title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 7. decembra 2010. # Sofiane Fahas proti Svetu Evropske unije. # Skupna zunanja in varnostna politika - Omejevalni ukrepi zaradi boja proti terorizmu - Zamrznitev sredstev - Ničnostna tožba - Pravica do obrambe - Pravica do učinkovitega pravnega varstva - Obrazložitev - Odškodninska tožba. # Zadeva T-49/07.

text:
      Zadeva T-49/07
      Sofiane Fahas
      proti
      Svetu Evropske unije
      „Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi zaradi boja proti terorizmu – Zamrznitev sredstev – Ničnostna tožba – Pravica do obrambe – Pravica do učinkovitega pravnega varstva – Obrazložitev – Odškodninska tožba“
      Povzetek sodbe
      1.      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Sklep o zamrznitvi denarnih sredstev
            za nekatere osebe in organizacije, za katere se domneva, da sodelujejo v terorističnih dejavnostih – Sklep o ponovni preučitvi
            seznama oseb, skupin ali organizacij in o dopolnitvi tega seznama brez razveljavitve prejšnjega sklepa – Tožba, ki jo vloži
            oseba, ki ni navedena v tem sklepu – Dopustnost
      (člen 263 PDEU; Skupno stališče Sveta 2001/931, člen 1(6); Uredba sveta št. 2580/2001, člen 2(3); sklepa Sveta 2006/379 in
            2006/1008)
      2.      Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Sklep o zamrznitvi denarnih sredstev za nekatere osebe in organizacije,
            za katere se domneva, da sodelujejo v terorističnih dejavnostih – Sklep o ponovni preučitvi seznama oseb, skupin ali organizacij
            in o ohranitvi nekaterih od njih na tem seznamu
      (člen 296 PDEU; Skupno stališče Sveta 2001/931, člen 1(6); Uredba Sveta št. 2580/2001, člen 2(3))
      3.      Pravo Unije – Načela – Pravica do učinkovitega pravnega varstva – Sklep o zamrznitvi denarnih sredstev za nekatere osebe in
            organizacije, za katere se domneva, da sodelujejo v terorističnih dejavnostih – Sklep o ponovni preučitvi seznama oseb, skupin
            ali organizacij in o ohranitvi nekaterih od njih na tem seznamu – Sodni nadzor s strani sodišča Unije – Pogoji
      (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; Skupno stališče Sveta 2001/931, člen 1(6); Uredba sveta št. 2580/2001,
            člen 2(3))
      1.      Sklep 2006/1008 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi
         boja proti terorizmu ne razveljavlja Sklepa 2006/379, ampak dodaja nekatera imena in organizacije na seznam, določen s tem
         sklepom.

      Zato je treba dopustnost tožbe, ki jo je zoper Sklep 2006/1008 vložila oseba, ki ni izrecno navedena v tem sklepu, opraviti
         ob upoštevanju dveh glavnih preudarkov. Prvič, Svet mora ponovno preučiti seznam oseb, skupin in organizacij, vpletenih v
         teroristična dejanja najmanj enkrat na šest mesecev v skladu s členom 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in s členom 1(6) Skupnega
         stališča 2001/931 o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu. Drugič, iz uvodne izjave 2 Sklepa 2006/1008 je razvidno,
         da ta dopolnjuje seznam, določen s Sklepom 2006/379, ne da bi ga razveljavljal. To je izraz volje Sveta, da na navedenem seznamu
         ohrani osebe, katerih ime je navedeno v zadnjenavedenem sklepu, kar povzroči ohranitev zamrznitve njihovih sredstev. Za osebo,
         ki je navedena v Sklepu 2006/379, je treba posledično šteti, da jo prav tako neposredno in posamično zadeva Sklep 2006/1008,
         njeno tožbo zoper navedeni sklep pa je treba šteti za dopustno.

      (Glej točke od 34 do 36.)
      2.      Obrazložitev prvotnega sklepa o zamrznitvi sredstev in obrazložitev poznejših sklepov se morata sklicevati ne le na pravne
         pogoje za uporabo Uredbe št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu,
         in sicer zlasti obstoj sklepa pristojnega nacionalnega organa, temveč tudi na specifične in konkretne razloge, zaradi katerih
         Svet pri svojem izvrševanju diskrecijske pravice za presojo meni, da se mora ukrep zamrznitve sredstev nanašati na zainteresirani
         subjekt.

      Če je treba v skladu s členom 1(6) Skupnega stališča 2001/931 o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu, na katerega
         napotuje tudi člen 2(3) Uredbe št. 2580/2001, po poznejših sklepih o zamrznitvi sredstev preverjati položaj zainteresiranega
         subjekta, je to zato, da se zagotovi, da ohranitev njegovega imena na seznamu oseb, skupin in organizacij ostane utemeljena,
         če je potrebno na podlagi novih informacij ali dokazov. Toda, kadar je obrazložitev poznejše odločbe o zamrznitvi premoženja
         v bistvu enaka obrazložitvi v prejšnji odločbi, v zvezi s tem lahko zadostuje preprosta izjava, še posebej kadar je zainteresirana
         oseba skupina ali organizacija.

      Poleg tega, ker ima Svet glede okoliščin, ki jih je treba upoštevati pri sprejetju ali ohranitvi ukrepa zamrznitve sredstev
         široka pooblastila za presojo, ni mogoče zahtevati, da čim podrobneje navede, kako zamrznitev sredstev osebe, na katero se
         ta ukrep nanaša, konkretno prispeva k boju proti terorizmu, ali da predloži dokaze za to, da bi tožeča stranka ta sredstva
         lahko uporabila za to, da bi v prihodnosti izvršila ali poskusila izvršiti teroristična dejanja.

      (Glej točke od 53 do 55 in 57.)
      3.      Načelo učinkovitega sodnega varstva je splošno načelo prava Skupnosti, ki izhaja iz skupnih ustavnih tradicij držav članic
         in je potrjeno v členih 6 in 13 Evropske konvencije o človekovih pravicah, prav tako pa v členu 47 Listine Evropske unije
         o temeljnih pravicah.

      Učinkovitost sodnega nadzora – ki mora predvidevati možnost, da se nanaša zlasti na zakonitost razlogov za vključitev imena
         posameznika ali organizacije na seznam, priložen k Skupnemu stališču 2001/931 o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu,
         in ki povzroči, da se tem naslovnikom v celoti naložijo omejevalni ukrepi – vključuje to, da mora zadevni organ Skupnosti
         zadevnega posameznika oziroma organizacijo kar najbolj obvestiti o razlogih ob sprejetju odločitve o vključitvi ali vsaj čim
         hitreje po odločitvi, da naslovnikom omogoči pravočasno vložitev pravnega sredstva.

      Za poznejše sklepe o zamrznitvi sredstev, ki jih je Svet sprejel v okviru preverjanja – ki se izvede v rednih časovnih obdobjih
         najmanj enkrat na šest mesecev – upravičenosti ohranitve zadevnih oseb na spornem seznamu, ki ga določa člen 1(6) navedenega
         skupnega stališča, ni več potrebe po učinku presenečenja, ki bi zagotovil učinkovitost sankcij. Zato je treba pred vsakim
         poznejšim sklepom o zamrznitvi sredstev omogočiti novo zaslišanje in po potrebi obvestiti o novih bremenilnih dejstvih.

      (Glej točki 59 in 60.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 7. decembra 2010(*)

      „Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi zaradi boja proti terorizmu – Zamrznitev sredstev – Ničnostna tožba – Pravica do obrambe – Pravica do učinkovitega pravnega varstva – Obrazložitev – Odškodninska tožba“
      V zadevi T‑49/07,
      Sofiane Fahas, stanujoč v Mielkendorfu (Nemčija), ki jo zastopa F. Zillmer, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki so ga sprva zastopali M. Bishop, E. Finnegan in S. Marquardt, nato M. Bishop, J.‑P. Hix in E. Finnegan, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Italijanske republike, ki jo zastopa I. Bruni, zastopnica, ob sodelovanju G. Albenzio, avvocato dello Stato,

      intervenientka,
      zaradi, prvič, predloga za razglasitev ničnosti dela Sklepa Sveta 2008/583/ES z dne 15. julija 2008 o izvajanju člena 2(3)
         Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu in razveljavitvi
         sklepa 2007/868/ES (UL L 188, str. 21) v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko, in naložitve Svetu, naj več ne navaja
         imena tožeče stranke v prihodnjih sklepih dokler ni pravnomočne sodne odločbe, in drugič, odškodninski zahtevek,

      SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi I. Pelikánová, predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in S. Soldevila Fragoso (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. novembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1        Varnostni svet Združenih Narodov (v nadaljevanju: Varnostni svet) je 28. septembra 2001 sprejel Resolucijo 1373 (2001) o določitvi
         široke strategije za boj proti terorizmu in zlasti proti financiranju terorizma. Člen 1(c) te resolucije med drugim določa,
         da vse države nemudoma zamrznejo denarna sredstva in drugo finančno premoženje ali gospodarske vire oseb, ki izvajajo ali
         poskušajo izvajati teroristična dejanja, pri njih sodelujejo ali omogočajo njihovo izvajanje, organizacij, ki so v lasti ali
         pod neposrednim ali posrednim nadzorom takih oseb, ter oseb in organizacij, ki delujejo v imenu ali pod vodstvom takih oseb
         in organizacij.

      2        Ker je bil za izvajanje Resolucije Varnostnega sveta 1373 (2001) v skladu z obveznostmi, ki za države članice Varnostnega
         sveta izhajajo iz listine Združenih narodov, potreben ukrep Evropske skupnosti, je Svet Evropske unije 27. decembra 2001 na
         podlagi členov 15 EU in 34 EU sprejel Skupno stališče 2001/930/SZVP o boju proti terorizmu (UL L 344, str. 90) in Skupno stališče
         2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu (UL L 344, str. 93).

      3        V skladu s členom 1(1) Skupnega stališča 2001/931 se to uporablja za „osebe, skupine in organizacije, vpletene v teroristična
         dejanja in naštete v Prilogi“.

      4        V skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 je seznam v Prilogi sestavljen na podlagi natančnih podatkov ali gradiva
         iz s tem povezanega dosjeja, ki kaže, da je odločitev glede oseb, skupin ali organizacij sprejel pristojni organ, ne glede
         na to, ali gre za začetek preiskave ali pregon zaradi terorističnega dejanja, poskusa ali omogočanja takega dejanja ali sodelovanja
         pri njem na podlagi trdnih in zaupanja vrednih dokazov ali indicev ali obsodbe za taka dejanja. „Pristojni organ“ pomeni pravosodni
         organ ali, kjer pravosodni organi nimajo pristojnosti na tem področju, enakovreden pristojni organ.

      5        V skladu s členom 1(6) Skupnega stališča 2001/931 se imena oseb in organizacij na seznamu v Prilogi preverjajo v rednih obdobjih
         in najmanj enkrat na šest mesecev, da se zagotovi utemeljenost njihovega obdržanja na seznamu.

      6        V skladu s členoma 2 in 3 Skupnega stališča 2001/931 Skupnost glede na omejitev pooblastil, ki se nanjo prenesejo s Pogodbo
         ES, odredi zamrznitev denarnih sredstev in drugega finančnega premoženja ali gospodarskih virov oseb, skupin in organizacij,
         naštetih v Prilogi, ter zagotovi, da se jim denarna sredstva, finančno premoženje ali gospodarski viri ne dajo na voljo neposredno
         ali posredno.

      7        Ker je bila za izvajanje ukrepov, opisanih v Skupnem stališču 2001/931, na ravni Skupnosti nujna uredba, je Svet 27. decembra 2001
         na podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES sprejel Uredbo (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe
         in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL L 344, str. 70). Iz te uredbe izhaja, da se ob upoštevanju dopuščenih izjem zamrznejo
         vsa denarna sredstva, drugo finančno premoženje in gospodarski viri, ki pripadajo fizični ali pravni osebi, skupini ali organizaciji,
         navedeni na seznamu iz člena 2(3), ki so v njeni lasti ali s katerimi ta razpolaga. Prav tako je prepovedano dajanje denarnih
         sredstev ali finančnih storitev na razpolago tem osebam, skupinam ali organizacijam. Svet soglasno določi, popravi in spremeni
         seznam oseb, skupin in organizacij, za katere se uporablja ta uredba, v skladu z določbami člena 1, od (4) do (6), Skupnega
         stališča 2001/931.

      8        Prvotni seznam oseb, skupin in organizacij, za katere se uporablja Uredba št. 2580/2001, je bil določen s Sklepom Sveta 2001/927/ES
         z dne 27. decembra 2001 o seznamu iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 (UL L 344, str. 83).

      9        Od takrat je Svet sprejel več skupnih stališč in sklepov, s katerimi so bili posodobljeni seznami, določeni v Skupnem stališču
         2001/931 in v Uredbi št. 2580/2001.

       Dejansko stanje
      10      Sofiane Fahas, tožeča stranka, je alžirski državljan, ki od leta 1990 živi v Zvezni republiki Nemčiji, 18. septembra 2003
         pa je sklenil zakonsko zvezo z nemško državljanko.

      11      Preiskovalni sodnik v Neaplju (Italija) je 9. oktobra 2000 zoper tožečo stranko izdal začasni nalog za prijetje. V navedenem
         nalogu je tožeča stranka obtožena, da je sodelovala pri zaroti, z namenom, da bi v Italiji oblikovala celico skupine „Al‑Takfir
         in Al‑Hijra“ (Al Takfir Wal Hijra), ki v Alžiriji deluje od leta 1992 in podpira teroristične dejavnosti in trgovino z orožjem
         ter ponarejanje dokumentov v korist terorističnih skupin v Alžiriji. Giudice dell’udienza preliminare del Tribunale di Napoli
         (sodnik, ki vodi predhodno obravnavo, s sodišča v Neaplju) je s sklepom z dne 30. maja 2008 tožečo stranko napotil pred senat
         tega sodišča na podlagi štirih kaznivih dejanj, od katerih so tri povezana z zgoraj navedeno teroristično organizacijo.

      12      S Skupnim stališčem 2002/976/SZVP z dne 12. decembra 2002, s katerim je bilo posodobljeno Skupno stališče 2001/931 in razveljavljeno
         Skupno stališče 2002/847/SZVP (UL L 337, str. 93), je Svet posodobil seznam oseb, skupin in organizacij, za katere velja Skupno
         stališče 2001/931. V točki 1 Priloge k Skupnemu stališču 2002/976 je prvič navedeno ime tožeče stranke, ki je navedeno tako:

      „FAHAS, Sofiane Yacine, rojen 10. septembra 1971 v Alžiru (Alžirija) (član al‑Takfira in al-Hijre).“
      13      Po 12. decembru 2002 so si sledile številne odločbe, v katerih je bilo ime tožeče stranke navedeno na seznamu iz člena 2(3)
         Uredbe št. 2580/2001 (v nadaljevanju: sporni seznam) in katerih posledica je bila med drugim zamrznitev sredstev. Izpostaviti
         je treba tiste, na katere se sklicujejo stranke tega spora.

      14      Svet je 12. decembra 2002 sprejel Sklep 2002/974/ES o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in o razveljavitvi Sklepa
         2002/848/ES (UL L 337, str. 85). V skladu s členom 1 Sklepa 2002/974 je ime tožeče stranke navedeno na spornem seznamu.

      15      Svet je 2. aprila 2004 sprejel Skupno stališče 2004/309/SZVP, s katerim je bilo posodobljeno Skupno stališče 2001/931 in razveljavljeno
         Skupno stališče 2003/906/SZVP (UL L 99, str. 61). Na priloženem seznamu je navedeno ime tožeče stranke. Svet je istega dne
         sprejel Sklep 2004/306/ES o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in o razveljavitvi Sklepa 2003/902/ES (UL L 99, str. 28).

      16      V skladu s Sklepom 2006/379/ES z dne 29. maja 2006 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in razveljavitvi Sklepa 2005/930/ES
         (UL L 144, str. 21) je ime tožeče stranke še naprej navedeno na spornem seznamu.

      17      Svet je v Sklepu 2006/1008/ES z dne 21. decembra 2006 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 (UL L 379, str. 123, popravek
         UL 2007, L 150, str. 16) ugotovil, da bi bilo treba na sporni seznam, določen s Sklepom 2006/379, dodati imena drugih oseb,
         skupin in organizacij, ne da bi bilo treba ta seznam razveljaviti. Ime tožeče stranke v Sklepu 2006/1008 ni navedeno.

      18      V skladu s Sklepom Sveta 2008/583/ES z dne 15. julija 2008 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in razveljavitvi Sklepa
         2007/868/ES (UL L 188, str. 21, v nadaljevanju: izpodbijani sklep) se ime tožeče stranke še naprej pojavlja na spornem seznamu.

       Postopek in predlogi strank
      19      Tožeča stranka je 20. februarja 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

      20      Tožba je bila sprva usmerjena zoper Sklep 2002/848 in vse pozneje sprejete sklepe, vključno s Sklepom 2006/1008.

      21      Tožeča stranka je 30. marca 2007 odpravila napake v tožbi in se omejila izključno na Sklep 2006/1008.

      22      Svet je z ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 20. junija 2007, v skladu s členom 114(1) Poslovnika
         Splošnega sodišča vložil ugovor nedopustnosti. S sklepom predsednika drugega senata Splošnega sodišča z dne 22. septembra 2008
         je bil ugovor nedopustnosti združen z odločanjem o temelju.

      23      Splošno sodišče je 1. oktobra 2008 v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika tožečo stranko vprašalo, ali
         želi prilagoditi svoje predloge in tožbene razloge, glede na to da je bil sprejet izpodbijani sklep. Tožeča stranka je 17. oktobra 2008
         prilagodila svoje predloge, tako da je bila tožba usmerjena izključno zoper izpodbijani sklep.

      24      Italijanska republika je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 2. aprila 2009 vložila predlog za intervencijo v tej zadevi
         v podporo predlogom Sveta. Predsednik drugega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 14. maja 2009 po zaslišanju strank
         to intervencijo dovolil na podlagi člena 116(6) Poslovnika.

      25      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijani sklep razglasi za ničnega v delu, v katerem se nanaša nanjo, in naj razglasi, da se ta zanjo ne uporablja;
      –        Svetu naloži, naj je ne omenja v svojih prihodnjih sklepih o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001, ki bodo sledili izpodbijani
         odločbi, dokler ne bo s pravnomočno sodno odločbo ugotovljeno, da je član „Al‑Takfira“ in „Al‑Hijre“ ali da na drugačen način
         podpira terorizem;

      –        Svetu naloži plačilo odškodnine zaradi povzočene škode, ki ne sme biti nižja od 2000 EUR;
      –        Svetu naloži plačilo stroškov.
      26      Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne predlog tožeče stranke, s katerim ta predlaga razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa, kot neutemeljen;
      –        zavrže odškodninski zahtevek tožeče stranke kot nedopusten ali, v vsakem primeru, kot neutemeljen;
      –        zavrže predlog za izdajo začasne odredbe, ki ga je vložila tožeča stranka, kot nedopusten;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      27      Italijanska republika podpira predloge Sveta.

       Pravo
      1.     Predlog za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa
       Dopustnost
       Predlog za izdajo začasne odredbe
      28      Svet se sklicuje na nedopustnost predloga tožeče stranke, da naj se Svetu v bistvu prepove, da vključi njeno ime v prihodnje
         sezname do izdaje pravnomočne sodne odločbe, s katero bi bilo ugotovljeno, da podpira terorizem.

      29      Ta predlog je treba razlagati kot predlog za dajanje navodil Svetu. V zvezi s tem je treba opozoriti, da v okviru tožbe na
         podlagi člena 230 ES Splošno sodišče ni pristojno za dajanje navodil institucijam (glej v tem smislu sklep Splošnega sodišča
         z dne 29. novembra 1993 v zadevi Koelman proti Komisiji, T‑56/92, Recueil, str. II‑1267, točka 18, in sodbo Splošnega sodišča
         z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah European Night Services in drugi proti Komisiji, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94
         in T‑388/94, Recueil, str. II‑3141, točka 53).

      30      Predlog za dajanje navodil Svetu je torej treba zavreči kot nedopusten.

       Upravičenost tožeče stranke, da ukrepa zoper prvotni izpodbijani sklep
      –       Trditve strank
      31      Svet meni, da je tožba nedopustna v delu, v katerem se nanaša na predlog za razglasitev ničnosti Sklepa 2006/1008, saj ta
         sklep tožeče stranke posamično ne zadeva, ker njeno ime ni navedeno v Prilogi. Svet meni, da Sklep 2006/1008 ne razveljavlja
         Sklepa 2006/379, ampak le dodaja imena na seznam, ki je bil vzpostavljen z zadnjim sklepom, ki ostaja v veljavi. Po mnenju
         Sveta sprememba predlogov ne more vplivati na nedopustnost prvotne tožbe.

      32      Tožeča stranka trdi, da je tožba zoper Sklep 2006/1008 dopustna, saj jo posamično zadeva, ne glede na to, da v njej ni izrecne
         navedbe njenega imena. Tožeča stranka šteje Sklep 2006/1008 za razširitev seznama iz Priloge k Sklepu 2006/379.

      –       Presoja Splošnega sodišča
      33      Svet trdi, da je tožba zoper Sklep 2006/1008 nedopustna, ker tožeča stranka v njem ni navedena. Ugotoviti je namreč treba,
         da v Sklepu 2006/1008 ime tožeče stranke ni izrecno navedeno. Preveriti je torej treba, ali tožečo stranko ta sklep neposredno
         in posamično zadeva. V zvezi s tem je treba poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso oseba, ki ni naslovnik akta, lahko
         trdi, da jo v skladu s členom 230, četrti odstavek, ES akt posamično zadeva samo, če ta akt nanjo vpliva zaradi njenih posebnih
         lastnosti ali zaradi dejanskega položaja, ki jo označuje v odnosu do vseh drugih oseb in jo zaradi tega individualizira podobno,
         kot če bi bila naslovnik tega akta (sodba Sodišča z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji, 25/62, Recueil,
         str. 197, str. 223).

      34      Predhodno je treba opozoriti, da Sklep 2006/1008 ne razveljavlja Sklepa 2006/379, ampak dodaja nekatera imena in organizacije
         na seznam, določen s tem sklepom.

      35      Presojo dopustnosti tožbe, vložene zoper Sklep 2006/1008, je treba opraviti ob upoštevanju dveh glavnih preudarkov. Prvič,
         Svet mora ponovno proučiti sporni seznam najmanj enkrat na šest mesecev v skladu s členom 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in s členom
         1(6) Skupnega stališča 2001/931. Drugič, iz uvodne izjave 2 Sklepa 2006/1008 je razvidno, da ta dopolnjuje seznam, določen
         s Sklepom 2006/379, ne da bi ga razveljavljal. To je izraz volje Sveta, da ohrani ime tožeče stranke na spornem seznamu, kar
         povzroči ohranitev zamrznitve njenih sredstev. Ker je bila tožeča stranka navedena v Sklepu 2006/379, je treba posledično
         šteti, da jo prav tako neposredno in posamično zadeva Sklep 2006/1008.

      36      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je vložil Svet, zavrniti, in da je treba tožbo šteti
         za dopustno v delu, v katerem se nanaša na Sklep 2006/1008, v skladu s sodno prakso Othman (sodba Splošnega sodišča z dne
         11. junija 2009 v zadevi Othman proti Svetu in Komisiji, T‑318/01, ZOdl., str. II‑1627, točka 53). Šteti je treba, da je prošnja
         za spremembo predlogov z dne 17. oktobra 2008 torej prav tako dopustna in da se ta tožba nanaša na zakonitost izpodbijanega
         sklepa, kar med strankama ni sporno in kar je bilo vneseno tudi v zapisnik z obravnave.

       Vsebinska presoja
      37      Očitke tožeče stranke je treba razvrstiti v dva tožbena razloga, in sicer, prvič, tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev
         temeljnih pravic tožeče stranke in obveznosti obrazložitve, in drugič, tožbeni razlog, ki se nanaša na napačno presojo in
         zlorabo pooblastil s strani Sveta.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev temeljnih pravic in obveznosti obrazložitve
      –       Trditve strank
      38      Tožeča stranka meni, da je namen jamstva pravice do obrambe dobro izvajanje pravice do učinkovitega sodnega varstva. Uredba
         št. 2580/2001 in Skupno stališče 2001/931, na katerega napotuje navedena uredba, naj ne bi določala postopka za sporočitev
         izpodbijanega sklepa in obremenilnih elementov, ki so vodili do navedbe tožeče stranke na spornem seznamu. V tej uredbi poleg
         tega ni bilo določeno predhodno ali naknadno zaslišanje zainteresirane stranke, ki bi lahko vodilo do črtanja njenega imena
         s spornega seznama. Tožeča stranka meni, da torej ni imela priložnosti predstaviti obrambe v zvezi z navedbo njenega imena
         na spornem seznamu. Meni, da so ji bile z naložitvijo zamrznitve njenih sredstev z izpodbijanim sklepom naložene gospodarske
         in finančne sankcije. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pravice do obrambe pomenijo temeljno načelo prava Skupnosti,
         ki mora biti vedno zagotovljeno.

      39      Resolucija Varnostnega sveta 1373 (2001) naj ne bi določala nobenega postopka, ki bi omogočal izpodbijanje ukrepov zamrznitve
         sredstev. Naloga držav članic Organizacije združenih narodov je, da konkretno opredelijo osebe, skupine in organizacije, katerih
         sredstva je treba zamrzniti na podlagi te resolucije. Ker je nujna diskrecijska presoja Skupnosti, se od institucij Skupnosti
         načeloma zahteva spoštovanje pravice do obrambe zadevnih oseb (sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2006 v zadevi Organisation
         des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu, T‑228/02, ZOdl., str. II‑4665, v nadaljevanju: sodba OMPI, točka 101 in naslednje).

      40      Poleg tega naj bi bila s sprejetjem sklepa o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 kršena pravica tožeče stranke do učinkovitega
         sodnega varstva pravic, ki jih ima na podlagi pravnega reda Skupnosti. Konkretni razlogi, ki utemeljujejo navedbo imena tožeče
         stranke na spornem seznamu, naj tej ne bi bili sporočeni, s čimer ji je onemogočeno, da pravočasno vloži tožbo pri Splošnem
         sodišču.

      41      Tožeča stranka navaja člen 253 ES, s katerim je Svetu naložena obrazložitev aktov, ki jih sprejme. Izpodbijana odločba naj
         ne bi bila obrazložena. V skladu z ustaljeno sodno prakso naj bi bil namen obveznosti obrazložitve aktov, ki posegajo v položaj,
         ta, da se zainteresirani stranki da dovolj podatkov. Tej stranki mora biti omogočeno, da ugotovi, ali je sklep utemeljen ali
         pa so morebiti v njem napake. To je za zainteresirano stranko edini način, da ugotovi, ali lahko izpodbija veljavnost sklepa
         pred sodiščem Skupnosti, za to sodišče pa način, da izvršuje nadzor zakonitosti (sodba Sodišča z dne 2. oktobra 2003 v zadevi
         Corus UK proti Komisiji, C‑199/99 P, Recueil, str. I‑11177, točka 145). Poleg tega naj akt, ki posega v položaj, ne bi bil
         vročen tožeči stranki. Nazadnje, tožeča stranka meni, da sklicevanje Sveta na postopek preiskave, ki je bil v zvezi z njo
         začet v Italiji, ne pomeni zadostne utemeljitve.

      42      Tožeča stranka preventivno trdi, da navedba člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in člena 1, od (4) do (6), Skupnega stališča 2001/931
         ni zadostna utemeljitev izpodbijanega sklepa.

      43      Tožeča stranka v odgovoru na pisno vprašanje Splošnega sodišča navaja kršitev splošnih načel prava Skupnosti, ki naj bi izhajala
         iz pravice do poštenega sojenja, pravice do nepristranskega sodišča, načela domneve nedolžnosti in lastninske pravice, ki
         jih varuje Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP),
         brez dodatnih pojasnil. Nazadnje, tožeča stranka v repliki navaja, da ji je prepovedano delati.

      44      Svet ob podpori intervenientke izpodbija trditve, ki jih je tožeča stranka navedla v podporo prvemu tožbenemu razlogu.

      –       Presoja Splošnega sodišča
      45      V skladu z ustaljeno sodno prakso so temeljne pravice del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti.
         V ta namen se Sodišče in Splošno sodišče zgledujeta po ustavnih tradicijah, ki so skupne državam članicam, in po podatkih
         iz mednarodnih pogodb o varstvu človekovih pravic, pri katerih so države članice sodelovale ali h katerim so pristopile. EKČP
         ima pri tem poseben pomen (glej sodbo Sodišča z dne 26. junija 2007 v zadevi Ordre des barreaux francophones et germanophone
         in drugi, C‑305/05, ZOdl., str. I‑5305, točka 29 in navedena sodna praksa).

      46      Iz sodne prakse prav tako izhaja, da je spoštovanje človekovih pravic pogoj za zakonitost aktov Skupnosti (mnenje Sodišča
         z dne 28. marca 1996, 2/94, Recueil, str. I‑1759, točka 34) in da v Skupnosti niso dopustni ukrepi, ki niso združljivi s spoštovanjem
         človekovih pravic (glej sodbo Sodišča z dne 12. junija 2003 v zadevi Schmidberger, C‑112/00, Recueil, str. I‑5659, točka 73
         in navedena sodna praksa).

      47      Kar zadeva spoštovanje pravice do obrambe, je v skladu z ustaljeno sodno prakso v vsakem postopku zoper osebo, ki lahko pripelje
         do akta, ki posega v položaj te osebe, spoštovanje pravice do obrambe temeljno načelo prava Skupnosti in ga je treba zagotoviti,
         tudi če zadevni postopek sploh ni urejen. To načelo zahteva, da se vsaki osebi, ki bi ji lahko bila naložena sankcija, omogoči,
         da ustrezno predstavi svoje stališče o dejstvih, ki so ji v breme in utemeljujejo sankcijo (glej sodbo OMPI, točka 91 in navedena
         sodna praksa).

      48      V okviru sklepa o zamrznitvi sredstev splošno načelo spoštovanja pravice do obrambe zahteva, da – razen če temu nasprotujejo
         nujni preudarki v zvezi z varnostjo v Skupnosti ali njenih državah članicah ali v zvezi z vodenjem njihovih mednarodnih odnosov
         – se dejstva v breme zadevni osebi tej kar najobsežneje sporočijo hkrati s sprejetjem prvotnega sklepa o zamrznitvi sredstev
         ali takoj, ko je mogoče, po sprejetju takega sklepa. Z enako izjemo je treba zadevni osebi pred sprejetjem vsakega poznejšega
         sklepa o zamrznitvi sredstev posredovati nova dejstva v njeno breme in jo o njih zaslišati (sodba OMPI, točka 137).

      49      V obravnavanem primeru je Svet tožeči stranki obrazložitev razlogov poslal 3. januarja 2008, po sprejetju Sklepa Sveta 2007/868/ES
         z dne 20. decembra 2007 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in razveljavitvi Sklepa 2007/445/ES (UL L 340, str. 100),
         katerega besedilo je bilo enako besedilu prejšnjih sklepov, v katerih je bilo navedeno njeno ime. Tožeča stranka je predložila
         stališča v dopisu z dne 14. marca 2008. Svet je proučil vsebino tega dopisa in z izpodbijanim sklepom odločil, da ime tožeče
         stranke ohrani na spornem seznamu. V dopisu, ki je bil tožeči stranki poslan 15. julija 2008 in v katerega sta bila vključena
         izpodbijani sklep in obrazložitev razlogov, ki je bila enaka obrazložitvi prejšnjih sklepov, v katerih je bilo navedeno ime
         tožeče stranke, je Svet navedel, da je po proučitvi dopisa tožeče stranke z dne 14. marca 2008 ugotovil, da v spisu ni bilo
         nobenega novega elementa, ki bi upravičeval spremembo njenega položaja, in da utemeljitev, ki je bila predhodno sporočena
         tožeči stranki, ostane veljavna. Iz tega izhaja, da je Svet v zvezi s pravico do zaslišanja tožeči stranki dal možnost, da
         predloži stališča glede obrazložitve razlogov.

      50      Iz navedenega izhaja, da je treba očitek, ki se nanaša na kršitev pravice do obrambe tožeče stranke in zlasti njene pravice
         do zaslišanja, zavreči.

      51      Glede kršitve obveznosti obrazložitve, ki jo navaja tožeča stranka, je navedena obveznost nujno povezana z načelom spoštovanja
         pravice do obrambe. V zvezi s tem je treba poudariti, da je namen obveznosti obrazložitve nekega akta, ki posega v položaj,
         po eni strani, dati zadevni osebi na voljo dovolj podatkov za ugotovitev, ali je akt dobro utemeljen in ali vsebuje morebitne
         napake, na podlagi katerih bi ta oseba lahko izpodbijala njegovo veljavnost pred sodiščem Skupnosti, in po drugi strani, da
         zadevni osebi omogoči izvajanje nadzora nad zakonitostjo tega akta (zgoraj navedena sodba Sodišča Corus UK proti Komisiji,
         točka 145, in sodba z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
         od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točka 462).

      52      Namen jamstva, ki se v okviru sprejetja sklepa o zamrznitvi sredstev na podlagi člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 nanaša na
         dolžnost obrazložitve, in omejitve tega jamstva, ki jih je v takem okviru mogoče zakonito postaviti zainteresiranim subjektom,
         je Splošno sodišče opredelilo v sodbi OMPI (točke od 138 do 151).

      53      Zlasti iz točk od 143 do 146 in 151 sodbe OMPI izhaja, da se morata obrazložitev prvotnega sklepa o zamrznitvi sredstev in
         obrazložitev poznejših sklepov sklicevati ne le na pravne pogoje za uporabo Uredbe št. 2580/2001, in sicer zlasti obstoj sklepa
         pristojnega nacionalnega organa, temveč tudi na specifične in konkretne razloge, zaradi katerih Svet pri svojem izvrševanju
         diskrecijske pravice za presojo meni, da se mora ukrep zamrznitve sredstev nanašati na zainteresirani subjekt.

      54      Poleg tega tako iz točke 145 sodbe OMPI kot iz člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931, na katerega napotuje tudi člen 2(3)
         Uredbe št. 2580/2001, izhaja, da če je treba po poznejših sklepih o zamrznitvi sredstev „preverjati“ položaj zainteresiranega
         subjekta, je to zato, da se zagotovi, da ohranitev njegovega imena na seznamu „ostane utemeljena“, če je potrebno na podlagi
         novih informacij ali dokazov.

      55      Vendar je Splošno sodišče v zvezi s tem že odločilo, da kadar je obrazložitev poznejše odločbe o zamrznitvi premoženja v bistvu
         enaka obrazložitvi v prejšnji odločbi, v zvezi s tem lahko zadostuje preprosta izjava, še posebej kadar je zainteresirana
         oseba skupina ali organizacija (sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2009 v zadevi Sison proti Svetu, T‑341/07, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 62 in navedena sodna praksa).

      56      V obravnavanem primeru je iz obrazložitve razlogov, priložene dopisu, s katerim je bil vročen izpodbijani sklep, razvidno,
         da vključitev imena tožeče stranke na sporni seznam temelji na tem, da je preiskovalni sodnik v Neaplju v zvezi s tožečo stranko
         9. oktobra 2000 izdal začasni nalog za prijetje. Tožeča stranka je obtožena, da je sodelovala pri zaroti, z namenom, da bi
         v Italiji oblikovala celico skupine „Al‑Takfir in Al‑Hijra“ (Al Takfir Wal Hijra), ki v Alžiriji deluje od leta 1992 in podpira
         teroristične dejavnosti in trgovino z orožjem ter ponarejanje dokumentov v korist terorističnih skupin v Alžiriji. Ta italijanska
         sodna preiskava je že bila v teku, kar utemeljuje vključitev tožeče stranke na sporni seznam, priložen Skupnemu stališču 2001/931.

      57      Poleg tega je treba opozoriti na široka pooblastila za presojo, ki jih ima Svet na voljo glede okoliščin, ki jih je treba
         upoštevati pri sprejetju ali ohranitvi ukrepa zamrznitve sredstev. V teh okoliščinah od Sveta ni mogoče zahtevati, da čim
         podrobneje navede, kako zamrznitev sredstev tožeče stranke konkretno prispeva k boju proti terorizmu, ali da predloži dokaze
         za to, da bi tožeča stranka ta sredstva lahko uporabila za to, da bi v prihodnosti izvršila ali poskusila izvršiti teroristična
         dejanja (zgoraj navedeni sodbi OMPI, točka 159, in Sison proti Svetu, točki 65 in 66).

      58      Ob upoštevanju navedenega je treba očitek v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve zavrniti.

      59      Tožeča stranka poleg tega trdi, da ji ni bilo zagotovljeno učinkovito sodno varstvo. V skladu z ustaljeno sodno prakso je
         načelo učinkovitega sodnega varstva splošno načelo prava Skupnosti, ki izhaja iz skupnih ustavnih tradicij držav članic in
         je potrjeno v členih 6 in 13 EKČP, prav tako pa v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000
         v Nici (UL C 364, str. 1) (sodba Sodišča z dne 13. marca 2007 v zadevi Unibet, C‑432/05, ZOdl., str. I‑2271, točka 37).

      60      Poleg tega je treba ob upoštevanju sodne prakse Sodišča na drugih področjih (sodba Sodišča z dne 15. oktobra 1987 v zadevi
         Heylens in drugi, 222/86, Recueil, str. 4097, točka 15, in zgoraj navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji,
         točki 462 in 463) v obravnavanem primeru ugotoviti, da učinkovitost sodnega nadzora – ki mora predvidevati možnost, da se
         nanaša zlasti na zakonitost razlogov, v tem primeru za vključitev imena posameznika ali organizacije na sporni seznam, priložen
         k Skupnemu stališču 2001/931, in ki povzroči, da se tem naslovnikom v celoti naložijo omejevalni ukrepi – vključuje to, da
         mora zadevni organ Skupnosti zadevnega posameznika oziroma organizacijo kar najbolj obvestiti o razlogih ob sprejetju odločitve
         o vključitvi ali vsaj čim hitreje po odločitvi, da naslovnikom omogoči pravočasno vložitev pravnega sredstva. Za poznejše
         sklepe o zamrznitvi sredstev, ki jih je Svet sprejel v okviru preverjanja – ki se izvede v rednih časovnih obdobjih najmanj
         enkrat na šest mesecev – upravičenosti ohranitve zadevnih oseb na spornem seznamu, ki ga določa člen 1(6) Skupnega stališča
         2001/931, ni več potrebe po učinku presenečenja, ki bi zagotovil učinkovitost sankcij. Zato je treba pred vsakim poznejšim
         sklepom o zamrznitvi sredstev omogočiti novo zaslišanje in po potrebi obvestiti o novih bremenilnih dejstvih (sodba OMPI,
         točka 131; v zvezi s tem glej sodbo Sodišča z dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International
         Foundation proti Svetu in Komisiji, C‑402/05 P in C‑415/05 P, ZOdl., str. I‑6351, točka 338, in sodbo Splošnega sodišča z
         dne 11. julija 2007 v zadevi Sison proti Svetu, T‑47/03, še neobjavljena v ZOdl., točki 212 in 213).

      61      Iz točk 55 in 56 zgoraj je razvidno, da sta bila izpodbijani sklep in obrazložitev razlogov tožeči stranki sporočena z dopisom
         z dne, ki je dan sprejetja navedenega sklepa. Svet je s tem ravnanjem omogočil tožeči stranki, da zaščiti svoje pravice in
         da se ob poznavanju zadeve odloči, ali bi bilo primerno zadevo predložiti sodišču Skupnosti, ter da sodišču Skupnosti popolnoma
         omogoči nadzor nad zakonitostjo izpodbijane odločbe.

      62      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba v obravnavanem primeru očitek v zvezi z učinkovitim sodnim varstvom zavrniti.

      63      V zvezi z načelom domneve nedolžnosti, določenim v členu 6(2) EKČP in v členu 48(1) Listine Unije o temeljnih pravicah, je
         treba ugotoviti, da to načelo predstavlja temeljno pravico, ki posameznikom daje pravice, katerih spoštovanje zagotavlja sodišče
         Skupnosti (sodbi Splošnega sodišča z dne 4. oktobra 2006 v zadevi Tillack proti Komisiji, T‑193/04, ZOdl., str. II‑3995, točka 121,
         in z dne 12. oktobra 2007 v zadevi Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse proti Komisiji, T‑474/04, ZOdl., str. II‑4225,
         točka 75).

      64      Spoštovanje domneve nedolžnosti zahteva, da vsaka obdolžena oseba velja za nedolžno, dokler ni v skladu z zakonom dokazana
         njena krivda. To načelo pa ne nasprotuje sprejetju varstvenih ukrepov, ki niso sankcije in v ničemer ne vplivajo na nedolžnost
         ali krivdo osebe, ki je v njih navedena. Te varstvene ukrepe mora med drugim določati zakon, sprejeti jih mora pristojni organ
         in biti morajo časovno omejeni (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 2. septembra 2009 v združenih zadevah El Morabit
         proti Komisiji, T‑37/07 in T‑323/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 40).

      65      Člen 2 Skupnega stališča 2001/931 določa, da Skupnost odredi zamrznitev sredstev skupin in organizacij, naštetih na seznamu
         iz člena 1(4). Na tej podlagi je zamrznitev sredstev, ki je naložena v zvezi s tožečo stranko, določena z zakonodajo Skupnosti.

      66      V skladu s členom 1(6) Skupnega stališča 2001/931 mora Svet ponovno proučiti seznam v rednih obdobjih, najmanj enkrat vsakih
         šest mesecev, da se prepriča, ali je ohranitev imena navedenih skupin ali organizacij na seznamu še naprej utemeljena. Na
         tej podlagi je zamrznitev sredstev v zvezi s tožečo stranko sprejel pristojni organ in je časovno omejena.

      67      Poleg tega je treba opozoriti, da zadevni omejevalni ukrepi, ki jih je sprejel Svet v okviru boja proti terorizmu, ne pomenijo
         zasega premoženja zainteresiranih strank, ker bi bilo to premoženje kriminalnega izvora, temveč preventivno zamrznitev. Ti
         ukrepi torej ne pomenijo sankcije in poleg tega ne zajemajo nobene tovrstne obtožbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Splošnega sodišča z dne 11. julija 2007 v zadevi Sison proti Svetu, točka 101).

      68      Sklep Sveta, ki izvira zlasti iz odločbe pristojnega nacionalnega organa, namreč ne pomeni ugotovitve, da je bila določena
         kršitev dejansko storjena, temveč se sprejme v okviru in za potrebe upravnega postopka, ki ima preventivni namen, ter zgolj
         s ciljem, da se Svetu omogoči učinkovito izvajanje boja proti financiranju terorizma.

      69      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v primeru uporabe členov 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in 2(3) Uredbe št. 2580/2001,
         namreč določb, ki vzpostavljajo posebno obliko sodelovanja med Svetom in državami članicami v okviru skupnega boja proti terorizmu,
         to načelo za Svet pomeni, da se mora čim bolj opreti na presojo pristojnega nacionalnega organa, zlasti če gre za sodni organ,
         in sicer v zvezi z obstojem „trdnih in zaupanja vrednih dokazov ali indicev“, s katerimi je utemeljena odločitev (sodba OMPI,
         točka 124).

      70      Iz dejstev obravnavanega primera je razvidno, da je Svet ukrepal v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in Uredbo
         št. 2580/2001. Z opiranjem na odločbo preiskovalnega sodnika države članice in s sporočitvijo – z dopisom z dne 15. julija 2008
         – razlogov za vključitev tožeče stranke na sporni seznam je Svet spoštoval obveznosti, ki so mu naložene v skladu z ureditvijo
         Skupnosti.

      71      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba v obravnavanem primeru očitek, ki se nanaša na kršitev načela domneve nedolžnosti,
         zavrniti.

      72      V zvezi z domnevno kršitvijo pravice do nepristranskega sodišča in spoštovanjem pravice do poštenega sojenja, tožeča stranka
         ni predložila dovolj dokazov, ki bi podpirali njene trditve. Te očitke je treba zavreči na podlagi člena 44(1)(c) Poslovnika
         Splošnega sodišča. V vsakem primeru je treba opozoriti, da Splošno sodišče ni pristojno za nadzor nad spoštovanjem nacionalnega
         kazenskega postopka. Tak nadzor je namreč naloga le italijanskih organov ali, po tožbi zainteresirane stranke, pristojnega
         nacionalnega sodišča. Načeloma se tudi Svet ni dolžan izreči o pravilnosti postopka zoper zadevno osebo, ki je pripeljal do
         omenjene odločitve, predvidene z veljavnim pravom države članice, ali o spoštovanju temeljnih pravic zadevne osebe s strani
         nacionalnih organov. Dejansko ta pooblastila pripadajo izključno pristojnim nacionalnim sodiščem ali, po potrebi, Evropskemu
         sodišču za človekove pravice (glej sodbo OMPI, točka 121, in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 10. aprila 2003 v
         zadevi Le Pen proti Parlamentu, T‑353/00, Recueil, str. II‑1729, točka 91, potrjeno na podlagi pritožbe s sodbo Sodišča z
         dne 7. julija 2005 v zadevi Le Pen proti Parlamentu, C‑208/03 P, ZOdl., str. I‑6051).

      73      Glede omejitev lastninske pravice in pravice do opravljanja gospodarske dejavnosti, ki jih navaja tožeča stranka, je treba
         ugotoviti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso temeljne pravice niso absolutne prednostne pravice in da je lahko njihovo
         izvajanje predmet omejitev, utemeljenih z razlogi v splošnem interesu, ki jim sledi Skupnost. Tako ima vsak gospodarski ali
         finančni omejevalni ukrep po definiciji učinke, ki posegajo v lastninsko pravico in svobodo opravljanja poklicne dejavnosti
         in tako povzročajo škodo zlasti subjektom, ki opravljajo dejavnosti, ki naj bi jih zadevni omejevalni ukrepi preprečevali.
         Pomen ciljev spornih predpisov lahko utemelji negativne, celo precejšnje posledice za nekatere subjekte (glej v tem smislu
         sodbo Sodišča z dne 30. julija 1996 v zadevi Bosphorus, C‑84/95, Recueil, str. I‑3953, točke od 21 do 23, in zgoraj navedeno
         sodbo Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točki 355 in 361).

      74      V obravnavanem primeru sta svoboda opravljanja gospodarske dejavnosti in lastninska pravica tožeče stranke zaradi sprejetja
         izpodbijanega sklepa zelo omejeni, saj tožeča stranka ne more razpolagati s svojimi sredstvi, ki so na ozemlju Skupnosti,
         razen na podlagi posebnih dovoljenj. Vendar zaradi bistvenega pomena ohranjanja mednarodnega miru in varnosti nastale težave
         niso neustrezne ali nesorazmerne glede na zastavljene cilje, zlasti ker so v členu 5 Uredbe št. 2580/2001 določene nekatere
         izjeme, ki subjektom, ki so predmet ukrepov zamrznitve sredstev, omogočajo plačevanje bistvenih stroškov (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo El Morabit proti Svetu, točka 62).

      75      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev temeljnih pravic in kršitev obveznosti obrazložitve,
         zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: napačna presoja in zloraba pooblastil
      –       Trditve strank
      76      Po mnenju tožeče stranke sklicevanje Sveta na italijanski sodni postopek, prekinjen od leta 2001, ne pomeni zadostne utemeljitve
         za ohranitev njenega imena na spornem seznamu. Meni, da je ta postopek končan, ona sama pa nedolžna.

      77      Tožeča stranka torej navaja napačno presojo glede svoje vključenosti v teroristične dejavnosti in zlorabo pooblastil s strani
         Sveta.

      78      Svet ob podpori intervenientke izpodbija vse trditve, ki jih tožeča stranka navaja v podporo drugemu tožbenemu razlogu.

      –       Presoja Splošnega sodišča
      79      V zvezi z domnevno napačno presojo, ki jo navaja tožeča stranka – kot je Sodišče prve stopnje navedlo že v točkah 115 in 116
         sodbe OMPI – so s tem dejanske in pravne okoliščine, od katerih je odvisna uporaba ukrepa zamrznitve sredstev za osebo, skupino
         ali organizacijo, določene v členu 2(3) Uredbe št. 2580/2001.

      80      V obravnavanem primeru je upoštevna zakonodaja določena v členu 2(3) Uredbe št. 2580/2001, v skladu s katerim Svet soglasno
         določi, pregleda in spremeni seznam oseb, skupin in organizacij, za katere velja ta uredba, v skladu z določbami člena 1,
         od (4) do (6), Skupnega stališča 2001/931. Zadevni seznam mora biti v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 tako
         sestavljen na podlagi natančnih informacij ali podatkov iz spisa, iz katerih izhaja, da je pristojni organ sprejel sklep glede
         zadevnih oseb, skupin ali organizacij, pri katerem gre za začetek preiskave ali kazenski pregon zaradi terorističnega dejanja,
         poskusa storitve takega dejanja ali sodelovanja pri njem oziroma omogočanja njegove lažje izvedbe, pri čemer se je oprl na
         resne in zaupanja vredne dokaze in indice, oziroma gre za obsodbo za tovrstno ravnanje. Izraz „pristojni organ“ pomeni pravosodni
         organ oziroma, če pravosodni organi na tem področju nimajo nobene pristojnosti, ustrezen pristojni organ na tem področju.
         Poleg tega je treba v skladu s členom 1(6) Skupnega stališča 2001/931 imena oseb in organizacij na seznamu v prilogi preverjati
         v rednih obdobjih in najmanj enkrat na šest mesecev, da se zagotovi utemeljenost njihove ohranitve na seznamu (sodba OMPI,
         točka 116).

      81      Splošno sodišče je v točki 117 sodbe OMPI in v točki 131 sodbe Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2008 v zadevi People’s
         Mojahedin Organization of Iran proti Svetu (T‑256/07, ZOdl., str. II‑3019, v nadaljevanju: PMOI) iz teh določb izvedlo, da
         postopek, ki lahko privede do ukrepa zamrznitve sredstev na podlagi ustrezne ureditve, poteka na dveh ravneh, na nacionalni
         ravni in ravni Skupnosti. Najprej mora pristojni nacionalni organ, načeloma sodni, glede zadevne osebe sprejeti odločitev,
         ki je skladna z opredelitvijo iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931. Če gre za odločitev o začetku preiskave ali o pregonu,
         mora ta imeti podlago na trdnih in verodostojnih dokazih in indicih. Drugi korak je, da mora Svet soglasno sprejeti sklep
         o vključitvi osebe na sporni seznam, in sicer na podlagi natančnih podatkov ali dejstev iz dosjeja, ki izkazujejo, da je bila
         sprejeta taka odločitev. Svet mora zatem v rednih časovnih obdobjih najmanj enkrat na šest mesecev preveriti, da je ohranitev
         imena zadevnega subjekta na spornem seznamu upravičena. V tem pogledu preverjanje obstoja odločitve nekega nacionalnega organa,
         ki je skladna z omenjeno opredelitvijo, pomeni bistveni predhodni pogoj za to, da Svet sprejme prvotni sklep o zamrznitvi
         sredstev, medtem ko je preverjanje prihodnjih stanj, pridržano temu sklepu na nacionalni ravni, nujno potrebno v okviru sprejetja
         poznejšega sklepa o zamrznitvi sredstev.

      82      Kot je bilo odločeno v točki 134 sodbe PMOI, je dokazno breme za to, da zamrznitev sredstev osebe, skupine ali organizacije
         z vidika zadevne ureditve ostane pravno utemeljena, in sicer na strani Sveta, vendar je predmet tega dokazovanja na ravni
         postopka Skupnosti o zamrznitvi sredstev relativno omejen. Pri poznejšem sklepu o zamrznitvi sredstev po ponovnem preverjanju
         se dokazno breme v bistvu nanaša na vprašanje, ali je zamrznitev sredstev – ob upoštevanju vseh pomembnih okoliščin tega primera
         in zlasti posledic v zvezi z navedeno odločbo pristojnega nacionalnega organa – še vedno utemeljena.

      83      Glede nadzora, ki ga izvaja Splošno sodišče, je to v točki 159 sodbe OMPI priznalo, da ima Svet na voljo široka pooblastila
         za presojo v zvezi z okoliščinami, ki jih je treba upoštevati pri sprejetju ukrepov ekonomskih in finančnih sankcij na podlagi
         členov 60 ES, 301 ES in 308 ES, skladno s skupnim stališčem, sprejetim na podlagi skupne zunanje in varnostne politike. To
         pooblastilo za presojo se nanaša zlasti na preudarke glede smotrnosti, na katerih ti sklepi temeljijo. Čeprav je Splošno sodišče
         Svetu na tem področju sicer priznalo pooblastila za presojo, to ne pomeni, da ne sme preveriti razlage upoštevnih informacij
         s strani te institucije. Dejansko mora sodišče Skupnosti preveriti ne le vsebinsko natančnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost
         in doslednost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse ustrezne informacije, ki jih je treba upoštevati pri presoji situacije,
         in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe. Vendar v okviru tega nadzora s svojo gospodarsko presojo ne more nadomestiti
         presoje Sveta (sodba PMOI, točka 138; glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 22. novembra 2007 v zadevi Španija proti Lenzing,
         C‑525/04 P, ZOdl., str. I‑9947, točka 57 in navedena sodna praksa).

      84      Iz tega izhaja, da je treba preveriti, ali odločba preiskovalnega sodnika iz Neaplja izpolnjuje zahteve iz člena 1(4) Skupnega
         stališča 2001/931. V tej določbi je navedeno, da Svet opravi vključitev na seznam „na podlagi točnih podatkov ali gradiva
         iz s tem povezanega dosjeja, ki prikazuje, da je odločitev glede oseb, skupin ali organizacij sprejel pristojni organ, ne
         glede na to, ali gre za začetek preiskave ali pregon zaradi terorističnega dejanja, poskusa ali omogočanja takega dejanja
         ali sodelovanja pri njem s podlago na trdnih in zaupanja vrednih dokazih ali indicih ali obsodbe za taka dejanja. […] V tem
         odstavku ‚pristojni organ‘ pomeni pravosodni organ, ali kjer pravosodni organi nimajo pristojnosti na področju, za katerega
         velja ta odstavek, enakovredni pristojni organ“.

      85      V obravnavanem primeru je pravosodni organ države članice, in sicer preiskovalni sodnik iz Neaplja, zoper tožečo stranko,
         obtoženo sodelovanja pri terorističnih dejavnostih na podlagi člena 1(3) Skupnega stališča 2001/931, izdal začasni nalog za
         prijetje.

      86      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v primeru uporabe členov 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in 2(3) Uredbe št. 2580/2001,
         in sicer določb, ki vzpostavljajo posebno obliko sodelovanja med Svetom in državami članicami v okviru skupnega boja proti
         terorizmu, načelo lojalnega sodelovanja za Svet pomeni, da se mora čim bolj opreti na presojo pristojnega nacionalnega organa,
         zlasti če gre za sodni organ in zlasti v zvezi z obstojem „trdnih in zaupanja vrednih dokazov ali indicev“, s katerimi je
         utemeljena odločitev tega organa (sodba OMPI, točka 124).

      87      Iz dejstev obravnavanega primera je razvidno, da je Svet ravnal v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in z Uredbo
         št. 2580/2001. Z opiranjem na odločbo nacionalnega sodišča in s sporočitvijo – z dopisom z dne 15. julija 2008 – razlogov
         za vključitev tožeče stranke na sporni seznam je Svet spoštoval obveznosti, ki so mu naložene v skladu z ureditvijo Skupnosti.
         Očitek v zvezi z napačno presojo je zato treba zavrniti.

      88      V zvezi z zlorabo pooblastil tožeča stranka ni predložila nobenega natančnega dokaza, ki bi potrjeval in dokazoval, da je
         institucija s sprejetjem izpodbijanega sklepa sledila drugemu cilju od tistega, glede katerega so ji bila podeljena pooblastila
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 4. februarja 1982 v zadevi Buyl in drugi proti Komisiji, 817/79, Recueil, str. 245,
         točka 28). Vsekakor je iz vseh zgoraj navedenih preudarkov razvidno, da je Svet ravnal v okviru pristojnosti in pooblastil,
         ki so mu podeljena s Pogodbo in upoštevno zakonodajo Unije, tako da je treba očitek, ki se nanaša na zlorabo pooblastil, zavrniti.

      89      Glede na zgoraj navedeno je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.

      2.     Odškodninski zahtevek
       Trditve strank
      90      V zvezi z odškodninskim zahtevkom tožeča stranka meni, da je zaradi navedbe njenega imena na spornem seznamu utrpela veliko
         zasebno in poklicno škodo. Z ženo naj bi bila žrtvi „stigmatizacije“, ki naj bi škodovala njegovemu zasebnemu in družabnemu
         življenju. Ni mogel več pridobiti vizuma in delati v Nemčiji. Ker mu ni bilo očitano nobeno konkretno dejanje, se ne more
         braniti. Tožeča stranka torej zahteva odškodnino za nepremoženjsko škodo, določitev zneska te odškodnine pa prepušča presoji
         Splošnega sodišča. Meni, da je 2000 EUR minimalen znesek.

      91      Svet meni, da je odškodninski zahtevek nedopusten, ker ni podprt z argumenti. Podredno, Svet ob podpori intervenientke izpodbija
         vse trditve, ki jih je tožeča stranka navedla v podporo odškodninskemu zahtevku.

       Presoja Splošnega sodišča
      92      Splošno sodišče meni, da je primerno najprej proučiti utemeljenost odškodninskega zahtevka. Opozoriti je treba, da morajo
         biti v skladu z ustaljeno sodno prakso za nepogodbeno odgovornost Skupnosti za nezakonito ravnanje njenih organov v smislu
         člena 288, drugi odstavek, ES izpolnjeni vsi pogoji, in sicer nezakonitost ravnanja, ki se očita institucijam, resničnost
         škode in obstoj vzročne zveze med zatrjevanim ravnanjem in uveljavljano škodo (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2005
         v zadevi FIAMM in FIAMM Technologies proti Svetu in Komisiji, T‑69/00, ZOdl., str. II‑5393, točka 85 in navedena sodna praksa).

      93      Ker so ti trije pogoji za nastanek odgovornosti kumulativni, neobstoj enega od njih zadostuje za zavrnitev odškodninske tožbe,
         ne da bi bilo treba obravnavati preostala pogoja (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 13. septembra 2006 v zadevi CAS Succhi
         di Frutta proti Komisiji, T‑226/01, ZOdl., str. II‑2763, točka 27 in navedena sodna praksa).

      94      V obravnavanem primeru so bile vse trditve, ki jih je tožeča stranka navedla, da bi dokazala nezakonitost izpodbijanega sklepa,
         proučene in zavrnjene. V teh okoliščinah torej odgovornost Unije ne more nastati na podlagi domnevne nezakonitosti izpodbijanega
         sklepa.

      95      Zato je treba, ne da bi bilo treba proučiti ugovor nedopustnosti, ki ga je vložil Svet, odškodninski zahtevek tožeče stranke
         vsekakor zavrniti kot neutemeljen.

      96      Glede na vse navedeno je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      97      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka
         s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi Sveta naloži plačilo stroškov.

      98      V skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika, države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo
         svoje stroške. Italijanska republika zato nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Sofiane Fahas nosi svoje stroške in plača stroške, ki jih je priglasil Svet Evropske unije.
      3)      Italijanska republika nosi svoje stroške.

               Pelikánová

                Jürimäe

                Soldevila Fragoso

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 7. decembra 2010.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 23. septembra 2015.#I. Schroeder KG (GmbH & Co.) proti Svetu Evropske unije in Evropski komisiji.#Nepogodbena odgovornost – Damping – Uvoz nekaterih pripravljenih ali konzerviranih agrumov s poreklom iz Kitajske – Uredba (EU) št. 1355/2008, ki jo je Sodišče razglasilo za neveljavno – Škoda, ki je domnevno nastala tožeči stranki zaradi sprejetja uredbe – Odškodninska tožba – Izčrpanje notranjih pravnih sredstev – Dopustnost – Dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice – Člen 2(7)(a) Uredbe (ES) št. 384/96 (postal člen 2(7)(a) Uredbe (ES) št. 1225/2009) – Dolžnost skrbnega ravnanja – Vzročna zveza.#Zadeva T-205/14.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T‑205/14,
            I. Schroeder KG (GmbH & Co.)  s sedežem v Hamburgu (Nemčija), ki jo zastopa K. Landry, odvetnik,
            tožeča stranka,
            proti
            Svetu Evropske unije , ki ga zastopa J.‑P. Hix, agent, sprva skupaj z D. Geradinom in N. Tuominenom, nato z N. Tuominenom, odvetniki,
            in
            Evropski komisiji , ki jo zastopata T. Maxian Rusche in R. Sauer, agenta,
            toženi stranki,
            zaradi odškodninske tožbe za povračilo škode, ki naj bi nastala zaradi sprejetja Uredbe Sveta (ES) št. 1355/2008 z dne 18. decembra 2008 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz nekaterih pripravljenih ali konzerviranih agrumov (mandarin itd.) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske (UL L 350, str. 35), ki je bila s sodbo z dne 22. marca 2012, GLS (C‑338/10, ZOdl., EU:C:2012:158), razglašena za neveljavno,
            SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi M. E. Martins Ribeiro, predsednica, S. Gervasoni (poročevalec) in L. Madise, sodnika,
            sodna tajnica: C. Heeren, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. marca 2015
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            Pravni okvir
            1. Člen 2(7)(a) Uredbe Sveta (ES) št. 384/96 z dne 22. decembra 1995 o zaščiti proti dumpinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 10, str. 45), kakor je bila spremenjena (v nadaljevanju: osnovna uredba) (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 1225/2009 z dne 30. novembra 2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL L 343, str. 51, popravek v UL 2010, L 7, str. 22)), določa:
            „V primeru uvoza iz držav brez tržnega gospodarstva […] se določi normalna vrednost na osnovi cene ali računsko določene vrednosti v tretji državi s tržnim gospodarstvom ali cene, ki velja pri izvozu iz te tretje države v ostale države, vključno s Skupnostjo, ali, kjer to ni mogoče, na kateri koli drugi razumni osnovi, vključno s ceno, ki se je dejansko plačevala ali se plačuje v Skupnosti za podoben izdelek, po potrebi primerno prilagojeno, tako da vsebuje razumno stopnjo dobička.
            Primerna tretja država s tržnim gospodarstvom se izbere na smiseln način, pri čemer se ustrezno upoštevajo vse zanesljive informacije, ki so dostopne ob času izbiranja. Upoštevajo se tudi roki; če je primerno, se uporabi tretja država s tržnim gospodarstvom, ki je predmet iste preiskave.
            Stranke, udeležene v preiskavi, morajo biti obveščene v kratkem času po njenem začetku o predvideni tretji državi s tržnim gospodarstvom, pri čemer imajo deset dni časa za pripombe.“
            Dejansko stanje
            2. Komisija Evropskih skupnosti je 20. oktobra 2007 objavila obvestilo o začetku protidampinškega postopka v zvezi z uvozom nekaterih pripravljenih ali konzerviranih agrumov (mandarin itd.) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske (UL C 246, str. 15).
            3. Tožeča stranka, družba I. Schroeder KG (GmbH & Co.), je 2. novembra 2007 od Komisije zahtevala, naj jo obvesti o vzorcu nepovezanih uvoznikov, ki je bil predviden z obvestilom o uvedbi postopka.
            4. Komisija je 4. julija 2008 sprejela Uredbo (ES) št. 642/2008 o uvedbi začasne protidampinške dajatve na uvoz nekaterih pripravljenih ali konzerviranih agrumov (mandarin itd.) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske (UL L 178, str. 19).
            5. Svet Evropske unije je 18. decembra 2008 sprejel Uredbo (ES) št. 1355/2008 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz nekaterih pripravljenih ali konzerviranih agrumov (mandarin itd.) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske (UL L 350, str. 35).
            6. Tožeča stranka je plačala protidampinške dajatve, uvedene s to uredbo, za lasten uvoz zadevnih proizvodov, trdi pa, da jih je plačala tudi za uvoz, opravljen s posredovanjem štirih drugih uvoznikov (v nadaljevanje: štiri druge družbe).
            7. Sodišče je s sodbo z dne 22. marca 2012 v zadevi GLS (C‑338/10, ZOdl., EU:C:2012:158, točka 36) razglasilo, da je Uredba št. 1355/2008 neveljavna, ker sta Komisija in Svet kršila zahteve iz člena 2(7)(a) osnovne uredbe (postal člen 2(7)(a) Uredbe (ES) št. 1225/2009), s tem da sta določila normalno vrednost zadevnega proizvoda na podlagi cen, ki so se dejansko plačevale ali se plačujejo v Uniji za podobne proizvode, ne da bi izkazala zahtevano skrbnost, da bi to vrednost določila na podlagi cen za ta enak proizvod v tretji državi s tržnim gospodarstvom.
            8. Zaradi zgoraj v točki 7 navedene sodbe GLS (EU:C:2012:158) so tožeča stranka in štiri druge družbe zahtevale vračilo dajatev, pobranih na podlagi Uredbe št. 1355/2008. Glavni nemški carinski uradi so vrnili neupravičeno pobrane dajatve.
            9. Tožeča stranka in štiri druge družbe so, prvič, od carinskih uradov Hamburg-Stadt, Duisbourg in Krefeld (Nemčija) tudi zahtevale vračilo obresti po 0,5‑odstotni mesečni obrestni meri na plačane protidampinške dajatve za obdobje od datuma plačila teh dajatev do datuma njihovega vračila. Zadevni carinski uradi so te zahtevke z dne 6. in 7. novembra 2012 zavrnili z odločbami z dne 8. in 23. novembra, 18. decembra 2012 in 3. aprila 2013. Tožeča stranka in štiri druge družbe so zoper te zavrnilne odločbe vložile ugovore. Tožeča stranka je na obravnavi v odgovoru na vprašanje Splošnega sodišča pojasnila, da so bili vsi ti postopki prekinjeni v pričakovanju odločitve Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu) v zadevi družbe Hüpeden & Co. (GmbH & Co.) KG proti carinskim organom.
            10. Tožeča stranka je, drugič, z dopisoma z dne 10. decembra 2013 od Sveta in Komisije zahtevala povračilo škode v znesku 345.644 EUR, ki je ustrezala stroškom obresti za posojila, ki jih je morala najeti zaradi Uredbe št. 1355/2008. Ta zahtevka sta bila zavrnjena z dopisoma Sveta z dne 31. januarja 2014 in Komisije z dne 14. februarja 2014.
            11. Poleg tega se je Komisija na podlagi zgoraj v točki 7 navedene sodbe GLS (EU:C:2012:158) odločila za ponovno uvedbo protidampinškega postopka, pri čemer se je ta ponovna uvedba nanašala zgolj na uveljavitev sklepov navedene sodbe. Po koncu tega postopka je Svet sprejel Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 158/2013 z dne 18. februarja 2013 o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz nekaterih pripravljenih ali konzerviranih agrumov (mandarin itd.) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske (UL L 49, str. 29) od 23. februarja 2013 dalje. Sodišču sta bila podana dva predloga za sprejetje predhodne odločbe glede presoje veljavnosti te uredbe (združeni zadevi C‑283/14, CM Eurologistik, in C‑284/14, GLS).
            Postopek in predlogi strank
            12. Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 27. marca 2014 vložila to tožbo.
            13. Komisija je predlagala, naj se ta postopek prekine, prvič, dokler se nacionalni organi dokončno ne izrečejo o ugovorih iz točke 9 zgoraj, drugič in podredno, dokler Sodišče ne odgovori na vprašanja za predhodno odločanje o veljavnosti Uredbe št. 158/2013, postavljenih v navedenih združenih zadevah C‑283/14 in C‑284/14. Tožeča stranka in Svet tema zahtevama za prekinitev nista ugovarjala.
            14. Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – Uniji naloži, naj ji plača odškodnino v znesku 345.644 EUR skupaj z 8‑odstotnimi letnimi obrestmi od vročitve sodbe, oziroma ugotovi, da obstaja pravica tožeče stranke do povračila škode;
            – Komisiji in Svetu naloži plačilo stroškov.
            15. Tožeča stranka je na obravnavi Splošnemu sodišču podredno predlagala, kot je bilo zapisano v zapisniku obravnave, naj pred razsodbo o zadevi v sodbi ugotovi, da je njena tožba dopustna in da sta Svet in Komisija storila napako, zaradi katere bi lahko odgovarjala Unija, nato pa prekine ta postopek do razglasitve pravnomočne odločbe v postopku pred Finanzgericht Hamburg iz točke 9 zgoraj.
            16. Svet in Komisija Splošnemu sodišču predlagata, naj:
            – tožbo zavrže kot nedopustno ali jo, podredno, zavrne kot neutemeljeno;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            Pravo
            Dopustnost tožbe
            17. Svet in Komisija v pisanjih trdita, da je treba to tožbo zavreči kot nedopustno, ker tožeča stranka ni izčrpala notranjih pravnih sredstev, ki bi lahko pripeljala do povračila zatrjevane škode.
            18. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba odškodninsko tožbo na podlagi členov 268 PDEU in 340, drugi odstavek, PDEU presojati glede na celoten sistem sodnega varstva posameznikov, ki ga uvaja Pogodba. Iz tega izhaja, da kadar posameznik meni, da mu je bila povzročena škoda zaradi pravilne uporabe predpisa Unije, za katerega meni, da ni zakonit, in da je dejstvo, ki je povzročilo zatrjevano škodo, mogoče zato pripisati izključno Uniji, je lahko dopustnost take odškodninske tožbe kljub vsemu v določenih primerih pogojena z izčrpanjem nacionalnih pravnih sredstev. Ta nacionalna pravna sredstva pa morajo poleg tega učinkovito zagotavljati varstvo pravic zadevnih oseb in lahko privedejo do povračila zatrjevane škode (glej sodbi z dne 30. maja 1989, Roquette frères/Komisija, 20/88, Recueil, EU:C:1989:221, točka 15 in navedena sodna praksa, in z dne 23. novembra 2004, Cantina sociale di Dolianova in drugi/Komisija, T‑166/98, ZOdl., EU:T:2004:337, točka 115 in navedena sodna praksa).
            19. Pod predpostavko, da se uporabi zahteva po izčrpanju notranjih pravnih sredstev v obravnavani zadevi, v kateri gre za nacionalna pravna sredstva za plačilo obresti na vrnjene protidampinške dajatve in za to odškodninsko tožbo pred sodiščem Unije za povračilo škode, ki izhaja iz plačila bančnih obresti na posojila, najeta zaradi izgube likvidnostnih sredstev, ki je posledica plačila teh dajatev, in ne glede na sodbo z dne 18. septembra 2014, Holcim (Romunija)/Komisija (T‑317/12, ZOdl., v pritožbenem postopku, EU:T:2014:782, točke od 73 do 77), s katero so bili omejeni primeri nedopustnosti zaradi neizčrpanja notranjih pravnih sredstev, je treba vsekakor ugotoviti, da dejstvo, da tožeča stranka ni izčrpala nacionalnih pravnih sredstev, ne more voditi do nedopustnosti njene tožbe.
            20. Za upravna in sodna pravna sredstva, ki so vložena ali bi lahko bila vložena pred nacionalnimi organi v obravnavani zadevi, namreč ni mogoče šteti, da zagotavljajo učinkovito varstvo pravic tožeče stranke v smislu sodne prakse, navedene v točki 18 zgoraj, in zato za dopustnost te tožbe ni treba, do so izčrpana.
            21. Ker se zadevni ugovor nedopustnosti po definiciji navaja zoper tožečo stranko, ki ni izčrpala nacionalnih pravnih sredstev, je sodišče Unije zlasti ob upoštevanju nujno prospektivne analize učinkovitosti nacionalnih pravnih sredstev tak ugovor nedopustnosti zavrnilo, če je bil rezultat notranjih pravnih sredstev „zelo negotov“ (sodba z dne 30. maja 1984, Eximo Molkereierzeugnisse Handelsgesellschaft/Komisija, 62/83, Recueil, EU:C:1984:197, točka 15; glej tudi v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 1986, Krohn Import-Export/Komisija, 175/84, Recueil, EU:C:1986:85, točka 28) ali če je bila uporaba teh pravnih sredstev „pretirano otežena“ (zgoraj v točki 18 navedena sodba Cantina sociale di Dolianova in drugi/Komisija, EU:T:2004:337, točka 117). Iz tega sledi, da dokazno breme, naloženo tožeči stranki, ki se ji očita neizčrpanje nacionalnih pravnih sredstev, ne sme presegati predložitve indicev, ki lahko sprožijo resne dvome o učinkovitosti varstva, ki ga zagotavljajo nacionalna pravna sredstva (glej v tem smislu in po analogiji sodbi z dne 26. oktobra 1993, Caronna/Komisija, T‑59/92, Recueil, EU:T:1993:91, točka 35, in z dne 9. marca 2005, L/Komisija, T‑254/02, ZOdl. JU., EU:T:2005:88, točka 148).
            22. V obravnavani zadevi je tožeča stranka predložila take indice.
            23. Tožeča stranka je namreč natančno predstavila veljavne določbe in poudarila dejstvo, ki ga je poleg tega v odgovoru na tožbo potrdil Svet, da s temi določbami ni omogočeno vračilo obresti, zahtevanih v obravnavani zadevi.
            24. Člen 241 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bil spremenjen (v nadaljevanju: Carinski zakonik Skupnosti) in kot se je uporabljal v času dejanskega stanja – kar sta na obravnavi potrdila Svet in Komisija – določa:
            „Če carinski organi povrnejo zneske uvoznih ali izvoznih dajatev in morebiti pri plačilu teh dajatev pobrane kreditne ali zamudne obresti, ti organi za to ne plačajo nobenih obresti. Obresti pa je treba plačati, če:
            – se odločba, s katero se ugodi zahtevku za povračilo, ne izvrši v roku treh mesecev po njenem sprejetju,
            – to predvidevajo nacionalne določbe.
            […]“
            25. V obravnavani zadevi iz nobenega akta v spisu ni razvidno, prav tako pa tega ne zatrjuje nobena stranka, da odločba, s katero je naloženo vračilo, ni bila izvršena v roku, določenem v členu 241, prvi odstavek, prva alinea, Carinskega zakonika Skupnosti. Poleg tega nacionalna določba, ki se uporablja v smislu člena 241, prvi odstavek, druga alinea, Carinskega zakonika Skupnosti, namreč člen 236 Abgabenordnung (nemški davčni zakonik), določa plačilo obresti le, če je bilo vračilo zadevnih dajatev naloženo z nacionalno sodno odločbo, v obravnavani zadevi pa ne gre za tak primer.
            26. Poleg tega je tožeča stranka v prilogi k tožbi in dopisu, poslanemu v odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo Splošno sodišče, posredovala odločbe nacionalnih organov, ki so vsi na podlagi določb, navedenih v prejšnji točki, zavrnili priznanje zahtevanih obresti ter dopis predsednika četrtega senata Finanzgericht Hamburg z dne 5. februarja 2015, s katerim je že na prvi pogled potrjena ta zavrnitev v tako imenovani vzorčni zadevi v nacionalnem sporu o nakazilu obresti za vrnjene protidampinške dajatve (glej točko 9 zgoraj).
            27. S temi odločbami je bila med drugim zavrnjena možnost, da se v obravnavani zadevi uporabi pristop, ki izhaja iz sodbe z dne 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich in drugi (C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10, ZOdl., EU:C:2012:591, točke od 65 do 67; glej tudi sodbo z dne 18. aprila 2013, Irimie, C‑565/11, ZOdl., EU:C:2013:250, točki 21 in 22). V skladu s to sodbo so stranke, ki so upravičene do vračila neupravičeno plačanih zneskov od proizvodnih dajatev za sektor sladkorja, določenih na podlagi neveljavne uredbe, upravičene tudi do nakazila ustreznih obresti (zgoraj navedena sodba Zuckerfabrik Jülich in drugi, EU:C:2012:591, točka 67), pri čemer je Sodišče na tem področju potrdilo načelo obveznosti držav članic, da vrnejo zneske davka, pobranega v nasprotju s pravom Unije, skupaj z obrestmi (zgoraj navedena sodba Zuckerfabrik Jülich in drugi, EU:C:2012:591, točka 66).
            28. Tako kljub temu da – kot poudarja Komisija – ni mogoče v celoti izključiti, da na podlagi zgoraj v točki 27 navedene sodbe Zuckerfabrik Jülich in drugi (EU:C:2012:591) uveljavljanje nacionalnih pravnih sredstev privede do plačila zahtevanih obresti, lahko dokazi, ki jih je v obravnavani zadevi predložila tožeča stranka, vzbudijo resen dvom o takem rezultatu.
            29. Iz vsega navedenega izhaja, da je tožeča stranka zadostno dokazala neučinkovitost nacionalnih pravnih sredstev, ne da bi bilo treba čakati na izid sproženih nacionalnih postopkov.
            30. Ugovor nedopustnosti, ki se nanaša na neizčrpanje nacionalnih pravnih sredstev, prav tako pa tudi predlog Komisije, naj se postopek v tej zadevi prekine do končanja navedenih nacionalnih postopkov, je zato treba zavrniti.
            Utemeljenost tožbe
            31. V skladu z ustaljeno sodno prakso je vzpostavitev nepogodbene odgovornosti Unije v smislu člena 340, drugi odstavek, PDEU zaradi nezakonitega delovanja njenih organov odvisna od izpolnitve vseh pogojev, ki so to, da je ravnanje, ki se očita institucijam, krivdno, dejanskost škode ter obstoj vzročne zveze med zatrjevanim ravnanjem in uveljavljano škodo (glej sodbi z dne 19. aprila 2012, Artegodan/Komisija, C‑221/10 P, ZOdl., EU:C:2012:216, točka 80 in navedena sodna praksa, in z dne 16. maja 2013, Gap granen & producten/Komisija, T‑437/10, EU:T:2013:248, točka 16 in navedena sodna praksa).
            Krivdno ravnanje institucij
            32. Tožeča stranka trdi, da naj bi iz zgoraj v točki 7 navedene sodbe GLS (EU:C:2012:158) izhajalo, da Komisija in Svet nista spoštovala dolžnosti skrbnega ravnanja in načela dobrega upravljanja, ker sta ob kršitvi zahtev iz člena 2(7)(a) osnovne uredbe določila normalno vrednost zadevnega proizvoda na podlagi cen, ki so se dejansko plačevale ali se plačujejo v Uniji za podobne proizvode, ne da bi izkazala zahtevano skrbnost, da bi to vrednost določila na podlagi cen za enak proizvod v tretji državi s tržnim gospodarstvom.
            33. Sodišče je v zgoraj v točki 7 navedeni sodbi GLS (EU:C:2012:158, točka 36) razsodilo, da sta Komisija in Svet kršila zahteve iz člena 2(7)(a) osnovne uredbe, ker sta določila normalno vrednost zadevnega proizvoda na podlagi cen, ki so se dejansko plačevale ali se plačujejo v Uniji za podobne proizvode, ne da bi izkazala zahtevano skrbnost, da bi to vrednost določila na podlagi cen za enak proizvod v tretji državi s tržnim gospodarstvom.
            34. Iz te sodbe izhaja, prvič, da je treba neveljavnost Uredbe št. 1355/2008 in s tem domnevno krivdno ravnanje v obravnavani zadevi pripisati tako Komisiji, ki je vodila protidampinški postopek in sprejela začasno protidampinško uredbo, kot Svetu, ki je sprejel dokončno protidampinško uredbo, s katero je bila potrjena začasna uredba.
            35. Iz nje izhaja, drugič, da se tema institucijama očita, da pri izvajanju določb člena 2(7)(a) osnovne uredbe, s katero je določen način izračuna normalne vrednosti, nista spoštovali svoje dolžnosti vestnega ravnanja, ki v bistvu ustreza dolžnosti skrbnega ravnanja in načelu dobrega upravljanja, katerih kršitev zatrjuje tožeča stranka.
            36. V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso le dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim so bile posameznikom podeljene pravice, omogoči vzpostavitev nepogodbene odgovornosti Unije in da je treba za presojo obstoja dovolj resne kršitve pravnega pravila upoštevati diskrecijsko pravico institucije, od katere izvira akt. Kadar imajo institucije diskrecijsko pravico, je zato odločilno merilo za ugotovitev, da je kršitev prava Unije dovolj resna, očitno in resno nespoštovanje dometa te pravice. Če je njihova diskrecijska pravica zelo omejena ali je sploh nimajo, pa bo že majhna kršitev prava Unije zadoščala za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve (glej sodbi z dne 4. julija 2000, Bergaderm in Goupil/Komisija, C‑352/98 P, Recueil, EU:C:2000:361, točke od 42 do 44 in navedena sodna praksa, in z dne 2. marca 2010, Arcelor/Parlament in Svet, T‑16/04, ZOdl., EU:T:2010:54, točka 141 in navedena sodna praksa).
            37. Ugotoviti je torej najprej treba domet diskrecijske pravice, ki sta jo imeli instituciji pri izvajanju člena 2(7)(a) osnovne uredbe.
            – Diskrecijska pravica institucij
            38. Za ugotovitev dometa diskrecijske pravice, ki sta jo imeli instituciji, je treba najprej ugotoviti, katero je konkretno ravnanje, ki se tema institucijama očita pri izvajanju člena 2(7)(a) osnovne uredbe, in kaj je tisto, kar je bilo nezakonito in je upravičilo razglasitev neveljavnosti Uredbe št. 1355/2008. Tak pristop se uporabi, ker lahko izvajanje določbe vključuje različna dejanja, pri katerih institucija, zadolžena za izvajanje, nima nujno enake diskrecijske pravice. Za tak primer gre zlasti pri določbah o načinu izračuna vrednosti, kakršna je normalna vrednost, ki se uporablja pri izračunu stopnje dampinga (glej po analogiji za pristop pri načinu izračuna uvozne cene v sektorju žit zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Gap granen & producten/Komisija, EU:T:2013:248, točke od 30 do 41).
            39. V obravnavani zadevi v nasprotju s trditvami tožeče stranke nezakonitost, ki se očita institucijama, ni ta, da sta se namesto za način, ki temelji na cenah, ki veljajo v tretji državi s tržnim gospodarstvom, odločili za podreden način izračuna, ki temelji na cenah, ki veljajo v Uniji, torej odločitev, za katero sploh nista imeli diskrecijske pravice (glej v tem smislu zgoraj v točki 7 navedeno sodbo GLS, EU:C:2012:158, točka 26, in sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi GLS, C‑338/10, ZOdl., EU:C:2011:636, točka 97).
            40. V nasprotju s tem, kar je poleg tega tožeča stranka trdila na obravnavi, se Komisiji tudi ne očita, da sploh ni preučila podatkov, ki jih je posredoval Eurostat za izračun normalne vrednosti zadevnega proizvoda. Sodišče je namreč Komisiji očitalo, kot je razvidno iz zgoraj v točki 7 navedene sodbe GLS (EU:C:2012:158, točke od 34 do 36; glej tudi zgoraj v točki 39 navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi GLS, EU:C:2011:636, točke od 107 do 119), da ni z zahtevano skrbnostjo preučila statističnih podatkov Eurostata, torej da ni dovolj izkoristila teh statističnih podatkov in na njihovi podlagi nadaljevala iskanja tretje države s tržnim gospodarstvom.
            41. Komisija pa ima v delu, ki se nanaša na analizo podatkov Eurostata in nadaljevanje poizvedovanj na podlagi te analize, diskrecijsko pravico.
            42. Da imata instituciji pri preučitvi podatkov Eurostata diskrecijsko pravico, prvič dokazuje dejstvo, ki ga poudarja Komisija, da so zbrani podatki za določitev tretje države s tržnim gospodarstvom v smislu člena 2(7)(a) osnovne uredbe nujno gospodarski podatki, ki povzročijo zapletene presoje, kakršna je ugotovitev o obstoju in obsegu proizvodnje zadevnega ali podobnega proizvoda v navedeni državi (glej v tem smislu sodbe z dne 22. oktobra 1991, Nölle, C‑16/90, Recueil, EU:C:1991:402, točke od 11 do 17; z dne 29. maja 1997, Rotexchemie, C‑26/96, Recueil, EU:C:1997:261, točka 10, in z dne 28. septembra 1995, Ferchimex/Svet, T‑164/94, Recueil, EU:T:1995:173, točka 66).
            43. Da imata instituciji pri nadaljevanju poizvedovanj na podlagi prvih opravljenih analiz diskrecijsko pravico, drugič dokazujejo določbe osnovne uredbe, s katerimi je določeno, da Komisija določi tretjo državo s tržnim gospodarstvom na podlagi „zanesljivih informacij, ki so dostopne“ (člen 2(7)(a), drugi pododstavek, osnovne uredbe), pri čemer ji je dana diskrecijska pravica pri ugotavljanju, ali so podatki dostopni, ker so predvideni načini preiskave fakultativni in ker jih je v obravnavani zadevi toliko težke uveljaviti, ker se nanašajo na podatke iz tretjih držav (člen 6(4) osnovne uredbe), in diskrecijska pravica pri ugotovitvi zanesljivosti zbranih podatkov, ker je treba njihovo pravilnost preveriti zgolj „v kar največji meri“(člen 6(8) osnovne uredbe).
            44. Te ugotovitve niso omajane s trditvijo Sodišča v točki 32 zgoraj v točki 7 navedene sodbe GLS (EU:C:2012:158; glej tudi zgoraj v točki 39 navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi GLS, EU:C:2011:636, točki 101 in 102), da mora Komisija po uradni dolžnosti preučiti vse razpoložljive informacije, ker v okviru protidampinške preiskave nima vloge razsodnika, katerega pristojnost je omejena izključno na odločanje na podlagi informacij in dokaznih elementov, ki jih predložijo stranke v preiskavi. S to trditvijo je namreč Sodišče natančneje opredelilo vire „dostopnih podatkov“, na katere mora Komisija opreti analizo in ki niso omejeni na dokaze, ki jih predložijo stranke, ni pa skušalo omejiti diskrecijske pravice Komisije pri ugotavljanju, ali so podatki iz teh virov dostopni, zlasti ker se je Sodišče v isti točki zgoraj v točki 7 navedene sodbe GLS (EU:C:2012:158) sklicevalo na preiskovalna pooblastila, določena v členu 6(4) osnovne uredbe.
            45. Ker ima torej Komisija v obravnavani zadevi pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, mora tožeča stranka za vzpostavitev odgovornosti Unije dokazati očitno in resno prekoračitev tega pooblastila.
            – Instituciji in njuna očitna in resna prekoračitev pooblastila za odločanje po prostem preudarku
            46. Uvodoma je treba pojasniti, da je pomanjkanje skrbnega ravnanja eno od meril, ki jih je vzpostavila sodna praksa za ugotovitev, da nepravilnost ali napaka institucije pomeni dovolj resno kršitev prava Unije (glej zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Gap granen & producten/Komisija, EU:T:2013:248, točka 28 in navedena sodna praksa). Zato dolžnost skrbnega ravnanja služi temu, da se kršitev drugega načela ali pravila prava Unije opredeli kot „resna“. V obravnavani zadevi pa dolžnost skrbnega ravnanja pomeni načelo, katerega kršitev se zatrjuje in jo je ugotovilo Sodišče.
            47. V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da mora biti dolžnost skrbnega ravnanja kršena v celoti, da bi bilo mogoče kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja opredeliti kot očitno in resno prekoračitev pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima institucija, in ne zadostuje zgolj napačna presoja obsega obveznosti, ki izhajajo iz te dolžnosti (v zvezi z načeloma dobrega upravljanja in skrbnega ravnanja glej sodbo z dne 18. septembra 1995, Nölle/Svet in Komisija, T‑167/94, Recueil, EU:T:1995:169, točka 89 in navedena sodna praksa).
            48. Ugotoviti je torej treba, ali gre za ravnanje Komisije v obravnavani zadevi, s katerim se v celoti krši obveznosti, ki izhajajo iz dolžnosti skrbnega ravnanja, ali gre zgolj za napačno presojo obsega teh obveznosti.
            49. Kot je razvidno iz točke 40 zgoraj, je Sodišče v zgoraj v točki 7 navedeni sodbi GLS (EU:C:2012:158) Uredbo št. 1355/2008 razglasilo za neveljavno, ker je Komisija kršila dolžnost skrbnega ravnanja, s tem da ni nadaljevala poizvedovanj na podlagi podatkov Eurostata o uvozu zadevnega proizvoda v Unijo iz tretjih držav s tržnim gospodarstvom.
            50. Instituciji pa s tem nista v celoti kršili svojih obveznosti, ki izhajajo iz dolžnosti skrbnega ravnanja.
            51. Komisija namreč ob neobstoju predloga zadevnih strank o tretji državi s tržnim gospodarstvom ni opustila preiskovalnih ukrepov za iskanje takih držav – ravnanje, ki bi pomenilo očitno in resno kršitev njene dolžnosti skrbnega ravnanja (glej po analogiji zgoraj v točki 47 navedeno sodbo Nölle/Svet in Komisija, EU:T:1995:169, točka 88, in sodbo z dne 16. septembra 2013, ATC in drugi/Komisija, T‑333/10, ZOdl., EU:T:2013:451, točki 88 in 91).
            52. Kot je razvidno iz uvodne izjave 40 Uredbe št. 642/2008 in kot je Komisija pojasnila na obravnavi, je ta po uradni dolžnosti vodila preiskavo med protidampinškim postopkom. Natančneje, ker se je ta postopek začel zaradi pritožbe nekega španskega združenja, je od španskih organov zahtevala, naj opravijo potrebne preglede in preverjanja, da bi se ugotovilo, katera je tretja država s tržnim gospodarstvom, ki izvaža zadevni proizvod v Unijo. Na podlagi te preiskave je Komisija odkrila, da obstajata dva tajska proizvajalca zadevnega proizvoda, ki jima je poslala vprašalnik.
            53. Kot je poudaril generalni pravobranilec Y. Bot, Komisiji ni mogoče očitati, da ob takem ravnanju v zvezi z zadevnima družbama ni ravnala skrbno. Razmere, v katerih se je obrnila nanju, in rok, v katerem sta bili pozvani k izpolnitvi vprašalnika, so namreč omogočali, da bi nanj lahko odgovorili, tako da je njuno neukrepanje treba pripisati samo njima, kar pa velja še toliko bolj, ker Komisija ne more z ničimer pritisniti na podjetja iz tretjih držav, da bi jih prisilila k sodelovanju (zgoraj v točki 39 navedeni sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi GLS, EU:C:2011:636, točki 115 in 116).
            54. Komisija pa bi morala, ker tajski podjetji nista odgovorili, nadaljevati s poizvedovanji, kar velja še toliko bolj, ker je imela za to na voljo dovolj časa, saj so njena prizadevanja pri navedenih tajskih podjetjih propadla decembra 2007, začasna uredba pa je bila sprejeta julija 2008. S tem ko Komisija ni nadaljevala poizvedovanj, ni izkazala resnega in zadostnega prizadevanja (glej v tem smislu zgoraj v točki 7 navedeno sodbo GLS, EU:C:2012:158, točka 34, in zgoraj v točki 39 navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi GLS, EU:C:2011:636, točki 117 in 119; po analogiji glej tudi zgoraj v točki 47 navedeno sodbo Nölle/Svet in Komisija, EU:T:1995:169, točka 88).
            55. Komisija je zato napačno presodila obseg obveznosti, ki izhajajo iz dolžnosti skrbnega ravnanja, ni pa v celoti kršila obveznosti, ki izhajajo iz te dolžnosti.
            56. Iz vsega navedenega sledi, da v obravnavani zadevi institucijama ni mogoče očitati nobenega dejanja oziroma ravnanja, zaradi katerega bi bila vzpostavljena odgovornost Unije.
            57. Odgovornosti Unije torej ni mogoče vzpostaviti, ker za zavrnitev odškodninskega zahtevka zadošča, da ni izpolnjen že eden od treh pogojev za vzpostavitev te odgovornosti, ne da bi bilo preučiti, ali sta izpolnjena druga dva pogoja (sodba z dne 20. februarja 2002, Förde-Reederei/Svet in Komisija, T‑170/00, Recueil, EU:T:2002:34, točka 37; glej tudi v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 1994, KYDEP/Svet in Komisija, C‑146/91, Recueil, EU:C:1994:329, točka 81).
            58. Vendar je treba poleg tega preveriti, ali obstaja dovolj neposredna in nedvomna vzročna zveza med zatrjevanim krivdnim ravnanjem in domnevno nastalo škodo.
            Vzročna zveza med napako in škodo
            59. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti zatrjevana škoda dovolj neposredna posledica očitanega ravnanja, s tem da mora biti to ravnanje odločilni vzrok za škodo, ker ne obstaja obveznost, da se popravi vsaka, tudi oddaljena, škodljiva posledica nezakonitega položaja (sodba z dne 4. oktobra 1979, Dumortier in drugi/Svet, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 in 45/79, Recueil, EU:C:1979:223, točka 21; glej tudi sodbo z dne 10. maja 2006, Galileo International Technology in drugi/Komisija, T‑279/03, ZOdl., EU:T:2006:121, točka 130 in navedena sodna praksa). Tožeča stranka mora predložiti dokaz o obstoju vzročne zveze med očitanim ravnanjem in zatrjevano škodo (glej sodbo z dne 30. septembra 1998, Coldiretti in drugi/Svet in Komisija, T‑149/96, Recueil, EU:T:1998:228, točka 101 in navedena sodna praksa).
            60. V obravnavani zadevi pa tožeča stranka take vzročne zveze ni dokazala.
            61. Z dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, namreč ni mogoče dokazati, da so obresti, ki domnevno pomenijo njeno škodo, ustrezale posojilom, ki jih je morala najeti zaradi izgube likvidnostnih sredstev, nastale zaradi plačila spornih protidampinških dajatev.
            62. Edini predloženi dokaz, ki je priloga A4 k tožbi in je naslovljen „Seznam dodatnih stroškov obresti“, prikazuje v obliki tabel zneske dolgovanih obresti po obdobjih (stolpec z naslovom „Gesamtzinsen“, kar pomeni „Obresti skupaj“), pri čemer so podrobneje navedene obrestne mere (stolpec „Zinssatz“) in zneski, na katere se te nanašajo (stolpec „Betrag“). Vendar je treba poleg tega, da ta priloga ne pojasni ničesar o naravi teh zneskov – razen sklicevanja na „odločbo o odmeri dajatev“ („Steuerbescheid“), ki ji sledi številka – navesti, da jo je tožeča stranka, kot je potrdila na obravnavi, sestavila za namen te tožbe. Ker ni dokazov iz zunanjega vira ali kakršnega koli drugega uradnega dokumenta v podporo, priloga ne zadostuje za dokaz zatrjevane povezave med obrestmi, posojili in protidampinškimi dajatvami, ki so bile neupravičeno naložene z Uredbo št. 1355/2008 (v zvezi s priznanjem nizke dokazne vrednosti dokumenta, ki ga je sestavila tožeča stranka, glej sklep z dne 3. septembra 2014, Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon/Komisija, T‑261/12, EU:T:2014:755, točka 38).
            63. Polege tega, tudi če bi bilo mogoče prilogi C2 in C3 iz replike kljub njuni prepozni predložitvi, ki ni upravičena, šteti za dopustni, ti prilogi prav tako ne bi zadoščali za dokaz o zatrjevani vzročni zvezi.
            64. Priloga C2 s podatki, ki jih vsebuje (bančni izpiski, odločbe o odmeri dajatev in vračilu, ki so jih izdali carinski organi, carinske deklaracije ter zahtevki za vračilo, ki so jih predložile tožeča stranka in štiri druge družbe), sicer dokazuje plačilo in vračilo protidampinških dajatev ter zadevne zneske. Priloga C3, ki vključuje potrdila banke tožeče stranke, v katerih so navedeni bistveni pogoji kreditnih pogodb (izposojeni zneski, obrestna mera, znesek obresti, trajanje), dokazuje tudi plačilo obresti. Poleg tega je mogoče ugotoviti z analizo, ki pa je bila otežena zaradi nejasne predstavitve številnih dokumentov, ki so vključeni v prilogo C2, da nekateri zneski oziroma nekatere vsote zneskov, navedenih v prilogi C2, ustrezajo nekaterim zneskom, ki so v prilogi A4 navedeni kot izposojeni zneski, in da obrestne mere v prilogi C3 ustrezajo tistim, ki so navedene v prilogi A4.
            65. Vendar tudi tri zadevne priloge v medsebojni povezavi ne omogočajo sklepa, da je tožeča stranka najela posojila zaradi neupravičeno plačanih protidampinških dajatev in ne neodvisno od zadevnih protidampinških dajatev zgolj za financiranje svoje dejavnosti na splošno. Prvič, kot je na obravnavi pravilno opozoril Svet, prilogi C2 in C2 nista v ničemer povezani, ker so izposojeni zneski, navedeni v prilogi C3, precej višji od zneskov neupravičeno plačanih protidampinških dajatev, ki izhajajo iz priloge C2. Drugič, v prilogah C2 in C3 so zgolj podatki z dokazno vrednostjo, ker izvirajo iz zunanjih virov in/ali so pripravljeni v obliki uradnih dokumentov in se nanašajo na zneske zadevnih protidampinških dajatev in obrestne mere (glej točko 64 zgoraj), vendar ti prilogi ne moreta nadomestiti nezadostne dokazne vrednosti priloge A4 (glej točko 62 zgoraj) in torej tudi v povezavi s prilogo A4 ne zadostujeta za dokaz povezave med neupravičeno plačanimi protidampinškimi dajatvami, najetimi posojili in plačilom ustreznih obresti (glej v tem smislu sodbo z dne 1. februarja 2001, T. Port/Komisija, T‑1/99, Recueil, EU:T:2001:36, točki 72 in 73).
            66. To, da je morala tožeča stranka zgornja posojila najeti zaradi spornih protidampinških dajatev, je toliko bolj dvomljivo, ker je v repliki – kot sta poudarila Svet in Komisija – priznala, da je te dajatve prevalila na svoje stranke. Tako bi se morala k posojilom zateči kvečjemu za financiranje svojih nakupov pred prodajo proizvodov in pred prevalitvijo protidampinških dajatev na stranke, nikakor pa ji ni bilo treba izposoditi si zadevne zneske za veliko daljše posojilno obdobje, ki je razvidno iz priloge A4 k tožbi, namreč za obdobje od plačila zadevnih protidampinških dajatev do njihovega vračila s strani carinskih organov. Še več, Svet je poudaril, tožeča stranka pa mu glede tega ni oporekala, da je dejavnost, na katero so se nanašale zadevne protidampinške dajatve, obsegala največ 6 % prometa uvoznikov, kakršna je tožeča stranka in ki jih je zajela protidampinška preiskava, zaradi česar je – glede na to, da tožeča stranka ni predložila dokazov ali trdila nasprotnega – malo verjetno, da je bila izguba likvidnostnih sredstev posledica plačila spornih protidampinških dajatev, zaradi katerega je bil potreben najem posojila.
            67. Iz navedenega izhaja, da tožeča stranka ni dokazala obstoja vzročne zveze med zatrjevanima napako in škodo.
            68. Ker ta pogoj za vzpostavitev odgovornosti Unije torej ni izpolnjen, se ni treba izjasniti o trditvah Sveta in Komisije o pretrganju te vzročne zveze zaradi malomarnega ravnanja tožeče stranke in ponovne uvedbe spornih protidampinških dajatev z Uredbo št. 158/2013. Iz tega prav tako izhaja, da ni treba ugoditi predlogu Komisije za prekinitev postopka, ki se utemeljuje z dejstvom, da Sodišče trenutno odloča o dveh predlogih za sprejetje predhodne odločbe o presoji veljavnosti Uredbe št. 158/2013 (združeni zadevi C‑283/14, CM Eurologistik, in C‑284/14, GLS).
            69. Zato je treba to tožbo zavrniti kot neutemeljeno glede glavnih in podrednih predlogov, ne da bi bilo treba odločiti, prvič, o domnevni nedopustnosti tožbe v delu, v katerem se nanaša na obresti za kredite, najete zaradi plačanih protidampinških dajatev za uvoz, opravljen s posredovanjem štirih drugih družb, ter drugič, o ugovoru nedopustnosti, ki se nanaša na zlorabo postopka, ker naj bi bil v resnici namen tožbe razglasitev ničnosti odločb nacionalnih carinskih organov.
            Stroški
            70. V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Sveta in Komisije poleg plačila svojih stroškov naloži tudi plačilo njunih stroškov.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
            razsodilo:
            1. Tožba se zavrne.
            2. Družbi I. Schroeder KG (GmbH & Co.) se naloži plačilo stroškov.