title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. oktobra 2004. # Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) proti Erpo Möbelwerk GmbH. # Pritožba - Znamka Skupnosti - Besedna zveza DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT . # Zadeva C-64/02 P.

text:
      Zadeva C-64/02 P
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      proti
      Erpo Möbelwerk GmbH
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Besedna zveza DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT – Absolutni razlog za zavrnitev registracije – Razlikovalni učinek – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.        Znamka Skupnosti – Pojem in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev znamke – Znamke brez razlikovalnega
            učinka – Znamke, sestavljene iz oglaševalskih sloganov – Razlikovalni učinek – Uporaba posebnih meril za presojo – Nedopustnost
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b))
      2.        Znamka Skupnosti – Pojem in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev znamke – Znamke brez razlikovalnega
            učinka – Omejitev razloga za zavrnitev registracije iz člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 zgolj na znamke, pri katerih je podan
            razlog za zavrnitev iz 7(1)(d) te določbe – Nedopustnost
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b) in (d))
      1.        Za presojo razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki skupnosti, se zahteva, naj vsaka znamka,
         ne glede na njeno vrsto, ustrezno podaja identiteto proizvoda, kot da prihaja iz določenega podjetja, in da ta proizvod razlikuje
         od proizvodov iz drugih podjetij. Čeprav so merila presoje razlikovalnega učinka za vse vrste znamk enake, je pri uporabi
         teh meril mogoče, da dojemanje upoštevne javnosti ni nujno enako za vsako od teh vrst, in se lahko izkaže, da je za znamke
         določenih vrst težje ugotoviti razlikovalni učinek kot za znamke drugih vrst.

      Vendar težave – ki bi pri določeni vrsti znamk, kot na primer pri znamkah, sestavljenih iz oglaševalskih sloganov, zaradi
         njihove narave lahko nastale pri vzpostavitvi razlikovalnega učinka in ki jih je upravičeno treba upoštevati – ne utemeljujejo
         določitve posebnih dodatnih meril, ki bi nadomestila ali odstopala od merila razlikovalnega učinka, kot se ga razlaga. Zato
         je torej napačna zavrnitev registracije zaradi zahteve po izpolnjevanju drugačnega in strožjega merila, kar zadeva presoje
         razlikovalnega učinka znamk, sestavljenih iz oglaševalskih sloganov, in sicer „domišljijski značaj“ oziroma „pojmovna napetost,
         ki bi povzročila začudenje in ki bi si jo torej lahko zapomnili“.

      (Glej točke 33, 34 in 36.)
      2.        Vsak od razlogov za zavrnitev registracije, naštetih v členu 7(1) Uredbe 40/94 o znamki Skupnosti, je neodvisen od drugih
         in zahteva ločen preizkus. Zato ni treba omejiti področja uporabe člena 7(1)(b), ki zadeva znamke brez razlikovalnega učinka,
         samo na znamke, katerih razlog za zavrnitev registracije izhaja iz člena 7(1)(d) navedene Uredbe, ki zadeva znamke, sestavljene
         iz znakov ali označb, ki so postali običajni v jezikovni rabi ali v dobroverni ustaljeni praksi trgovanja zaradi dejstva,
         da so splošno rabljeni v poslovnih in predvsem oglaševalskih obvestilih

      Zato je pri ugotovitvi, da je znamka brez razlikovalnega učinka, le v primeru, da se dokaže njena običajna uporaba v poslovni
         komunikaciji in zlasti v oglaševanju, podana zmotna uporaba prava, saj tako merilo ni tisto, ki je določeno v členu 7(1)(b).

      (Glej točke 39, 40, 46 in 48.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. oktobra 2004(*)

      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Besedna zveza DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT – Absolutni razlog za zavrnitev registracije – Razlikovalni učinek – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi C-64/02 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 49 Statuta ES Sodišča, vložene 27. februarja 2002,
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki sta ga zastopala A. von Mühlendahl in G. Schneider, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      pritožnik,
      ob intervenciji
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki so ga zastopali P. Ormond in C. Jackson ter M. Bethell in M. Tappin, zastopniki, ob sodelovanju D. Alexandra, barrister,
         z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenient v pritožbi,
      druga stranka v postopku je:
      Erpo Möbelwerk GmbH, ki sta ga zastopala S. von Pinersdorff-Campen, Rechtsanwalt, in H. von Rohr, Patentanwalt, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka v postopku na prvi stopnji,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans (poročevalec), predsednik senata, C. Gulmann, J.-P. Puissochet, R. Schintgen in J. N. Cunha
         Rodrigues, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. maja 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložile stranke,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. junija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: UUNT) s svojo pritožbo predlaga razveljavitev sodbe
         Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 11. decembra 2001 v zadevi Erpo Möbelwerk proti UUNT (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT)
         (T-138/00, Recueil str. II‑3739, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Sodišče prve stopnje razglasilo za nično
         odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 23. marca 2000 (zadeva R 392/1999-3) (v nadaljevanju: sporna odločba), s katero
         je slednji v glavnem zavrnil pritožbo Erpo Möbelwerk GmbH (v nadaljevanju: Erpo) zoper odločbo preizkuševalca UUNT, ki je
         zavrnil registracijo besedne zveze DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT kot znamke Skupnosti za različne razrede izdelkov, predvsem
         pohištva.

       Pravni okvir
      2        Člen 7 Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1) določa:

      „1.       Kot znamka se ne registrirajo:
      […]
      b)       znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
      c)      znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino,
         namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve,

      d)      znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali označbe, ki so postali običajni v jezikovni rabi ali v dobroverni ustaljeni
         praksi trgovanja;

      […]
      3.      Odstavek 1(b), (c) in (d) se ne uporablja, če je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek za blago ali storitve, za
         katere se zahteva registracija.“

      3        Člen 12 Uredbe št. 40/94 z naslovom „Omejitev pravic iz znamke Skupnosti“ določa:

      „Znamka Skupnosti imetniku ne daje pravice, da tretji osebi v gospodarskem prometu prepove uporabo:
      […]
      b)       označb vrste, kakovosti, količine, namena, vrednosti, geografskega izvora, časa proizvodnje blaga ali opravljanja storitve
         ali drugih značilnosti blaga ali storitve;

      […]
      ob pogoju, da jih uporablja v skladu z dobrimi poslovnimi običaji v industrijskih in trgovinskih zadevah.
       Dejansko stanje
      4        Z dopisom z dne 23. aprila 1998 je Erpo od UUNT zahteval registracijo besedne zveze DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT kot znamke
         Skupnosti za blago, iz razredov 8 (ročno orodje in naprave, noži, vilice in žlice), 12 (suhozemska vozila in njihovi deli)
         in 20 (pohištvo, še posebej oblazinjeno pohištvo, sedeži, stoli, omare, kredence in pisarniško pohištvo) v smislu revidiranega
         in spremenjenega Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15.
         junija 1957.

      5        Ker je preizkuševalec UUNT to zahtevo zavrnil z odločbo z dne 4. junija 1999, ker omenjena besedna zveza označuje eno značilnost
         zadevnih proizvodov in je brez vsakega razlikovalnega učinka, je Erpo zoper to odločbo vložil pritožbo.

      6        Tretji odbor za pritožbe UUNT je s sporno odločbo razveljavil odločbo preizkuševalca v delu, kjer je ta zavrnil zahtevo za
         blago, ki spada v razred 8. V preostalem je odbor za pritožbe zavrnil pritožbo, ker v bistvu zadevna besedna zveza ni zadostila
         zahtevam iz člena 7(1)(b) in (c) ter (2) Uredbe št. 40/94.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      7        Erpo je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 23. maja 2000 vložil tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe. Sodišče
         prve stopnje je z izpodbijano sodbo tožbi ugodilo.

      8        Sodišče prve stopnje je v točkah od 22 do 29 izpodbijane sodbe presodilo, da je bil prvi tožbeni razlog, kršitve člena 7(1)(c)
         Uredbe št. 40/94, utemeljen, saj kljub predpostavki, da element „Bequemlichkeit“ (ki pomeni „udobje“) sam po sebi označuje
         kakovost zadevnih proizvodov, ki bi lahko bila odločilna pri odločanju ciljne javnosti za nakup, besedne zveze DAS PRINZIP
         DER BEQUEMLICHKEIT, ki se presoja na podlagi vseh njenih elementov in pojmuje kot celoto, ni mogoče šteti za sestavljeno izključno
         iz znakov in označb, ki bi lahko označevali kakovost zadevnih proizvodov.

      9        Sodišče je nato preizkusilo drugi tožbeni razlog kršitve člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      10      Sodišče je v točkah 41 in 42 izpodbijane sodbe presodilo, da je treba ugoditi tudi temu tožbenemu razlogu, ker je odbor za
         pritožbe v bistvu sklepal, da je zadevna besedna zveza zaradi odsotnosti razlikovalnega učinka opisna, medtem ko iz točk od
         22 do 29 izpodbijane sodbe, ki se nanašajo na prvi tožbeni razlog, izhaja, da je pri sporni odločbi v tem delu podana nepravilna
         uporaba prava.

      11      V točkah od 43 do 46 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje presodilo, da je bil drugi tožbeni razlog glede na te ugotovitve
         ravno tako utemeljen:

      „43      Poleg tega je odbor za pritožbe v točki 30 izpodbijane odločbe ugotovil, da je besedno zvezo DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT
         zaznamovala ‚odsotnost domišljije‘. Urad je v svojem odgovoru na tožbo zatrjeval, da ‚mora slogan zato, da se lahko uporablja
         kot znamka, vsebovati dodaten element […] izvirnosti‘ in da pri tem izrazu te izvirnosti ni.

      44      Glede na to je treba opomniti, da iz sodne prakse Sodišča prve stopnje izhaja, da odsotnost razlikovalnega učinka ne more
         biti posledica odsotnosti domišljije niti ne odsotnosti fantazijskega dodatka (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja
         2001 v zadevi Taurus-Film proti UUNT (Cine Action), T-135/99, Recueil, str. II-379, točka 31; Taurus-Film porti UUNT (Cine
         Comedy), T-136/99, Recueil, str. II-397, točka 31, in z dne 5. aprila 2001 v zadevi Bank für Arbeit und Wirtschaft proti UUNT
         (EASYBANK), T‑87/00, Recueil, str. II-1259, točki 39 in 40). Poleg tega za slogane ni treba uporabiti strožjih meril, kot
         veljajo za druge vrste znakov.

      45      Kolikor je odbor za pritožbe v točki 31 izpodbijane pritožbe ugotovil še odsotnost ‚pojmovne napetosti, ki bi povzročila začudenje
         in s tem učinek orientacije‘, je treba izpostaviti, da je ta ugotovitev v resnici le na drugačen način izražena ugotovitev
         odbora za pritožbe o odsotnosti ‚pretirane domišljije‘.

      46      Zavrnitev pritožbe, vložene pri odboru za pritožbe, na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 bi bila upravičena samo, če
         bi se bilo dokazalo, da se kombinacija same besedne zveze ‚das Prinzip der …‘ (‚načelo …‘) z besedo, ki naj bi označevala
         značilnosti zadevnih proizvodov ali storitev, običajno uporablja v poslovnih, predvsem pa v reklamnih obvestilih. Treba pa
         je ugotoviti, da v izpodbijani odločbi ni nobene ugotovitve v tem smislu in da Urad ne v svojih pisanjih ne na obravnavi ni
         zatrjeval, da bi taka uporaba obstajala.“

      12      Sodišče prve stopnje je opirajoč se na te razloge sporno odločbo razglasilo za nično.

       Pritožba
      13      UUNT v svoji pritožbi Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo za nično;
      –        zavrne tožbo zoper odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 23. marca 2000 v zadevi 392/1999-3 in podredno vrne zadevo
         Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje;

      –        drugi stranki v postopku naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in stroškov pritožbenega postopka.
      14      Erpo Sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne pritožbo;
      –        potrdi izpodbijano sodbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov, tudi stroškov, povračljivih v pritožbi.
      15      S sklepom predsednika Sodišča z dne 9. septembra 2002 je bila Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovoljena
         intervencija na strani UUNT.

       Trditve strank
      16      UUNT v okviru svojega edinega pritožbenega razloga zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje s tem, da je v točki 46 izpodbijane
         sodbe presodilo, da se registracija znamke lahko zavrne zaradi odsotnosti njenega razlikovalnega učinka samo takrat, ko se
         dokaže, da gre za znak, ki se običajno uporablja v upoštevnih gospodarskih krogih, kršilo člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      17      Glede tega UUNT navaja, da mora presoja razlikovalnega učinka znamke izhajati iz preizkusa a priori verjetnosti, da znamka omogoča, da zadevna javnost v praksi prepozna, da proizvodi in storitve, za katere je zahtevana registracija
         te znamke, prihajajo iz enega in ne iz drugega podjetja oziroma da se proizvajajo in tržijo v okviru popolne odgovornosti
         imetnika znamke.

      18      Po zgledu znamk v barvah ali tridimenzionalnih znamk, vendar v nasprotju z izključno besednimi ali figurativnimi znamkami,
         naj bi se za znamke, ki obsegajo slogane, kot je znamka v tem primeru, zahtevalo, da imajo dodaten predstavitveni element,
         s čimer bi pridobile razlikovalni učinek. To zahtevo bi bilo mogoče pojasniti z okoliščino, da gre za znake, ki imajo največkrat
         samo oglaševalsko vlogo, ne pa vloge, ki bi omogočala prepoznati izvor blaga.

      19      Poleg tega UUNT poudarja, da se pri presoji razlikovalnega učinka znamke ne sme upoštevati morebitna uporaba znamke na trgu.
         Čeprav se izkaže, da je zadevni znak a priori primeren za to, da se zadevni proizvodi in storitve razlikujejo, a se ta znak ali izrazi iste vrste običajno uporabljajo
         v zadevni javnosti, pa bi morala biti zahteva zavrnjena na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Vendar, kot naj bi bilo
         v tem primeru, če zadevni znak ni primeren za to, da se zadevni proizvodi in storitve razlikujejo, bi morala biti registracija
         tega znaka kot znamke zavrnjena na podlagi člena 7(1)(b) iste Uredbe, ne da bi bilo treba dokazovati, da se običajno uporablja
         v zadevni javnosti.

      20      Erpo nasprotno poudarja, da pritožbeni razlog, s katerim UUNT izpodbija točko 46 izpodbijane sodbe, ni utemeljen. Iz točk
         28 in 42 izpodbijane sodbe naj bi namreč izhajalo, da je Sodišča prve stopnje zavzelo stališče, da razlikovalni učinek zadevne
         znamke izhaja iz kombinacije besedne zveze „Das Prinzip der …“ z opisnim elementom „Bequemlichkeit“. Sodišče prve stopnje
         naj ne bi zahtevalo dokaza splošne uporabe celotne zadevne besedne zveze. Sodišče prve stopnje naj ne bi ugotovilo, da uporaba
         besedne zveze „Das Prinzip der …“ okrepi opisni element. Iz tega naj bi zaključilo, da v sporni odločbi ni objektivne obrazložitve
         glede zavrnitve registracije zaradi odsotnosti razlikovalnega učinka.

      21      Erpo med drugim navaja, da registracija zadevnega slogana kot znamke poleg tega ne povzroči, da bi se konkurentom onemogočilo,
         da bi uporabljali sestavo besed „Prinzip“ (načelo) in „Bequemlichkeit“ (udobje). To naj bi zlasti preprečeval člen 12(b) Uredbe
         št. 40/94. Ta določba naj bi vzpostavila zadostno varstvo konkurence, da bi se nerestriktivna praksa pri registracijah, ki
         v dvomu omogoča zaščito zahtevane znamke, zdela upravičena.

      22      Erpo tudi zanika, da razlikovalni učinek znamke, sestavljene iz slogana, zahteva dodaten predstavitveni element zaradi izključno
         oglaševalske vloge takega znaka. V sodni praksi Sodišča prve stopnje in v praksi UUNT naj bi bilo ustaljeno, da oglaševalska
         vloga slogana ne izključuje njegovega razlikovalnega učinka.

      23      Vlada Združenega kraljestva trdi, da je analiza razlikovalnega učinka v izpodbijani sodbi v nasprotju s sodno prakso tako
         Sodišča kot Sodišča prve stopnje. V tem primeru naj bi Sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo pravo Skupnosti, ki zahteva,
         da se pri presoji razlikovalnega učinka znamke upošteva narava znamke. Poleg tega bi naj Sodišče prve stopnje nepravilno pristopilo
         k ugotavljanju tega razlikovalnega učinka.

      24      Omenjena vlada navaja, da iz sodne prakse izhaja, da mora znamka, da zadosti pogoju razlikovalnega učinka, nedvoumno podajati
         gospodarski izvor zadevnih proizvodov in storitev. Znak ne more zagotoviti takega izvora, če v mislih povprečnega potrošnika
         skupine zadevnih proizvodov in storitev, glede na njegova domnevna pričakovanja, še vedno obstaja resničen dvom o omenjenem
         izvoru.

      25      Po mnenju omenjene vlade je sicer res, da se morajo pri presoji razlikovalnega učinka znamke uporabiti za vse vrste znamk
         ista pravna načela. Vendar se morajo ta načela uporabljati tako, da se upoštevata kontekst in predvsem narava zadevne znamke,
         kot kaže na to sodna praksa na področju tridimenzionalnih znamk, ki obsegajo oblike proizvodov (sodbi Sodišča prve stopnje
         z dne 19. septembra 2001 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (Bela kvadratna tabletka z rumenimi in modrimi pikicami), T-119/00,
         Recueil, str. II-2761, točke od 53 do 55, in z dne 7. februarja 2002 v zadevi Mag Instrument proti UUNT, T-88/00, Recueil,
         str. II‑467, točke od 33 do 35, ter točka 12 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Ruiz-Jaraboja Colomerja v zadevi
         Linde in drugi (sodba z dne 8. aprila 2003, od C‑53/01 do C-55/01, Recueil, str. I-3161)).

      26      Vlada Združenega kraljestva trdi, da naj bi bila znamka, ki je predmet obravnave v tej zadevi, v bistvu oglaševalski slogan,
         s katerim se skušajo posredovati načela, na podlagi katerih so bili zadevni proizvodi proizvedeni. Povprečen potrošnik pa
         naj bi manj verjetno lahko oglaševalski slogan, zlasti če se ta nanaša na posebne značilnosti proizvodov in storitev, štel
         za znak, ki označuje izvor proizvodov in podaja le identiteto podjetja, ki je odgovorno za proizvodnjo. Vendar če tak slogan
         naredi močan vtis, ker njegova raba v povezavi z obravnavanimi proizvodi in storitvami ni običajna, bi povprečen potrošnik
         lahko štel, da ima poleg oglaševalske vloge tudi označbo trgovskega porekla.

      27      Odbor za pritožbe UUNT naj bi pravilno upošteval ta preudarek. Vendar naj v izpodbijani sodbi Sodišče prve stopnje pri presoji
         razlikovalnega učinka znamke ne bi upoštevalo narave znamke oziroma naj je ne bi zadosti upoštevalo.

      28      Vlada Združenega kraljestva navaja, da je Sodišče prve stopnje v delu, v katerem iz točke 46 izpodbijane sodbe izhaja, da
         bi lahko bila registracija zadevnega znaka zavrnjena zaradi odsotnosti razlikovalnega učinka, samo če bi se besedna zveza
         „Das Prinzip der …“ običajno uporabljala v poslovnih stikih in oglaševanju, kršilo člen 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94.

      29      Sodišče prve stopnje naj bi enačilo zahteve člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94 z zahtevami istega člena pod (d). Zahteva,
         da se za zavrnitev registracije dokaže, da je postala znamka v trgovanju običajna za zadevne proizvode in storitve, naj bi
         veljala samo za to zadnjo določbo, ne pa za prvi dve (sodba z dne 4. oktobra 2001 v zadevi Merz & Krell, C-517/99, Recueil,
         str. I-6959, točka 35). V določbah (b) in (c) člena 7(1) omenjene uredbe naj bi bil naveden neodvisen razlog za zavrnitev
         registracije znaka kljub očitnemu prekrivanju njunih področij uporabe.

       Presoja Sodišča
      30      Uvodoma je treba izpostaviti, da se edini pritožbeni razlog UUNT v zvezi z razlikovalnim učinkom znamke, in sicer kršitve
         člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, izrecno nanaša samo na točko 46 izpodbijane sodbe. Vendar je ta točka neločljivo povezana
         z neposredno predhodnimi točkami od 43 do 45 tako, da je treba pritožbeni razlog UUNT obravnavati v okviru celotne obrazložitve
         iz teh točk. Tudi stranki in intervenient so predmet pritožbe razumeli v tem smislu, saj točke od 43 do 46 izpodbijane sodbe
         v svojih vlogah obravnavajo kot celoto.

      31      Točke od 43 do 46 izpodbijane sodbe se nanašajo na točki 30 in 31 izpodbijane odločbe, v skladu s katerima mora imeti slogan
         za to, da ni brez minimalnega razlikovalnega učinka, ki naj bi ga zahteval člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, „domišljijski značaj“
         oziroma „pojmovno napetost, ki bi povzročila začudenje in ki bi si jo torej lahko zapomnili“.

      32      V točkah od 43 do 45 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje zavrnilo tako zahtevo, predvsem iz razloga, da za slogane ni
         treba uporabiti strožjih meril, kot veljajo za druge vrste znakov.

      33      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se, kar zadeva presojo razlikovalnega učinka, za vsako znamko, ne glede na njeno vrsto,
         zahteva, da ustrezno podaja identiteto proizvoda, kot da prihaja iz določenega podjetja, in da ta proizvod razlikuje od proizvodov
         iz drugih podjetij (v tem smislu glej v zvezi s členom 3 (1)(b) Prve direktive Sveta 89/104/ESG z dne 21. decembra 1988 o
         približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1) enako določbo člena 7(1)(b) Uredbe
         št. 40/94, prej navedeno sodbo Linde in drugi, točki 42 in 47).

      34      Sodišče je med drugim presodilo, da čeprav so merila presoje razlikovalnega učinka za vse vrste znamk enake, je pri uporabi
         teh meril mogoče, da dojemanje upoštevne javnosti ni nujno enako za vsako od teh vrst, in se lahko izkaže, da je za znamke
         določenih vrst težje ugotoviti razlikovalni učinek kot za znamke drugih vrst (glej sodbe z dne 29. aprila 2004 v zadevi Henkel
         proti UUNT, C-456/01 P in C-457/01 P, Recueil, str. I‑1725, točka 38; v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, od C-468/01 P
         do C-472/01 P, Recueil, str. I‑5141, točka 36, in v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, C‑473/01 P in C-474/01 P, Recueil,
         str. I‑5173, točka 36).

      35      Ni mogoče izključiti, da bi bila sodna praksa iz predhodne točke te sodbe upoštevna tudi za besedne znamke, sestavljene iz
         oglaševalskih sloganov, kot so v tem primeru. Do takega primera bi prišlo zalsti, če bi se med presojanjem razlikovalnega
         učinka obravnavane znamke ugotovilo, da ima ta znamka vlogo oglaševanja v obliki hvale kakovosti obravnavanih proizvodov in
         da pomen te vloge očitno ni drugoten glede na domnevno vlogo znamke, namreč jamčiti izvor proizvodov. V bistvu lahko organi
         v takšnem primeru upoštevajo dejstvo, da povprečen potrošnik, opirajoč se na take slogane, ni vajen domnevati izvora proizvodov
         (v tem smislu glej zgoraj navedeni sodbi Procter & Gamble proti UUNT, točka 36).

      36      Vendar težave – ki bi pri določeni vrsti znamk, kot na primer pri znamkah, sestavljenih iz oglaševalskih sloganov, zaradi
         njihove narave lahko nastale pri vzpostavitvi razlikovalnega učinka in ki jih je upravičeno treba upoštevati – ne utemeljujejo
         določitve posebnih dodatnih meril, ki bi nadomestila ali odstopala od merila razlikovalnega učinka, kot ga tolmači sodna praksa,
         ki je bila navedena v točkah od 32 do 34 te sodbe. Torej je Sodišče prve stopnje sporno odločbo pravilno razglasilo za nično
         zaradi uveljavitve drugačnega in strožjega merila, kar zadeva presoje razlikovalnega učinka znamk, sestavljenih iz oglaševalskih
         sloganov.

      37      Sodišče prve stopnje je – potem ko je v točkah od 43 do 45 izpodbijane sodbe upravičeno zavrnilo merilo za presojo razlikovalnega
         učinka obravnavane znamke iz sporne odločbe – v točki 46 izpodbijane sodbe uporabilo drugo merilo, in sicer merilo, po katerem
         je znamka brez razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 samo, če se dokaže, da je obravnavana besedna
         zveza splošno rabljena v poslovnih in predvsem oglaševalskih obvestilih, kar pa je predpostavka, katere obstoj v sporni odločbi
         ni bil preverjen.

      38      Res je dokazano, da se zadevna besedna zveza na splošno uporablja v poslovnih in predvsem oglaševalskih obvestilih, kot predvideva
         člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, iz česar izhaja, da ta znak ni sposoben razlikovati proizvodov in storitev enega podjetja od
         proizvodov in storitev drugega podjetja in zato ne izpolnjuje bistvene vloge znamke – razen če je uporaba teh znakov ali teh
         označb omogočila, da so ti pridobili razlikovalni učinek, ki se z uporabo člena 7(3) Uredbe št. 40/94 lahko prizna (v tem
         smislu glej v zvezi z enakimi določbami člena 3(1)(b) in (d) ter (3) Direktive 89/104, zgoraj navedeno sodbo Merz & Krell,
         točka 37).

      39      Vendar je vsak od razlogov za zavrnitev registracije, naštetih v členu 7(1) Uredbe 40/94, neodvisen od drugih in zahteva ločen
         preizkus (glej predvsem zgoraj navedeno sodbo Henkel proti UUNT, točka 45, in navedeno sodno prakso).

      40      Zato ni treba omejiti področja uporabe člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 samo na znamke, katerih razlog za zavrnitev registracije
         izhaja iz člena 7(1)(d) navedene Uredbe zaradi dejstva, da so splošno rabljene v poslovnih in predvsem oglaševalskih obvestilih.

      41      Sodišče je že presodilo, da registracija znamke, sestavljene iz znakov ali označb, ki se sicer uporabljajo kot oglaševalski
         slogani, oznake kakovosti ali izjave, ki spodbujajo k nakupu proizvodov in storitev, ki jih ta znamka zadeva, sama po sebi
         ni izključena zaradi take uporabe (glej zgoraj navedeno sodbo Merz & Krell, točka 40).

      42      Iz sodne prakse prav tako izhaja, da razlikovalni učinek znamke v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 pomeni, da ta znamka
         omogoča ugotoviti istovetnost proizvoda, za katerega je bila zahtevana registracija, kot proizvoda, ki prihaja iz določenega
         podjetja, in razlikovati ta proizvod od proizvodov drugih podjetij ter tako izpolniti bistveno vlogo znamke (v tem smislu
         glej predvsem zgoraj navedeni sodbi Procter & Gamble proti UUNT, točka 32, in navedeno sodno prakso, in glede istovetnih določb
         člena 3(1)(b) Direktive 89/104 zgoraj navedeni sodbi Merz & Krell, točka 37, in Linde in drugi, točka 40, ter navedeno sodno
         prakso).

      43      V skladu s sodno prakso je treba razlikovalni učinek presojati po eni strani glede na proizvode in storitve, za katere se
         zahteva registracija, in po drugi strani v zvezi s tem, kako ga dojema upoštevna javnost, ki je povprečni potrošnik omenjenih
         proizvodov in storitev in je običajno obveščen, zmerno skrben in preudaren (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Procter & Gamble
         proti UUNT, točko 33 in navedeno sodno prakso).

      44      Iz tega izhaja, da je treba razlikovalni učinek znamke, ki je sestavljena iz znakov ali označb, ki se uporabljajo tudi kot
         oglaševalski slogani, oznake kakovosti ali izjave, ki spodbujajo k nakupu proizvodov in storitev, ki jih ta znamka zadeva,
         kot je v tem primeru, presojati glede na načela, omenjena v točkah 42 in 43 te sodbe (glej v tem smislu, kar zadeva take znamke,
         sodbi Sodišča prve stopnje z dne 5. decembra 2002 v zadevi Sykes Enterprises proti UUNT (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T‑130/01,
         Recueil, str. II-5179, točka 20, in z dne 3. julija 2003 v zadevi Best Buy Concepts proti UUNT (BEST BUY), T-122/01, Recueil,
         str. II-2235, točka 21).

      45      V tem pogledu je treba ovreči trditev Erpa, da naj bi člen 12(b) Uredbe 40/94 vzpostavil zadostno varstvo konkurence, da bi
         se nerestriktivna praksa pri registracijah, ki ob dvomu omogoča zaščito zahtevane znamke, zdela upravičena. Tak dokaz je namreč
         Sodišče že zavrnilo, ker preizkus zahtev za registracijo ne sme biti minimalen, ampak mora biti strog in celosten zato, da
         ne pride do neupravičene registracijie znamk in da se iz razlogov pravne varnosti in dobrega upravljanja zagotovi, da ne bi
         bile registrirane znamke, katerih uporaba bi se lahko uspešno izpodbijala pred sodišči (v tem smislu glej sodbo z dne 6. maja
         2003 v zadevi Libertel, C-104/01, Recueil, str. I-3793, točki 58 in 59).

      46      Zato je Sodišče prve stopnje z odločitvijo v točki 46 izpodbijane sodbe – da je znamka brez razlikovalnega učinka v smislu
         člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, samo če bi se bilo dokazalo, da se zadevna besedna zveza običajno uporablja v poslovnih, predvsem
         pa v reklamnih obvestilih, kar pa ni bilo preverjeno v sporni odločbi – uporabilo merilo, ki ni določeno v členu 7(1)(b) Uredbe
         št. 40/94.

      47      Iz tega sledi, da je Sodišče prve stopnje v tem delu kršilo področje uporabe omenjenega člena.

      48      V teh okoliščinah UUNT utemeljeno trdi, da je v tem delu pri izpodbijani sodbi podana napačna uporaba prava.

      49      Vendar je treba ugotoviti, da ta napačna uporaba prava ne vpliva na rešitev spora.

      50      Kot namreč izhaja iz točke 37 te sodbe, je bila sporna odločba pravilno razglašena za nično na podlagi točk od 43 do 45 izpodbijane
         sodbe, ker je bila zavrnitev registracije znamke odločena ob uporabi napačnega merila za razlikovalni učinek, navedenega v
         točkah 30 in 31 sporne odločbe, v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, in sicer odsotnosti dodatnega domišljijskega elementa
         ali domišljijskega dodatka.

      51      Iz tega sledi, da kljub napačni uporabi prava, ugotovljeni v točki 48 te sodbe, izrek izpodbijane sodbe ostaja utemeljen.

      52      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pritožbo zavrniti, če je pri razlogih sodbe podana kršitev prava Skupnosti, a je
         njen izrek utemeljen iz drugih pravnih razlogov (glej zlasti sodbo z dne 30. marca 2000 v zadevi VBA proti Florimexu in drugim,
         C-265/97 P, Recueil, str. I-2061, točka 121, in navedeno sodno prakso).

      53      Zato je navajani tožbeni razlog brezpredmeten in se pritožba zavrne.

       Stroški
      54      Na podlagi člena 69(2) Poslovnika Sodišča, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 istega poslovnika,
         Sodišče stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Erpo priglasil
         stroške in ker UUNT s svojim zahtevkom ni uspel, se slednjemu naloži plačilo stroškov.

      55      V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, omenjenega poslovnika Združeno kraljestvo nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) se naloži plačilo stroškov.
      3)      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 29. junija 2004. # Front national proti Evropskemu parlamentu. # Pritožba - Izjava o ustanovitvi skupine v smislu člena 29(1) Poslovnika Evropskega parlamenta - Neobstoj politične pripadnosti - Retroaktivno prenehanje skupine TDI - Nasprotna pritožba - Razlaga člena 230(4) ES - Pojem odločbe, "ki neposredno in posamično " zadeva fizično ali pravno osebo - Nedopustnost tožbe, ki jo vloži nacionalna politična stranka. # Zadeva C-486/01 P.

text:
      Zadeva C-486/01 P
      Front national
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Pritožba – Izjava o oblikovanju skupine v smislu člena 29(1) Poslovnika Evropskega parlamenta – Neobstoj politične pripadnosti – Retroaktivno prenehanje skupine TDI – Nasprotna pritožba – Razlaga člena 230(4) ES – Pojem odločbe, ki ‚neposredno in posamično‘ zadeva fizično ali pravno osebo – Nedopustnost tožbe, ki jo vloži nacionalna politična stranka“
      Povzetek sodbe
      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Neposredna zadevnost – Merila
            – Odločba Evropskega parlamenta o prenehanju politične skupine, sestavljene iz poslancev, ki pripadajo nacionalni politični
            stranki – Neposredna zadevnost navedene stranke – Neobstoj
      (Člen 230(4) ES;Poslovnik Evropskega parlamenta, člena 29(1) in (2) in 30)
      Pogoj iz člena 230(4) ES, v skladu s katerim mora odločba, proti kateri je vložena ničnostna tožba, fizično ali pravno osebo
         „neposredno“ zadevati, zahteva, da izpodbijani ukrep Skupnosti ustvarja neposredne učinke na pravni položaj posameznika in
         da naslovnikom tega ukrepa, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba
         po svoji naravi samodejna in temelji izključno na skupnostni ureditvi, brez uporabe drugih, vmesnih pravil.

      Odločba Evropskega parlamenta, ki se nanaša na razlago člena 29(1) njegovega Poslovnika in ki vodi k prenehanju „Groupe technique
         des députés indépendants (TDI) - Groupe mixte“, z retroaktivnim učinkom – s tem, ko je poslancem, ki so razglasili oblikovanje
         skupine TDI, in zlasti tistim, ki so bili izvoljeni na listi Front National, onemogočila, da bi kot skupina TDI oblikovali
         politično skupino v smislu člena 29 Poslovnika – neposredno zadeva navedene poslance. Tem poslancem je bilo namreč samo zaradi
         tega akta onemogočeno, da bi oblikovali politično skupino, in so se od takrat šteli za samostojne poslance v smislu člena
         30 istega Poslovnika, zaradi česar so parlamentarne pravice, ki jih imajo na voljo, bolj omejene, njihove materialne in finančne
         ugodnosti pa manjše, kot bi bile, če bi bili člani politične skupine v smislu navedenega člena 29.

      Vendar tak sklep ni mogoč pri nacionalni politični stranki, kot je Front national. Čeprav je namreč naravno, da je želja nacionalne
         politične stranke, ki predstavlja kandidate na volitvah poslancev v Parlament, da bi njeni kandidati od trenutka, ko so bili
         izvoljeni, opravljali svoj mandat v enakih razmerah kot drugi poslanci, ji ta interes ne podeljuje nobene pravice, da bi tisti,
         ki so bili izvoljeni z njene liste, oblikovali svojo skupino, niti pravice, da bi postali člani ene od skupin, ki so bile
         ustanovljene v Parlamentu.

      Po eni strani je namreč v skladu s členom 29(2) Poslovnika za oblikovanje politične skupine v Parlamentu potrebno določeno
         najmanjše število poslancev iz različnih držav članic, po drugi strani pa v vsakem primeru odstavek 1 tega člena določa kot
         edino možnost združevanje poslancev glede na njihovo politično pripadnost. Te določbe nacionalnim političnim strankam, ki
         jim ti poslanci pripadajo, ne podeljujejo posebne vloge pri postopku oblikovanja politične skupine.

      (Glej točke od 34 do 37.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 29. junija 2004(*)

      „Pritožba – Izjava o ustanovitvi skupine v smislu člena 29(1) Poslovnika Evropskega parlamenta – Neobstoj politične pripadnosti – Retroaktivno prenehanje skupine TDI – Nasprotna pritožba – Razlaga člena 230(4) ES – Pojem odločbe, ‚ki neposredno in posamično‘ zadeva fizično ali pravno osebo – Nedopustnost tožbe, ki jo vloži nacionalna politična stranka“
      V zadevi C-486/01 P,
      Front national, s sedežem v Saint-Cloudu (Francija), ki jo zastopata F. Wagner in V. de Poulpiquet de Brescanvel, avocats,

      tožeča stranka,
      zaradi pritožbe zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (tretji razširjeni senat) z dne 2. oktobra 2001 v zadevi
         Martinez in drugi proti Parlamentu (T-222/99, T-327/99 in T-329/99, Recueil, str. II-2823), zaradi predloga za razveljavitev
         te sodbe,

      nasprotna stranka v postopku je:
      Evropski parlament, ki ga zastopajo G. Garzón Clariana, J. Schoo in H. Krück, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans (poročevalec), A. Rosas, J.-P. Puissochet in J. N. Cunha Rodrigues,
         predsedniki senatov, R. Schintgen, sodnik, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr, sodnik, in R. Silva de Lapuerta,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      po predstavitvi ustnih navedb strank na obravnavi dne 9. decembra 2003,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi dne 20. januarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Front national je v sodnem tajništvu Sodišča dne 12. decembra 2001 na podlagi člena 225 ES in člena 49 Statuta ES Sodišča
         vložila pritožbo zoper sodbo Sodišča prve stopnje z dne 2. oktobra 2001 v zadevi Martinez in drugi proti Evropskemu parlamentu
         (T-222/99, T-327/99 in T-329/99, Recueil, str. II-2823, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je ta zavrnil tožbo,
         ki jo je Front national vložila zaradi razglasitve ničnosti Sklepa Evropskega parlamenta z dne 14. septembra 1999 o razlagi
         člena 29(1) njegovega Poslovnika in o prenehanju „Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte“ („tehnična
         skupina neodvisnih poslancev – mešana skupina“) z retroaktivnim učinkom (v nadaljevanju: sporni akt).

      2        Front national je z ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča dne 11. decembra 2001, na podlagi člena 242 ES podala
         tudi predlog za odlog izvršbe izpodbijane sodbe. Ta predlog je bil zavrnjen s sklepom predsednika Sodišča z dne 21. februarja
         2002 v zadevi Front national in Martinez proti Parlamentu (C-486/01 P-R in C-488/01 P-R, Recueil, str. I-1843), z obrazložitvijo,
         med drugim, da sprejetje navedene odložitve ne more preprečiti hude in nepopravljive škode, na katero se je sklicevala tožeča
         stranka.

       Pravni okvir
      3        Poslovnik Evropskega parlamenta je v različici, ki je veljala med nastankom dejstev iz spora o glavni stvari (UL 1999 L 202,
         str. 1, v nadaljevanju: Poslovnik) v členu 29, z naslovom „Oblikovanje političnih skupin“, določal:

      „1.       Poslanci lahko glede na svojo politično pripadnost oblikujejo skupine.
      2.      Politično skupino sestavljajo poslanci, izvoljeni v več državah članicah. Najmanjše število poslancev, potrebno za oblikovanje
         politične skupine, je triindvajset, če so poslanci izvoljeni v dveh državah članicah, osemnajst, če so izvoljeni v treh državah
         članicah, in štirinajst poslancev, če so izvoljeni v štirih ali več državah članicah.

      3.      Poslanec lahko pripada le eni politični skupini.
      4.      Predsednik mora biti o ustanovitvi politične skupine obveščen z izjavo. Izjava podrobno navaja ime skupine, njene člane in
         njeno predsedstvo.

      [...]“
      4        Člen 30 Poslovnika, ki velja za samostojne poslance, je določal:

      „1.      Poslancem, ki ne pripadajo nobeni politični skupini, je na voljo sekretariat. Podrobno ureditev določi predsedstvo na predlog
         generalnega sekretarja.

      2.      Predsedstvo določi tudi položaj in parlamentarne pravice teh poslancev.“
      5        Člen 180 Poslovnika je o njegovi uporabi določal:

      „1.      Ob morebitnem dvomu o uporabi ali razlagi Poslovnika lahko predsednik ne glede na prejšnje odločitve zadevo pošlje v obravnavo
         pristojnemu odboru.

      Predsednik lahko zadevo pošlje pristojnemu odboru tudi takrat, kadar je v skladu s členom 142 sproženo vprašanje pravilnosti
         postopka.

      2.      Odbor odloči, ali je treba predlagati spremembo Poslovnika. V tem primeru ravna v skladu s členom 181.
      3.      Če odbor sklene, da zadošča razlaga obstoječega Poslovnika, pošlje svojo razlago predsedniku, ki s tem seznani Parlament.
      4.      Če politična skupina ali najmanj dvaintrideset poslancev nasprotuje razlagi odbora, se o zadevi glasuje v Parlamentu. Besedilo
         je sprejeto z navadno večino, pod pogojem, da je navzoča najmanj tretjina poslancev iz Parlamenta. Ob zavrnitvi se zadeva
         vrne odboru.

      5.      Nesporne razlage in razlage, ki jih je sprejel Parlament, se s sklepi, sprejetimi glede uporabe Poslovnika, v poševni pisavi
         dodajo kot pojasnila ustreznemu členu ali členom.

      6.      Razlage morajo biti upoštevane pri prihodnji uporabi in razlagi zadevnih členov.
      [...]“
       Dejansko stanje
      6        Iz izpodbijane sodbe izhaja, da so po tem, ko je bil predsednik Parlamenta dne 19. julija 1999 obveščen o ustanovitvi nove
         politične skupine, imenovane „Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte“ („tehnična skupina neodvisnih
         poslancev – mešana skupina“, v nadaljevanju: skupina TDI), katere razglašeni cilj je bil zagotoviti vsakemu poslancu polno
         opravljanje njegovega poslanskega mandata, predsedniki drugih političnih skupin izrazili nasprotovanje glede ustanovitve te
         skupine zaradi neobstoja politične pripadnosti pri nekaterih članih, ki so jo sestavljali. Posledično je bil v skladu s členom
         180(1) Poslovnika Odboru za ustavne zadeve Parlamenta (v nadaljevanju: Odbor za ustavne zadeve) v obravnavanje predložen predlog
         za razlago njegovega člena 29(1).

      7        Predsednik tega odbora je z dopisom z dne 28. julija 1999 predsednici Parlamenta sporočil zahtevano razlago. V tem dopisu
         jo je obvestil zlasti o naslednjem:

      „Na sestankih dne 27. in 28. julija 1999 je Odbor za ustavne zadeve preučil predlog za razlago člena 29(1) Poslovnika, ki
         ga je predložila konferenca predsednikov na sestanku dne 21. julija 1999.

      Po obširni izmenjavi mnenj in s petnajstimi glasovi za, dvema proti in enim vzdržanim je Odbor za ustavne zadeve sprejel naslednjo
         razlago člena 29(1) Poslovnika:

      Izjava o ustanovitvi [skupine TDI] ni v skladu s členom 29(1) [Poslovnika].
      Izjava o ustanovitvi te skupine, zlasti Priloga 2 k dopisu o ustanovitvi, naslovljena na predsednika Evropskega parlamenta,
         izključuje kakršno koli politično pripadnost. Posameznim podpisnikom daje popolno politično neodvisnost znotraj te skupine.

      Predlagam vam, da kot razlago Poslovnika v člen 29(1) dodate naslednje besedilo:
      ‚Na podlagi tega člena ni mogoče oblikovati politične skupne, ki javno zanika vsakršno politično naravo in politično pripadnost
         svojih članov.‘

      [...]“
      8        Predsednica parlamenta je o vsebini tega dopisa Parlament obvestila na plenarnem zasedanju dne 13. septembra 1999. Skupina
         TDI je na podlagi člena 180(4) Poslovnika nasprotovala razlagi, ki jo je predlagal Odbor za ustavne zadeve, zato je Parlament
         glasoval o razlagi in jo sprejel z večino članov na plenarnem zasedanju dne 14. septembra 1999.

      9        Ker je Front national menila, da je v teh okoliščinah zaradi takega glasovanja oškodovana, je v sodnem tajništvu Sodišča prve
         stopnje dne 19. novembra 1999 vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega akta (zadeva T-327/99). Dne 5. oktobra in 22.
         novembra 1999 so Martinez in De Gaulle (zadeva T-222/99) ter Bonino, Pannella, Cappato, dell'Alba, Della Vedova, Dupuis, Turco
         in Lista Emma Bonino (zadeva T-329/99) vložili tožbi z istim predmetom.

       Izpodbijana sodba
      10      Z izpodbijano sodbo je Sodišče prve stopnje tožbo Front national razglasilo za dopustno, vendar jo je nato zavrnilo kot neutemeljeno.

       Dopustnost
      11      Sodišče prve stopnje je glede vprašanja dopustnosti te tožbe zavrnilo ugovore nedopustnosti, ki jih je navajal Parlament in
         v katerih ta zatrjuje, da sporni akt ne obstaja, da sodišče Skupnosti ne more opraviti nadzora zakonitosti tega akta in da
         ta akt Front national ne zadeva neposredno in posamično v smislu člena 230, četrti odstavek, ES.

      12      Sodišče prve stopnje je najprej v točki 26 izpodbijanje sodbe glede ugovora nedopustnosti zaradi neobstoja spornega akta v
         delu, v katerem določa prenehanje skupine TDI, presodilo, da se je treba zato, da bi ugotovili, ali je zoper določen akt mogoče
         vložiti tožbo na podlagi člena 230 ES, osredotočiti predvsem na njegovo vsebino in ne na obliko. Po preučitvi vsebine navedenega
         akta in okoliščin, ki so pripeljale do njegovega sprejetja, je Sodišče prve stopnje v točki 46 te sodbe menilo, da se je s
         takim aktom Parlament ne le odločil sprejeti splošno razlago člena 29(1) Poslovnika, ki ga je predlagal Odbor za ustavne zadeve,
         in njegovo stališče o skladnosti izjave o ustanovitvi skupine TDI z navedeno določbo, temveč je tudi ugotovil neobstoj te
         skupine ex tunc zaradi nespoštovanja pogoja, na katerega se nanaša ta določba.

      13      Sodišče prve stopnje je glede drugega ugovora nedopustnosti, ki ga Parlament navaja v zvezi z neizpodbojnostjo spornega akta,
         v točkah od 59 do 62 izpodbijane sodbe presodilo, da tak akt – ki je poslancem, ki so podali izjavo o ustanovitvi skupine
         TDI, odvzel možnost, da bi oblikovali politično skupino v smislu člena 29 Poslovnika, zaradi česar ti poslanci štejejo za
         samostojne poslance v skladu s členom 30 navedenega Poslovnika – vpliva na razmere za opravljanje parlamentarnih nalog zadevnih
         poslancev in zanje ustvarja pravne učinke. Takega akta pa ni mogoče šteti za akt, ki bi se strogo nanašal na notranjo organizacijo
         dela v Parlamentu, temveč je lahko predmet nadzora zakonitosti, ki ga opravi sodišče Skupnosti v skladu s členom 230, prvi
         odstavek, ES.

      14      Končno je Sodišče prve stopnje glede ugovora nedopustnosti, v katerem Parlament dvomi o tem, da bi bili izpolnjeni pogoji
         za dopustnost iz člena 230, četrti odstavek, ES, v točki 65 izpodbijane sodbe presodilo, da je glede spornega akta treba ugotoviti,
         da ta neposredno zadeva gospoda Martineza in de Gaulla in poslance, ki so vložili tožbo v zadevi T-329/99, saj navedeni akt
         tem poslancem, ne da bi bil potreben dodaten ukrep, onemogoča, da bi kot skupina TDI oblikovali politično skupino v smislu
         člena 29 Poslovnika, kar neposredno vpliva na razmere za opravljanje njihovih nalog. Posledično je menilo, da je treba ta
         akt šteti za akt, ki neposredno in posamično zadeva Front national.

      15      Glede prvega izmed teh pogojev je Sodišče prve stopnje natančneje presodilo naslednje:

      „66      Glede zadeve T-327/99 je treba poudariti, da je Front national, francoska politična stranka, pravna oseba, ki, s svojimi člani,
         v statutu določa cilj širjenja, političnih idej in projektov v nacionalnih in evropskih institucijah. S svojo listo je nastopila
         na volitvah predstavnikov v Parlament junija 1999. Vsi njeni člani, ki so bili s te liste izvoljeni za poslance v Parlamentu,
         so del skupine poslancev, ki so podali izjavo o ustanovitvi skupine TDI. Zaradi akta z dne 14. septembra 1999 so vsi v položaju,
         opisanem v zgoraj navedeni točki 59, kar neposredno vpliva na razmere za širjenje idej in projektov stranke, ki jo predstavljajo
         v Evropskem parlamentu, in torej na razmere za izvajanje cilja, določenega v statutu te politične stranke, na evropski ravni.

      67      Akt z dne 14. septembra 1999 je zato treba šteti za akt, ki neposredno vpliva na Front national.“
      16      Sodišče prve stopnje je glede drugega pogoja iz člena 230, četrti odstavek, ES, potem ko je opozorilo na sodno prakso glede
         razlage tega pogoja ter na okoliščine, ki so pripeljale do prenehanja skupine TDI, v točki 72 izpodbijane sodbe menilo, da
         sporni akt Front national posamično zadeva zaradi dejanskega položaja, ki tega razlikuje od vseh drugih oseb.

      17      Posledično je Sodišče prve stopnje zavrnilo tretji ugovor nedopustnosti, ki ga je podal Parlament, in v točki 75 izpodbijane
         sodbe razsodilo, da je treba ničnostno tožbo Front national razglasiti za dopustno.

       Temelj
      18      Nasprotno je glede tožbe po temelju Sodišče prve stopnje zavrnilo vse tožbene razloge Front national, v katerih je ta ločeno
         zatrjevala napačno razlago člena 29(1) Poslovnika Parlamenta (prvi tožbeni razlog), kršitev načela enakega obravnavanja in
         kršitev določb Poslovnika ter neobstoj pravne podlage spornega akta (drugi tožbeni razlog), kršitev načela enakega obravnavanja
         v razmerju do članov skupine TDI (tretji tožbeni razlog), nespoštovanje parlamentarnih tradicij, ki so skupne državam članicam
         (četrti tožbeni razlog), bistveno kršitev postopka (peti tožbeni razlog) in domnevno zlorabo postopka (šesti tožbeni razlog).

      19      Posledično je Sodišče prve stopnje ničnostno tožbo, o kateri je odločalo, zavrnilo in Front national naložilo plačilo njenih
         stroškov ter stroškov, ki jih je priglasil Parlament v zadevi T-327/99.

       Pritožba
      20      Front national v pritožbi Sodišču predlaga, naj:

      –        pritožbo razglasi za dopustno;
      –        ugotovi, da je Sodišče prve stopnje kršilo pravo Skupnosti;
      –        razveljavi izpodbijano sodbo v celoti ali v delu;
      –        odloči o zadevi ali, v nasprotnem primeru, zadevo vrne v novo odločanje Sodišču prve stopnje in
      –        Parlamentu naloži plačilo vseh stroškov.
      21      Parlament Sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne pritožbo;
      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem razglaša dopustnost tožbe Front national;
      –        zavrže tožbo kot nedopustno ali, podredno, zavrne kot neutemeljeno, in
      –        Front national naloži plačilo stroškov.
       Nasprotna pritožba
       Trditve strank
      22      Parlament z nasprotno pritožbo, ki jo je v tem primeru treba obravnavati najprej, v bistvu ugovarja temu, da bi bila Front
         national upravičena do vložitve tožbe za razglasitev ničnosti spornega akta. V tem pogledu navaja, da je Sodišče prve stopnje,
         čeprav je v točki 66 izpodbijane sodbe pravilno presodilo vpliv tega akta na pravni položaj poslancev, ki so podali izjavo
         o ustanovitvi skupine TDI – med katerimi so bili tudi člani Front national –, po drugi strani napačno uporabilo pravo s tem,
         ko je v točki 67 te sodbe presodilo, da je treba navedeni akt šteti za akt, ki „neposredno“ zadeva to politično stranko. Ta
         naj namreč tega pogoja, ki je določen v členu 230, četrti odstavek, ES, ne bi izpolnjevala, to pa ravno zato, ker naj bi jo
         sporni akt zadeval le posredno. V tem pogledu Parlament navaja naslednje razloge.

      23      Prvič, sklep Sodišča prve stopnje, naveden v točki 67 izpodbijane sodbe, naj bi bil v nasprotju s trditvami, vsebovanimi v
         drugih delih iste sodbe, zlasti v njenih točkah od 59 do 65, v katerih je Sodišče prve stopnje menilo, da je treba šteti,
         da je poslance, ki so podali izjavo o ustanovitvi skupine TDI, sporni akt neposredno zadeval, saj jim je preprečil, „da bi
         v navedeni skupini oblikovali politično skupino v smislu člena 29 Poslovnika“. Po mnenju Parlamenta je namreč nepojmljivo,
         da bi nacionalne politične stranke, ki jim Poslovnik ne podeljuje nobenega posebnega položaja, akti Parlamenta lahko zadevali
         enako kot poslance, ki na podlagi tega Poslovnika uživajo poseben položaj.

      24      Drugič, Parlament navaja, da je trditev, po kateri naj bi sporni akt Front national neposredno zadeval, tudi v nasprotju s
         sodno prakso Sodišča in zlasti s sodbo z dne 16. junija 1970 v zadevi Alcan in drugi proti Komisiji (69/69, Recueil, str.
         385), v skladu s katero lahko tožečo stranko akt neposredno zadeva le, če ima ta sam po sebi takojšen učinek, da ji odvzame
         kako pravico ali ji naloži obveznost, tako da se tožeča stranka znajde v položaju, ki je podoben tistemu, v katerem bi se
         znašla, če bi bil navedeni akt naslovljen nanjo. Po mnenju Parlamenta pa naj tu nikakor ne bi šlo za tak primer, saj Front
         national, za razliko od njenih kandidatov, ki so bili izvoljeni za poslance Parlamenta, navedeni akt zadeva samo posredno.

      25      Tretjič, Parlament navaja, da čeprav iz sodne prakse Sodišča res izhaja, da se ničnostna tožba proti aktom, ki jih sprejme,
         lahko vloži takrat, ko imajo ti pravne učinke do tretjih oseb ali kadar ti učinki presegajo okvir notranje organizacije dela
         v tej instituciji, pa akt, ki je tak kot sporni, ki ureja položaj nekaterih poslancev, v razmerju do tretjih, na primer do
         nacionalne politične stranke, nima pravnih učinkov. V tem pogledu navaja, da Front national sodelovanja na volitvah junija
         1999 in dejanske izvolitve nekaterih od njenih članov za poslance Parlamenta ne more uporabiti kot argument, saj so pravna
         razmerja med političnimi strankami, ki so sodelovale v volilni kampanji, in izvoljenim Parlamentom po volitvah prenehala.
         Iz člena 4(1) Akta o volitvah predstavnikov Evropskega parlamenta s splošnimi neposrednimi volitvami z dne 20. septembra 1976
         (UL L 278, str. 5) in iz člena 2 Poslovnika naj bi namreč izhajalo, da predstavniki, izvoljeni v Parlament, svoj mandat opravljajo
         neodvisno, da pri tem niso vezani na nobena navodila in da njihov mandat ni vezan. Če bi bila v takih okoliščinah sprejeta
         trditev, po kateri ima tudi sporni akt pravne učinke do nacionalne politične stranke, kot je Front national, bi poslance Parlamenta
         lahko šteli za preproste „posrednike“ med temi in njihovo stranko, brez neodvisnosti ali osebne odgovornosti, kar bi bilo
         v nasprotju z besedilom in s smislom zgoraj navedenih določb.

      26      Četrtič, Parlament na koncu omenja negativne posledice, ki bi lahko nastale zaradi dopustitve tožbe, ki jo je vložila Front
         national. Če bi Sodišče sprejelo razlago Sodišča prve stopnje, bi bili ti sodišči dejansko izpostavljeni tveganju poplave
         tožb, ki bi jih vlagale ne samo druge osebe ali skupine, ki bi jih notranji organizacijski ukrepi Parlamenta le posredno zadevali
         – kot so ustanavljanja političnih strank, ki bi lahko bila prizadeta, na primer takrat, ko izplačilo podpor iz sredstev, izplačanih
         političnim skupinam, ne bi bilo več mogoče –, ampak tudi druge politične stranke, ki bi v skladu s pravili, ki jih določajo
         njihovi statuti, lahko čutile, da se nanje posebej nanašajo posebne določbe Poslovnika, kot je na primer njegov člen 152 o
         sestavi parlamentarnih odborov ali člen 168(2) tega Poslovnika, iz katerega izhaja, da se z ustanovitvijo medparlamentarnih
         delegacij poskuša zagotoviti „čim pravičnejše zastopanje držav članic in političnih usmeritev“.

      27      Front national je v stališčih, ki jih je predstavila o tej nasprotni pritožbi v skladu s členom 117(2) Poslovnika Sodišča,
         izpodbijala trditev Parlamenta, po kateri naj ne bi imela procesnega upravičenja iz člena 230, četrti odstavek, ES. Po njenem
         mnenju naj bi bila dopustnost tožbe izkazana tako glede pravne narave spornega akta kot glede samega vložnika te tožbe.

      28      Glede pravne narave spornega akta Front national navaja, da je sklep, s katerim je Parlament dne 14. septembra 1999 potrdil
         razlago člena 29(1) Poslovnika, ki jo je pripravil Odbor za ustavne zadeve, akt, zoper katerega je mogoče vložiti tožbo, saj
         je v skladu s sodno prakso Sodišča tak akt po svoji naravi dokončen in ima pravne učinke, ki presegajo okvir notranje organizacije
         dela v Parlamentu, saj političnim strankam in poslancem, ki želijo pristopiti k skupini TDI, onemogoča oblikovanje politične
         skupine. V teh okoliščinah naj bi bili člani Front national, ki so kandidirali zanjo na volitvah in jim je ta s svojimi dejanji
         pomagala pri njihovi izvolitvi, postavljeni v položaj, ki je manj ugoden od položaja poslancev, ki so člani politične skupine,
         kar naj bi neposredno zadevalo pogoje za širjenje idej in projektov stranke in bi a posteriori izkrivljalo rezultate volitev.

      29      Dalje, glede osebe, ki je vložila to tožbo, Front national zatrjuje, da je ta tožba enako dopustna, saj jo sporni akt obenem
         neposredno in posamično zadeva.

      30      Na prvem mestu glede pogoja, da mora fizično ali pravno osebo odločba, ki je predmet tožbe, „neposredno“ zadevati, se Front
         national strinja z mnenjem Sodišča prve stopnje, po katerem ima sporni akt tak značaj, saj je ta, čeprav je močno vplival
         na obseg političnih pravic in materialnih ugodnosti, ki so jih uživali člani skupine TDI, neposredno vplival na stranke, iz
         katerih ti poslanci izhajajo, in zlasti na Front national, saj naj bi si ta dejavno prizadevala za izvolitev svojih članov
         v Parlament in naj bi imela ob tem visoke stroške. Ta stranka naj bi torej imela očiten interes za to, da bi poslanci, pri
         izvolitvi katerih je pomagala, imeli enake možnosti, kot jih imajo drugi poslanci. Front national se v tem pogledu zlasti
         sklicuje na sodbo z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu (294/83, Recueil, str. 1339) in zavrača trditev
         Parlamenta, po kateri naj bi po volitvah med političnimi strankami, ki so sodelovale v volilni kampanji, in izvoljeno skupščino
         pravna razmerja prenehala. Načelo enakega obravnavanja političnih strank med volilnimi kampanjami, ki ga je Sodišče v tej
         sodbi potrdilo, naj bi namreč veljalo tudi po volitvah, tako da bi Sodišče moralo sankcionirati vsakršno kršitev tega načela,
         če volivci Front national v Parlamentu ne bi bili predstavljeni v enakovrednih, če ne enakih, razmerah, kot so tiste, ki veljajo
         za poslance drugih skupin.

      31      Glede pogoja, da mora fizično ali pravno osebo odločba, zoper katero je vložena tožba, „posamično“ zadevati, Front national
         poudarja, da izpolnjuje pogoje, ki sta jih postavili sodna praksa in zlasti sodba z dne 18. maja 1994 v zadevi Codorniu proti
         Svetu (C-309/89, Recueil, str. I-1853), saj jo sporni akt zadeva tako zaradi njenih posebnih lastnosti kot zaradi dejanskih
         okoliščin, ki jo razlikujejo od vseh drugih oseb. V tem pogledu se Front national strinja s presojo Sodišča prve stopnje v
         točkah od 69 do 71 izpodbijane sodbe.

       Presoja Sodišča
      32      Uvodoma je treba poudariti, da v skladu s členom 230, četrti odstavek, ES fizične ali pravne osebe lahko sprožijo postopke
         zoper nanje naslovljene odločbe ali zoper odločbe, ki jih „neposredno in posamično zadevajo“, čeprav so v obliki uredbe ali
         odločbe naslovljene na drugo osebo.

      33      Čeprav Parlament v nasprotni pritožbi ne izpodbija presoje Sodišča prve stopnje, po kateri ima sporni akt naravo odločbe in
         posamično zadeva Front national, pa ugovarja sklepu iz točke 67 izpodbijane sodbe, v skladu s katerim to stranko navedeni
         akt neposredno zadeva.

      34      V tem pogledu je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pogoj iz člena 230, četrti odstavek, ES, da mora odločba,
         zoper katero je vložena tožba, fizično ali pravno osebo „neposredno“ zadevati, zahteva, da ima izpodbijani ukrep Skupnosti
         neposredne učinke na pravni položaj posameznika in da naslovnikom tega ukrepa, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne dopušča
         nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba po svoji naravi samodejna in temelji izključno na skupnostni ureditvi, brez
         uporabe drugih vmesnih pravil (glej zlasti sodbo z dne 5. maja 1998 v zadevi Glencore Grain proti Komisiji, C-404/96 P, Recueil,
         str. I‑2435, točka 41, in navedeno sodno prakso).

      35      V obravnavanem primeru ni mogoče zanikati, da sporni akt – s tem, ko je poslancem, ki so podali izjavo o ustanovitvi skupine
         TDI, in zlasti tistim, ki so bili izvoljeni na listi Front National, odvzel možnost, da bi kot skupina TDI oblikovali politično
         skupino v smislu člena 29 Poslovnika – neposredno zadeva navedene poslance. Kot je Sodišče prve stopnje pravilno poudarilo
         v točkah od 59 in 65 izpodbijane sodbe, je bilo tem poslancem samo zaradi tega akta onemogočeno, da bi oblikovali politično
         skupino, in so se od takrat šteli za samostojne poslance v smislu člena 30 istega Poslovnika, zaradi česar so parlamentarne
         pravice, ki jih imajo na voljo, bolj omejene, njihove materialne in finančne ugodnosti pa manjše, kot bi bile, če bi bili
         člani politične skupine v smislu navedenega člena 29.

      36      Vendar tak sklep ni mogoč pri nacionalni politični stranki, kot je Front national. Kot je generalni pravobranilec navedel
         v točki 40 sklepnih predlogov, čeprav je dejansko naravno, da je želja nacionalne politične stranke, ki kandidira na volitvah
         poslancev v Parlament, da bi njeni kandidati od trenutka, ko so bili izvoljeni, opravljali svoj mandat v enakih razmerah kot
         drugi poslanci, ji ta interes ne podeljuje nobene pravice, da bi tisti, ki so bili izvoljeni z njene liste, oblikovali svojo
         skupino, niti pravice, da bi postali člani ene od skupin, ki so bile ustanovljene v Parlamentu.

      37      Opomniti je namreč treba, da je po eni strani v skladu s členom 29(2) Poslovnika za oblikovanje politične skupine v Parlamentu
         potrebno določeno najmanjše število poslancev iz različnih držav članic, po drugi strani pa v vsakem primeru člen 29(1) kot
         edino možnost določa združevanje poslancev glede na njihovo politično pripadnost. Te določbe nacionalnim političnim strankam,
         ki jim ti poslanci pripadajo, ne podeljujejo posebne vloge pri postopku oblikovanja politične skupine.

      38      V teh okoliščinah ni mogoče zagovarjati stališča, da nacionalno politično stranko neposredno zadeva sporni akt, ki se uporablja
         – in se dejansko v skladu s členom 29 Poslovnika lahko uporablja – le za poslance, ki so podali izjavo o ustanovitvi skupine
         TDI.

      39      V točki 66 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje res ugotovilo, da sporni akt, ki tem poslancem, zlasti tistim, ki so
         bili izvoljeni na listi Front national, onemogoča, da bi oblikovali politično skupino, neposredno zadeva razmere za širjenje
         idej in projektov stranke, ki jo ti predstavljajo v Evropskem parlamentu, in torej razmere za uresničevanje cilja, ki je določen
         s statutom te politične stranke, na evropski ravni, zaradi česar naj bi ta akt Front national neposredno zadeval.

      40      Vendar ni mogoče šteti, da ti učinki izhajajo neposredno iz spornega akta. Tudi če bi res nastali, bi namreč te posledice
         izhajale iz okoliščine, da poslanci, ki niso člani politične skupine, štejejo za samostojne poslance v skladu s členom 30
         Poslovnika in da ta Poslovnik samostojnim poslancem podeljuje manj ugoden položaj. Sporni akt bi Front national lahko zadeval
         samo posredno, zaradi posledic, ki jih ima ta akt na položaj poslancev, ki so člani te stranke.

      41      Poleg tega je treba zavrniti argument Front national, po katerem naj bi Sodišče v sodbi v zgoraj navedeni zadevi Les Verts
         proti Parlamentu priznalo načelo enakega obravnavanja političnih strank med sodelovanjem v kampanji za volitve poslancev v
         Parlament, pri čemer naj bi enako obravnavanje veljalo po volitvah. Ta sodba se je namreč nanašala na položaj, ki je popolnoma
         drugačen od položaja v obravnavani zadevi.

      42      V sodbi v zgoraj navedeni zadevi Les Verts proti Parlamentu so odločbe Parlamenta, ki so bile sporne v tej zadevi, neposredno
         zadevale tožečo stranko, saj so v obdobju pred volitvami parlamentarnih poslancev, ki so potekale leta 1984, določale delitev
         sredstev med političnimi strankami – med katerimi je bila tudi ta stranka –, ne da bi bil potreben dodaten akt, pri čemer
         je bil izračun dela sredstev, ki je pripadal posamezni zadevni politični stranki, samodejen in ni dopuščal, nikakršne diskrecijske
         pravice, kot je Sodišče to ugotovilo v točki 31 navedene sodbe.

      43      V obravnavani zadevi sporni akt Front national ne zadeva neposredno. Čeprav je namreč gotovo, da za to, da bi ta ustvarjal
         učinke, ni potreben noben izvedbeni ukrep, je ravno tako neizpodbitno, da ima na podlagi člena 29 Poslovnika ta akt lahko
         učinke samo na pravni položaj poslancev v Parlamentu, ne pa na položaj nacionalnih političnih strank, iz list katerih so bili
         izvoljeni ti poslanci in katerim so te stranke morda pomagale pri izvolitvi. V nasprotju z zahtevami, ki jih je določila sodna
         praksa, navedena v točki 34 te sodbe, tak akt torej ne učinkuje neposredno na pravni položaj Front national.

      44      Na podlagi vsega zgoraj navedenega je treba skleniti, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je v točki 67
         izpodbijane sodbe ugotovilo, da sporni akt Front national neposredno zadeva, in navedeno sodbo razveljaviti v delu, v katerem
         tožbo Front national razglaša za dopustno.

       Dopustnost tožbe Front national
      45      V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča lahko to, kadar razveljavi odločitev Sodišča prve stopnje, samo dokončno
         odloči o zadevi, če to dovoljuje stanje postopka, ali jo vrne v novo odločanje Sodišču prve stopnje.

      46      Sodišče v obravnavanem primeru meni, da ima na voljo vse elemente, ki so potrebni zato, da samo odloči o dopustnosti tožbe,
         ki jo je na Sodišču prve stopnje vložila Front national. Argumenti, ki jih ta stranka navaja v utemeljitev svojega stališča,
         so enaki tistim, ki jih je navedla v okviru stališč na nasprotno pritožbo Parlamenta, in v bistvu temeljijo na že izpostavljeni
         trditvi, da naj bi jo sporni akt neposredno zadeval in da naj bi ta občutno vplival na razmere za širjenje idej in projektov
         stranke v okviru Evropskega parlamenta.

      47      Iz razlogov, ki so pojasnjeni v točkah od 36 do 43 te sodbe, ni mogoče šteti, da sporni akt Front national neposredno zadeva.

      48      V teh okoliščinah je treba kot nedopustno zavreči tožbo, ki jo je Front national vložila na Sodišču prve stopnje. O glavni
         pritožbi tako ni treba več odločati.

       Stroški
      49      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se v postopku pritožbe uporablja v skladu z njegovim členom 118, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Parlament predlagal, da se Front national naloži plačilo stroškov,
         in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov tega postopka in stroškov v postopku za
         izdajo začasne odredbe, na katero se nanaša točka 2 te sodbe.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE (veliki senat)
      razsodilo:
      1)      Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 2. oktobra 2001 v zadevi Martinez in drugi proti Parlamentu (T-222/99,
            T-327/99 in T-329/99), ki tožbo Front national razglaša za dopustno (zadeva T-327/99), se razveljavi.
      2)      Tožba Front national za razglasitev ničnosti Sklepa Evropskega parlamenta z dne 14. septembra 1999 o razlagi člena 29(1) njegovega
            Poslovnika in o prenehanju skupine „Groupe Technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte“ z retroaktivnim učinkom,
            se zavrže kot nedopustna.
      3)      O pritožbi Front national zoper sodbo, navedeno v točki 1 tega izreka, ni več treba odločati.
      4)      Front national se naloži plačilo stroškov, ki jih je Evropski parlament priglasil v tej zadevi in v postopku za izdajo začasne
            odredbe.

               Skouris

                Jann

                Timmermans

               Rosas

                Puissochet

                Cunha Rodrigues

               Schintgen

                      Macken

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, dne 29. junija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               R. Grass

                      V. Skouris

         * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. oktobra 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Združeni zadevi C-396/99 in C-397/99.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. julija 1987. # Marco Castagnoli proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Nedopustnost. # Zadeva 329/85.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. julija 1985. # Heinrich Maag proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 43/84.


title: Sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004.#K.B. proti National Health Service Pensions Agency in Secretary of State for Health.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo.#Enako obravnavanje moških in žensk.#Zadeva C-117/01.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 7. januarja 2004(*)

      „Člen 141 ES – Direktiva 75/117/EGS – Enako obravnavanje moških in žensk – Izključitev možnosti, da bi bil transseksualni partner upravičen do pokojnine za preživele osebe, ki se dodeli le preživelemu
         zakoncu – Diskriminacija na podlagi spola“

      V zadevi C-117/01,
      katere predmet je predlog, ki ga je Court of Appeal (England & Wales), Civil Division (Združeno kraljestvo), na podlagi člena 234 ES
         naslovilo na Sodišče, naj v postopku

      K. B.
      proti
      National Health Service Pensions Agency,

      Secretary of State for Health,

      sprejme predhodno odločbo o razlagi člena 141 ES in Direktive Sveta 75/117/EGS z dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaje
         držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila za moške in ženske (UL L 45, 19.2.1975, str. 19),

      SODIŠČE,
      v sestavi V. Skouris, predsednik, C. W. A. Timmermans, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec) in A. Rosas, predsedniki senatov,
         D. A. O. Edward in J.‑P. Puissochet, sodnika, F. Macken in N. Colneric, sodnici, ter S. von Bahr, sodnik,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za K. B. C. Hockney in L. Cox, QC, ter T. Eicke, barrister,
      –        za vlado Združenega kraljestva J. E. Collins, zastopnik, skupaj z N. Painesom, QC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti N. Yerrell, zastopnica,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih stališč K. B., ki jo zastopata L. Cox in T. Eicke, vlade Združenega kraljestva, ki jo zastopa J. E. Collins,
         skupaj z N. Painesom, in Komisije, ki jo zastopata J. Sack in L. Flynn, zastopnika, na obravnavi 23. aprila 2002,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. junija 2003
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) je s sklepom z dne 14. decembra 2000, ki je prispel na Sodišče 15. marca 2001,
         na podlagi člena 234 ES postavilo vprašanje za predhodno odločanje o razlagi člena 141 ES in Direktive Sveta 75/117/EGS z
         dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila za moške in ženske
         (UL L 45, str. 19).

      2        To vprašanje je bilo postavljeno v sporu med osebo K. B., zavarovanko sistema pokojninskega zavarovanja pri National Health
         Service (nacionalna zdravstvena služba, v nadaljevanju: NHS), ter NHS Pensions Agency (urad za pokojninsko zavarovanje v okviru
         NHS) in Secretary of State for Health zaradi zavrnitve dodelitve vdovske pokojnine njenemu transseksualnemu partnerju.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 141 ES določa:

      „1.      Vsaka država članica zagotovi uporabo načela enakega plačila za enako delo ali delo enake vrednosti za moške in ženske.
      2.      V tem členu ‚plačilo‘ pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali
         v naravi, ki jih delavec prejme iz naslova zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca.

      […]“
      4        Člen 1(1), prvi pododstavek, Direktive 75/117 določa:

      „Načelo enakega plačila za moške in ženske, poudarjeno v členu 119 Pogodbe (v nadaljevanju ‚načelo enakega plačila‘), pomeni,
         da je treba za enako delo ali za delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost, odpraviti vsakršno diskriminacijo na podlagi spola
         glede na vse vidike in pogoje plačila.“

      5        Člen 3 iste direktive določa:

      „Države članice odpravijo vsakršno diskriminacijo moških in žensk, izhajajočo iz zakonov in drugih predpisov, ki so nasprotne
         načelu enakega plačila.“

       Nacionalna ureditev
      6        Iz členov 1 in 2 Sex Discrimination Act 1975 (zakon iz leta 1975 o diskriminaciji na podlagi spola, v nadaljevanju: zakon
         iz leta 1975) izhaja, da so prepovedana dejanja neposredne diskriminacije zoper osebo določenega spola, tako da se jo obravnava
         manj ugodno, kot se obravnava ali bi se obravnavalo osebo nasprotnega spola. Ta člena prepovedujeta tudi posredno diskriminacijo,
         ki je v bistvu opredeljena kot uporaba enakih pogojev ali zahtev, katerih posledica je nesorazmerno in neupravičeno manj ugodna
         obravnava oseb določenega spola.

      7        Na podlagi sodbe Sodišča z dne 30. aprila 1996 v zadevi P. proti S. (C-13/94, Recueil, str. I-2143) je Združeno kraljestvo
         Velika Britanija in Severna Irska sprejelo Sex Discrimination (Gender Reassignment) Regulations 1999 (predpisi iz leta 1999
         o spolni diskriminaciji v primeru spremembe spola), s katerimi je bil spremenjen zakon iz leta 1975, da bi se uredili primeri
         neposredne diskriminacije na podlagi spremembe spola zaposlene osebe.

      8        V skladu s členom 11(c) Matrimonial Causes Act 1973 (zakon iz leta 1973 o zakonskih sporih) je neveljavna vsaka zakonska zveza,
         v kateri zakonca nista nasprotnega spola.

      9        Člen 29(1) in (3) Birth and Deaths Registration Act 1953 (zakon iz leta 1953 o vodenju registra rojstev in smrti) prepoveduje
         vsako spremembo rojstne matične knjige, razen v primeru pisne ali dejanske napake.

      10      V členu G7(1) NHS Pension Scheme Regulations 1995 (predpisi iz leta 1995 o sistemu pokojninskega zavarovanja NHS) je določeno,
         da ima v primeru smrti zavarovanke v okoliščinah, ki so opredeljene v teh predpisih, njen vdovec načeloma pravico do pokojnine
         za preživele osebe. Izraz „vdovec“ ni opredeljen. Vendar ni sporno, da se v angleškem pravu ta izraz nanaša na osebo v zakonski
         zvezi z zavarovancem.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      11      K. B., tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je ženska, ki je delala za NHS približno 20 let, zlasti kot medicinska sestra,
         in je zavarovana pri NHS Pension Scheme.

      12      K. B. več let živi v ljubečem in družinskem razmerju z R., to je osebo, ki je bila rojena kot ženska in je bila kot taka vpisana
         v rojstno matično knjigo ter je po kirurški operaciji spremembe spola postala moški, vendar ni mogla spremeniti svojega rojstnega
         lista, da bi bila ta sprememba tudi uradna. Zato osebi K. B. in R. nista mogli skleniti zakonske zveze, čeprav sta si to želeli.
         K. B. je v svojih pisnih vlogah trdila in na obravnavi spomnila, da je bila njuna zveza potrjena s „cerkvenim obredom, ki
         ga je odobril član angleškega škofovskega kolegija“, in da sta si zaobljube izmenjala „na enak način kot tradicionalni pari“.

      13      Ker zakonska zveza med njima ni obstajala, je NHS Pensions Agency obvestila K. B., da v primeru njene smrti oseba R. ne bi
         mogla prejemati vdovske pokojnine, ker je do tega izplačila upravičen samo preživeli zakonec, in da nobena določba prava Združenega
         kraljestva osebi ne priznava statusa zakonca, če zakonska zveza ni zakonita.

      14      K. B. je zadevo predložila Employment Tribunal (Združeno kraljestvo), pri čemer je trdila, da pomenijo nacionalne določbe,
         ki izplačila omejujejo le na vdove in vdovce zavarovancev, diskriminacijo na podlagi spola, ki je v nasprotju s členom 141 ES
         in z Direktivo 75/117. K. B. meni, da je treba v skladu s temi določbami v takih okoliščinah izraz „vdovec“ razlagati tako,
         da vključuje tudi preživelega partnerja v paru, ki bi status vdovca pridobil, če njegova spolna pripadnost ne bi bila posledica
         operacije za spremembo spola.

      15      Tako Employment Tribunal v sodbi z dne 16. marca 1998 kot Employment Appeal Tribunal v Londonu (Združeno kraljestvo) v sodbi,
         izrečeni v pritožbenem postopku 19. avgusta 1999, sta razsodila, da zadevni sistem pokojninskega zavarovanja ni diskriminatoren.

      16      K. B. je spor predložila Court of Appeal (England & Wales) (Civil Divison), ki je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali zavrnitev dodelitve pokojnine transseksualnemu partnerju (osebi, ki je bila prvotno ženska) ženske, ki je zavarovana
         po National Health Service Pension Scheme, v skladu s katerim je do izplačil za vzdrževane osebe upravičen le njen vdovec,
         pomeni diskriminacijo na podlagi spola, ki je prepovedana s členom 141 ES in z Direktivo 75/117[?]“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      17      K. B. meni, da je bila odločitev, s katero ji ni bila priznana pravica, da osebo R. določi za upravičeno do vdovske pokojnine,
         sprejeta izključno zaradi razlogov, povezanih s spremembo spola te osebe. Če namreč oseba R. ne bi spremenila spola in je
         to ne bi oviralo pri sklenitvi zakonske zveze, bi imela oseba R. kot preživeli zakonec pravico do pokojnine za preživele osebe.

      18      K. B. trdi, da bi se navedena sodba v zadevi P. proti S., v skladu s katero pravo Skupnosti prepoveduje diskriminacijo na
         podlagi spremembe spola neke osebe, v zadevi v glavni stvari lahko uporabila, ker je predložitveno sodišče osebi K. B. in
         R. obravnavalo kot heteroseksualni par, katerega edina posebnost je, da je spol enega od partnerjev posledica operacije. Zato
         naj bi neugodno obravnavanje navedenih oseb izhajalo izključno iz dejstva, da je oseba R. spremenila spol, kar pomeni neposredno
         diskriminacijo na podlagi spola, prepovedano s členom 141 ES in z Direktivo 75/117.

      19      Podredno, K. B. trdi, da pomeni zahteva zakonske zveze posredno diskriminacijo transseksualnih oseb, saj merila zakonske zveze
         v primeru heteroseksualnega para z enim od partnerjev, ki so mu z operacijo spremenili spol, v nasprotju s heteroseksualnim
         parom, v katerem nobeden od partnerjev ni transseksualna oseba, ni mogoče nikoli izpolniti.

      20      Vlada Združenega kraljestva trdi, da do prejemkov za preživele osebe, predvidenih z NHS Pension Scheme, niso upravičeni niti
         moški niti ženske, ki so zaposleni v NHS in s partnerjem niso v zakonski zvezi, ne glede na razlog, zaradi katerega niso v
         zakonski zvezi. Ni pomembno, ali je razlog za to, da posamezna zaposlena oseba ne more izpolniti obveznosti sklenitve zakonske
         zveze, dejstvo, da ima ta oseba homoseksualnega partnerja, kot je bilo odločeno v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba
         z dne 17. februarja 1998 v zadevi Grant (C-249/96, Recueil, str. I‑6621), ali dejstvo, da ima transseksualnega partnerja,
         kot v zadevi v glavni stvari, ali kakršen koli drugi razlog.

      21      Vlada Združenega kraljestva poleg tega trdi, da je mogoče sodbo z dne 31. maja 2001 v združenih zadevah D. in Švedska proti
         Svetu (C‑122/99 P in C‑125/99 P, Recueil, str. I-4319) prenesti na zadevo v glavni stvari, saj sporna določba Kadrovskih predpisov
         za uradnike Evropskih skupnosti enako kot v tej zadevi vsebuje pogoj sklenitve zakonske zveze, pri čemer za dodelitev gospodinjskega
         dodatka ne zadostuje zgolj stalna zveza z nekaterimi značilnostmi.

      22      Komisija meni, da je bil odločilni element v zadevi, v kateri je bila izrečena navedena zgoraj navedena sodba P. proti S.,
         dejstvo, da je manj ugodno obravnavanje osebe P. neposredno povzročila njena sprememba spola, na čemer je tudi temeljilo tako
         obravnavanje, saj tej osebi pogodba o zaposlitvi ne bi bila odpovedana, če ne bi spremenila spola.

      23      Vendar naj bi bilo v zadevi v glavni stvari sporno manj ugodno obravnavanje le delno povezano s spremembo spola osebe R. in
         naj bi bilo povezano predvsem z neobstojem možnosti, da bi par sklenil zakonsko zvezo. Komisija v teh okoliščinah meni, da
         zgoraj navedene sodbe P. proti S. ni mogoče prenesti na navedeno zadevo.

      24      Komisija trdi tudi, da se K. B. ne more sklicevati na pravo Skupnosti z zatrjevanjem, da posredna povezava med spremembo spola
         osebe R. in zavrnitvijo izplačila pokojnine za preživele osebe tej osebi zadostuje, da se ta zavrnitev opredeli kot diskriminacija
         na podlagi spola. V zgoraj navedeni sodbi Grant naj bi bilo namreč na eni strani implicitno potrjeno, da je opredelitev zakonske
         zveze vprašanje družinskega prava, ki spada v pristojnost držav članic. Na drugi strani naj bi Evropsko sodišče za človekove
         pravice večkrat razsodilo, da ovira za sklenitev zakonske zveze, povezana z dejstvom, da pravo Združenega kraljestva transseksualni
         osebi ne dovoljuje spremembe rojstnega lista, ne pomeni kršitve členov 8, 12 in 14 Evropske konvencije o varstvu človekovih
         pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP).

       Presoja Sodišča
      25      Prejemki, dodeljeni na podlagi sistema pokojninskega zavarovanja, ki je odvisen predvsem od zaposlitve zadevne osebe, so povezani
         s plačilom, ki ga je prejemala ta oseba, in izhajajo iz člena 141 ES (glej zlasti sodbi z dne 17. maja 1990 v zadevi Barber,
         C-262/88, Recueil, str. I-1889, točka 28, in z dne 12. septembra 2002 v zadevi Niemi, C-351/00, Recueil, str. I-7007, točka 40).

      26      Sodišče je prav tako potrdilo, da spada pokojnina za preživele osebe, ki je predvidena v takem sistemu, na področje uporabe
         člena 141 ES. V zvezi s tem je pojasnilo, da dejstvo, da se navedena pokojnina po definiciji ne izplačuje zaposlenemu, ampak
         preživeli osebi, ne omaje te razlage, ker je tak prejemek ugodnost, ki temelji na članstvu zakonskega partnerja preživele
         osebe v sistemu, tako da ta preživela oseba prejme pokojnino v okviru delovnega razmerja med delodajalcem in navedenim partnerjem
         in ji je izplačana zaradi delovnega razmerja zadnjega (glej sodbi z dne 6. oktobra 1993 v zadevi Ten Oever, C‑109/91, Recueil,
         str. I-4879, točki 12 in 13, in z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Menauer, C-379/99, Recueil, str. I-7275, točka 18).

      27      Pokojnina za preživele osebe, izplačana iz poklicnega sistema socialne varnosti, kakršen je NHS Pension Scheme, tako pomeni
         plačilo v smislu člena 141 ES in Direktive 75/117.

      28      Odločitev, da se nekatere ugodnosti omejijo na poročene pare, kar izključuje vse pare, ki živijo skupaj, vendar niso poročeni,
         temelji na presoji zakonodajalca ali na pravnih pravilih notranjega prava, kot jih razlagajo nacionalna sodišča, pri čemer
         se posamezniki ne morejo sklicevati na diskriminacijo na podlagi spola, ki jo pravo Skupnosti prepoveduje (v zvezi s pristojnostmi
         zakonodajalca Skupnosti glej navedeno sodbo D. in Švedska proti Svetu, točki 37 in 38).

      29      V obravnavanem primeru take zahteve same po sebi ni mogoče obravnavati kot diskriminacijo na podlagi spola in posledično kot
         kršitev člena 141 ES ali Direktive 75/117, ker dejstvo, ali je prosilec moški ali ženska, za dodelitev pokojnine za preživele
         osebe ni pomembno.

      30      Vendar gre v položaju, kakršen je v zadevi v glavni stvari, za neenako obravnavanje, ki sicer neposredno ne ogroža uživanja
         pravice, ki jo zagotavlja pravo Skupnosti, vendar vpliva na enega od pogojev za njeno dodelitev. Kot je upravičeno poudaril
         generalni pravobranilec v točki 74 sklepnih predlogov, se to neenako obravnavanje ne nanaša na priznanje vdovske pokojnine,
         ampak na nujni predhodni pogoj za njeno dodelitev, to je sposobnost za sklenitev zakonske zveze.

      31      V Združenem kraljestvu namreč par, kot sta K. B. in R., v primerjavi s heteroseksualnimi pari, pri katerih identiteta enega
         od partnerjev ni posledica operacije za spremembo spola ter ki torej lahko sklenejo zakonsko zvezo in po potrebi prejmejo
         pokojnino za preživele osebe, ki je element plačila enega od njiju, nikakor ne more izpolniti pogoja zakonske zveze, kot je
         določen v NHS Pension Scheme za dodelitev pokojnine za preživele osebe.

      32      Razlog za ta objektivni neobstoj možnosti je najprej dejstvo, da je v skladu z zakonom iz leta 1973 o zakonskih sporih neveljavna
         vsaka zakonska zveza, v kateri zakonca nista nasprotnega spola, nato dejstvo, da se šteje, da je oseba tistega spola, ki je
         naveden na rojstnem listu, ter nazadnje, da zakon o vodenju registra rojstev in smrti prepoveduje vsako spremembo rojstne
         matične knjige, razen v primeru pisne ali dejanske napake.

      33      Spomniti je treba, da je Evropsko sodišče za človekove pravice razsodilo, da neobstoj možnosti transseksualne osebe, da sklene
         zakonsko zvezo z osebo tistega spola, ki mu je pred spremembo spola pripadala tudi sama, ki je posledica dejstva, da sta glede
         na matično knjigo ti osebi istega spola, ker predpisi Združenega kraljestva ne dovoljujejo pravnega priznanja njene nove spolne
         identitete, pomeni kršitev pravice do sklenitve zakonske zveze v smislu člena 12 EKČP (glej sodbi Evropskega sodišča za človekove
         pravice v zadevi Christine Goodwin proti Združenemu kraljestvu in I. proti Združenemu kraljestvu z dne 11. julija 2002, še
         neobjavljeni v Recueil des arrêts et décisions, točke od 97 do 104 oziroma od 77 do 84).

      34      Zakonodajo, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki v nasprotju z EKČP paru, kot sta K. B. in R., preprečuje izpolnitev
         pogoja zakonske zveze, ki je nujen, da bi lahko bil eden od njiju upravičen do elementa plačila drugega, je treba šteti za
         načeloma nezdružljivo z zahtevami člena 141 ES.

      35      Ker morajo pogoje za pravno priznavanje spremembe spola neke osebe v položaju, v kakršnem je R., določiti države članice,
         kot je potrdilo tudi Evropsko sodišče za človekove pravice (zgoraj navedena sodba Goodwin proti Združenemu kraljestvu, točka 103),
         je dolžnost nacionalnega sodišča, da preveri, ali se lahko v primeru, kakršen je v postopku v glavni stvari, oseba v enakem
         položaju, kot je K. B., sklicuje na člen 141 ES, da bi dosegla priznanje pravice do imenovanja svojega partnerja za upravičenca
         do pokojnine za preživele osebe.

      36      Iz zgoraj navedenega izhaja, da člen 141 ES načeloma nasprotuje zakonodaji, ki paru, kot sta K. B. in R., v nasprotju z EKČP
         preprečuje izpolnitev pogoja zakonske zveze, ki je nujen, da bi lahko bil eden od njiju upravičen do elementa plačila drugega.
         Nacionalno sodišče mora preveriti, ali se lahko v primeru, kakršen je v postopku v glavni stvari, oseba v enakem položaju,
         kot je K. B., sklicuje na člen 141 ES, da bi dosegla priznanje pravice do imenovanja svojega partnerja za upravičenca do pokojnine
         za preživele osebe.

       Stroški
      37      Stroški, ki sta jih priglasili vlada Združenega kraljestva in Komisija, ki sta predložili stališča Sodišču, se ne povrnejo.
         Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      glede vprašanja, ki ga je predložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) s sklepom z dne 14. decembra 2000,
         razsodilo:

      Člen 141 ES načeloma nasprotuje zakonodaji, ki paru, kot sta K. B. in R., v nasprotju z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih
            pravic in temeljnih svoboščin, podpisano 4. novembra 1950 v Rimu, preprečuje izpolnitev pogoja zakonske zveze, ki je nujen,
            da bi lahko bil eden od njiju upravičen do elementa plačila drugega. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali se lahko v primeru,
            kakršen je v postopku v glavni stvari, oseba v enakem položaju, kot je K. B., sklicuje na člen 141 ES, da bi dosegla priznanje
            pravice do imenovanja svojega partnerja za upravičenca do pokojnine za preživele osebe.

               Skouris

                Timmermans

                Cunha Rodrigues

               Rosas

                Edward

                Puissochet

               Macken

                Colneric

                von Bahr

         Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 7. januarja 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               R. Grass

                      V. Skouris

         * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. marca 1964. # Estelle Schmitz, poročeni Roland Wollast proti Evropski gospodarski skupnosti. # Zadeva 18-63.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. julija 1971. # Helmut Müllers proti Ekonomsko-socialnemu odboru EGS in ESAE. # Zadeva 79-70.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 14. oktobra 2004. # Sergio Sandini proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odškodninska tožba. # Zadeva T-389/02.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 14. oktobra 2004
      Zadeva T-389/02
      Sergio Sandini
      proti
      Sodišču Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Odškodninska tožba – Dopustnost – Izpostavljanje azbestu – Poklicna bolezen – Škoda“
      Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
      Predmet: Tožba zaradi predloga za povračilo telesne, nepremoženjske, poklicne in denarne škode, ki jo je domnevno utrpela tožeča stranka.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.     Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Odločba o zavrnitvi z molkom zahteve, ki ni bila izpodbijana v roku – Poznejša
            odločba – Potrditveni akt – Prekluzija
      (Kadrovski predpisi, člena 90 in 91)
      2.     Uradniki – Tožba – Odškodninska tožba – Predlog za razglasitev ničnosti predhodne odločbe o zavrnitvi odškodninskega zahtevka
            – Predlog je odvisen od odškodninskih zahtevkov
      (Kadrovski predpisi, člena 90 in 91)
      3.     Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Pogoji – Napaka uprave – Škoda – Vzročna zvez – Kumulativni pogoji
      4.      Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Pavšalna odškodnina zaradi kadrovskega sistema – Dodatni odškodninski zahtevek
            na podlagi prava Skupnosti – Dopustnost – Pogoji
      (Kadrovski predpisi, člen 73)
      5.     Uradniki – Socialna varnost – Nezgodno zavarovanje in zavarovanje za primer poklicne bolezni – Invalidnost – Pojem – Nezmožnost
            normalnega opravljanja poklica – Nezmožnost čustvovanja – Vključitev
      (Kadrovski predpisi, člen 73)
      6.     Postopek – Vloga, s katero se začne postopek – Obličnost – Povzetek tožbenih razlogov
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44(1))
      7.     Uradniki – Tožba – Tožbeni razlogi – Zloraba pooblastil – Pojem
      1.     Odločba o zavrnitvi pritožbe, ki je bila vložena po preteku roka za tožbo proti zavrnitvi z molkom, lahko pomeni akt, ki posega
         v položaj, zoper katerega je mogoče vložiti tožbo, le če zajema novo preučitev položaja tožeče stranke glede na nove pravne
         ali dejanske okoliščine. Odločba o zavrnitvi pritožbe, ki ne vsebuje nobenega novega elementa glede na pravne ali dejanske
         okoliščine, ki so že obstajale ob zavrnitvi z molkom, je čisti potrditveni akt, ki ne more poseči v položaj in torej ne more
         pomeniti, da začnejo roki za tožbo ponovno teči.

      (Glej točko 49.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 7. december 1999, Reggimenti proti Parlamentu, T-108/99, RecFP, str. I-A-243 in II-1205,
         točka 35; Sodišče prve stopnje, 12. december 2002, Morello proti Komisiji, T-338/00 in T-376/00, RecFP, str. I-A-301 in II-1457,
         točki 34 in 35.

      2.     Odločba institucije o zavrnitvi odškodninskega zahtevka je sestavni del predhodnega upravnega postopka odškodninske tožbe,
         ki je bila vložena pri Sodišču prve stopnje, in posledično se ničnostni predlogi, ki so podani zoper njo, ne morejo šteti
         za neodvisne od odškodninskih zahtevkov. Dejansko je posledica akta, ki vsebuje stališče institucije v predhodni fazi, le
         ta, da stranki, ki je domnevno utrpela škodo, omogoča vložitev odškodninskega zahtevka pri Sodišču prve stopnje.

      (Glej točko 56.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 18. december 1997, Gill proti Komisiji, T‑90/95, RecFP, str. I-A-471 in II-231, točka
         45; Sodišče prve stopnje, 6. marec 2001, Ojha proti Komisiji, T-77/99, RecFP, str. I-A-61 in II-293, točka 68; Sodišče prve
         stopnje, 5. december 2002, Hoyer proti Komisiji, T-209/99, RecFP, str. I-A-243 in II-1211, točka 32.

      3.     V okviru odškodninskega zahtevka, ki ga je vložil uradnik, je odgovornost Skupnosti za nezakonito ravnanje podana ob izpolnitvi
         vseh pogojev, ki se nanašajo na nezakonitost ravnanja, ki se očita institucijam – resničnost zatrjevane škode in vzročno zvezo
         med ravnanjem in zatrjevano škodo; izpolnitev vseh pogojev mora dokazati tožeča stranka. Trije pogoji za nastanek zgoraj navedene
         odgovornosti Skupnosti so kumulativni, kar pomeni, da če eden od njih ni izpolnjen, odgovornost Skupnosti ne nastane.

      (Glej točki 58 in 59.)
      Napotitev na: Sodišče, 1. junij 1994, Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugim, C‑136/92 P, Recueil, str. I-1981, točka 42;
         Sodišče, 9. september 1999, Lucaccioni proti Komisiji, C-257/98 P, Recueil, str. I-5251, točka 14; Sodišče prve stopnje, 26.
         maj 1998, Bieber proti Parlamentu, T-205/96, RecFP, str. I‑A‑231 in II-723, točka 48; Sodišče prve stopnje, 14. maj 1998,
         Lucaccioni proti Komisiji, T-165/95, RecFP, str. I-A-203 in II-627, točka 57.

      4.     Uradniki imajo pravico do dodatnega odškodninskega zahtevka za storitve, ki so jih prejeli na podlagi člena 73 Kadrovskih
         predpisov, če je institucija odgovorna za nesrečo ali poklicno bolezen na podlagi splošne ureditve in če zakonske storitve
         ne zadostujejo za zagotovitev popolne odškodnine za povzročeno škodo. Nasprotno pavšalna odškodnina ne pomeni dvojne odškodnine
         za povzročeno škodo. V tem smislu nobeden od odškodninskih sistemov ni neodvisen.

      (Glej točko 62.)
      Napotitev na: Sodišče, 8. oktober 1986, Leussink in drugi proti Komisiji, 169/83 in 136/84, Recueil, str. 2801, točke od 10
         do 14; Sodišče, 9. september 1999, zgoraj navedena sodba Lucaccioni proti Komisiji, točke od 19 do 22.

      5.     Pojem invalidnosti, ki je določen v členu 73 Kadrovskih predpisov, zajema nezmožnost normalnega opravljanja poklica z nezmožnostjo
         čustvovanja. Iz tega izhaja, da ni ovir, da bi zdravnik, ki ga je imenovala institucija ali zdravstvena komisija, v okviru
         postopka za priznanje poklicne bolezni upošteval nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpel uradnik pri opravljanju poklicne dejavnosti,
         če zaradi te škode ni zmožen za normalno opravljanje poklica.

      (Glej točko 92.)
      6.     V skladu s členom 44(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje mora vloga, s katero se začne postopek, vsebovati povzetek tožbenih
         razlogov. Ta navedba mora biti dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoči pripravo obrambe in Sodišču prve stopnje,
         da glede na okoliščine primera odloči o tožbi brez dodatnih podatkov. Tožba mora zaradi tega dejstva natančno določati, kaj
         je razlog, na katerem temelji, tako da sama abstraktna navedba ne izpolnjuje zahtev iz Poslovnika.

      (Glej točko 120.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 12. januar 1995, Viho proti Komisiji, T‑102/92, Recueil, str. II-17; točka 68; Sodišče
         prve stopnje, 14. maj 1998, Mo och Domsjö proti Komisiji, T-352/94, Recueil, str. II-1989, točka 333.

      7.     Pojem zlorabe pooblastil ima natančno določen obseg in se nanaša na dejstvo, da je upravni organ uporabil svoje pooblastilo
         za drug namen kot tisti, za katerega mu je bilo pooblastilo dano. Pri odločbi gre za zlorabo pooblastil samo, če je iz objektivnih,
         upoštevnih in ujemajočih se indicev razvidno, da je bila sprejeta za drugačne cilje, kot so bili predvideni.

      (Glej točko 123.)
      Napotitev na: Sodišče, 5. junij 2003, O’Hannrachain proti Parlamentu, C‑121/01 P, Recueil, str. I-5553, točka 46; Sodišče
         prve stopnje, 12. junij 1997, Krämer proti Komisiji, T-104/96, RecFP, str. I-A-151 in II-463, točka 67.