title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 12. decembra 2013.#Actavis Group PTC EHF in Actavis UK Ltd proti Sanofi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).#Zdravila za uporabo v humani medicini – Dodatni varstveni certifikat – Uredba (ES) št. 469/2009 – Člen 3 – Pogoji za pridobitev tega certifikata – Zaporedno dajanje v promet dveh zdravil, ki delno ali v celoti vsebujeta isto učinkovino – Kombinacija učinkovin, od katerih je ena že bila tržena v obliki zdravila z eno učinkovino – Možnost pridobitve več certifikatov na podlagi istega patenta in dveh dovoljenj za dajanje v promet.#Zadeva C‑443/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 12. decembra 2013 (
            *1
         )
      „Zdravila za uporabo v humani medicini — Dodatni varstveni certifikat — Uredba (ES) št. 469/2009 — Člen 3 — Pogoji za pridobitev tega certifikata — Zaporedno dajanje v promet dveh zdravil, ki delno ali v celoti vsebujeta isto učinkovino — Kombinacija učinkovin, od katerih je ena že bila tržena v obliki zdravila z eno učinkovino — Možnost pridobitve več certifikatov na podlagi istega patenta in dveh dovoljenj za dajanje v promet“
      V zadevi C‑443/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 21. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 3. oktobra 2012, v postopku

         Actavis Group PTC EHF,

         Actavis UK Ltd

      proti

         Sanofi,

      ob udeležbi

         Sanofi Pharma Bristol-Myers Squibb SNC,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader (poročevalka), sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. septembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Actavis Group PTC EHF R. Meade, QC, I. Jamal, barrister, in C. Balleny, solicitor,

               —

               za Sanofi in Sanofi Pharma Bristol‑Myers Squibb SNC D. Alexander, QC, ter S. Moore in S. Rich, solicitors,

               —

               za vlado Združenega kraljestva J. Beeko, agentka, skupaj s C. May, barrister,

               —

               za francosko vlado D. Colas in S. Menez, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo F. W. Bulst in J. Samnadda, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3 Uredbe (ES) št. 469/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. maja 2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila (UL L 152, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Actavis Group PTC EHF in Actavis UK Ltd (v nadaljevanju: skupaj: Actavis) ter družbama Sanofi in Sanofi Pharma Bristol‑Myers Squibb SNC (v nadaljevanju skupaj: Sanofi) v zvezi z veljavnostjo dodatnega varstvenega certifikata (v nadaljevanju: DVC), ki ga je skupina Sanofi pridobila za zdravilo CoAprovel.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 4, 5, 9 in 10 Uredbe št. 469/2009 je navedeno:

                        „(4)

                        Doba med vložitvijo patentne prijave za novo zdravilo in dovoljenjem za dajanje tega zdravila v promet [v nadaljevanju: DDP] je trenutno tako dolga, da je doba dejanskega patentnega varstva prekratka, da bi omogočila povrnitev naložb v raziskave.

                        (5)

                        Tak položaj vodi k pomanjkanju ustreznega varstva, kar škoduje farmacevtskim raziskavam.

                  […]

                        (9)

                        Trajanje varstva, ki ga zagotavlja certifikat, bi moralo biti tako, da bi omogočalo ustrezno dejansko varstvo. V ta namen bi moralo biti imetniku patenta in certifikata omogočeno skupaj največ 15 let trajanja varstva od trenutka, ko je bilo za zadevno zdravilo prvič izdano [DDP] v Skupnosti.

                        (10)

                        V tako kompleksnem in občutljivem sektorju, kakršen je farmacevtski, bi bilo vendarle treba upoštevati vse interese, vključno z interesi javnega zdravja. Zaradi tega certifikata ne bi smeli podeliti za obdobje, daljše od petih let. Nadalje bi moralo biti varstvo, ki ga omogoča certifikat, strogo omejeno na izdelek, za katerega je bila izdano dovoljenje za dajanje v promet kot zdravilo.“

               4

               Člen 1 te uredbe, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
               „Za namene te uredbe se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

                        (a)

                        ‚zdravilo‘ pomeni katero koli snov ali kombinacijo snovi za zdravljenje ali preprečevanje bolezni pri ljudeh […];

                        (b)

                        ‚izdelek‘ pomeni učinkovino ali kombinacijo učinkovin zdravila;

                        (c)

                        ‚osnovni patent‘ pomeni patent, ki varuje izdelek kot tak, postopek pridobivanja izdelka ali uporabo izdelka, in ga je imetnik določil za postopek pridobivanja certifikata;

                        (d)

                        ‚certifikat‘ pomeni [DVC];

                  […]“

               5

               Člen 3 navedene uredbe, naslovljen „Pogoji za pridobitev certifikata“, določa:
               „Certifikat se podeli, če je v državi članici, v kateri je vložena prijava v skladu s členom 7, na dan vložitve:

                        (a)

                        izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom;

                        (b)

                        že bilo izdano veljavno [DDP] [izdelka] kot zdravila, v skladu z Direktivo 2001/83/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 69] […];

                        (c)

                        za izdelek še ni bil podeljen certifikat;

                        (d)

                        dovoljenje iz točke (b) prvo [DDP] [izdelka] kot zdravila.“

               6

               Člen 4 navedene uredbe, naslovljen „Predmet varstva“, določa:
               „V okviru varstva, podeljenega z osnovnim patentom, se varstvo, ki ga podeljuje certifikat, razširi samo na izdelek, ki ga zajema [DDP] [ustreznega zdravila], in sicer za kakršno koli uporabo izdelka kot zdravila, ki je odobren pred prenehanjem certifikata.“

               7

               Člen 5 Uredbe št. 469/2009, ki se nanaša na „učinke certifikata“, določa:
               „Ob upoštevanju člena 4 podeljuje certifikat enake pravice kot osnovni patent in zanj veljajo iste omejitve in obveznosti.“

               8

               Člen 13 te uredbe, naslovljen „Trajanje certifikata“, med drugim določa, da „[c]ertifikat začne veljati s koncem zakonitega trajanja osnovnega patenta za obdobje, ki je enako obdobju, ki je poteklo med datumom, ko je bila vložena prijava za osnovni patent, in datumom prvega [DDP] v Skupnosti, skrajšano za dobo petih let.“

         Pravo Združenega kraljestva

               9

               Člen 60 zakona Združenega kraljestva o patentih iz leta 1977 (UK Patents Act 1977), ki se nanaša na „[o]predelitev kršitve“, določa:

                        „1.

                        V skladu z določbami tega poglavja oseba krši patent za izum, če, in samo če, v Združenem kraljestvu v zvezi z izumom brez soglasja imetnika patenta med njegovo veljavnostjo ravna na enega od naslednjih načinov, in sicer:

                                 (a)

                                 če je izum izdelek, izdelek naredi, proda, ponudi v prodajo, uporabi ali uvozi ali ga hrani bodisi za prodajo bodisi za kaj drugega;

                  […]

                        2.

                        V skladu z naslednjimi določbami tega poglavja oseba (ki ni lastnica patenta) prav tako krši patent za izum, če med veljavnostjo patenta in brez soglasja lastnika priskrbi ali ponudi, da bo v Združenem kraljestvu priskrbela osebi, ki ni pridobiteljica licence ali druga oseba, ki ima pravico do uporabe izuma, katero koli sredstvo za uresničitev izuma, ki zadeva bistveni element izuma, čeprav se zaveda ali pa je razumni osebi v okoliščinah jasno, da so ta sredstva primerna za uresničitev izuma in so namenjena temu, da se izum uresniči v Združenem kraljestvu.“

         Dejansko stanje in vprašanji za predhodno odločanje

               10

               Skupina Sanofi je imetnica evropskega patenta EP0454511 (v nadaljevanju: patent skupine Sanofi). Iz opisa tega patenta izhaja, da je predmet izuma, ki ga zajema, zlasti družina spojin, ki ji pripada irbesartan, učinkovina za zniževanje krvnega tlaka. Predmet tega izuma so tudi farmacevtske kombinacije, ki vsebujejo več povezanih učinkovin, pri čemer ena spojina ustreza izumu, druga ali druge pa so lahko spojina beta zaviralec, kalcijev antagonist, diuretik, nesteroidno protivnetno zdravilo ali pomirjevalo.

               11

               Zahtevki od 1 do 7 tega osnovnega patenta se nanašajo na sam irbesartan ali na eno izmed njegovih soli. Zahtevek 20 tega patenta se nanaša na farmacevtsko kombinacijo iz irbesartana v povezavi z diuretikom. Vendar v tem zahtevku navedenega osnovnega patenta in v njegovem opisu ni poimensko naveden noben določen diuretik.

               12

               Za ta patent je bila 20. marca 1991 vložena prijava pri Evropskem patentnem uradu, podeljen pa je bil 17. junija 1998. Navedeni patent je potekel 20. marca 2011.

               13

               Skupina Sanofi je na podlagi tega patenta in DDP, ki so bila za zdravilo Aprovel, ki kot edino učinkovino vsebuje irbesartan in se uporablja predvsem za zdravljenje primarnega visokega krvnega tlaka, podeljena 27. avgusta1997, 8. februarja 1999 pridobila prvi DVC za to učinkovino. Ta certifikat je potekel 14. avgusta 2012.

               14

               Skupina Sanofi je na podlagi svojega osnovnega patenta, vendar to pot na podlagi DDP, podeljenih 15. oktobra 1998 za zdravilo CoAprovel, sestavljeno iz kombinacije irbesartana in diuretika, v obravnavani zadevi hidroklorotiazida, ki se uporablja za zdravljenje primarnega visokega krvnega tlaka, pridobila drugi DVC za kombinacijo irbesartan–hidroklorotiazid. Izdan je bil 21. decembra 1999 in je potekel 14. oktobra 2013.

               15

               Iz povzetka Evropskega javnega poročila o oceni zdravila (EPAR) Evropske agencije za zdravila izhaja, da ima „[p]ovezava teh dveh učinkovin […] dodaten učinek in arterijski tlak znižuje bolj kot posamezno od teh zdravil pri monoterapiji.“ Iz tega naj bi bilo razvidno, da zdravilne lastnosti te kombinacije učinkovin ustrezajo seštevku terapevtskih učinkov, ki se sicer dosežejo z ločenim jemanjem zdravila Aprovel in hidroklorotiazida. V zvezi s tem je v tem povzetku navedeno, da so bile „[š]tudije, opravljene na jemanju […] Aprovel[a] v povezavi s hidroklorotiazidom v obliki ločenih tablet, […] uporabljene za upravičevanje uporabe CoAprovela“, tako da se za to kombinacijo ne da sklepati, da ima nov terapevtski učinek v primerjavi z učinki, dobljenimi z ločenim jemanjem teh dveh učinkovin.

               16

               Skupina Actavis namerava dati v promet generični različici zdravil Aprovel in CoAprovel. Ker naj bi generično zdravilo, ki ustreza zdravilu CoAprovel, kršilo varstvo, ki je za kombinacijo učinkovin irbesartan–hidroklorotiazid zagotovljeno z drugim DVC, podeljenim skupini Sanofi, je skupina Actavis pred predložitvenim sodiščem vložila tožbo, s katero izpodbija veljavnost tega DVC.

               17

               Skupina Actavis v utemeljitev svoje tožbe navaja, prvič, da drugi DVC, ki ga je pridobila skupina Sanofi za kombinacijo irbesartana in hidroklorotiazida, ni veljaven, ker ta kombinacija ni bila varovana z osnovnim patentom v smislu člena 3(a) Uredbe št. 469/2009, saj taka kombinacija učinkovin ni bila izrecno opisana ali navedena v besedilu nobenega od zahtevkov tega patenta. Glede tega skupina Sanofi trdi nasprotno, in sicer, da je tak opis ali navedba vsebovana v zahtevku 20 patenta skupine Sanofi, ki predvideva, da se ta patent nanaša na kombinacijo irbesartana in diuretika. Hidroklorotiazid pa naj bi bil ravno diuretik.

               18

               Drugič, skupina Actavis trdi, da drugi DVC ni veljaven z vidika člena 3(c) Uredbe št. 469/2009, ker naj bi bil za „izdelek“ v smislu tega člena že podeljen prvi DVC. Nasprotno pa skupina Sanofi trdi, da navedena določba ni bila kršena, ker so bili prvi DVC in DDP za zdravilo Aprovel pridobljeni za edino učinkovino irbesartan, medtem ko so bili drugi DVC in DDP za zdravilo CoAprovel pridobljeni za drugačen izdelek, in sicer za kombinacijo irbesartana in hidroklorotiazida.

               19

               Predložitveno sodišče poudarja, da te trditve postavljajo vprašanja o razlagi, po eni strani, člena 3(a) Uredbe št. 469/2009 in, po drugi, člena 3(c) in (d) te uredbe, ki jih je Sodišče obravnavalo v sodbah z dne 24. novembra 2011 v zadevah Medeva (C-322/10, ZOdl., str. I-12051) ter Georgetown University in drugi (C-422/10, ZOdl., str. I-12157) ter sklepih z dne 25. novembra 2011 v zadevah Yeda Research and Development Company in Aventis Holdings (C-518/10, ZOdl., str. I-12209), University of Queensland in CSL (C-630/10, ZOdl., str. I-12231) ter Daiichi Sankyo (C-6/11, ZOdl., str. I-12255).

               20

               Vendar predložitveno sodišče meni, da mu ta sodna praksa ne omogoča rešitve spora o glavni stvari.

               21

               Po eni strani namreč meni, da Sodišče v okviru svojih odgovorov v navedeni sodni praksi, ki so se nanašali zlasti na to, na podlagi katerih meril je mogoče ugotoviti, ali izdelek varuje „osnovni patent“ v smislu člena 3(a) Uredbe št. 469/2009, ni navedlo jasnega merila, ki se uporabi za dejansko stanje, kakršno je to v sporu o glavni stvari.

               22

               Po mnenju predložitvenega sodišča to analizo potrjujejo razhajanja med sodbami več nacionalnih sodišč v zadevah, podobnih tisti iz postopka v glavni stvari. Tako je Tribunal de grande instance de Paris (Francija) v sodbi z dne 10. avgusta 2012 v zadevi Sanofi proti Sandoz presodilo, kot trdi tudi skupina Actavis v zadevi, v kateri poteka spor o glavni stvari, da v zahtevku 20 patenta skupine Sanofi hidroklorotiazid ni bil opisan oziroma naveden kot del kombinacije z irbesartanom. Nasprotno sta Landgericht Düsseldorf (Nemčija) in Rechtbank’s‑Gravenhage (Nizozemska) presodili, da je taka kombinacija bila v zahtevku 20 patenta skupine Sanofi. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), ki predlaga, naj se odgovori na to vprašanje, meni, da bi moralo biti odločilno to, ali osrednjo inventivno raven osnovnega patenta predstavlja učinkovina ali kombinacija učinkovin.

               23

               Po drugi strani predložitveno sodišče meni, da vprašanje, ali je Sodišče v zgoraj navedenih sodbah Medeva in Georgetown University in drugi spremenilo sodno prakso v zvezi z razlago člena 3(c) Uredbe št. 469/2009, ni rešeno. Meni namreč, da iz teh sodb ni mogoče ugotoviti, ali Sodišče odslej šteje, da ta določba nasprotuje podeljevanju več kot enega DVC na „osnovni patent“ v smislu člena 1 te uredbe ne glede na število izdelkov, zajetih s tem patentom, ali pa še vedno šteje, da je treba podeliti en DVC na „osnovni patent“ in na „izdelek“, kot je to v sodbah z dne 23. januarja 1997 v zadevi Biogen (C-181/95, Recueil, str. I-357) in z dne 3. septembra 2009 v zadevi AHP Manufacturing (C-482/07, ZOdl., str. I-7295).

               24

               V zvezi s tem predložitveno sodišče ugotavlja, da medtem ko je nizozemski patentni urad sprejel razlago zgoraj navedenih sodb Medeva in Georgetown University in drugi, da je podeljevanje več DVC na patent ne glede na število izdelkov, ki jih ta zajema, prepovedano, pa je patentni urad Združenega kraljestva v zadevi v glavni stvari menil, da je skupini Sanofi mogoče izdati dva DVC na podlagi enega samega „osnovnega patenta“ v smislu navedenega člena 1, ker sta ta DVC ustrezala dvema ločenima izdelkoma, zajetima s to vrsto patenta.

               25

               V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Katera so merila za odločitev, ali je ‚izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom‘ v smislu člena 3(a) Uredbe [št. 469/2009]?

                        2.

                        Ali Uredba [št. 469/2009], zlasti njen člen 3(c), v primeru, v katerem je več izdelkov varovanih z veljavnim osnovnim patentom, nasprotuje temu, da se imetniku patenta izda certifikat za vsakega od varovanih izdelkov?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Drugo vprašanje

               26

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba najprej preučiti, v bistvu sprašuje, ali v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih je imetnik patenta na podlagi tega patenta, ki varuje novo učinkovino, in DDP zdravila, ki jo vsebuje kot edino učinkovino, že pridobil DVC za to učinkovino, člen 3(c) Uredbe št. 469/2009 treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da imetnik tega patenta na podlagi istega patenta, vendar DDV drugega zdravila, ki navedeno učinkovino vsebuje v kombinaciji z drugo učinkovino, ki pa kot taka ni varovana z navedenim patentom, pridobi drug DVC, ki se nanaša na to kombinacijo učinkovin.

               27

               Sodišče je sicer v položaju, ko je „izdelek“ v smislu člena 1 Uredbe št. 469/2009 varovan z več osnovnimi patenti, ki lahko pripadajo različnim imetnikom, pa naj gre za patente na tem izdelku, patente o postopkih za njegovo pridobivanje ali patente, ki se nanašajo na uporabo navedenega izdelka, že razsodilo, da se v skladu s členom 3(c) navedene uredbe iz vsakega od teh patentov lahko pridobi pravica do DVC, vendar se ne sme podeliti več kot en certifikat za osnovni patent (glej zgoraj navedeni sodbi Biogen, točka 28, in AHP Manufacturing, točki 22 in 23). V takem položaju vrste patentov, ki jih lahko imajo posamezni izmed teh imetnikov, v zvezi s tem vplivajo na varstvo, ki se lahko pridobi s podelitvijo DVC, saj je pri patentu, ki varuje izdelek kot tak, z DVC podeljeno varstvo, ki bo zajelo ta izdelek, medtem ko se bo pri patentu v zvezi s postopkom za pridobivanje izdelka to varstvo nanašalo zgolj na postopek pridobivanja tega izdelka ali morda tudi na izdelek, pridobljen neposredno s tem postopkom, če pravo, ki velja za ta patent, tako določa (glej zgoraj navedeni sklep University of Queensland in CSL, točka 39), pri patentu za novo terapevtsko uporabo znane ali neznane učinkovine pa DVC ne bo mogel zajemati učinkovine kot take, temveč le novo uporabo tega izdelka (sodba z dne 19. julija 2012 v zadevi Neurim Pharmaceuticals (1991), C‑130/11, točka 25).

               28

               Vendar se zadeva v glavni stvari nanaša na drugačen položaj. Nanaša se namreč na položaj, v katerem se lahko šteje, da en sam osnovni patent varuje več izdelkov v smislu člena 3(a) Uredbe št 469/2009, s tem pa se zastavlja drugačno vprašanje od tistih, ki so bila postavljena med drugim v zadevah, v katerih sta bili izdani zgoraj navedeni sodbi Biogenom in AHP Manufacturing, in sicer, ali tak patent imetniku lahko omogoča pridobitev več DVC.

               29

               V zvezi s tem lahko patent, ki varuje več različnih „izdelkov“, vsekakor načeloma omogoča pridobitev več DVC v povezavi z vsakim od teh različnih izdelkov, zlasti če vsakega od teh kot takega „varuje“ ta „osnovni patent“ v smislu člena 3(a) Uredbe št 469/2009 v povezavi s členom 1(b) in (c) te uredbe (sodba z dne 12. decembra 2013 v zadevi Georgetown University, C‑484/12, točka 30).

               30

               Vendar v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, tudi če se domneva, da je pogoj iz člena 3(a) sicer izpolnjen, za uporabo člena 3(c) navedene uredbe ni mogoče sprejeti, da lahko imetnik veljavnega osnovnega patenta pridobi nov DVC, morda celo z daljšo veljavnostjo, vsakič, ko da v promet v državi članici zdravilo, ki po eni strani vsebuje učinkovino, ki je kot taka varovana z njegovim osnovnim patentom in ki je v skladu z ugotovitvami predložitvenega sodišča osrednja inventivna raven tega patenta, ter po drugi drugo učinkovino, ki je kot take navedeni patent ne varuje.

               31

               Namen dodatnega varstvenega certifikata je namreč le uvesti zadostno trajanje dejanskega varstva osnovnega patenta, s čimer se njegovemu imetniku omogoči, da je po izteku veljavnosti svojega patenta še dodaten čas upravičen do izključnosti, zato da se mu vsaj deloma povrne čas za gospodarsko izkoriščanje izuma, ki ga je izgubil zaradi poteka časa med vložitvijo patentne prijave in prvo podelitvijo DDP v Evropski uniji (sodba z dne 11. novembra 2010 v zadevi Hogan Lovells International, C-229/09, ZOdl., str. I-11335, točka 50, in zgoraj navedena sodba Georgetown University, točka 36).

               32

               V zadevi v glavni stvari je patent skupine Sanofi, ki varuje učinkovino irbesartan kot tako v smislu člena 3(a) Uredbe št. 469/2009, imetniku že omogočil, da je pridobil DVC za to učinkovino. Poleg tega ni sporno, da hidroklorotiazid, ki je učinkovina iz razreda diuretikov, kot tak ni varovan niti s tem niti z drugim patentom.

               33

               Glede tega v skladu s členom 5 Uredbe št. 469/2009 DVC, podeljen za izdelek, po poteku osnovnega patenta podeljuje enake pravice kot osnovni patent za ta izdelek v mejah varstva, podeljenega s tem patentom, kot so navedene v členu 4 te uredbe. Če torej lahko imetnik tega patenta med njegovo veljavnostjo na podlagi svojega patenta nasprotuje kateri koli uporabi ali določeni uporabi svojega izdelka v obliki zdravila, ki je sestavljeno iz tega izdelka ali ki ga vsebuje, bo imel na podlagi DVC, ki je bil izdan za ta isti izdelek, enake pravice za kakršno koli uporabo izdelka kot zdravila, ki je bila odobrena pred potekom navedenega certifikata (glej zgoraj navedeni sodbi Medeva, točka 39, in Georgetown University in drugi, točka 32, ter zgoraj navedena sklepa University of Queensland in CSL, točka 34, ter Daiichi Sankyo, točka 29).

               34

               Ker v zadevi v glavni stvari ni sporno, da je skupina Sanofi med veljavnostjo prvega DVC lahko na podlagi svojega osnovnega patenta nasprotovala kateri koli uporabi ali določeni uporabi irbesartana v obliki zdravila, ki je sestavljeno iz tega izdelka ali ki ga vsebuje, je ta skupina tako imela na podlagi zdaj poteklega DVC, ki je bil izdan za ta isti izdelek, prav tako enake pravice za kakršno koli uporabo izdelka kot zdravila, ki je bila odobrena pred potekom navedenega certifikata.

               35

               Iz tega izhaja, da je ta prvi DVC skupini Sanofi omogočal nasprotovanje trženju zdravila, ki vsebuje irbesartan v kombinaciji s hidroklorotiazidom in ima podobno terapevtsko uporabo kot zdravilo Aprovel, tako da bi skupina Sanofi, če bi njen konkurent tržil zdravilo, podobno CoAprovelu, za podobno terapevtsko uporabo, lahko nasprotovala takemu trženju tako, da bi se v zvezi s tem sklicevala na DVC, ki se nanaša na irbesartan (glej v tem smislu, v zvezi z uporabo učinkovine valsartan s hidroklorotiazidom, sklepa z dne 9. februarja 2012 v zadevah Novartis, C‑442/11, točka 23, in Novartis, C‑574/11, točka 20).

               36

               Vendar pa v takem položaju člen 13 Uredbe št. 469/2009 določa, da po poteku takega prvega DVC njegov imetnik v povezavi z osnovnim patentom, uporabljenim kot podlaga za njegovo izdajo, ne more več nasprotovati temu, da bi tretje osebe tržile učinkovino, ki je bila predmet varstva, podeljenega z navedenim DVC, kar pomeni, da morajo imeti po tem datumu te tretje osebe možnost dajanja v promet ne le zdravil, sestavljenih iz te prej varovane učinkovine, temveč tudi vseh zdravil, ki vsebujejo navedeno učinkovino v kombinaciji z drugo učinkovino, ki kot taka ni varovana s tem osnovnim patentom ali katerim koli drugim patentom.

               37

               Sicer v zvezi z drugim DVC, podeljenim v zadevi v glavni stvari, ni izključeno, da v skladu z nacionalno zakonodajo, ki zagotavlja določeno varstvo pred posrednimi kršitvami, DVC, ki se nanaša na kombinacijo irbesartan‑hidroklorotiazid, lahko imetniku omogoča, da nasprotuje trženju zdravila, ki vsebuje učinkovino irbesartan, samo ali v kombinaciji. Vendar pa v takem položaju drugi DVC imetniku pravzaprav podeljuje, čeprav le delno in posredno, novo varstvo irbesartana, s čimer v bistvu podaljšuje varstvo, pridobljeno s podelitvijo prvega DVC, ki se nanaša na to učinkovino, in sicer pod pogoji, navedenimi v točki 35 te sodbe. Tako ob upoštevanju posledic njegove podelitve v smislu obsega varstva ta vidik potrjuje, da DVC, kakršen je drugi DVC v zadevi v glavni stvari, ne more biti podeljen.

               38

               Podobno, če bi se v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, DDP za zdravilo CoAprovel pridobilo pred DDP za zdravilo Aprovel, kar bi njegovemu imetniku omogočilo pridobiti DVC ali za irbesartan sam ali za kombinacijo irbesartan‑hidroklorotiazid, poznejša pridobitev DDP za zdravilo Aprovel glede na pogoje, določene v členu 3(c) Uredbe št. 469/2009, ne bi omogočala podelitve drugega DVC za irbesartan.

               39

               V zvezi s trditvijo skupine Sanofi, da dajanje zdravila, kot je zdravilo CoAprovel, v promet imetniku patenta povzroča dodatne stroške za raziskave in predklinične ter klinične preskuse, kar naj bi upravičevalo podelitev drugega DVC za kombinacijo irbesartan‑hidroklorotiazid, ta okoliščina ne more omajati razlage, sprejete v tej sodbi.

               40

               Ob upoštevanju namena Uredbe št. 469/2009, kot je naveden v točki 31 te sodbe, in sicer da se zamuda imetnika osnovnega patenta pri gospodarskem izkoriščanju nadomesti z dodatnim obdobjem izključnosti, je, po eni strani, podelitev prvega DVC za edino učinkovino irbesartan imetniku že omogočila tako nadomestitev, po drugi pa namen te uredbe ni v celoti nadomestiti zamudo pri trženju izuma ali nadomestiti takšno zamudo v zvezi z vsemi mogočimi oblikami trženja tega izuma, vključno z obliko kombinacije v povezavi z isto učinkovino.

               41

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je temeljni cilj Uredbe št. 469/2009 nadomestiti zamudo pri trženju tistega, kar je jedro inventivne ravni, ki je predmet osnovnega patenta, kar je v zadevi v glavni stvari irbesartan. Torej bi bilo ob upoštevanju potrebe, navedene v uvodni izjavi 10 Uredbe št. 469/2009, da se upoštevajo vsi zadevni interesi, vključno z interesi javnega zdravja, priznanje pravice do podelitve več DVC pri vsakem nadaljnjem dajanju te učinkovine v promet z neomejenim številom drugih učinkovin, ki kot take niso varovane z osnovnim patentom, temveč so v besedilu patentnih zahtevkov zgolj opisane s splošnimi izrazi – kot so v patentnem zahtevku, ki je sporen v zadevi v glavni stvari, „kombinacija beta‑zaviralcev“, „kalcijev antagonist“, „diuretik“, „nesteroidno protivnetno zdravilo“ ali „pomirjevalo“ – v nasprotju z ravnotežjem, ki ga je treba glede spodbujanja raziskav v Uniji z DVC doseči med interesi farmacevtske industrije in interesi javnega zdravja.

               42

               Iz tega sledi, da v takem položaju člen 3(c) Uredbe št. 469/2009 nasprotuje temu, da bi isti osnovni patent imetniku omogočal pridobitev več DVC v povezavi z irbesartanom, ker bi bili ti DVC dejansko, delno ali v celoti, povezani z istim izdelkom (glej v tem smislu glede fitofarmacevtskih izdelkov sodbo z dne 10. maja 2001 v zadevi BASF, C-258/99, Recueil, str. I-3643, točki 24 in 27). Če pa je kombinacija, sestavljena iz nove učinkovine, za katero je že bil podeljen DVC, in druge učinkovine, ki kot taka ni bila varovana z zadevnim patentom, predmet novega osnovnega patenta v smislu člena 1(c) navedene uredbe, bi zadnjenavedeni patent, ker bi zajemal povsem ločeno inovacijo, lahko upravičeval podelitev DVC za to novo kombinacijo, ki bi bila pozneje dana v promet.

               43

               Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih je na podlagi patenta, ki varuje novo učinkovino, in DDP zdravila, ki jo vsebuje kot edino učinkovino, imetnik tega patenta za to učinkovino že pridobil DVC, ki mu omogoča nasprotovanje uporabi te učinkovine same ali v kombinaciji z drugimi učinkovinami, člen 3(c) Uredbe št. 469/2009 treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da imetnik tega patenta na podlagi istega patenta, vendar poznejšega DDV drugega zdravila, ki navedeno učinkovino vsebuje v kombinaciji z drugo učinkovino, ki pa kot taka ni varovana z navedenim patentom, pridobi še en DVC, ki se nanaša na to kombinacijo učinkovin.

         Prvo vprašanje

               44

               Ob upoštevanju odgovora na drugo vprašanje, v skladu s katerim skupini Sanofi ni mogoče podeliti še enega DVC, kakršen je tisti, ki je sporen v zadevi v glavni stvari, za kombinacijo irbesartan‑hidroklorotiazid, in to ne glede na to, ali je bila ta kombinacija kot taka varovana z osnovnim patentom v smislu člena (3)(a) Uredbe št 469/2009, na prvo vprašanje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               45

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih je na podlagi patenta, ki varuje novo učinkovino, in dovoljenja za dajanje v promet zdravila, ki jo vsebuje kot edino učinkovino, imetnik tega patenta za to učinkovino že pridobil dodatni varstveni certifikat, ki mu omogoča nasprotovanje uporabi te učinkovine same ali v kombinaciji z drugimi učinkovinami, je treba člen 3(c) Uredbe (ES) št. 469/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. maja 2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi imetnik tega patenta na podlagi istega patenta vendar poznejšega dovoljenja za dajanje v promet drugega zdravila, ki navedeno učinkovino vsebuje v kombinaciji z drugo učinkovino, ki pa kot taka ni varovana z navedenim patentom, pridobil še en dodatni varstveni certifikat, ki se nanaša na to kombinacijo učinkovin.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 6. julija 2017.#Dumitru Marcu proti Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) in Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Curtea de Apel Bucureşti.#Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 199(1)(c) – Neidentifikacija za namene DDV – Obrnjena davčna obveznost – Hipotetičnost vprašanja za predhodno odločanje – Nedopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe.#Zadeva C-392/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (deveti senat)
      z dne 6. julija 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Davek na dodano vrednost (DDV) — Direktiva 2006/112/ES — Člen 199(1)(c) — Neidentifikacija za namene DDV — Obrnjena davčna obveznost — Hipotetičnost vprašanja za predhodno odločanje — Nedopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe“
      V zadevi C‑392/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija) z odločbo z dne 25. aprila 2016, ki je na Sodišče prispela 13. julija 2016, v postopku

         Dumitru Marcu

      proti

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF),

         Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București,

      SODIŠČE (deveti senat),
      v sestavi E. Juhász, predsednik senata, C. Vajda in C. Lycourgos (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Bobek,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za romunsko vlado R.‑H. Radu, L. Liţu in C. M. Florescu, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in L. Radu Bouyon, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23) in Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1), zlasti na razlago njunih določb v zvezi s pogoji za uporabo mehanizma obrnjene davčne obveznosti.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Dumitrujem Marcujem in Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) – Direcția Generală regională a finanțelor publice București (nacionalna agencija davčne uprave (ANAF) – generalna regionalna direkcija za javne finance v Bukarešti, Romunija, v nadaljevanju: davčna uprava) glede zahteve za razglasitev ničnosti odločbe navedene uprave, s katero je bilo tožeči stranki naloženo retroaktivno plačilo davka na dodano vrednosti (DDV) za nepremičninske transakcije in zavrnjena uporaba mehanizma obrnjene davčne obveznosti.

         Pravni okvir

               3

               Člen 2 Akta o pogojih pristopa Republike Bolgarije in Romunije in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2005, L 157, str. 203), določa:
               „Z dnem pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom, za Bolgarijo in Romunijo zavezujoče in se v njiju uporabljajo pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt.“

            Direktiva 2006/112

               4

               Člen 9(1) Direktive 2006/112 določa:
               „‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               ‚Ekonomska dejavnost‘ je vsaka dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter dejavnostmi samostojnih poklicev. Za ekonomsko dejavnost se šteje predvsem izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

               5

               Člen 12 te direktive določa:
               „1.   Države članice lahko štejejo za davčnega zavezanca vsakogar, ki priložnostno opravi transakcijo v zvezi z dejavnostmi iz drugega pododstavka člena 9(1), in zlasti eno od naslednjih transakcij:

                        (a)

                        dobavo objekta ali delov objekta in zemljišča, na katerem objekt stoji pred prvo uporabo;

                        (b)

                        dobavo zemljišča za gradnjo.

                  2.   Za namene odstavka 1(a) se kot ‚objekt‘ šteje vsaka konstrukcija, trajno povezana s tlemi ali v tleh.
               Države članice lahko določijo podrobne pogoje uporabe kriterija iz odstavka 1(a) za prenovo objektov in lahko določijo, kaj šteje za ‚zemljišče, na katerem objekt stoji‘.
               […]
               3.   ‚Zemljišče za gradnjo‘ za namene odstavka 1(b) pomeni vsako neopremljeno ali opremljeno zemljišče, ki ga kot takega opredelijo države članice.“

               6

               Člen 135(1) navedene direktive določa:
               „Države članice oprostijo naslednje transakcije:
               […]

                        (j)

                        dobave objektov ali delov objektov ter zemljišč, na katerih stojijo, razen tistih iz točke (a) člena 12(1);

                        (k)

                        dobave nepozidanih zemljišč, razen dobav stavbnih zemljišč iz točke (b) člena 12(1);

                  […]“

               7

               Člen 137(1) te direktive določa:
               „Države članice lahko dovolijo davčnim zavezancem pravico do izbire za obdavčitev naslednjih transakcij:
               […]

                        (b)

                        dobave objektov ali delov objektov ter zemljišč, na katerih stojijo, razen tistih iz točke (a) člena 12(1);

                        (c)

                        dobave nepozidanih zemljišč, razen dobav stavbnih zemljišč iz točke (b) člena 12(1);

                  […]“

               8

               Člen 193 Direktive 2006/112 določa:
               „DDV je dolžan plačati davčni zavezanec, ki dobavlja obdavčljivo blago ali opravlja obdavčljivo storitev, razen v primerih, v katerih je davek v skladu s členi 194 do 199 in členom 202 dolžna plačati druga oseba.“

               9

               Člen 199(1) te direktive določa:
               „Države članice lahko določijo, da je oseba, ki je dolžna plačati DDV, davčni zavezanec, za katerega se opravi katera koli izmed naslednjih storitev:
               […]

                        (c)

                        dobava nepremičnin, kakor je navedeno v členu 135(1)(j) in (k), če se je dobavitelj odločil za obdavčenje dobave v skladu s členom 137;

                  […]“

               10

               Člen 395(1) navedene direktive določa:
               „Na predlog Komisije lahko Svet soglasno dovoli kateri koli državi članici, da uvede posebne ukrepe, ki odstopajo od določb te direktive, za poenostavitev postopka obračunavanja davka ali za preprečevanje nekaterih vrst davčnih utaj ali izogibanja davkom.
               […]“

               11

               Člen 411 iste direktive določa:
               „1.   Direktiva 67/227/EGS in [Šesta] [d]irektiva 77/388/EGS se razveljavita brez vpliva na obveznosti držav članic v zvezi z roki za prenos teh direktiv v domače pravo in njuno izvajanje, določenimi v delu B Priloge XI.
               2.   Sklicevanja na razveljavljeni direktivi pomenijo sklicevanja na to direktivo in se berejo v skladu s primerjalno tabelo v Prilogi XII.“

               12

               Člen 413 Direktive 2006/112 določa:
               „Ta direktiva začne veljati 1. januarja 2007.“

            Romunsko pravo

         Zakon št. 571/2003 o davčnem zakoniku

               13

               Člen 127 zakona št. 571/2003 o davčnem zakoniku (v nadaljevanju: davčni zakonik) določa:
               „Davčni zavezanci in ekonomska dejavnost
               1.   Davčni zavezanec je vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost iz odstavka 2, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               2.   Za namen tega naslova ekonomska dejavnost obsega vsako dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter dejavnostmi samostojnih poklicev. Za ekonomsko dejavnost se šteje izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

               14

               Člen 160 davčnega zakonika v različici, ki je veljala leta 2007, določa:
               „Ukrepi za poenostavitev
               1.   Dobavitelji in pridobitelji blaga ali storitev iz odstavka 2 morajo uporabiti ukrepe za poenostavitev, ki jih določa ta člen. Za uporabo teh ukrepov mora biti izpolnjen nujni pogoj, da sta dobavitelj in pridobitelj identificirana za namene DDV, v skladu s členom 153.
               2.   Poenostavljeni ukrepi se uporabljajo za to blago in storitve:
               […]

                        (b)

                        stavbe, dele stavb in raznovrstna zemljišča, za dobavo katerih se uporabi sistem obdavčitve;

                  […]
               3.   Dobavitelji morajo na račune, izdane za dobavo blaga iz odstavka 2, dopisati ‚obrnjena davčna obveznost‘ brez navedbe pripadajočega davka. Pridobitelji navedejo pripadajoči davek na računih, ki jih izdajo dobavitelji, na katerih navedejo tako znesek obračunanega davka kot znesek davka, ki ga je mogoče odbiti v obračunu DDV. Med dobaviteljem in pridobiteljem se za transakcije, za katere veljajo ukrepi poenostavitve, ne izvede nobeno plačilo DDV.
               […]
               5.   Določbe tega člena mora uporabljati tako dobavitelj kot pridobitelj. Če dobavitelj ni dopisal ‚obrnjena davčna obveznost‘ na račune, ki jih je izdal za blago ali storitve iz odstavka 2, pridobitelj uporabi sistem obrnjene davčne obveznosti, dobavitelju ne plača DDV, sam na račun dopiše ‚obrnjena davčna obveznost‘ in izpolni obveznosti iz odstavka 3.“

         Odločba vlade št. 44/2004 o podrobnih pravilih za uporabo davčnega zakonika

               15

               Odločba vlade št. 44/2004 o podrobnih pravilih za uporabo davčnega zakonika je v različici, kakor je bila spremenjena med letom 2007, v točki 62(2) določala:
               „Če je davčni zavezanec dosegel ali presegel zgornjo mejo oprostitve in ni zaprosil za identifikacijo v skladu s členom 153 davčnega zakonika, pristojni davčni organi ravnajo tako:

                        (a)

                        če pristojni davčni organi ugotovijo kršitev zakonskih določb, preden je bil davčni zavezanec identificiran za namene DDV v skladu s členom 153 davčnega zakonika, mu naložijo plačilo davka, ki bi ga moral plačati, če bi bil identificiran za namene DDV po splošni ureditvi v skladu s členom 153 davčnega zakonika, za obdobje od datuma, ko bi moral biti zadevni subjekt identificiran za namene DDV, če bi za to zaprosil v zakonsko določenem roku, do datuma, ko je bila ugotovljena kršitev zakonskih določb. Poleg tega nadzorni organi ta subjekt identificirajo za namene DDV po uradni dolžnosti v skladu s členom 153(7) davčnega zakonika.

                  […]“

               16

               Točka 82 teh podrobnih pravil v različici, ki je veljala leta 2007, je določala:
               „Nujni pogoj iz člena 160(1) davčnega zakonika za uporabo ukrepov za poenostavitev oziroma obrnjene davčne obveznosti je, da sta tako dobavitelj kot pridobitelj identificirana za namene DDV v skladu s členom 153 davčnega zakonika in da je zadevna transakcija obdavčljiva. […]
               […]

                        9.

                        Davčni organi sankcionirajo dobavitelje in pridobitelje za neuporabo ukrepov za poenostavitev, določenih z zakonom, tako, da jim naložijo popravek transakcij in izvedbo obrnjene davčne obveznosti v skladu z določbami te uredbe.
                        […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               17

               D. Marcu je od avgusta 2005 do decembra 2009 kot prodajalec izvedel 35 nepremičninskih transakcij v zvezi z zemljišči in stanovanji, ki so spadala v njegovo osebno premoženje, tako s fizičnimi osebami, ki niso identificirane za namene DDV, kot s pravnimi osebami romunskega prava, ki so identificirane za namene DDV. Za te transakcije ni obračunal DDV niti ga ni plačal državi.

               18

               Predložitveno sodišče meni, da je za namene zadeve, o kateri odloča, upoštevnih samo sedem od teh 35 nepremičninskih transakcij. Gre za sedem prodajnih pogodb, sklenjenih med septembrom 2006 in novembrom 2007, s pravnimi osebami romunskega prava, ki so identificirane za namene DDV.

               19

               Davčna uprava je po nadzoru, opravljenem leta 2010, ugotovila, da te nepremičninske transakcije izpolnjujejo zakonske pogoje za obdavčitev z DDV in da je D. Marcu davčni zavezanec, saj je presegel najvišjo mejo za oprostitev in je opravljal ekonomsko dejavnost z izkoriščanjem premoženja v stvareh in pravicah, da bi trajno dosegal dohodke.

               20

               Davčna uprava je 29. septembra 2010 v zvezi s tem ugotovila, da obveznost identifikacije za DDV, ki bi jo moral D. Marcu izvesti v desetih dneh od datuma, ko je bila presežena zgornja meja za oprostitev DDV, ni bila izpolnjena. Poleg tega je ta uprava ugotovila, da D. Marcu dolguje DDV od 1. februarja 2006, in izdala odločbo o odmeri DDV dolgovanega za nazaj za vse nepremičninske transakcije, ki jih je kot prodajalec sklenil po tem datumu.

               21

               D. Marcu je izpodbijal zakonitost te odločbe o odmeri pred Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (nacionalna agencija davčne uprave – generalna direkcija za obravnavanje pritožb, Romunija) in za transakcije, sklenjene v letih 2006 in 2007 s subjekti, identificiranimi za namene DDV, predlagal uporabo mehanizma poenostavljenega obdavčenja, in sicer mehanizma obrnjene davčne obveznosti, ki je bil v tem obdobju na podlagi nacionalne zakonodaje obvezen za nepremičninske transakcije med davčnimi zavezanci.

               22

               Po mnenju D. Marcuja bi morala davčna uprava – glede na to, da je retroaktivno ugotovila njegov status davčnega zavezanca od 1. februarja 2006 dalje – za te transakcije tudi uporabiti mehanizem obrnjene davčne obveznosti. Trdil je, da je identifikacija za namene DDV formalen pogoj, s katerim se zagotavlja nadzor nad izvajanjem tega mehanizma in ne sme nikakor vplivati na priznavanje pravice do njegove uporabe.

               23

               Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (nacionalna agencija davčne uprave – generalna direkcija za obravnavanje pritožb) je zavrnila trditve D. Marcuja v zvezi z retroaktivno uporabo mehanizma obrnjene davčne obveznosti, ker je na podlagi nacionalne davčne zakonodaje v različici, ki je veljala v letih 2006 in 2007, za uporabo tega mehanizma veljal nujni pogoj, da morata biti tako dobavitelj kot pridobitelj identificirana za namene DDV. Glede D. Marcuja pa ta pogoj ni bil izpolnjen.

               24

               Davčna uprava je v sodnem postopku, ki je sledil odločbi Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (nacionalna agencija davčne uprave – generalna direkcija za obravnavanje pritožb), vztrajala pri tem stališču na podlagi istih argumentov. D. Marcu je pred predložitvenim sodiščem trdil, da bi bilo treba Sodišču predložiti vprašanje, ali je to stališče združljivo s pravom Unije na področju DDV.

               25

               Predložitveno sodišče v zvezi s tem ugotavlja, da je Sodišče razsodilo, da je identifikacija za namene DDV formalna zahteva, ki ne more poseči v pravico do odbitka DDV, če so izpolnjeni materialni pogoji za nastanek te pravice. Po mnenju navedenega sodišča to v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, odpira vprašanje, ali je imetništvo veljavne identifikacijske številke za namene DDV ob dobavi nepremičnin prav tako formalna zahteva v zvezi z uporabo mehanizma obrnjene davčne obveznosti, ali pa to postane vsebinska zahteva, tako da nujno povzroči neuporabo tega mehanizma, čeprav je v skladu z romunskim pravom uporaba tega mehanizma obvezna v zvezi z nepremičninskimi transakcijami.

               26

               V teh okoliščinah je Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali [Šesta direktiva 77/388 in Direktiva 2006/112] v okoliščinah, kakršne so te iz spora o glavni stvari, nasprotujeta nacionalni zakonodaji ali davčni praksi, v skladu s katero se za subjekt, ki je bil predmet davčnega nadzora in ki je po tem nadzoru po uradni dolžnosti identificiran za namene DDV, ne uporabi mehanizem obrnjene davčne obveznosti (poenostavitveni ukrepi) – ki je bil v zadevnem obdobju brez možnosti odstopanja določen za nepremičninske transakcije med zavezanci za DDV – kar se utemeljuje z okoliščino, da navedeni subjekt ni zaprosil za identifikacijo DDV in te ni pridobil pred izvedbo teh transakcij ali na datum, ko je bila presežena zgornja meja?“

         Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

               27

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali Šesta direktiva 77/388 in Direktiva 2006/112 nasprotujeta pravilu nacionalnega prava ali nacionalni davčni praksi, v skladu s katero se mehanizem obrnjene davčne obveznosti uporabi samo pod pogojem, da sta ob izvedbi transakcije tako dobavitelj kot pridobitelj blaga identificirana za namene DDV, saj je v nasprotnem primeru v skladu z običajnimi pravili sistema DDV dobavitelj dolžan plačati ta davek.

               28

               Glede dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe je treba ugotoviti, prvič, da je ena od sedmih nepremičninskih transakcij, ki so sporne v sporu o glavni stvari, prodajna pogodba, sklenjena 13. septembra 2006, to je pred pristopom Romunije k Evropski uniji 1. januarja 2007.

               29

               Sodišče pa je pristojno za razlago prava Unije, kar zadeva njegovo uporabo v novi državi članici, le od dneva pristopa te države k Uniji (glej v tem smislu sodbo z dne 10. januarja 2006, Ynos, C‑302/04, EU:C:2006:9, točka 36 in navedena sodna praksa).

               30

               Zato Sodišče ni pristojno za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje v delu, v katerem se to nanaša na prodajno pogodbo z dne 13. septembra 2006.

               31

               Drugič, ugotoviti je treba, da se vprašanje za predhodno odločanje nanaša tako na Šesto direktivo 77/388 kot na Direktivo 2006/112.

               32

               V zvezi s tem je treba navesti, da so upoštevna dejstva iz spora o glavni stvari nastala po 1. januarju 2007, to je datumu, ko je Direktiva 2006/112 – v skladu s členoma 411 in 413 te direktive – začela veljati in je bila z njo razveljavljena Šesta direktiva 77/388. Poleg tega je iz člena 411(2) Direktive 2006/112 razvidno, da sklicevanja na Direktivo 77/388 po tem datumu pomenijo sklicevanja na Direktivo 2006/112.

               33

               Zato je za preučitev vprašanja za predhodno odločanje upoštevna samo preučitev določb Direktive 2006/112.

               34

               Tretjič, navesti je treba, da Komisija dvomi o koristnosti odgovora na vprašanje za predhodno odločanje za rešitev spora o glavni stvari in torej o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe. Ne bi naj bilo namreč gotovo, da je mogoče D. Marcuja kot prodajalca zemljišč in stanovanj, ki spadajo v njegovo osebno premoženje, šteti za „davčnega zavezanca“ v smislu člena 9 Direktive 2006/112. Če pa D. Marcuju tega statusa ne bi bilo mogoče pripisati, bi bilo treba po mnenju Komisije odločbo o odmeri davka iz postopka v glavni stvari razglasiti za nično, ne da bi se zastavilo vprašanje, ki je bilo predloženo Sodišču.

               35

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da ni naloga Sodišča presojati o razlagi ali veljavnosti nacionalnih določb ali ugotavljati dejstva, upoštevna za rešitev spora o glavni stvari. Naloga Sodišča je namreč, da v okviru porazdelitve pristojnosti med sodišči Unije in nacionalnimi sodišči upošteva dejanski in pravni okvir, v katerega se uvršča vprašanje za predhodno odločanje, kot je opredeljeno v predložitveni odločbi (v tem smislu glej zlasti sodbo z dne 13. junija 2013, Kostov, C‑62/12, EU:C:2013:391, točka 25).

               36

               V teh okoliščinah je poleg tega, da D. Marcu, kot kaže, ni izpodbijal tega, da je bil v nacionalnem postopku opredeljen kot davčni zavezanec, treba upoštevati, da je predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ohranilo ta status D. Marcuja na podlagi določb romunskega prava, s katerimi je bil prenesen člen 9 Direktive 2006/112.

               37

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe s tega vidika dopusten.

               38

               Četrtič in zadnjič, Sodišče lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso predlog, ki ga je vložilo nacionalno sodišče, zavrže kot nedopusten, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej v tem smislu sodbo z dne 2. marca 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, točka 22 in navedena sodna praksa).

               39

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da vprašanje za predhodno odločanje temelji na predpostavki, da je mehanizem obrnjene davčne obveznosti, kot je določen z Direktivo 2006/112, za transakcije iz postopka v glavni stvari mogoče uporabiti.

               40

               Vendar iz elementov spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno, da bi Romunija na podlagi člena 395 Direktive 2006/112 pridobila dovoljenje za uporabo mehanizma obrnjene davčne obveznosti v primerih, ki niso izrecno določeni z navedeno direktivo.

               41

               Zato je treba preučiti, ali se za nepremičninske transakcije iz postopka v glavni stvari lahko uporabi mehanizem obrnjene davčne obveznosti na podlagi člena 199(1)(c) Direktive 2006/112.

               42

               Člen 199 Direktive 2006/112 pomeni izjemo od načela, ki izhaja iz člena 193 te direktive, v skladu s katerim je DDV dolžan plačati davčni zavezanec, ki dobavlja obdavčljivo blago ali opravlja obdavčljivo storitev. Navedeni člen 199 namreč omogoča državam članicam, da v primerih, navedenih v njegovem odstavku 1, od (a) do (g), uporabijo mehanizem postopka obrnjene davčne obveznosti, na podlagi katerega je DDV dolžan plačati davčni zavezanec, za katerega se opravi z DDV obdavčljiva transakcija (glej v tem smislu sodbo z dne 13. junija 2013, Promociones y Construcciones BJ 200, C‑125/12, EU:C:2013:392, točka 23).

               43

               Tako lahko v skladu s členom 199(1)(c) Direktive 2006/112 države članice določijo, da je oseba, ki je dolžna plačati DDV, davčni zavezanec, za katerega se opravi dobava nepremičnin, kakor je navedeno v členu 135(1)(j) in (k) te direktive, če se je dobavitelj odločil za obdavčenje dobave v skladu s členom 137 navedene direktive.

               44

               Navesti je treba, da člen 135(1)(j) in (k) Direktive 2006/112 državam članicam nalaga, da oprostijo dobave objektov ali delov objektov ter zemljišč, na katerih stojijo, razen tistih iz točke (a) člena 12(1) te direktive, in dobave nepozidanih zemljišč, razen dobav stavbnih zemljišč iz točke (b) člena 12(1) navedene direktive. Ta člen 12(1)(a) in (b), na katerega napotuje člen 135(1)(j) in (k) Direktive 2006/112, se nanaša na dobave objektov ali delov objektov in zemljišč, na katerih objekti stojijo pred prvo uporabo, ter dobave zemljišč za gradnjo.

               45

               Iz povezane razlage teh dveh določb je torej razvidno, da morajo biti dobave objektov ali delov objektov in zemljišč, na katerih objekti stojijo, ki niso opravljene pred prvo uporabo, ter dobave zemljišč, ki niso namenjena za gradnjo, načeloma oproščene DDV.

               46

               Vendar člen 137 Direktive 2006/112 državam članicam dopušča, da svojim davčnim zavezancem dovolijo pravico do izbire za obdavčitev za nekatere transakcije, med katerimi so tudi transakcije iz člena 135(1)(j) in (k) te direktive, in sicer transakcije, navedene v prejšnji točki.

               47

               Šele ko se zadevna država članica odloči, da bo svojim davčnim zavezancem dala možnost iz člena 137 Direktive 2006/112, in neki davčni zavezanec to možnost izrabi – za transakcije iz člena 135(1)(j) in (k) te direktive – je mogoče za te transakcije uporabiti mehanizem obrnjene davčne obveznosti na podlagi člena 199(1)(c) navedene direktive.

               48

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni natančneje navedena narava nepremičnin iz postopka v glavni stvari.

               49

               Vendar tudi če se domneva, prvič, da se transakcije iz postopka v glavni stvari nanašajo na nepremičnine v smislu člena 135(1)(j) in (k) Direktive 2006/112, bi morala Romunija v svoji zakonodaji predvideti možnost, navedeno v členu 137 te direktive, da davčnim zavezancem dovoli pravico do izbire za obdavčitev dobave takih nepremičnin. S pridržkom, da predložitveno sodišče to še preveri, pa iz predložitvene odločbe ni razvidno, da bi Romunija v svoji zakonodaji uporabila navedeno možnost.

               50

               V zvezi s tem je – tudi ob predpostavki, da zadnjenavedena možnost v romunski zakonodaji obstaja – iz predloga za sprejetje predhodne odločbe jasno razvidno, da se D. Marcu ni odločil za obdavčitev transakcij iz postopka v glavni stvari, saj najprej ni bil identificiran za namene DDV, pozneje pa, ko ga je davčna uprava po uradni dolžnosti štela za davčnega zavezanca in mu je za zadevne transakcije izdala odločbo o odmeri davka, je zakonitost te odločbe izpodbijal.

               51

               Torej – če se transakcije iz postopka v glavni stvari ali nekatere izmed njih nanašajo na nepremičnine v smislu člena 135(1)(j) in (k) Direktive 2006/112 – ker Romunija v svoji zakonodaji ni uporabila možnosti iz člena 137(1)(b) in (c) Direktive 2006/112, da svojim davčnim zavezancem dovoli pravico do izbire za obdavčitev teh transakcij, in ker se D. Marcu ni izrecno odločil za obdavčitev teh transakcij z DDV v skladu s členom 137 te direktive, pogoji za uporabo člena 199(1)(c) navedene direktive niso izpolnjeni in zato ni mogoče uporabiti mehanizma obrnjene davčne obveznosti, kot je določen s to direktivo.

               52

               Če se domneva, drugič, da se transakcije iz postopka v glavni stvari nanašajo na nepremičnine iz člena 12(1)(a) in (b) Direktive 2006/112, mehanizma obrnjene davčne obveznosti za navedene transakcije vseeno ni mogoče uporabiti, ker te ne spadajo med taksativno naštete transakcije iz člena 199(1), od (a) do (g), Direktive 2006/112.

               53

               Glede na navedeno je treba ugotoviti, da iz analize določbe Direktive 2006/112 izhaja, da mehanizma obrnjene davčne obveznosti, ki ga ta določa, za transakcije iz postopka v glavni stvari ni mogoče uporabiti. Iz tega izhaja, da je vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na pogoje za uporabo tega mehanizma, hipotetično in da odgovor nanj ni potreben za odločitev o sporu o glavni stvari. Zato je to vprašanje nedopustno.

               54

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je ta predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten.

         Stroški

               55

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:

                     Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija), je nedopusten.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: romunščina.


Sodba Sodišča z dne 7. februarja 1985. # Procureur de la République proti Association de défense des brûleurs d'huiles usagées (ADBHU). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Créteil - Francija. # Prost pretok blaga - Odpadna olja. # Zadeva 240/83.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 19. septembra 2013.#Caisse nationale des prestations familiales proti Fjoli Hliddal (C‑216/12) in Pierre-Louisu Bornandu (C‑217/12).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Luksemburg).#Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Sporazum med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo – Švicarski državljani, ki imajo stalno prebivališče v Švici in so zaposleni v Luksemburgu – Dodelitev nadomestila za starševski dopust – Pojem ‚družinska dajatev‘.#Združeni zadevi C‑216/12 in C‑217/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 19. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Socialna varnost — Uredba (EGS) št. 1408/71 — Sporazum med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo — Švicarski državljani, ki imajo stalno prebivališče v Švici in so zaposleni v Luksemburgu — Dodelitev nadomestila za starševski dopust — Pojem ‚družinska dajatev‘“
      V združenih zadevah C‑216/12 in C‑217/12,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Cour de cassation (Luksemburg) z odločbama z dne 26. aprila 2012, ki sta prispeli na Sodišče 8. maja 2012, v postopkih

         Caisse nationale des prestations familiales

      proti

         Fjoli Hliddal (C‑216/12),

         Pierre-Louisu Bornandu (C‑217/12),
      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, A. Rosas (poročevalec), E. Juhász, D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Caisse nationale des prestations familiales M. Thewes, odvetnik,

               —

               za F. Hliddal in P.‑L. Bornanda C. Erpelding, odvetnik,

               —

               za Evropsko komisijo V. Kreuschitz in D. Martin, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 35), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 308, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).

               2

               Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov med Caisse nationale des prestations familiales (nacionalni sklad za družinske dajatve) (v nadaljevanju: CNPF) ter F. Hliddal in P.‑L. Bornandom, švicarskima državljanoma, ki opravljata dejavnost kot zaposleni osebi v Luksemburgu, glede zavrnitve tega sklada, da bi jima dodelil nadomestilo za starševski dopust.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 1 Uredbe št. 1408/71 določa opredelitve, ki se uporabljajo na področju, ki ga ta uredba ureja.

               4

               Člen 1(u) navedene uredbe določa:

                        „(i)

                        izraz družinske dajatve pomeni vse storitve ali denarne dajatve, namenjene kritju družinskih stroškov po zakonodaji iz člena 4(1)(h), razen posebnih dodatkov ob rojstvu otroka oziroma za posvojitev iz Priloge II;

                        (ii)

                        izraz družinski dodatki pomeni periodične denarne dajatve, ki se dodeljujejo izključno glede na število in, kjer to pride v poštev, glede na starost družinskih članov“.

               5

               Člen 4(1)(h) iste uredbe določa, da se ta uredba uporablja za vso zakonodajo v zvezi s področji socialne varnosti, ki se nanašajo na družinske dajatve.

               6

               Člen 5 Uredbe št. 1408/71 določa:
               „Države članice morajo navesti zakone in sisteme iz člena 4(1) in (2), posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki iz člena 4(2a), minimalne dajatve iz člena 50, in dajatve iz členov 77 in 78, v izjavah, ki se uradno sporočijo in objavijo v skladu s členom 97.“

               7

               Člen 13 te uredbe, naslovljen „Splošna pravila“, določa:
               „1.   Ob upoštevanju členov 14c in 14f se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice. Zakonodaja, ki se uporabi, se določi v skladu z določbami tega naslova.
               2.   V skladu s členi 14 do 17:

                        (a)

                        za osebo, zaposleno na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice ali če je registrirani sedež ali poslovna enota podjetja ali posameznika, ki osebo zaposluje, na ozemlju druge države članice;

                  […]“

               8

               Člen 73 navedene uredbe določa:
               „Zaposlena ali samozaposlena oseba, za katero velja zakonodaja države članice, je za svoje družinske člane, ki stalno prebivajo v drugi državi članici, upravičena do družinskih dajatev, ki jih določa zakonodaja prve države, kot če bi ti stalno prebivali v tej državi, v skladu z določbami Priloge VI.“

               9

               Sporazum med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb, ki je bil podpisan v Luxembourgu 21. junija 1999 in je bil v imenu Evropske skupnosti potrjen s Sklepom Sveta in Komisije glede sporazuma o znanstvenem in tehnološkem sodelovanju z dne 4. aprila 2002 (2002/309/ES, Euratom) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 41, str. 89, v nadaljevanju: Sporazum ES‑Švica), v členu 8 določa:
               „Pogodbenice v skladu s Prilogo II predvidijo koordinacijo sistemov socialne varnosti, zlasti z namenom:

                        (a)

                        zagotovitve enake obravnave;

                        (b)

                        določitve zakonodaje, ki se uporablja;

                        (c)

                        seštevanja vseh dob, ki jih upoštevajo nacionalne zakonodaje zadevnih držav za namen pridobitve in ohranitve pravice do dajatev in izračuna dajatev;

                        (d)

                        izplačevanja dajatev osebam, ki prebivajo na ozemlju pogodbenic;

                        (e)

                        spodbujanja medsebojne upravne pomoči ter sodelovanja med organi in institucijami.“

               10

               Priloga II k Sporazumu ES‑Švica o koordinaciji sistemov socialne varnosti v členu 1 določa:
               „1.   Pogodbenice se dogovorijo, da bodo v zvezi s koordinacijo sistemov socialne varnosti med seboj uporabljale zakonodajo Skupnosti, ki je navedena, kot je bila spremenjena, v oddelku A te priloge, oziroma pravila, enakovredna pravilom iz navedene zakonodaje.
               2.   Pojem ‚država(-e) članica(-e)‘, ki ga vsebuje zakonodaja iz oddelka A te priloge, se razume tako, da poleg držav, ki jih zajema upoštevna zakonodaja Skupnosti, vključuje tudi Švico.“

               11

               Oddelek A navedene priloge napotuje zlasti na Uredbo št. 1408/71.

               12

               Opozoriti je treba, da je bila Uredba št. 1408/71 nadomeščena z Uredbo (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72), ki se je začela uporabljati 1. maja 2010, na dan razveljavitve Uredbe št. 1408/71. Priloga II k Sporazumu ES‑Švica je bila posodobljena s Sklepom št. 1/2012 Skupnega odbora, ustanovljenega s Sporazumom med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem gibanju oseb z dne 31. marca 2012 o nadomestitvi njegove priloge II o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL L 103, str. 51), ki je začel veljati 1. aprila 2012. Priloga II Sporazuma ES‑Švica od tedaj napotuje na Uredbo št. 883/2004. Ker pa spada dejansko stanje sporov o glavni stvari v čas pred dnem začetka veljavnosti tega sklepa, se za ta spora ratione temporis dalje uporablja Uredba št. 1408/71, ker člen 90(1) Uredbe št. 883/2004 določa, da Uredba št. 1408/71 ostane v veljavi in pravno učinkuje za namene, med drugim, Sporazuma ES‑Švica, dokler se ne spremeni, in ker točka 3 oddelka A Priloge II k Sporazumu ES‑Švica, kakor je bil spremenjen, še vedno napotuje na Uredbo št. 1408/71, „kadar so se zadevni primeri zgodili v preteklosti“.

         Luksemburško pravo

               13

               Odstavek 1 člena L. 234‑43 delovnega zakonika (Code du travail) določa:
               „Uvede se posebni dopust, imenovan ‚starševski dopust‘, ki se odobri zaradi rojstva ali posvojitve enega ali več otrok, za katere se izplača družinski dodatek in ki v zvezi z osebo, ki zaprosi za starševski dopust, izpolnjujejo pogoje iz člena 2, alineji 2 in 3, spremenjenega zakona z dne 19. junija 1985 o družinskih prejemkih in ustanovitvi nacionalnega sklada za družinske dajatve, do vključno petega leta starosti teh otrok.
               Za starševski dopust lahko zaprosi oseba, v nadaljevanju ‚eden od staršev‘, če:

                        —

                        ima stalno prebivališče in neprekinjeno prebiva v Luksemburgu ali spada na področje uporabe predpisov Skupnosti;

                        —

                        je zakonito zaposlen na delovnem mestu na ozemlju Velikega vojvodstva Luksemburg ob rojstvu ali sprejemu enega ali več otrok v posvojitev ter je vsaj dvanajst zaporednih mesecev neposredno pred začetkom starševskega dopusta neprekinjeno zaposlen pri istem delodajalcu z zakonitim sedežem v Velikem vojvodstvu Luksemburg na podlagi pogodbe o zaposlitvi ali usposabljanju za mesečni časovni obseg dela, ki ustreza vsaj polovici običajnega časovnega obsega dela v podjetju po zakonu ali kolektivni pogodbi, in je v takem pogodbenem razmerju med celotnim trajanjem starševskega dopusta;

                        —

                        je neprekinjeno vključen v obvezno socialno zavarovanje iz enega od teh naslovov v skladu s členom 1, alineja 1, točke 1, 2 in 10, zakonika o socialnih zavarovanjih;

                        —

                        v svojem gospodinjstvu vzgaja enega ali več zadevnih otrok od rojstva ali sprejema v posvojitev glede starševskega dopusta iz člena L. 234‑45, odstavek 3, in vsaj od datuma iz člena L. 234‑46, odstavek 2, za vložitev vloge za starševski dopust iz člena L. 234‑45, odstavek 4, in če se med starševskim dopustom večinoma posveča njihovi negi;

                        —

                        med starševskim dopustom ne opravlja nobene poklicne dejavnosti s polnim delovnim časom ali med starševskim dopustom s krajšim delovnim časom opravlja eno ali več poklicnih dejavnosti s krajšim delovnim časom, pri čemer mesečni časovni obseg dejansko opravljenega dela, vključno z morebitnimi nadurami, ne presega polovice običajnega mesečnega časovnega obsega dela v podjetju po zakonu ali kolektivni pogodbi.“

               14

               Člen 306 zakonika o socialni varnosti (Code de la sécurité sociale) določa:
               „(1)   Med starševskim dopustom, odobrenim v skladu s členi od L. 234‑43 do L. 234‑49 delovnega zakonika, členi od 29a do 29f spremenjenega zakona z dne 16. aprila 1979 o določitvi splošnih kadrovskih predpisov za državne uslužbence in členi od 30a do 30f spremenjenega zakona z dne 24. decembra 1985 o določitvi splošnih kadrovskih predpisov za občinske uslužbence, se plačilo nadomesti s pavšalnim denarnim nadomestilom, v nadaljevanju imenovanim ‚nadomestilo‘, ki se določi na 1778,31 EUR na mesec za starševski dopust s polnim delovnim časom in na 889,15 EUR na mesec za starševski dopust s krajšim delovnim časom. Izplača se v mesečnih obrokih v celotnem trajanju starševskega dopusta iz tega poglavja.
               […]
               (2)   Pravico do nadomestila ima tudi samozaposlena oseba v času starševskega dopusta, odobrenega zaradi rojstva ali posvojitve enega ali več otrok, za katere se izplača družinski dodatek in ki v zvezi z osebo, ki zaprosi za starševski dopust, izpolnjujejo pogoje iz člena 270, alineji 2 in 3, do vključno petega leta starosti teh otrok, če

                        (a)

                        ima stalno prebivališče in neprekinjeno prebiva v Luksemburgu ali spada na področje uporabe predpisov Skupnosti;

                        (b)

                        ima zakonito stalno prebivališče na ozemlju Velikega vojvodstva Luksemburg ob rojstvu ali sprejemu enega ali več otrok v posvojitev;

                        (c)

                        je zato vsaj dvanajst mesecev neposredno po začetku starševskega dopusta iz tega naslova neprekinjeno vključen v obvezno socialno zavarovanje v skladu s členom 1, alineja 1, točke (4), (5) in (10), tega zakonika;

                  […]“

               15

               Člen 308 tega zakonika določa:
               „(1)   Nadomestila za dopust, ki sledi porodniškemu ali posvojiteljskemu dopustu, ni mogoče prejemati poleg dodatka za vzgojo ali enakovrstnega neluksemburškega prejemka niti poleg neluksemburškega prejemka, ki se izplačuje iz naslova starševskega dopusta in se dodeli za istega otroka ali otroke, razen podaljšanega dodatka za vzgojo za tri otroke ali več ali za invalidnega otroka oziroma enakovrednega neluksemburškega prejemka.
               (2)   Če eden od staršev zaprosi za neluksemburški prejemek iz prejšnje alineje za obdobje do otrokovega drugega leta in ta prejemek sprejme kljub prepovedi sočasnega prejemanja, se zagotovi vračilo že izplačanih mesečnih obrokov tudi po prenehanju izplačevanja nadomestila. V primeru sočasnega prejemanja dodatka za vzgojo iz člena 299 se nadomestilo, dodeljeno za starševski dopust, ohrani, znesek že izplačanega dodatka za vzgojo pa se pobota z mesečnimi obroki nadomestila, ki bodo zapadli. Če zgoraj navedenega zneska ni mogoče pobotati, se zagotovi njegovo vračilo.
               (3)   Tisti od staršev, ki je prejemal dodatek za vzgojo ali enakovrstni neluksemburški prejemek, glede istega otroka ni več upravičen do nadomestila, ki se dodeli za dopust (ki se koristi drugi po vrsti) do otrokovega dopolnjenega petega leta.
               (4)   Nadomestila, ki se dodeli za dopust (ki se koristi drugi po vrsti) do otrokovega dopolnjenega petega leta, ni mogoče izplačevati hkrati z dodatkom za vzgojo ali enakovrstnim neluksemburškim prejemkom, za katerega zaprosi drugi od staršev glede istega otroka ali otrok, z izjemo podaljšanega dodatka za vzgojo za tri otroke ali več ali za invalidnega otroka oziroma enakovrednega neluksemburškega prejemka. Če se za isto obdobje zaprosi za oba prejemka, se dodeli samo nadomestilo za starševski dopust. Znesek mesečnih obrokov dodatka za vzgojo ali neluksemburškega prejemka, ki so bili že izplačani poleg nadomestila za starševski dopust, se pobota z mesečnimi obroki nadomestila, ki bodo zapadli. Če zgoraj navedenega zneska ni mogoče pobotati, se zagotovi njegovo vračilo.
               (5)   V primeru sovpadanja dveh prejemkov pri enem od staršev za dva različna otroka se mesečni obroki dodatka za vzgojo, zapadli med starševskim dopustom, prekinejo. Mesečni znesek enakovrstnega dodatka, izplačanega na podlagi neluksemburške ureditve, se odšteje od mesečnega zneska nadomestila, dodeljenega za starševski dopust, do višine šestih mesečnih obrokov na otroka. Če zgoraj navedenega zneska ni mogoče pobotati, se zagotovi njegovo vračilo.“

         Spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               16

               F. Hliddal in P.‑L. Bornand, švicarska državljana, imata s svojima družinama stalno prebivališče v Švici, hkrati pa sta kot pilota zaposlena v podjetju za letalski prevoz v Luksemburgu.

               17

               Glavni odbor CNPF je zavrnil, da bi se jima dodelilo nadomestilo za starševski dopust, ker naj ne bi izpolnjevala pogojev iz člena L. 234‑43 delovnega zakonika, po katerem mora oseba, ki zaprosi za starševski dopust, imeti stalno prebivališče in neprekinjeno prebivati v Luksemburgu ali spadati na področje uporabe predpisov Skupnosti.

               18

               Conseil arbitral des assurances sociales je na podlagi tožb F. Hliddal in P.‑L. Bornanda zoper ti odločbi glavnega odbora CNPF s sodbama z dne 17. avgusta 2010 navedeni odločbi spremenila, tožbi razglasila za utemeljeni in zadevi vrnila CNPF v ponovno odločanje.

               19

               CNPF je zoper navedeni sodbi vložil pritožbo pri Conseil supérieur de la sécurité sociale, to pa je s sodbama z dne 16. marca 2011 izpodbijani sodbi potrdilo.

               20

               CNPF je zoper ti sodbi vložil kasacijsko pritožbo pri predložitvenem sodišču, pri čemer je navedel šest kasacijskih razlogov, ki jih je to sodišče, razen šestega, v sodbah, s katerima je predlagalo sprejetje predhodne odločbe, zavrnilo.

               21

               Glede šestega kasacijskega razloga, ki ga je navedel CNPF in se nanaša na kršitev, zavrnitev uporabe, napačno uporabo ali napačno razlago členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71, Cour de cassation poudarja, da je le Conseil supérieur de la sécurité sociale, potem ko je analiziralo namen in pogoje za dodelitev nadomestila za starševski dopust, ugotovilo, da „[…] je nadomestilo za starševski dopust zlasti namenjeno družini […]. Namen nadomestila je v bistvu pokriti ali vsaj zmanjšati finančno izgubo, ki je posledica začasne odpovedi opravljanju poklicne dejavnosti, in kriti stroške, ki so posledica vzdrževanja, varstva in vzgoje majhnih otrok.“

               22

               Predložitveno sodišče navaja, da je Conseil supérieur de la sécurité sociale dodalo, da „[n]a podlagi okoliščine, da lahko starševski dopust postransko in v idealnem primeru pozitivno vpliva na trg dela, ker lahko, odvisno od primera, sprosti določeno število delovnih mest, ki jih lahko zasedejo brezposelni, ali da lahko zaradi svoje ureditve […] spodbuja boljšo delitev nalog vzgoje med očeti in materami, ni mogoče podvomiti o prvotnem namenu nadomestila“.

               23

               Ker je imelo Cour de cassation dvome o opredelitvi družinske dajatve v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 kot dajatve, kakršna je nadomestilo za starševski dopust, ki ga določa luksemburška ureditev, je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje, ki ima enako besedilo v zadevah C‑216/12 in C‑217/12:
               „Ali je dajatev, kot je nadomestilo za starševski dopust, določeno v členih od 306 do 308 zakonika o socialni varnosti, družinska dajatev v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe Sveta [št. 1408/71], ki velja v skladu s Prilogo II, oddelek A, [točka (1)], k [Sporazumu ES‑Švica] in Sklepno listino, oba podpisana v Luxembourgu 21. junija 1999?“

               24

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 13. junija 2012 sta bili zadevi C‑216/12 in C‑217/12 združeni.

         Vprašanje za predhodno odločanje

               25

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da je nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto, določeno z luksemburško zakonodajo, družinska dajatev v smislu Uredbe št. 1408/71.

         Stališča, predložena Sodišču

               26

               CNPF meni, da mora Sodišče ugotoviti, da ni pristojno za odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča, saj naj se Sporazum ES‑Švica ne bi uporabljal. Zakonodaja o starševskem dopustu naj bi namreč v Luksemburgu izvirala iz zakona z dne 12. februarja 1999 za prenos Direktive Sveta 96/34/ES z dne 3. junija 1996 o okvirnem sporazumu o starševskem dopustu, sklenjenem med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 285) v nacionalno pravo. Švicarski državljan pa naj se ne bi mogel sklicevati na nacionalne zakonodajne določbe, sprejete v okviru prenosa te direktive, saj naj niti navedeni sporazum niti priloge k temu sporazumu ne bi napotovali na zgoraj navedeno direktivo.

               27

               Podredno CNPF meni, da nadomestila za starševski dopust iz postopka v glavni stvari ni mogoče šteti za dajatev socialne varnosti. Glede tega poudarja, da odobritev starševskega dopusta in posledično pravica do nadomestila za starševski dopust izvirata iz posamične in delno diskrecijske odločitve delodajalca in nista odvisni od zakonsko vnaprej opredeljenega položaja.

               28

               Poleg tega naj nadomestilo za starševski dopust ne bi spadalo v nobeno od vrst dajatev, naštetih v členu 4(1) Uredbe št. 1408/71.

               29

               Navedeno nadomestilo naj ne bi bilo družinska dajatev, temveč naj bi bilo glede na Uredbo št. 1408/71 bližje nadomestilu za brezposelnost, ki se izplačuje med starševskim dopustom. Nadomestilo za starševski dopust v postopku v glavni stvari naj namreč ne bi pomenilo dodatka k plači in naj ne bi bilo namenjeno kritju družinskih stroškov. Nasprotno, to nadomestilo naj bi pomenilo plačilo, ki izhaja iz pogodbe o zaposlitvi ali je vsaj odvisno od obstoja te pogodbe, in naj bi ga bilo treba opredeliti kot nadomestni prejemek. Tako nadomestilo naj prav tako ne bi bilo dodatni prejemek, temveč naj bi pomenilo sam prejemek osebe, upravičene do tega nadomestila. Prenehalo naj bi s koncem starševskega dopusta, medtem ko naj bi ostali stroški, povezani z otrokom, enaki.

               30

               CNPF meni, da naslednji elementi prav tako nasprotujejo temu, da bi se nadomestilo za starševski dopust v postopku v glavni stvari opredelilo kot družinska dajatev v smislu te uredbe. To nadomestilo naj bi bilo mogoče izplačati tako materi kot očetu za istega otroka, če sta oba od staršev zaposlena, in bruto znesek tega nadomestila naj bi presegal minimalno plačo, ki jo prejema nekvalificirana oseba. Poleg tega naj bi se pravica do starševskega dopusta, ki jo določa luksemburška ureditev, priznavala zgolj individualno staršem kot zaposlenim osebam, koristiti pa naj je ne bi smel noben drugi član njihove družine. Nazadnje naj Veliko vojvodstvo Luksemburg ne bi podalo izjave v skladu s členom 5 Uredbe št. 1408/71.

               31

               F. Hliddal in P.‑L. Bornand trdita, da je treba na vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti pritrdilno.

               32

               Najprej poudarjata, da je nadomestilo za starševski dopust dajatev socialne varnosti. Dodelilo naj bi se brez vsakršne posamične presoje osebnih potreb na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, kadar prosilec dokaže, da koristi starševski dopust. Čeprav je za presojo pogojev, s katerimi je pogojena odobritev starševskega dopusta, pristojen delodajalec, naj bi bil za presojo pogojev za dodelitev nadomestila pristojen zgolj organ socialne varnosti, ki nadomestilo izplačuje.

               33

               Nadomestilo za starševski dopust naj bi bilo tudi družinska dajatev, saj naj bi se dodelilo vsakemu od staršev, ki ga zavezuje pogodba o zaposlitvi, zaradi rojstva ali posvojitve enega ali več otrok, ki jih mora tisti od staršev, ki je upravičenec, v svojem gospodinjstvu oskrbovati in vzgajati med celotnim trajanjem starševskega dopusta. Njegov neposredni cilj in glavni učinek naj bi bilo kritje družinskih stroškov. S sporno dajatvijo naj bi se namreč enemu od staršev omogočilo, da se posveti vzgoji majhnega otroka, in natančneje, da je bila ta dajatev določena za kritje stroška vzgoje otroka, drugih stroškov oskrbe in vzgoje otroka in po potrebi za omilitev finančne izgube, nastale zaradi odpovedi dohodku iz opravljanja poklicne dejavnosti. Nazadnje, izbira CNPF kot organa za izplačevanje, naj bi potrjevala družinsko naravo navedenega nadomestila.

               34

               Evropska komisija najprej poudarja, da vprašanja upravičenosti švicarskih državljanov do luksemburške ureditve v postopku v glavni stvari predložitveno sodišče ni predložilo Sodišču, ki naj torej ne bi bilo pristojno za odgovor na to vprašanje.

               35

               Glede vprašanja predložitvenega sodišča Komisija meni, da je nadomestilo za starševski dopust, ki ga določa luksemburška ureditev, dajatev socialne varnosti, in ne plačilo v smislu prava Unije. Na področju prostega gibanja delavcev naj bi namreč pojem plačila predpostavljal, da trenutno načeloma obstaja delovno razmerje. Če pa je delavec na starševskem dopustu, naj bi bilo delovno razmerje prekinjeno. Poleg tega naj bi financiranje nadomestila za starševski dopust v obravnavanem primeru ustrezalo povečanju socialnega prispevka, ki se obračuna na goriva. Ostanek naj bi bremenil državni proračun. Tega nadomestila naj torej ne bi plačeval delodajalec.

               36

               Komisija tudi meni, da gre za družinsko dajatev v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71. Glede tega se med drugim sklicuje na to, da nadomestila za starševski dopust v skladu s členom 308 zakonika o socialni varnosti ni mogoče prejemati poleg dodatka za vzgojo ali enakovrstnega neluksemburškega prejemka niti poleg nadomestila, dodeljenega v tujini iz naslova starševskega dopusta za istega otroka. Take določbe o prepovedi sočasnega prejemanja naj bi bile značilne za družinske dajatve. Poleg tega naj bi bil znesek navedenega nadomestila pavšalen in neodvisen od plače, ki jo je prej prejemal zadevni delavec.

         Odgovor Sodišča

               37

               Najprej je treba ugotoviti, da CNPF izpodbija možnost uporabe Sporazuma ES‑Švica za spore o glavni stvari in torej pristojnost Sodišča za odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.

               38

               Kot pravilno poudarja Splošno sodišče, Sporazum ES‑Švica s tem, da izrecno napotuje na Uredbo št. 1408/71, razširja osebno področje uporabe te uredbe na švicarske državljane. S predloženim vprašanjem, ki se nanaša na razlago te uredbe, pa predložitveno sodišče sprašuje, ali nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto v postopku v glavni stvari, spada na stvarno področje uporabe navedene uredbe, tako da je zajeto z napotitvijo v navedenem sporazumu na to uredbo in lahko zanj zaprosi švicarski državljan. Poleg tega je neobstoj napotitve v tem sporazumu na Direktivo 96/34, prenos katere naj bi se po mnenju CNPF zagotovil z zakonom z dne 12. februarja 1999 o uvedbi starševskega dopusta in dopusta iz družinskih razlogov, za spora o glavni stvari neupošteven.

               39

               Sodišče je v teh okoliščinah pristojno za odgovor na predloženo vprašanje.

               40

               Najprej je treba proučiti, ali je treba nadomestilo za starševski dopust šteti za „plačilo“ v smislu člena 157 PDEU ali za „dajatev socialne varnosti“ v smislu Uredbe št. 1408/71.

               41

               V skladu s členom 157(2) PDEU „‚plačilo‘ pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme iz naslova zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca“. V skladu z ustaljeno sodno prakso navedeni pojem zajema zlasti vse sedanje ali prihodnje prejemke v denarju ali naravi, ki jih delavec zaradi zaposlitve prejme od delodajalca, čeprav le posredno, in ne glede na to, ali jih prejme na podlagi pogodbe o zaposlitvi, zakonskih določb ali na prostovoljni podlagi (glej sodbe z dne 17. maja 1990 v zadevi Barber, C-262/88, Recueil, str. I-1889, točka 12; z dne 19. novembra 1998 v zadevi Høj Pedersen in drugi C-66/96, Recueil, str. I-7327, točka 32; z dne 30. marca 2000 v zadevi JämO, C-236/98, Recueil, str. I-2189, točka 39; in z dne 30. marca 2004 v zadevi Alabaster, C-147/02, Recueil, str. I-3101, točka 42).

               42

               Po eni strani je Sodišče razsodilo, da je delavec, ki uveljavlja pravico do dopusta za vzgojo otroka, ki mu jo dodeljuje nacionalna zakonodaja in ki zajema dodatek za vzgojo, v posebnem položaju, ki ga ni mogoče enačiti s položajem zaposlenega moškega ali ženske, saj je za ta dopust značilna prekinitev pogodbe o zaposlitvi in s tem medsebojnih obveznosti med delodajalcem in delavcem (glej sodbi z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Lewen, C-333/97, Recueil, str. I-7243, točka 37; in z dne 16. julija 2009 v zadevi Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho, C-537/07, ZOdl., str. I-6525, točka 57).

               43

               Po drugi strani iz spisa ni razvidno, da bi nadomestilo v postopku v glavni stvari bodisi neposredno bodisi posredno izplačeval delodajalec.

               44

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da nadomestilo za starševski dopust v postopku v glavni stvari ni plačilo v smislu člena 157 PDEU.

               45

               Nato je treba preveriti, ali so merila, ki jih je izoblikovala sodna praksa in omogočajo opredelitev prejemka kot dajatve socialne varnosti v smislu Uredbe št. 1408/71, izpolnjena glede nadomestila za starševski dopust, kakršno je tisto iz člena 306 zakonika o socialni varnosti.

               46

               Najprej je treba poudariti, da dejstvo, da luksemburška vlada nadomestila za starševski dopust iz člena 306 zakonika o socialni varnosti v skladu s členom 5 Uredbe št. 1408/71 ni razglasila za sistem iz člena 4(1) in (2) te uredbe, samo po sebi ne more dokazovati, da to nadomestilo ne spada na področje uporabe navedene uredbe (glej zlasti sodbi z dne 29. novembra 1977 v zadevi Beerens, 35/77, Recueil, str. 2249, točka 9; in z dne 15. marca 1999 v zadevi Offermanns, C-85/99, Recueil, str. I-2261, točka 26).

               47

               Poleg tega opredelitev prejemka v notranjem pravu ni odločilna za presojo, ali ta prejemek spada na stvarno področje uporabe Uredbe št. 1408/71 (glej sodbi z dne 16. julija 1992 v zadevi Hughes, C-78/91, Recueil, str. I-4839, točka 14; z dne 10. oktobra 1996 v zadevi Hoever in Zachow, C-245/94 in C-312/94, Recueil, str. I-4895, točka 17; in zgoraj navedeno sodbo Offermanns, točka 37).

               48

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je mogoče dajatev šteti za dajatev socialne varnosti, če je upravičencem dodeljena na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, brez vsakršne posamične ali diskrecijske presoje osebnih potreb, in če se nanaša na eno od tveganj, izrecno naštetih v členu 4(1) Uredbe št. 1408/71 (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Hughes, točka 15; in sodbe z dne 21. februarja 2006 v zadevi Hosse, C-286/03, ZOdl., str. I-1771, točka 37; z dne 18. decembra 2007 v zadevi Habelt in drugi, C-396/05, C-419/05 in C-450/05, ZOdl., str. I-11895, točka 63; in z dne 11. septembra 2008 v zadevi Petersen, C-228/07, ZOdl., str. I-6989, točka 19).

               49

               Čeprav CNPF trdi, da je pravni položaj, na katerem temelji upravičenje do nadomestila za starševski dopust, nazadnje odvisen od odločitve delodajalca, ali bo odobril starševski dopust, pa se to nadomestilo vseeno dodeli na podlagi zakonsko določenega položaja in brez kakršne koli posamične in diskrecijske presoje osebnih potreb.

               50

               Glede tega je treba, kot poudarjata F. Hliddal in P.‑L. Bornand, razlikovati pogoje za odobritev starševskega dopusta od pogojev za dodelitev tega nadomestila, kadar je dokazan obstoj zakonsko določenega položaja. Za opredelitev prejemka se upoštevajo zgolj zadnjenavedeni pogoji.

               51

               Kadar nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto v postopku v glavni stvari, izpolnjuje prvega od dveh pogojev, navedenih v točki 48 te sodbe, je treba poleg tega preučiti, ali navedeni prejemek glede na svoje sestavne elemente, zlasti cilje in pogoje za dodelitev, pomeni družinsko dajatev v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 ali pa gre prej za nadomestni prejemek, ki spada med prejemke za brezposelnost.

               52

               Prejemek, kot je nadomestilo za starševski dopust v postopku v glavni stvari, ni dajatev za brezposelnost. Sodišče je namreč razsodilo, da je treba za razlikovanje med različnimi vrstami dajatev socialne varnosti upoštevati tveganje, ki ga pokriva vsaka dajatev. Dajatev za brezposelnost tako pokriva tveganje, povezano z izgubo prihodka, ki ga je utrpel delavec zaradi izgube zaposlitve, medtem ko je še sposoben delati. Dajatev, dodeljeno po uresničenju tega tveganja, torej izgubi zaposlitve, ki zadevni osebi ob prenehanju tega položaja zaradi opravljanja pridobitne dejavnosti ne pripada več, je treba šteti za dajatev za brezposelnost (glej sodbo z dne 18. julija 2006 v zadevi De Cuyper, C-406/04, ZOdl., str. I-6947, točka 27).

               53

               Tako pa ni v primeru osebe, upravičene do nadomestila za starševski dopust, kakršna je tista v postopku v glavni stvari. Taka oseba ni izgubila zaposlitve, temveč se je samo odločila prekiniti delovno razmerje.

               54

               Spomniti je treba tudi, da v skladu s členom 1(u)(i) Uredbe št. 1408/71 „izraz družinske dajatve pomeni vse storitve ali denarne dajatve, namenjene kritju družinskih stroškov“. Sodišče je glede tega razsodilo, da so družinske dajatve namenjene socialni pomoči delavcem, ki preživljajo družino, z družbeno udeležbo pri kritju teh stroškov (glej sodbo z dne 4. julija 1985 v zadevi Kromhout, 104/84, Recueil, str. 2205, točka 14, in zgoraj navedeno sodbo Offermanns, točka 38).

               55

               Izraz „kritje družinskih stroškov“ iz te določbe je treba razlagati tako, da se nanaša zlasti na javni prispevek k družinskemu proračunu, ki je namenjen omilitvi bremena, ki izvira iz preživljanja otrok (zgoraj navedena sodba Offermanns, točka 41, in sodba z dne 7. novembra 2002 v zadevi Maaheimo, C-333/00, Recueil, str. I-10087, točka 25).

               56

               Sodišče je razsodilo tudi, da je dodatek za vzgojo, s katerim se omogoči, da se eden od staršev posveti vzgoji mladega otroka, in s katerim se, natančneje, poplača vzgoja tega otroka, povrnejo drugi stroški za varstvo in vzgojo ter, odvisno od primera, omilijo finančne izgube zaradi odpovedi dohodku od zaposlitve s polnim delovnim časom, namenjen kritju družinskih stroškov v smislu člena 1(u)(i) Uredbe št. 1408/71 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hoever in Zachow, točki 23 in 25).

               57

               Iz točke 27 zgoraj navedene sodbe Hoever in Zachow je razvidno, da je treba tak prejemek šteti za družinsko dajatev v smislu členov 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 (glej sodbo z dne 11. junija 1998 v zadevi Kuusijärvi, C-275/96, Recueil, str. I-3419, točka 60).

               58

               Natančneje, glede nadomestil za prekinitev kariere, ki se pod nekaterimi pogoji dodelijo delavcem, ki svojo kariero prekinejo v okviru starševskega dopusta, je Sodišče že razsodilo, da je treba tovrstni prejemek, ki je podoben nadomestilu za starševski dopust v postopku v glavni stvari, šteti za družinsko dajatev (glej sodbo z dne 7. septembra 2004 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑469/02, točka 16).

               59

               Iz vseh teh dejavnikov je razvidno, prvič, da nadomestila za starševski dopust v postopku v glavni stvari ni mogoče šteti za plačilo v smislu člena 157 PDEU in, drugič, da pomeni dajatev socialne varnosti, ki ima enake značilnosti kot družinska dajatev v smislu Uredbe št. 1408/71.

               60

               Na predložena vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člena 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da je nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto, določeno z luksemburško zakonodajo, družinska dajatev v smislu te uredbe.

         Stroški

               61

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člena 1(u)(i) in 4(1)(h) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998, je treba razlagati tako, da je nadomestilo za starševski dopust, kakršno je tisto, določeno z luksemburško zakonodajo, družinska dajatev v smislu te uredbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 25. junija 2014. # Christèle Coutureau proti Evropski policijski urad (Europol). # Zadeva F-120/12.