title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 23. februarja 2006. # A-Punkt Schmuckhandels GmbH proti Claudia Schmidt. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landesgericht Klagenfurt - Avstrija. # Prosti pretok blaga - Člena 28 ES in 30 ES - Ukrepi z enakim učinkom - Prodaja od vrat do vrat - Prodaja srebrnega nakita - Prepoved. # Zadeva C-441/04.

text:
      Zadeva C-441/04
      A-Punkt Schmuckhandels GmbH
      proti
      Claudii Schmidt
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesgericht Klagenfurt)
      „Prosti pretok blaga – Člena 28 ES in 30 ES – Ukrepi z enakim učinkom – Prodaja od vrat do vrat – Prodaja srebrnega nakita – Prepoved“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Načini trženja
      (člena 28 ES in 30 ES)
      Člen 28 ES ne nasprotuje nacionalni določbi, s katero država članica na svojem ozemlju prepoveduje prodajo in zbiranje naročil
         za srebrni nakit od vrat do vrat, če se takšna določba nanaša na vse zadevne subjekte in če pravno in dejansko enako prizadene
         trženje nacionalnih proizvodov in proizvodov iz drugih držav članic. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali uporaba nacionalne
         določbe proizvodom iz drugih držav članic ovira dostop do trga oziroma jim ga ovira bolj kot nacionalnim proizvodom, in če
         je tako, mora tudi preveriti, ali je zadevni ukrep utemeljen s ciljem, ki je v splošnem interesu, ali z enim od ciljev iz
         člena 30 ES in ali je omenjeni ukrep sorazmeren s tem ciljem.

      (Glej točko 30 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 23. februarja 2006(*)

      „Prosti pretok blaga – Člena 28 ES in 30 ES – Ukrepi z enakim učinkom – Prodaja od vrat do vrat – Prodaja srebrnega nakita – Prepoved“
      V zadevi C‑441/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Landesgericht Klagenfurt
         (Avstrija) z odločbo z dne 13. avgusta 2004, ki je na Sodišče prispela 20. oktobra 2004, v postopku

      A-Punkt Schmuckhandels GmbH
      proti
      Claudii Schmidt,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J.‑P. Puissochet, U. Lõhmus (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za C. Schmidt A. Seebacher, odvetnik,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti B. Schima, zastopnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 28 ES in 30 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru postopka med družbo A‑Punkt Schmuckhandels GmbH (v nadaljevanju: družba A‑Punkt) in C. Schmidt
         zaradi prenehanja dejavnosti prodaje srebrnega nakita od vrat do vrat, ki jo opravlja C. Schmidt.

       Nacionalni pravni okvir
      3        Člen 57(1) avstrijskega zakonika o obrtniških, trgovskih in industrijskih poklicih (Gewerbeordnung, BGBl., 194/1994, v nadaljevanju:
         GewO) prepoveduje prodajo in zbiranje naročil na domu za določeno blago, zlasti za srebrni nakit, z naslednjimi besedami:

      „Prepovedani so obiski pri posameznikih z namenom pridobivanja naročil za prodajo prehrambenih dodatkov, strupov, zdravil,
         medicinskih dodatkov, ročnih in stenskih ur iz dragih kovin, zlatih, srebrnih in platinastih izdelkov, draguljev in dragih
         kamnov, orožja in streliva, pirotehničnih izdelkov, kozmetičnih izdelkov, nagrobnih kamnov, nagrobnih spomenikov in njihovih
         dodatkov ter vencev in drugega nagrobnega okrasja. Prepovedane so tudi reklamne prireditve, vključno z reklamnimi in svetovalnimi
         srečanji, glede tega blaga, ki se izvajajo v zasebnih gospodinjstvih in se nanašajo na posameznike, ne glede na to, ali reklamno
         prireditev organizira gospodarski subjekt sam ali kdo tretji. […]“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      4        C. Schmidt vodi podjetje s sedežem v Nemčiji. Na ozemlju Evropske unije opravlja dejavnost potujoče trgovine z nakitom od
         vrat do vrat pri posameznikih v zasebnih stanovanjih. Pri tem ponuja v prodajo srebrni nakit in zbira naročila za nakup takega
         nakita. Prodajna cena za posamezni kos omenjenega nakita ne presega 40 EUR.

      5        C. Schmidt je v zasebnem gospodinjstvu 18. decembra 2003 pripravila „srečanje nakita“ v Celovcu v Avstriji. Zaradi tega srečanja
         je družba A‑Punkt, ki opravlja konkurenčno dejavnost, proti C. Schmidt na Landesgerichtu Klagenfurt vložila pravno sredstvo,
         da bi dosegla prenehanje njene dejavnosti, ker to dejavnost prepoveduje člen 57(1) GewO.

      6        C. Schmidt izpodbija navedbe tožeče stranke v postopku v glavni stvari z zatrjevanjem, da člen 57 GewO nasprotuje takemu prostemu
         pretoku blaga, kot je predviden v členu 28 ES. Poudarja, da je prodaja srebrnega nakita na domu dovoljena tako v Nemčiji kot
         v Italiji in v Združenem kraljestvu.

      7        V teh okoliščinah je Landesgericht Klagenfurt prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

       „1.    Ali je treba člena 28 in 30 ES razlagati tako, da je zagotovljena svoboda tožene stranke, da v okviru svoje poklicne dejavnosti
         prodaja srebrni nakit z obiskovanjem posameznikov z namenom prodaje in zbiranja naročil za tak nakit?

      2.      Ali ob pritrdilnem odgovoru na prejšnje vprašanje ureditev države članice, ki prepoveduje prodajo srebrnega nakita z obiskovanjem
         posameznikov zaradi prodaje in zbiranja naročil za tak nakit, omejuje prosti pretok blaga v smislu členov 28 ES in 30 ES?

      3.      Ali ob pritrdilnem odgovoru na prejšnje vprašanje nacionalna določba, ki v nasprotju s členoma 28 in 30 ES prepoveduje prodajo
         srebrnega nakita z obiskovanjem posameznikov zaradi prodaje in zbiranja naročil, ne nasprotuje pravici posameznika do prodaje
         takega nakita na ta način? “

       Vprašanja za predhodno odločanje
      8        Predložitveno sodišče s temi tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali člen 28 ES nasprotuje
         taki nacionalni določbi, kot je določba člena 57 GewO, ki za srebrni nakit prepoveduje prodajo in zbiranje naročil od vrat
         do vrat.

      9        Najprej je treba ugotoviti, da poskuša  člen 57 GewO izključiti en način trženja te vrste nakita. V postopku v glavni stvari
         gre za primer, ko je poslovodja podjetja s sedežem v Nemčiji organizirala prodajo nakita na domu v Avstriji. V takih okoliščinah
         se za nacionalno ureditev, ki prepoveduje prodajo nakita na domu, uporablja načelo prostega pretoka blaga.

      10      Namen Direktive Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih
         prostorov (UL L 372, str. 31) je, da se delno uskladijo pravila na področju varstva potrošnika glede določenih načinov trženja,
         med katerimi je prodaja med obiskom prodajalca pri posamezniku.

      11      Brez poglobljene analize stopnje uskladitve, ki je bila izvršena s to direktivo, je nesporno, da lahko države članice na podlagi
         njenega člena 8 sprejemajo ali ohranjajo določbe, ki zagotavljajo širše varstvo potrošnika, kot ga predvideva omenjena direktiva.

      12      Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, lahko države članice na tej podlagi uvedejo ali ohranjajo popolno ali delno prepoved sklepanja
         pogodb zunaj poslovnih prostorov (glej sodbi z dne 16. maja 1989 v zadevi Buet in EBS, 382/87, Recueil, str. 1235, točka 16,
         in z dne 14. marca 1991 v zadevi Di Pinto, C‑361/89, Recueil, str. I‑1189, točka 21). Vendar je treba to pristojnost izvajati
         ob spoštovanju temeljnega načela prostega pretoka blaga, izraženega v členu 28 ES, ki določa, da so med državami članicami
         prepovedane količinske omejitve pri uvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom (v tem smislu glej sodbo z dne 25. marca 2004 v zadevi
         Karner, C‑71/02, Recueil, str. I‑3025, točka 34).

      13      Sodišče se je že izreklo o združljivosti različnih nacionalnih določb, ki urejajo načine trženja, s členom 28 ES (glej zlasti
         sodbo z dne 26. maja 2005 v zadevi Burmanjer in drugi, C‑20/03, Recueil, str. I‑4133, točka 22).

      14      Kot je sodišče že pogosto razsodilo, je treba vsak predpis držav članic o trgovini, ki lahko neposredno ali posredno, dejansko
         ali potencialno ovira trgovino znotraj Skupnosti, šteti za ukrep, ki ima enak učinek kot količinske omejitve in je zato s
         tem členom prepovedan (glej zlasti sodbi z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville, 8/74, Receuil, str. 837, točka 5, in
         z dne 19. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-420/01, Receuil, str. I-6445, točka 25, ter navedeno sodbo Karner,
         točka 36).

      15      Vendar je Sodišče v sodbi z dne 24. novembra 1993 v združenih zadevah Keck in Mithouard (C‑267/91 in C‑268/91, Recueil, str. I‑6097,
         točka 16) pojasnilo, da nacionalne določbe, ki omejujejo ali prepovedujejo določene načine prodaje, ne omejujejo trgovine
         med državami članicami v smislu sodne prakse, ki jo je uvedla sodba v zgoraj navedeni zadevi Dassonville, če se te določbe
         uporabljajo za vse zadevne subjekte, ki opravljajo dejavnost na nacionalnem ozemlju, in če pravno in dejansko enako prizadenejo
         trženje nacionalnih proizvodov in trženje proizvodov iz drugih držav članic (glej tudi sodbi z dne 13. januarja 2000 v zadevi
         TK‑Heimdienst, C‑254/98, Recueil, str. I‑151, točka 23, in z dne 11. decembra 2003 v zadevi Deutscher Apothekerverband, C‑322/01,
         Recueil, str. I‑14887, točka 68, ter zgoraj navedeni sodbi Karner, točka 37, in Burmanjer in drugi, točka 24).

      16      Sodišče je tako določbe, ki urejajo načine prodaje v smislu zgoraj navedene sodbe Keck in Mithouard, označilo za določbe,
         ki se nanašajo na določene načine trženja (glej zlasti sodbo z dne 2. junija 1994 v združenih zadevah Tankstation ’t Heukske
         in Boermans, C‑401/92 in C‑402/92, Recueil, str. I‑2199, točke od 12 do 14, ter zgoraj navedeni sodbi TK‑Heimdienst, točka
         24, in Burmanjer in drugi, točki 25 in 26).

      17      Kot izhaja iz točke 9 te sodbe, se nacionalna ureditev obravnavane prepovedi prodaje na domu nanaša na način trženja. Nesporno
         je, da njen predmet ni urejanje blagovne menjave med državami članicami. Vendar se prepovedi iz člena 28 ES lahko izogne le,
         če izpolnjuje dva pogoja, navedena v točki 15 te sodbe.

      18      Glede prvega pogoja se zdi, da se člen 57 GewO nanaša na vse zadevne subjekte, ki opravljajo dejavnost na avstrijskem ozemlju
         ne glede na to, v kateri državi imajo sedež. Tako je izpolnjen prvi pogoj iz zgoraj navedene sodbe Keck in Mithouard.

      19      Glede drugega pogoja je nesporno, da ureditev prepovedi prodaje nakita na domu obravnavanih proizvodov glede na njihov izvor
         ne obravnava različno.

      20      Nato je treba preveriti, ali je splošna prepoved prodaje in zbiranja naročil za srebrni nakit od vrat do vrat dejansko taka,
         da zadevnim proizvodom iz drugih držav članic bolj ovira dostop do trga kot nacionalnim proizvodom.

      21      Taka nacionalna določba, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, načeloma lahko omeji skupni obseg prodaje obravnavanih
         proizvodov v zadevni državi članici in lahko posledično prizadene obseg prodaje teh proizvodov iz drugih držav članic. Vendar
         taka ugotovitev ni dovolj za to, da bi se to določbo označilo za ukrep z enakim učinkom (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo
         Keck in Mithouard, točka 13, in sodbo z dne 20. junija 1996 v združenih zadevah Semeraro Casa Uno in drugi, od C‑418/93 do
         C‑421/93, od C‑460/93 do C‑462/93, C‑464/93, od C‑9/94 do C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 in C‑332/94, Recueil,
         str. I‑2975, točka 24).

      22      Kot poudarja Komisija Evropskih skupnosti, se lahko prodaja nakita nižje vrednosti na domu izkaže za primernejšo in učinkovitejšo
         kot prodaja v stalni prodajalni. Za gospodarske subjekte, ki so specializirani za nakit take vrednosti, lahko tako prodaja
         v stalni prodajalni povzroči razmeroma zelo visoke stroške.

      23      Vendar dejstvo, da je neki način trženja učinkovitejši in gospodarnejši, ni dovolj za ugotovitev, da za nacionalno določbo,
         ki ga prepoveduje, velja prepoved iz člena 28 ES. Taka določba je namreč ukrep z enakim učinkom samo, če izključitev zadevnega
         načina trženja bolj prizadene proizvode iz drugih držav članic kot nacionalne proizvode.

      24      V zvezi s tem je nesporno, da se v postopku v glavni stvari obravnavana prepoved ne nanaša na vse oblike trženja zadevnih
         proizvodov, ampak samo na eno med njimi, in torej ne izključuje možnosti prodaje teh proizvodov na nacionalnem ozemlju z drugimi
         načini.

      25      Vendar Sodišče na podlagi elementov, ki so mu na voljo, ne more z gotovostjo ugotoviti, ali prepoved prodaje na domu iz člena
         57 GewO huje prizadene trženje proizvodov iz drugih držav članic kot trženje proizvodov iz Avstrije. V takih okoliščinah mora
         torej predložitveno sodišče preveriti, ali je ta pogoj izpolnjen, in to zlasti ob upoštevanju točk od 20 do 24 te sodbe.

      26      Če bo predložitveno sodišče na podlagi tega preizkusa ugotovilo, da prepoved iz člena 57 GewO glede dostopa do nacionalnega
         trga bolj prizadene proizvode iz drugih držav članic kot nacionalne proizvode, bo moralo ugotoviti, ali je ta prepoved utemeljena
         s ciljem, ki je v splošnem interesu v smislu sodne prakse, ki jo je uvedla sodba z dne 20. februarja 1979 v zadevi Rewe‑Zentral,
         tako imenovana „Cassis de Dijon“ (120/78, Recueil, str. 649), ali z enim od ciljev iz člena 30 ES in ali je za dosego tega
         cilja potrebna in z njim sorazmerna.

      27      Zato lahko varstvo potrošnika upraviči prepoved iz postopka v glavni stvari, če sta izpolnjena dva pogoja, in sicer da je
         ta prepoved primerna za zagotavljanje zasledovanega cilja in da ne gre preko tistega, kar je za dosego tega cilja potrebno.

      28      Predložitveno sodišče bo moralo pri presoji upoštevati raven varstva, ki so ga potrošniki deležni na podlagi Direktive 85/577
         v okviru prodaje in zbiranja naročil za zadevne proizvode.

      29      V okviru tega nadzora bo treba upoštevati tudi posebnosti prodaje srebrnega nakita na domu, zlasti morebitno povečano nevarnost
         prevare potrošnikov zaradi pomanjkanja informacij, nezmožnosti primerjave cen ali nezadostnih garancij o pristnosti tega nakita
         in zaradi večjega psihološkega pritiska za nakup, kadar je prodaja organizirana zasebno.

      30      Na podlagi zgoraj navedenega je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da v zvezi s prostim pretokom blaga člen 28 ES
         ne nasprotuje nacionalni določbi, s katero država članica na svojem ozemlju prepoveduje prodajo in zbiranje naročil za srebrni
         nakit od vrat do vrat, kadar se taka določba nanaša na vse zadevne subjekte in pod pogojem, da pravno in dejansko enako prizadene
         trženje nacionalnih proizvodov in proizvodov iz drugih držav članic. Glede na okoliščine postopka v glavni stvari mora predložitveno
         sodišče preveriti, ali uporaba nacionalne določbe proizvodom iz drugih držav članic ovira dostop do trga oziroma jim ga ovira
         bolj kot nacionalnim proizvodom, in če je tako, mora tudi preveriti, ali je zadevni ukrep utemeljen s ciljem, ki je v splošnem
         interesu, v smislu, kot ga daje temu pojmu sodna praksa Sodišča, ali z enim od ciljev iz člena 30 ES, in ali je omenjeni ukrep
         sorazmeren s tem ciljem.

       Stroški
      31      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 28 ES ne nasprotuje nacionalni določbi, s katero država članica na svojem ozemlju prepoveduje prodajo in zbiranje naročil
            za srebrni nakit od vrat do vrat, kadar se takšna določba nanaša na vse zadevne subjekte in pod pogojem, da pravno in dejansko
            enako prizadene trženje nacionalnih proizvodov in proizvodov iz drugih držav članic. Glede na okoliščine postopka v glavni
            stvari mora predložitveno sodišče preveriti, ali uporaba nacionalne določbe proizvodom iz drugih držav članic ovira dostop
            do trga oziroma jim ga ovira bolj kot nacionalnim proizvodom, in če je tako, mora tudi preveriti, ali je zadevni ukrep utemeljen
            s ciljem, ki je v splošnem interesu, v smislu, kot ga daje temu pojmu sodna praksa Sodišča, ali z enim od ciljev iz člena
            30 ES, in ali je omenjeni ukrep sorazmeren s tem ciljem.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 16. julija 2009.#Pärlitigu OÜ proti Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tallinna Halduskohus - Estonija.#Skupna carinska tarifa - Kombinirana nomenklatura - Tarifna razvrstitev - Tarifna podštevilka KN 0511 91 10 - Tarifna podštevilka KN 0303 22 00 - Zamrznjene hrbtenice gojenega atlantskega lososa - Uredba (ES) št. 85/2006 - Protidampinške dajatve.#Zadeva C-56/08.

text:
      Zadeva C-56/08
      Pärlitigu OÜ
      proti
      Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tallinna Halduskohus)
      „Skupna carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura – Tarifna razvrstitev – Tarifna podštevilka KN 0511 91 10 – Tarifna podštevilka KN 0303 22 00 – Zamrznjene hrbtenice gojenega atlantskega lososa – Uredba (ES) št. 85/2006 –Protidampinške dajatve“
      Povzetek sodbe
      Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Zamrznjene hrbtenice gojenega atlantskega lososa, ki se pridobijo po filetiranju
            teh rib

      Kombinirano nomenklaturo o skupni carinski tarifi, ki je Priloga I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi
         ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1719/2005, je treba razlagati tako, da je treba zamrznjene
         hrbtenice gojenega atlantskega lososa (Salmo salar), ki se pridobijo po filetiranju teh rib, uvrstiti v tarifno podštevilko
         0303 22 00 kombinirane nomenklature, če je ob carinjenju blago primerno za človeško prehrano, kar pa mora preveriti nacionalno
         sodišče.

      (Glej točko 30 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 16. julija 2009(*)

      „Skupna carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura – Tarifna razvrstitev – Tarifna podštevilka KN 0511 91 10 – Tarifna podštevilka KN 0303 22 00 – Zamrznjene hrbtenice gojenega atlantskega lososa – Uredba (ES) št. 85/2006 – Protidampinške dajatve“
      V zadevi C‑56/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tallinna Halduskohus (Estonija)
         z odločbo z dne 16. januarja 2008, ki je prispela na Sodišče 13. februarja 2008, v postopku

      Pärlitigu OÜ
      proti
      Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász, G. Arestis (poročevalec) in J. Malenovský,
         sodniki,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Pärlitigu OÜ M. Maksing, odvetnik,
      –        za estonsko vlado L. Uibo, zastopnik,
      –        za Svet Evropske unije T. Tobreluts in J.‑P. Hix, zastopnika, skupaj z G. Berrischem, odvetnikom,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti K. Saaremäel‑Stoilov, H. van Vliet in A. Sipos, zastopniki,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. februarja 2009,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago tarifnih podštevilk 0511 91 10 in 0303 22 00 kombinirane nomenklature,
         ki je Priloga I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski
         tarifi (UL L 256, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1719/2005 z dne 27. oktobra 2005 (UL L 286,
         str. 1, v nadaljevanju: KN), ter na veljavnost člena 1(5) Uredbe Sveta (ES) št. 85/2006 z dne 17. januarja 2006 o uvedbi dokončne
         protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz gojenega lososa s poreklom iz Norveške (UL
         L 15, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus (v nadaljevanju: PMTK), estonskim
         davčnim in carinskim organom, in Pärlitigu OÜ (v nadaljevanju: Pärlitigu), družbo estonskega prava, v zvezi z odločbo o odmeri
         davka, naslovljeno na družbo Pärlitigu.

       Pravni okvir
      3        Splošna pravila za razlago iz prvega dela KN, oddelek I, A, določajo:

      „Blago se v [KN] uvršča po naslednjih načelih:
      1.      Naslovi oddelkov, poglavij in podpoglavij so podani zato, da se je laže znajti pri uvrščanju; zaradi pravnih razlogov uvrščanje
         poteka po poimenovanjih tarifnih številk in opombah k ustreznim oddelkom ali poglavjem in po nadalje opisanih pravilih, če
         niso v nasprotju z vsebino teh tarifnih številk ali opomb.

      2.      (a)    Za proizvod ali izdelek, ki je naveden ali zajet v poimenovanju posamezne tarifne številke, se šteje tudi proizvod, ki ni
         kompleten ali končen, če ima bistvene značilnosti kompletnega ali končnega proizvoda. Pod tarifno številko se uvršča tudi
         kompleten ali končen proizvod (ali proizvod, ki se uvršča kot kompleten ali končen po tem pravilu), če se predloži nesestavljen
         ali razstavljen.

      […]
      6.      Iz pravnih razlogov se proizvodi uvrščajo pod tarifne podštevilke v okviru ene tarifne številke po poimenovanjih teh tarifnih
         podštevilk in morebitnih opombah k tem tarifnim podštevilkam ter, smiselno, po teh pravilih, pri čemer velja, da se tarifne
         podštevilke lahko primerjajo samo na isti ravni razčlenitve. To pravilo velja tudi za opombe k oddelkom in poglavjem, če ni
         določeno drugače.“

      4        V drugem delu KN je oddelek I z naslovom „Žive živali; proizvodi živalskega izvora“, ki vsebuje pet poglavij.

      5        Eno od poglavij, poglavje 3 z naslovom „Ribe, raki, mehkužci in drugi vodni nevretenčarji“, vsebuje tarifno številko 0303.
         Ta tarifna številka z naslovom „Ribe, zamrznjene, razen ribjih filetov in drugega ribjega mesa iz tarifne številke 0304“ se
         deli tako:

      „– Pacifiški lososi (Oncorhynchus nerka, Oncorhynchus gorbuscha, Oncorhynchus keta, Oncorhynchus tschawytscha, Oncorhynchus kisutch,
            Oncorhynchus masou in Oncorhynchus rhodurus), razen jeter in iker:

      […]
      0303 22 00 – – atlantski lososi (Salmo salar) in donavski lososi (Hucho hucho)

      […]“.
      6        V opombah k poglavju 3 je zapisano:

      „1.    V to poglavje ne spadajo:
      […]
               (c)    ribe (vključno njihova jetra in ikre) ali raki, mehkužci ali drugi vodni nevretenčarji, ki so mrtvi in neprimerni za človeško
         prehrano bodisi zaradi njihove vrste ali njihovega stanja (poglavje 5); […]

      […].“
      7        V drugem delu KN, oddelek I, poglavje 5 z naslovom „Proizvodi živalskega izvora, ki niso navedeni ali zajeti na drugem mestu“,
         je tarifna številka 0511 z naslovom „Proizvodi živalskega izvora, ki niso navedeni ali zajeti na drugem mestu; mrtve živali
         iz poglavja 1 ali 3, neuporabne za človeško prehrano“, ki se deli tako:

      „0511 10 00  – Bikovo seme
                                 – Drugo:
      0511 91 – – proizvodi iz rib ali rakov, mehkužcev ali drugih vodnih nevretenčarjev; mrtve živali iz poglavja 3:
      0511 91 10 – – – ribji odpadki
      […]“
      8        V opombah k poglavju 5 so ta pojasnila:

      „1      V to poglavje ne spadajo:
               (a)    užitni proizvodi (razen živalskih črev, mehurjev in želodcev, celih ali v kosih, in tekoče ali posušene živalske krvi);
      […]“
      9        Tarifne podštevilke integrirane tarife Evropskih skupnosti (TARIC), ki se navezujejo na poglavje 3 v oddelku I drugega dela
         KN, se delijo tako:

      „0303 22 00 11 – – – Atlantski losos (Salmo salar)
      0303 22 00 11 – – – – negojen
      0303 22 00 12 – – – – drug
      0303 22 00 12  – – – – – cela
      0303 22 00 13 – – – – – brez drobovja, z glavo
      0303 22 00 15 – – – – – druge“.
      10      Člen 1 Uredbe št. 85/2006 določa:

      „1.    Uvede se dokončna protidampinška dajatev na uvoz gojenega (razen divjega) lososa, v filetih ali v drugačni obliki, svežega,
         ohlajenega ali zamrznjenega, ki se uvršča pod oznake KN ex 0302 12 00, ex 0303 11 00, ex 0303 19 00, ex 0303 22 00, ex 0304 10 13
         in ex 0304 20 13 (v nadaljevanju ‚gojeni losos‘), s poreklom iz Norveške.

      […]
      4.      Za vse […] družbe [razen Nordlaks Oppdrett AS] (dodatna oznaka TARIC A999) znesek dokončne protidampinške dajatve ustreza
         razliki med minimalno uvozno ceno, določeno v odstavku 5, in neto ceno franko meja Skupnosti, pred plačilom dajatve, če je
         slednja nižja od prve. Kadar je neto cena franko meja Skupnosti enaka ali višja od ustrezne minimalne uvozne cene, določene
         v odstavku 5, se dajatev ne pobere.

      5.      Za namen odstavka 4 se uporabi minimalna uvozna cena, določena v drugem stolpcu spodnje preglednice. Kadar se po preverjanju,
         opravljenem po uvozu, ugotovi, da je neto cena franko meja Skupnosti, ki jo je dejansko plačal prvi neodvisni kupec v Skupnosti
         (cena po uvozu), nižja od neto cene franko meja Skupnosti, pred plačilom dajatve, kakor izhaja iz carinske deklaracije, in
         je cena po uvozu nižja od minimalne uvozne cene, se uporabi fiksna protidampinška dajatev, določena v tretjem stolpcu spodnje
         preglednice, razen v primeru, ko je zaradi uporabe fiksne protidampinške dajatve, določene v tretjem stolpcu spodnje preglednice,
         in cene po uvozu znesek (dejansko plačana cena plus fiksna dajatev) še naprej nižji od minimalne uvozne cene, določene v drugem
         stolpcu spodnje preglednice. V takem primeru se uporabi znesek dajatve, ki ustreza razliki med minimalno uvozno ceno, določeno
         v drugem stolpcu spodnje preglednice, in ceno po uvozu. Kadar se taka fiksna protidampinška dajatev pobere za nazaj, se pobere
         neto znesek predhodno plačanih protidampinških dajatev, izračunan na podlagi minimalne uvozne cene.

               Oblika gojenega lososa

               Minimalna uvozna cena EUR/kg neto teže proizvoda

               Fiksna dajatev EUR/kg neto teže proizvoda

               Oznaka TARIC

               Cela riba, sveža, ohlajena ali zmrznjena

               2,80

               0,40

               0302 12 00 12
               0302 12 00 33
               0302 12 00 93
               0303 11 00 93
               0303 19 00 93
               0303 22 00 12
               0303 22 00 83

               Brez drobovja, z glavo, svež, ohlajen ali zamrznjen

               3,11

               0,45

               0302 12 00 13
               0302 12 00 34
               0302 12 00 94
               0303 11 00 94
               0303 19 00 94
               0303 22 00 13
               0303 22 00 84

               Drugo (vključno brez drobovja, brez glave), svež, ohlajen ali zamrznjen

               3,49

               0,50

               0302 12 00 15
               0302 12 00 36
               0302 12 00 96
               0303 11 00 18
               0303 11 00 96
               0303 19 00 18
               0303 19 00 96
               0303 22 00 15
               0303 22 00 86

               Fileti cele ribe in na kose razrezani fileti, ki tehtajo vsak več kot 300 g, sveži, ohlajeni ali zamrznjeni, s kožo

               5,01

               0,73

               0304 10 13 13
               0304 10 13 94
               0304 20 13 13
               0304 20 13 94

               Fileti cele ribe in na kose razrezani fileti, ki tehtajo vsak več kot 300 g, sveži, ohlajeni ali zamrznjeni, brez kože

               6,40

               0,93

               0304 10 13 14
               0304 10 13 95
               0304 20 13 14
               0304 20 13 95

               Drugi fileti cele ribe in na kose razrezani fileti, ki tehtajo vsak 300 g ali manj, sveži, ohlajeni ali zamrznjeni

               7,73

               1,12

               0304 10 13 15
               0304 10 13 96
               0304 20 13 15
               0304 20 13 96

         […]“
      11      Z Uredbo Sveta (ES) št. 319/2009 z dne 16. aprila 2009 o razjasnitvi področja uporabe protidampinških dajatev, uvedenih z
         Uredbo št. 85/2006 (UL L 101, str. 1) se je člen 1(1) Uredbe št. 85/2006 nadomestil z besedilom:

      „1. Uvede se dokončna protidampinška dajatev na uvoz gojenega (ne divjega) lososa, v filetih ali v drugačni obliki, svežega,
         ohlajenega ali zamrznjenega, ki se uvršča pod oznake KN ex 0302 12 00, ex 0303 11 00, ex 0303 19 00, ex 0303 22 00, ex 0304 10 13
         in ex 0304 20 13, (v nadaljevanju: ‚gojeni losos‘), s poreklom iz Norveške. Hrbtenice lososa, ki jo sestavlja ribja kost,
         delno pokrita z mesom, ki je užitni stranski proizvod ribiške industrije, uvrščene pod oznake KN ex 0302 12 00, ex 0303 11 00,
         ex 0303 19 00 in ex 0303 22 00, niso zajete v dokončni protidampinški dajatvi, če meso, ki se drži hrbtenice, ne predstavlja
         več kot 40 % teže hrbtenice.“

      12      Člen 2 Uredbe št. 319/2009 določa:

      „Za blago, ki ga ne zajema člen 1(1) Uredbe (ES) št. 85/2006, kakor je spremenjena s to uredbo, se protidampinške dajatve
         plačajo ali vpišejo v računovodske evidence v skladu s členom 1(1) Uredbe (ES) št. 85/2006 v prvotni različici, začasne protidampinške
         dajatve, dokončno pobrane v skladu s členom 2 navedene uredbe, pa se povrnejo ali opustijo.

      […]“
      13      V skladu s členom 3 Uredbe št. 319/2009 se ta uredba uporablja retroaktivno od 21. januarja 2006.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      14      Družba Pärlitigu je 19. januarja 2006 na Norveškem z računom, ki ga je izdala družba Fossen AS Fabrique, po ceni 6,54 EEK
         na kilogram kupila 13.050 kilogramov zamrznjenih hrbtenic gojenega atlantskega lososa (Salmo salar), ki se pridobijo po filetiranju teh rib. Iz predložitvene odločbe je razvidno, zlasti iz besedila prvega predhodnega vprašanja,
         da gre za užitne proizvode, ki se običajno tržijo kot živila.

      15      Družba Pärlitigu je 23. januarja 2006 uvozila to blago v Estonijo pod carinsko deklaracijo št. I 5446, v kateri ga je označila
         za ribje odpadke, ki spadajo pod KN 0511 91 10 in za katere se ne plača carina. PMTK je istega dne sprejel to deklaracijo
         in sprostil navedeno blago v prosto prodajo. Ob tem je družba Pärlitigu plačala davek na dodano vrednost v znesku 15.370 EEK.

      16      Družba Pärlitigu je 25. januarja 2006 isto blago prodala družbi Alkfish OÜ po ceni 8,47 EEK na kilogram.

      17      Inšpektor PMTK je pri naknadnem pregledu iz skladišča družbe Alkfish OÜ                                     odvzel vzorec zadevnega blaga, da bi preveril, ali je oznaka KN, navedena na uvozni deklaraciji, pravilna. Analiza tega vzorca
         je pokazala, da je to blago primerno za človeško prehrano.

      18      Glede na to ugotovitev je PMTK temu blagu dodelil novo oznako KN 0303 22 00 in ga uvrstil pod oznako TARIC 0303 22 00 15.
         Ta organ je izdal odločbo o odmeri davka št. 12‑5/177 z dne 30. marca 2007, v kateri so se zlasti upoštevale protidampinške
         dajatve iz Uredbe št. 85/2006.

      19      Družba Pärlitigu je 11. aprila 2007 pri Tallinna Halduskohus (upravno sodišče v Talinu) izpodbijala odločbo in zahtevala njeno
         razveljavitev ter vložila predlog za izdajo začasne odredbe za odložitev izvršitve te odločbe.

      20      V teh okoliščinah je Tallinna Halduskohus prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.   Ali je treba [KN] razlagati tako, da se zamrznjena hrbtenica (ribje kosti z ribjim mesom) gojenega atlantskega lososa (Salmo salar), ki se pridobi po filetiranju rib in je užitna ter se običajno prodaja kot živilo, uvršča

      (a)    v tarifno podštevilko 0511 91 10 (‚ribji odpadki‘) ali
      (b)    v tarifno podštevilko 0303 22 00 15 (‚drugi‘ deli ‚drugih atlantskih lososov (Salmo salar)‘?

      2.     Če je treba na prvo vprašanje odgovoriti v smislu točke (b), ali je treba nato šteti, da je preglednica iz člena 1(5) Uredbe
         [št. 85/2006] neveljavna zaradi kršitve načela sorazmernosti, določenega v členu 5 Pogodbe [ES], ker je minimalna uvozna cena,
         ki jo ta preglednica določa za zamrznjeno hrbtenico lososa, višja od minimalne cene, določene za celo ribo in za ribo brez
         drobovja z glavo?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      21      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se zamrznjene hrbtenice gojenega atlantskega lososa (Salmo salar), ki se pridobijo po filetiranju teh rib, uvršča pod tarifno podštevilko KN 0511 91 10 kot ribje odpadke ali pod tarifno
         podštevilko KN 0303 22 00 kot atlantski losos (Salmo salar), in sicer natančneje pod tarifno podštevilko TARIC 0303 22 00 15.

      22      Po mnenju družbe Pärlitigu je treba KN razlagati tako, da je treba sporno blago uvrstiti pod tarifno podštevilko KN 0511 91 00
         z nazivom „ribji odpadki“, ker naj bi ta navedba ustrezala naravi tega blaga in ker naj ne bi obstajala nobena druga natančnejša
         tarifna podštevilka, ki bi ustrezala temu blagu. Estonska vlada in Komisija Evropskih skupnosti pa menita, da to blago spada
         pod tarifno podštevilko KN 0303 22 00, natančneje pod tarifno podštevilko TARIC 0303 22 00 15, ker je primerno za človeško
         prehrano.

      23      Treba je opozoriti, da kadar je Sodišču predložen predlog za sprejetje predhodne odločbe glede carinske razvrstitve, je njegova
         vloga bolj to, da nacionalnemu sodišču pojasni merila, ki mu bodo omogočila zadevno blago pravilno uvrstiti v KN, kot pa da
         bi Sodišče samo opravilo razvrstitev, zlasti zato, ker ni nujno, da ima za to na voljo vse potrebne podatke. Izkaže se torej,
         da je nacionalno sodišče vsekakor v boljšem položaju za izvedbo razvrstitve (sodbi z dne 7. novembra 2002 v združenih zadevah
         Lohmann in Medi Bayreuth, od C-260/00 do C-263/00, Recueil, str. I-10045, točka 26, in z dne 16. februarja 2006 v zadevi Proxxon,
         C‑500/04, ZOdl., str. I-1545, točka 23). Vendar lahko Sodišče, da bi koristno odgovorilo predložitvenemu sodišču, slednjemu
         v duhu sodelovanja z nacionalnimi sodišči poda vse smernice, ki se mu zdijo potrebne (glej zlasti sodbo z dne 1. julija 2008
         v zadevi MOTOE, C‑49/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 30).

      24      Opozoriti je treba tudi, da se mora v skladu z ustaljeno sodno prakso zaradi zagotavljanja pravne varnosti in lažjega nadzora
         odločilno merilo za tarifno razvrstitev blaga na splošno poiskati v njegovih objektivnih značilnostih in lastnostih, kot so
         opredeljene z besedilom tarifne številke KN in opombami k oddelku ali poglavju (glej zlasti sodbe z dne 16. septembra 2004
         v zadevi DFDS, C-396/02, ZOdl., str. I-8439, točka 27, z dne 15. septembra 2005 v zadevi Intermodal Transports, C-495/03,
         ZOdl., str. I-8151, točka 47, in z dne 15. februarja 2007 v zadevi RUMA, C-183/06, ZOdl., str. I-1559, točka 27).

      25      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da se niti besedilo zadevnih tarifnih številk KN niti besedilo njunih opomb k oddelku
         ali poglavju ne nanaša izključno na zadevno blago v postopku v glavni stvari. Ni pa sporno, da to blago spada v drugi del
         KN, oddelek I z naslovom „Žive živali; proizvodi živalskega izvora“. Ta oddelek je razdeljen na pet poglavij, med katerimi
         sta poglavje 3 z naslovom „Ribe, raki, mehkužci in drugi vodni nevretenčarji“ in poglavje 5 z naslovom „Proizvodi živalskega
         izvora, ki niso navedeni ali zajeti na drugem mestu“. Iz besedila zadnjega naslova je jasno razvidno, da se navedeno poglavje
         5 nanaša na proizvode, ki ne ustrezajo nobeni navedbi iz preostalih štirih poglavij navedenega oddelka. Poleg tega je v opombah
         1(a) k poglavju 5 določeno, da v to poglavje ne spadajo užitni proizvodi, razen živalskih črev, mehurjev in želodcev, celih
         ali v kosih, in tekoče ali posušene živalske krvi. V teh okoliščinah je treba določiti merila, s katerimi bi se lahko utemeljila
         morebitna razvrstitev zadevnega blaga v postopku v glavni stvari pod tarifno podštevilko v poglavju 3 v oddelku I drugega
         dela KN.

      26      V skladu z ustaljeno sodno prakso tako opombe, ki so pred poglavji skupne carinske tarife, kot tudi pojasnjevalne opombe k
         nomenklaturi Sveta za carinsko sodelovanje pomenijo pomembno sredstvo za zagotavljanje enotne uporabe te tarife in same po
         sebi zagotavljajo veljavne elemente za njeno razlago (glej sodbi z dne 20. novembra 1997 v zadevi Wiener SI, C‑338/95, Recueil,
         str. I‑6495, točka 11, in z dne 7. februarja 2002 v zadevi Turbon International, C‑276/00, Recueil, str. I‑1389, točka 22).

      27      V obravnavani zadevi je v opombi 1(c) k poglavju 3 v oddelku I drugega dela KN določeno, da v to poglavje ne spadajo ribe,
         ki so neprimerne za človeško prehrano bodisi zaradi vrste ali stanja. Iz besedila te opombe je torej razvidno, da je odločilno
         merilo pri določitvi, ali zadevno blago v postopku v glavni stvari spada pod navedeno poglavje 3, primernost tega blaga za
         človeško prehrano. V teh okoliščinah je odločilno vprašanje, ali so bile zamrznjene hrbtenice gojenega atlantskega lososa,
         ki se pridobijo po filetiranju teh rib, ob carinjenju primerne za človeško prehrano (glej po analogiji sodbi z dne 9. avgusta 1994
         v zadevi Neckermann Versand, C‑395/93, Recueil, str. I‑4027, točka 8, in z dne 13. julija 2006 v zadevi Anagram International,
         C‑14/05, ZOdl., str. I‑6763, točka 26), kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

      28      Pritožnica v postopku v glavni stvari v zvezi s tem trdi, da omejena vrednost navedenega blaga nakazuje, da ga ni mogoče obravnavati
         kot živilo, čeprav je proizvod, ki je del blaga, pod določenimi pogoji primeren za človeško prehrano. Struktura poglavja 3
         v oddelku I drugega dela KN naj bi se namreč nanašala na dele rib ali ribje proizvode, ki jih je še mogoče uporabiti kot cele
         ribe ali kot njihove bistvene dele. Hrbtenica rib pa naj ne bi izpolnjevala teh zahtev, saj naj ne bi imela bistvenih lastnosti
         in značilnosti, ki bi glede na objektivno podlago in ekonomska stališča omogočale razvrstitev pod tarifno številko iz navedenega
         poglavja 3.

      29      Ker pa mora uvrstitev zadevnega blaga v postopku v glavni stvari v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 24 te sodbe, temeljiti
         na objektivnih značilnostih in lastnostih tega blaga glede na objektivne značilnosti in lastnosti, ki so opredeljene v besedilu
         tarifnih številk in opomb v poglavju 3 v oddelku I drugega dela KN, je očitno, da je odločilni dejavnik za razvrstitev tega
         blaga njegova primernost za človeško prehrano, in ne njegova vrednost ali količina.

      30      Ob upoštevanju prejšnjih ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba KN razlagati tako, da je treba zamrznjene
         hrbtenice gojenega atlantskega lososa (Salmo salar), ki se pridobijo po filetiranju teh rib, uvrstiti pod oznako KN 0303 22 00, če je ob carinjenju blago primerno za človeško
         prehrano, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

       Drugo vprašanje
      31      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je člen 1(5) Uredbe št. 85/2006 neveljaven, ker naj bi kršil načelo
         sorazmernosti s tem, da je minimalna uvozna cena, ki jo ta preglednica določa za zamrznjeno hrbtenico lososa, višja od minimalne
         cene, določene za celo ribo in za ribo brez drobovja z glavo.

      32      Ta uredba uvaja dokončno protidampinško dajatev na gojenega lososa, v filetih ali v drugačni obliki, svežega, ohlajenega ali
         zamrznjenega, s poreklom iz Norveške, to je na blago, ki spada pod oznako TARIC 0303 22 00 15 z naslovom „Drugo (vključno
         brez drobovja, brez glave), svež, ohlajen ali zamrznjen“, pod katero mora biti glede na odločbo o odmeri davka št. 12-5/177,
         ki jo je izdal PMTK, uvrščeno zadevno blago v postopku v glavni stvari. V členu 1(4) navedene uredbe je določeno, da znesek
         dokončne protidampinške dajatve ustreza razliki med minimalno uvozno ceno, določeno v odstavku 5 istega člena, in neto ceno
         franko meja Skupnosti pred plačilom dajatve, če je zadnja nižja od prve. V tabeli iz navedenega odstavka 5 je za blago, ki
         spada pod oznako TARIC 0303 22 00 15, določena minimalna uvozna cena 3,49 EUR na kilogram, ki pa je dejansko višja od cen,
         določenih za cele ribe in ribe brez drobovja z glavo, ki sta 2,80 EUR oziroma 3,11 EUR na kilogram.

      33      Z Uredbo št. 319/2009, ki je začela veljati 16. aprila 2009, je bilo pozneje natančneje določeno področje uporabe Uredbe št.
         85/2006.

      34      Iz uvodnih izjav od 5 do 7 Uredbe št. 319/2009 je razvidno, da je Komisija ob upoštevanju drugega vprašanja iz tega postopka
         predhodnega odločanja začela delni vmesni pregled protidampinških ukrepov, ki se uporabljajo za gojenega lososa s poreklom
         iz Norveške, pri čemer je ta pregled omejila na opredelitev proizvoda. Menila je, da je ustrezno preveriti, ali zmrznjene
         lososove hrbtenice spadajo v opredelitev zadevnih proizvodov iz Uredbe št. 85/2006, zlasti med tiste iz navedbe „drugo (vključno
         brez drobovja, brez glave), svež, ohlajen ali zamrznjen“, ki med drugim ustrezajo oznaki TARIC 0303 22 00 15.

      35      Ta pregled je pripeljal do sklepa, da sta hrbtenica lososa in gojeni losos, kot je opredeljen v členu 1 Uredbe št. 85/2006,
         različna proizvoda, ker nista zamenljiva in nista v konkurenci na trgu Skupnosti. Zato je v členu 1(1) te uredbe, kakor je
         bila spremenjena z Uredbo št. 319/2009, od zdaj določeno, da se dokončne protidampinške dajatve, določene v Uredbi št. 85/2006,
         ne nanašajo na hrbtenice lososa – kot užitni stranski proizvodi ribiške industrije – ki jih sestavljajo ribje kosti, ki so
         delno prekrite z mesom, in ki spadajo pod oznake KN ex 0302 12 00, ex 0303 11 00, ex 0303 19 00, ex 0303 22 00, če meso, ki
         se drži hrbtenice, ne predstavlja več kot 40 % teže hrbtenice.

      36      Poleg tega je v členu 3 Uredbe št. 319/2009 določeno, da se ta uredba uporablja retroaktivno od 21. januarja 2006. Zato je
         v njenem členu 2 določena povrnitev ali opustitev dokončnih protidampinških dajatev, ki so se plačale ali vpisale v računovodske
         evidence v skladu s členom 1(1) Uredbe št. 85/2006 v prvotni različici, in začasnih protidampinških dajatev, ki so bile dokončno
         pobrane za blago, ki ni zajeto v členu 1(1) Uredbe št. 85/2006, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 319/2009.

      37      Ugotoviti je treba, da zaradi retroaktivne spremembe Uredbe št. 85/2006 z Uredbo št. 319/2009 ni več interesa za odgovor Sodišča
         na drugo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, da bi rešilo spor o glavni stvari.

      38      Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da navedeno sodišče razpolaga z dokazi, ki jih je predložila pritožnica in ki
         dokazujejo, da v zvezi z zadevnim blagom v postopku v glavni stvari meso, ki se drži hrbtenice, ne predstavlja več kot 24
         % teže te hrbtenice, ravno zato pa je navedeno sodišče postavilo vprašanje o skladnosti protidampinških dajatev, ki veljajo
         za to blago na podlagi Uredbe št. 85/2006, z načelom sorazmernosti.

      39      Ob upoštevanju tega dejstva se izkaže, da se na podlagi Uredbe št. 319/2009 protidampinške dajatve, ki so se uvedle z Uredbo
         št. 85/2006, nikoli ne bi smele nanašati na to blago.

      40      V teh okoliščinah na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      41      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, le-to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Kombinirano nomenklaturo o skupni carinski tarifi, ki je Priloga I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987
            o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1719/2005
            z dne 27. oktobra 2005, je treba razlagati tako, da je treba zamrznjene hrbtenice gojenega atlantskega lososa (Salmo salar), ki se pridobijo po filetiranju teh rib, uvrstiti pod oznako KN 0303 22 00, če je ob carinjenju blago primerno za človeško
            prehrano, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
      Podpisi
      * Jezik postopka: estonščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 31. maja 1979. # Državno tožilstvo proti Gilbert Even in Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour du travail de Liège - Belgija. # # Zadeva 207/78.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 5. marca 1998. # Compañía Internacional de Pesca y Derivados SA (Inpesca) proti Komisiji Evropskih skupnosti in Pesquería Vasco-Montañesa SA (Pevasa). # Nedopustnost. # Združeni zadevi C-199/94 P in C-200/94 P REV.


Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 11. junija 2015.#Skatteministeriet proti Baby Dan A/S.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vestre Landsret.#Predhodno odločanje – Carinska unija in skupna carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura – Tarifna uvrstitev – Tarifni številki 7318 in 8302 – Izdelek, ki je izrecno namenjen pritrditvi premičnih varnostnih ograj za varstvo otrok.#Zadeva C-272/14.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 10. julija 1990. # Automec Srl proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Dopustnost - Konkurenca. # Zadeva T-64/89.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 16. junija 2011.#Stichting de Thuiskopie proti Opus Supplies Deutschland GmbH in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Približevanje zakonodaj - Avtorska in sorodne pravice - Direktiva 2001/29/ES - Pravica reproduciranja - Izjeme in omejitve - Izjema privatnega razmnoževanja - Člen 5(2)(b) in (5) - Pravično nadomestilo - Dolžnik pristojbine za financiranje tega nadomestila - Prodaja na daljavo med osebama iz različnih držav članic.#Zadeva C-462/09.

text:
      Zadeva C-462/09
      Stichting de Thuiskopie
      proti
      Opus Supplies Deutschland GmbH in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)
      „Približevanje zakonodaj – Avtorska in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Pravica reproduciranja – Izjeme in omejitve – Izjema privatnega razmnoževanja – Člen 5(2)(b) in (5) – Pravično nadomestilo – Dolžnik pristojbine za financiranje tega nadomestila – Prodaja na daljavo med osebama iz različnih držav članic“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Avtorska in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih pravnih vidikov avtorske
            in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravica reproduciranja – Izjema privatnega razmnoževanja – Pravično nadomestilo
            – Dolžnik
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, člen 5(2)(b) in (5))
      2.        Približevanje zakonodaj – Avtorska in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih pravnih vidikov avtorske
            in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravica reproduciranja – Izjema privatnega razmnoževanja
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, člen 5(2)(b) in (5))
      1.        Določbe Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi, zlasti člen
         5(2)(b) in (5), je treba razlagati tako, da končni uporabnik, ki za privatne namene reproducira varovano delo, načeloma dolguje
         pravično nadomestilo iz člena 5(2)(b). Vendar glede na praktične težave v zvezi z identifikacijo zasebnih uporabnikov in naložitvijo
         obveznosti, da imetnikom pravic povrnejo škodo, ki so jim jo povzročili, lahko države članice uvedejo pristojbino za privatno
         razmnoževanje, ki jo plačajo osebe, ki temu končnemu uporabniku dajejo na razpolago opremo, aparate in nosilce za reproduciranje,
         saj imajo te osebe možnost, da znesek te pristojbine prenesejo v ceno navedenega dajanja na razpolago, ki jo plača končni
         uporabnik.

      (Glej točki 27 in 29 ter točko1 izreka.)
      2.        Direktivo 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi, zlasti njen člen 5(2)(b)
         in (5), je treba razlagati tako, da mora država članica, ki je uvedla sistem pristojbine za privatno razmnoževanje, ki jo
         mora plačati proizvajalec ali uvoznik nosilcev za reproduciranje varovanih del na ozemlju, na katerem je avtorjem nastala
         škoda, ker so kupci, ki tam prebivajo, uporabljali njihova dela za privatne namene, zagotoviti, da ti avtorji dejansko dobijo
         pravično nadomestilo, katerega namen je, da se jim povrne ta škoda. V zvezi s tem zgolj to, da ima prodajalec opreme, aparatov
         ali nosilcev za reproduciranje, ki je podjetnik, sedež v drugi državi članici od tiste, v kateri prebivajo kupci, na to obveznost
         rezultata ne vpliva. Nacionalno sodišče mora, če pravičnega nadomestila ni mogoče pobrati od kupcev, nacionalno pravo razlagati
         tako, da to nadomestilo plača dolžnik podjetnik.

      (Glej točko 41 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 16. junija 2011(*)

      „Približevanje zakonodaj – Avtorska in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES –Pravica reproduciranja – Izjeme in omejitve – Izjema privatnega razmnoževanja – Člen 5(2)(b) in (5) – Pravično nadomestilo – Dolžnik pristojbine za financiranje tega nadomestila – Prodaja na daljavo med osebama iz različnih držav članic“
      V zadevi C‑462/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemska) z odločbo z dne 20. novembra 2009, ki je prispela na Sodišče 25. novembra 2009, v postopku

      Stichting de Thuiskopie
      proti
      Opus Supplies Deutschland GmbH,

      Mijndert van der Lee,

      Hananja van der Lee,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis, J. Malenovský (poročevalec) in T. von
         Danwitz, sodniki,

      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. decembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Stichting de Thuiskopie T. Cohen Jehoram in V. Rörsch, odvetnika,
      –        za Opus Supplies Deutschland GmbH, M. van der Leeja in H. van der Lee D. Visser in A. Quaedvlieg, odvetnika,
      –        za belgijsko vlado T. Materne in J.-C. Halleux, zastopnika,
      –        za špansko vlado N. Díaz Abad, zastopnica,
      –        za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in L. Liubertaitė, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl in G. Kunnert, zastopnika,
      –        za finsko vlado J. Heliskoski, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo A. Nijenhuis in J. Samnadda, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. marca 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2)(b) in (5) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL L 167,
         str. 10).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med kolektivno organizacijo Stichting de Thuiskopie (v nadaljevanju: Stichting) ter
         družbo Opus Supplies Deutschland GmbH (v nadaljevanju: Opus) in M. van der Leejem in H. van der Lee, poslovodjema te družbe,
         zaradi plačila pristojbine za financiranje pravičnega nadomestila, ki se izplača imetnikom avtorske pravice na podlagi izjeme
         privatnega razmnoževanja (v nadaljevanju: pristojbina za privatno razmnoževanje).

       Pravni okvir
       Direktiva 2001/29
      3        V uvodnih izjavah 9, 10, 31, 32, 35 in 38 Direktive 2001/29 je navedeno:

      „(9)      Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno
         ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev,
         izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot
         sestavni del lastnine.

      (10)      Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno
         nagrado, prav tako pa tudi producenti, da lahko to delo financirajo. […]

      […]
      (31)      Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi
         kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. […]

      (32)      Ta direktiva določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti. Nekatere izjeme
         ali omejitve se nanašajo le na pravico reproduciranja, kjer je to primerno. Ta seznam ustrezno upošteva različne pravne tradicije
         v državah članicah, hkrati pa je njegov cilj zagotoviti delujoč notranji trg. Države članice naj koherentno uporabljajo te
         izjeme in omejitve, kar bomo ocenjevali ob pregledu izvedbenih predpisov v prihodnosti.

      […]
      (35)      V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo
         uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega
         pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. Pri ocenjevanju teh okoliščin bi lahko bil koristen
         kriterij potencialna škoda, ki jo zadevno dejanje povzroči imetnikom pravic. V primerih, ko so imetniki pravic že prejeli
         plačilo v kaki drugi obliki, na primer kot del licenčnine, jim ne pripada nobeno posebno ali ločeno plačilo. Stopnja pravičnega
         nadomestila naj polno upošteva stopnjo uporabe tehničnih zaščitnih ukrepov, ki jih predvideva ta direktiva. V določenih situacijah,
         ko je škoda[, povzročena] imetnik[u] pravic [,] minimalna, plačilo ni potrebno.

      […]
      (38)      Državam članicam je treba omogočiti, da predvidijo izjemo ali omejitev pravice reproduciranja za določene tipe reprodukcije
         avdio, vizualnega in avdiovizualnega gradiva za privatno uporabo, kar spremlja pravično nadomestilo. To lahko zajema uvedbo
         ali nadaljevanje sistemov nadomestil, ki bodo nadomestile škodo, povzročeno imetnikom pravic. […]“

      4        Člen 2 Direktive 2001/29 z naslovom „Pravica reproduciranja“ določa:

      „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno
         ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:

      (a)      avtorjem za njihova dela;
      (b)      izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;
      (c)      proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;
      (d)      producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;
      (e)      RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom
         ali satelitom.“

      5        Člen 5 Direktive 2001/29 z naslovom „Izjeme in omejitve“ v odstavku 2(b) določa:

      „Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
      […]
      (b)      v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti
         posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva
         uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu“.

      6        Člen 5(5) navedene direktive določa:

      „Izjeme in omejitve iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 naj se uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim
         izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.“

       Nacionalna ureditev
      7        Člen 16c, od (1) do (3), zakona o avtorski pravici (Auteurswet, Staatsblad 2008, št. 538) določa:

      „1.      Za kršitev avtorske pravice na literarnem, znanstvenem ali umetniškem delu se ne šteje reproduciranje dela, v celoti ali delno,
         na nosilcu, ki je za to namenjen, če se to reproduciranje izvaja brez neposrednega ali posrednega pridobitnega namena in je
         namenjeno izključno lastni vaji, študiju ali uporabi fizične osebe, ki reproducira.

      2.      Za reproduciranje v smislu odstavka 1 mora biti avtorju ali imetnikom pravic izplačano pravično nadomestilo. Nadomestilo morata
         plačati proizvajalec ali uvoznik nosilcev v smislu odstavka 1.

      3.      Za proizvajalca obveznost plačila nastane, ko so nosilci, ki jih je proizvedel, lahko dani v promet. Za uvoznika ta obveznost
         nastane ob uvozu.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      8        Kot izhaja iz odstavka 1 člena 16c zakona o avtorski pravici, je Kraljevina Nizozemska v nacionalno pravo uvedla izjemo privatnega
         razmnoževanja. V skladu z odstavkom 2 tega člena mora pristojbino plačati proizvajalec ali uvoznik nosilca za reproduciranje.

      9        Stichting je nizozemska kolektivna organizacija, katere naloga je pobiranje pristojbine za privatno razmnoževanje.

      10      Družba Opus ima sedež v Nemčiji in prek spleta prodaja prazne, torej neuporabljene nosilce za reproduciranje. Njena dejavnost
         je zaradi uporabe spletnih strani v nizozemščini, namenjenih nizozemskim potrošnikom, usmerjena zlasti na Nizozemsko.

      11      Prodajna pogodba, ki jo je sestavila družba Opus, določa, da ko nizozemski potrošnik izvede naročilo prek spleta, je to naročilo
         obravnavano v Nemčiji, blago pa na račun in v imenu stranke po pošti na Nizozemsko dostavi prevozno podjetje, ki ga je izbrala
         družba Opus.

      12      Družba Opus ne plačuje pristojbine za privatno razmnoževanje za nosilce podatkov, ki so dostavljeni njenim strankam na Nizozemskem,
         niti v tej državi članici niti v Nemčiji. Predložitveno sodišče poleg tega navaja, da cena nosilcev za reproduciranje, ki
         jih družba Opus tako prodaja, ne vključuje nadomestila za privatno razmnoževanje.

      13      Ker organizacija Stichting trdi, da je treba družbo Opus šteti za „uvoznico“ v smislu zakona o avtorski pravici in zato za
         dolžnico pristojbine za privatno razmnoževanje, je pred nizozemskimi sodišči zoper to družbo sprožila postopke za plačilo
         te pristojbine.

      14      Družba Opus se je sklicevala na določbe prodajne pogodbe in ugovarjala temu, da jo je mogoče šteti za uvoznico nosilcev za
         reproduciranje, ki jih prodaja, na Nizozemsko. Trdi, da bi bilo treba za uvoznike šteti nizozemske kupce, torej posamezne
         potrošnike.

      15      Ta argument, na katerega se je v svojo obrambo sklicevala družba Opus, sta sprejeli nizozemski prvostopenjsko in pritožbeno
         sodišče, ki sta zavrnili predlog organizacije Stichting za plačilo. Ta je pri predložitvenemu sodišču vložila kasacijsko pritožbo.

      16      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je rešitev, ki sta jo navedeni sodišči sprejeli v sporu o glavni stvari, v skladu z
         Direktivo 2001/29. Meni namreč, da če bi kupca, torej posameznega potrošnika, šteli za uvoznika in zato za dolžnika nadomestila
         za privatno razmnoževanje, bi to pomenilo priznanje, da tega nadomestila ni mogoče pobrati, saj je posameznega kupca v praksi
         težko identificirati. Zato se sprašuje, ali ne bi bilo treba pojma „uvoznik“ razlagati širše, kot to izhaja zgolj iz jezikovne
         razlage tega izraza, pri čemer bi bilo treba upoštevati tudi končni namen nosilcev podatkov, s katerim so seznanjeni tudi
         prodajalci podjetniki.

      17      V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali Direktiva [2001/29], zlasti člen 5(2)(b) in (5), daje smernice za odgovor na vprašanje, kdo po nacionalnem pravu dolguje
         ‚pravično nadomestilo‘ v smislu člena 5(2)(b)? Če je odgovor [na to vprašanje] pritrdilen, katere so te smernice?

      2.      Ali člen 5(5) Direktive [2001/29] pri prodaji na daljavo, kadar ima kupec prebivališče ali sedež v drugi državi članici kot
         prodajalec, nalaga obveznost tako široke razlage nacionalnega prava, da dolžnik podjetnik dolguje ‚pravično nadomestilo‘ v
         smislu člena 5(2)(b) vsaj v eni od držav članic, ki so udeležene pri prodaji na daljavo?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      18      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je treba določbe Direktive 2001/29, zlasti člena 5(2)(b) in (5), razlagati
         tako, da dajejo smernice za ugotovitev, kdo dolguje pravično nadomestilo na podlagi izjeme privatnega razmnoževanja.

      19      Najprej je treba spomniti, da v skladu s členom 2 Direktive 2001/29 države članice za avtorje načeloma predvidijo izključno
         pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki,
         v celoti ali deloma, svojih del.

      20      Vendar lahko države članice na podlagi člena 5(2)(b) te direktive predvidijo izjeme od izključne pravice reproduciranja, ki
         jo ima avtor na svojem delu, v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo
         in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni (tako imenovana izjema privatnega razmnoževanja).

      21      Kljub temu člen 5(5) navedene direktive za uvedbo izjeme privatnega razmnoževanja določa tri pogoje, in sicer, prvič, da se
         ta izjema uporabi le v določenih posebnih primerih, drugič, da ni v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela in, nazadnje,
         da ne vpliva pretirano na legitimne interese imetnika pravic.

      22      Tako morajo v zvezi s tem zadnjim pogojem države članice, če se odločijo, da bodo v nacionalno pravo uvedle izjemo privatnega
         razmnoževanja, na podlagi člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 zlasti določiti plačilo „pravičnega nadomestila“ imetnikom pravic
         (glej tudi sodbo z dne 21. oktobra 2010 v zadevi Padawan, C‑467/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 30).

      23      Glede odgovora na vprašanje, kdo dolguje pravično nadomestilo, je treba ugotoviti, da določbe Direktive 2001/29 vprašanja,
         kdo mora plačati navedeno nadomestilo, ne urejajo izrecno, tako da imajo države članice široko polje proste presoje za ugotovitev,
         kdo dolguje to pravično nadomestilo.

      24      Glede na to je treba opozoriti, da je Sodišče že razsodilo, da sta nastanek in višina pravičnega nadomestila vezana na škodo,
         ki avtorju nastane z reproduciranjem njegovega varovanega dela za privatno uporabo brez njegovega dovoljenja. S tega vidika
         je treba pravično nadomestilo šteti za protidajatev za škodo, ki nastane avtorju (zgoraj navedena sodba Padawan, točka 40).

      25      Poleg tega je, kot je razvidno iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29 in točke 43 zgoraj navedene sodbe Padawan, treba zagotoviti
         „pravično ravnotežje“ med pravicami in interesi avtorjev, ki so upravičeni do pravičnega nadomestila, na eni strani ter pravicami
         in interesi uporabnikov varovanih del na drugi strani.

      26      Ker škodo imetniku izključne pravice reproduciranja povzroči oseba, ki za svojo privatno uporabo reproducira varovano delo,
         ne da bi tega imetnika prej prosila za dovoljenje, je načeloma dolžnost te osebe, da nadomesti škodo, povezano s tem reproduciranjem,
         tako, da financira nadomestilo, ki bo izplačano temu imetniku (zgoraj navedena sodba Padawan, točka 45).

      27      Sodišče je kljub temu priznalo, da imajo države članice – ob upoštevanju praktičnih težav pri identifikaciji zasebnih uporabnikov
         in pri nalaganju obveznosti povrnitve škode, ki so jo povzročili imetnikom pravic – možnost, da za financiranje pravičnega
         nadomestila uvedejo „pristojbino za privatno razmnoževanje“, ki se ne naloži zadevnim zasebnikom, temveč tistim, ki razpolagajo
         z opremo, aparati in nosilci za digitalno reproduciranje in ki za te namene pravno ali dejansko dajejo to opremo na razpolago
         zasebnikom ali zanje opravijo storitev reproduciranja. V okviru takega sistema morajo pristojbino za privatno razmnoževanje
         plačati osebe, ki razpolagajo s to opremo (zgoraj navedena sodba Padawan, točka 46).

      28      Sodišče je dalje pojasnilo, da glede na to, da navedeni sistem zavezancem omogoča, da znesek pristojbine za privatno razmnoževanje
         prenesejo v ceno dajanja navedene opreme, aparatov in nosilcev za reproduciranje na razpolago ali v ceno opravljene storitve
         reproduciranja, strošek pristojbine na koncu nosi zasebni uporabnik, ki to ceno plača, kar je v skladu s „pravičnim ravnotežjem“,
         ki ga je treba vzpostaviti med interesi avtorjev in interesi uporabnikov varovanih del (zgoraj navedena sodba Padawan, točki
         48 in 49)

      29      Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2001/29, zlasti člen 5(2)(b) in (5),
         razlagati tako, da končni uporabnik, ki za privatne namene reproducira varovano delo, načeloma dolguje pravično nadomestilo
         iz člena 5(2)(b). Vendar lahko države članice uvedejo pristojbino za privatno razmnoževanje, ki jo plačajo osebe, ki temu
         končnemu uporabniku dajejo na razpolago opremo, aparate in nosilce za reproduciranje, saj imajo te osebe možnost, da znesek
         te pristojbine prenesejo v ceno navedenega dajanja na razpolago, ki jo plača končni uporabnik.

       Drugo vprašanje
      30      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali pri prodaji na daljavo med kupcem in prodajalcem opreme,
         aparatov ali nosilcev za reproduciranje, ki je podjetnik, ki imata prebivališče oziroma sedež v različnih državah članicah,
         Direktiva 2001/29 nalaga tako razlago nacionalnega prava, na podlagi katere je pravično nadomestilo mogoče pobrati od dolžnika
         podjetnika.

      31      V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 5(5) Direktive 2001/29, ki določa kumulativne pogoje med drugim za izjemo privatnega
         razmnoževanja, kot tak ne vsebuje posebne navedbe, ki bi omogočala posebno razlago glede osebe, ki dolguje pravično nadomestilo,
         ki ga je treba plačati avtorjem na podlagi izjeme privatnega razmnoževanja v okviru pogodbe, sklenjene na daljavo, kot je
         pogodba v postopku v glavni stvari.

      32      Vendar je treba spomniti, da iz uvodne izjave 9 Direktive 2001/29 izhaja, da je zakonodajalec Unije želel zagotoviti visoko
         stopnjo varstva avtorske in sorodnih pravic, saj so te pravice za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo
         pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture,
         industrije in javnosti nasploh. Tako morajo v skladu z uvodno izjavo 10 te direktive avtorji ali izvajalci, če naj nadaljujejo
         ustvarjalno in umetniško delo, za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado.

      33      Iz člena 5(2)(b) in uvodne izjave 35 navedene direktive zlasti izhaja, da morajo v državah članicah, ki so uvedle izjemo privatnega
         razmnoževanja, imetniki pravic prejeti pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo uporabo njihovih varovanih del
         ali predmetov sorodnih pravic, za katero niso dali dovoljenja. Poleg tega v skladu s členom 5(5) te direktive uvedba izjeme
         privatnega razmnoževanja ne sme pretirano vplivati na legitimne interese imetnika avtorske pravice.

      34      Torej te določbe, če naj bi ohranile polni učinek, državi članici, ki je v nacionalno pravo uvedla izjemo privatnega razmnoževanja,
         nalagajo obveznost rezultata, tako da mora ta država v okviru svojih pristojnosti zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega
         nadomestila, katerega namen je avtorjem nadomestiti škodo, ki so jo utrpeli, zlasti če je ta škoda nastala na ozemlju te države
         članice.

      35      Glede na to – kot je bilo navedeno v točki 26 te sodbe – da morajo načeloma končni uporabniki povrniti škodo, ki so jo povzročil
         s tem, da so za privatne namene reproducirali varovano delo brez predhodnega dovoljenja imetnika pravic, je mogoče domnevati,
         da je škoda, ki jo je treba povrniti, nastala na ozemlju države članice, v kateri prebivajo ti končni uporabniki.

      36      Iz zgoraj navedenega izhaja, da če je država članica v nacionalno pravo uvedla izjemo privatnega razmnoževanja in če končni
         uporabniki, ki za privatne namene reproducirajo varovano delo, prebivajo na njenem ozemlju, mora ta država članica v skladu
         s svojo ozemeljsko pristojnostjo zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila za škodo, ki so jo utrpeli avtorji
         na ozemlju te države.

      37      Glede postopka v glavni stvari ni sporno, da je škoda, ki so jo utrpeli avtorji, nastala na nizozemskem ozemlju, saj kupci
         kot končni zasebni uporabniki varovanih del prebivajo tam. Prav tako ni sporno, da se je Kraljevina Nizozemska odločila, da
         uvede sistem pobiranja pravičnega nadomestila, dolgovanega na podlagi izjeme privatnega razmnoževanja, od proizvajalcev ali
         uvoznikov nosilcev, ki so namenjeni reproduciranju varovanih del.

      38      Po navedbah v predložitveni odločbi se v okviru pogodb, kot so pogodbe iz postopka v glavni stvari, v praksi izkaže, da takega
         nadomestila ni mogoče pobrati od končnih uporabnikov kot uvoznikov teh nosilcev na Nizozemsko.

      39      Če je tako in glede na to, da zadevna država članica zaradi sistema pobiranja, ki ga je izbrala, ne more biti oproščena obveznosti
         rezultata, ki ji nalaga, da oškodovanim avtorjem zagotovi učinkovito plačilo pravičnega nadomestila za škodo, ki jim je nastala
         na njenem ozemlju, morajo organi te države članice, zlasti sodni organi, poiskati razlago nacionalnega prava, ki je v skladu
         s to obveznostjo rezultata in ki zagotavlja pobiranje navedenega nadomestila od prodajalca, ki je prispeval k uvozu navedenih
         nosilcev s tem, da jih je dal na razpolago končnim uporabnikom.

      40      V zvezi s tem v okoliščinah, kakršne so te, na katere je bilo opozorjeno zlasti v točki 12 te sodbe, na to obveznost te države
         članice ne vpliva to, da ima v okviru pogodb, sklenjenih na daljavo, kot so pogodbe iz postopka v glavni stvari, prodajalec
         podjetnik, ki kupcem, ki prebivajo na ozemlju te države članice, kot končnim uporabnikom daje na razpolago opremo, aparate
         ali nosilce za reproduciranje, sedež v drugi državi članici.

      41      Glede na zgornje ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2001/29, zlasti člen 5(2)(b) in
         (5), razlagati tako, da mora država članica, ki je uvedla sistem pristojbine za privatno razmnoževanje, ki jo mora plačati
         proizvajalec ali uvoznik nosilcev za reproduciranje varovanih del na ozemlju, na katerem je avtorjem nastala škoda, ker so
         kupci, ki tam prebivajo, uporabljali njihova dela za privatne namene, zagotoviti, da ti avtorji dejansko dobijo pravično nadomestilo,
         katerega namen je, da se jim povrne ta škoda. V zvezi s tem zgolj to, da ima prodajalec opreme, aparatov ali nosilcev za reproduciranje,
         ki je podjetnik, sedež v drugi državi članici od tiste, v kateri prebivajo kupci, na to obveznost rezultata ne vpliva. Nacionalno
         sodišče mora, če pravičnega nadomestila ni mogoče pobrati od kupcev, nacionalno pravo razlagati tako, da to nadomestilo plača
         dolžnik podjetnik.

       Stroški
      42      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Določbe Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske
            in sorodnih pravic v informacijski družbi, zlasti člen 5(2)(b) in (5), je treba razlagati tako, da končni uporabnik, ki za
            privatne namene reproducira varovano delo, načeloma dolguje pravično nadomestilo iz člena 5(2)(b). Vendar lahko države članice
            uvedejo pristojbino za privatno razmnoževanje, ki jo plačajo osebe, ki temu končnemu uporabniku dajejo na razpolago opremo,
            aparate in nosilce za reproduciranje, saj imajo te osebe možnost, da znesek te pristojbine prenesejo v ceno navedenega dajanja
            na razpolago, ki jo plača končni uporabnik.
      2.      Direktivo 2001/29, zlasti člen 5(2)(b) in (5), je treba razlagati tako, da mora država članica, ki je uvedla sistem pristojbine
            za privatno razmnoževanje, ki jo mora plačati proizvajalec ali uvoznik nosilcev za reproduciranje varovanih del na ozemlju,
            na katerem je avtorjem nastala škoda, ker so kupci, ki tam prebivajo, uporabljali njihova dela za privatne namene, zagotoviti,
            da ti avtorji dejansko dobijo pravično nadomestilo, katerega namen je, da se jim povrne ta škoda. V zvezi s tem zgolj to,
            da ima prodajalec opreme, aparatov ali nosilcev za reproduciranje, ki je podjetnik, sedež v drugi državi članici od tiste,
            v kateri prebivajo kupci, na to obveznost rezultata ne vpliva. Nacionalno sodišče mora, če pravičnega nadomestila ni mogoče
            pobrati od kupcev, nacionalno pravo razlagati tako, da to nadomestilo plača dolžnik podjetnik.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.