title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. septembra 2010.#Pedro Manuel Roca Álvarez proti Sesa Start España ETT SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Superior de Justicia de Galicia - Španija.#Socialna politika - Enako obravnavanje delavcev in delavk - Direktiva 76/207/EGS - Člena 2 in 5 - Pravica zaposlene matere do odmora - Možnost koriščenja, ki jo ima zaposlena mati ali zaposleni oče - Mati, ki ni zaposlena pri delodajalcu - Izključitev pravice do odmora za zaposlenega očeta.#Zadeva C-104/09.

text:
      Zadeva C-104/09
      Pedro Manuel Roca Álvarez
      proti
      Sesa Start España ETT SA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia de Galicia)
      „Socialna politika – Enako obravnavanje delavcev in delavk – Direktiva 76/207/EGS – Člena 2 in 5 – Pravica zaposlene matere do odmora – Možnost koriščenja, ki jo ima zaposlena mati ali zaposleni oče – Mati, ki ni zaposlena pri delodajalcu – Izključitev pravice do odmora za zaposlenega očeta“
      Povzetek sodbe
      Socialna politika – Delavci in delavke – Dostop do zaposlitve in delovnih pogojev – Enako obravnavanje
      (Direktiva Sveta 76/207, člena 2(1), (3) in (4) ter 5)
      Člena 2(1), (3) in (4) ter 5 Direktive 76/207 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom
         do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnemu
         ukrepu, ki določa, da so delavke, matere otroka, ki imajo status zaposlene osebe, upravičene do odmora v različnih oblikah
         v prvih devetih mesecih po rojstvu tega otroka, medtem ko delavci, očetje otroka, ki imajo enak status, niso upravičeni do
         istega odmora, razen če ima mati tega otroka prav tako status zaposlene osebe.

      Ker lahko tak odmor namreč brez razlike uveljavljata zaposleni oče ali zaposlena mati, kar pomeni, da lahko hranjenje in čas
         ukvarjanja z otrokom enako dobro zagotovita tako oče kot mati, je ta priznan delavcem kot staršem otroka. Torej ga ni mogoče
         obravnavati, kot da zagotavlja varstvo biološkega stanja ženske po nosečnosti ali varstvo posebnega odnosa med materjo in
         otrokom. Poleg tega okoliščina, da se očetom, ki imajo status zaposlene osebe, ne dovoli koriščenje navedenega odmora samo
         zato, ker mati otroka nima takega statusa, lahko povzroči, da bi bila ženska, ki je samozaposlena, prisiljena omejiti svojo
         poklicno dejavnost in sama nositi breme, ki je posledica rojstva tega otroka, ne da bi jo oče otroka lahko razbremenil. Zato
         takega ukrepa ni mogoče šteti niti za ukrep za odpravo ali zmanjšanje števila dejanskih primerov neenakosti v smislu člena 2(4)
         Direktive 76/207, ki lahko za ženske obstajajo v resničnosti družbenega življenja, niti za ukrep, katerega namen je uvesti
         dejansko in ne formalno enakost z zmanjševanjem dejanskih neenakosti v družbenem življenju in tako v skladu s členom 157(4)
         PDEU preprečevati ali izravnavati neenakosti v poklicni karieri zadevnih oseb.

      (Glej točke 31 in od 37 do 39 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 30. septembra 2010(*)

      „Socialna politika – Enako obravnavanje delavcev in delavk – Direktiva 76/207/EGS – Člena 2 in 5 – Pravica zaposlene matere do odmora – Možnost koriščenja, ki jo ima zaposlena mati ali zaposleni oče – Mati, ki ni zaposlena pri delodajalcu – Izključitev pravice do odmora za zaposlenega očeta“
      V zadevi C‑104/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia
         de Galicia (Španija) z odločbo z dne 13. februarja 2009, ki je prispela na Sodišče 19. marca 2009, v postopku

      Pedro Manuel Roca Álvarez
      proti
      Sesa Start España ETT SA,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, P. Lindh (poročevalka), sodnica, A. Rosas, U. Lõhmus in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za špansko vlado B. Plaza Cruz, zastopnica,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. van Beek in S. Pardo Quintillán, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 6. maja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(1), (3) in (4) ter 5 Direktive Sveta z dne 9. februarja
         1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja
         in napredovanja ter delovnih pogojev (76/207/EGS) (UL L 39, str. 40).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med P. M. Roco Álvarezom in njegovim delodajalcem, družbo Sesa Start España ETT SA,
         ker mu ta ni odobrila odmora za „dojenje“.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 1(1) Direktive 76/207 določa:

      „Namen te direktive je uveljaviti načelo enakega obravnavanja moških in žensk v državah članicah v zvezi z njihovim dostopom
         do zaposlitve, vključno z napredovanjem, njihovim poklicnim izobraževanjem in njihovimi delovnimi pogoji ter glede socialne
         varnosti pod pogoji, navedenimi v odstavku 2. To načelo je v nadaljevanju opredeljeno kot ‚načelo enakega obravnavanja‘.“

      4        Člen 2 te direktive določa:

      „1.      V naslednjih določbah načelo enakega obravnavanja pomeni, da ne sme biti nobene diskriminacije na podlagi spola, bodisi posredne
         ali neposredne, še zlasti ne glede na zakonski ali družinski status.

      […]
      3.      Ta direktiva ne vpliva na določbe, ki se nanašajo na varstvo žensk, še zlasti kar se tiče nosečnosti in materinstva.
      4.      Ta direktiva ne vpliva na ukrepe, ki spodbujajo enake možnosti žensk in moških, še zlasti, če odpravljajo obstoječe neenakosti,
         ki vplivajo na možnosti žensk na področjih, na katera se nanaša člen 1(1).“

      5        Člen 5 navedene direktive določa:

      „1.      Uporaba načela enakega obravnavanja v zvezi z delovnimi pogoji, vključno s pogoji, ki uravnavajo odpuščanje, pomeni, da se
         moškim in ženskam zagotovijo enake možnosti brez diskriminacije na podlagi spola.

      2.      V ta namen države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo naslednje:
      (a)      vsi zakoni in drugi predpisi, ki so v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, se odpravijo;
      (b)      vse določbe, ki so v nasprotju z načelom enakega obravnavanja in so vključene v kolektivne pogodbe, individualne pogodbe o
         zaposlitvi, notranja pravila podjetja ali v pravila, ki uravnavajo samostojne poklice, so ali se razglasijo za nične, ali
         pa se spremenijo;

      (c)      tisti zakoni in drugi predpisi, ki so nasprotni načelu enakega obravnavanja[,] se revidirajo takrat, ko dejavniki, ki so prvotno
         sprožili njihov nastanek, niso več utemeljeni; tam, kjer so podobne določbe vključene v kolektivne pogodbe, se od delavcev
         in delodajalcev zahteva, da naredijo zaželeno revizijo.“

      6        Direktiva 76/207 je bila spremenjena z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 (UL L
         269, str. 15) in razveljavljena z Direktivo 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju
         načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (preoblikovano) (UL L 204,
         str. 23).

       Nacionalna ureditev
      7        V skladu s členom 1(1) zakona o delovnih razmerjih (Estatuto de los trabajadores) v različici, ki izhaja iz Real Decreto Legislativo
         1/1995 z dne 24. marca 1995 (BOE št. 75 z dne 29. marca 1995, str. 9654, v nadaljevanju: zakon o delovnih razmerjih), se ta
         uporablja za osebe, ki svoje storitve opravljajo prostovoljno, proti plačilu na račun drugega v okviru organizacije in skladno
         z navodili fizične ali pravne osebe, ki se imenuje „delodajalec“.

      8        Člen 1(3) zakona o delovnih razmerjih pojasnjuje, da se za dejavnosti, ki odstopajo od okvira, določenega v členu 1(1), ta
         zakon ne uporablja.

      9        Člen 37(4) tega zakona določa priznanje odmora za „dojenje“. V različici, ki je veljala na dan, ko je bila vložena tožba iz
         postopka v glavni stvari, je ta člen določal:

      „Delavke imajo za dojenje otroka, mlajšega od devet mesecev, pravico do odsotnosti z dela, ki traja eno uro in ki jo lahko
         razdelijo na dva dela. Ženska lahko za isti namen prostovoljno zamenja to pravico s skrajšanjem delovnega dne za pol ure.
         Ta odmor lahko brez razlike izkoristita mati ali oče, če sta oba zaposlena.“

      10      Po dogodkih iz postopka v glavni stvari je bila ta določba spremenjena s sistemskim zakonom 3/2007 o dejanski enakosti med
         ženskami in moškimi (ley orgánica de Igualdad efectiva de mujeres y hombres) z dne 22. marca 2007 (BOE št. 71 z dne 23. marca
         2007, str. 12611). Od takrat določa:

      „Delavke imajo za dojenje otroka, mlajšega od devet mesecev, pravico do odsotnosti z dela, ki traja eno uro in ki jo lahko
         razdelijo na dva dela. Ob rojstvu več otrok se trajanje odmora sorazmerno poveča.

      Ženska lahko za isti namen zamenja to pravico s skrajšanjem delovnega dne za pol ure ali pa – pod pogoji, ki so določeni v
         kolektivni pogodbi ali sporazumu, ki ga ob upoštevanju kolektivne pogodbe doseže z delodajalcem – to pravico združi v polne
         delovne dni.

      Ta odmor lahko brez razlike izkoristita mati ali oče, če sta oba zaposlena.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      11      P. M. Roca Álvarez je pri Sesa Start España ETT SA zaposlen od julija 2004. Od delodajalca je 7. marca 2005 zahteval, da se
         mu prizna pravica do odmora iz člena 37(4) zakona o delovnih razmerjih za obdobje od 4. januarja 2005 do 4. oktobra 2005.
         Odmor mu ni bil odobren, ker mati otroka P. M. Roce Álvareza ni bila zaposlena pri delodajalcu, temveč samozaposlena. Zaposlenost
         matere pa je nujna predpostavka za upravičenost do tega odmora.

      12      P. M. Roca Álvarez je pri Juzgado de lo Social de A Coruña vložil tožbo, da bi izpodbil delodajalčevo odločitev. To sodišče
         je menilo, da ker je zahtevan odmor pridržan „delavkam“, pripada izključno materam. Poleg tega so do pravice do odmora upravičene
         le matere, ki imajo status zaposlene osebe, tega pogoja pa mati otroka M. P. Roce Álvareza ni izpolnjevala. Zato je bila njegova
         zahteva zavrnjena.

      13      P. M. Roca Álvarez je zoper to odločitev vložil pritožbo pri Tribunal Superior de Justicia de Galicia.

      14      To sodišče meni, da je bila razlaga nacionalne ureditve pravilna. Vendar ugotavlja, da je biološki dejavnik naravnega dojenja
         odpadel, zato se lahko odmor za dojenje, ki ga določa ta ureditev, obravnava zgolj kot čas, namenjen varstvu otroka. Poleg
         tega poudarja, da za primere „tveganja med naravnim dojenjem“ obstaja še drug mehanizem varstva delavk, zaposlenih pri delodajalcu.
         Dalje ugotavlja, da zadevna zakonodaja dandanes dovoljuje uporabo oziroma koriščenje tega odmora brez razlike tako očetu kot
         materi, vendar le, če „sta oba zaposlena“, in da lahko namesto matere oče koristi odmor za dojenje le, če je mati zaposlena
         pri delodajalcu in ima zaradi tega pravico do odmora za dojenje.

      15      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali ne bi bilo treba te pravice do odmora podeliti moškim enako kot ženskam in ali ni to,
         da imajo to pravico samo zaposlene ženske in očetje njihovih otrok, diskriminatoren ukrep, ki je v nasprotju z načelom enakega
         obravnavanja in Direktivo 76/2007.

      16      Predložitveno sodišče prav tako meni, da se lahko odmor iz člena 37(4) zakona o delovnih razmerjih šteje bolj za „starševski
         dopust“ v smislu Direktive Sveta 96/34/ES z dne 3. junija o okvirnem sporazumu o starševskem dopustu, sklenjenem med UNICE,
         CEEP in ETUC (UL L 145, str. 4).

      17      V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia de Galicia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali je nacionalni zakon (v tem primeru člen 37(4) zakona o delovnih razmerjih) – v skladu s katerim imajo samo matere, ki
         so zaposlene pri delodajalcu, pravico do plačanega odmora za dojenje, ki se lahko izkoristi v obliki skrajšanja delovnega
         dne za pol ure ali odsotnosti z dela za eno uro, ki jo je mogoče razdeliti na dva dela, pri čemer je ta odmor prostovoljen,
         plačan s strani delodajalca in traja, dokler otrok ne dopolni devet mesecev, ta pravica pa, nasprotno, ni priznana očetom,
         ki so zaposleni pri delodajalcu – v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, s katerim je prepovedana vsakršna diskriminacija
         zaradi spola in ki je določeno v členu 13 ES, v Direktivi […] 76/207 […] in v Direktivi 2002/73 […]?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Direktiva 76/207
      18      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 76/207 razlagati tako, da ta nasprotuje nacionalnemu ukrepu,
         kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da so delavke, ki so matere otroka in imajo status zaposlene osebe,
         upravičene do odmora v različnih oblikah v prvih devetih mesecih po rojstvu otroka, medtem ko delavci, ki so očetje otroka
         in imajo enak status, niso upravičeni do istega odmora, razen če ima mati tega otroka prav tako status zaposlene osebe.

      19      V skladu s členom 1(1) Direktive 76/207 je njen namen uveljaviti načelo enakega obravnavanja moških in žensk v državah članicah
         zlasti v zvezi z njihovimi delovnimi pogoji.

      20      To načelo je natančneje določeno v členih od 2 do 5 te direktive. Člen 2(1) določa, da načelo enakega obravnavanja pomeni,
         da ne sme biti diskriminacije na podlagi spola, bodisi posredne ali neposredne, še zlasti ne glede na zakonski ali družinski
         status. Člen 5(1) iste direktive določa, da uporaba tega načela v zvezi z delovnimi pogoji pomeni, da se moškim in ženskam
         zagotovijo enake možnosti brez diskriminacije na podlagi spola.

      21      Poudariti je treba, da ukrep iz postopka v glavni stvari določa, da se odmor za „dojenje“ v praksi izvaja kot dovoljenje za
         odsotnost v času delovnega dne ali kot skrajšanje delovnega dne. Posledica tega ukrepa je sprememba delovnega časa. Ta ukrep
         torej vpliva na „delovne pogoje“ v smislu člena 5 Direktive 76/207 (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 2003 v zadevi
         Kutz-Bauer, C‑187/00, Recueil, str. I‑2741, točki 44 in 45).

      22      Poleg tega ta ukrep pravico do odmora načeloma priznava le materam, oče pa je upravičen do tega odmora samo, če imata oba
         od staršev status zaposlene osebe.

      23      To pomeni, da so matere, ki imajo status zaposlene osebe, vedno upravičene do odmora za „dojenje“, medtem ko so očetje, ki
         imajo status zaposlene osebe, do njega upravičeni samo, če ima mati njihovega otroka tudi tak status. Tako samo starševstvo
         ne zadostuje, da bi bil moški, ki ima status zaposlene osebe, upravičen do odmora, medtem ko to zadostuje za žensko, ki ima
         isti status.

      24      Položaja delavca in delavke, na eni strani očeta in na drugi strani matere majhnih otrok, sta primerljiva glede na morebitno
         potrebo po skrajšanju delovnega časa za varstvo njunega otroka (glej po analogiji glede položaja delavcev in delavk, ki prevzamejo
         vzgojo svojih otrok sodbo z dne 29. novembra 2001 v zadevi Griesmar, C‑366/99, Recueil, str. I‑9383, točka 56, in glede položaja
         teh delavcev in delavk v zvezi z uporabo storitev varstva otrok sodbo z dne 19. marca 2002 v zadevi Lommers, C‑476/99, Recueil,
         str. I‑2891, točka 30).

      25      Poudariti je treba, da ukrep iz postopka v glavni stvari uvaja različno obravnavanje glede na spol v smislu člena 2(1) Direktive
         76/207 mater, ki imajo status zaposlene osebe, in očetov, ki imajo enak status.

      26      Glede upravičenosti takega različnega obravnavanja člen 2(3) in (4) Direktive 76/2007 natančneje določa, da ta direktiva ne
         vpliva na določbe, ki se nanašajo na varstvo žensk, še zlasti kar zadeva nosečnost in materinstvo, niti na ukrepe, ki spodbujajo
         enake možnosti žensk in moških, še zlasti če odpravljajo obstoječe neenakosti, ki vplivajo na možnosti žensk v zvezi z delovnimi
         pogoji.

      27      Prvič, glede varstva nosečnosti in materinstva je Sodišče večkrat presodilo, da člen 2(3) Direktive 76/207 s tem, da državam
         članicam priznava pravico do ohranitve ali uvedbe določb, katerih namen je zagotoviti tako varstvo, priznava upravičenost
         varstva biološkega stanja ženske med nosečnostjo in po njej ter varstva posebnih odnosov med žensko in otrokom v obdobju po
         porodu (glej sodbe z dne 12. julija 1984 v zadevi Hofmann, 184/83, Recueil, str. 3047, točka 25; z dne 14. julija 1994 v zadevi
         Webb, C‑32/93, Recueil, str. I‑3567, točka 20; z dne 30. junija 1998 v zadevi Brown, C‑394/96, Recueil, str. I‑4185, točka 17,
         in z dne 1. februarja 2005 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑203/03, ZOdl., str. I‑935, točka 43).

      28      Predložitveno sodišče navaja, da je bil odmor iz člena 37(4) zakona o delovnih razmerjih izvorno uveden leta 1900, da bi se
         olajšalo naravno dojenje matere. Z razvojem ureditve se je ta odmor oddaljil od prvotnega cilja tako, da ne omenja več naravnega
         dojenja. Poleg tega sodna praksa že več let priznava upravičenost do tega odmora tudi ob umetnem dojenju. Predložitveno sodišče
         poudarja, da je biološki dejavnik naravnega dojenja odpadel in da se ta odmor zdaj šteje zgolj za čas, namenjen varstvu otroka,
         in ukrep, ki po koncu porodniškega dopusta omogoči uskladitev družinskega in poklicnega življenja.

      29      Dejstvo, da je z razvojem nacionalne ureditve in kot jo razlaga sodna praksa pri priznavanju odmora za „dojenje“ postopoma
         odpadel biološki dejavnik naravnega dojenja, pa ne pomeni, da ta ukrep zagotavlja varstvo biološkega stanja ženske po nosečnosti
         v smislu sodne prakse, navedene v točki 27 te sodbe. Kot je namreč razvidno iz predložitvene odločbe, lahko odmor iz postopka
         v glavni stvari brez razlike izkoristita mati ali oče, in sicer pod edinim pogojem, da ima tudi oče status zaposlene osebe.

      30      Ta položaj se razlikuje od položaja iz zgoraj navedene sodbe Hofmann, v kateri je zadevna nacionalna ureditev določala priznanje
         dodatnega porodniškega dopusta po izteku varstvenega roka izključno materam (glej zgoraj navedeno sodbo Hofmann, točka 26).

      31      Dejstvo, da lahko odmor iz postopka v glavni stvari brez razlike uveljavljata zaposleni oče ali zaposlena mati, pomeni, da
         lahko hranjenje in čas ukvarjanja z otrokom enako dobro zagotovita tako oče kot mati. Tako se zdi, da je ta odmor priznan
         delavcem kot staršem otroka. Torej ga ni mogoče obravnavati, kot da zagotavlja varstvo biološkega stanja ženske po nosečnosti
         ali varstvo posebnega odnosa med materjo in otrokom.

      32      Drugič, glede spodbujanja enakih možnosti med moškimi in ženskami in zmanjševanja dejanskih neenakosti, ki ovirajo možnosti
         žensk na področju delovnih pogojev, je španska vlada v stališčih trdila, da je cilj, ki se uresničuje z omejitvijo upravičenosti
         do odmora iz postopka v glavni stvari na matere, izravnava dejanskih težav, ki jih imajo – v primerjavi z moškimi – ženske
         v zvezi z ohranitvijo delovnega mesta po rojstvu otroka. Po mnenju španske vlade se je materam majhnih otrok težje vključiti
         v delovno okolje ali v njem ostati.

      33      Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da je cilj člena 2(4) Direktive 76/207 določen in omejen na dopustnost ukrepov, ki
         so sicer na pogled diskriminatorni, v resnici pa naj bi v družbenem življenju preprečevali ali zmanjševali dejanske neenakosti.
         Ta določba dopušča nacionalne ukrepe na področju dostopa do zaposlitve, vključno z napredovanjem, ki dajejo posebej prednost
         ženskam zaradi izboljšanja njihove usposobljenosti konkurirati na trgu delovne sile in pod enakimi pogoji kot moški slediti
         poklicni karieri (glej sodbe z dne 17. oktobra 1995 v zadevi Kalanke, C‑450/93, Recueil, str. I‑3051, točki 18 in 19; z dne
         11. novembra 1997 v zadevi Marschall, C‑409/95, Recueil, str. I‑6363, točki 26 in 27, in z dne 28. marca 2000 v zadevi Badeck
         in drugi, C‑158/97, Recueil, str. I‑1875, točka 19, ter zgoraj navedeno sodbo Lommers, točka 32).

      34      Namen člena 2(4) je uvedba dejanske in ne formalne enakosti z zmanjševanjem dejanskih neenakosti v družbenem življenju in
         tako v skladu s členom 157(4) PDEU preprečevati ali izravnavati neenakosti v poklicni karieri zadevnih oseb (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Kalanke, točka 19, ter sodbi z dne 6. julija 2000 v zadevi Abrahamsson in Anderson, C‑407/98, Recueil,
         str. I‑5539, točka 48, in z dne 30. septembra 2004 v zadevi Briheche, C‑319/03, ZOdl., str. I‑8807, točka 25).

      35      Kot je bilo navedeno v točki 21 te sodbe, se odmor iz postopka v glavni stvari izvaja kot dovoljenje za odsotnost v času delovnega
         dne ali kot skrajšanje delovnega dne. Jasno je, da lahko ima tak ukrep za posledico dajanje prednosti ženskam s tem, da materam,
         ki imajo status zaposlene osebe, omogoča hkrati ohranitev delovnega mesta in čas za skrb za otroka. Ta učinek je podkrepljen
         s tem, da če ima oče otroka status zaposlene osebe, je upravičen do odmora namesto matere, tako da njena služba ne trpi zaradi
         nege otroka in ukvarjanja z njim.

      36      Vendar, če se šteje, kot trdi španska vlada, da je samo mati, ki ima status zaposlene osebe, imetnica pravice do koriščenja
         odmora iz postopka v glavni stvari, medtem ko oče, ki ima enak status, lahko samo koristi to pravico, ne da bi bil imetnik
         te pravice, to bržkone pomeni nadaljevanje običajne delitve vlog med moškimi in ženskami tudi v prihodnje z ohranjanjem moških
         v stranski vlogi glede na vlogo žensk pri opravljanju starševske funkcije (glej v tem smislu zgoraj omenjeno sodbo Lommers,
         točka 41).

      37      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 47 sklepnih predlogov, okoliščina, da se očetom, ki imajo status zaposlene
         osebe, ne dovoli koriščenje odmora iz postopka v glavni stvari samo zato, ker mati otroka nima takega statusa, lahko povzroči,
         da bi bila ženska, kot je mati otroka P. M. Roce Álvareza, ki je samozaposlena, prisiljena omejiti svojo poklicno dejavnost
         in sama nositi breme, ki je posledica rojstva tega otroka, ne da bi jo oče otroka lahko razbremenil.

      38      Zato ukrepa, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ni mogoče šteti niti za ukrep za odpravo ali zmanjšanje števila dejanskih
         primerov neenakosti v smislu člena 2(4) Direktive 76/207, ki lahko za ženske obstajajo v resničnosti družbenega življenja,
         niti za ukrep, katerega namen je uvesti dejansko in ne formalno enakost z zmanjševanjem dejanskih neenakosti v družbenem življenju
         in tako v skladu s členom 157(4) PDEU preprečevati ali izravnavati neenakosti v poklicni karieri zadevnih oseb.

      39      Iz vseh teh preudarkov sledi, da je treba člena 2(1), (3) in (4) ter 5 Direktive 76/207 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnemu
         ukrepu, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da so delavke, matere otroka, ki imajo status zaposlene osebe,
         upravičene do odmora v različnih oblikah v prvih devetih mesecih po rojstvu tega otroka, medtem ko delavci, očetje otroka,
         ki imajo enak status, niso upravičeni do istega odmora, razen če ima mati tega otroka prav tako status zaposlene osebe.

       Direktivi 2002/73 in 96/34
      40      Glede Direktive 2002/73 se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba to direktivo, s katero je bila spremenjena Direktiva
         76/207, razlagati tako, da nasprotuje ukrepu iz postopka v glavni stvari.

      41      Čeprav je Direktiva 2002/73 začela veljati na dan objave, je morala biti prenesena najpozneje do 5. oktobra 2005, kar je po
         datumu nastanka dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari. Tako se ta direktiva za to dejansko stanje ne uporablja ratione temporis. Kakor koli, tudi če bi se Direktiva 76/207, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/73, uporabljala ratione temporis, to ne bi vplivalo na razlago iz točke 39.

      42      Glede Direktive 96/34 je treba poudariti, da je Komisija Evropskih skupnosti v stališčih trdila, da ukrep iz postopka v glavni
         stvari nasprotuje tej direktivi.

      43      Vendar Direktive 76/34 ni treba razlagati, ker v predložitveni odločbi ni podrobnosti o vsebini nacionalne ureditve glede
         starševskega dopusta in ker to ni izrecno zahtevano.

       Stroški
      44      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člena 2(1), (3) in (4) ter 5 Direktive Sveta z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk
            v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (76/207/EGS) je treba razlagati
            tako, da nasprotujeta nacionalnemu ukrepu, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da so delavke, matere otroka,
            ki imajo status zaposlene osebe, upravičene do odmora v različnih oblikah v prvih devetih mesecih po rojstvu tega otroka,
            medtem ko delavci, očetje otroka, ki imajo enak status, niso upravičeni do istega odmora, razen če ima mati tega otroka prav
            tako status zaposlene osebe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 7. junija 2005. # Münchener Rückversicherungs-Gesellschaft AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedni znak MunichFinancialServices - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisna narava - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-316/03.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 7. junija 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Besedni znak MunichFinancialServices – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisna narava – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T-316/03,
      Münchener Rückversicherungs-Gesellschaft AG, s sedežem v Münchnu (Nemčija), ki jo zastopata G. Würtenberger in R. Kunze, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata D. Schennen in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 26. junija 2003 (zadeva R 337/2002-4), ki se nanaša na zahtevo
         za registracijo besednega znaka MunichFinancialServices kot znamke Skupnosti,

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, M. E. Martins Ribeiro in K. Jürimäe, sodnici,
      sodni tajnik: C. Kristensen, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 12. septembra 2003,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 19. januarja 2004,
      na podlagi obravnave z dne 13. januarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Tožeča stranka je dne 15. junija 2000 na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL
         1994, L 11, str. 1), s spremembami, pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila prijavo
         za znamko Skupnosti.

      2       Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak MunichFinancialServices.
      3       Storitve, za katere je bila zahtevana registracija, sodijo v razred 36 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov
         in storitev za registracijo znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen. Storitve ustrezajo opisu: „finančne
         storitve“.

      4       Z odločbo z dne 18. februarja 2002 je preizkuševalec zavrnil prijavo, ker je prijavljena znamka opisovala zadevne storitve
         in je bila brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94.

      5       Dne 18. aprila 2002 je tožeča stranka proti odločbi preizkuševalca vložila pritožbo pri UUNT na podlagi člena 59 Uredbe št.
         40/94.

      6       Z odločbo z dne 26. junija 2003 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki vročena dne 14. julija 2003,
         je četrti odbor za pritožbe pritožbo zavrnil, ker je bila prijavljena znamka opisna v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

       Predlogi strank
      7       Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       izpodbijano odločbo razveljavi;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      8       UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      9       Tožeča stranka v bistvu navaja en tožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.
       Trditve strank
      10     Tožeča stranka najprej navaja, da povprečen potrošnik, ki je običajno obveščen, pozoren in preudaren, ne bi mogel, brez dodatne
         analize, razumeti semantične vsebine besednega znaka, ki sestavlja prijavljeno znamko, tako da ne bi bilo mogoče določiti
         manjkajoče sposobnosti za varstvo znamke.

      11     V zvezi s tem tožeča stranka navaja, da besedni znak MunichFinancialServices ne opisuje storitev iz prijave znamke, saj sestav
         različnih besed pomeni posebno izvirno lastnost, ki ni običajna. Neobičajnost naj bi izhajala iz dejstva, da naj sporni besedni
         znak ne bi bil sestavljen v skladu z angleškimi slovničnimi pravili. Sporni besedni znak naj bi med drugim puščal potrošnika
         povsem negotovega glede razmerja med krajevno označbo „Munich“ in izrazom „FinancialServices“.

      12     Drugič se tožeča stranka, da bi pokazala, da sporni besedni znak ne spada v sklop člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, sklicuje
         tudi na pregled analize, ki jo je generalni pravobranilec Jacobs predlagal v točkah od 61 do 64 sklepnih predlogov ob sodbi
         Sodišča z dne 23. oktobra 2003 v zadevi UUNT proti Wrigleyju (C-191/01 P, Recueil, str. I-12447, I-12449).

      13     Tožeča stranka v zvezi s tem opominja, da je po mnenju generalnega pravobranilca Jacobsa pri presoji opisne narave znamke
         treba presoditi, prvič, kako se izraz nanaša na proizvod ali storitev ali na eno izmed njunih lastnosti, drugič, kakšna je
         zaznava izraza, in, tretjič, pomen lastnosti, ki jih opisuje znamka, glede na proizvod ali storitev, zlasti z vidika potrošnika.

      14     Najprej, glede tega, kako se izraz nanaša na proizvod ali storitev ali na eno izmed njunih lastnosti, tožeča stranka zatrjuje,
         da sestav besed v besednem znaku MunichFinancialServices zaradi svoje slovnične neobičajnosti, ki se kaže v jezikovni nepravilnosti,
         in zaradi nejasnosti, ki iz tega izhaja, ne dopušča nedvoumne povezave z zadevnimi storitvami. Tako upoštevna javnost ne bi
         mogla zaznati zatrjevane opisne narave prijavljene znamke, ki jo je ugotovil odbor za pritožbe, ne da bi se pri tem zatekla
         k dodatnim razlagam.

      15     Dalje, glede zaznave izraza tožeča stranka meni, da se zaradi nenavadne slovnične kombinacije izraza zatrjevana opisna narava
         znamke ne kaže sama po sebi in neposredno.

      16     Nazadnje, glede na pomen, ki ga ima, zlasti z vidika potrošnika, glede na proizvod ali storitev lastnost, ki jo opisuje znamka,
         tožeča stranka meni, da morebitne upoštevne stranke nikakor ne pripisujejo bistvenega pomena vprašanju, ali ponujene finančne
         storitve res zagotavlja ponudnik storitev s sedežem v Münchnu, saj je na področju finančnih storitev sedež ponudnika povsem
         nepomemben.

      17     Tretjič, sklicujoč se na točko 30 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Jacobsa v zgoraj navedeni sodbi UUNT proti
         Wrigleyju tožeča stranka navaja, da je treba opisne izraze pustiti, v skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, prosto razpoložljive
         samo v primeru, če pri konkurentih obstaja razumno jasna in predvidljiva potreba, uporabiti točno ta izraz za opis določenih
         lastnosti njihovih proizvodov ali storitev. Po mnenju tožeče stranke naj v tem primeru taka potreba ne bi obstajala, saj imajo
         konkurenti na voljo slovnično pravilne besedne zveze (na primer „financial services coming from Munich“ ali „financial services
         being offered from Munich“) in zato pojmovne sestave, ki bi bili resnično jasno opisni. Glede preostalega tožeča stranka v
         celoti napotuje na svoje trditve pred UUNT.

      18     UUNT ugovarja vsem trditvam tožeče stranke. Po njegovem mnenju je odbor za pritožbe pravilno zavrnil prijavo znamke, ki jo
         je zahtevala tožeča stranka, saj ima ta izključno opisno naravo.

      19     Natančneje, UUNT navaja, da potrošnik besednega znaka MunichFinancialServices ne bo zaznaval kot sklicevanje na določeno podjetje,
         ampak prej kot zgolj opisno označbo v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

      20     Po eni strani naj bi sestavina „FinancialServices“ neposredno pomenila storitve, za katere je zahtevana registracija.
      21     Po drugi strani UUNT glede sestavine „Munich“ navaja, da se v zvezi s finančnimi storitvami na splošno in tudi podrobneje
         v okviru bank in zavarovalnic označba kraja navadno uporablja in je razumljena kot sklicevanje na sedež podjetja, ki opravlja
         zadevne storitve.

      22     UUNT prav tako izpostavlja dejstvo, da je München splošno znan kot finančni kraj.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      23     Uvodoma je treba poudariti, da, kolikor gre za napotitev v celoti na trditve iz pisnih vlog, vloženih v okviru upravnega postopka
         pred UUNT, tožba ne izpolnjuje zahtev iz člena 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje in se je torej ne sme upoštevati (glej
         v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 7. novembra 1997 v zadevi Cipeke proti Komisiji, T-84/96, Recueil, str. II-2081,
         točka 33, in z dne 31. marca 2004 v zadevi Iterquell proti UUNT – SCA Nutrition (HAPPY DOG), T-20/02, še neobjavljena v Recueilu,
         točka 20).

      24     V skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 se kot znamke ne registrirajo „znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki,
         ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje
         blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve“. Poleg tega člen 7(2) te uredbe določa, da se „odstavek
         1 uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu Skupnosti“.

      25     V skladu s sodno prakso člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 preprečuje, da bi bili znaki ali podatki, na katere se nanaša, z registracijo
         kot znamka pridržani za eno samo podjetje. Ta določba tako zasleduje cilj v splošnem interesu, ki zahteva, da lahko vsakdo
         prosto uporablja take znake ali podatke (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Ellos proti UUNT
         (ELLOS), T-219/00, Recueil, str. II-753, točka 27, in navedeno sodno prakso, in z dne 27. novembra 2003 v zadevi Quick proti
         UUNT (Quick), T-348/02, še neobjavljena v Recueil, točka 27).

      26     Dalje, znaki in podatki, na katere se nanaša člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, so tisti, ki lahko z vidika normalne uporabe s
         strani potrošnika bodisi neposredno bodisi z omembo njegovih bistvenih lastnosti označujejo proizvod ali storitev, za katero
         se zahteva registracija (sodba Sodišča z dne 20. septembra 2001 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, C-383/99 P, Recueil,
         str. I-6251, točka 39). Zato je presoja opisnosti znaka možna le glede na to, kako ga zaznava upoštevna javnost na eni strani,
         in glede na zadevne proizvode ali storitve na drugi strani (sodba Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Eurocool
         Logistik proti UUNT (EUROCOOL), T-34/00, Recueil, str. II-683, točka 38).

      27     V predmetni zadevi so storitve iz prijave znamke finančne storitve brez drugih podrobnosti. Sicer je prijavljena znamka sestavljena
         iz angleških izrazov, ime mesta (Munich) z začetka te znamke pa označuje nemško mesto. Poleg tega sta druga izraza, ki sestavljata
         to znamko - „financial“ in „services“ - zelo pogosto uporabljena angleška izraza in se v podobnih zapisih pojavljata v več
         drugih jezikih Skupnosti. V teh okoliščinah je treba šteti, da je upoštevna javnost tako povprečen angleško govoreči potrošnik
         Skupnosti kot povprečen potrošnik iz drugih jezikovnih regij Skupnosti – zlasti nemški potrošnik – z vsaj osnovnim znanjem
         angleščine.

      28     V teh okoliščinah je v okviru uporabe absolutnega razloga za zavrnitev iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 treba ugotoviti,
         ali za to upoštevno javnost obstaja neposredna in konkretna zveza med besednim znakom MunichFinancialServices in storitvami,
         za katere je bila zahteva za registracijo zavrnjena, namreč finančnimi storitvami iz razreda 36 Nicejskega aranžmaja.

      29     V zvezi s tem je treba poudariti, da bo upoštevna javnost sestavino „FinancialServices“ iz prijavljene znamke zlahka zaznala
         kot popoln opis finančnih storitev iz prijave znamke v angleščini.

      30     Vendar se postavlja vprašanje, ali je v okviru celovite presoje prijavljene znamke izključna opisnost sestavine „FinancialServices“
         nevtralizirana, prvič, z dodatkom izraza „Munich“, drugič, z zatrjevano nepravilno slovnično zgradbo, in, tretjič, s svojevrstnim
         zapisom.

      31     Prvič, Sodišče prve stopnje o uporabi angleškega imena za mesto München v znaku meni, da to ne bo preprečilo upoštevni javnosti,
         da bi takoj in brez nadaljnjega razmišljanja ugotovila, da gre za nemško mesto.

      32     Poleg tega v skladu s sodno prakso glede znakov ali podatkov, ki lahko označujejo geografski izvor kategorij proizvodov, za
         katere se zahteva registracija znamke, zlasti za zemljepisna imena, obstaja splošni interes, da se ohrani njihova razpoložljivost
         (sodba Sodišča z dne 4. maja 1999 v združenih zadevah Windsurfing Chiemsee, C-108/97 in C-109/97, Recueil, str. I-2779, točka
         26, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. oktobra 2003 v zadevi Nordmilch proti UUNT (OLDENBURGER), T-295/01, Recueil, str.
         II-4365, točka 30). Ta sodna praksa velja tudi za storitve.

      33     Navedeno toliko bolj drži na področju finančnih storitev, kjer se oznaka kraja navadno uporablja in je razumljena kot sklicevanje
         na sedež podjetja, ki ponuja zadevne storitve, in torej na kraj, kjer se te načeloma opravljajo. Morebitni drugi pomeni te
         zemljepisne oznake so nepomembni, če, v skladu s sodno prakso, zadošča, da zadevni znak vsaj v enem morebitnem pomenu opisuje
         lastnost zadevnih proizvodov ali storitev (glej zgoraj navedeno sodbo UUNT proti Wrigleyju, točka 32).

      34     V tej zadevi je treba ugotoviti, da je mesto München splošno znano kot pomembno finančno središče in ga kot takega vidi upoštevna
         javnost. To sta ugotovila preizkuševalec UUNT v odločbi z dne 18. februarja 2002 in UUNT v odgovoru na tožbo. Ko je bila tožeča
         stranka med obravnavo pozvana, naj o tem poda svoje stališče, ni ugovarjala vlogi mesta München na področju finančnih storitev.

      35     Iz navedenega izhaja, da je odbor za pritožbe pravilno menil, da bo ime mesta München, ki mu je sledil izraz „FinancialServices“,
         upoštevna javnost zaznala predvsem kot zemljepisno oznako kraja izvora ali kraja opravljanja storitev. Zato dodatek besede
         „München“ izrazu  „FinancialServices“ ne zmanjša opisnosti tega izraza. Nasprotno, zaradi odločilne vloge, ki jo ima to mesto
         na področju finančnih storitev, jo krepi.

      36     Drugič, glede zatrjevane slovnično nepravilne zgradbe zadevnega znaka je treba poudariti, da taka okoliščina, tudi če obstaja,
         ne more izpodbiti zgornje presoje spornega znaka (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 12. januarja 2000 v zadevi
         DKV proti UUNT (COMPANYLINE), T-19/99, Recueil, str. II-1, točka 26, in z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Community Concepts
         proti UUNT (Investorworld), T-360/99, Recueil, str. II-3545, točka 23).

      37     Tretjič, glede svojevrstnega zapisa spornega znaka, ki je tak zato, ker so tri besede, ki ga sestavljajo, postavljene ena
         ob drugo brez presledka, in po drugi strani zato, ker se vsaka od teh treh soslednih besed začne z veliko začetnico, je treba
         ugotoviti, da zapis ni ustvarjalna sestavina, zaradi katere bi bilo s celotnim znakom mogoče razlikovati proizvode enega podjetja
         od proizvodov drugih podjetij (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi Mitsubishi HiTec
         Paper Bielefeld proti UUNT (Giroform), T-331/99, Recueil, str. II-433, točka 25). Poleg tega je morebitni učinek prilaganja
         besed brez presledkov v celoti nevtraliziran z dejstvom, da se tri besede, ki sestavljajo sporni besedni znak, začnejo z veliko
         začetnico. Odbor za pritožbe je torej pravilno presodil, da bo upoštevna javnost besedni znak MunichFinancialServices brala,
         slišala in razumela kot „Munich Financial Services“ (točka 9 izpodbijane odločbe).

      38     Iz tega sledi, da iz ničesar ne izhaja, da priložitev besede „Munich“ izrazu „FinancialServices“ daje besednemu znaku MunichFinancialServices
         svojevrstno dodatno sestavino, zaradi katere naj bi ta izgubil svojo izključno opisnost za finančne storitve, ki se jih opravlja
         v Műnchnu (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 7. junija 2001 v zadevi DKV proti UUNT (EuroHealth), T-359/99,
         Recueil, str. II-1645, točka 26).

      39     Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da sporni besedni znak upoštevni javnosti omogoča takoj in brez nadaljnjega razmišljanja vzpostaviti
         konkretno in neposredno zvezo s finančnimi storitvami, ki se jih opravlja v Münchnu, ki so zajete v kategoriji „finančne storitve“
         iz prijave znamke.

      40     Te presoje ne more izpodbiti trditev tožeče stranke, da je treba opisne izraze v skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94
         pustiti prosto razpoložljive samo v primeru, če pri konkurentih obstaja razumno jasna in predvidljiva potreba, uporabiti točno
         ta izraz za opis določenih lastnosti njihovih proizvodov ali storitev.

      41     V zvezi s tem Sodišče prve stopnje opominja, da za to, da UUNT na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 zavrne zahtevo za
         registracijo, ni treba, da se znaki in podatki, ki sestavljajo znamko iz tega člena, v trenutku zahteve za registracijo dejansko
         uporabljajo za opis proizvodov ali storitev, kakršni so proizvodi iz zahteve za registracijo, ali za opis lastnosti teh proizvodov
         ali storitev. Kot izhaja že iż besedila te določbe, zadošča, da se te znake in podatke lahko uporablja za te namene. Registracijo
         besednega znaka je na podlagi omenjene določbe treba zavrniti, če ta z najmanj enim od svojih možnih pomenov opisuje lastnosti
         zadevnih proizvodov ali storitev (zgoraj navedena sodba UUNT proti Wrigleyju, točka 32).

      42     V tej zadevi lahko sporni besedni znak nedvomno uporabljajo drugi tržni udeleženci na finančnem področju, ki želijo označiti,
         da se njihove storitve opravljajo v Münchnu, ki je, kot je bilo navedeno, med najpomembnejšimi finančnimi kraji v Nemčiji.
         Glede tega je treba poudariti, da je geografski izvor opravljanja storitev lastnost, izrecno navedena v členu 7(1)(c) Uredbe
         št. 40/94. Posledično je trditev tožeče stranke treba zavrniti.

      43     Odbor za pritožbe je torej pravilno menil, da besedni znak MunichFinancialServices opisuje zadevne finančne storitve.
      44     Posledično je edini tožbeni razlog tožeče stranke, in tožbo v celoti, treba zavrniti kot neutemeljenega.
       Stroški
      45     V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni
         uspela, zato se ji v skladu s predlogi tožene stranke naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila tožena stranka.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Jürimäe

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 7. junija 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 9. junija 2010. # Oliver Hoelzer proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava figurativne znamke Skupnosti SAFELOAD - Absolutni razlog za zavrnitev - Razlikovalni učinek - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-315/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 9. junija 2010 – Hoelzer proti UUNT (SAFELOAD)
      (Zadeva T-315/09)
      „Znamka Skupnosti – Prijava figurativne znamke Skupnosti SAFELOAD – Absolutni razlog za zavrnitev − Razlikovalni učinek − Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki označujejo lastnosti blaga (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
         (Glej točke 19, 25, 35.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. junija 2009 (zadeva R 1157/2008-4), ki se nanaša na zahtevo
                  za registracijo figurativne znamke SAFELOAD kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Oliver Hoelzer

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka SAFELOAD za proizvode iz razredov 6 in 12 – prijava št. 6330831

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev prijave

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Oliverju Hoelzerju se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. junija 2014.#Strojírny Prostějov, a.s. in ACO Industries Tábor s.r.o. proti Odvolací finanční ředitelství.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki sta ju vložila Krajský soud v Ostravě in Nejvyšší správní soud.#Svoboda opravljanja storitev – Agencija za posredovanje začasnega dela – Napotitev delavcev s strani agencije s sedežem v drugi državi članici – Omejitev – Podjetje, ki uporablja storitve delavcev – Odtegljaj dohodnine teh delavcev – Obveznost – Plačilo v državni proračun – Obveznost – Primer delavcev, ki jih napoti nacionalna agencija – Neobstoj takih obveznosti.#Združeni zadevi C‑53/13 in C‑80/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 19. junija 2014 (
            *1
         )
      „Svoboda opravljanja storitev — Agencija za posredovanje začasnega dela — Napotitev delavcev s strani agencije s sedežem v drugi državi članici — Omejitev — Podjetje, ki uporablja storitve delavcev — Odtegljaj dohodnine teh delavcev — Obveznost — Plačilo v državni proračun — Obveznost — Primer delavcev, ki jih napoti nacionalna agencija — Neobstoj takih obveznosti“
      V združenih zadevah C‑53/13 in C‑80/13,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki sta ju vložila Krajský soud v Ostravě (Češka republika) in Nejvyšší správní soud (Češka republika) z odločbama z dne 16. in 17. januarja 2013, ki sta na Sodišče prispeli 30. januarja in 15. februarja 2013, v postopkih

         Strojírny Prostějov, a.s. (C‑53/13),

         ACO Industries Tábor s.r.o. (C‑80/13)
      proti

         Odvolací finanční ředitelství,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata, A. Borg Barthet, E. Levits, sodnika, M. Berger, sodnica, in F. Biltgen, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. decembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za ACO Industries Tábor s.r.o. D. Hejzlar, odvetnik,

               —

               za Odvolací finanční ředitelství E. Nedorostková, odvetnik,

               —

               za Češko republiko M. Smolek, T. Müller in J. Vláčil, agenti,

               —

               za Kraljevino Dansko M. Søndahl in V. Pasternak Jørgensen, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo W. Roels, M. Šimerdová in Z. Malůšková, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. februarja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Ta predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 18 PDEU, 45 PDEU, 49 PDEU in 56 PDEU.

               2

               Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov, in sicer med družbama Strojírny Prostějov, a.s. (v nadaljevanju: Strojírny Prostějov) in ACO Industries Tábor s.r.o. (v nadaljevanju: ACO Industries Tábor) ter Odvolací finanční ředitelství (davčna uprava, pristojna za pritožbe) glede davčnega obravnavanja, ki sta ga bili deležni ti podjetji.

         Pravni okvir

         Češko pravo

               3

               Člen 2 zakona št. 586/1992 o dohodnini, kakor je bil spremenjen, določa:
               „1.   Zavezanec za dohodnino je fizična oseba (v nadaljevanju: davčni zavezanec).
               2.   Davčni zavezanec, ki ima stalno ali običajno prebivališče v Češki republiki, je zavezan za plačilo dohodnine od dohodkov, ki imajo vir v Češki republiki, in od dohodkov, ki imajo vir v tujini.
               3.   Davčni zavezanci, ki niso omenjeni v odstavku 2, ali tisti, za katere je tako določeno v mednarodnih pogodbah, so zavezani za plačilo dohodnine le od dohodkov, ki imajo vir v Češki republiki (člen 22). […]
               4.   Da bi davčni zavezanci imeli običajno prebivališče v Češki republiki, morajo tam preživeti vsaj 183 dni v koledarskem letu, bodisi hkrati bodisi v več delih; v navedeno obdobje 183 dni se všteje vsak dan ali del dneva njihovega prebivanja. Za namen tega zakona stalno prebivališče v Češki republiki pomeni kraj, kjer davčni zavezanec stalno prebiva v okoliščinah, iz katerih je mogoče sklepati o namenu stalnega prebivanja na tem naslovu.“

               4

               Člen 6(2) tega zakona določa:
               „Davčni zavezanec z dohodkom iz zaposlitve se v nadaljevanju imenuje ‚zaposleni‘, oseba, ki je zavezana za izplačilo dohodka, pa ‚delodajalec‘. Delodajalec je tudi davčni zavezanec iz členov 2(2) ali 17(3), če zaposleni delajo po njegovih navodilih, tudi če dohodek za to delo na podlagi pogodbe izplačuje oseba, ki ima sedež ali prebivališče v tujini. V skladu z drugimi določbami tega zakona se šteje, da tako izplačani dohodek plača davčni zavezanec iz členov 2(2) ali 17(3). Kadar je v izplačila delodajalca osebi, ki ima sedež ali prebivališče v tujini, vključeno plačilo za storitev posredovanja, se šteje, da je vsaj 60 % celotnega zneska dohodek zaposlenega.“

               5

               Člen 22(1)(b) navedenega zakona določa:
               „Dohodek, ki ga davčni zavezanci iz členov 2(3) in 17(4) pridobijo iz pridobitne dejavnosti (zaposlitve), ki se opravlja v Češki republiki […], se šteje za dohodek, ki ima vir v Češki republiki […].“

               6

               Člen 38c istega zakona določa:
               „Oseba, ki je zavezana za plačilo davka na podlagi členov 38d, 38e in 38h, je tudi davčni zavezanec iz členov 2(3) in 17(4), ki ima v Češki republiki stalno poslovno enoto (člen 22(2)) ali v Češki republiki zaposluje zaposlene več kot 183 dni, kar pa ne vključuje zagotavljanja storitev v smislu člena 22(1)(c) […]. V primerih iz člena 6(2), drugi in tretji stavek, davčni zavezanec iz členov 2(3) in 17(4) ni oseba, zavezana za plačilo davka.“

               7

               Člen 38h(1) tega zakona določa:
               „Oseba, zavezana za plačilo davka, izračuna akontacijo davka od dohodkov iz pridobitne dejavnosti in nagrad (v nadaljevanju: akontacija) na podlagi osnove za izračun akontacije. […]“

         Konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja

               8

               Člen 14(1) Konvencije med Češko republiko in Slovaško republiko o izogibanju dvojnega obdavčevanja in preprečevanju davčnih utaj v zvezi z davki na dohodek in premoženje (obvestilo ministrstva za zunanje zadeve št. 100/2003, objavljeno v zbirki mednarodnih konvencij, v nadaljevanju: Konvencija) določa:
               „V skladu z določbami členov 15, 17 in 18 se plače, mezde in drugi podobni prejemki, ki jih prejema rezident države pogodbenice iz zaposlitve, obdavčijo samo v tej državi, razen če se zaposlitev izvaja v drugi državi pogodbenici. Če se zaposlitev izvaja v drugi državi, se lahko takšna plačila, ki od tam izvirajo, obdavčijo v tej drugi državi.“

               9

               Člen 23(1) in (3) Konvencije določa:
               „1.   Državljani države pogodbenice v drugi državi pogodbenici ne smejo biti zavezani nobenemu obdavčevanju – oziroma nobenim zahtevam v zvezi s tem – ki je drugačno ali bolj obremenjujoče, kot je ali je lahko obdavčevanje in s tem povezane zahteve za državljane te druge države v enakih okoliščinah, še posebno glede rezidentstva. Ta določba velja ne glede na določbe člena 1, tudi za osebe, ki niso rezidenti ene ali obeh držav pogodbenic.
               […]
               3.   Obdavčevanje stalne poslovne enote, ki jo ima podjetje države pogodbenice v drugi državi pogodbenici, v drugi državi pogodbenici ne sme biti manj ugodno kot obdavčevanje podjetij te druge države, ki opravljajo enake dejavnosti. […]“

         Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               10

               Postopka v glavni stvari se nanašata na češki podjetji Strojírny Prostějov in ACO Industries Tábor, ki sta uporabili storitve agencije za posredovanje začasnega dela s sedežem v Slovaški republiki, ki pa v Češki republiki posluje prek podružnice, vpisane v sodni register Češke republike. Ti podjetji sta kot uporabnici storitev določen čas uporabljali storitve delavcev, zaposlenih pri navedeni agenciji.

         Zadeva C‑53/13

               11

               Finanční úřad v Prostějově (davčni urad v Prosnicu) je z odločbo z dne 7. marca 2011 od družbe Strojírny Prostějov zahteval, naj v državni proračun plača odtegljaj dohodnine, ki jo dolgujejo delavci, katerih storitve je uporabila. Ta urad meni, da je treba podjetje, ki ponuja storitve, šteti za tujo agencijo, ker na podlagi češkega prava podružnica tuje pravne osebe ne more biti nosilka pravic in obveznosti. Zato naj bi bil češki uporabnik delavcev zavezan odtegniti dohodnino delavcev in jo plačati v državni proračun.

               12

               Pritožbo zoper to odločbo, ki jo je družba Strojírny Prostějov vložila pri Finanční ředitelství v Ostravě (davčna uprava v Ostravi), je ta zavrnila z odločbo z dne 18. avgusta 2011. Ta odločba je zdaj predmet nadzora pred Krajský soud v Ostravě (okrožno sodišče v Ostravi).

               13

               To sodišče meni, da češka zakonodaja diskriminira med položajem češkega podjetja, ki uporablja storitve nacionalne agencije za posredovanje začasnega dela, in položajem češkega podjetja, ki uporablja storitve agencije s sedežem v drugi državi članici. Samo v drugem primeru mora namreč češko podjetje odtegniti dohodnino, ki jo dolgujejo delavci, katerih storitve uporablja na podlagi pogodbe, sklenjene z nacionalno agencijo za posredovanje začasnega dela, medtem ko mora v prvem primeru navedeni odtegljaj opraviti agencija za posredovanje začasnega dela s sedežem v drugi državi članici, pri kateri so ti delavci zaposleni. To naj bi pomenilo omejitev svobode opravljanja storitev in gibanja delavcev, ker naj bi taka obveznost povzročala stroške, zlasti upravne, ki bremenijo le podjetja, ki izberejo agencijo, ki nima sedeža v Češki republiki.

               14

               V teh okoliščinah je Krajský soud v Ostravě prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali člena 56 [PDEU] in 57 [PDEU] nasprotujeta uporabi nacionalne zakonodaje, ki v primeru, da ima podjetje, ki posreduje delavce drugim podjetjem (ponudnik storitev), sedež na ozemlju druge države članice, nalaga podjetju, ki delavce uporablja, obveznost, da odbije dohodnino v zvezi s temi delavci in jo nakaže v državni proračun, če pa ima dobavitelj sedež na ozemlju Češke republike, ima to obveznost ponudnik storitev?“

         Zadeva C‑80/13

               15

               Finanční úřad v Táboře (davčni urad v Taboru) je opravil davčni nadzor nad družbo ACO Industries Tábor in ugotovil, da v letih 2007 in 2008 ni bila plačana nobena akontacija dohodnine delavcev, ki jih je napotila družba N‑Partner, agencija za posredovanje začasnega dela s sedežem v Slovaški republiki. Zato je je družbi ACO Industries Tábor naložila, naj plača to akontacijo. Davčna osnova za izračun zneska navedene akontacije je znašala 60 % od zneskov, ki jih je družbi ACO Industries Tábor zaračunala češka podružnica družbe N‑Partner.

               16

               Družba ACO Industries Tábor je pri Finanční ředitelství v Českých Budějovicích (davčna uprava v Čeških Budjejovicah) vložila pritožbo zoper odločbo Finanční úřad v Táboře, ki je bila zavrnjena z odločbo z dne 13. maja 2011. Družba ACO Industries Tábor je zoper to odločbo vložila tožbo na Krajský soud v Českých Budějovicích (okrožno sodišče v Čeških Budjejovicah). To je to tožbo zavrnilo z odločbo z dne 31. januarja 2012, ki je predmet kasacijske pritožbe pred Nejvyšší správní soud (vrhovno upravno sodišče).

               17

               Nejvyšší správní soud meni, da češka zakonodaja po eni strani lahko podjetje, kot je ACO Industries Tábor, odvrne od uporabe storitev, ki jih ponuja agencija za posredovanje začasnega dela s sedežem v državi članici, ki ni Češka republika, ker v takem primeru ta zakonodaja ne le da nalaga obveznost odtegnitve davka pri viru, ampak glede obsega obdavčitve določa tudi pavšalno davčno osnovo, pri kateri ni upoštevana dejanska plača, ki jo prejmejo delavci. Po drugi strani naj bi bila posledica te zakonodaje ta, da bi bilo za agencijo za posredovanje začasnega dela s sedežem zunaj Češke republike manj privlačno ponujati storitve v tej državi članici v primerjavi z agencijo s sedežem v tej državi članici. Poleg tega bi bil vstop na trg dela v Češki republiki prek nacionalnih agencij za posredovanje začasnega dela težji. Zato se to sodišče sprašuje, ali zadevna zakonodaja ne pomeni omejevanja svobode ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev ter podredno tudi prostega gibanja delavcev.

               18

               Poleg tega se navedeno sodišče – pri čemer je izključilo, da bi bila ta omejitev lahko upravičena z razlogi javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja – sprašuje, ali bi ugotovitve, ki se nanašajo na učinkovitost davčnega nadzora, lahko upravičile to omejitev, ker ima v obravnavani zadevi ponudnik storitev, to je slovaška agencija za posredovanje začasnega dela, podružnico s sedežem v Češki republiki, od katere lahko davčni urad zahteva plačilo davka. Tej podružnici bi bilo namreč lahko naloženo, da odtegne davek, kot je to v postopku v glavni stvari storila češka podružnica družbe N‑Partner.

               19

               Glede določitve davčne osnove z uporabo pavšalne stopnje v višini 60 % zneska, ki ga slovaška agencija za posredovanje začasnega dela zaračuna podjetju, uporabniku storitev, predložitveno sodišče meni, da je to pravno fikcijo mogoče upravičiti z interesom, povezanim z učinkovitostjo davčnega nadzora. Cilj tega pravila je namreč odvračati tuje agencije za posredovanje začasnega dela, da zaračunajo zneske, ki jih dolgujejo podjetja, uporabniki storitev, brez razlikovanja med delom tega zneska, ki se dolguje iz naslova plače delavcev – v zvezi s katerim je treba odtegniti davek – in delom, dolgovanim iz naslova plačila tej agenciji za opravljeno storitev. Tako naj bi se ta zakonodaja uporabljala le za položaj, v katerem na računu, ki ga izda nerezidenčna agencija za posredovanje začasnega dela, ni naveden znesek plačila za storitev posredovanja.

               20

               V teh okoliščinah je Nejvyšší správní soud prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali členi 18 [PDEU], 45 [PDEU], 49 [PDEU] in 56 [PDEU] nasprotujejo predpisom, v skladu s katerimi mora delodajalec s sedežem v eni državi članici plačati akontacijo dohodnine delavcev (državljanov druge države članice), ki mu jih je posredovala agencija za posredovanje začasnega dela s sedežem v drugi državi članici prek svoje podružnice v prvi državi članici?

                        2.

                        Ali členi 18 [PDEU], 45 [PDEU], 49 [PDEU] in 56 [PDEU] nasprotujejo predpisom, v skladu s katerimi je osnova za odmero za take delavce pavšalno določena na vsaj 60 % zneska, ki ga je zaračunala agencija za zagotavljanje začasnega dela, kadar je provizija za posredovanje vključena v obračunani znesek?

                        3.

                        Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje pritrdilen, ali je v položaju, kakršen je ta v obravnavani zadevi, mogoče omejiti navedene temeljne svoboščine iz razlogov javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja ali zaradi učinkovitosti davčnega nadzora?“

               21

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 20. marca 2013 sta bili zadevi C‑53/13 in C‑80/13 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑53/13 ter prvo in tretje vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑80/13

               22

               Predložitveni sodišči z vprašanjem v zadevi C‑53/13 ter s prvim in tretjim vprašanjem v zadevi C‑80/13, ki jih je treba obravnavati skupaj, želita v bistvu izvedeti, ali členi 18 PDEU, 45 PDEU, 49 PDEU, 56 PDEU ali 57 PDEU nasprotujejo zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere morajo družbe s sedežem v prvi državi članici, ki uporabijo storitve delavcev, zaposlenih in napotenih s strani agencij za posredovanje začasnega dela s sedežem v drugi državi članici, ki v tej prvi državi poslujejo prek podružnice, odtegniti pri viru in prvi državi plačati akontacijo dohodnine, ki jo dolgujejo navedeni delavci, medtem ko enaka obveznost ni določena za družbe s sedežem v prvi državi, ki uporabijo storitve agencije za posredovanje začasnega dela s sedežem v tej isti državi.

         Uvodne ugotovitve

               23

               Da bi odgovorili na ta vprašanja, je treba najprej opozoriti, da čeprav v trenutnem stanju prava Unije področje neposredne obdavčitve kot tako ne spada med pristojnosti Unije, pa morajo države članice svoje ohranjene pristojnosti izvajati ob spoštovanju prava Unije (glej sodbo FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, EU:C:2006:630, točka 30 in navedena sodna praksa).

               24

               Poleg tega glede vprašanja, ali neka nacionalna zakonodaja spada v eno ali drugo svoboščino o prostem pretoku, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba upoštevati namen zadevne zakonodaje (glej zlasti sodbi Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, točka 90, in Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, točke od 31 do 33).

               25

               V obravnavani zadevi češka zakonodaja češkim podjetjem, ki želijo uporabiti storitve posredovanja agencije za posredovanje začasnega dela s sedežem zunaj Češke republike, nalaga obveznost odtegljaja dohodnine, za katero so zavezani napoteni delavci, s strani te agencije, medtem ko enaka obveznost ni določena za češka podjetja, ki želijo uporabiti storitve posredovanja agencije za posredovanje začasnega dela s sedežem v Češki republiki.

               26

               V skladu z ustaljeno sodno prakso pa člen 56 PDEU ne zagotavlja pravic le ponudniku storitev, ampak tudi prejemniku navedenih storitev (glej zlasti sodbe Luisi in Carbone, 286/82 in 26/83, EU:C:1984:35, točka 10; FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, točka 32, in X, C‑498/10, EU:C:2012:635, točka 23).

               27

               Zato zakonodaja iz postopka v glavni stvari spada na področje svobode opravljanja storitev.

               28

               Res je, kot meni Evropska komisija, da lahko taka ureditev vpliva tudi na svobodo ustanavljanja agencij za posredovanje začasnega dela, ki želijo svoje storitve ponujati v Češki republiki in sedež ohranijo v drugi državi članici, zlasti ker so v obravnavani zadevi zadevne agencije dejavnosti v Češki republiki opravljale prek podružnice.

               29

               Enako velja glede prostega gibanja delavcev, saj se navedena zakonodaja nanaša na načine pobiranja dohodnine, ki so določeni za češka podjetja, h katerim so bili ti delavci napoteni v okviru pogodbenega razmerja z agencijami, pri katerih so zaposleni, kar lahko neposredno vpliva na njihovo možnost uresničevanja svobodnega gibanja.

               30

               Vendar bi bili kljub morebitnim omejujočim učinkom na svobodo ustanavljanja in na prosto gibanje delavcev taki učinki nujna posledica morebitne ovire za svobodno opravljanje storitev, ki nikakor ne bi upravičevali samostojne preučitve navedene zakonodaje ob upoštevanju členov 45 PDEU in 49 PDEU (glej v tem smislu sodbi Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, točka 27, in Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, EU:C:2006:544, točka 33).

               31

               Nazadnje, v teh okoliščinah člena 18 PDEU ni treba razložiti.

               32

               Ta določba se namreč samostojno uporablja le v tistih položajih, urejenih s pravom Unije, za katere v Pogodbi DEU niso določena posebna pravila o prepovedi diskriminacije. Načelo prepovedi diskriminacije pa je bilo na področju prostega opravljanja storitev uvedeno s členi od 56 PDEU do 62 PDEU (glej po analogiji sodbi Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, točka 37, in Schulz-Delzers in Schulz, C‑240/10, EU:C:2011:591, točka 29).

               33

               Zato je treba češko zakonodajo iz postopka v glavni stvari preučiti glede na člen 56 PDEU.

         Omejitev svobode opravljanja storitev

               34

               Da bi preverili, ali zakonodaja iz postopka v glavni stvari spoštuje svobodo opravljanja storitev, je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso Sodišča člen 56 PDEU zahteva, da se odpravijo vse ovire za to temeljno svobodo, ki izhajajo iz tega, da ima ponudnik storitev sedež v državi članici, ki ni tista, v kateri se storitev opravi (glej sodbe Komisija/Nemčija, 205/84, EU:C:1986:463, točka 25; Komisija/Italija, EU:C:1991:78, točka 15; FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, točka 31, in X, EU:C:2012:635, točka 21).

               35

               Omejitve svobode opravljanja storitev so nacionalni ukrepi, ki prepovedujejo ali motijo uresničevanje te svoboščine ali zmanjšujejo privlačnost uresničevanja te svoboščine (sodba X, EU:C:2012:635, točka 22 in navedena sodna praksa).

               36

               Poleg tega, kot je bilo opozorjeno v točki 26 te sodbe, člen 56 PDEU ne zagotavlja pravic le ponudniku storitev, ampak tudi prejemniku navedenih storitev.

               37

               Ugotoviti pa je treba, da je v obravnavani zadevi obveznost odtegljaja akontacije dohodnine delavcev, ki jih napotijo agencije za posredovanje začasnega dela, ki nimajo sedeža v Češki republiki, in plačila te akontacije češki državi nujno naložena prejemnikom storitev, ki jih opravljajo te agencije, in vključuje dodatno upravno breme, ki ni naloženo prejemnikom enakih storitev, ki jih opravi domači ponudnik storitev. Zato so lahko zaradi take obveznosti čezmejne storitve za take prejemnike manj privlačne od storitev, ki jih opravljajo domači ponudniki storitev, in zato navedene prejemnike storitev odvrača od sodelovanja s ponudniki storitev s sedežem v drugih državah članicah (glej v tem smislu sodbe FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, točka 33; Komisija/Belgija C‑433/04, EU:C:2006:702, točke od 30 do 32, in X, EU:C:2012:635, točka 28).

               38

               Danska vlada s sklicevanjem na sodbo Truck Center (C‑282/07, EU:C:2008:762, točke od 49 do 51) navaja, da je položaj agencij s sedežem v Češki republiki objektivno drugačen od položaja agencij s sedežem zunaj te države članice in da zato zadevna omejitev svobodnega opravljanja storitev ni diskriminatorna.

               39

               V zvezi s tem pa zadostuje navesti, da sta prejemnik storitev in ponudnik storitev ločena pravna subjekta z lastnimi interesi in se lahko vsak od njiju sklicuje na svobodo opravljanja storitev, če se je poseglo v njegove pravice (sodba X, EU:C:2012:635, točka 27).

               40

               V obravnavani zadevi različno obravnavanje, uvedeno z zakonodajo iz postopka v glavni stvari, vpliva na pravico prejemnikov storitev do proste izbire čezmejnih storitev. Poleg tega, ker imajo ti prejemniki sedež v Češki republiki, so tisti, ki se odločijo uporabiti storitve domačih agencij, v položaju, ki je primerljiv s položajem tistih, ki imajo raje storitve tuje agencije.

               41

               Iz tega izhaja, da pomeni zakonodaja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, omejitev svobode opravljanja storitev, ki je s členom 56 PDEU načeloma prepovedana.

               42

               Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo češke vlade, da so učinki zadevne zakonodaje zanemarljivi, saj je v skladu z ustaljeno sodno prakso celo majhna ali manj pomembna omejitev neke temeljne svoboščine s Pogodbo prepovedana (sodbi Komisija/Francija C‑34/98, EU:C:2000:84, točka 49, in X, EU:C:2012:635, točka 30).

         Utemeljitev omejitve svobode opravljanja storitev

               43

               Kar zadeva možnost utemeljitve take omejitve, nobena od zadevnih strank, ki so predložile stališča pred Sodiščem, niti predložitveni sodišči ne trdita, da je lahko taka omejitev utemeljena z razlogi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja.

               44

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča pa je razvidno, da bi bilo mogoče nacionalno ureditev na področju, ki še ni bilo usklajeno na ravni Unije in ki se brez razlikovanja uporablja za vse osebe ali podjetja, ki opravljajo dejavnost na ozemlju zadevne države članice, ne glede na njen omejevalni učinek na svobodno opravljanje storitev utemeljiti, če gre za nujni razlog v splošnem interesu in ta interes še ni zaščiten s pravili, ki veljajo za ponudnika v državi članici, v kateri ima sedež, če je primerna za zagotovitev uresničitve želenega cilja in če ne presega tega, kar je nujno potrebno za njegovo dosego (glej zlasti sodbi Säger, C‑76/90, EU:C:1991:331, točka 15, in Komisija/Belgija EU:C:2006:702, točka 33).

               45

               Vendar sta tako Nejvyšší správní soud v predlogu kot češka vlada na obravnavi v bistvu trdila, da je češka zakonodaja iz postopka v glavni stvari utemeljena glede na potrebo po zagotovitvi učinkovitosti pobiranja davka na dohodek. V zvezi s tem je navedena vlada med drugim trdila, da odtegljaj pri viru pomeni zelo učinkovit način pobiranja davka, saj davčni upravi omogoči, da se pravočasno seznani z upoštevnimi informacijami, ki se nanašajo na davčnega zavezanca.

               46

               V zvezi s tem je treba navesti, da je Sodišče že potrdilo, da nujnost zagotovitve učinkovitosti izterjave davka na dohodek pomeni nujni razlog v splošnem interesu, s katerim je mogoče utemeljiti omejitev svobode opravljanja storitev (sodbi FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, točka 35, in X, EU:C:2012:635, točka 39).

               47

               Natančneje, Sodišče je celo pojasnilo, da je postopek davčnega odtegljaja pri viru legitimno in primerno sredstvo, da se zagotovi davčno obravnavanje dohodkov osebe, ki je rezident zunaj države obdavčitve, in da se prepreči, da bi zadevni dohodki ostali neobdavčeni tako v državi rezidentstva kot v državi, v kateri so storitve opravljene (sodbi FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, točka 36, in X, EU:C:2012:635, točka 39).

               48

               Vendar je ta rešitev tako v sodbi FKP Scorpio Konzertproduktionen (EU:C:2006:630) kot v sodbi X (EU:C:2012:635) temeljila na okoliščini, da so zadevni ponudniki storitev v zadevah, v katerih sta bili izdani ti sodbi, storitve v državi članici, ki ni država članica njihovega sedeža, opravljali občasno in v tej državi niso ostali dolgo (glej zlasti sodbo X, EU:C:2012:635, točka 42).

               49

               Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 70 sklepnih predlogov, je treba ugotoviti, da v obravnavani zadevi ni mogoče trditi, da zadevne agencije za posredovanje začasnega dela iz postopka v glavni stvari storitve v Češki republiki opravljajo le občasno, saj so delovale prek podružnice, vpisane v sodni register Češke republike.

               50

               V teh okoliščinah podružnica, tudi če – kot je pojasnila češka vlada – nima pravne osebnosti in ji zato na podlagi češkega prava ni treba plačati davkov, zagotavlja fizično prisotnost ponudnika storitev na ozemlju države članice gostiteljice in opravlja nekatere upravne naloge za račun zadevne agencije za posredovanje začasnega dela, kot je sklepanje pogodb.

               51

               V zvezi s tem ne samo, da ni mogoče izključiti, da češki davčni organi poberejo dolgovani davek od te podružnice in da zato ta izvede zadevni odtegljaj, ampak iz elementov spisa v zadevi C‑80/13 tudi izhaja, da je akontacije od plač zadevnih delavcev dejansko plačala slovaška podružnica agencije za posredovanje začasnega dela.

               52

               Poleg tega naložitev upravnega bremena, povezanega z odtegljajem dohodnine, ki jo dolgujejo napoteni delavci, domačim prejemnikom storitev, in ne češki podružnici agencij s sedežem v drugih državah članicah, očitno ni enostavnejša ali učinkovitejša niti z vidika ponudnikov storitev niti z vidika češke uprave. Ker namreč podružnica agencije za posredovanje začasnega dela, pri kateri so delavci zaposleni, lažje dostopa do potrebnih informacij glede dohodka teh delavcev, je upravno breme, povezano z odtegljajem, manjše za to podružnico kot za prejemnika storitev.

               53

               Iz tega sledi, da v teh okoliščinah nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari ne zagotavlja učinkovitega pobiranja dohodnine.

               54

               Odvolací finanční ředitelství dodaja, da je to zakonodajo kljub temu mogoče upravičiti s potrebo po preprečevanju davčnih utaj in goljufij. Poleg tega češka vlada meni, da mehanizmi upravnega sodelovanja na davčnem področju niso dovolj učinkoviti, da bi preprečili morebitne davčne utaje. Praksa davčnih organov naj bi namreč kazala na obstoj številnih davčnih goljufij in utaj pri najemanju tujih delavcev.

               55

               Res je, da je Sodišče večkrat razsodilo, da se je za utemeljitev omejitev uresničevanja temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo, mogoče sklicevati na boj proti davčnim utajam in na učinkovitost davčnega nadzora (glej sodbi Baxter in drugi, C‑254/97, EU:C:1999:368, točka 18, in Komisija/Belgija, EU:C:2006:702, točka 35).

               56

               Sodišče pa je tudi pojasnilo, da splošna domneva o davčni utaji ali goljufiji, ki temelji na okoliščini, da ima ponudnik storitev sedež v drugi državi članici, ne zadostuje za utemeljitev ukrepa, ki ogroža cilje Pogodbe (glej v tem smislu sodbe Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, točka 61; Komisija/Belgija EU:C:2006:702, točka 35, in Komisija/Španija, C‑153/08, EU:C:2009:618, točka 39).

               57

               Po eni strani so trditve Češke republike o obstoju številnih davčnih goljufij in utaj pri najemanju tuje delovne sile preveč nejasne, zlasti kar zadeva poseben položaj agencij za posredovanje začasnega dela s sedežem v drugih državah članicah, ki imajo podružnico, registrirano v Češki republiki.

               58

               Po drugi strani je na podlagi okoliščine, da je podružnici iz zadeve C‑80/13 naloženo upravno breme, ki omogoča izvesti in plačati odtegljaj iz postopka v glavni stvari, mogoče podvomiti o utemeljenosti take splošne domneve.

               59

               V teh okoliščinah uporabe odtegljaja iz postopka v glavni stvari ni mogoče utemeljiti s tem, da je potrebna za preprečevanje davčnih goljufij in utaj.

               60

               Ob upoštevanju navedenega je treba na vprašanje, postavljeno v zadevi C‑53/13, ter na prvo in tretje vprašanje, postavljeni v zadevi C‑80/13, odgovoriti, da člen 56 PDEU nasprotuje zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere morajo družbe s sedežem v prvi državi članici, ki uporabijo storitve delavcev, zaposlenih in napotenih s strani agencij za posredovanje začasnega dela s sedežem v drugi državi članici, ki v tej prvi državi poslujejo prek podružnice, odtegniti pri viru in prvi državi plačati akontacijo dohodnine, ki jo dolgujejo navedeni delavci, medtem ko enaka obveznost ni določena za družbe s sedežem v prvi državi, ki uporabijo storitve agencije za posredovanje začasnega dela s sedežem v tej isti državi.

         Drugo vprašanje v zadevi C‑80/13

               61

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v zadevi C‑80/13 v bistvu sprašuje, ali člen 56 PDEU nasprotuje zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere je, če znesek, ki ga zaračuna agencija za posredovanje začasnega dela s sedežem v drugi državi članici, zajema plačo napotenih delavcev in plačilo za storitev posredovanja, osnova za izračun navedene akontacije določena na najmanj 60 % tega zneska, ne da bi davčni zavezanec imel možnost dokazati, da je plača, ki jo dejansko prejmejo delavci, nižja od 60 % navedenega zneska.

               62

               Ugotoviti je treba, da na to vprašanje – ker so načini izračuna zadevnega odtegljaja tesno povezani z obveznostjo odtegnitve in ker iz predložitvene odločbe v zadevi C‑80/13 izhaja, da jih je treba uporabiti le, kadar mora zadevni prejemnik storitev opraviti navedeni odtegljaj – ob upoštevanju odgovora na vprašanje v zadevi C‑53/13 ter na prvo in tretje vprašanje v zadevi C‑80/13 ni treba odgovoriti.

         Stroški

               63

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenima sodiščema, ti odločita o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 56 PDEU nasprotuje zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere morajo družbe s sedežem v prvi državi članici, ki uporabijo storitve delavcev, zaposlenih in napotenih s strani agencij za posredovanje začasnega dela s sedežem v drugi državi članici, ki v tej prvi državi poslujejo prek podružnice, odtegniti pri viru in prvi državi plačati akontacijo dohodnine, ki jo dolgujejo navedeni delavci, medtem ko enaka obveznost ni določena za družbe s sedežem v prvi državi, ki uporabijo storitve agencije za posredovanje začasnega dela s sedežem v tej isti državi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: češčina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 20. septembra 2000. # Patrizia De Palma, Jacqueline Escale, Claudine Hamptaux in Harry Wood proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-203/99.


Sodba Sodišča z dne 17. junija 1971. # Gebrüder Bagusat proti Hauptzollamt Berlin-Packhof. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Berlin - Nemčija. # Zadeva 3-71.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. oktobra 2014.#British Telecommunications plc proti Evropski komisiji.#Pritožba – Državne pomoči – Oprostitev pokojninskega sklada obveznosti, da za določene zaposlene nakaže prispevek v pokojninski zaščitni sklad – Selektivnost ukrepa.#Zadeva C‑620/13 P.