title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 25. oktobra 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 91/271/EGS - Onesnaženje in hrup - Čiščenje komunalne odpadne vode - Člena 3 in 4. # Zadeva C-440/06.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 25. oktobra 2007 – Komisija proti Grčiji
      (Zadeva C‑440/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 91/271/EGS – Onesnaženje in hrup – Čiščenje komunalne odpadne vode – Člena 3 in 4“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati –
            Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 16.)
      2.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz neizpolnitve obveznosti – Dokazno breme Komisije (člen 226 ES) (Glej točki 27
            in 28.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 3 in 4 Direktive Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne
                  odpadne vode (UL L 135, str. 40) – Nezagotovitev ustreznega čiščenja odpadne vode iz 24 aglomeracij.

            Izrek

                  1)

                  	Helenska republika, s tem ko ni poskrbela za to, da bi bile aglomeracije Artemida, Chrysoupoli, Igoumenitsa, Heraklion (Kreta),
                     Katerini, Koropi, Lefkimmi, Litochoro (Pieria), Malia, Markopoulo, Megara, Nea Kydonia (Kreta), Nafpaktos, Nea Makri, Parikia
                     (Paros), Poros-Galatas, Rafina, Solun (turistično območje), Tripoli, Zante, Alexandria (Emathia), Edessa in Kalymnos opremljene,
                     odvisno od primera, s kanalizacijskimi sistemi za komunalno odpadno vodo, ki ustrezajo določbam iz člena 3 Direktive Sveta
                     91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode, in/ali s čistilnimi sistemi za komunalno odpadno vodo, ki
                     ustrezajo določbam člena 4 te direktive, ni izpolnila obveznosti iz navedenih členov.

                  2)

                  	V preostalem delu se tožba zavrne.

                  3)

                  	Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. maja 2017.#Association française des entreprises privées (AFEP) in drugi proti Ministre des finances et des comptes publics.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d'État (Francija).#Predhodno odločanje – Skupni sistem obdavčitve matičnih in odvisnih družb iz različnih držav članic – Direktiva 2011/96/EU – Preprečevanje dvojnega obdavčevanja – Dodatni prispevek v višini 3 % k davku od dohodkov pravnih oseb.#Zadeva C-365/16.

text:
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 17. maja 2017(*)
„Predhodno odločanje – Skupni sistem obdavčitve matičnih in odvisnih družb iz različnih držav članic – Direktiva 2011/96/EU – Preprečevanje dvojnega obdavčevanja – Dodatni prispevek v višini 3 % k davku od dohodkov pravnih oseb“
V zadevi C‑365/16,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (državni svet, Francija) z odločbo z dne 27. junija 2016, ki je na Sodišče prispela 4. julija 2016, v postopku

Association française des entreprises privées (AFEP),

Axa SA,

Compagnie générale des établissements MichelinSCA,

Danone SA,

ENGIE SA, nekdanja GDF Suez,

Eutelsat Communications SA,

LVMH Moët Hennessy-Louis Vuitton SE,

Orange SA,

Sanofi SA,

Suez Environnement Company SA,

Technip SA,

Total SA,

Vivendi SA,

Eurazeo SA,

Safran SA,

Scor SE,

Unibail-Rodamco SE,

Zodiac Aerospace SA

proti

Ministre des Finances et des Comptes publics,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, E. Regan, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev in C. G. Fernlund (poročevalec), sodniki,
generalni pravobranilec: E. Tanchev,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Association française des entreprises privées (AFEP), Axa SA, Compagnie générale des établissements Michelin SCA, Danone SA, ENGIE SA, Eutelsat Communications SA, LVMH Moët Hennessy-Louis Vuitton SE, Orange SA, Sanofi SA, Suez Environnement Company SA, Technip SA, Total SA, Vivendi SA, Eurazeo SA, Safran SA, Scor SE, Unibail-Rodamco SE in Zodiac Aerospace SA G. Blanluet, N. de Boynes in S. Austry, odvetniki,
–        za francosko vlado D. Colas in S. Ghiandoni, agenta,
–        za belgijsko vlado C. Pochet in M. Jacobs, agentki,
–        za Evropsko komisijo N. Gossement in W. Roels, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo

Sodbo

1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(1)(a) in člena 5 Direktive Sveta 2011/96/EU z dne 30. novembra 2011 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (UL 2011, L 345, str. 8), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2014/86/EU z dne 8. julija 2014 (UL 2014, L 219, str. 40) (v nadaljevanju: Direktiva o matičnih in odvisnih družbah).

2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Association française des entreprises privées (francosko združenje zasebnih podjetij, AFEP) in sedemnajstimi družbami (v nadaljevanju: AFEP in drugi), na eni strani, ter ministre des Finances et des Comptes publics (minister za javne finance, Francija), na drugi, v zvezi s tožbo za razglasitev ničnosti upravne doktrine, to je aktov uprave o razlagi zakonodaje, glede dodatnega prispevka k davku od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati rezidenčna matična družba ob distribuciji dobička, tudi tistega, ki ga prejme od svojih nerezidenčnih odvisnih družb.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        V uvodni izjavi 3 Direktive o matičnih in odvisnih družbah je navedeno, da je cilj te direktive oprostitev dividend in drugih oblik distribucije dobička, ki ga odvisne družbe izplačujejo svojim matičnim družbam, od davčnega odtegljaja in odprava dvojne obdavčitve takšnih prihodkov na ravni matične družbe.

4        V uvodnih izjavah 7 in 9 te direktive je navedeno:
„(7)      Kadar prejme matična družba distribuirani dobiček iz naslova povezave s svojo odvisno družbo[,] se mora država članica matične družbe bodisi vzdržati obdavčitve tega dobička ali ta dobiček obdavčiti in hkrati dovoliti matični družbi, da od zneska izračunanega davka odbije del davka od dobička pravnih oseb, ki se nanaša na ta dobiček in ga je plačala odvisna družba.
[…]
(9)      Izplačilo iz naslova distribucije dobička in prejem tega izplačila s strani stalne poslovne enote matične družbe bi moralo imeti za posledico enako obravnavo[,] kakor se uporablja med odvisno in matično družbo. To bi moralo vključevati razmere, kadar se matična in odvisna družba nahajata v isti državi članici, stalna poslovna enota pa v drugi državi članici. Po drugi strani pa se zdi, da lahko zadevna država članica na podlagi nacionalne zakonodaje obravnava razmere, kadar se stalna poslovna enota in odvisna družba nahajata v isti državi članici, brez poseganja v uporabo načel Pogodbe.“

5        Člen 4(1) in (3) navedene direktive določa:
„1.      Kadar matična družba ali njena stalna poslovna enota iz naslova povezave matične družbe z njeno odvisno družbo prejme distribucijo dobička, država članica matične družbe, in država članica, v kateri se nahaja njena stalna poslovna enota, razen v primeru likvidacije odvisne družbe, ravna tako, da:
(a)      se bodisi vzdrži obdavčevanja takšnega dobička v obsegu, v katerem odvisna družba takšnih dobičkov ne more uveljavljati kot izdatka, in takšen dobiček obdavči v obsegu, v katerem lahko odvisna družba takšne dobičke uveljavi kot izdatek; bodisi
(b)      ta dobiček obdavči in hkrati matični družbi in stalni poslovni enoti dovoli, da od zneska izračunanega davka odbije del davka od dobička pravnih oseb, ki se nanaša na ta dobiček in ki ga je […]plačala odvisna družba in katera koli odvisna družba nižjega ranga, ob upoštevanju pogoja, da vsak del družbe in njene odvisne družbe nižjega ranga spada pod opredelitev iz člena 2 in da izpolnjuje zahteve iz člena 3, do višine zneska ustrezno izračunanega davka.
[…]
3.      Vsaka država članica ohrani možnost, da določi, da se stroški, ki se nanašajo na delež, in izgube, ki izhajajo iz distribucije dobička odvisne družbe, ne odbijejo od obdavčljivega dobička matične družbe.
Kadar so v takem primeru stroški upravljanja, ki se nanašajo na delež, fiksni kot splošna stopnja, fiksno določeni znesek ne sme presegati 5 % dobička, ki ga distribuira odvisna družba.“

6        Člen 5 Direktive o matičnih in odvisnih družbah določa:
„Dobiček, ki ga odvisna družba distribuira svoji matični družbi, se oprosti pri viru odtegnjenega davka.“
 Francosko pravo

7        Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, je razvidno, da se je Francoska republika v zvezi z davčnim obravnavanjem dobička, ki spada na področje uporabe Direktive o matičnih in odvisnih družbah, odločila za uporabo sistema oprostitve tega dobička, vseeno pa obdavči delež stroškov in bremen, ki je fiksno določen na 5 %, pomeni pa stroške in bremena, ki jih nosi matična družba in so povezani z njeno udeležbo v odvisni družbi, ki je ta dobiček distribuirala. Tako je torej navedeni dobiček oproščen v višini 95 %.

8        Člen 235b ZCA iz code général des impôts (splošni davčni zakonik, v nadaljevanju: CGI) določa:
„I.      Francoske ali tuje družbe ali organizacije, zavezane za davek od dohodkov pravnih oseb v Franciji, razen kolektivnih naložbenih podjemov, ki so navedeni v odstavku II člena L. 214‑1 code monétaire et financier [(monetarni in finančni zakonik)], in subjektov, ki spadajo pod opredelitev mikro, malih in srednje velikih podjetij, ki je podana v Prilogi I k Uredbi Komisije (EU) št. 651/2014 z dne 17. junija 2014 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive z notranjim trgom pri uporabi členov 107 in 108 Pogodbe, so zavezane za plačilo dodatnega prispevka k temu davku iz naslova zneskov, ki jih razdelijo v skladu s členi od 109 do 117 tega zakonika.
Prispevek je enak 3 % razdeljenih zneskov […]
[…]“
 Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

9        AFEP in drugi so pri Conseil d’État (državni svet, Francija) vložili tožbo za razglasitev ničnosti upravne doktrine, zlasti člena 70 navodila BOI‑IS‑AUT‑30‑20160302 (Bulletin officiel des finances publiques-impôts z dne 2. marca 2016), v zvezi z dodatnim prispevkom k davku od dohodkov pravnih oseb iz naslova razdeljenih zneskov (v nadaljevanju: dodatni prispevek), ki je določen v členu 235b ZCA iz CGI.

10      AFEP in drugi so v utemeljitev te tožbe postavili prednostno vprašanje o ustavnosti na podlagi člena 61‑1 francoske ustave. Prav tako trdijo, da je dodatni prispevek v nasprotju, primarno, s členom 4(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah in, podredno, s členom 5 navedene direktive.

11      Ministre des Finances et des Comptes publics trdi, da tožbeni razlogi, ki jih navajajo AFEP in drugi, niso utemeljeni.

12      Predložitveno sodišče ugotavlja, da je za njegovo odločitev o tem, ali naj prednostno vprašanje o ustavnosti predloži Conseil constitutionnel (ustavni svet, Francija), potrebna razlaga zadevnih določb prava Unije. Prvič, pojasnjuje, da so zavezanci za plačilo dodatnega prispevka k davku od dohodkov pravnih oseb družbe ali subjekti, ki so prejeli dobičke od deležev svojih odvisnih družb, ob nadaljnji razdelitvi teh dobičkov. Poleg tega se za ta dodatni prispevek uporabljajo isti načini izterjave in izpodbijanja kot za davek od dohodkov pravnih oseb.

13      Vendar naj bi bil obdavčljivi dogodek pri navedenem dodatnem prispevku drugačen od obdavčljivega dogodka pri davku od dohodkov pravnih oseb, ker se prispevek ne obračuna ob prejetju dividend, temveč takrat, ko družba dividende, ki jih je prejela, razdeli naprej.

14      Navaja tudi, da se osnova za plačilo tega dodatnega prispevka, pri kateri se upošteva zlasti razdeljeni dobiček, ki izvira iz zadržanih dobičkov, razlikuje od davčne osnove za davek od dohodkov pravnih oseb. V teh okoliščinah je odgovor na vprašanje, ali dodatni prispevek pomeni obdavčenje dobička, ki je v nasprotju s členom 4(1)(a) Direktive o matičnih in odvisnih družbah, po mnenju predložitvenega sodišča resnično težaven.

15      Drugič, navedeno sodišče navaja, da se ob upoštevanju okoliščine, da je obdavčljivi dogodek pri tem dodatnem prispevku izplačilo dividend, da je osnova zanj znesek izplačanih dividend, da je zavezanec zanj družba, ki razdeljuje dividende, in da ni določeno, da bi bil delničar upravičen do odbitka davka, zdi, da ta dodatni prispevek v skladu z merili, ki jih je določilo Sodišče v sodbi z dne 26. junija 2008, Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365), nima značilnosti davčnega odtegljaja. Vendar se glede na sodbo z dne 4. oktobra 2001, Athinaïki Zythopoiia (C‑294/99, EU:C:2001:505), predložitvenemu sodišču postavlja vprašanje, ali navedenega dodatnega prispevka – če ne pomeni obdavčenja, prepovedanega s členom 4(1)(a) te direktive – ne bi bilo mogoče obravnavati kot „pri viru odtegnjeni davek“, ki ga mora biti distribuirani dobiček oproščen v skladu s členom 5 navedene direktive.

16      V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali člen 4 Direktive o matičnih in odvisnih družbah in zlasti njegov odstavek 1(a) nasprotujeta davku, kakor je določen v členu 235b ZCA iz CGI, ki se pobere, ko družba, zavezana za davek od dohodkov pravnih oseb v Franciji, razdeli dobiček, in katerega davčno osnovo sestavljajo razdeljeni zneski?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba davek, kakor je določen v členu 235b ZCA iz CGI, obravnavati kot ‚pri viru odtegnjeni davek‘, katerega dobički, ki jih razdeli odvisna družba, so oproščeni na podlagi člena 5 navedene direktive?“
 Predlog za odprtje ustnega dela postopka

17      Francoska republika je z dopisom z dne 31. marca 2017 predlagala odprtje ustnega dela postopka, ker v bistvu ni bilo razprave o tem, kako se v zadevi iz postopka v glavni stvari uporabijo rešitve, ki jih je predlagala generalna pravobranilka J. Kokott v sklepnih predlogih v zadevi X (C‑68/15, EU:C:2016:886).

18      Glede tega člen 83 Poslovnika Sodišča določa, da lahko Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi začetek ali ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu ustnega dela postopka navede novo dejstvo, ki je odločilno za odločitev Sodišča, ali če je v zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke niso razpravljale.

19      V obravnavani zadevi Sodišče po opredelitvi generalne pravobranilke meni, da ima na voljo vse elemente, ki so potrebni za odločitev v tej zadevi. Zato ni treba odrediti odprtja ustnega dela postopka.
 Vprašanji za predhodno odločanje

 Prvo vprašanje

20      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 4(1)(a) Direktive o matičnih in odvisnih družbah razlagati tako, da ta določba nasprotuje davčnemu ukrepu, ki ga določi država članica matične družbe, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katerim je treba ob razdelitvi dividend s strani matične družbe plačati davek, osnova za katerega so zneski razdeljenih dividend, vključno s tistimi, ki izvirajo iz nerezidenčnih odvisnih družb te družbe.

21      Iz uvodne izjave 3 Direktive o matičnih in odvisnih družbah izhaja, da je cilj te direktive odprava dvojne obdavčitve dobička, ki ga odvisna družba izplača svoji matični družbi, na ravni matične družbe.

22      Za to člen 4(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah državam članicam dopušča izbiro med dvema sistemoma, in sicer med sistemom oprostitve in sistemom odbitka. V tej določbi je namreč pojasnjeno, kot je navedeno tudi v uvodnih izjavah 7 in 9 te direktive, da kadar matična družba ali njena stalna poslovna enota iz naslova povezave matične družbe z njeno odvisno družbo prejme distribucijo dobička, razen v primeru likvidacije odvisne družbe, se država članica matične družbe in država članica, v kateri je njena stalna poslovna enota, bodisi vzdržita obdavčevanja takšnega dobička v obsegu, v katerem odvisna družba takšnih dobičkov ne more uveljavljati kot izdatka, in takšen dobiček obdavčita v obsegu, v katerem lahko odvisna družba takšne dobičke uveljavi kot izdatek, bodisi ta dobiček obdavčita ter hkrati matični družbi in stalni poslovni enoti dovolita, da od zneska izračunanega davka odbijeta del davka, ki se nanaša na ta dobiček ter ki ga je plačala odvisna družba in katera koli odvisna družba nižjega ranga (sodba z istega dne, X, C‑68/15, točka 71 in navedena sodna praksa).

23      Vendar je v odstavku 3 tega člena 4 določeno, da države članice ohranijo možnost, da določijo, da se stroški, ki se nanašajo na delež, in izgube, ki izhajajo iz distribucije dobička odvisne družbe, ne odbijejo od obdavčljivega dobička matične družbe. Iz te določbe tudi izhaja, da kadar so v takem primeru stroški upravljanja, ki se nanašajo na delež, fiksni kot splošna stopnja, takšen znesek ne sme presegati 5 % dobička, ki ga distribuira odvisna družba.

24      Tako se želi s členom 4 te direktive preprečiti, da se dobiček, ki ga rezidenčni matični družbi izplača nerezidenčna odvisna družba, najprej obdavči na ravni odvisne družbe v njeni državi rezidentstva, nato pa na ravni matične družbe v njeni državi rezidentstva.

25      V obravnavani zadevi je treba na eni strani pojasniti, da kot je bilo navedeno v točki 7 te sodbe, se je Francoska republika odločila, da dobiček, ki izhaja iz nerezidenčne odvisne družbe rezidenčne matične družbe, oprosti v višini 95 %.

26      Na drugi strani je treba navesti, da v delu, v katerem so v osnovo za odmero dodatnega prispevka k davku od dohodkov pravnih oseb vključene dividende, ki jih razdeli matična družba, ta osnova lahko zajema tudi dobiček, ki izvira iz odvisnih družb te matične družbe, ki so rezidentke drugih držav članic, posledica tega pa je, da je ta dobiček zajet z obdavčenjem, ki presega zgornjo mejo 5 % iz člena 4(3) Direktive o matičnih in odvisnih družbah.

27      Zato se postavlja vprašanje, ali je to obdavčenje navedenega dobička v nasprotju z Direktivo o matičnih in odvisnih družbah.

28      Francoska in belgijska vlada menita, da dobiček, ki ga razdeli matična družba naprej svojim delničarjem, ne spada na področje uporabe člena 4(1)(a) Direktive o matičnih in odvisnih družbah, saj se ta določba uporabi samo, kadar matična družba prejme dobiček, ki ga razdeli njena odvisna družba.

29      Te razlage ni mogoče sprejeti.

30      Kot izhaja iz sodbe z današnjega dne, X (C‑68/15, točka 78), je treba ugotoviti, da te razlage ni mogoče izpeljati niti iz besedila te določbe niti iz njenega okvira in njenih ciljev.

31      Sodišče je v točkah 79 in 80 te sodbe X pojasnilo, prvič, da ta določba z dikcijo, da se država članica matične družbe in država članica stalne poslovne enote „vzdrži[ta] obdavčevanja takšnega dobička“, državam članicam prepoveduje, da matično družbo ali njeno stalno poslovno enoto obdavčijo iz naslova dobička, ki ga odvisna družba izplača svoji matični družbi, brez razlikovanja glede na to, ali je obdavčljivi dogodek pri obdavčenju matične družbe prejetje tega dobička ali njegova nadaljnja razdelitev.

32      Drugič, ker se z Direktivo o matičnih in odvisnih družbah, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 3, uresničuje cilj odprave dvojne obdavčitve dobička, ki ga izplača odvisna družba svoji matični družbi, na ravni matične družbe, bi to, da bi država članica matične družbe obdavčila ta dobiček na ravni te družbe ob njegovi nadaljnji razdelitvi, zaradi česar bi bilo treba od tega dobička plačati davek, ki presega zgornjo mejo 5 % iz člena 4(3) te direktive, povzročilo dvojno obdavčitev na ravni navedene družbe, ki je v nasprotju z navedeno direktivo.

33      Poleg tega je treba v tem okviru navesti, da to, ali se nacionalni davčni ukrep opredeli kot davek od dohodkov pravnih oseb ali ne, ni pomembno. Glede tega zadošča ugotoviti, da uporaba člena 4(1)(a) Direktive o matičnih in odvisnih družbah ni pogojena s kakšnim posebnim davkom. V skladu s to določbo se namreč država članica matične družbe vzdrži obdavčitve dobička, ki ga distribuira nerezidenčna odvisna družba. Z navedeno določbo se tako želi preprečiti, da bi države članice sprejele davčne ukrepe, ki bi pripeljali do dvojne obdavčitve tega dobička na ravni matičnih družb.

34      Te ugotovitve ne omaje točka 105 sodbe z dne 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774), ker se je Sodišče v tej točki izreklo zgolj glede tega, ali so z Direktivo o matičnih in odvisnih družbah skladni nekateri načini izračuna akontacije davka od dohodkov pravnih oseb, kadar rezidenčna matična družba dalje razdeli dividende, ki jih prejme od nerezidenčne odvisne družbe, ne pa glede tega, ali je v skladu s to direktivo, da se v tem primeru naloži ta davek.

35      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1)(a) Direktive o matičnih in odvisnih družbah razlagati tako, da nasprotuje davčnemu ukrepu, ki ga določi država članica matične družbe, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katerim je treba ob razdelitvi dividend s strani matične družbe plačati davek, osnova za katerega so zneski razdeljenih dividend, vključno s tistimi, ki izvirajo iz nerezidenčnih odvisnih družb te družbe.
 Drugo vprašanje

36      Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
 Stroški

37      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Člen 4(1)(a) Direktive Sveta 2011/96/EU z dne 30. novembra 2011 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2014/86/EU z dne 8. julija 2014, je treba razlagati tako, da nasprotuje davčnemu ukrepu, ki ga določi država članica matične družbe, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katerim je treba ob razdelitvi dividend s strani matične družbe plačati davek, osnova za katerega so zneski razdeljenih dividend, vključno s tistimi, ki izvirajo iz nerezidenčnih odvisnih družb te družbe.

Podpisi

* Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. junija 1967. # Alfred Willame proti Komisiji EGSA. # Zadeva 12-66.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 15. julija 1994. # Martine Browet in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Združene zadeve T-576/93 do T-582/93.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 25. oktobra 2005. # Carles Dedeu i Fontcuberta proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Plačilo. # Zadeva T-299/02.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. novembra 2013.#Dixons Retail plc proti Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo le First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Direktiva 2006/112/ES – Davek na dodano vrednost – Dobava blaga – Pojem – Goljufiva uporaba bančne kartice.#Zadeva C‑494/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Direktiva 2006/112/ES — Davek na dodano vrednost — Dobava blaga — Pojem — Goljufiva uporaba bančne kartice“
      V zadevi C‑494/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 26. oktobra 2012, ki je prispela na Sodišče 5. novembra 2012, v postopku

         Dixons Retail plc

      proti

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Dixons Retail plc A. Brown, odvetnica,

               —

               za vlado Združenega kraljestva A. Robinson, agent,

               —

               za Evropsko komisijo R. Lyal, A. Cordewener in C. Soulay, agenti,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 14(1) in 73 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Dixons Retail plc (v nadaljevanju: Dixons) in Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) glede njihove zavrnitve zahtevka družbe Dixons za vračilo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ga je ta družba obračunala in plačala v zvezi s transakcijami, opravljenimi med 13. novembrom 2005 in 30. novembrom 2008.

         Pravni okvir

         Direktiva 77/388/EGS

               3

               Člen 2, točka 1, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva) določa:
               „Predmet [DDV] je naslednje:

                        1.

                        dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“.

               4

               Člen 5(1) te direktive določa:
               „‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.“

               5

               Člen 11(A)(1) navedene direktive določa:
               „Na ozemlju države
               1.   Davčna osnova:

                        (a)

                        pri dobavah blaga in storitev, razen tistih iz (b), (c) in (d) tega odstavka, je vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec od kupca, naročnika ali tretje osebe za te dobave, vključno s subvencijami, ki so neposredno povezane s ceno takšnih dobav;

                  […]“

         Direktiva 2006/112

               6

               Člen 2(1)(a) Direktive 2006/112 določa, da so predmet DDV dobave blaga, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo.

               7

               Člen 14(1) te direktive določa:
               „‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.“

               8

               Člen 73 navedene direktive določa:
               „Pri dobavah blaga in opravljanju storitev, razen tistih iz členov 74 do 77, davčna osnova zajema vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec od pridobitelja, prejemnika ali tretje osebe za te dobave, vključno s subvencijami, ki so neposredno povezane s ceno takšnih dobav.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Družba Dixons je predstavnica skupine zavezancev za DDV, ki trži električne izdelke.

               10

               Družba Dixons je imela z družbo American Express Europe Ltd (v nadaljevanju: AmEx) sklenjen sporazum, po katerem je morala družba Dixons, če je ena od njenih strank kot plačilno sredstvo uporabila kartico, ki jo je izdala družba AmEx, sprejeti to kartico, družba AmEx pa se je zavezala, da bo družbi Dixons po odbitku provizije in pod pogojem spoštovanja predpisanih postopkov plačala ceno blaga, ki ga je ta stranka z navedeno kartico kupila.

               11

               Glede transakcij, plačanih s karticami, ki jih ni izdala družba AmEx, je bila družba Dixons s podobnim sporazumom povezana z družbo National Westminster Bank plc, ki posluje pod imenom Streamline (v nadaljevanju: Streamline).

               12

               Družba Dixons je, potem ko je obračunala in plačala DDV v zvezi s transakcijami, opravljenimi med 13. novembrom 2005 in 30. novembrom 2008, od Commissioners zahtevala vračilo tega davka, ti pa so njen zahtevek zavrnili.

               13

               Družba Dixons je pri First‑tier Tribunal (Tax Chamber) vložila tožbo zoper odločbo Commissioners, da bi dosegla navedeno vračilo.

               14

               Tožba, vložena pri predložitvenem sodišču, se nanaša na s kartico plačane transakcije, za katere je družba Dixons v skladu s postopki, določenimi s sporazumoma, sklenjenima z družbama AmEx in Streamline, od teh družb prejela plačilo cene, čeprav se je nato izkazalo, da so bile te transakcije plačane s karticami, ki so bile uporabljene goljufivo.

               15

               Glede tega iz predložitvene odločbe izhaja, da kljub goljufivi uporabi kartic niti družba AmEx niti družba Streamline proti družbi Dixons nista uveljavljali zahtevka za vračilo oziroma nista izvedli obratnih bremenitev, do česar sta bili na podlagi navedenih sporazumov upravičeni v primeru nespoštovanja postopkov, predpisanih s tema sporazumoma. Družba Dixons je torej obdržala plačila, ki sta jih opravili družbi AmEx in Streamline in ki so vključevala delež DDV.

               16

               V teh okoliščinah je First‑tier Tribunal (Tax Chamber) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 14(1) Direktive 2006/112 razlagati tako, da se uporabi, kadar dejanski prenos blaga temelji na goljufiji, ker prevzemnik plača s kartico, za katero ve, da ni pooblaščen za njeno uporabo?

                        2.

                        Kadar se dejanski prenos blaga izvede z goljufivo uporabo kartice, ali pride do ‚prenosa pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik‘ v smislu člena 14(1) Direktive 2006/112?

                        3.

                        Ali je treba člen 73 Direktive 2006/112 razlagati tako, da se uporabi, kadar prenosnik blaga prejme plačilo na podlagi sporazuma s tretjo osebo, da bo ta izvedla plačilo v primeru kartičnih transakcij, čeprav prevzemnik blaga ve, da ni pooblaščen za uporabo kartice?

                        4.

                        Kadar tretja oseba na podlagi sporazuma med njo in prenosnikom blaga izvede plačilo kot posledico tega, da je bila prenosniku predložena kartica, za uporabo katere prevzemnik blaga ni bil pooblaščen, ali plačilo tretje osebe pomeni ‚plačilo‘ za dobave v smislu člena 73 Direktive 2006/112?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               17

               S temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali dejanski prenos blaga na kupca, ki kot plačilno sredstvo goljufivo uporablja bančno kartico, pomeni „dobavo blaga“ v smislu člena 5(1) Šeste direktive in člena 14(1) Direktive 2006/112 in ali v okviru takega prenosa plačilo, ki ga opravi tretja oseba na podlagi sporazuma med njo in dobaviteljem tega blaga, s katerim se je ta tretja oseba zavezala temu dobavitelju plačati za blago, ki ga je ta prodal kupcem, ki so tako kartico uporabili kot plačilno sredstvo, pomeni „plačilo“ v smislu člena 11(A)(1)(a) Šeste direktive in člena 73 Direktive 2006/112.

               18

               Najprej je treba poudariti, da ker je Direktiva 2006/112 začela veljati 1. januarja 2007, se določbe te direktive uporabljajo samo za transakcije, obravnavane v postopku v glavni stvari, ki so bile opravljene po tem datumu. Za transakcije, opravljene pred tem datumom, je treba uporabiti določbe Šeste direktive. Za odgovor na predložena vprašanja ni treba razlikovati med določbami teh direktiv, saj je treba šteti, da imajo te določbe v bistvu enak obseg za potrebe razlage, ki jo bo Sodišče v tej zadevi podalo.

         Obstoj
         „prenosa
         “ v smislu člena 5(1) Šeste direktive in člena 14(1) Direktive 2006/112

               19

               Najprej je treba opozoriti, da Šesta direktiva in Direktiva 2006/112 določata skupni sistem DDV, ki temelji zlasti na enotni opredelitvi obdavčljivih transakcij (glej sodbe z dne 12. januarja 2006 v združenih zadevah Optigen in drugi, C-354/03, C-355/03 in C-484/03, ZOdl., str. I-483, točka 36; z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi, C-255/02, ZOdl., str. I-1609, točka 48, in z dne 20. junija 2013 v zadevi Newey, C‑653/11, točka 39).

               20

               Glede tega se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem „dobava blaga“ iz člena 5(1) Šeste direktive in iz člena 14(1) Direktive 2006/112 ne nanaša na prenos lastninske pravice v oblikah, predvidenih z nacionalnim pravom, ki se uporabi, ampak zajema vsak prenos premoženja v stvareh, ki ga opravi ena stranka, ki drugo stranko pooblasti, da s tem premoženjem dejansko razpolaga, kot da bi bila njegov lastnik (glej sodbo z dne 14. julija 2005 v zadevi British American Tobacco in Newman Shipping, C-435/03, ZOdl., str. I-7077, točka 35; zgoraj navedeni sodbi Optigen in drugi, točka 39, ter Halifax in drugi, točka 51, in sodbi z dne 3. junija 2010 v zadevi De Fruytier, C-237/09, ZOdl., str. I-4985, točka 24, in z dne 18. julija 2013 v zadevi Evita‑K, C‑78/12, točka 33).

               21

               Prav tako je Sodišče že razsodilo, da je navedeni pojem objektiven in se uporablja neodvisno od ciljev in rezultatov zadevnih transakcij, pri čemer davčni upravi ni treba niti izvesti preiskave, da bi ugotovila namen zadevnega davčnega zavezanca, niti upoštevati namena trgovca, ki ni ta davčni zavezanec in je del iste dobavne verige (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Optigen in drugi, točke od 44 do 46, 51 in 55, ter Halifax in drugi, točki 56 in 57; sodbo z dne 6. julija 2006 v združenih zadevah Kittel in Recolta Recycling, C-439/04 in C-440/04, ZOdl., str. I-6161, točke od 41 do 44, in zgoraj navedeno sodbo Newey, točka 41).

               22

               Iz tega je razvidno, da so transakcije, kakršne so te, obravnavane v postopku v glavni stvari, dobava blaga v smislu člena 5(1) Šeste direktive in člena 14(1) Direktive 2006/112, če izpolnjujejo objektivna merila, na katerih ta pojem temelji, in če pri njih ne gre za goljufijo v zvezi z DDV (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Optigen in drugi, točki 51 in 52, ter Halifax in drugi, točki 58 in 59).

               23

               V obravnavanem primeru ni sporno, da je bila družba Dixons v času transakcij, obravnavanih v postopku v glavni stvari, lastnica dobavljenega blaga in da je zato ta družba lahko na kupca tega blaga prenesla pravico, da z njim razpolaga kot lastnik.

               24

               Prav tako ni mogoče na podlagi nobenega elementa v spisu, predloženem Sodišču, dvomiti, da je družba Dixons navedeno blago prostovoljno prenesla na kupca, da bi ga pooblastila, da z njim dejansko razpolaga kot lastnik.

               25

               Poleg tega ni razvidno, da je bila pri transakcijah, obravnavanih v postopku v glavni stvari, storjena davčna goljufija, saj je DDV v zvezi s temi transakcijami, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, ustrezno obračunala in plačala družba Dixons.

               26

               Goljufiva uporaba bančne kartice kot plačilnega sredstva pri teh transakcijah ne vpliva na to, da jih je mogoče šteti za dobavo blaga v smislu Šeste direktive in Direktive 2006/112. Taka uporaba namreč ne zadeva objektivnih meril, na katerih ta pojem temelji, temveč namen osebe, ki je kot kupec sodelovala v zadevnih transakcijah, in ravnanj, storjenih za uresničitev takega namena.

               27

               Tako je treba ugotoviti, da je podan „prenos“ v smislu člena 5(1) Šeste direktive in člena 14(1) Direktive 2006/112 med družbo Dixons in njenimi strankami, tudi če so te v transakcijah, obravnavanih v postopku v glavni stvari, goljufivo uporabile bančno kartico kot plačilno sredstvo, da bi plačale ceno blaga, ki ga je dostavila družba Dixons.

               28

               Glede tega je treba, v nasprotju s trditvami družbe Dixons, dodati, da je treba položaj, kakršen je obravnavan v postopku v glavni stvari, razlikovati od položaja pri tatvini blaga, ki ni zajet s pojmom „dobava blaga“, kakor izhaja iz Šeste direktive in Direktive 2006/112 (glej zgoraj navedeno sodbo British American Tobacco in Newman Shipping, točka 33).

               29

               S tatvino blaga namreč storilec ne pridobi pravice do razpolaganja z blagom pod enakimi pogoji kot njegov lastnik. Ni torej mogoče šteti, da je s tatvino med oškodovano stranko in storilcem kršitve opravljen prenos v smislu člena 5(1) Šeste direktive in člena 14(1) Direktive 2006/112 (glej zgoraj navedeno sodbo British American Tobacco in Newman Shipping, točka 36).

               30

               Poleg tega tatvina blaga že po definiciji ne vključuje nobenega finančnega protiplačila v korist oškodovane stranke. Zato se kot taka ne more šteti za dobavo blaga „za plačilo“ v smislu člena 2, točka 1, Šeste direktive in člena 2(1)(a) Direktive 2006/112 (glej zgoraj navedeno sodbo British American Tobacco in Newman Shipping, točka 32).

         Obstoj „plačila“ v smislu člena 11(A)(1)(a) Šeste direktive in člena 73 Direktive 2006/112

               31

               Glede vprašanja, ali v transakcijah, obravnavanih v postopku v glavni stvari, plačila, ki sta jih opravili družbi AmEx in Streamline na podlagi sporazumov, sklenjenih med njima in družbo Dixons, pomenijo „plačilo“ v smislu člena 11(A)(1)(a) Šeste direktive in člena 73 Direktive 2006/112, je treba opozoriti, da se v okviru sistema DDV pri obdavčljivih transakcijah predpostavlja, da obstaja transakcija med strankami, ki zajema določitev cene ali protivrednosti. Kadar je dejavnost dobavitelja izključno dobava blaga brez neposrednega plačila, davčna osnova ne obstaja in ta dobava blaga torej ni predmet DDV (glej glede opravljanja storitev zlasti sodbi z dne 3. marca 1994 v zadevi Tolsma, C-16/93, Recueil, str. I-743, točka 12, in z dne 27. oktobra 2011 v zadevi GFKL Financial Services, C-93/10, ZOdl., str. I-10791, točka 17).

               32

               V teh okoliščinah je Sodišče razsodilo, da je dobava blaga opravljena „za plačilo“ v smislu člena 2, točka 1, Šeste direktive in člena 2(1)(a) Direktive 2006/112 ter je tako obdavčljiva, le če med dobaviteljem in prevzemnikom obstaja pravno razmerje, v okviru katerega se izmenjajo vzajemne dajatve, pri čemer plačilo, ki ga prejme dobavitelj, pomeni dejansko protivrednost blaga, dobavljenega prevzemniku (glej glede opravljanja storitev zlasti zgoraj navedeni sodbi Tolsma, točka 14, in GFKL Financial Services, točka 18).

               33

               Davčna osnova pri dobavi blaga je vse, kar je prejeto kot plačilo za dobavljeno blago (glej glede opravljanja storitev zlasti zgoraj navedeno sodbo Tolsma, točka 13, in sodbo z dne 29. julija 2010 v zadevi Astra Zeneca UK, C-40/09, ZOdl., str. I-7505, točka 28), tako da je taka dobava blaga opravljena „za plačilo“ v smislu člena 2, točka 1, Šeste direktive in člena 2(1)(a) Direktive 2006/112, če obstaja neposredna zveza med dobavljenim blagom in prejetim plačilom (glej sodbi z dne 7. oktobra 2010 v združenih zadevah Loyalty Management UK in Baxi Group, C-53/09 in C-55/09, ZOdl., str. I-9187, točka 51, in z dne 8. novembra 2012 v zadevi Profitube, C‑165/11, točka 51).

               34

               Kadar kupec plača ceno blaga s kreditno kartico, sta neposredno opravljeni dve transakciji, in sicer dobaviteljeva prodaja tega blaga, ki v zahtevano skupno ceno vračuna tudi DDV, ki ga bo plačal navedeni kupec kot končni potrošnik, prejel pa ga bo ta dobavitelj za račun državne blagajne, in opravljanje storitev izdajatelja kartice za dobavitelja. Predmet teh storitev je jamstvo za plačilo blaga, kupljenega s kartico, spodbujanje poslovanja dobavitelja z možnostjo pridobivanja novih strank, morebitno oglaševanje dobavitelja ali katerikoli drugi predmet (glej sodbo z dne 25. maja 1993 v zadevi Bally, C-18/92, Recueil, str. I-2871, točka 9).

               35

               Glede tega to, da kupec dogovorjene cene dobavitelju ni plačal neposredno, temveč mu jo je plačal prek izdajatelja kartice, in podrobni pogoji plačila, uporabljeni v razmerju med kupcem in dobaviteljem, ne morejo spremeniti davčne osnove. S Šesto direktivo in Direktivo 2006/112 pri dobavi blaga oziroma opravljanju storitev „za plačilo“ ni zahtevano, da se plačilo za to dobavo oziroma storitev prejme neposredno od njenega prejemnika. Člen 11(A)(1)(a) Šeste direktive in člen 73 Direktive 2006/112 namreč določata, da plačila za dobavo blaga ne more opraviti samo kupec, temveč ga lahko opravi tudi tretja oseba, v obravnavanem primeru izdajatelj kartice (glej zgoraj navedeni sodbi Bally, točki 16 in 17, ter Loyalty Management UK in Baxi Group, točka 56).

               36

               Zato na podlagi tega, da sta plačilo cene blaga, ki ga je v okviru transakcij, obravnavanih v postopku v glavni stvari, dobavila družba Dixons, opravili tretji osebi, v obravnavanem primeru družbi AmEx in Streamline, ni mogoče sklepati, da to plačilo ni plačilo, ki ga je družba Dixons prejela za dobavo tega blaga.

               37

               Ker je družba Dixons, kot je razvidno iz spisa, predloženega Sodišču, delovala v skladu s postopki, določenimi s sporazumi, sklenjenimi z družbama AmEx in Streamline, in ker so tudi prodaje, obravnavane v postopku v glavni stvari, izpolnjevale objektivna merila, na katerih temelji pojem „dobava blaga“ v smislu Šeste direktive in Direktive 2006/112, tudi to, da se je nato izkazalo, da so bile te prodaje plačane s kreditnimi karticami, ki so bile uporabljene goljufivo, ne more povzročiti tega, da plačilo cene navedenih prodaj ne bi bilo plačilo, ki ga je družba Dixons prejela iz naslova teh prodaj.

               38

               V teh okoliščinah je treba na predložena vprašanja odgovoriti, da je treba člene 2, točka 1, 5(1) in 11(A)(1)(a) Šeste direktive ter člene 2(1)(a), 14(1) in 73 Direktive 2006/112 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, dejanski prenos blaga na kupca, ki kot plačilno sredstvo goljufivo uporablja bančno kartico, pomeni „dobavo blaga“ v smislu navedenih členov 2, točka 1, 5(1), 2(1)(a) in 14(1) in da v okviru takega prenosa plačilo, ki ga opravi tretja oseba na podlagi sporazuma med njo in dobaviteljem tega blaga, s katerim se je ta tretja oseba zavezala temu dobavitelju plačati za blago, ki ga je ta prodal kupcem, ki so tako kartico uporabili kot plačilno sredstvo, pomeni „plačilo“ v smislu navedenih členov 11(A)(1)(a) in 73.

         Stroški

               39

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Člene 2, točka 1, 5(1) in 11(A)(1)(a) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) ter člene 2(1)(a), 14(1) in 73 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, dejanski prenos blaga na kupca, ki kot plačilno sredstvo goljufivo uporablja bančno kartico, pomeni „dobavo blaga“ v smislu navedenih členov 2, točka 1, 5(1), 2(1)(a) in 14(1) in da v okviru takega prenosa plačilo, ki ga opravi tretja oseba na podlagi sporazuma med njo in dobaviteljem tega blaga, s katerim se je ta tretja oseba zavezala temu dobavitelju plačati za blago, ki ga je ta prodal kupcem, ki so tako kartico uporabili kot plačilno sredstvo, pomeni „plačilo“ v smislu navedenih členov 11(A)(1)(a) in 73.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 17. februarja 1998. # Alberto Maccaferri proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-56/96.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 24. novembra 2004. # Henkel KGaA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Tridimenzionalna znamka - Oblika bele in prozorne stekleničke - Absolutni razlog za zavrnitev - Razlikovalni učinek - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-393/02.

text:
          SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 24. novembra 2004 (
            *1
         )
      V zadevi T-393/02,

         Henkel KGaA, s sedežem v Dusseldorfu (Nemčija), ki ga zastopa C. Osterrieth, odvetnik, z naslovom za vračanje v Luxembourgit,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata U. Pfleghar in G. Schneider, zastopnika,
      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. oktobra 2002 (zadeva R 313/2001-4) v zvezi z registracijo tridimenzionalnega znaka v obliki bele in prozorne stekleničke,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti senat),
      v sestavi H. Legal, predsednik, V. Tiili, sodnica, in M. Vilaras, sodnik,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 27. decembra 2002,
      na podlagi ugovora, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 24. aprila 2003,
      na podlagi obravnave z dne 10. junija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka je 5. maja 1999 vložila prijavo znamke Skupnosti pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

               2

               Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je tridimenzionalni znak, kot je predstavljen spodaj:

               3

               Barvi, zahtevani v obrazcu zahteve, sta prozorna in bela.

               4

               Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razreda 3 in 20 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in blaga zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil spremenjen in dopolnjen, in ustrezajo opisu:

                        —

                        razred 3: „Šamponi; preparati za beljenje in druge snovi za pranje; preparati za čiščenje in poliranje; dišeči izplakovalniki; kemični proizvodi za čiščenje porcelana, kamna, lesa, stekla, kovin in plastičnih materialov“;

                        —

                        razred 20: „Posode iz plastike za tekoče, želatinaste in goste proizvode“.

               5

               Z dopisom z dne 28. septembra 2000 je preizkuševalec obvestil tožečo stranko, da njene znamke ni mogoče registrirati z uporabo določbe člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker nima razlikovalnega učinka v smislu tega člena. Preizkuševalec je navedel, da steklenica, obrnjena na glavo, na področju kozmetike nikakor ni neobičajna.

               6

               Z dopisom z dne 9. oktobra 2000 je tožeča stranka izpodbijala pomanjkanje razlikovalnega učinka svoje znamke. Po njenem mnenju zadevna oblika in izbrani barvi skupno ustvarjata razlikovalni učinek.

               7

               Z odločbo z dne 23. marca 2001 je preizkuševalec zavrnil zahtevo ob uporabi člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               8

               28. marca 2001 je tožeča stranka na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94 zoper odločbo preizkuševalca pri UUNT vložila pritožbo.

               9

               Z odločbo z dne 3. oktobra 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je četrti odbor za pritožbe UUNT zavrnil pritožbo. Nasprotoval je obstoju razlikovalnega učinka zahtevane znamke samega po sebi v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Dejansko je odbor za pritožbe menil, da zahtevano znamko sestavljata oblika in barva, ki ju imajo na splošno posode, ki vsebujejo proizvode za vzdrževanje, in da je njuna kombinacija brez vsakršnega razlikovalnega učinka. Po mnenju odbora za pritožbe nobena lastnost zahtevanega znaka sama po sebi nima razlikovalnega učinka in zato je malo verjetno, da povprečen potrošnik, ki posveča malo pozornosti obliki in barvi posode za proizvode za pranje, dojame te značilnosti kot znak trgovskega porekla.

         Predlogi strank

               10

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razveljavi;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               11

               UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravno stanje

               12

               Edini tožbeni razlog tožeče stranke izhaja iz kršitve člena 7(1 )(b) Uredbe št. 40/94.

         Trditve strank

               13

               Tožeča stranka izpodbija presojo odbora za pritožbe, ki je ugotovil, da zahtevana znamka nima razlikovalnega učinka. Znamka ima konkretni razlikovalni učinek, kadar je taka, da jo javnost šteje kot sredstvo razlikovanja proizvodov ali storitev enega podjetja od tistih drugih podjetij. Razlikovalni učinek je treba ugotavljati glede na proizvode in storitve, navedene v zahtevi (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 1999 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (BABYDRY), T-163/98, Recueil, str. II-2383, točka 21).

               14

               Glede proizvodov v tekoči obliki, ponujenih uporabnikom, tožeča stranka meni, da imajo njihovi proizvajalci veliko manevrskega prostora, ko gre za zasnovo embalaže - v tem primeru posode v obliki steklenice. Javnost se tega zaveda in med drugim ve, da so proizvajalci zasnovali in uporabili embalažo kot znak izvora proizvoda. Tožeča stranka omenja primer steklenice Coca-Cola, za katero meni, da je dobro znana po celem svetu, kot dokaz, da lahko zlasti oblika steklenice izkazuje izvor proizvoda.

               15

               Glede navedene oblike tožeča stranka uveljavlja, da ima posoda številne posebnosti, ki jo jasno razločujejo od drugih posod, ki se uporabljajo za podobne proizvode. Tožeča stranka opisuje znamko, za katero zahteva registracijo, kot posebej plosko steklenico, katere oblika, gledano s sprednje strani, spominja na osnovno geometrično obliko papirnatega zmaja - torej obliko osnove, v katerem sta dva trikotnika različne velikosti povezana v skupni osnovi -, zgornji in spodnji vrh pa sta sploščena. Po njenem mnenju je zgornji trikotnik - brez sploščitve - skoraj enakostranični trikotnik, medtem ko je spodnji trikotnik enakokrak. Steklenica ima pokrovček.

               16

               Skladno z opisom tožeče stranke je pokrovček, ki je iz „neprosojnega plastičnega materiala“, dejansko osnovni element v obliki šesterokotnika, katerega dolžina stranskih in sprednjih robov je v razmerju približno 1 proti 2. Pokrovček, katerega višina je približno 20 % celotne višine steklenice, ima spredaj in zadaj profil v obliki črke V, ki izhaja proti sprednji strani in se prilagaja obrisu stranskih robov telesa. Nad zamaškom je drobno telo iz prozornega mlečnatega plastičnega materiala. Zgoraj se splošči, tako da nastane kvadratna površina, na sprednji in zadnji strani pa ima rahlo izbočeno površino. Največja globina telesa je približno dolžina stranskih robov zamaška.

               17

               Tožeča stranka dodatno poudarja, da zadevna posoda ustvarja premišljen odmik od oblik, ki so tradicionalno na voljo za posode te vrste. Po mnenju tožeče stranke je za posodo značilno veliko število kotov, robov in površin, ki ji dajejo videz kristala, ta videz pa okrepi mlečno bela barva. Posoda temelji na premišljeni živosti in izrazitosti, pri čemer tožeča stranka poudarja ponovno uporabo za proizvod za čiščenje stranišč, predviden za zadevno posodo. Tožeča stranka trdi, da je v nasprotju z drugimi posodami zamašek posode del celotne podobe, tako da daje embalaža monoliten vtis. Končno, tožeča stranka trdi, da se posoda razlikuje od poznanih oblik, ker je zelo ploščata.

               18

               Tožeča stranka opozarja, da je bila njena znamka registrirana kot mednarodna znamka ob uporabi protokola k Madridskemu sporazumu o mednarodnem registriranju znamk, sprejetemu v Madridu 27. junija 1989. Enajst držav članic Evropske unije, in sicer Kraljevina Belgija, Kraljevina Danska, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Španija, Francoska republika, Italijanska republika, Veliko vojvodstvo Luksemburg, Kraljevina Nizozemska, Republika Avstrija, Portugalska republika in Republika Finska, ni nasprotovalo registraciji. Kraljevina Danska je sprva navedla zavrnitveni razlog, vendar je danski urad za znamke končno dopustil registracijo znamke z navedbo, da je sledil praksi UUNT glede tridimenzionalnih znamk. Tožeča stranka dodaja, da je bila zadevna znamka registrirana kot nacionalna znamka v Švici.

               19

               UUNT navaja, da je odbor za pritožbe pravilno štel, da je zadevni tridimenzionalni znak brez razlikovalnega učinka.

               20

               Da bi bila embalaža lahko znamka, mora biti sposobna pri potrošniku vzbuditi vtis o izvoru proizvoda in mora biti sposobna vplivati na odločitev potrošnika o nakupu, kajti samo takrat lahko embalaža proizvoda „zagotavlja identiteto izvora proizvoda, če so bili vsi proizvodi ali storitve, na katere se nanaša, proizvedeni pod nadzorom istega podjetja“ (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 28).

               21

               UUNT zlasti uveljavlja, da embalažo proizvodov, ki se ne morejo distribuirati brez embalaže, potrošnik dojame zgolj kot embalažo, ki varuje proizvod. Pri proizvodih široke potrošnje, kot je v tem primeru, potrošnik neke oblike ali embalaže proizvoda ne povezuje s trgovskim poreklom proizvoda. Potrošnik dojame embalažo proizvoda kot znak njegovega izvora, samo če je bila embalaža predstavljena tako, da je pritegnila njegovo pozornost - na primer ko se embalaža jasno razlikuje od tistih, ki se uporabljajo za zadevne proizvode. UUNT se sklicuje na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 7. februarja 2002 v zadevi Mag Instrument proti UUNT (oblika žepne svetilke) (T-88/00, Recueil, str. II-467, točka 37), v skladu s katero, če je zadevni potrošnik vajen videti oblike, podobne zadevni, ki obstajajo v mnogih raznovrstnih oblikah, je treba poudariti, da se take oblike pojavljajo veliko bolj kot različice običajnih oblik kot pa kot znak trgovskega porekla proizvoda.

               22

               Zato je po mnenju UUNT treba določiti, katere občutke vzbudi embalaža pri ciljnem potrošniku. Treba je torej upoštevati predvideno pozornost običajnega, normalno obveščenega in razumno pozornega ter preudarnega potrošnika (sodba Sodišča z dne 16. julija 1998 v zadevi Gut Springenheide in Tuslcy, C-210/96, Recueil str. I-4657, točka 31).

               23

               UUNT prav tako zatrjuje, da je odbor za pritožbe pravilno presodil, kako zadevna javnost dojema znak. Čeprav ima zadevna posoda dejansko določene posebnosti v svoji zasnovi, kot so njena oblika in barve, ki jo razlikujejo od posod za proizvode iste vrste, ki se navadno uporabljajo na trgu, to vendarle ne zadostuje, da bi se ji priznal razlikovalni učinek, za katerega bi bilo pričakovati, da ga lahko potrošnik dojame kot znak izvora proizvoda.

               24

               Glede morebitnih posebnosti barv UUNT navaja, da splošne izkušnje kažejo na to, da je izbira belega pokrovčka ali prozornega telesa zelo razširjena v zadevnem sektorju. Izbranih barv ni mogoče šteti za neobičajne. Po mnenju UUNT izbira prozornega telesa ni izbira barve v pravem pomenu besede. Dejansko je posoda drugotnega pomena, ko potrošnik neposredno zazna snov v posodi in njeno barvo.

               25

               Glede utemeljitve tožeče stranke, po kateri se zadevna oblika posode jasno razlikuje od drugih proizvodov za čiščenje stranišč, UUNT poudarja, da je tožeča stranka vložila zahtevo za različne proizvode iz razredov 3 in 20, pri čemer je seznam zelo obsežen in zajema tudi posode za zobno pasto, kozmetične proizvode - na primer gele za tuširanje - ali proizvode za pomivanje, za katere je zadevna oblika običajno v uporabi. Čeprav tožeča stranka predvideva uporabo zahtevane oblike zgolj za proizvode za čiščenje stranišča, UUNT navaja, da je dolžan presoditi razlikovalni učinek zahtevane oblike v odnosu do celote proizvodov, navedenih v zahtevi za znamko Skupnosti.

               26

               UUNT priznava, da je mogoče, da imajo nekatere predlagane posode na tržišču drugačno obliko od oblike znaka, za katerega je bila zahtevana registracija. Vendar to nikakor ne pomeni, da ima zadevni znak sam po sebi razlikovalni učinek. Po mnenju UUNT mora imeti izbrana oblika posebne značilnosti, ki so sposobne pritegniti pozornost potrošnika, vključno s tem, da se mora jasno razlikovati od običajnih oblik. Dejstvo, da lahko posoda za proizvode za pranje in čiščenje stoji na glavi, pa ni tako, da bi bilo posebna značilnost, sposobno pritegniti pozornost potrošnika; nasprotno, gre za razmeroma razširjeno vrsto predstavitve, na primer, tube za zobno pasto. UUNT glede tega uveljavlja, da potrošnik iz vrste embalaže, izbrane za proizvode za pranje in čiščenje, ne more sklepati, da nakazuje na trgovsko poreklo blaga. UUNT torej trdi, da če celo kombinacija elementov posode pri potrošniku ne vzbudi zaznave oblike, za katero se zahteva registracija, kot nekaj drugega kot le embalažo, posledično potrošnik ne bo zaznal trgovskega porekla proizvoda.

               27

               UUNT tako ugotavlja, da je zahtevana znamka v vseh pogledih brez minimalnega razlikovalnega učinka, ki se ga zahteva za registracijo.

               28

               UUNT poleg tega glede predhodnih nacionalnih registracij trdi, da je zaželeno, da se praksa držav članic in praksa UUNT ujemata, vendar nacionalnih oblasti odločbe UUNT ne obvezujejo niti ne velja obratno. Tako so že izvedene registracije v državah članicah zgolj element, ki se ga lahko upošteva, vendar ni odločujoč (sodba Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld proti UUNT (Giroform), T-331/99, Recueil, str. II-433, točka 26).

         Presoja Sodišča prve stopnje

               29

               V skladu s členom 4 Uredbe št. 40/94 je oblika proizvoda ali njegove embalaže sposobna biti znamka Skupnosti pod pogojem, da je primerna za razlikovanje proizvodov enega podjetja od proizvodov drugega podjetja. Sicer se v smislu člena 7(1)(b) te uredbe zavrnejo vse registracije „znamk, ki so brez razlikovalnega učinka“.

               30

               Najprej je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 zajema zlasti tiste znamke, ki se za upoštevno javnost običajno uporabljajo na trgu za predstavitev zadevnih proizvodov ali glede katerih obstajajo vsaj konkretni znaki, ki dovoljujejo sklep, da se jih lahko tako uporabi (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 20. novembra 2002 v zadevi Bosch proti UUNT (Kit Pro in Kit Super Pro), T-79/01 in T-86/01, Recueil, str. II-4881, točka 19, in z dne 3. decembra 2003 v zadevi Nestlé Waters France proti UUNT (Oblika steklenice), T-305/02, Recueil, str. II- 5207, točka 28). Dalje, znaki iz te določbe niso sposobni opravljati bistvene funkcije znamke, torej identificirati izvora proizvoda ali storitve, da bi potrošniku, ki prejme proizvod ali storitev, tako omogočili, da bi znamka pri kasnejšem nakupu pomenila isto izbiro, če se je izkušnja izkazala za pozitivno, ali drugačno izbiro, če se je izkušnja izkazala za negativno (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Rewe-Zentral proti UUNT (LITE), T-79/00, Recueil, str. II-705, točka 26; zgoraj navedena Kit Pro in Kit Super Pro, točka 19; z dne 30. aprila 2003 v zadevi Axions in Belce proti UUNT (oblika cigare rjave barve in oblika pozlačene v palice vlite kovine), T-324/01 in T-110/02, Recueil, str. II-1897, točka 29, in zgoraj navedena Oblika steklenice, točka 28).

               31

               Sicer glede tridimenzionalne znamke velja, da bolj ko se oblika, za katero se zahteva registracija, približuje najverjetnejši obliki, ki jo bo imel zadevni proizvod, toliko bolj je verjetno, da je navedena oblika brez razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Nasprotno znamka, ki se znatno odklanja od običaja ali navad sektorja in tako izpolnjuje svojo bistveno izvorno funkcijo, ni brez razlikovalnega učinka (sodbi Sodišča z dne 12. februarja 2004 v zadevi Henkel, C-218/01, Recueil, str. I-1725, točka 49, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Henkel proti UUNT, C-456/01 P in C-457/01 P, ZOdl, str. I-5089, točka 39).

               32

               Razlikovalni učinek znamke je mogoče presojati le v odnosu do proizvodov ali storitev, za katere je registracija zahtevana v odnosu do zaznave razlikovalnega učinka pri upoštevni javnosti (zgoraj navedeni sodbi LITE, točka 27, in Kit Pro ter Kit Super Pro, točka 20).

               33

               Dodati je treba, da so proizvodi, ki jih označuje znamka, proizvodi tekoče potrošnje, namenjeni vsem potrošnikom. Zato je treba presojati razlikovalni učinek zahtevane znamke, upoštevajoč predvideno pozornost običajnega, normalno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega potrošnika (sodba Sodišča z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 26).

               34

               Treba je tudi spomniti, da na zaznavanje znamke pri upoštevni javnosti vpliva njena stopnja pozornosti, ki se lahko spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov in storitev (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 26). Splošno znano dejstvo je, da se ponudniki na trgu proizvodov za pranje in čiščenje, za katerega je značilna močna konkurenca, soočajo s tehničnimi zahtevami embaliranja za prodajo zgoraj navedenih proizvodov in da se od njih zahteva njihovo etiketiranje. V teh okoliščinah so ponudniki močno spodbujeni k temu, da naredijo svoje proizvode take, da se jih lažje razločuje od proizvodov konkurence, zlasti glede videza in zasnove embalaže, da bi pritegnili pozornost potrošnikov. Tako se zdi, da je povprečen potrošnik popolnoma sposoben zaznati obliko embalaže zadevnih proizvodov kot znak njihovega trgovskega porekla, če ima ta oblika zadostne značilnosti, da zadrži pozornost (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Oblika steklenice, točka 34).

               35

               Sicer je primerno poudariti, da člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 ne razlikuje med različnimi kategorijami znamk. Posledično ni mogoče uporabiti strožjih meril pri presoji razlikovalnega učinka tridimenzionalnih znamk, ki jih sestavlja oblika proizvoda samega ali oblika embalaže teh proizvodov, od meril, ki se uporabljajo za druge kategorije znamk (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Oblika steklenice, točka 35).

               36

               V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe sklepal o neobstoju razlikovalnega učinka zahtevane znamke, ko je menil, da „je zadevni znak v bistvu posoda, katere oblika spominja na hruško, postavljeno na glavo, pri čemer je en konec daljši, drugi pa se zašili, in katere robovi so povsem ravni“. Ravno tako trdi, da „se za nobeno od značilnosti ne zdi, da bi imela razlikovalni učinek sama ali v kombinaciji z drugimi“, da „zadevne oblike same po sebi ni mogoče šteti kot razlikovalno“, da „niti sploščeni robovi niti ravna notranji in zgornji del bistveno ne spremenijo celotnega vtisa, ki ga daje oblika“ in da „je malo verjetno, da je zadevni potrošnik pozoren na te značilnosti in jih zazna kot označbo posebnega trgovskega porekla“. Glede zahtevane kombinacije barv za zadevno obliko odbor za pritožbe trdi, da prav tako ne povečuje razlikovalnega učinka znamke. Zato odbor za pritožbe meni, da „nerazlikovalna kombinacija tridimenzionalnih značilnosti in barv ne more biti znak, ki bi imel minimalni razlikovalni učinek“.

               37

               Treba je poudariti, da je za presojo, ali javnost obliko zadevne stekleničke lahko zazna kot znak porekla proizvoda, treba preučiti celoten vtis, ki ga daje zunanjost navedene stekleničke (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 23, in zgoraj navedeno sodbo Oblika steklenice, točka 39).

               38

               V tej zadevi je prijavljena znamka oblika bele in prozorne stekleničke. Gre za plastično posodo iz prozornega telesa in belega pokrovčka. Pokrovček ima spredaj in zadaj profil v obliki črke V, ki izhaja proti sprednji strani in se prilagaja obrisu stranskih robov telesa. Posoda stoji obrnjena na glavo na pokrovčku.

               39

               Glede presoje različnih elementov je treba spomniti, da ima lahko znak, ki ga sestavlja kombinacija elementov, ki so vsak zase brez razlikovalnega učinka, tak učinek pod pogojem, da konkretni znaki, zlasti način, kako so kombinirani različni elementi, nakazujejo, da je več kot zgolj in samo seštevek elementov, ki ga sestavljajo (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Kit Pro in Kit Super Pro, točka 29, in Oblika steklenice, točka 40).

               40

               Glede navedene oblike je treba ugotoviti, da iz preizkusa vseh vlog, ki sta jih predložili stranki, izhaja, da je kombinacija elementov resnično posebna in je ni mogoče šteti kot povsem običajno za vse zadevne proizvode. Dejansko je treba poudariti, da ima posoda, za katero je zahtevana registracija, določene posebnosti, ki jo razlikujejo od posod za proizvode za pranje in čiščenje, ki se običajno uporabljajo na trgu. V zvezi s tem je primerno poudariti, kot uveljavlja tožeča stranka, da je zadevna posoda posebej oglata in da vogali, robovi in ploskve povzročijo, da spominja na kristal. Poleg tega daje posoda monolitni vtis, s tem ko je pokrovček posode vključen v celotno podobo. Končno je posoda izjemno ploska. Ta kombinacija daje zadevni steklenički poseben in neobičajen videz, ki zadrži pozornost zadevne javnosti in ki tej, ki je pozorna na obliko embalaže zadevnih proizvodov, omogoča razlikovati proizvode iz zahteve za registracijo od tistih, ki imajo drugo trgovsko poreklo (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 2003 v zadevi DaimlerChrysler proti UUNT (Maska hladilnika), T-128/01, Recueil, str. II-701, točki 46 in 48, in zgoraj navedeno sodbo Oblika steklenice' točka 41).

               41

               Če se pri tem upošteva posode, ki se uporabljajo za primerljive proizvode, zlasti glede na primere, ki jih je navedla tožeča stranka, je treba ugotoviti, da zaradi belega in prozornega videza stekleničke ni vprašljiv razlikovalni učinek znaka, katerega registracija je bila zahtevana.

               42

               Nenazadnje je treba spomniti, da minimalni razlikovalni učinek zadošča, da se ne more uporabiti razlog za zavrnitev, določen v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Eurocool Logistik proti UUNT (EUROCOOL), T-34/00, Recueil, str. II-683, točka 39, in v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Maska hladilnika, točka 49). Torej, ko zahtevano znamko, kot je bilo navedeno zgoraj, sestavlja kombinacija elementov značilne predstavitve, ki jo razlikujejo od drugih oblik, predstavljenih na trgu za zadevne proizvode, je treba šteti, da ima zahtevana znamka, gledano v celoti, minimalni zahtevani razlikovalni učinek.

               43

               Poleg tega je treba spomniti, da enajst držav članic od petnajstih držav članic, ki jih je štela Evropska skupnost ob vložitvi zahteve za registracijo, ni nasprotovalo registraciji enake oblike kot mednarodne znamke v sistemu Madridskega sporazuma o mednarodnem registriranju znamk. Torej je v enajstih državah članicah, in sicer v Belgiji, na Danskem, v Nemčiji, Španiji, Franciji, Italiji, Luksemburgu, na Nizozemskem, v Avstriji, na Portugalskem in na Finskem, varstvo te znamke enako, kot če bi bila registrirana neposredno pri nacionalnem Uradu za registracijo znamke zadevne države.

               44

               Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi tudi upravičeno poudaril, da mora UUNT neodvisno izvajati presojo za vsak primer posebej.

               45

               Dejansko je skupnostni režim znamke neodvisen sistem, ki ga sestavlja celota pravil in ki zasleduje cilje, ki so zanj značilni, njegova uporaba pa je neodvisna od vseh nacionalnih sistemov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. decembra 2000 v zadevi Messe München proti UUNT (electronica), T-32/00, Recueil, str. II-3829, točka 47). Posledično se sme sposobnost za registracijo znaka kot znamke Skupnosti presojati zgolj na podlagi upoštevnih pravil Skupnosti. Zato UUNT in v zadevnem primeru sodišče Skupnosti nista vezana na odločbo, ki jo je sprejela država članica ali celo tretja država, ki istemu znaku priznava sposobnost za registracijo kot nacionalna znamka (zgoraj navedena sodba Oblika žepne svetilke, točka 41).

               46

               Že opravljene registracije v državah članicah niso odločilni element, ki se ga lahko upošteva pri registraciji znamke Skupnosti (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 16. februarja 2000 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (Oblika mila), T-122/99, Recueil, str. II-265, točka 61; z dne 31. januarja 2001 v zadevi Sunrider proti UUNT (VITALITE), T-24/00, Recueil, str. II-449, točka 33, in z dne 19. septembra 2001 v zadevi Henkel proti UUNT (okrogla rdeča in bela ploščica), T-337/99, Recueil, str. II-2597, točka 58). Tako lahko zgoraj navedene registracije ponudijo oporo pri analizi za presojo zahteve za registracijo znamke Skupnosti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 26. novembra 2003 v zadevi HERON Robotunits proti UUNT (ROBOTUNITS), T-222/02, Recueil, str. II-4995, točka 52).

               47

               Kot je Sodišče prve stopnje poudarilo v točki 40 zgoraj, je treba spomniti, da je zahtevana tridimenzionalna znamka neobičajna in je sposobna dopuščati razlikovanje zadevnih proizvodov od tistih z drugačnim trgovskim poreklom. To presojo po mnenju tožeče stranke krepi registracija tridimenzionalne znamke enake oblike, kot je zahtevana znamka v tem primeru, in to v enajstih državah članicah.

               48

               Iz vseh zgoraj navedenih stališč, ne da bi bilo treba odločati o drugih utemeljitvah tožeče stranke, izhaja, da je odbor za pritožbe napačno menil, da je zahtevana znamka brez razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1 )(b) Uredbe št. 40/94.

               49

               Ugotoviti je treba, da je tožbeni razlog utemeljen in je treba izpodbijano odločbo razveljaviti.

         Stroški

               50

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               51

               UUNT ni uspel, zato se mu v skladu s predlogoma tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
               razsodilo:

                        1.

                        Odločba četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 3. oktobra 2002 (zadeva R 313/2001-4) se razveljavi.

                        2.

                        Toženi stranki se naloži plačilo stroškov.

                     Legal
                     Tiili
                     Vilaras
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. novembra 2004.

                           Sodni tajnik
                           H. Jung

                           Predsednik
                           H. Legal

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.