title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 23. februarja 2006. # Dediči M. E. A. van Hilten-van der Heijden proti Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Nizozemska. # Pretok kapitala - Člen 73 B(1) Pogodbe ES (postal člen 56(1) ES) - Davek na dediščino - Pravna domneva, po kateri se šteje, da je državljan države članice, ki je umrl v desetih letih po tem, ko je zapustil to državo članico, v njej prebival ob smrti - Tretje države. # Zadeva C-513/03.

text:
      Zadeva C-513/03
      Dediči M. E. A. van Hilten-van der Heijden
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch)
      „Pretok kapitala – Člen 73 B(1) Pogodbe ES (postal člen 56(1) ES) – Davek na dediščino – Pravna domneva, po kateri se šteje, da je državljan države članice, ki je umrl v desetih letih po tem, ko je zapustil to
         državo članico, v njej prebival ob smrti – Tretje države“

      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve
      (Pogodba ES, člen 73 B (postal člen 56 ES)
      Člen 73 B Pogodbe je treba razlagati tako, da ni v nasprotju z zakonodajo države članice, v skladu s katero je dediščina državljana
         te države članice, ki je umrl v desetih letih po tem, ko je v tujino prenesel stalno prebivališče, ki ga je imel v navedeni
         državi članici, obdavčena, kot da bi ta državljan ohranil stalno prebivališče v tej državi, medtem ko zagotavlja odbitje v
         zvezi z davki na dediščino, ki jih je naložila druga država.

      Ker predvideva enake pogoje obdavčitve dediščine za državljane, ki so prenesli stalno prebivališče v tujino, in za državljane,
         ki so ostali v zadevni državi članici, taka zakonodaja namreč prvih ne bi mogla odvrniti, da bi vlagali v tej državi članici
         iz druge države, niti slednjih, da bi to storili v drugi državi iz zadevne države članice, in ne glede na to, kje je zadevno
         premoženje, ne bi zmanjšala vrednosti dediščine državljana, ki je prenesel stalno prebivališče v tujino.

      Ob neobstoju ukrepov za poenotenje ali uskladitev v okviru Skupnosti razlike pri obravnavanju med državljani zadevne države
         članice in državljani drugih držav članic, ki so posledica take zakonodaje, izhajajo iz pristojnosti, ki jo imajo države članice,
         da s pogodbo ali enostransko določijo merila za porazdelitev davčne pristojnosti.

      Poleg tega nacionalna ureditev, ki bi odvračala državljana, ki želi prenesti stalno prebivališče v drugo državo, in tako ovirala
         pravico prostega gibanja, samo iz tega razloga ne bi mogla pomeniti omejitve pretoka kapitala v smislu člena 73 B Pogodbe.

      (Glej točke 46, 47, 50 in 51 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 23. februarja 2006(*)

      „Pretok kapitala – Člen 73 B(1) Pogodbe ES (postal člen 56(1) ES) – Davek na dediščino – Pravna domneva, po kateri se šteje, da je državljan države članice, ki je umrl v desetih letih po tem, ko je zapustil to
         državo članico, v njej prebival ob smrti – Tretje države“

      V zadevi C-513/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch
         (Nizozemska) z odločbo z dne 5. novembra 2003, ki je na Sodišče prispela 8. decembra 2003, v postopku

      dediči M. E. A. van Hilten-van der Heijden
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Malenovský, S. von Bahr (poročevalec), A. Borg Barthet in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. maja 2005,
      na podlagi stališč, ki so jih predložili:
      –        za dediče M. E. A. van Hilten-van der Heijden P. Kavelaars, belastingadviseur,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in S. Terstal, zastopnika,
      –        za nemško vlado A. Tiemann in M. Lumma, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in A. Weimar, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. junija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 73 C(1) in 73 D(3) Pogodbe ES (postala člena 57(1) ES in
         58(3) ES), veljavnih ob smrti M. E. A. van Hilten-van der Heijden.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med dediči M. E. A. van Hilten-van der Heijden in Inspecteur van de Belastingsdienst/Particulieren/Ondernemingen
         buitenland te Heerlen (inšpektor državne davčne uprave, posebna enota za fizične osebe/tuje družbe Heerlen, v nadaljevanju:
         inšpektor) glede davka na dediščino, ki je bil na Nizozemskem naložen na zapuščino pokojne.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Priloga I k Direktivi Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (člen, razveljavljen z Amsterdamsko
         pogodbo) (UL L 178, str. 5), naslovljena „Nomenklatura pretoka kapitala iz člena 1 Direktive“, v uvodu natančno določa:

      „V tej nomenklaturi so pretoki kapitala v skladu z ekonomsko naravo sredstev in obveznosti, na katere se nanašajo, izraženi
         bodisi v domači ali tuji valuti.

       Pretoki kapitala, našteti v tej nomenklaturi, zajemajo:
      –        vse operacije, potrebne za namene pretoka kapitala: sklenitve in izvedbe transakcij in povezanih prenosov. Transakcija je
         navadno med rezidenti različnih držav članic, čeprav pri posameznih vrstah pretoka kapitala transakcijo izvrši ista oseba
         za svoj lasten račun (npr. prenosi sredstev, ki pripadajo izseljencem),

      –        operacije, ki jih izvede katerakoli fizična ali pravna oseba [...],
      –        dostop gospodarskega subjekta do vseh finančnih tehnik, razpoložljivih na trgu, ki se uporabijo za izvajanje zadevne operacije.
         Na primer, koncept pridobitve vrednostnih papirjev in drugih finančnih instrumentov ne zajema samo promptnih transakcij, temveč
         tudi vse razpoložljive tehnike poslovanja: terminske transakcije, transakcije z opcijami ali zadolžnicami, zamenjave za druga
         sredstva itd. [...],

      –        operacije za likvidiranje ali izročitev oblikovanih sredstev, repatriacija iztržka njihove likvidacije(1) ali takojšnja uporaba
         teh iztržkov v mejah obveznosti Skupnosti,

      –        operacije za odplačilo kreditov ali posojil.
      Ta nomenklatura ni izčrpan seznam za razumevanje pretoka kapitala – zato postavka XIII – F. ‚Drugi pretoki kapitala – mešano‘.
         Zato nomenklature ne bi smeli razlagati v smislu omejevanja obsega načela popolne liberalizacije pretoka kapitala, kot izhaja
         iz člena 1 te Direktive.“

      4        Omenjena nomenklatura obsega trinajst različnih kategorij pretoka kapitala. Postavka XI, naslovljena „Osebni pretoki kapitala“,
         določa:

      „[…]
      D.      Dediščine in zapuščine
      […]“
      5        Po podpisu sklepne listine in izjav medvladnih konferenc o Evropski Uniji 7. februarja je konferenca predstavnikov vlad držav
         članic ES med drugim sprejela izjavo o členu 73 D Pogodbe o ustanovitvi Evropske Skupnosti (UL C 191, str. 99, v nadaljevanju:
         izjava o členu 73 D Pogodbe), ki navaja:

      „Konferenca potrjuje, da se pravica držav članic do uporabe ustreznih predpisov njihovega davčnega prava iz člena 73d(1)(a)
         te pogodbe uporablja le za tiste določbe, ki obstajajo ob koncu leta 1993. Vendar pa se ta izjava uporablja samo za pretok
         kapitala in za plačila med državami članicami.“

       Nacionalna ureditev
      6        Po nizozemskem pravu je predmet davka vsa dediščina. Člen 1(1) zakona o dediščini (Successiewet) z dne 28. junija 1956 (Stb.
         1956, št. 362, v nadaljevanju: SW 1956) razlikuje glede na to, ali zapustnik umre na Nizozemskem ali v tujini. Ta predpis
         določa:

      „S sprejetjem tega zakona se naložijo naslednji davki:
      1.      Davek na dediščino na vrednost celotnega premoženja, ki je preneseno na podlagi dedne pravice po smrti osebe, ki je ob smrti
         prebivala na Nizozemskem.

      […]“
      7        Člen 3(1) SW 1956 določa:

      „Šteje se, da je državljan Nizozemske, ki je prebival v Kraljevini in je umrl ali opravil obdaritev v desetih letih po tem,
         ko je prenehal živeti v Kraljevini, v Kraljevini prebival ob smrti ali obdaritvi.“

      8        Konvencija med Švicarsko konfederacijo in Kraljevino Nizozemsko o izogibanju dvojne obdavčitve v zvezi z davkom na dediščino,
         podpisana v Haagu 12. novembra 1951 (v nadaljevanju: konvencija), v členu 2(1) določa:

      „Nepremičnine […] se obdavčijo z davkom na dediščino samo v državi, kjer se nepremičnine nahajajo. [...]“
      9        Člen 3(1) konvencije določa:

      „Premoženje zapuščine, za katero se ne uporablja člen 2 [...], je obdavčeno z davkom na dediščino samo v državi, kjer je imel
         pokojni zadnje stalno prebivališče.“

      10      Za razlago stalnega prebivališča se člen 3(2) konvencije sklicuje na določbe konvencije med Švicarsko konfederacijo in Kraljevino
         Nizozemsko o izogibanju dvojne obdavčitve v zvezi z davki od dohodka in premoženja, sklenjene istega dne.

      11      Ob podpisu konvencije sta pogodbenici naredili določene izjave, ki so sestavni del konvencije, pri čemer se ena nanaša zlasti
         na člen 3.

      12      Ta izjava določa:

      „(1)      Kljub predpisom iz člena 3(2) omenjene konvencije lahko država, katere državljan je bil pokojni ob smrti, naloži davek na
         dediščino, kot da bi pokojni imel takrat stalno prebivališče v tej državi, pod pogojem, da je imel pokojni tam dejansko stalno
         prebivališče v desetih letih pred smrtjo in da je bil, ko se je odpovedal stalnemu prebivališču, državljan te države; v tem
         primeru se del davka, ki ga ta država ne bi naložila, če pokojni ob odpovedi stalnega prebivališča ali ob smrti ne bi imel
         državljanstva omenjene države, zmanjša za davek, naložen v državi stalnega prebivališča.

      (2)      Določba prvega odstavka ne velja za osebe, ki so imele ob smrti dvojno državljanstvo.“
      13      Člen 13 odloka iz leta 1989 o preprečevanju dvojne obdavčitve (Besluit voorkoming dubbele belasting 1989 z dne 21. decembra
         1989, Stb.1989, št. 594, v nadaljevanju: odlok) določa:

      „1.      Dediščina pokojnega, ki je po členu 3(1) SW 1956 ob smrti živel na Nizozemskem, se za namene vračunanja davka, ki ga je naložila
         druga država, oprosti davka na dediščino drugih delov zapuščine, kot so ti, navedeni v členu 11, če je druga država za prejem
         teh delov naložila podoben davek, ki se ne bi naložil, če bi imel pokojni svoje stalno prebivališče ob smrti dejansko na Nizozemskem.
         [...]

      2.      Znesek oprostitve iz odstavka 1 je najnižji znesek naslednjih zneskov:
      a)      znesek davkov, ki jih je naložila druga država;
      b)      znesek, ki glede dajatev na dediščino, ki bi se jih dolgovalo po SW 1956 brez uporabe tega odloka, natančno ustreza razmerju
         med skupno vrednostjo delov zapuščine iz odstavka 1 tega člena in vrednostjo vseh pridobljenih delov, zmanjšanih za vrednost
         dolgov podjetja, vključno z dolgovi na podlagi udeležbe, pri kateri ne gre za udeležbo delničarja, in za vrednost dolgov,
         ki niso dolgovi podjetja in so zavarovani s hipoteko na nepremičnini ali na pravici, ki jo bremeni.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      14      M. E. A. van Hilten-van der Heijden je umrla 22. novembra 1997. Imela je nizozemsko državljanstvo in od začetka leta 1988
         stalno prebivališče na Nizozemskem, kasneje v Belgiji in od leta 1991 v Švici.

      15      Dediščina omenjene pokojne je sestavljena predvsem iz nepremičnin, ki se nahajajo na Nizozemskem, v Belgiji in v Švici, iz
         naložb na Nizozemskem, v Nemčiji, Švici in Združenih državah Amerike ter iz bančnih računov, odprtih in vodenih pri nizozemskih
         in belgijskih poslovalnicah bančnih institucij s sedežem v Evropski uniji.

      16      Dedičem pokojne so bili naloženi davki na dediščino na podlagi člena 3(1) SW 1956. Po pritožbi štirih dedičev je inšpektor
         te odmerne odločbe potrdil.

      17      Štirje dediči so vložili tožbo proti tej odločbi na Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch.

      18      Predložitveno sodišče najprej ugotavlja, da iz sklicevanja na postavko XI priloge I k Direktivi 88/361 na „dediščine in zapuščine“
         izhaja, da gre v glavni stvari za pretok kapitala med tretjo državo in državo članico.

      19      Poleg tega predložitveno sodišče navaja, da je v odločbi z dne 12. decembra 2002 odločilo, da je člen 3(1) SW 1956 nacionalni
         ukrep, ki ovira prosti pretok kapitala ali ga naredi manj privlačnega. Ta določba kot taka ovira izselitev, saj pravna domneva,
         ki jo vsebuje, da od dneva izselitve sledi prenos zapuščine na dediče v naslednjih desetih letih, pomeni neugodnost. Kraljevina
         Nizozemska bi naložila davke na dediščino ali darilo v desetih letih, ki sledijo izselitvi nizozemskega državljana, če so
         ti davki nižji od tujih, čeprav ta država članica ne odobri niti vračila niti vračunanja, če so v tujini naloženi višji davki
         na dediščino. V skladu z odločbo predložitvenega sodišča je člen 3(1) SW 1956 prikrita ovira pri čezmejnem dedovanju.

      20      V tej odločbi je predložitveno sodišče tudi določilo, da je člen 3(1) tudi samovoljna diskriminacija. Dejansko nizozemsko
         pravo razlikuje med nizozemskimi državljani in državljani drugih držav članic, saj se nizozemski državljan lahko izogne uporabi
         omenjene določbe le tako, da se odreče državljanstvu. Poleg tega se te določbe ne more utemeljiti z nujnimi razlogi javnega
         interesa, saj je namen njenega obstoja to, da preprečuje, da bi Kraljevina Nizozemska izgubila davke na dediščino zaradi tega,
         ker državljani zapuščajo državo.

      21      Vendar iz sodne prakse Sodišča ne izhaja jasno, ali določba, kot je ta v postopku v glavni stvari, sodi v člen 73 C(1) Pogodbe.

      22      Poleg tega se predložitveno sodišče sprašuje, ali izjava v zvezi s členom 73 D Pogodbe pomeni, da zakonodaja, ki velja za
         pretok kapitala med državami članicami in tretjimi državami, ni varovana s členom 73 D(1)(a) Pogodbe, oziroma ali velja ta
         člen vedno za pretok kapitala med državami članicami in tretjimi državami in se zato ne omejuje na določbe, ki so obstajale
         na tem področju konec leta 1993.

      23      Na podlagi teh ugotovitev je Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1.      Ali je člen 3(1) SW [1956] dovoljena omejitev v smislu člena [73 C(1) Pogodbe]?
      2.      Ali je člen 3(1) SW [1956] nedovoljeno sredstvo samovoljne diskriminacije oziroma prikrito omejevanje prostega pretoka kapitala
         po členu [73 D(3) Pogodbe], če se uporablja za pretok kapitala med državo članico in tretjimi državami, upoštevajoč izjavo
         v zvezi s [členom 73 D] Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, sprejeto s podpisom ‚Sklepne listine in izjav medvladnih
         konferenc o Evropski uniji‘ z dne 7. februarja 1992?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      24      Predložitveno sodišče z vprašanjema v bistvu sprašuje, ali nacionalna ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, sodi
         na področje uporabe člena 73 C(1) Pogodbe in/ali člena 73 D(3) Pogodbe.

      25      Vendar je treba najprej preučiti, kot izhaja iz same predložitvene odločbe in kot je navedeno v vseh stališčih, posredovanih
         Sodišču v tej zadevi, določbe Pogodbe ES, da bi se ugotovilo, ali ta ureditev pomeni omejitev prostega pretoka kapitala v
         smislu člena 73 B Pogodbe ES (postal člen 56 ES).

      26      Sodišče pa lahko upošteva pravila prava Skupnosti, na katera se nacionalno sodišče v svojih vprašanjih za predhodno odločanje
         ni sklicevalo, da bi sodišču, ki je izdalo predložitveno odločbo, posredovalo uporaben odgovor (glej zlasti sodbo z dne 12.
         oktobra 2004 v zadevi Wolff & Müller, C-60/03, ZOdl., str. I-9553, točka 25).

      27      Zato je treba ugotoviti, ali je treba člen 73 B Pogodbe razlagati tako, da je v nasprotju z zakonodajo države članice, kot
         je ta, sporna v postopku v glavni stvari, v skladu s katero je dediščina državljana te države članice, ki je umrl v desetih
         letih po tem, ko je v tujino prenesel svoje stalno prebivališče, ki ga je imel v navedeni državi članici, obdavčena, kot da
         bi ta državljan ohranil stalno prebivališče v tej državi članici, medtem ko zagotavlja odbitje v zvezi z davki na dediščino,
         ki jih je naložila druga država.

       Stališča, predložena Sodišču
      28      Dediči M. E. A. van Hilten-van der Heijden menijo, da je člen 3(1) SW 1956 v nasprotju s členom 73 B Pogodbe. Dejansko naj
         bi šlo za posredno diskriminacijo in, odvisno od primera, za neposredno kršitev, ker se, prvič, razlikuje med osebami glede
         na to, ali so pred smrtjo živele na Nizozemskem, in drugič, ker se omenjena določba ne uporablja, če ima oseba, ki je zapustila
         Nizozemsko, drugo državljanstvo kot nizozemsko.

      29      Nizozemska in nemška vlada menita, da je treba, preden se odgovori na postavljeni vprašanji, najprej ugotoviti, ali je člen
         73 B Pogodbe v nasprotju s pravno domnevo, ki jo je glede stalnega prebivališča postavil člen 3(1) SW 1956.

      30      Glede tega nizozemska vlada pripomni, da gre tudi pri dediščini še vedno za pretok kapitala. Tako bi bila v primeru smrti
         dediščina določena ob smrti in na podlagi tega se davki na dediščino naložijo na tej podlagi. Ker ni bilo še niti pretoka
         kapitala niti z njim povezane transakcije, naj ne bi šlo za dejanje prostega pretoka kapitala.

      31      Poleg tega ni bilo niti diskriminacije niti omejevanja prostega pretoka kapitala. Dejansko ni bilo nikakršne diskriminacije
         na podlagi državljanstva med nizozemskimi državljani, ki ostanejo na Nizozemskem, in državljani, ki jo zapustijo. Poleg tega
         se državljan Nizozemske, ki zapusti Nizozemsko, nahaja v drugačnem položaju kot državljan druge države članice, ki zapusti
         Nizozemsko po tem, ko je tam živel.

      32      Iz tega izhaja, da člen 73 B Pogodbe ni v nasprotju s pravno domnevo, ki jo je glede stalnega prebivališča postavil člen 3(1)
         SW 1956.

      33      Nemška vlada navaja, da člen 73 B(1) Pogodbe ne velja za tako določbo, kot je člen 3(1) SW 1956, saj ne krši prostega pretoka
         kapitala.

      34      Komisija Evropskih skupnosti poudarja, da člen 3(1) SW 1956 ne razlikuje na podlagi kraja zapuščine ali njenega dela ob smrti
         zadevnega pokojnega. Ta člen zato ni omejitev pretoka kapitala z Nizozemske in vanjo. Posledično naj prosti pretok kapitala,
         ki ga zagotavljajo člen 73 B in naslednji Pogodbe, ne bi bil sporen v postopku v glavni stvari.

      35      Glede morebitne uporabe določb te Pogodbe v zvezi s prostim pretokom oseb in svobodo ustanavljanja Komisija opozarja, da so
         te določbe omejene na pretok znotraj Unije.

       Presoja Sodišča
      36      Najprej je treba opozoriti, da morajo države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso, čeprav je neposredno obdavčenje v
         njihovi pristojnosti, to pristojnost vendarle izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (glej zlasti sodbi z dne 11. avgusta
         1995 v zadevi Wielockx, C-80/94, Recueil, str. I-2493, točka 16, in z dne 10. marca 2005 v zadevi Laboratoires Fournier, C-39/04,
         ZOdl., str. I-2057, točka 14).

      37      Opozoriti je tudi treba, da člen 73 B(1) Pogodbe uresničuje prosti pretok kapitala med državami članicami ter med državami
         članicami in tretjimi državami. Zato določa v okviru določb poglavja Pogodbe z naslovom „Kapital in plačila“, da so prepovedane
         vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami.

      38      Zato je treba najprej preučiti, ali je dediščina pretok kapitala v smislu člena 73 B Pogodbe.

      39      V zvezi s tem velja ugotoviti, da Pogodba ne opredeljuje pojmov „pretok kapitala“ in „plačila“. Ker je člen 73 B Pogodbe v
         bistvu prevzel besedilo člena 1 Direktive 88/361 in ne glede na to, da je bila ta direktiva sprejeta na podlagi členov 69
         in 70(1) Pogodbe EGS (člene od 67 do 73 Pogodbe EGS so zamenjali členi od 73 B do 73 G Pogodbe ES, ki so postali členi od
         56 do 60 ES), je priložena nomenklatura pretoka kapitala v skladu z ustaljeno sodno prakso obdržala značaj napotila za opredelitev
         pojma „pretok kapitala“, kot ga je imela pred začetkom veljavnosti člena 73 B in naslednjih Pogodbe ES, pri čemer v skladu
         z njenim predgovorom seznam, ki ga vsebuje, ni izčrpen (glej v tem smislu predvsem sodbi z dne 16. marca 1999 v zadevi Trummer
         in Mayer, C‑222/97, Recueil, str. I-1661, točka 21, in z dne 5. marca 2002 v združenih zadevah Reisch in drugi, C‑515/99,
         od C‑519/99 do C‑524/99 in od C‑526/99 do C‑540/99, Recueil, str. I‑2157, točka 30).

      40      Dediščine se sicer pojavljajo v postavki XI priloge I k Direktivi 88/361 z naslovom „Osebni pretoki kapitala“. Kot tudi navaja
         generalni pravobranilec v točki 53 sklepnih predlogov, ta postavka zlasti omenja transakcije, s katerimi se premoženje določene
         osebe prenese v celoti ali deloma tako med življenjem kot po smrti.

      41      Dejansko je dedovanje prenos premoženja, ki ga je pokojni zapustil, na eno ali več oseb, povedano drugače, prenos lastninske
         pravice na različnih stvareh, pravicah, itd., iz katerih je ta dediščina sestavljena, na dediče.

      42      Iz tega sledi, da je dedovanje pretok kapitala v smislu člena 73 B Pogodbe (glej v tem smislu prav tako sodbo z dne 11. decembra
         2003 v zadevi Barbier, C-364/01, Recueil, str. I-15013, točka 58), razen kadar se temeljni deli nahajajo znotraj ene same
         države članice.

      43      Drugič, treba je preučiti, ali nacionalna ureditev, kot je ta sporna v postopku v glavni stvari, pomeni omejitve pretoka kapitala.

      44      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so ukrepi, ki so prepovedani po členu 73 B(1) Pogodbe, ker gre za omejitve
         pretoka kapitala, obsegajo vse ukrepe, ki bi lahko odvrnili naložbe nerezidentov v državi članici ali bi lahko odvrnili državljane
         omenjene države članice, da to storijo v drugih državah, oziroma ob dedovanju ukrepi, katerih posledica je zmanjšanje vrednosti
         dediščine državljana države, ki ni država članica, kjer se nahaja zadevno premoženje, in ki obdavči dedovanje omenjenega premoženja
         (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 1995 v zadevi Svensson in Gustavsson, C-484/93, Recueil, str. I-3955, točka 10;
         zgoraj omenjeno sodbo Trummer in Mayer, točka 26; sodbo z dne 14. oktobra 1999 v zadevi Sandoz, C-439/97, Recueil, str. I-7041,
         točka 19, in zgoraj omenjeno sodbo Barbier, točka 62).

      45      Nacionalna ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki predvideva, da je dediščina državljana te države članice, ki
         je umrl v desetih letih po tem, ko je v tujino prenesel svoje stalno prebivališče, ki ga je imel v navedeni državi članici,
         obdavčena, kot da bi ta državljan ohranil stalno prebivališče v tej državi članici, medtem ko zagotavlja oprostitev v zvezi
         z davki na dediščino, ki jih je naložila druga država, torej ni omejitev pretoka kapitala.

      46      Ker predvideva enake pogoje obdavčitve dediščine za državljane, ki so prenesli stalno prebivališče v tujino, in za državljane,
         ki so ostali v zadevni državi članici, taka zakonodaja prvih ne bi mogla odvrniti, da bi vlagali v tej državi članici iz druge
         države, niti zadnjih, da bi to storili v drugi državi iz zadevne države članice, in ne glede na to, kje je zadevno premoženje,
         ne bi zmanjšala vrednosti dediščine državljana, ki je prenesel stalno prebivališče v tujino. Dejstvo, da taka zakonodaja ne
         zajema niti državljana, ki ima stalno prebivališče več kot deset let v tujini, niti državljana, ki nikoli ni imel stalnega
         prebivališča v zadevni državni članici, pri tem ni upoštevno. Ker velja samo za državljane zadevne države članice, ne pomeni
         omejitve pri pretoku kapitala iz drugih držav članic.

      47      Glede razlik pri obravnavanju med državljani zadevne države članice in državljani drugih držav, ki izhajajo iz nacionalne
         zakonodaje, kot je ta v postopku v glavni stvari, je treba omeniti, da tako razlikovanje za porazdelitve davčnih pristojnosti
         ne bi pomenilo diskriminacije, prepovedane s členom 73 B Pogodbe. Ob neobstoju ukrepov za poenotenje ali uskladitev v okviru
         Skupnosti namreč izhajajo iz pristojnosti, ki jo imajo države članice, da s pogodbo ali enostransko določijo merila za porazdelitev
         davčne pristojnosti (glej v tem smislu, v zvezi s členom 48 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 39 ES), sodbo z dne 12. maja
         1998 v zadevi Gilly, C-336/96, Recueil, str. I‑2793, točka 30, in v zvezi s členoma 52 Pogodbe ES (po spremembi postal člen
         43 ES) in 58 Pogodbe ES (postal člen 48 ES) sodbo z dne 21. septembra 1999 v zadevi Saint‑Gobain ZN, C-307/97, Recueil, str. I-6161,
         točka 57).

      48      Poleg tega je Sodišče že imelo priložnost odločiti, da za namene porazdelitve davčnih pristojnosti ni nesmiselno, da se države
         članice zgledujejo po mednarodni praksi in zlasti po vzorčnih konvencijah, ki jih je vpeljala Organizacija za gospodarsko
         sodelovanje in razvoj (OECD) (glej zgoraj omenjeno sodbo Gilly, točka 31). Kot je poudarila nizozemska vlada, je zakonodaja
         v postopku v glavni stvari skladna s komentarji Vzorčne konvencije o dvojnem obdavčevanju glede dedovanja in daril (poročilo
         odbora za davčne zadeve OECD, leta 1982). Iz komentarjev členov 4, 7, 9A in 9B omenjene vzorčne konvencije izhaja, da je ta
         vrsta zakonodaje utemeljena s tem, da preprečuje oblike izogibanja davkom, v skladu s katero državljan države ob pričakovanju
         smrti prenese stalno prebivališče v drugo državo, kjer je davek nižji. Komentar navaja, da se dvojnemu obdavčevanju izogne
         z metodo davčnega odbitka in da je, ob upoštevanju, da je preprečevanje izogibanju davka utemeljeno samo, če smrt nastopi
         v kratkem času za prenosom stalnega prebivališča, najdaljše časovno obdobje deset let.

      49      Ob tem velja omeniti, da preprost prenos stalnega prebivališča iz ene države v drugo ne spada v člen 73 B Pogodbe. Dejansko,
         kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 58 sklepnih predlogov, tak prenos stalnega prebivališča sam po sebi ne vključuje
         finančnih poslov ali prenosov premoženja ter nima drugih značilnosti pretoka kapitala, kot to izhaja iz priloge I k Direktivi
         88/361.

      50      Iz tega izhaja, da nacionalna ureditev, ki bi odvračala državljana, ki želi prenesti stalno prebivališče v drugo državo, in
         tako ovirala pravico prostega gibanja, samo iz tega razloga ne bi mogla pomeniti omejitve pretoka kapitala v smislu člena
         73 B Pogodbe.

      51      Na postavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti, da se mora člen 73 B Pogodbe razlagati tako, da ni v nasprotju z zakonodajo
         države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero je dediščina državljana te države članice, ki je umrl
         v desetih letih po tem, ko je v tujino prenesel svoje stalno prebivališče, ki ga je imel v navedeni državi članici, obdavčena,
         kot da bi ta državljan ohranil stalno prebivališče v tej državi članici, medtem ko zagotavlja odbitje v zvezi z davki na dediščino,
         ki jih je naložila druga država.

      52      Iz omenjenega sledi, da ni treba odgovoriti na vprašanji za predhodno odločanje v zvezi s členoma 73 C in 73 D Pogodbe.

       Stroški
      53      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 73 B Pogodbe ES (postal člen 56 ES) je treba razlagati tako, da ni v nasprotju z zakonodajo države članice, kot je ta
            v postopku v glavni stvari, v skladu s katero je dediščina državljana te države članice, ki je umrl v desetih letih po tem,
            ko je v tujino prenesel stalno prebivališče, ki ga je imel v navedeni državi članici, obdavčena, kot da bi ta državljan ohranil
            stalno prebivališče v tej državi članici, medtem ko zagotavlja odbitje v zvezi z davki na dediščino, ki jih je naložila druga
            država.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti razširjeni senat) z dne 11. julija 2007. # El Corte Inglés, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje PiraÑAM diseño original Juan Bolaños - Prejšnja nacionalna besedna znamka PIRANHA - Razlogi za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost proizvodov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-443/05.

text:
      Zadeva T-443/05
      El Corte Inglés, SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu
      (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti PiraÑAM diseño original Juan Bolaños – Prejšnje nacionalne besedne znamke PIRANHA – Relativni razlogi za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost proizvodov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Sodba Sodišča prve stopnje (četrti razširjeni senat) z dne 11. julija 2007
      Povzetek sodbe
      1.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      2.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.     Pri presoji podobnosti zadevnih proizvodov ali storitev v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 je treba upoštevati vse upoštevne
         dejavnike, ki so značilni za razmerje med temi proizvodi, pri čemer ti dejavniki zlasti vključujejo njihovo naravo, namembnost
         in uporabo ter njihovo konkurenčnost ali komplementarnost. Mogoče je upoštevati tudi druge dejavnike, kot so na primer distribucijski
         kanali zadevnih proizvodov.

      Glede tega so komplementarni tisti proizvodi, med katerimi obstaja ozka zveza v tem smislu, da je eden neobhodno potreben
         ali pomemben za uporabo drugega, tako da lahko potrošniki sklepajo, da oboje izdeluje isto podjetje.

      Vendar lahko proizvodi, kot so obutev, oblačila, klobuki ali ročne torbice, poleg osnovne funkcije izpolnjujejo tudi estetsko,
         s tem da skupaj prispevajo k zunanji podobi zadevnega potrošnika. Zaznavanje zvez, ki jih povezujejo, je torej treba presojati
         ob upoštevanju morebitnega stremljenja k usklajenosti predstavitve te zunanje podobe, ki pomeni medsebojno usklajenost njenih
         različnih sestavnih delov ob ustvarjanju ali nakupu proizvodov. Ta usklajenost je lahko zlasti prisotna med oblačili, obutvijo
         in pokrivali, ki spadajo v razred 25 Nicejskega aranžmaja, in različnimi dodatki k oblačilom, ki jih dopolnjujejo, kot so
         ročne torbice, ki spadajo v razred 18 tega aranžmaja. Ta morebitna usklajenost je odvisna od zadevnega potrošnika, vrste dejavnosti,
         za katero se ta zunanja podoba ustvari (zlasti za delo, šport ali prosti čas), ali od marketinškega prizadevanja gospodarskih
         subjektov v sektorju. Poleg tega okoliščina, da se ti proizvodi pogosto prodajajo na istih specializiranih prodajnih mestih,
         zadevnemu potrošniku olajša zaznavanje ozkih zvez med njimi in krepi vtis, da je izdelovalec obojih proizvodov isto podjetje.

      Iz tega sledi, da določeni potrošniki zaznajo obstoj ozke zveze med oblačili, obutvijo in pokrivali iz razreda 25 in dodatki
         k oblačilom, od katerih so nekateri „proizvodi iz usnja in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi“ in ki spadajo
         v razred 18, in zato sklepajo, da jih izdeluje isto podjetje. Zato navedeni proizvodi, ki spadajo v razred 25, in dodatki
         k oblačilom, ki sodijo med „proizvode iz usnja in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi“ in ki spadajo v razred
         18, izkazujejo določeno stopnjo podobnosti, ki je ni mogoče opredeliti kot nizko.

      (Glej točke 37 in od 48 do 51.)
      2.     Na neobstoj tveganja zmede pri upoštevni javnosti med figurativnim znakom PiraÑAM diseño original Juan Bolaños, za katerega
         se registracija kot znamka Skupnosti zahteva za „oblačila, obutev in pokrivala“ iz razreda 25 Nicejskega aranžmaja, in besednimi
         znamkami PIRANHA, ki so bile prej registrirane v Španiji za „proizvode iz usnja in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi
         razredi“ iz razreda 18 tega aranžmaja, ni možno sklepati zgolj na podlagi primerjave zadevnih proizvodov, če proizvodi, ki
         jih označuje znamka, za katero se zahteva registracija, in ki spadajo v razred 25, in dodatki k oblačilom, ki sodijo med „proizvode
         iz usnja in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi“ in ki spadajo v razred 18, izkazujejo določeno stopnjo podobnosti,
         ki je ni mogoče opredeliti kot nizko. Torej ni možno meniti, da ni tveganja zmede, ne da bi se pred tem opravila analiza morebitne
         podobnosti znakov.

      (Glej točke 40, 47, 51 in 52.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti razširjeni senat)
      z dne 11. julija 2007(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje PiraÑAM diseño original Juan Bolaños – Prejšnja nacionalna besedna znamka PIRANHA – Razlogi za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost proizvodov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T-443/05,
      El Corte Inglés, SA, s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopa J. Rivas Zurdo, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa J. García Murillo, zastopnica,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je bil
      Juan Bolaños Sabri, stanujoč v Torrellanu (Španija), ki ga zastopata P. López Ronda in G. Marín Raigal, odvetnika,

      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 21. septembra 2005 (zadeva R 1191/2004-1) glede postopka z
         ugovorom med družbo El Corte Inglés, SA in Juanom Bolañosom Sabrijem,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti razširjeni senat),
      v sestavi H. Legal, predsednik, I. Wiszniewska-Białecka, sodnica, V. Vadapalas, E. Moavero Milanesi in N. Wahl, sodniki,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 16. decembra 2005,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 24. julija 2006,
      na podlagi obravnave z dne 10. maja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Intervenient je 9. novembra 2001 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta
         (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, vložil prijavo
         za registracijo znamke Skupnosti.

      2       Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je figurativni znak, ki vsebuje spodaj natisnjene besedne elemente „pirañam
         diseño original juan bolaños“:

      3       Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija znamke, spadajo v razrede 16, 21 in 25 Nicejskega aranžmaja o mednarodni
         klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen (v
         nadaljevanju: Nicejski aranžma), in ustrezajo tem opisom:

      –       razred 16: „papir, lepenka in izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi, tiskovine; knjigoveški material; fotografije;
         pisarniški material, lepila za pisarniški material ali za gospodinjstvo; potrebščine za umetnike; čopiči; pisalni stroji in
         pisarniški pribor (razen pohištva); material za učenje ali poučevanje (razen aparatov); zavijalni materiali iz umetnih snovi
         (ki jih ne obsegajo drugi razredi); igralne karte; tiskarske črke; klišeji“;

      –       razred 21: „priprave ter posode za gospodinjstvo ali kuhinjo (razen tistih iz žlahtnih kovin ali prevlečenih z njimi); glavniki
         in gobe; ščetke (razen čopičev); materiali za ščetkarstvo; čistilne priprave; jeklena volna; surovo ali delno obdelano steklo
         (razen stekla za gradbeništvo), steklenina, porcelan in fajansa, ki jih ne obsegajo drugi razredi“;

      –       razred 25 : „oblačila, obutev in pokrivala“.
      4       Ta prijava je bila 23. septembra 2002 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 76/2002.

      5       Tožeča stranka je 28. novembra 2002 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke. Ugovor je temeljil na naslednjih
         španskih registracijah besedne znamke PIRANHA:

      –       znamki št. 790520, registrirani 28. februarja 1978 za proizvode iz razredov 25: „oblačila, skupaj s škornji, čevlji in copati“;
      –       znamki št. 2116007, registrirani 20. marca 1998 za proizvode iz razreda 18: „usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi,
         ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože; kovčki, potovalne torbe, dežniki, sončniki in sprehajale palice; korobači
         in sedlarski izdelki“.

      6       Ugovor se je nanašal na vse proizvode, ki jih obsega prijava za registracijo.
      7       Tožeča stranka je v utemeljitev svojega ugovora navajala razloge iz členov 8(1)(b) in 8(5) Uredbe št. 40/94. Zatrjevala je,
         da zaradi podobnosti zadevnih znamk in podobnosti proizvodov, ki jih označujeta prijavljena in prejšnja znamka, ter zaradi
         slovesa slednje obstaja verjetnost zmede.

      8       UUNT je 1. julija 2004 tožeči stranki poslal obvestilo in jo pozval, naj predloži dokaze o uporabi prejšnje znamke št. 790520.
         Ker oddelek za ugovore dokazov v za to določenem roku ni prejel, je odločil le na podlagi dokazov, s katerimi je razpolagal.

      9       Z odločbo z dne 29. oktobra 2004 je oddelek za ugovore delno ugodil ugovoru za naslednje proizvode: „oblačila, obutev“ in
         „pokrivala“ iz razreda 25 in zavrnil prijavo za registracijo za te proizvode. Menil je, da so si proizvodi, za katere je bila
         zahtevana registracija znamke Skupnosti iz razreda 25, in proizvodi, ki jih zajema prejšnja znamka št. 2116007 iz razreda
         18, do določene mere podobni. Primerjava zadevnih znakov naj bi izkazovala očitne podobnosti glede na videz in zasnovo ter
         določeno fonetično enakost. Zato je oddelek za ugovore ugotovil, da obstaja verjetnost zmede.

      10     Oddelek za ugovore je zavrnil ugovor glede proizvodov iz razredov 16 in 21, ker sloves prejšnje znamke v smislu člena 8(5)
         Uredbe št. 40/94 ni bil dokazan.

      11     Intervenient je 15. decembra 2004 zoper odločbo oddelka za ugovore vložil pritožbo pri UUNT.
      12     Z odločbo z dne 21. septembra 2005 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je prvi odbor za pritožbe UUNT ugodil pritožbi in
         v celoti zavrnil ugovor. Menil je, da so zadevni proizvodi glede na lastnosti in namembnost različni, da jih proizvajajo različni
         proizvajalci in da se prodajajo po različnih distribucijskih kanalih. Po mnenju odbora za pritožbe naj proizvodi medsebojno
         ne bi bili konkurenčni ali komplementarni in jih zato naj ne bi bilo mogoče obravnavati kot podobne. Poleg tega naj bi bila
         estetska komplementarnost zadevnih proizvodov preveč subjektivna, da bi se jo upoštevalo. Ker predpostavka podobnosti proizvodov,
         ki je potrebna za dokaz obstoja verjetnosti zmede na zadevnem ozemlju, ni bila izpolnjena, je odbor za pritožbe presodil,
         da ni potrebna presoja stopnje podobnosti ali morebitne enakosti zadevnih znakov.

       Predlogi strank
      13     Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo;
      –       naloži UUNT, naj zavrne prijavo znamke Skupnosti PiraÑAM diseño original Juan Bolaños za proizvode iz razreda 25;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      14     UUNT je v pisno predloženih stališčih Sodišču prve stopnje primarno predlagal, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo;
      –       zadevo vrne odboru za pritožbe v presojo, kako pomembna je v zadevnem primeru zveza med zadevnimi proizvodi za presojo verjetnosti
         zmede;

      –       naloži, naj vsaka stranka nosi svoje stroške,
      ali podredno
      –       tožbo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      15     Na obravnavi je UUNT navedel, da bi bilo treba njegove predloge razlagati tako, da odločitev prepušča Sodišču prve stopnje.

      16     Na obravnavi je intervenient predlagal, naj Sodišče prve stopnje tožbo zavrne.
       Pravo
       Dopustnost določenih predlogov strank
       Trditve strank
      17     UUNT poudarja, da je predlog tožeče stranke, naj mu Sodišče prve stopnje izrecno naloži zavrnitev prijave za registracijo
         znamke Skupnosti PiraÑAM diseño original Juan Bolaños, nedopusten. Opozarja, da Sodišče prve stopnje UUNT ne more odrediti,
         kako naj odloči, temveč je UUNT tisti, ki mora odločiti na podlagi izreka in obrazložitve sodbe.

      18     Glede svojih predlogov UUNT navaja, da naj nič ne bi nasprotovalo temu, da se ne bi pridružil predlogu tožeče stranke ali
         da bi odločitev celo prepustil Sodišču prve stopnje, pri čemer bi predložil vse trditve, za katere bi presodil, da so ustrezne,
         da bi Sodišče prve stopnje lahko odločilo.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      19     Z drugim predlogom tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj UUNT naloži, naj zavrne predlog za registracijo znamke
         Skupnosti PiraÑAM diseño original Juan Bolaños za proizvode iz razreda 25.

      20     Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora odbor za pritožbe UUNT v okviru tožbe, vložene pred sodiščem Skupnosti zoper njegovo
         odločbo, v skladu s členom 63(6) Uredbe št. 40/94 storiti vse, kar je potrebno, da izvrši sodbo sodišča Skupnosti. Torej Sodišče
         prve stopnje ni pristojno, da bi UUNT naložilo, kako naj odloči, temveč je slednji tisti, ki mora odločiti na podlagi izreka
         in obrazložitve sodbe sodišča Skupnosti (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi Mitsubishi HiTec Paper
         Bielefeld proti UUNT (Giroform), T-331/99, Recueil, str. II-433, točka 33; in z dne 5. aprila 2006 v zadevi Madaus proti UUNT
         – Optima Healthcare (ECHINAID), T-202/04, ZOdl., str. II-1115, točka 14). Zato predlogi tožeče stranke, naj Sodišče prve stopnje
         UUNT naloži, naj zavrne predlog za registracijo, niso dopustni.

      21     Glede navedb UUNT, da odločitev prepušča Sodišču prve stopnje, je treba spomniti, da glede na sodno prakso nič ne nasprotuje
         temu, da se UUNT ne bi pridružil predlogu tožeče stranke ali da bi odločitev celo prepustil Sodišču prve stopnje, pri čemer
         bi predložil vse trditve, za katere bi presodil, da so ustrezne, da bi Sodišče prve stopnje lahko odločilo (sodbi Sodišča
         prve stopnje z dne 30. junija 2004 v zadevi GE Betz proti UUNT – Atofina Chemicals (BIOMATE), T-107/02, ZOdl., str. II-1845,
         točka 36, in z dne 16. januarja 2007 v zadevi Calavo Growers proti UUNT – Calvo Sanz (Calvo), T-53/05, ZOdl., str. II-37,
         točka 27). Nasprotno pa ne more predlagati razveljavite ali spremembe odločbe odbora za pritožbe glede točke, ki ni bila navedena
         v tožbi, niti navajati razlogov, ki v tožbi niso bili navedeni (sodba Sodišča prve stopnje z dne 25. oktobra 2005 v zadevi
         Peek & Cloppenburg proti UUNT (Cloppenburg), T-379/03, ZOdl., str. II-4633, točka 22).

      22     Ker UUNT odločitev torej prepušča Sodišču prve stopnje, so njegovi predlogi dopustni.
       Temelj
      23     V utemeljitev svojih predlogov za razveljavitev tožeča stranka navaja en sam tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 8(1)(b)
         Uredbe št. 40/94.

       Trditve strank
      24     Tožeča stranka navaja, da je odbor za pritožbe nepravilno presodil, da med proizvodi, ki jih označuje znamka, za katero se
         zahteva registracija iz razreda 25, in proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka iz razreda 18, ni nikakršne podobnosti.
         Opozarja, da se proizvodi in storitve v razrede razvrščajo v izključno upravne namene in da so pri presoji njihove podobnosti
         odločilne vsebinske zveze med proizvodi, ne pa okoliščina, da je bilo dogovorjeno, da spadajo v ta ali oni razred. V obravnavanem
         primeru naj bi odbor za pritožbe samodejno uporabil presplošna in preveč abstraktna merila. Kot dejavniki podobnosti proizvodov
         naj lastnosti, uporaba ali namembnost, konkurenčnost ali komplementarnost ne bi bili niti absolutni niti naj ne bi izključevali
         obstoja drugih dejavnikov.

      25     Glede na posebnosti obravnavanega primera in zlasti glede na to, da so zadevni proizvodi iz sektorja mode, bi bilo treba podobnost
         proizvodov presojati z vidika zadevnih potrošnikov. Ti pa naj bi vzpostavili ozko povezavo med zadevnimi proizvodi zaradi
         njihove skupne estetske funkcije. V zvezi s tem tožeča stranka meni, da odbor za pritožbe ni pravilno ocenil pomena potrebe
         po estetiki v moderni družbi. V prid potrošnikovemu zaznavanju podobnosti zadevnih proizvodov naj bi poleg tega govorila okoliščina,
         da naj bi se ti proizvodi pogosto distribuirali in prodajali po istih poteh in da naj bi bili pogosto izdelani iz istega materiala
         iz razreda 18, namreč iz usnja.

      26     Zato naj bi zadevne proizvode povezovale zadostne zveze, da bi jih bilo mogoče obravnavati kot podobne. Tožeča stranka opozarja,
         da je UUNT v enem od prejšnjih sodnih postopkov sam zastopal stališče, da so proizvodi iz razreda 25 ter usnjeni proizvodi
         in proizvodi iz imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi in ki spadajo v razred 18, komplementarni zaradi skupnega
         estetskega učinka. Ta komplementarnost naj bi obstajala glede vseh proizvodov iz razreda 18.

      27     Tožeča stranka poudarja, da sta obravnavana znaka prav tako podobna, in na podlagi tega sklepa, da je treba uporabiti člen
         8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      28     Za namen analize podobnosti proizvodov iz razreda 25 in proizvodov iz razreda 18 UUNT razlikuje med dvema skupinama proizvodov,
         ki spadajo v razred 18.

      29     Na eni strani UUNT glede proizvodov iz usnja in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi in ki spadajo v razred 18,
         kot so osebni pripomočki, šteje, da poleg svoje osnovne funkcije opravljajo tudi pomembno dekorativno funkcijo, in sicer okrasno
         in estetsko, ki je odločilna pri njihovem nakupu. Poleg tega naj bi se ti proizvodi pogosto izdelovali iz istega materiala
         in distribuirali na istih prodajnih točkah kot proizvodi iz razreda 25. Zato naj bi zadevni proizvodi imeli več kot le eno
         skupno značilnost in naj bi tako izkazovali vsaj nizko stopnjo medsebojne podobnosti. Odbor za pritožbe naj bi torej kršil
         člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker je menil, da naj bi bile razlike med temi proizvodi tolikšne, da naj bi same po sebi izključevale
         vsakršno verjetnost zmede pri upoštevni javnosti.

      30     Poleg tega UUNT naproša Sodišče prve stopnje, naj navede, ali abstraktna presoja teh proizvodov omogoča ugotovitev, da proizvodi
         so ali bi lahko bili do določene mere podobni zaradi morebitne komplementarnosti, in naj za obravnavani primer natančneje
         določi, kateri bi bili zahtevani pogoji glede drugih dejavnikov, na podlagi katerih bi bilo mogoče dokazati verjetnost zmede
         na upoštevnem ozemlju.

      31     UUNT priznava, da je v prejšnjih sodnih postopkih zagovarjal stališče, da so določeni proizvodi iz razreda 18, kot so torbe,
         listnice, denarnice in drugi dodatki iz usnja ali imitacije usnja (ki spadajo med proizvode iz usnja in imitacije usnja in
         ki jih ne obsegajo drugi razredi, ki jih označuje prejšnja znamka), in oblačila, obutev in pokrivala, ki jih označuje znamka,
         za katero se zahteva registracija, močno komplementarni. Sodna praksa Sodišča prve stopnje naj temu ne bi nasprotovala.

      32     Na drugi strani UUNT glede drugih proizvodov iz razreda 18 (usnje in imitacija usnja, živalske kože; kovčki, potovalne torbe,
         dežniki, sončniki in sprehajalne palice; korobači in sedlarski izdelki) meni, da niso podobni proizvodom iz razreda 25 in
         da njihov estetski učinek ni prevladujoč.

      33     Na obravnavi je intervenient zatrjeval, da je odbor za pritožbe pravilno presodil sodno prakso, s tem da je menil, da zadevni
         proizvodi niso podobni. Intervenient v bistvu meni, da so distribucijski kanali zadevnih proizvodov v splošnem različni. Še
         več, estetska komplementarnost naj bi bila preveč neoprijemljivo merilo, da bi se jo upoštevalo. Poleg tega meni, da pri upoštevni
         javnosti nikakor ne more obstajati verjetnost zmede, ker naj bi bila stopnja podobnosti zadevnih znakov nizka.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      34     Besedilo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 določa, da se na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena
         prijava, ne registrira, „če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev,
         ki jih označujejo znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost
         zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko“. Na podlagi člena 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94 prejšnja znamka pomeni
         znamke, registrirane v državi članici, za katere je bila zahteva za registracijo vložena pred zahtevo za registracijo znamke
         Skupnosti.

      35     Glede na ustaljeno sodno prakso je treba verjetnost zmede v javnosti, ki je opredeljena kot verjetnost, da bo javnost menila,
         da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja, ali, odvisno od primera, iz gospodarsko povezanih podjetij,
         presojati celovito ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v posameznem primeru (v zvezi s tem glej razlago člena 4(1)(b)
         Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL
         1989, L 40, str. 1), katerega normativna vsebina je v bistvenem enaka tisti iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, sodbama Sodišča
         z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 29, in z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd
         Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 17, ter glede razlage člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Oberhauser proti UUNT – Petit Liberto (Fifties), T-104/01, Recueil, str. II-4359,
         točki 25 in 26.

      36     Ta celovita presoja implicira določeno soodvisnost med upoštevanimi dejavniki in predvsem med podobnostjo znamk in podobnostjo
         označenih proizvodov ali storitev. Tako lahko visoka stopnja podobnosti znamk odtehta nizko stopnjo podobnosti označenih proizvodov
         ali storitev in obratno (v točki 35 navedene sodbe Canon, točka 17; Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 19, in Fifties, točka 27).

      37     Pri presoji podobnosti proizvodov je treba upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki so značilni za razmerje med temi proizvodi,
         pri čemer ti dejavniki zlasti vključujejo njihovo naravo, namembnost in uporabo ter njihovo konkurenčnost ali komplementarnost
         (zgoraj navedena sodba Canon, točka 23). Mogoče je upoštevati tudi druge dejavnike, kot so na primer distribucijski kanali
         zadevnih proizvodov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 21. aprila 2005 v zadevi Ampafrance proti UUNT – Johnson & Johnson (monBeBé),
         T-164/03, ZOdl., str. II-1401, točka 53).

      38     V skladu s pravilom 2(4) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o
         znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1), kot je bila spremenjena, je klasifikacija blaga in storitev, ki je rezultat Nicejskega
         aranžmaja, namenjena izključno za upravne namene. Ni mogoče šteti, da so proizvodi različni zgolj zato, ker spadajo v različne
         razrede.

      39     Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba preizkusiti zakonitost izpodbijane odločbe.
      40     Treba je poudariti, da je odbor za pritožbe zgolj na podlagi primerjave zadevnih proizvodov ocenil, da ni nikakršne verjetnosti
         zmede pri upoštevni javnosti. Vendar pa bi – čeprav nizka – stopnja podobnosti med zadevnimi proizvodi zahtevala, da odbor
         za pritožbe preveri, ali morebitna visoka stopnja podobnosti med znamkami pri potrošnikih ne ustvarja verjetnosti zmede glede
         porekla proizvodov.

      41     Treba je torej preveriti, ali je presoja odbora za pritožbe, da zadevni proizvodi niso podobni, utemeljena.
      42     Prvič, proizvodi iz razredov 25 in 18 so pogosto izdelani iz istega materiala, in sicer usnja in imitacije usnja. To okoliščino
         je mogoče upoštevati pri presoji podobnosti proizvodov. Vendar glede na veliko raznovrstnost proizvodov, ki se izdelujejo
         iz usnja ali imitacije usnja, ta dejavnik sam po sebi ni dokaz o podobnosti proizvodov (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve
         stopnje z dne 1. marca 2005 v zadevi Sergio Rossi proti UUNT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03, ZOdl., str. II-685, točka
         55).

      43     Drugič, vendarle pa so distribucijski kanali za določene zadevne proizvode enaki. Kljub temu je treba proizvode iz razreda
         25 razlikovati glede na to, ali se primerjajo z eno ali drugo skupino proizvodov iz razreda 18, ki ju je opredelil UUNT.

      44     Po eni strani je odbor za pritožbe glede druge skupine proizvodov iz razreda 18 (usnje in imitacija usnja, živalske kože;
         kovčki in potovalne torbe; dežniki, sončniki in sprehajalne palice; korobači in sedlarski izdelki) lahko utemeljeno ugotovil,
         da so distribucijski kanali različni od tistih, ki se uporabljajo za distribucijo proizvodov iz razreda 25. Okoliščina, da
         se lahko ti dve kategoriji proizvodov prodajata v istih trgovskih hišah, kot so na primer velike trgovine ali veleblagovnice,
         ni zelo pomembna, saj je mogoče na takih prodajnih mestih najti proizvode zelo različnih lastnosti, ne da bi jim potrošnik
         avtomatično prisodil isti izvor (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13. decembra 2004 v zadevi El Corte Inglés
         proti UUNT – Pucci (EMILIO PUCCI), T-8/03, ZOdl., str. II-4297, točka 43).

      45     Po drugi strani je glede prve skupine proizvodov iz razreda 18, torej proizvodov iz usnja in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo
         drugi razredi, kot so na primer ročne torbice, denarnice ali listnice, treba poudariti, da se ti proizvodi pogosto prodajajo
         s proizvodi iz razreda 25 na prodajnih mestih, ki so ne le v veleblagovnicah, temveč tudi v bolj specializiranih trgovinah.
         Gre za dejavnik, ki ga je pri presoji podobnosti teh proizvodov treba upoštevati.

      46     Treba je spomniti, da je Sodišče prve stopnje sicer potrdilo obstoj nizke stopnje podobnosti med proizvodi „damske torbe“
         in „damska obutev“ (sodba v zadevi SISSI ROSSI, navedena v točki 42, točka 68). To ugotovitev je treba razširiti na razmerja
         med vsemi proizvodi, ki jih označuje znamka, za katero se zahteva registracija, in ki spadajo v razred 25, in proizvodi iz
         usnja in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi ter spadajo v razred 18 in jih označuje prejšnja znamka.

      47     Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da med proizvodi iz razreda 25 in prvo skupino proizvodov iz razreda
         18 obstaja nizka stopnja podobnosti. Zato odbor za pritožbe ni mogel presoditi, da v upoštevni javnosti zmeda ni verjetna,
         zgolj na podlagi primerjave zadevnih proizvodov.

      48     V zvezi z morebitno komplementarnostjo oblačil, obutve in pokrival iz razreda 25 in „proizvodov iz usnja in imitacije usnja,
         ki jih ne obsegajo drugi razredi“ iz razreda 18 je treba spomniti, da so v skladu s sodno prakso komplementarni tisti proizvodi,
         med katerimi obstaja ozka zveza v tem smislu, da je eden neobhodno potreben ali pomemben za uporabo drugega, tako da lahko
         potrošniki sklepajo, da oboje izdeluje isto podjetje (sodba v zadevi SISSI ROSSI, navedena v točki 42, točka 60).

      49     Vendar lahko proizvodi, kot so obutev, oblačila, klobuki ali ročne torbice, poleg osnovne funkcije izpolnjujejo tudi estetsko,
         s tem da skupaj prispevajo k zunanji podobi zadevnega potrošnika.

      50     Zaznavanje zvez, ki jih povezujejo, je torej treba presojati ob upoštevanju morebitnega stremljenja k usklajenosti predstavitve
         te zunanje podobe, ki pomeni medsebojno usklajenost njenih različnih sestavnih delov ob ustvarjanju ali nakupu proizvodov.
         Ta usklajenost je lahko zlasti prisotna med oblačili, obutvijo in pokrivali, ki spadajo v razred 25, in različnimi dodatki
         k oblačilom, ki jih dopolnjujejo, kot so ročne torbice, ki spadajo v razred 18. Ta morebitna usklajenost je odvisna od zadevnega
         potrošnika, vrste dejavnosti, za katero se ta zunanja podoba ustvari (zlasti za delo, šport ali prosti čas), ali od marketinškega
         prizadevanja gospodarskih subjektov v sektorju. Poleg tega okoliščina, da se ti proizvodi pogosto prodajajo na istih specializiranih
         prodajnih mestih, zadevnemu potrošniku olajša zaznavanje ozkih zvez med njimi in krepi vtis, da je izdelovalec obojih proizvodov
         isto podjetje.

      51     Iz tega sledi, da določeni potrošniki zaznajo obstoj ozke zveze med oblačili, obutvijo in pokrivali iz razreda 25 in dodatki
         k oblačilom, od katerih so nekateri „proizvodi iz usnja in imitacij usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi“ in ki spadajo
         v razred 18, in zato sklepajo, da jih izdeluje isto podjetje. Zato proizvodi, ki jih označuje znamka, za katero se zahteva
         registracija, in ki spadajo v razred 25, in dodatki k oblačilom, ki sodijo med „proizvode iz usnja in imitacije usnja, ki
         jih ne obsegajo drugi razredi“ in ki spadajo v razred 18, izkazujejo določeno stopnjo podobnosti, ki je ni mogoče opredeliti
         kot nizko.

      52     Torej je odbor za pritožbe nepravilno ugotovil, da v zadevnem primeru ni tveganja zmede, ne da bi pred tem analiziral morebitno
         podobnost znakov.

      53     Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba edinemu tožbenemu razlogu, in sicer da naj bi bil kršen člen 8(1)(b) Uredbe št.
         40/94, ugoditi in posledično razveljaviti izpodbijano odločbo.

       Stroški
      54     V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
      55     Ker se odločba odbora za pritožbe razveljavi in ker je glede UUNT treba šteti, da ne glede na predloge, ki jih je podal, ni
         uspel, se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov. Intervenient s svojimi predlogi ni uspel, zato nosi
         svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti razširjeni senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 21. septembra 2005
            (zadeva R 1191/2004-1) se razveljavi.
      2)      UUNT se naloži, naj nosi svoje stroške in stroške El Corte Inglés, SA.
      3)      Juan Bolaños Sabri nosi svoje stroške.

               Legal

                Wiszniewska-Białecka

                Vadapalas

               Moavero Milanesi

                      Wahl

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 11. julija 2007.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      H. Legal

         * Jezik postopka: španščina.

    ---documentbreak--- unsupported format


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 3. julija 2003. # José Alejandro, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-129/01.


Sodba Sodišča z dne 15. marca 1983. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 319/81.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 14. maja 1996. # Carmen Gómez de Enterría y Sanchez proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Zadeva T-82/95.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 14. aprila 2016.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti nekaterim osebam in subjektom ob upoštevanju razmer v Tuniziji – Zamrznitev sredstev – Pravna podlaga – Vpis imena tožeče stranke, utemeljen z novo obrazložitvijo po razglasitvi ničnosti prejšnjih ukrepov zamrznitve sredstev – Obveznost obrazložitve – Lastninska pravica – Sorazmernost – Napačna ugotovitev dejanskega stanja – Pravica do obrambe – Pravica do učinkovitega sodnega varstva – Zloraba pooblastil – Pravica do življenja – Pravica do spoštovanja družinskega življenja – Nepogodbena odgovornost.#Zadeva T-200/14.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. septembra 2005. # Irska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Evropski socialni sklad - Zmanjšanje finančne pomoči Skupnosti - Očitna napaka pri presoji - Sorazmernost - Pravna varnost - Zaupanje v pravo. # Zadeva C-199/03.

text:
      Zadeva C-199/03
      Irska
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Ničnostna tožba – Evropski socialni sklad – Zmanjšanje finančne pomoči Skupnosti – Očitna napaka pri presoji – Sorazmernost – Pravna varnost – Zaupanje v pravo“
      Povzetek sodbe
      1.        Ekonomsko-socialna kohezija – Strukturni posegi – Finančne pomoči Skupnosti, dodeljene za nacionalne ukrepe – Načela – Odločba
            o ustavitvi, zmanjšanju ali odpravi finančne pomoči, ki je bila dodeljena zaradi nepravilnosti – Nepravilnosti, ki nimajo
            natančno opredeljenih finančnih posledic – Dopustnost
      (Uredba Sveta št. 4253/88, člen 24(2))
      2.        Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Procesne zahteve – Opredelitev predmeta spora – Kratek povzetek tožbenih razlogov
      (Poslovnik Sodišča, člen 38(1)(c))
      3.        Ekonomsko-socialna kohezija – Strukturni posegi – Finančne pomoči Skupnosti, dodeljene za nacionalne ukrepe – Odločba Komisije
            o zmanjšanju finančne pomoči zaradi nepravilnosti – Dopuščanje nepravilnosti v prejšnjem proračunu iz razlogov pravičnosti
            – Kršitev načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo – Neobstoj
      1.        Komisija lahko na podlagi člena 24(2) Uredbe št. 4253/88 o izvajanju Uredbe št. 2052/88 glede koordinacije aktivnosti različnih
         strukturnih skladov, na eni strani, ter med njimi in aktivnostmi Evropske investicijske banke in drugih obstoječih finančnih
         instrumentov, na drugi strani, če je pri pregledu akcije ali ukrepa, za katerega je bila dodeljena finančna pomoč Skupnosti,
         potrjen obstoj nepravilnosti, to pomoč zmanjša, ustavi ali odpravi.

      Tudi nepravilnosti, ki nimajo natančno opredeljenih finančnih posledic, lahko resno ogrozijo tako finančne interese Unije
         kot spoštovanje prava Skupnosti, zato so finančni popravki Komisije utemeljeni.

      (Glej točki 27 in 31.)
      2.        Iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča in upoštevne sodne prakse izhaja, da je treba v vsaki tožbi navesti predmet spora in
         kratek povzetek tožbenih razlogov in da mora biti ta dovolj jasen in natančen, da toženi stranki omogoči pripravo obrambe
         in Sodišču, da izvede nadzor. Iz tega izhaja, da morajo bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih tožba temelji, skladno
         in razumljivo izhajati iz besedila same vloge.

      (Glej točko 50.)
      3.        V okviru odločbe Komisije o zmanjšanju finančne pomoči Skupnosti zadevna država članica zgolj na podlagi dejstva, da Komisija
         ni izvedla dolžnih popravkov prijavljenih izdatkov v prejšnjem proračunu, ampak je nepravilnosti dopuščala iz razloga pravičnosti,
         na podlagi načela pravne varnosti ali načela zaupanja v pravo ne pridobi pravice zahtevati enakega obravnavanja nepravilnosti,
         do katerih pride v poznejših proračunih.

      Načelo pravne varnosti, ki zahteva, da morajo biti pravna pravila jasna in natančna, in želi zagotoviti predvidljivost pravnih
         položajev in pravnih razmerij v pravu Skupnosti, s tako odločbo ni kršeno, saj so predpisi, ki so veljali ob nastanku dejstev,
         predvidevali možnost, da Komisija zmanjša finančno pomoč v primeru izkazane nepravilnosti.

      (Glej točki 68 in 69.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 15. septembra 2005(*)

      „Ničnostna tožba – Evropski socialni sklad – Zmanjšanje finančne pomoči Skupnosti – Očitna napaka pri presoji – Sorazmernost – Pravna varnost – Zaupanje v pravo“
      V zadevi C-199/03,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES, vložene 13. maja 2003,
      Irska, ki jo zastopa D. O’Hagan, zastopnik, ob sodelovanju P. Gallagherja, SC, in P. McGarryja, BL, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopa L. Flynn, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, R. Schintgen, G. Arestis in
         J. Klučka, sodniki,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. januarja 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. februarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Irska je s tožbo predlagala razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2003) 99 z dne 27. februarja 2003 o zmanjšanju pomoči
         Evropskega socialnega sklada, odobrene z odločbami Komisije C(94) 1972 z dne 29. julija 1994, C(94) 2613 z dne 15. novembra
         1994 in C(94) 3226 z dne 29. novembra 1994 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

       Pravni okvir
       Uredba (EGS) št. 2052/88
      2        Člen 4(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2052/88 z dne 24. junija 1988 o nalogah strukturnih skladov in njihovi uspešnosti ter o koordiniranju
         njihovih aktivnosti med seboj in z aktivnostmi Evropske investicijske banke ter drugih obstoječih finančnih instrumentov (UL
         L 185, str. 9), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2081/93 z dne 20. julija 1993 (UL L 193, str. 5, v nadaljevanju:
         Uredba št. 2052/88), določa:

      „Dejavnost Skupnosti dopolnjuje ali prispeva k ustreznim nacionalnim dejavnostim. Vzpostavi se ob tesnem sodelovanju med Komisijo,
         zadevno državo članico, pristojnimi oblastmi in organi – vključno z, v okviru možnosti, ki jih ponujajo institucionalna pravila
         in obstoječa praksa v vsaki državi članici, ekonomskimi in socialnimi partnerji –, ki jih država članica določi na nacionalni,
         regionalni, lokalni ali drugi ravni, pri čemer si vse stranke prizadevajo doseči skupen cilj. To sodelovanje se v nadaljevanju
         imenuje ‚partnerstvo‘. Partnerstvo zajema pripravo, financiranje, predhodno vrednotenje, spremljanje in naknadno vrednotenje
         dejavnosti.

      Partnerstvo se izvaja v popolni usklajenosti z zadevnimi institucionalnimi, pravnimi in finančnimi pooblastili vsakega partnerja.“
      3        Člen 13(3) te uredbe določa, da je za ukrepe na območjih, ki so upravičena do pomoči iz naslova Cilja 1, prispevek Skupnosti,
         odobren iz strukturnih skladov, omejen na največ 75 % skupnih stroškov in ob praviloma najmanj 50 % javnih izdatkov.

       Uredba (EGS) št. 4253/88
      4        Na podlagi člena 9(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 4253/88 z dne 19. decembra 1988 o izvajanju Uredbe (EGS) št. 2052/88 glede koordinacije
         aktivnosti različnih strukturnih skladov na eni strani med seboj in na drugi strani z aktivnostmi Evropske investicijske banke
         in drugih obstoječih finančnih instrumentov (UL L 374, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2082/93 z
         dne 20. julija 1993 (UL L 193, str. 20, v nadaljevanju: Uredba št. 4253/88), sredstva iz strukturnih skladov ne morejo nadomestiti
         javnih ali drugih enakovrednih strukturnih izdatkov države članice na celotnem ozemlju, upravičenem na podlagi določenega
         cilja.

      5        V skladu s členom 17(2) te uredbe se prispevek skladov za posamezno akcijo (operativni program, shema pomoči, globalna nepovratna
         sredstva, načrt, tehnična pomoč ali študija) izračuna bodisi glede na skupne stroške, ki so upravičeni do povračila, bodisi
         glede na skupne javne ali druge enakovredne izdatke, ki so upravičeni do povračila (nacionalne, regionalne ali lokalne in
         izdatke Skupnosti).

      6        Člen 23 te uredbe z naslovom „Finančni nadzor“ določa:

      „1.      Da bi se zagotovila uspešnost akcij, ki jih izvajajo javni ali zasebni izvajalci, države članice sprejmejo pri izvedbi teh
         akcij potrebne ukrepe za to, da:

      –        se redno preverja, ali so bile akcije, ki jih financira Skupnost, pravilno izvedene,
      –        se prepreči in preganja nepravilnosti,
      –        se izterjajo sredstva, izgubljena zaradi zlorabe ali malomarnosti. Razen če država članica in/ali posrednik in/ali izvajalec
         dokažejo, da jim ni mogoče pripisati odgovornosti za zlorabo ali malomarnost, je država članica subsidiarno odgovorna za povračilo
         neupravičeno plačanih zneskov [...]

      Države članice Komisijo obvestijo o ukrepih, sprejetih v ta namen, zlasti sporočijo Komisiji opis nadzornih in upravljavskih
         sistemov, ki so bili vzpostavljeni za zagotovitev učinkovite izvedbe akcije. Komisijo redno obveščajo o poteku upravnih in
         sodnih postopkov.

      Države članice dajo Komisiji na voljo vsa ustrezna nacionalna poročila v zvezi z nadzorom ukrepov, predvidenih v zadevnih
         programih ali akcijah.

      Od začetka veljavnosti te uredbe Komisija sprejme podrobna pravila za izvedbo tega odstavka po postopkih iz Naslova VIII in
         jih sporoči v vednost Evropskemu parlamentu.

      2.      Brez poseganja v preglede, ki jih opravijo države članice v skladu z nacionalnimi zakoni in drugimi predpisi, in brez poseganja
         v določbe člena 206 Pogodbe in kakršnih koli inšpekcijskih pregledov, opravljenih na podlagi člena 209(c) Pogodbe, lahko uradniki
         in uslužbenci Komisije opravijo preglede na kraju samem, vključno s pregledi vzorcev dejavnosti, ki so jih financirali strukturni
         skladi, in upravljavskih in nadzornih sistemov.

      Pred pregledom na kraju samem Komisija obvesti zadevno državo, zato da dobi vso potrebno pomoč. Morebitno izvedbo pregledov
         na kraju samem brez predhodnega opozorila urejajo sporazumi, sklenjeni v skladu z določbami finančne uredbe v okviru partnerstva.
         Uradniki in uslužbenci države članice lahko sodelujejo pri teh pregledih.

      Komisija lahko od države članice zahteva, naj opravi pregled na kraju samem in preveri pravilnost zahteve za plačilo. Uradniki
         ali uslužbenci Komisije lahko sodelujejo pri teh pregledih oziroma morajo sodelovati, če zadevna država članica to zahteva.

      Komisija skrbi, da se pregledi, ki jih opravi, opravijo usklajeno, tako da se izogne ponavljanju pregledov za isto zadevo
         in v istem obdobju. Zadevna država članica in Komisija si brez odlašanja sporočita vse ustrezne podatke o rezultatih izvedenih
         pregledov.

      3.      V treh letih po zadnjem plačilu za neko akcijo organ in pristojne oblasti na voljo Komisiji hranijo vse spremne listine o
         izdatkih in pregledih zadevne akcije.“

      7        Člen 24 Uredbe št. 4253/88 z naslovom „Zmanjšanje, ustavitev in ukinitev pomoči“ določa:

      „1.      Če izvedba akcije ali ukrepa ne upravičuje dela ali celote finančne pomoči, ki je bila zanju dodeljena, Komisija ustrezno
         preuči primer v okviru partnerstva, tako da od države članice oziroma organov, ki ji ta določi za izvedbo dejavnosti, zahteva,
         naj predložijo svoje pripombe v določenem roku.

      2.      Po tem pregledu lahko Komisija zmanjša ali ustavi pomoč za zadevno akcijo, če pregled potrdi obstoj nepravilnosti ali pomembno
         spremembo, ki vpliva na samo naravo ali pogoje za izvedbo akcije ali ukrepa in za katero odobritev Komisije ni bila zahtevana.

      3.      Vsak neupravičeno prejeti znesek, ki ga je treba povrniti, se vrne Komisiji [...]“
       Dejansko stanje
      8        Z Odločbo 94/626/ES z dne 13. julija 1994 o vzpostavitvi okvira podpore Skupnosti za strukturne pomoči Skupnosti na območjih
         Irske, upravičenih do pomoči v okviru Cilja 1, in sicer na njenem celotnem ozemlju (UL L 250, str. 12), je Komisija odobrila
         navedeni okvir za obdobje od 1. januarja 1994 do 31. decembra 1999.

      9        Na podlagi te odločbe je Komisija nato sprejela odločbe C(94) 1972 z dne 29. julija 1994, C(94) 2613 z dne 15. novembra 1994
         in C(94) 3226 z dne 29. novembra 1994, s katerimi je dodelila finančno pomoč Evropskega socialnega sklada (v nadaljevanju:
         ESS) v višini 1.897.206.226 eurov za operativne programe, ki se nanašajo na turizem, industrijski razvoj in razvoj človeških
         virov (v nadaljevanju: operativni programi).

      10      Irska je za organ za upravljanje pri izvajanju teh operativnih programov določila Department of Enterprise, Trade and Employment
         (v nadaljevanju: DETE).

      11      Službe Komisije so bile od 6. do 10. novembra in od 4. do 6. decembra 2000 v Dublinu in v skladu s členom 23(2) Uredbe št.
         4253/88 opravile preglede na kraju samem in poizvedbe o akcijah, ki jih je sofinanciral ESS med letoma 1994 in 1998. Te akcije
         sta izvajala National Training and Development Institute (v nadaljevanju: NTDI) in Central Remedial Clinic, pod nadzorom National
         Rehabilitation Board. Službe Skupnosti so pregledale tudi revizijsko sled, ki jo je predložil DETE, da bi preverile usklajenost
         med zneski, ki jih je izplačala Komisija, in zneski, ki so jih zahtevali različni končni upravičenci, ki sodelujejo v operativnih
         programih.

      12      Na podlagi teh pregledov je Komisija sestavila revizijsko poročilo, ki ga je posredovala irskim oblastem z dopisom z dne 13.
         februarja 2001, v katerem je te pozvala, naj predložijo svoje pripombe. V skladu s tem poročilom so bile pri zahtevah za sofinanciranje,
         ki so bile vložene v okviru operativnih programov, ugotovljene naslednje nepravilnosti:

      –        namesto da bi bila priglašena vsa nacionalna sredstva, namenjena financiranju projektov, je NTDI priglasil vire nacionalnih
         sredstev financiranja le v višini 25 % skupnih izdatkov, kar pomeni najnižji odstotek nacionalnega financiranja, ki je potreben
         za upravičenost do sofinanciranja ESS iz naslova Cilja 1;

      –        po uporabi menjalnega mehanizma, določenega v členu 5(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 1866/90 z dne 2. julija 1990 o podrobnih
         pravilih za uporabo ECU pri proračunskem izvrševanju strukturnih skladov (UL L 170, str. 36), je DETE spremenil zneske, dobljene
         po menjavi, tako da je del javnih izdatkov, ki niso sofinancirani, prenesel med izdatke, ki so sofinancirani;

      –        zgoraj navedene nepravilnosti so pripeljale do previsokega sofinanciranja Skupnosti in so se izkazale v spremembah revizijske
         sledi za aktivnosti, ki jih je sofinanciral ESS.

      13      Z dopisom z dne 20. decembra 2001 je DETE obvestil Komisijo o rezultatih svojih preiskav glede teh nepravilnosti in podal
         odgovor na sklepe revizijskega poročila.

      14      Ker po mnenju Komisije te preiskave niso razkrile nobenega novega dejstva, je ta z dopisom z dne 28. februarja 2002 sprožila
         postopek iz člena 24 Uredbe št. 4253/88 in irske oblasti pozvala, naj predložijo svoje pripombe.

      15      Irske oblasti so v odgovoru z dne 18. junija 2002, dopolnjenem z dopisom z dne 25. julija 2002, priznale, da zahteve za sofinanciranje,
         ki jih je predložil NTDI, niso bile sestavljene v skladu z dobro prakso ESS. V zvezi s tem navajajo, da je po preveritvi NTDI
         predložil popravljene zahteve za sofinanciranje za leti 1997 in 1998, da pa strani popravkov zahtev za sofinanciranje za leta
         od 1994 do 1996 ni bilo mogoče izvesti z enako stopnjo natančnosti predvsem zaradi izgube dela podatkov, povezane z zamenjavo
         informacijskega sistema v NTDI.

      16      Te oblasti prav tako priznavajo, da prilagoditve zahtev za sofinanciranje, ki jih je izvedel DETE, niso bile ustrezne. Vseeno
         poudarjajo, da te prilagoditve niso povzročile neupravičenega ali previsokega sofinanciranja Skupnosti, ker so bile izvedene
         le v primerih, ko so bili upravičeni izdatki dovolj visoki in so bile zaradi nepoznavanja menjalnega mehanizma zahteve za
         sofinanciranje prenizko ocenjene.

      17      Končno naj bi s tem, ko je bil izkazan obstoj zadostnih upravičenih izdatkov, izvedba popravka in spremembe zahtev za sofinanciranje
         odpravile nehotene prekinitve revizijske sledi.

      18      Potem ko je Komisija preučila pripombe irskih oblasti, je z izpodbijano odločbo za 15.614.261 eurov zmanjšala skupni znesek
         pomoči Skupnosti, ki ga je prvotno odobrila za operativne programe.

       Tožba
      19      Irska v utemeljitev svoje tožbe navaja štiri tožbene razloge, in sicer očitno napako pri presoji, kršitev pravnih pravil o
         uporabi Pogodbe, kršitev načela sorazmernosti ter kršitev načel pravne varnosti in zaupanja v pravo.

       Prvi tožbeni razlog: očitna napaka pri presoji
      20      Irska v prvem tožbenem razlogu navaja, da je Komisija s tem, da ni hotela upoštevati popravkov zahtev za sofinanciranje, namenjenih
         temu, da se dokaže, da ugotovljene nepravilnosti niso pripeljale do neupravičenega ali previsokega financiranja Skupnosti,
         ter s tem, da je zmanjšala finančno pomoč ESS, storila očitno napako pri presoji dejstev in prava. Neupoštevanje popravljenih
         zahtev za sofinanciranje Komisije je neupravičeno, saj so nepravilnosti, ki jih Komisija graja, v resnici postopkovne napake
         popolnoma tehnične narave in ne vplivajo na proračun Skupnosti. Poleg tega okoliščina, da so bile finančne preglednice dokončno
         zaključene 31. decembra 1999, prav tako ne upravičuje navedenega neupoštevanja.

      21      Komisija najprej poudarja, da Irska ne izpodbija ugotovitve, da so zahteve za sofinanciranje vsebovale napake.

      22      V nadaljevanju meni, da so popravki zahtev za sofinanciranje nedopustni, saj niso bili predmet rednega postopka potrjevanja
         in so bili vloženi po dnevu dokončnega zaključka finančnih preglednic.

      23      Poleg tega Komisija meni, da ker popravki zahtev za sofinanciranje za leta od 1994 do 1996 temeljijo na ekstrapolacijah in
         jim niso priloženi spremni dokumenti, ne izpolnjujejo zahteve iz člena 23(3) Uredbe št. 4253/88.

      24      Končno Komisija meni, da se nepravilnosti, ki so pripeljale do sprejetja izpodbijane odločbe, ne nanašajo na upravičenost
         izdatkov, ampak na vir njihovega financiranja, in da so poleg tega vplivale na finančne preglednice in programiranje skladov.

      25      Po določbah člena 274 ES Komisija izvršuje proračun na lastno odgovornost in v mejah odobrenih proračunskih sredstev, pri
         čemer upošteva načela dobrega finančnega poslovodenja, države članice z njo sodelujejo, da bi zagotovile porabo odobrenih
         proračunskih sredstev v skladu z načeli dobrega finančnega poslovodenja.

      26      Glede tega je Sodišče že presodilo, da za financiranje izdatkov, ki so nastali nacionalnim oblastem, Evropskega kmetijskega
         usmerjevalnega in jamstvenega sklada velja pravilo, da proračun Skupnosti bremenijo le tisti izdatki, ki so nastali v skladu
         s pravili Skupnosti (sodba z dne 6. oktobra 1993 v zadevi Italija proti Komisiji, C-55/91, Recueil, str. I-4813, točka 67).
         To načelo prav tako velja za dodelitev finančne pomoči na podlagi ESS.

      27      Komisija lahko zlasti na podlagi člena 24(2) Uredbe št. 4253/88, če je pri pregledu akcije ali ukrepa, za katerega je bila
         dodeljena finančna pomoč Skupnosti, potrjen obstoj nepravilnosti, to pomoč zmanjša, ustavi ali ukine.

      28      V obravnavanem primeru ni sporno, da Irska v svojih stališčih, ki jih je predložila pri pregledu, predvidenem v členu 24(1)
         Uredbe št. 4253/88, in med postopkom pred Sodiščem, ni niti izpodbijala obstoja nepravilnosti, ki jih je ugotovila Komisija,
         niti predložila dokazov, zaradi katerih bi bila vprašljiva njihova resničnost.

      29      Prav tako ni mogoče sprejeti stališča Irske, da so te nepravilnosti „tehnične“ in ne škodijo proračunu Skupnosti.

      30      Dejansko člen 24 Uredbe št. 4253/88 ne vsebuje nobenega količinskega ali kakovostnega razlikovanja pri nepravilnostih, ki
         lahko povzročijo znižanje pomoči.

      31      Poleg tega, kot je to poudaril generalni pravobranilec v točki 36 sklepnih predlogov, tudi nepravilnosti, ki nimajo točno
         opredeljenih finančnih posledic, lahko resno ogrozijo tako finančne interese Unije kot spoštovanje prava Skupnosti in so zato
         finančni popravki Komisije utemeljeni.

      32      Iz navedenega izhaja, da je Komisija utemeljeno zmanjšala prvotno odobreno finančno pomoč Skupnosti za operativne programe.

      33      Glede datuma dokončnega zaključka finančnih preglednic pa tako iz okvira podpore Skupnosti za strukturne pomoči Skupnosti
         v območjih Irske, upravičenih do pomoči v okviru Cilja 1, za obdobje od 1. januarja 1994 do 31. decembra 1999, kot iz odločb
         C(94) 1972, C(94) 2613 in C(94) 3226 izhaja, da po 31. decembru 1999 ni bila več mogoča nobena sprememba finančnih preglednic
         niti nobena finančna zaveza.

      34      Posledično, ker so popravki zahtev za sofinanciranje, ki jih je predložila Irska po tem datumu, pomenili, da mora ESS na novo
         programirati svoje obveznosti za zadevno obdobje, je Komisija utemeljeno ugotovila, da so navedene zahteve nedopustne.

      35      Iz navedenega izhaja, da prvi tožbeni razlog, ki ga uveljavlja Irska, ni utemeljen in ga je treba zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev pravnih pravil o uporabi Pogodbe
      36      V drugem tožbenem razlogu Irska navaja, da je Komisija s tem, da ni sprejela podrobnih pravil na področju finančnega nadzora
         pred letom 1997 in da je retroaktivno uporabila Uredbo Komisije (ES) št. 2064/97 z dne 15. oktobra 1997 o podrobnih pravilih
         za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 4253/88 glede finančnega nadzora držav članic pri aktivnostih, ki se sofinancirajo iz
         strukturnih skladov (UL L 290, str. 1) za primer, ki se je zgodil v okviru finančne pomoči ESS, ki je bila odobrena Irski
         za leta od 1994 do 1997, kršila člen 23(1) Uredbe št. 4253/88.

      37      Irska v nadaljevanju meni, da je Komisija kršila člen 24 Uredbe št. 4253/88. Dejansko naj ta ne bi ustrezno preučila zadeve
         in tako ugotovljeni elementi ne pomenijo hudih kršitev, ki bi upravičevale zmanjšanje finančne pomoči.

      38      Končno je Komisija po mnenju te države članice kršila tudi načelo partnerstva, določeno v členu 4(1) Uredbe št. 2052/88.

      39      Komisija meni, da pozno sprejetje podrobnih pravil na področju finančnega nadzora nima zveze z izpodbijano odločbo in da bi
         Irska v vsakem primeru morala vložiti tožbo zaradi nedelovanja na podlagi člena 232 ES oziroma ničnostno tožbo na podlagi
         člena 230 ES v dveh mesecih po njenem sprejetju.

      40      Navaja, da gre pri Uredbi št. 2064/97 le za formalizacijo že obstoječe prakse na področju revizije in finančnega nadzora in
         da je bila pred letom 1997 kakršna koli prekinitev revizijske sledi v nasprotju z določbami uredb št. 2052/88 in št. 4253/88.

      41      V zvezi s kršitvijo člena 24 Uredbe št. 4353/88 Irska po mnenju Komisije le ponavlja očitke, ki jih je že navedla v okviru
         prvega tožbenega razloga. V vsakem primeru ta zavrača očitek kršitve te določbe. Dejansko sta bila po eni strani preiskava,
         ki jo je opravila, in dialog, ki ga je vzpostavila z Irsko, ustrezna. Po drugi strani Komisija ocenjuje, da so bile ugotovljene
         nepravilnosti še posebej hude in torej upravičujejo njeno odločitev, da zmanjša odobreno finančno pomoč Skupnosti za operativne
         programe.

      42      Končno, Komisija meni, da trditev o kršitvi člena 4(1) Uredbe št. 2052/88 ni dopustna, saj Irska to določbo le navaja, ne
         da bi opredelila, v čem naj bi bila kršena.

      43      Trditve Irske o tem, da je Komisija kršila člen 23(1) Uredbe št. 4253/88, ni mogoče sprejeti.

      44      Glede tega je treba ugotoviti, da vložitev tožbe na podlagi člena 230 ES, katere predmet je razglasitev ničnosti odločbe o
         zmanjšanju finančne pomoči Skupnosti, ni primerno sredstvo za izpodbijanje poznega sprejetja podrobnih pravil na področju
         finančnega nadzora iz člena 23(1) Uredbe št. 4253/88. Irska bi nedelovanje Skupnosti lahko pred sprejetjem Uredbe št. 2064/97
         izpodbijala na podlagi tožbe zaradi nedelovanja na podlagi člena 232 ES ali izpodbijala veljavnost te uredbe z vložitvijo
         ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES v dveh mesecih po njenem sprejetju.

      45      Po drugi strani pa glede domnevne retroaktivne veljavnosti Uredbe št. 2064/97 zadostuje, da poudarimo, da se izpodbijana odločba
         ne sklicuje na nobeno izmed določb v tej uredbi, ampak temelji na določbah, ki so veljale, ko so nastopila dejstva, in sicer
         zlasti člena 4(1) in 13(3) Uredbe št. 2052/88 ter člena 9(1) in 17(2) Uredbe št. 4253/88.

      46       Poleg tega, kot je to poudaril generalni pravobranilec v točki 45 sklepnih predlogov, je že pred sprejetjem Uredbe št. 2064/97
         celota upoštevanih veljavnih določb zahtevala od držav članic, upravičenih do finančne pomoči Skupnosti iz strukturnih skladov,
         da predložijo vsa zagotovila, ki omogočajo preveriti točno ustreznost med dejansko realiziranimi izdatki v okviru sofinanciranih
         projektov in zadevnimi zahtevami za finančno pomoč Skupnosti. V tem smislu so že te določbe same po sebi zadostovale za sankcioniranje
         nepravilnosti, ki so jih storile irske oblasti. Zlasti člen 23 Uredbe št. 4253/88, na podlagi katerega je bila sprejeta Uredba
         št. 2064/97, je državam članicam zapovedoval, naj sprejmejo ukrepe, potrebne za redno preverjanje, ali so se akcije, ki jih
         je financirala Skupnost, pravilno izvajale, da bi se preprečilo in preganjalo nepravilnosti ter izterjalo sredstva, izgubljena
         zaradi zlorabe ali malomarnosti.

      47      Trditve Irske o tem, da je Komisija kršila člen 24 Uredbe št. 4253/88, prav tako ni mogoče sprejeti.

      48      Dejansko iz spisa jasno izhaja, da je postopek, predviden v tem členu, bil spoštovan. Tako je Komisija potem, ko so njene
         službe opravile preglede na kraju samem, novembra in decembra 2000 v revizijskem poročilu, ki ga je posredovala irskim oblastem
         13. februarja 2001, navedla več nepravilnosti, ki so bile odkrite pri teh pregledih. Na podlagi teh ugotovitev je z dopisom
         z dne 28. februarja 2002 te oblasti obvestila, da namerava zmanjšati finančno pomoč ESS v zvezi z nepravilnimi zahtevami za
         sofinanciranje in jih pozvala, naj v skladu s členom 24(1) Uredbe št. 4253/88 predložijo svoje pripombe v roku dveh mesecev.

      49      Poleg tega je navajanje tega, da ugotovitve Komisije ne pomenijo dovolj hudih nepravilnosti, ki bi upravičevale zmanjšanje
         finančne pomoči ESS, trditev, ki je ponovitev prvega tožbenega razloga, obravnavanega v okviru te tožbe.

      50      Končno je treba glede kršitve načela partnerstva, ki jo zatrjuje Irska, spomniti, da iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča
         in upoštevne sodne prakse izhaja, da je treba v vsaki tožbi navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov in
         da mora biti ta dovolj jasen in natančen, da toženi stranki omogoča pripravo obrambe in Sodišču njen preizkus. Iz tega izhaja,
         da morajo biti temeljni elementi glede dejstev in prava, na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo razvidni iz besedila
         same vloge (sodbi z dne 9. januarja 2003 v zadevi Italija proti Komisiji, C-178/00, Recueil, str. I-303, točka 6, in z dne
         14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Španiji, C-55/03, neobjavljena v ZOdl., točka 23).

      51      Pri trditvi Irske, da je Komisija kršila načelo partnerstva, ni tako. Dejansko navedena država članica v svoji vlogi le zatrjuje
         kršitev tega načela, pri čemer pa ne navede elementov glede dejstev in prava, na katerih te trditve temeljijo.

      52      Posledično in v delu, v katerem se nanaša na kršitev načela partnerstva, je drugi tožbeni razlog nedopusten in ga je treba
         zavrniti.

      53      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je drugi tožbeni razlog, ki ga uveljavlja Irska, delno nedopusten in delno neutemeljen.

       Tretji tožbeni razlog: kršitev načela sorazmernosti
      54      V tretjem tožbenem razlogu Irska meni, da je odločba o zmanjšanju pomoči ESS nesorazmerna. Dejansko bi druge rešitve Komisiji
         omogočile, da doseže zasledovani cilj. Tako bi ta lahko zlasti upoštevala pojasnila in popravke, ki so jih predložile irske
         oblasti.

      55      Irska podredno meni, da je zahtevani znesek nesorazmeren.

      56      Komisija meni, da upoštevaje ugotovljene nepravilnosti v obravnavanem primeru in v skladu z načelom dobrega finančnega poslovodenja,
         ki jo na podlagi člena 274 ES zavezuje, ni imela druge izbire, kot da zmanjša finančno pomoč Skupnosti najmanj za znesek ugotovljenih
         nepravilnosti. V teh okoliščinah izpodbijana odločba ne krši načela sorazmernosti.

      57      Spomniti je treba, da je glede strukturnih skladov člen 24(2) Uredbe št. 4253/88 pravna podlaga za vse zahteve Komisije za
         povračila (sodba z dne 24. januarja 2002 v zadevi Conserve Italia proti Komisiji, C-500/99 P, Recueil, str. I‑867, točka 88).

      58      Zlasti če pregled primera pokaže, da je bila zaradi nepravilnosti finančna pomoč delno neupravičena, ta določba omogoča Komisiji,
         da zmanjša pomoč.

      59      V obravnavani zadevi ni sporno, da je Komisija zmanjšala finančno pomoč ESS v višini, ki je ustrezna zneskom ugotovljenih
         nepravilnosti, in to izključno za izključitev nezakonitih ali neupravičenih izdatkov od sofinanciranja Skupnosti.

      60      Iz tega izhaja, da je tako izvedeno zmanjšanje v skladu z načelom sorazmernosti.

      61      Ugotoviti je torej treba, da tretji tožbeni razlog, ki ga uveljavlja Irska, ni utemeljen.

       Četrti tožbeni razlog: kršitev načel zaupanja v pravo in pravne varnosti
      62      V četrtem tožbenem razlogu Irska navaja, da je Komisija s tem, da je od nje pri izmenjavah, ki so sledile pregledu služb Komisije
         na krajem samem, zahtevala, naj preveri in izvede finančne popravke zahtev za sofinanciranje, ustvarila upravičeno pričakovanje,
         da bo upoštevala te popravljene zahteve za sofinanciranje. To upravičeno pričakovanje naj bi poleg tega podkrepilo še dejstvo,
         da je Komisija po svoji obstoječi praksi odobrila spremembe v navedenih zahtevah, če so bili neupravičeni izdatki identificirani.

      63      Poleg tega Irska meni, da je Komisija s tem, da so bila ta pričakovanja neuresničena, in s tem, da je izpodbijana odločba
         temeljila na pravilih, ki jih predpisi, ki so veljali v trenutku nastanka dejstev, niso vsebovali ali so bili nenatančni,
         kršila načelo pravne varnosti.

      64      Komisija meni, da upoštevaje ugotovljene nepravilnosti, irske oblasti niso mogle utemeljeno imeti upravičenega pričakovanja,
         da jim bo zahtevana pomoč odobrena. Dejansko upravičeno pričakovanje, ki bi ga upravičenec do pomoči lahko imel za to, da
         mu bo pomoč izplačana, ugasne takoj, ko stori nepravilnost. Po drugi strani ni nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo
         mogoče sklepati, da so irske oblasti prejele zagotovila, da zahteve za sofinanciranje ne bodo vsebovale nepravilnosti ali
         da te nepravilnosti ne bodo povzročile zmanjšanja finančne pomoči ESS.

      65      Komisija meni, da je bilo načelo pravne varnosti spoštovano, saj je z izpodbijano odločbo le uporabila zakonodajo, ki je veljala
         ob nastanku dejstev, po kateri se povrnitev zneskov, ki jih je ESS neupravičeno plačal, lahko zahteva, če je dokazan obstoj
         nepravilnosti.

      66      V obravnavani zadevi iz spisa nikakor ne izhaja, da bi Komisija dala Irski natančna zagotovila, ki bi lahko ustvarila v tej
         državi članici utemeljena pričakovanja, po katerih bi Komisija upoštevala popravljene zahteve za sofinanciranje in ne bi zmanjšala
         finančne pomoči v zvezi z ugotovljenimi nepravilnostmi.

      67      Torej ni mogoče šteti, da je Komisija, s tem, ko je sprejela izpodbijano odločbo kršila načelo zaupanja v pravo.

      68      Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso zadevna država članica zgolj na podlagi dejstva, da Komisija ni izvedla dolžnih
         popravkov v prejšnjem proračunu, ampak je nepravilnosti dopuščala iz razloga pravičnosti, ne pridobi pravice na podlagi načela
         pravne varnosti ali načela zaupanja v pravo zahtevati enakega obravnavanja nepravilnosti, do katerih pride v kasnejših proračunih
         (zgoraj navedene sodbe z dne 6. oktobra 1993 v zadevi Italija proti Komisiji, točka 67, in Nemčija proti Komisiji, točka 12,
         ter z dne 6. decembra 2001 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-373/99, Recueil, str. I-9619, točka 56).)

      69      Prav tako ni mogoče šteti, da je bilo načelo pravne varnosti, ki zahteva, da morajo biti pravna pravila jasna in natančna,
         in želi zagotoviti predvidljivost pravnih situacij in pravnih razmerij v pravu Skupnosti (sodba z dne 15. februarja 1996 v
         zadevi Duff in drugi, C-63/93, Recueil, str. I‑569, točka 20), z izpodbijano odločbo kršeno, saj so predpisi, ki so veljali
         ob nastanku dejstev, predvidevali možnost, da Komisija zmanjša finančno pomoč v primeru izkazane nepravilnosti.

      70      Posledično četrti tožbeni razlog, ki ga uveljavlja Irska, ni utemeljen.

      71      Glede na vse navedeno je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      72      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Irski naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Irski se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.