pozneje;

      […]
      3.      da se za področje zdravljenja, nege in pomoči osebam določbe iz členov 3, 4, 5(1) in 6(2) prilagodijo tako, da ustrezajo posebnostim
         teh dejavnosti in da je zagotovljeno dobro počutje teh oseb;

      4.      da se za zvezno upravo, upravo Länder, občine in druge organe, institucije in ustanove, ki jih ureja javno pravo, ali za primere
         drugih delodajalcev, za katere velja kolektivna pogodba za javne uslužbence ali podobna kolektivna pogodba, določbe iz členov
         3, 4, 5(1) in 6(2) prilagodijo tako, da ustrezajo posebnostim teh dejavnosti.

      […]“
      23      Člen 25 ArbZG določa:

      „Če na dan začetka veljavnosti tega zakona veljavna kolektivna pogodba ali kolektivna pogodba, ki ima po tem datumu še vedno
         učinke, vsebuje odstopanja v skladu s členom 7(1) in (2) […], ki presegajo zgornje meje iz navedenih določb, ta zakon v ta
         odstopanja ne posega. Pogodbe na ravni podjetij, ki temeljijo na kolektivnih pogodbah, se štejejo za kolektivne pogodbe, kot
         so določene v prvem stavku […]“

      24      Bundesangestelltentarifvertrag (kolektivna pogodba o delovnih pogojih javnih uslužbencev v Nemčiji, v nadaljevanju: BAT) med
         drugim določa:

      „Člen 15 Običajni delovni čas
      1)      Običajni delovni čas znaša v povprečju 38 ur in pol (brez odmorov) tedensko. Praviloma se običajni povprečni tedenski delovni
         čas računa za 8 tednov. […]

      2)      Običajni delovni čas se lahko podaljša
      (a)      na 10 ur dnevno (v povprečju 49 ur tedensko), če redno zajema dežurstvo (‚Arbeitsbereitschaft‘) v povprečju vsaj 2 uri dnevno,
      (b)      na 11 ur dnevno (v povprečju 54 ur tedensko), če redno zajema dežurstvo (‚Arbeitsbereitschaft‘) v povprečju vsaj 3 ure dnevno,
      (c)      na 12 ur dnevno (v povprečju 60 ur tedensko), če mora biti delavec le prisoten na kraju opravljanja dela, da po potrebi opravi
         delo.

      […]
      (6a) Delavec se mora po navodilih delodajalca zunaj običajnega delovnega časa zadrževati na kraju, ki ga določi delodajalec,
         od koder se ga lahko pozove na delo glede na potrebe (stalna pripravljenost (‚Bereitschaftsdienst‘)). Delodajalec lahko tako
         stalno pripravljenost (‚Bereitschaftsdienst‘) naloži le, kadar je treba pričakovati nekaj delovne obremenitve, vendar ko glede
         na izkušnje prevladuje čas brez dela.

      Za izračun plačila se čas prisotnosti med stalno pripravljenostjo (‚Bereitschaftsdienst‘), skupaj z intervencijami, pretvori
         v ure dela na podlagi deleža povprečnega trajanja potrebnega dela; tako ocenjene ure dela se plačajo kot nadure […]

      Namesto da se tako izračunane ure plačajo, jih je mogoče pred koncem tretjega koledarskega meseca nadomestiti z dodelitvijo
         prostega časa v enakem trajanju (nadomestni počitek) […]“

      25      Vzporedno s členom 15(6a) BAT so se socialni partnerji dogovorili o posebnih določbah („Sonderregelungen“) za osebje v bolnišnicah,
         zdravstvenih domovih, zdravstvenih ustanovah in porodnišnicah ter v zavodih in ustanovah za zdravstveno oskrbo (v nadaljevanju:
         SR 2 a). Posebne določbe za zdravnike in zobozdravnike v zavodih in ustanovah iz SR 2 a (v nadaljevanju: SR 2 c) tako določajo:

      „Št. 8
      v zvezi s členom 15(6a) [...]
      Stalna pripravljenost (‚Bereitschaftsdienst‘), pripravljenost na poziv (‚Rufbereitschaft‘)
      [...]
      (2)      Zagotovljena prisotnost med stalno pripravljenostjo (‚Bereitschaftsdienst‘), skupaj z intervencijami, se za izračun plačila
         v ure dela preračuna tako:

      (a)      Zagotovljena prisotnost med stalno pripravljenostjo (‚Bereitschaftsdienst‘) skupaj z intervencijami, se pretvori v ure dela
         na podlagi deleža povprečnega trajanja potrebnega dela:

               Kategorija

               Potrebno delo med stalno pripravljenostjo (‚Bereitschaftsdienst‘)

               Pretvorba v delovni čas

               A

               od 0 do 10 %

               15 %

               B

               od več kot 10 do 25 %

               25 %

               C

               od več kot 25 do 40 %

               40 %

               D

               od več kot 40 do 49 %

               55 %

      Stalna pripravljenost (‚Bereitschaftsdienst‘) kategorije A se razvrsti v kategorijo B, če izkušenje potrdijo, da mora zadevna
         oseba med stalno pripravljenostjo v povprečju posredovati več kot trikrat med 22. in 6. uro.

      (b)      Poleg tega se čas prisotnosti, naložen za posamezno stalno pripravljenost (‚Bereitschaftsdienst‘), glede na število pripravljenosti,
         ki jih zadevna oseba opravi v koledarskem mesecu, pretvori tako:

               Število stalnih pripravljenosti (‚Bereitschaftsdienst‘)v koledarskem mesecu

               Pretvorba v delovni čas

               od 1 do 8 stalnih pripravljenosti

               25 %

               od 9 do 12 stalnih pripravljenosti

               35 %

               od 13 stalnih pripravljenosti dalje

               45 %

      [...]
      (7)      V koledarskem mesecu ni mogoče odrediti:
      –        več kot 7 stalnih pripravljenosti (‚Bereitschaftsdienst‘) v kategorijah A in B,
      –        več kot 6 stalnih pripravljenosti (‚Bereitschaftsdienst‘) v kategorijah C in D.
      To število se lahko začasno preseže, če [ob njegovem spoštovanju] zdravljenje bolnikov ne bi bilo zagotovljeno. […]
      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      26      Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da stranki postopka v glavni stvari ne soglašata o tem, ali je treba čas stalne pripravljenosti
         („Bereitschaftsdienst“), ki jo mesto Kiel organizira v bolnišnici, ki jo upravlja, šteti za delovni čas ali čas počitka. Spor,
         ki ga obravnava predložitveno sodišče, se nanaša izključno na delovnopravne vidike časa stalne pripravljenosti, in ne na pogoje
         s tem povezanega nadomestila.

      27      N. Jaeger je od 1. maja 1992 zaposlen kot zdravnik asistent v oddelku za kirurgijo navedene bolnišnice. Njegova služba obsega
         3/4 običajnega tedenskega urnika (torej 28,875 ur na teden). Poleg tega je v skladu z aneksom dolžan zagotoviti stalno pripravljenost
         kategorije D iz št. 8(2) SR 2 c. V pogodbi o zaposlitvi sta se stranki dogovorili o uporabi BAT.

      28      N. Jaeger redno opravlja 6 stalnih pripravljenosti na mesec, ki se delno nadomestijo z dodelitvijo prostega časa in delno
         z dodatnim plačilom.

      29      Stalna pripravljenost sledi običajnemu delovnemu času in traja 16 ur med tednom, 25 ur ob sobotah (od 8.30 v soboto zjutraj
         do 9.30 v nedeljo zjutraj) in 22 ur ter 45 minut ob nedeljah (od 8.30 v nedeljo zjutraj do 7.15 v ponedeljek zjutraj).

      30      Stalna pripravljenost je organizirana tako: N. Jaeger je navzoč v kliniki in po potrebi opravlja strokovne storitve. V bolnišnici
         ima na voljo sobo s posteljo, v kateri lahko spi, če njegove storitve niso potrebne. Primernost te nastanitve je sporna. Ni
         pa sporno, da čas, v katerem mora N. Jaeger opravljati delovne naloge, obsega v povprečju 49 % časa stalne pripravljenosti.

      31      N. Jaeger meni, da je treba stalno pripravljenost, ki jo opravlja kot zdravnik asistent oziroma urgentni zdravnik na oddelku
         za kirurgijo, v celoti šteti za delovni čas v smislu ArbZG, zaradi neposredne uporabe Direktive 93/104. Razlago, ki jo je
         Sodišče podalo o pojmu delovnega časa v sodbi z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Simap (C-303/98, Recueil, str. I-7963), naj bi
         bilo mogoče prenesti na to zadevo, v kateri se obravnava položaj, ki naj bi bil v bistvenem enak. Zlasti naj bi bila obveznost
         stalne pripravljenosti v Španiji, ki je bila obravnavana v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Simap, primerljiva
         z njegovo. Zato naj bi bil člen 5(3) ArbZG v nasprotju z Direktivo 93/104 in se torej ne uporablja. Zadevna oseba meni, da
         se mesto Kiel neutemeljeno sklicuje na določbe o odstopanjih iz člena 17 te direktive o izjemah, ki se nanašajo le na trajanje
         počitka, ne glede na pojem delovnega časa.

      32      Nasprotno pa mesto Kiel trdi, da je treba faze neaktivnosti med stalno pripravljenostjo v skladu z razlago nacionalnih sodišč
         in večinskim mnenjem doktrine šteti za počitek, in ne za delovni čas. Vsaka drugačna razlaga bi odvzela smisel členoma 5(3)
         in 7(2) ArbZG. Poleg tega zgoraj navedene sodbe Simap domnevno ni mogoče prenesti na obravnavani primer, saj zadevni španski
         zdravniki svojo dejavnost domnevno opravljajo v službah prve pomoči polni delovni čas, medtem ko naj bi bili nemški zdravniki
         pozvani k opravljanju delovnih nalog v povprečju največ 49 % časa stalne pripravljenosti. Nazadnje, nacionalna ureditev, ki
         uvaja odstopanja v zvezi s trajanjem delovnega časa, naj bi bila krita s členom 17(2) Direktive 93/104, države članice pa
         naj bi razpolagale s široko diskrecijsko pravico. Izrecno navajanje člena 2 te direktive v njenem členu 17 naj ne bi bilo
         potrebno, saj člen 2 vsebuje le definicije.

      33      Arbeitsgericht Kiel (Nemčija) je na prvi stopnji s sodbo z dne 8. novembra 2001 ugodilo zahtevku N. Jaegra, saj je menilo,
         da je treba stalno pripravljenost, ki jo je slednji dolžan izvajati v bolnišnici v Kielu, v celoti šteti za delovni čas v
         smislu člena 2 ArbZG.

      34      Mesto Kiel je spor predložilo Landesarbeitsgericht Schleswig Holstein.

      35      To sodišče poudarja, da pojem stalne pripravljenosti („Bereitschaftsdienst“) ni izrecno opredeljen v ArbZG. Nanašal naj bi
         se na dolžnost biti navzoč na kraju, ki ga določi delodajalec, in biti pripravljen na opravljanje delovnih nalog, če je to
         potrebno. Aktivna pozornost („wache Achtsamkeit“) naj ne bi bila zahtevana, zunaj obdobij dejanske aktivnosti pa naj bi delavec
         lahko počival ali se ukvarjal s čimer koli. Med stalno pripravljenostjo naj ne bi opravljal strokovnih storitev samostojno,
         temveč le po navodilih delodajalca.

      36      N. Jaeger naj bi izvajal tako stalno pripravljenost, ki se po nemškem pravu šteje za čas počitka, in ne za delovni čas, z
         izjemo dela navedene pripravljenosti, ko delavec dejansko opravlja svojo poklicno dejavnost. Tako pojmovanje naj bi bilo razvidno
         iz členov 5(3) in 7(2) ArbZG. Dejstvo, da se lahko skrajšanje počitkov zaradi opravljanja nalog med stalno pripravljenostjo
         pozneje nadomesti, naj bi dokazovalo, da ta pripravljenost šteje za počitek, če zadevna oseba ni pozvana k opravljanju njenih
         strokovnih storitev. To naj bi bil namen nacionalnega zakonodajalca, saj naj bi bilo iz pripravljalnih del za sprejetje ArbZG
         razvidno, da lahko času stalne pripravljenosti sledi delovni čas.

      37      Predložitveno sodišče meni, da je treba v obravnavanem primeru določiti, ali je treba stalno pripravljenost v celoti šteti
         za delovni čas, čeprav zadevna oseba dejansko ne opravlja delovnih nalog, temveč sme, nasprotno, med tako pripravljenostjo
         spati. To vprašanje v zgoraj navedeni sodbi ni bilo postavljeno in zato Sodišče nanj ni odgovorilo.

      38      Če na to vprašanje ne bi bilo mogoče jasno odgovoriti, bi bila rešitev spora odvisna od vprašanja, ali je člen 5(3) ArbZG
         v nasprotju s členom 2, točki 1 in 2, Direktive 93/104.

      39      Nazadnje, ob upoštevanju podrednega vprašanja – ki je namenjeno ugotovitvi, da N. Jaeger na podlagi pogodbenih obveznosti
         v okviru redne službe in stalne pripravljenosti ni dolžan delati v povprečju več kot 10 ur na dan in več kot 48 ur na teden
         – in glede na to, da se mesto Kiel v zvezi s tem sklicuje na člena 5(3) in 7(2) ArbZG, naj bi bilo treba odločiti, ali te
         določbe spadajo v diskrecijsko pravico, ki jo Direktiva 93/104 priznava državam članicam in socialnim partnerjem.

      40      Namreč, če bi bilo treba stalno pripravljenost v celoti šteti za delovni čas in če bi bilo ugotovljeno, da je nacionalna ureditev
         te pripravljenosti v nasprotju s členom 3 Direktive 93/104, ker je lahko 11‑urni počitek ne le skrajšan, temveč tudi prekinjen,
         bi lahko bila nemška ureditev kljub temu pokrita s členom 17(2) te direktive.

      41      Če bi nacionalna zakonodaja ali kolektivna pogodba, ki se uporablja, delavcu zagotovila zadosten počitek – kljub dejstvu,
         da stalno pripravljenost štejeta za počitek – bi bil cilj Direktive 93/104, to je zagotoviti varnost in zdravje delavcev v
         Skupnosti, izpolnjen.

      42      Glede na to, da je v teh okoliščinah za rešitev spora potrebna razlaga prava Skupnosti, je Landesarbeitsgericht Schleswig
         Holstein prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1)      Ali je treba stalno pripravljenost (‚Bereitschaftsdienst‘), ki jo delavec opravlja v bolnišnici, na splošno šteti za delovni
         čas v smislu člena 2, točka 1, Direktive 93/104, zlasti ob upoštevanju dejstva, da lahko delavec v času, ko njegove storitve
         niso zahtevane, spi?

      2)      Ali je nacionalna ureditev, ki stalno pripravljenost (‚Bereitschaftsdienst‘) – kar za zadevno osebo pomeni, da ostaja v sobi,
         ki jo ima na razpolago v bolnici, in dela, če se to od nje zahteva – šteje za počitek, če storitve te osebe niso zahtevane,
         v nasprotju s členom 3 Direktive 93/104?

      3)      Ali je nacionalna ureditev, ki za bolnišnice in druge ustanove za zdravljenje, nego in pomoč osebam določa skrajšanje 11‑urnega
         dnevnega počitka, s tem da se za delo, opravljeno med stalno pripravljenostjo (‚Bereitschaftsdienst‘) ali pripravljenostjo
         na klic (‚Rufbereitschaft‘), ki pa ne presega polovice časa počitka, dodeli poznejši nadomestni počitek, v nasprotju z Direktivo 93/104?

      4)      Ali je nacionalna ureditev, v skladu s katero se lahko s kolektivno pogodbo ali pogodbo na ravni podjetja, ki temelji na kolektivni
         pogodbi, za primer stalne pripravljenosti (‚Bereitschaftsdienst‘) ali pripravljenosti na klic (‚Rufbereitschaft‘) obdobje
         počitka prilagodi posebnostim teh služb in zlasti določi, da se skrajšanja počitka nadomestijo pozneje, če morajo zadevne
         osebe opraviti delo, v nasprotju z Direktivo 93/104?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      43      Najprej je treba opozoriti, da čeprav se Sodišče v postopku, začetem na podlagi člena 234 ES, ni dolžno izjaviti o združljivosti
         pravil nacionalnega prava s pravom Skupnosti niti razlagati nacionalnih zakonov ali predpisov, je vseeno pristojno predložitvenemu
         sodišču posredovati vse ustrezne elemente razlage prava Skupnosti, ki mu lahko omogočijo presojo take združljivosti za namene
         sodbe v zadevi, o kateri odloča (glej zlasti sodbe z dne 15. decembra 1993 v zadevi Hünermund in drugi, C-292/92, Recueil,
         str. I‑6787, točka 8; z dne 3. maja 2001 v zadevi Verdonck in drugi, C-28/99, Recueil, str. I‑3399, točka 28, in z dne 27. novembra 2001
         v združenih zadevah Lombardini in Mantovani, C‑285/99 in C‑286/99, Recueil, str. I-9233, točka 27).

       Prvo in drugo vprašanje
      44      Ob upoštevanju tega, kar je bilo navedeno v prejšnji točki, je treba prvi dve vprašanji, ki ju je treba obravnavati skupaj,
         razumeti tako, da se z njima v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 93/104 razlagati tako, da je treba stalno pripravljenost
         („Bereitschaftsdienst“), ki jo zdravnik opravi po sistemu fizične navzočnosti v bolnišnici, v celoti šteti za delovni čas
         v smislu te direktive, čeprav lahko zadevna oseba, ko njene storitve niso zahtevane, na kraju opravljanja dela počiva, tako
         da ta direktiva nasprotuje ureditvi države članice, ki obdobja neaktivnosti delavca med tako stalno pripravljenostjo opredeljuje
         kot čas počitka.

      45      Za odgovor na tako preoblikovani vprašanji je treba najprej ugotoviti, da je tako iz člena 118 A Pogodbe ES (člene od 117
         do 120 Pogodbe ES so nadomestili členi od 136 ES do 143 ES), ki je pravna podlaga Direktive 93/014, kot iz prve, četrte, sedme
         in osme uvodne izjave ter člena 1(1) te direktive razvidno, da je njen namen določiti minimalne zahteve, namenjene izboljšanju
         življenjskih in delovnih pogojev delavcev s približevanjem nacionalnih predpisov zlasti o delovnem času (glej sodbo z dne
         26. junija 2001 v zadevi BECTU, C‑173/99, Recueil, str. I‑4881, točka 37).

      46      V skladu z navedenimi določbami je namen tega usklajevanja organizacije delovnega časa na ravni Skupnosti zagotoviti boljšo
         varnost in zdravje delavcev s tem, da so ti upravičeni do minimalnega počitka, zlasti dnevnega in tedenskega, ter ustreznih
         odmorov in z določitvijo trajanja maksimalnega tedenskega delovnega časa (glej zgoraj navedeni sodbi Simap, točka 49, in BECTU,
         točka 38).

      47      V zvezi s tem je iz listine Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev, sprejete na zasedanju Evropskega sveta dne
         9. decembra 1989 v Strasbourgu, zlasti iz njenih točk 8 in 19, prvi odstavek, ki sta navedeni v četrti uvodni izjavi Direktive 93/104,
         razvidno, da mora imeti vsak delavec v Evropski skupnosti v svojem delovnem okolju zadovoljive zdravstvene in varnostne pogoje
         ter da ima zlasti pravico do tedenskega počitka, katerega dolžino v državah članicah je treba progresivno približevati v skladu
         s prakso držav.

      48      Posebej glede pojma „delovni čas“ v smislu Direktive 93/104 je treba spomniti, da je Sodišče v točki 47 zgoraj navedene sodbe
         Simap razsodilo, da ta direktiva navedeni pojem opredeljuje kot vsako obdobje, v katerem je na voljo delodajalcu in opravlja
         svojo dejavnost ali svoje naloge v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso in da je treba ta pojem razumeti kot nasprotje
         počitka, saj se pojma medsebojno izključujeta.

      49      V točki 48 zgoraj navedene sodbe Simap je Sodišče razsodilo, da ima značilnosti navedenega pojma delovnega časa tudi stalna
         pripravljenost, ki jo zdravniki iz ekip prve pomoči v pokrajini Valencija (Španija) opravljajo na podlagi sistema s fizično
         navzočnostjo v zdravstveni ustanovi. Sodišče je namreč ugotovilo, da v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, ni
         bilo sporno, da sta med obdobji stalne pripravljenosti po tem sistemu prva dva pogoja iz definicije delovnega časa izpolnjena,
         in je poleg tega razsodilo, da je treba dolžnost teh zdravnikov biti navzoč in na razpolago na kraju opravljanja dela za opravljanje
         strokovnih storitev, šteti za opravljanje njihovih nalog, čeprav se dejanska aktivnost spreminja glede na okoliščine.

      50      V točki 49 zgoraj navedene sodbe Simap je Sodišče dodalo, da je ta razlaga v skladu s ciljem Direktive 93/104, ki je zagotoviti
         varnost in zdravje delavcev s tem, da so upravičeni do minimalnega počitka in ustreznih odmorov, medtem ko bi izključitev
         stalne pripravljenosti po sistemu fizične navzočnosti iz pojma „delovni čas“ v smislu te direktive resno ogrozila navedeni
         cilj.

      51      Poleg tega je Sodišče v točki 50 zgoraj navedene sodbe Simap pojasnilo, da velja drugače za položaje, ko so zdravniki iz ekip
         prve pomoči v pripravljenosti, za kar se zahteva, da so neprestano dosegljivi, ne da bi morali biti navzoči v zdravstveni
         ustanovi. Namreč, čeprav so na razpolago delodajalcu, ker morajo biti dosegljivi, je res tudi, da lahko zdravniki v tem položaju
         svobodneje razpolagajo s svojim časom in se posvečajo lastnim interesom, tako da je treba za „delovni čas“ v smislu Direktive
         93/104 šteti le čas opravljanja storitev prve pomoči.

      52      Potem ko je Sodišče v točki 51 zgoraj navedene sodbe Simap poudarilo, da nadure spadajo v „delovni čas“ v smislu Direktive
         93/104, je v točki 52 iste sodbe sklenilo, da je treba čas stalne pripravljenosti, ki jo zdravniki iz ekip prve pomoči opravljajo
         po sistemu fizične navzočnosti v zdravstveni ustanovi, v celoti šteti za delovni čas in, če je tak primer, za nadure v smislu
         navedene direktive, medtem ko je treba pri pripravljenosti s stalno dosegljivostjo za delovni čas šteti le čas dejanskega
         opravljanja storitev prve pomoči (glej v tem smislu sklep z dne 3. julija 2001 v zadevi CIG, C‑241/99, Recueil, str. I‑5139,
         točki 33 in 34).

      53      Po eni strani je torej treba ugotoviti, da je nedvomno res, da zdravnik, ki izpolnjuje naloge, kot so v postopku v glavni
         stvari, opravlja stalno pripravljenost po sistemu fizične navzočnosti v zdravstveni ustanovi.

      54      Po drugi strani ni ne glede okvira ne glede narave dejavnosti takega zdravnika upoštevnih razlik od tistih v zadevi, v kateri
         je bila izdana zgoraj navedena sodba Simap, ki bi lahko omajale razlago Direktive 93/104, ki jo je Sodišče podalo v tej sodbi.

      55      V zvezi s tem ni mogoče dokazovati razlikovanj med temi dejavnostmi z zatrjevanjem, da je za zdravnike iz ekip prve pomoči
         v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Simap, veljal neprekinjen delavnik, ki je lahko trajal tudi 31 ur
         brez nočnega počitka, medtem ko naj bi upoštevna nacionalna ureditev za pripravljenost, kakršna je v postopku v glavni stvari,
         zagotavljala, da obdobja, v katerih se od zadevne osebe zahteva opravljanje nalog, ne preseže 49 % celotnega časa pripravljenosti,
         tako da lahko ostane neaktivna več kot polovico trajanja pripravljenosti.

      56      Kot je namreč generalni pravobranilec poudaril v opombi št. 3 sklepnih predlogov, iz španske ureditve, obravnavane v zadevi,
         v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Simap, ni razvidno, da bi morali zdravniki, ki v bolnišnici zagotavljajo pripravljenost,
         ostati budni in aktivni med njenim celotnim trajanjem. Enak sklep je mogoč na podlagi točk 15, 31 in 33 sklepnih predlogov
         generalnega pravobranilca v navedeni zadevi.

      57      Poleg tega, čeprav se številka 49 % iz nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari nanaša na povprečje časa, porabljenega
         za dejansko opravljanje storitev med za neko obdobje izračunano stalno pripravljenostjo, velja tudi, da se lahko zdravnika
         med njo poziva k opravljanju storitev tako pogosto in tako dolgo, kot je potrebno, ne da bi navedena ureditev določala kakršno
         koli omejitev v zvezi s tem.

      58      Pojmov „delovni čas“ in „počitek“ v smislu Direktive 93/104 vsekakor ni mogoče razlagati glede na določbe različnih ureditev
         držav članic, ampak sta to pojma prava Skupnosti, ki ju je treba opredeliti glede na objektivne značilnosti, sklicujoč se
         na sistem in namen navedene direktive, kot je Sodišče storilo v točkah 48 in 50 zgoraj navedene sodbe Simap. Samo s tako avtonomno
         razlago se lahko zagotovi polna učinkovitost te direktive in enotna uporaba navedenih pojmov v vseh državah članicah.

      59      Zato dejstvo, da se opredelitev pojma delovni čas sklicuje na „nacionalne zakonodaje in/ali prakse“, ne pomeni, da lahko države
         članice enostransko določijo njegov obseg. Te države torej ne morejo postaviti nobenega pogoja v zvezi s pravico delavcev,
         da se delovni čas in tudi čas počitka ustrezno upoštevata, saj izhaja neposredno iz določb te direktive. Kakršna koli drugačna
         interpretacija bi vodila k neuresničitvi cilja Direktive 93/104, ki je uskladiti zaščito varnosti in zdravja delavcev s pomočjo
         minimalnih zahtev (glej sodbo z dne 12. novembra 1996 v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu, C‑84/94, Recueil, str. I‑5755,
         točki 45 in 75).

      60      V zvezi s tem ni pomembno, da se Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Simap ni izrecno izreklo o možnosti zdravnikov, ki opravljajo
         stalno pripravljenost po sistemu fizične navzočnosti v bolnišnici, da v času, ko njihove storitve niso zahtevane, počivajo
         ali celo spijo.

      61      Taka obdobja delovne neaktivnosti so značilna za stalno pripravljenost, ki jo zdravniki opravljajo po sistemu fizične navzočnosti
         v bolnišnici, saj je za razliko od običajnega dela potreba po nujnih posegih odvisna od okoliščin in je ni mogoče vnaprej
         predvideti.

      62      Zato se je Sodišče v zadnjem stavku točke 48 zgoraj navedene sodbe Simap izrecno sklicevalo na to značilnost, iz katere je
         jasno razvidno, da je izhajalo iz predpostavke, da zdravniki v stalni pripravljenosti v bolnišnici ne opravljajo dejansko
         in neprekinjeno svoje poklicne dejavnosti ves čas stalne pripravljenosti.

      63      Po mnenju Sodišča je za presojo, ali ima čas stalne pripravljenosti, ki jo zdravniki opravljajo v bolnišnici, značilnosti
         pojma „delovni čas“ v smislu Direktive 93/104, odločilno dejstvo, da morajo biti fizično navzoči na kraju, ki ga določi delodajalec,
         in mu biti na razpolago, da lahko po potrebi takoj opravijo svoje storitve. Kot je namreč razvidno iz točke 48 zgoraj navedene
         sodbe Simap, je treba šteti, da dolžnost, ki zadevnim zdravnikom onemogoča izbiro kraja bivanja med čakanjem, spada k opravljanju
         nalog.

      64      Tega sklepa ne spremeni dejstvo, da delodajalec da zdravniku na razpolago sobo za počitek, v kateri lahko biva, vse dokler
         niso zahtevane njegove strokovne storitve.

      65      Dodati je treba, da – tako kot je Sodišče že razsodilo v točki 50 zgoraj navedene sodbe Simap – za zdravnika, ki mora biti
         ves čas trajanja stalne pripravljenosti na razpolago delodajalcu na kraju, ki ga ta določi, v primerjavi z zdravnikom, ki
         opravlja pripravljenost na klic, za katero je potrebna le stalna dosegljivost in fizična navzočnost zdravnika v zdravstveni
         ustanovi ni zahtevana, veljajo bistveno težje zahteve, saj mora biti oddaljen od svojega družinskega in družbenega okolja
         in je bolj omejen pri upravljanju s časom, med katerim njegove strokovne storitve niso zahtevane. V teh okoliščinah ni mogoče
         šteti, da delavec, ki je na razpolago delodajalcu na kraju, ki ga ta določi, med stalno pripravljenostjo, ko ne opravlja dejansko
         svoje poklicne dejavnosti, počiva.

      66      Te razlage ne morejo omajati ugovori v zvezi z ekonomskimi in organizacijskimi posledicami, ki bi jih po mnenju petih držav
         članic, ki so na podlagi člena 20 Statuta Sodišča predstavile stališča, povzročila razširitev rešitve iz zgoraj navedene sodbe
         Simap na primer, kakršen se obravnava v postopku v glavni stvari.

      67      Poleg tega je iz pete uvodne izjave Direktive 93/104 razvidno, da „je izboljšanje varnosti, higiene in zdravja delavcev pri
         delu cilj, ki ne sme biti podrejen zgolj ekonomskim merilom.“

      68      Iz vsega zgoraj navedenega je razvidno, da mora sklep Sodišča iz zgoraj navedene sodbe Simap, da je treba čas stalne pripravljenosti,
         ki jo zdravniki iz ekip prve pomoči opravljajo po sistemu fizične navzočnosti v zdravstveni ustanovi, v celoti šteti za delovni
         čas v smislu Direktive 93/104, ne glede na storitve, ki so jih zadevne osebe dejansko opravile, veljati tudi za stalno pripravljenost,
         ki jo po enakem sistemu opravi zdravnik, kot je N. Jaeger, v bolnišnici, v kateri je zaposlen.

      69      V teh okoliščinah Direktiva 93/104 nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je v postopku v glavni stvari, na podlagi katere
         se čas stalne pripravljenosti – v katerem zdravnik ni bil pozvan k dejanskemu opravljanju delovnih nalog in lahko počiva,
         vendar mora biti navzoč in ostati na razpolago na kraju, ki ga določi delodajalec, da lahko po potrebi opravi svoje storitve
         ali če se zahteva njegovo posredovanje – šteje za počitek.

      70      Ta razlaga je namreč edina, ki je v skladu s ciljem Direktive 93/104, ki je zagotoviti učinkovito zaščito varnosti in zdravja
         delavcev s tem, da se jim zagotovi minimalni počitek. Taka razlaga se še toliko bolj uveljavlja za zdravnike, ki zagotavljajo
         stalno pripravljenost v zdravstvenih ustanovah, saj so lahko obdobja, ko njihove storitve niso zahtevane za reševanje nujnih
         primerov, kratka in/ali pogosto prekinjena, poleg tega pa ni mogoče izključiti, da morajo zadevne osebe poleg ukrepanja v
         nujnih primerih spremljati stanje bolnikov pod njihovim nadzorom ali opravljati administrativne naloge.

      71      Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 93/104 razlagati
         tako, da je treba stalno pripravljenost („Bereitschaftsdienst“), ki jo zdravnik opravi po sistemu fizične navzočnosti v bolnišnici,
         v celoti šteti za delovni čas v smislu te direktive – čeprav lahko zadevna oseba na kraju opravljanja dela počiva, ko njene
         storitve niso zahtevane – in da torej ta direktiva nasprotuje ureditvi države članice, ki obdobja neaktivnosti delavca med
         tako stalno pripravljenostjo opredeljuje kot čas počitka.

       Tretje in četrto vprašanje
      72      Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba
         Direktivo 93/104 razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, katere učinek je, da glede stalne pripravljenosti,
         opravljene po sistemu fizične navzočnosti v bolnišnici omogoča, da se 11‑urni dnevni počitek skrajša na podlagi kolektivne
         pogodbe ali pogodbe na ravni podjetja, ki temelji na kolektivni pogodbi, v zameno za nadomestitev, ki se izvede „pozneje za
         delo, opravljeno med stalno pripravljenostjo“.

      73      Iż okvira, v katerem sta bila postavljena tretje in četrto vprašanje, je razvidno, da se predložitveno sodišče sprašuje o
         združljivosti določb členov 5(3) in 7(2), prvi pododstavek, ArbZG z zahtevami iż Direktive 93/104.

      74      V zvezi s tem se najprej izkaže, da nacionalne določbe, kakršne so tiste, na katere se navezuje predložitveno sodišče, razlikujejo
         med tem, ali je delavec med stalno pripravljenostjo pozvan k dejanskemu opravljanju delovnih nalog ali ne, saj se nadomešča
         le čas dejanske aktivnosti med stalno pripravljenostjo, medtem ko se čas stalne pripravljenosti, ko delavec ni aktiven, šteje
         za počitek.

      75      Kot je torej razvidno iż odgovora na prvi dve vprašanji, je treba stalno pripravljenost, ki jo opravlja zdravnik v bolnišnici,
         v kateri je zaposlen, v celoti šteti za delovni čas, ne glede na to, da delavec med to pripravljenostjo ne opravlja delovnih
         nalog ves čas. Torej je Direktiva 93/104 v nasprotju z ureditvijo države članice, ki čas neaktivnosti delavca med stalno pripravljenostjo
         v zdravstveni ustanovi enači s počitkom v smislu te direktive in ki torej predvideva le nadomestitev časa, v katerem je zadevna
         oseba dejansko opravljala delovne naloge.

      76      Da bi bilo mogoče dati koristen odgovor predložitvenemu sodišču, je treba tudi pojasniti zahteve iż Direktive 93/104 glede
         počitka in zlasti preučiti, ali in koliko lahko nacionalne določbe, kot sta člena 5(3) in 7(2), prvi pododstavek, ArbZG spadajo
         med možnosti odstopanj, ki jih določa ta direktiva.

      77      V zvezi s tem člen 3 te direktive uzakonja pravico vsakega delavca do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24-urnem
         obdobju.

      78      Člen 6 navedene direktive pa državam članicam nalaga sprejetje potrebnih ukrepov, ki zagotovijo, da skladno s potrebo po zaščiti
         varnosti in zdravja delavcev povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur.

      79      Iż besedila obeh zgoraj navedenih določb je razvidno, da z njima načeloma ni združljiva nacionalna ureditev, kakršna je v
         postopku v glavni stvari, ki dovoljuje trajanje delovnega časa neprenehoma 30 ur, ko se stalna pripravljenost opravlja pred
         ali neposredno po običajnem delu, ali več kot 50 ur na teden, upoštevajoč stalno pripravljenost. Drugače bi veljalo le, če
         bi navedena ureditev spadala med možnosti odstopanj, ki jih določa Direktiva 93/104.

      80      V zvezi s tem je iż sistema, ki ga uvaja ta direktiva, razvidno, da čeprav njen člen 15 na splošno dovoljuje uporabo ali uvedbo
         nacionalnih določb, ki so ugodnejše za zaščito varnosti in zdravja delavcev, pa navedena direktiva v členu 17 pojasnjuje,
         da se lahko odstopi samo od nekaterih taksativno naštetih določb, ki jih določijo države članice ali socialni partnerji.

      81      Prvič, pomembno je, da člen 2 Direktive 93/104 ne spada med določbe, za katere ta dovoljuje, da je od njih mogoče odstopati.

      82      To dejstvo potrjuje ugotovitev iż točk 58 in 59 te sodbe, v skladu s katero države članice ne morejo prosto razlagati definicij
         iz navedenega člena 2.

      83      Drugič, člen 6 Direktive 93/104 je omenjen le v njenem členu 17(1), čeprav ni sporno, da se ta določba nanaša na dejavnosti,
         ki nimajo nobene zveze z dejavnostmi, ki jih opravlja zdravnik med stalno pripravljenostjo po sistemu fizične navzočnosti
         v bolnišnici.

      84      Seveda člen 18(1)(b)(i) Direktive 93/104 določa, da imajo države članice možnost, da ne uporabljajo navedenega člena 6, če
         spoštujejo splošna načela zaščite varnosti in zdravja delavcev in izpolnjujejo določeno število kumulativno navedenih pogojev
         iż navedene določbe.

      85      Vendar ni sporno, kot je nemška vlada izrecno potrdila na obravnavi, da Zvezna republika Nemčija te možnosti odstopanja ni
         izrabila.

      86      Tretjič, člen 3 Direktive 93/104 je, nasprotno, omenjen v več odstavkih njenega člena 17 in zlasti v odstavku 2, točka 2.1,
         določbi, ki je upoštevna za zadevo v glavni stvari, saj se pod (c)(i) nanaša na „dejavnosti s potrebo po neprekinjenosti službe
         […] zlasti pri službah v zvezi s sprejemom, zdravljenjem oziroma nego v bolnišnicah ali podobnih ustanovah […]“

      87      Direktiva 93/104 torej priznava posebnosti organizacije ekip v stalni pripravljenosti v bolnišnicah in podobnih ustanovah,
         saj v členu 17 vsebuje odstopanja v zvezi z njimi.

      88      Tako je Sodišče v točki 45 zgoraj navedene sodbe Simap menilo, da lahko dejavnost zdravnikov iż ekip prve pomoči spada med
         odstopanja, določena v navedenem členu, če so izpolnjeni pogoji iż te določbe (glej zgoraj navedeni sklep CIG, točka 31).

      89      V zvezi s tem je treba poudariti, da je treba odstopanja iz člena 17 Direktive 93/104 – glede na to, da gre za izjeme od skupnostne
         ureditve organizacije delovnega časa, ki jo uvaja ta direktiva – razlagati tako, da je njihov obseg omejen na to, kar je nujno
         potrebno za zaščito interesov, varovanih s temi odstopanji.

      90      Poleg tega za tako odstopanje, zlasti glede dolžine dnevnega počitka iz člena 3 Direktive 93/104, na podlagi člena 17(2) te
         direktive izrecno velja pogoj, da je zadevnim delavcem dodeljen ustrezen nadomestni počitek ali pa se v izjemnih primerih,
         ko takšnega nadomestnega počitka ni možno dodeliti iz objektivnih razlogov, navedenim delavcem dodeli ustrezna zaščita. V
         skladu z odstavkom 3 navedenega člena 17 veljajo enaki pogoji za odstopanja od navedenega člena 3, opredeljena bodisi s kolektivnimi
         pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnima partnerjema na državni ali regionalni ravni, bodisi – v skladu s predpisi,
         ki jih določajo socialni partnerji – s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnima partnerjema na nižji
         ravni.

      91      Torej, po eni strani, kot je že bilo poudarjeno v točki 81 te sodbe, člen 17 Direktive 93/104 ne dovoljuje odstopanja od definicij
         pojmov „delovni čas“ in „čas počitka“ iz člena 2 te direktive s tem, da bi se čas neaktivnosti zdravnika, ki je dolžan stalno
         pripravljenost opravljati v bolnišnici, štel za počitek, saj je treba ta čas v celoti šteti za delovni čas v smislu te direktive.

      92      Po drugi strani je treba opozoriti, da je namen Direktive 93/104 učinkovita zaščita varnosti in zdravja delavcev. Ob upoštevanju
         tega bistvenega cilja mora biti vsakemu delavcu zagotovljen primeren čas za počitek, ki mora biti ne le učinkovit, tako da
         se zadevnim osebam omogoči obnova moči po utrujenosti, ki je posledica dela, ampak tudi preventiven, tako da kar se da zmanjša
         nevarnost poslabšanja varnosti in zdravja delavcev, ki jo lahko pomeni kopičenje delovnega časa brez potrebnega počitka.

      93      V zvezi s tem je iz točke 15 zgoraj navedene sodbe v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu razvidno, da je treba pojma „varnost“
         in „zdravje“ v smislu člena 118 A Pogodbe, na katerem temelji Direktiva 93/104, široko razlagati tako, da se nanašata na vse
         dejavnike, fizične in druge, ki lahko vplivajo na zdravje in varnost delavcev na delovnem mestu, zlasti pa na nekatere vidike
         organizacije delovnega časa. V isti točki navedene sodbe je Sodišče poleg tega poudarilo, da je mogoče tako razlago opreti
         na preambulo ustave Svetovne zdravstvene organizacije, katere članice so države članice, v kateri je zdravje opredeljeno kot
         popolno fizično, duševno in socialno blagostanje, in ne le kot neobstoj bolezni ali invalidnosti.

      94      Iz zgoraj navedenega izhaja, da mora biti za „ustrezen nadomestni počitek“ v smislu člena 17(2) in (3) Direktive 93/104, da
         bi ustrezal opredelitvi in cilju navedene direktive, kot je naveden v točki 92 t sodbe, značilno, da delavec v tem času do
         svojega delodajalca ni zavezan z ničimer, kar bi mu onemogočalo, da se svobodno in neprekinjeno posveča svojim interesom,
         da se opravijo učinki dela na njegovo varnost in zdravje. Torej mora počitek neposredno slediti delovnemu času, ki naj bi
         ga nadomestil, da se prepreči utrujenost ali preobremenitev delavca zaradi kumuliranja zaporednih obdobij dela.

      95      Za zagotovitev učinkovite zaščite varnosti in zdravja delavcev je torej treba praviloma predvideti redno izmenjavo delovnega
         časa in časa počitka. Da se lahko učinkovito odpočije, mora namreč delavec imeti možnost, da se od delovnega okolja oddalji
         za nekaj ur, ki morajo biti ne le zaporedne, ampak morajo tudi neposredno slediti delovnemu času, da se lahko posameznik sprosti
         in odpravi utrujenost, ki je povezana z opravljanjem njegovih nalog. To se zdi še toliko bolj potrebno, ko je običajni dnevni
         delovni čas podaljšan z odstopanjem od splošnega pravila zaradi opravljanja stalne pripravljenosti.

      96      Nasprotno lahko niz obdobij dela, med katerimi ni potrebnega časa za počitek, povzroči škodo delavcu ali vsaj nevarnost, da
         bo presegel svoje fizične sposobnosti, zaradi česar sta ogrožena njegova varnost in zdravje, zato poznejši čas počitka za
         navedena obdobja ne more ustrezno zagotoviti zaščite obravnavanih interesov. Kot je bilo ugotovljeno v točki 70 te sodbe,
         je ta nevarnost še toliko bolj realna pri stalni pripravljenosti, ki jo zdravnik opravlja v zdravstveni ustanovi, a fortiori če ta pripravljenost sledi opravljanju dela po običajnem urniku.

      97      V teh okoliščinah je treba podaljšanje dnevnega delovnega časa, ki ga lahko države članice ali socialni partnerji opravijo
         na podlagi člena 17 Direktive 93/104 s skrajšanjem počitka, do katerega ima delavec pravico določenega dne, zlasti v bolnišnicah
         in podobnih ustanovah, načeloma nadomestiti z dodelitvijo ustreznega nadomestnega počitka, ki traja toliko zaporednih ur,
         kolikor je bil počitek skrajšan, in ki ga mora delavec koristiti, preden nastopi naslednje obdobje dela. Praviloma se z dodelitvijo
         takih „poznejših“ obdobij počitka, ki niso več v neposredni zvezi s podaljšanim obdobjem dela zaradi opravljanja nadur, ne
         upošteva ustrezno potrebe po spoštovanju splošnih načel zaščite varnosti in zdravja delavcev, ki so temelj skupnostne ureditve
         organizacije delovnega časa.

      98      Šele v izrednih okoliščinah namreč člen 17 dovoljuje, da se delavcu dodeli „druga ustrezna zaščita“, če nadomestnega počitka
         ni možno dodeliti iz objektivnih razlogov.

      99      Vendar se v obravnavanem primeru sploh ne zatrjuje niti ne navaja, da je tako v primeru ureditve, kakršna je v postopku v
         glavni stvari.

      100    Poleg tega skrajšanje dnevnega počitka v trajanju 11 zaporednih ur, ki je z Direktivo 93/104 dovoljeno v nekaterih okoliščinah
         in pod različnimi pogoji, nikakor ne sme povzročiti daljšega maksimalnega tedenskega delovnega časa, kot je določen v členu 6
         te direktive, s tem da se delavcu vključno z nadurami naloži opravljanje v povprečju več kot 48 ur dela v vsakem sedemdnevnem
         obdobju, čeprav to zajema stalno pripravljenost, med katero delavec, ki je sicer na razpolago na svojem delovnem mestu, dejansko
         ne izvaja poklicne dejavnosti.

      101    Kot je namreč bilo poudarjeno v točki 83 te sodbe, člen 17 za dejavnosti, kot so te v postopku v glavni stvari, ne omogoča
         odstopanj od člena 6.

      102    Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba skleniti, da za nacionalne določbe, kakršne vsebujeta člena 5(3) in 7(2), prvi
         pododstavek, ArbZG, ne morejo biti možna odstopanja iz člena 17 Direktive 93/104.

      103    V teh okoliščinah je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 93/104 razlagati tako, da:

      –        v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, nasprotuje ureditvi države članice, katere učinek je, da glede stalne
         pripravljenosti, opravljene po sistemu fizične navzočnosti v bolnišnici, omogoča, da se na podlagi kolektivne pogodbe ali
         pogodbe na ravni podjetja, ki temelji na kolektivni pogodbi, nadomestijo le obdobja stalne pripravljenosti, med katerimi je
         delavec dejansko opravljal poklicno dejavnost;

      –        je za možnost odstopanja na podlagi določb člena 17(2), točka 2.1(c)(i), te direktive skrajšanje dnevnega počitka v trajanju
         11 zaporednih ur zaradi opravljanja stalne pripravljenosti, ki sledi običajnemu delovnemu času, pogojeno s tem, da se zadevnim
         delavcem dodeli ustrezen nadomestni počitek, ki neposredno sledi obdobjem dela;

      –        poleg tega tako skrajšanje dnevnega počitka nikakor ne sme povzročiti preseganja maksimalnega tedenskega delovnega časa, ki
         je določen v členu 6 navedene direktive.

       Stroški
      104    Stroški, ki so jih nemška, danska nizozemska vlada, vlada Združenega kraljestva in Komisija priglasile za predložitev stališč
         Sodišču, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim
         sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE,
      v odgovor na vprašanja, ki jih je Landesarbeitsgericht Schleswig Holstein predložilo s sklepom z dne 12. marca 2002 in spremenilo
         s sklepom z dne 25. marca 2002, razsodilo:

      1)      Direktivo Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako,
            da je treba stalno pripravljenost („Bereitschaftsdienst“), ki jo zdravnik opravi po sistemu fizične navzočnosti v bolnišnici,
            v celoti šteti za delovni čas v smislu te direktive – čeprav lahko zadevna oseba na kraju opravljanja dela počiva, ko njene
            storitve niso zahtevane – in da torej ta direktiva nasprotuje ureditvi države članice, ki obdobja neaktivnosti delavca med
            tako stalno pripravljenostjo opredeljuje kot čas počitka.
      2)      Direktivo 93/104 je treba razlagati tudi tako, da:
      –        v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, nasprotuje ureditvi države članice, katere učinek je, da glede stalne
            pripravljenosti, opravljene po sistemu fizične navzočnosti v bolnišnici, omogoča, da se na podlagi kolektivne pogodbe ali
            pogodbe na ravni podjetja, ki temelji na kolektivni pogodbi, nadomestijo le obdobja stalne pripravljenosti, med katerimi je
            delavec dejansko opravljal poklicno dejavnost;
      –        je za možnost odstopanja na podlagi določb člena 17(2), točka 2.1(c)(i), te direktive skrajšanje dnevnega počitka v trajanju
            11 zaporednih ur zaradi opravljanja stalne pripravljenosti, ki sledi običajnemu delovnemu času, pogojeno s tem, da se zadevnim
            delavcem dodeli ustrezen nadomestni počitek, ki neposredno sledi obdobjem dela;
      –        poleg tega tako skrajšanje dnevnega počitka nikakor ne sme povzročiti preseganja maksimalnega tedenskega delovnega časa, ki
            je določen v členu 6 navedene direktive.

               Rodríguez Iglesias

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               Jann

               Skouris

               Macken

               Colneric

               von Bahr

               Cunha Rodrigues

                     Rosas

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. septembra 2003.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 5. oktobra 2009.#Združeni zadevi T-40/07 P in T-62/07 P.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (pritožbeni senat)
      z dne 5. oktobra 2009
      Združeni zadevi T-40/07 P in T-62/07 P
      José António de Brito Sequeira Carvalho
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      in
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Joséju Antóniu de Britu Sequeiri Carvalhu
      „Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Dopust – Bolniški dopust – Nastop bolniškega dopusta po uradni dolžnosti – Podaljšanje bolniškega dopusta po uradni dolžnosti – Nov predhodni zdravniški pregled – Pristojnost Sodišča za uslužbence – Sprememba predmeta spora“
      Predmet: Pritožbi zoper sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije (tretji senat) z dne 13. decembra 2006 v zadevi de Brito Sequeira
         Carvalho proti Komisiji (F‑17/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑149 in II‑A‑1‑577), s katerima se predlaga razveljavitev te sodbe.

      Odločitev: Pritožba v zadevi T-40/07 P se zavrne. V zadevi T-40/07 P José António de Brito Sequeira Carvalho nosi svoje stroške in stroške
         Komisije Evropskih skupnosti, nastale v tem postopku. Sodba Sodišča za uslužbence Evropske unije (tretji senat) z dne 13. decembra 2006
         v zadevi de Brito Sequeira Carvalho proti Komisiji (F-17/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-149 in II-A-1-577) se razveljavi v delu,
         v katerem so bile z njo odločba z dne 13. julija 2004 in odločbe o podaljšanju bolniškega dopusta po uradni dolžnosti, sprejete
         po odločbi z dne 22. septembra 2004, razglašene za nične. Tožba, ki jo je J. A. de Brito Sequeira Carvalho vložil pri Sodišču za uslužbence v zadevi F-17/05, se v delu, v katerem
         se nanaša na odločbo z dne 13. julija 2004 in odločbe o podaljšanju bolniškega dopusta po uradni dolžnosti, sprejete po odločbi
         z dne 22. septembra 2004, zavrže kot nedopustna. Pritožba v zadevi T‑62/07 P se v preostalem zavrne. V zadevi T-62/07 P J. A.
         de Brito Sequeira Carvalho nosi polovico svojih stroškov, nastalih v postopku pred Sodiščem za uslužbence in v tem postopku. V zadevi T-62/07 P Komisija nosi svoje stroške in polovico stroškov J. A. de Brita Sequeire Carvalha, nastalih v postopku
         pred Sodiščem za uslužbence in v tem postopku.
      Povzetek
      1.      Uradniki – Odločba, ki vpliva na upravni položaj uradnika – Upoštevanje elementov, ki jih ni v njegovem osebnem spisu, vendar
            je bila zadevna stranka predhodno seznanjena z njimi – Zakonitost – Pogoji
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 26, prvi odstavek)
      2.      Postopek – Ukrepi procesnega vodstva – Pisna vprašanja, postavljena strankam – Neobstoj avtomatične posledice za rešitev spora
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, členi 49, 64 in 65; Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))
      3.      Postopek – Predložitev dokazov – Rok – Zamuda pri predložitvi dokaznih predlogov
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 48(1))
      4.      Postopek – Predlog za pripravljalne ukrepe – Predložitev po koncu ustnega postopka – Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 62)
      5.      Uradniki – Pravno sredstvo – Predhodna upravna pritožba – Roki – Narava javnega reda
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      6.      Akti institucij – Domneva veljavnosti – Neobstoječ akt – Pojem
      (člen 249 ES)
      7.      Uradniki – Organ, pristojen za imenovanja – Pooblastila – Izvajanje
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 2)
      8.      Uradniki – Pravno sredstvo – Razlogi – Zloraba pooblastila
      9.      Uradniki – Pravno sredstvo – Predhodna upravna pritožba – Roki – Prekluzija – Opravičljiva zmota
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      1.      Zakonitost presoje tožbe uradnika s strani sodišča Skupnosti nikakor ni odvisna od tega, ali tožena institucija upošteva obveznost
         obveščanja uradnika o njegovem osebnem spisu, določeno v členu 26 Kadrovskih predpisov. Le sodišče Skupnosti lahko presodi
         smotrnost sprejetja morebitnih ukrepov procesnega vodstva in odreditve morebitnih pripravljalnih ukrepov.

      Cilj člena 26, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov je zagotoviti spoštovanje pravice uradnika do obrambe, tako da se prepreči,
         da bi odločbe, ki jih sprejme organ, pristojen za imenovanja, in ki vplivajo na njegov upravni status in kariero, temeljile
         na dejstvih v zvezi z njegovo sposobnostjo, učinkovitostjo ali vedenjem, ki niso navedena v njegovem osebnem spisu. Iz tega
         sledi, da je odločba, ki temelji na takih dejstvih, v nasprotju z zagotovili iz Kadrovskih predpisov in jo je treba razglasiti
         za nično, ker je bila sprejeta po nezakonitem postopku.

      Vendar samo okoliščina, da dokumenti iz člena 26 Kadrovskih predpisov niso bili vloženi v osebni spis, ne more upravičiti
         razglasitve ničnosti odločbe, če je bila zainteresirana stranka dejansko seznanjena z njimi. Dejstvo, da se proti uradniku
         ne smejo uporabiti dokumenti v zvezi z njegovo sposobnostjo, učinkovitostjo ali vedenjem, se nanaša samo na dokumente, s katerimi
         ni bil predhodno seznanjen. Ne nanaša se na dokumente, ki, čeprav je bil z njimi seznanjen, še niso bili vloženi v njegov
         osebni spis, saj instituciji ni mogoče preprečiti, da bi sprejela odločitev v interesu službe na podlagi dokumentov, s katerimi
         je bila zainteresirana stranka predhodno seznanjena, samo zato ker niso bili vloženi v njen osebni spis. Iz tega izhaja, da
         institucija krši člen 26 Kadrovskih predpisov in pravice uradnika do obrambe, kadar sprejme odločbo, ki posega v njegov položaj,
         ne da bi ga predhodno seznanila z dejstvi, ki niso navedena v njegovem osebnem spisu in ki upravičujejo sprejetje te odločbe.
         V zvezi s tem zgolj potrjene seznanjenosti zadevnega uradnika s temi dejstvi ni mogoče šteti za zadosten dokaz, da je imel
         pred sprejetjem odločbe, ki posega v njegov položaj, možnost učinkovito braniti svoje interese. Da bi bilo spoštovanje njegovih
         pravic do obrambe zagotovljeno, mora institucija tudi z vsemi sredstvi dokazati, da mu je predhodno razložila, da lahko zadevna
         dejstva, čeprav niso bila vključena v njegov osebni spis, upravičijo odločbo, ki posega v njegov položaj. V nasprotnem primeru
         ni mogoče šteti, da je bilo obveščanje, ki se zahteva s členom 26 Kadrovskih predpisov, opravljeno.

      (Glej točke od 91 do 94.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 13. december 2005, Cwik proti Komisiji, T‑155/03, T‑157/03 in T‑331/03, ZOdl. JU, str.
         I‑A‑411 in II‑1865, točki 50, 51 in navedena sodna praksa ter točka 52; Sodišče prve stopnje, 28. november 2006, Milbert in
         drugi proti Komisiji, T‑47/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑281 in II‑A‑2‑1455, točka 83.

      2.      Odločitev za postavitev pisnih vprašanj je v prosti presoji Sodišča za uslužbence, saj lahko v vsaki fazi postopka odredi
         ukrepe procesnega vodstva ali pripravljalne ukrepe iz členov 64 in 65 Poslovnika Sodišča prve stopnje. Odločitev za to možnost
         pa nima nobene avtomatične posledice za rešitev spora, saj Sodišče za uslužbence nespremenljivo presodi vrednost, ki jo je
         treba pripisati različnim dejstvom in dokazom, ki so mu bili predloženi ali ki jih je lahko samo zbralo.

      (Glej točko 105.)
      Napotitev na: Sodišče, 29. oktober 2004, Ripa di Meana proti Parlamentu, C‑360/02 P, ZOdl., str. I‑10339, točka 28.
      3.      Kar zadeva odstopanje od pravil o predložitvi dokaznih predlogov, člen 48(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje strankam nalaga,
         da navedejo razloge za zamudo pri predložitvi dokaznih predlogov. Taka obveznost pomeni, da je sodišču Skupnosti priznano
         pooblastilo za nadzor nad obrazložitvijo zamude pri predložitvi teh dokaznih predlogov in, odvisno od posameznega primera,
         nad njihovo vsebino ter, če zahteva ni pravno zadostno utemeljena, pooblastilo za njihovo zavrnitev. Enako še toliko bolj
         velja za dokazne predloge, predložene po vložitvi duplike.

      (Glej točko 115.)
      Napotitev na: Sodišče, 14. april 2005, M proti Sodišču, C‑243/04 P, neobjavljena v ZOdl., točka 33.
      4.      Stranka lahko po koncu ustnega postopka predlaga ukrepe procesnega vodstva, le če Sodišče za uslužbence odloči ponovno odprtje
         ustnega postopka. Sodišče za uslužbence, ki ima na podlagi člena 62 Poslovnika Sodišča prve stopnje diskrecijsko pravico na
         tem področju, je zavezano ugoditi predlogu za ponovno odprtje ustnega postopka, samo če se zainteresirana stranka opira na
         dejstva, ki imajo lahko odločilen vpliv in jih ni mogla navesti pred koncem ustnega postopka.

      (Glej točko 131.)
      Napotitev na: Sodišče, 8. julij 1999, Hüls proti Komisiji, C‑199/92 P, Recueil, str. II‑4287, točki 126 in 128; Sodišče, 27. april 2006,
         L proti Komisiji, C‑230/05 P, neobjavljen v ZOdl., točka 68.

      5.      Rok treh mesecev za vložitev pritožbe zoper akt, ki posega v položaj, in rok treh mesecev za vložitev pritožbe zoper odločbo
         o zavrnitvi pritožbe ali zoper zavrnitev pritožbe zaradi molka organa, določena v členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov, sta
         zavezujoča in ju stranke in sodišče ne morejo spreminjati, saj sta bila določena zaradi zagotovitve jasnosti in varnosti pravnih
         položajev. V zvezi s tem je za ta roka treba šteti, da se uporabljata za vsako izpodbijanje akta, podvrženega nadzoru sodišča
         Skupnosti, ne glede na njegovo naravo. V členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov namreč ni nobenega razlikovanja v zvezi s pogoji
         dopustnosti pritožbe pri organu, pristojnemu za imenovanja, in tožbe pri sodišču Skupnosti glede na resnost napake v izpodbijanem
         upravnem aktu.

      (Glej točki 145 in 146.)
      Napotitev na: Sodišče, 6. december 2001, Reyna González del Valle proti Komisiji, C‑219/01 P, neobjavljen v Recueil, točka 10 ;
         Sodišče, 18. januar 2007, PKK in KNK proti Svetu, C‑229/05 P, ZOdl., str. I‑439, točka 101; Sodišče prve stopnje, 28. marec 2001,
         Reyna González del Valle proti Komisiji, T‑130/00, neobjavljen v Recueil, točka 39; Sodišče prve stopnje, 8. marec 2006, Lantzoni
         proti Sodišču, T‑289/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑39 in II‑A‑2‑171, točki 40 in 41; Sodišče prve stopnje, 25. oktober 2007, Estaser
         El Mareny proti Komisiji, T‑274/06, neobjavljen v ZOdl., točka 40.

      6.      Akti institucij Skupnosti načeloma uživajo domnevo zakonitosti in imajo zato pravne učinke, dokler niso razveljavljeni ali
         umaknjeni, tudi če vsebujejo nepravilnosti. Izjema od tega načela so akti, pri katerih so podane tako očitne in hude nepravilnosti,
         da jih pravni red Skupnosti ne more dopustiti, in za katere se šteje, da nimajo nobenega, niti začasnega pravnega učinka,
         in so torej pravno neobstoječi. Namen te izjeme je ohranitev ravnovesja med bistvenima, vendar včasih protislovnima zahtevama,
         ki jima mora zadostiti pravni red, in sicer med stabilnostjo pravnih odnosov in spoštovanjem zakonitosti. Resnost posledic,
         ki se navezujejo na ugotovitev neobstoja akta institucij, zahteva, da je taka ugotovitev zaradi pravne varnosti mogoča le
         v zelo izjemnih primerih. To ne velja v primeru, v katerem se nepravilnost pristojnosti in formalna napaka, ki vključuje neizpolnitev
         obveznosti obrazložitve odločbe, ne zdita tako očitno resni, da bi bilo treba odločbo šteti za pravno neobstoječo.

      (Glej točke od 150 do 153.)
      Napotitev na: Sodišče, 15. junij 1994, Komisija proti BASF in drugim, C‑137/92 P, Recueil, str. I‑2555, točke od 48 do 50;
         Sodišče, 8. julij 1999, Chemie Linz proti Komisiji, C‑245/92 P, Recueil, str. I‑4643, točke od 93 do 95; Sodišče, 5. oktober 2004,
         Komisija proti Grčiji, C‑475/01, ZOdl., str. I‑8923, točke od 18 do 20.

      7.      Nadaljnji prenos ali odstopanje od meril porazdelitve pristojnosti, ki so s Kadrovskimi predpisi podeljene organu, pristojnemu
         za imenovanja, bi lahko ničnost akta uprave povzročila samo, če bi lahko tak nadaljnji prenos ali odstopanje škodovalo enemu
         od jamstev, ki so uradnikom dodeljena s Kadrovskimi predpisi, ali pravilom dobrega upravljanja na področju vodenja zaposlenih.
         Odločba Komisije, sprejeta na podlagi člena 2 Kadrovskih predpisov, namreč pomeni razdelitev zadev znotraj služb Komisije
         bolj kot strogo razdelitev, katere neupoštevanje bi se kaznovalo z ničnostjo dejanj, izvedenih zunaj začrtanega okvira.

      (Glej točko 155.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 15. september 1998, De Persio proti Komisiji, T‑23/96, RecFP, str. I‑A‑483 in II‑1413,
         točka 111; Sodišče prve stopnje, 7. februar 2007, Caló proti Komisiji, združeni zadevi T‑118/04 in T‑134/04, še neobjavljena
         v ZOdl., točki 68 in 71.

      8.      Pojem zlorabe pooblastil ima zelo natančen pomen in se nanaša na dejstvo, da je upravni organ svoja pooblastila uporabil za
         drug namen kot tisti, za katerega so mu bila podeljena. Pri odločbi so bila pooblastila zlorabljena samo, če se na podlagi
         objektivnih, upoštevnih in skladnih dejavnikov izkaže, da je bila sprejeta za drugačne namene od navedenih.

      V zvezi s tem se v podporo trditev ni dovolj sklicevati na nekatera dejstva, ampak je treba predložiti tudi dovolj jasne,
         objektivne in skladne dokaze, s katerimi je mogoče potrditi njihovo resničnost ali vsaj verjetnost, sicer ni mogoče izpodbijati
         vsebinske pravilnosti trditev zadevne institucije.

      (Glej točki 172 in 173.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 5. julij 2000, Samper proti Parlamentu, T‑111/99, RecFP, str. I‑A‑135 in II‑611, točka 64;
         Sodišče prve stopnje, 19. september 2001, E proti Komisiji, T‑152/00, RecFP, str. I‑A‑179 in II‑813, točka 69; zgoraj navedena
         Cwik proti Komisiji, točki 179 in 180; Sodišče prve stopnje, 2. december 2008, Karatzoglou proti AER, T‑471/04, še neobjavljena
         v ZOdl., točki 49 in 50.

      9.      Pojem opravičljive zmote je treba razlagati ozko in se lahko nanaša le na izjemne okoliščine, zlasti ko so institucije ravnale
         tako, da je lahko njihovo ravnanje samo po sebi ali odločilno povzročilo sprejemljivo zmedo pri zadevni stranki, ki je ravnala
         v dobri veri in izkazala potrebno skrbnost, ki se zahteva od običajno obveščenega subjekta. Ob upoštevanju tega, da pomeni
         izjemo od kazni nedopustnosti zaradi neupoštevanja rokov za pritožbi, ki so zavezujoči, mora pojem opravičljive zmote zatrjevati
         in dokazati stranka, ki ga namerava koristiti, sodišče pa ne more po uradni dolžnosti ugotoviti obstoja take zmote.

      Poleg tega, čeprav je učinek opravičljive zmote lahko tak, da se ohrani rok in tako omogoči dopustnost pritožbe kljub neupoštevanju
         rokov, določenih v členu 90(2) ali členu 91(3) Kadrovskih predpisov, njen učinek ne more biti tak, da pritožnika razbremeni
         predhodnega postopka, določenega v členu 90(2) Kadrovskih predpisov, ki je izrecni pogoj za dopustnost tožbe na podlagi člena 91(2)
         Kadrovskih predpisov, in da se omogoči vložitev tožbe neposredno pri Sodišču za uslužbence.

      (Glej točke od 204 do 206.)
      Napotitev na: Sodišče, 15. december 1994, Bayer proti Komisiji, C‑195/91 P, Recueil, str. I‑5619, točka 26; Sodišče, 15. maj 2003,
         Pitsiorlas proti Svetu in ECB, C‑193/01 P, Recueil, str. I‑4837, točka 24; Sodišče prve stopnje, 16. marec 1993, Blackman
         proti Parlamentu, T‑33/89 in T‑74/89, Recueil, str. II‑249, točki 32 in 33; Sodišče prve stopnje, 11. november 2008, Speiser
         proti Parlamentu, T‑390/07 P, neobjavljena v ZOdl., točka 33.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 13. aprila 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Antonio Giannini. # Pritožba. # Zadeva C-153/99 P.