title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 23. aprila 2015.#GST – Sarviz AG Germania proti Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Varhoven administrativen sad.#Skupni sistem davka na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Načelo davčne nevtralnosti – Oseba, ki je dolžna plačati DDV – Zmotno plačilo DDV, ki ga opravi prejemnik – Zavezanost izvajalca storitev za plačilo DDV – Zavrnitev odobritve vračila DDV izvajalcu storitve.#Zadeva C-111/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 23. aprila 2015 (
            *1
         )
      „Skupni sistem davka na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Načelo davčne nevtralnosti — Oseba, ki je dolžna plačati DDV — Zmotno plačilo DDV, ki ga opravi prejemnik — Zavezanost izvajalca storitev za plačilo DDV — Zavrnitev odobritve vračila DDV izvajalcu storitve“
      V zadevi C‑111/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Varhoven administrativen sad (Bolgarija) z odločbo z dne 24. februarja 2014, ki je prispela na Sodišče 7. marca 2014, v postopku

         GST – Sarviz AG Germania

      proti

         Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi S. Rodin, predsednik senata, A. Borg Barthet (poročevalec) in E. Levits, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite G. Arnaudov, agent,

               —

               za bolgarsko vlado E. Petranova in M. Georgieva, agentki,

               —

               za grško vlado K. Georgiadis in I. Kotsoni, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo S. Petrova in C. Soulay, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 193 in 194 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1 in popravek UL 2007, L 335, str. 60), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/88/EU z dne 7. decembra 2010 (UL L 326, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva DDV), in načela nevtralnosti davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo GST – Sarviz AG Germania (v nadaljevanju: GST – Sarviz) in Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite (direktor direktorata „pritožbe in davčne prakse ter prakse na področju socialne varnosti“ Plovdiv pri centralni upravi nacionalne agencije za javne prihodke, v nadaljevanju: Direktor), ker je slednji zavrnil vračilo DDV družbi GST – Sarviz.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 193 Direktive DDV določa:
               „DDV je dolžan plačati davčni zavezanec, ki dobavlja obdavčljivo blago ali opravlja obdavčljivo storitev, razen v primerih, v katerih je davek v skladu s členi 194 do 199 in členom 202 dolžna plačati druga oseba.“

               4

               Člen 194 te direktive določa:
               „1.   Kadar obdavčljivo dobavo blaga ali storitev opravlja davčni zavezanec, ki nima sedeža v državi članici, v kateri je DDV dolgovan, lahko države članice določijo, da je oseba, ki je dolžna plačati DDV, oseba, kateri se opravi obdavčljiva dobava blaga ali storitev.
               2.   Države članice določijo pogoje za izvajanje odstavka 1.“

         Bolgarsko pravo

               5

               Člen 82 bolgarskega zakona o DDV (Zakon za danak varhu dobavena stoynost, DV št. 63 z dne 4. avgusta 2006), v različici, ki se je uporabljala v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: ZDDS), določa dolžnika DDV v primeru obdavčljive transakcije.

               6

               Člen 82(1) ZDDS določa:
               „Davek je dolžan plačati dobavitelj/izvajalec obdavčljivega blaga/storitve, ki je v skladu s tem zakonom registriran za namene DDV, razen v primerih, določenih z odstavkoma 4 in 5.“

               7

               V skladu s členom 82(2) „[k]adar je dobavitelj/izvajalec davčni zavezanec, ki nima sedeža na nacionalnem ozemlju, kraj izvedbe obdavčljive dobave ali storitve pa je na tem ozemlju, je davek dolžan plačati prejemnik dobave/storitve v primeru:
               […]

                        3.

                        oprave storitev, kadar je prejemnik davčni zavezanec v skladu s členom 3(1), (5) in (6).“

               8

               Člen 71(1), točka 1, ZDDS določa, da „[ima] davčni zavezanec […] pravico do odbitka vstopnega davka, kadar so izpolnjeni ti pogoji: […] razpolaga z davčnim dokumentom, izdanim v skladu z zahtevami iz členov 114 in 115, v katerem je davek naveden v posebni vrstici v zvezi z dobavami blaga ali opravami storitev, katerih kupec oziroma prejemnik je ta oseba […]“

               9

               Člen 102(1) ZDDS določa:
               „Kadar davčna uprava ugotovi, da oseba svoje obveznosti vložitve zahteve za registracijo ni izpolnila pravočasno, to osebo registrira s sklepom o registraciji, če so pogoji za registracijo izpolnjeni.“

               10

               Člen 129(1), (5) in (7) zakona o davčnem postopku in postopku na področju socialne varnosti (danačno osiguritelen procesualen kodeks) določa:
               „1.   Pobot ali vračilo lahko opravi davčna uprava na lastno pobudo ali na podlagi pisne zahteve zadevne osebe. Zahteva za pobot ali vračilo se preveri, če je bila podana pred iztekom petih let, računano od 1. januarja leta, ki sledi letu, v katerem je nastal razlog za vračilo, razen če je z zakonom določeno drugače.
               […]
               5.   Davčna uprava mora v skladu z odstavkom 2, točka 2, v 30 dneh po predložitvi pravnomočne sodne odločbe ali pravnomočnega upravnega akta v celoti vrniti ali pobotati v odločbi navedene zneske skupaj z obrestmi, dolgovanimi v skladu z odstavkom 6, če se v odločbi oziroma aktu prizna zahtevek davčnega zavezanca do plačila: 1. neupravičeno plačanih ali pobranih zneskov v zvezi z davki, prispevki za obvezno zavarovanje, pristojbinami, globami in denarnimi kaznimi, ki jih je ugotovila, pobrala ali naložila davčna uprava, vključno s tistimi, ki so bili plačani na podlagi pisnega navodila ali pisnega stališča; 2. zneskov, katerih vračilo je bilo nezakonito zavrnjeno; 3. priznanih zneskov in odškodnin ter nastalih stroškov.
               […]
               7.   Zoper odločbo o pobotu ali povračilu je mogoče vložiti ugovor v skladu s pravili o ugovorih zoper odmerne odločbe.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               11

               Družba GST – Sarviz s sedežem v Nemčiji je v obdobju od 15. februarja do 29. decembra 2010 opravljala tehnične in svetovalne storitve za družbo GST Skafolding Bulgarija EOOD (v nadaljevanju: GST Skafolding) s sedežem v Bolgariji. Ker je družba GST Skafolding menila, da družba GST – Sarviz ob opravi storitev v spornem obdobju ni imela stalne poslovne enote na bolgarskem ozemlju, je za navedene storitve plačala dolgovani DDV na podlagi postopka obrnjene davčne obveznosti, določenega v členu 82(2) ZDDS. V zvezi s tem je družba GST Skafolding v skladu s členom 117(1) ZDDS sestavila zapisnike v zvezi z računi, ki jih je izdala družba GST – Sarviz, in jih vknjižila v knjigo prodaj.

               12

               Bolgarska davčna uprava je z odmerno odločbo z dne 12. marca 2012 ugotovila, da je družba GST – Sarviz v obdobju, v katerem je opravljala storitve družbi GST Skafolding, imela stalno poslovno enoto v smislu odstavka 1, točka 10, dodatnih določb k ZDDS in da je bila družba GST – Sarviz dolžna plačati DDV za te storitve. Sklenila je, da bi ta družba morala do najpozneje 15. februarja 2010 vložiti zahtevo za registracijo za namene DDV. Zato je bila po mnenju te uprave navedena družba dolžna plačati DDV v znesku 224.914,89 bolgarskih levov (BGN), povečan za zamudne obresti, za storitve, opravljene med 15. februarjem in 29. decembrom 2010.

               13

               Družba GST – Sarviz je 26. marca 2012 plačala znesek, ki ga je zahtevala davčna uprava, in 5. septembra na podlagi člena 129(1) zakona o davčnem postopku in postopku na področju socialne varnosti vložila zahtevo za pobot ali vračilo plačanega davka.

               14

               Davčna uprava je v odločbi o pobotu ali vračilu z dne 1. oktobra 2012 zavrnila vračilo, ker zakonski pogoji za vračilo DDV v zadevnem primeru niso bili izpolnjeni. Po njenem mnenju plačanega davka ni bilo mogoče šteti za neupravičeno plačanega in ga torej ni bilo mogoče vrniti, ker je odmerna odločba pravnomočna upravna odločba in ne obstaja niti pravnomočna sodna odločba niti pravnomočen upravni akt v smislu člena 129(5) zakona o davčnem postopku in postopku na področju socialne varnosti.

               15

               Družba GST – Sarviz je vložila ugovor pri Direktorju. Direktor je z odločbo z dne 21. decembra 2012 ta ugovor zavrnil z obrazložitvijo, da je izpodbijani akt zakonit iz razlogov, na podlagi katerih je bil sprejet. Zoper to odločbo je bila vložena tožba pri Administrativen sad Plovdiv (upravno sodišče v Plovdivu). Ta je bila prav tako zavrnjena iz enakih razlogov, kot jih je navedla davčna uprava. Družba GST – Sarviz je vložila kasacijsko pritožbo pri Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče).

               16

               Predložitveno sodišče poudarja, da je davčna uprava družbi GST Skafolding zavrnila pravico do odbitka vstopnega DDV, ki ga je plačala, ker ni razpolagala z ustreznim davčnim dokumentom, ki ga zahteva člen 71(1), točka 1, ZDDS. V skladu z bolgarsko zakonodajo namreč zaradi obstoja odmerne odločbe, kakršna je zadevna odločba, ki je bila sprejeta 12. marca 2012, ni mogoča poprava davčnih dokumentov. Družba GST Skafolding tako ni imela veljavnega davčnega dokumenta, na podlagi katerega bi pridobila pravico do odbitka vstopnega davka.

               17

               Predložitveno sodišče dalje navaja, da sta dejstvo dvojnega plačila DDV, in sicer ga je prvič plačal izvajalec, drugič pa prejemnik storitve, in zavrnitev vračila izvajalcu storitve in pravice do odbitka vstopnega davka prejemniku storitve v nasprotju z načelom nevtralnosti DDV. Po mnenju tega sodišča je bilo z zavrnitvijo vračila davčno breme prevaljeno na izvajalca storitve.

               18

               Čeprav navaja, da člena 193 in 194 Direktive DDV nista bila predmet razlage, ki bi bila lahko koristna v dejanskih okoliščinah tega primera, se predložitveno sodišče sklicuje na sodbo ADV Allround (C‑218/10, EU:C:2012:35), v skladu s katero bi bil, če v nacionalnem procesnem pravu ni posebnih pravil, pravici izvajalca storitev in pravici prejemnika storitev, da sta obravnavana enako glede obdavčljivosti istega opravljanja storitev in DDV, ki ga je treba plačati zanj, v praksi odvzet polni učinek. V zvezi z načelom davčne nevtralnosti navaja razlago, ki jo je Sodišče sprejelo v sodbi Rusedespred (C‑138/12, EU:C:2013:233).

               19

               V teh okoliščinah je Varhoven administrativen sad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 193 Direktive DDV razlagati tako, da mora DDV plačati bodisi izključno davčni zavezanec, ki dobavlja obdavčljivo blago ali opravlja obdavčljivo storitev, bodisi izključno oseba, ki se ji dobavi blago ali ki prejme storitev, kadar obdavčljivo blago dobavlja ali obdavčljivo storitev opravlja davčni zavezanec, ki nima sedeža v državi članici, v kateri je dolgovan DDV, če zadevna država članica to določi, ne pa ti osebi hkrati?

                        2.

                        Če je treba izhajati iz tega, da DDV dolguje le ena od teh oseb – bodisi dobavitelj blaga bodisi izvajalec storitve – če zadevna država članica to določi, ali je treba pravilo iz člena 194 Direktive DDV upoštevati tudi v primerih, v katerih je prejemnik storitev napačno uporabil postopek obrnjene davčne obveznosti, ker je menil, da izvajalec storitev na ozemlju Republike Bolgarije ni ustanovil stalne poslovne enote za namene DDV, čeprav je izvajalec storitev dejansko ustanovil stalno poslovno enoto v zvezi z opravljenimi storitvami?

                        3.

                        Ali je treba načelo davčne nevtralnosti, ki je temeljnega pomena za vzpostavitev in delovanje skupnega sistema DDV, razlagati tako, da dovoljuje prakso davčnega nadzora, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere se DDV, čeprav je prejemnik storitev uporabil postopek obrnjene davčne obveznosti, na novo obračuna tudi izvajalcu storitev, ob upoštevanju, da je prejemnik davek za storitev že obračunal, da ni nevarnosti izgube davčnih prihodkov in da pravil o popravku davčnih dokumentov, določenih v nacionalni zakonodaji, ni mogoče uporabiti?

                        4.

                        Ali je treba načelo nevtralnosti davka razlagati tako, da nasprotuje temu, da davčna uprava na podlagi nacionalne določbe izvajalcu storitve, za katero je prejemnik storitve DDV obračunal na podlagi člena 82(2) ZDDS, zavrne vračilo večkrat obračunanega DDV, kadar je davčna uprava prejemniku storitve zavrnila uveljavljanje pravice do odbitka večkrat obračunanega DDV zaradi neobstoja ustreznega davčnega dokumenta, pravil o popravku, določenih v nacionalni zakonodaji, pa zaradi obstoja pravnomočne odmerne odločbe, izdane v postopku davčnega nadzora, ni več mogoče uporabiti?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               20

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 193 Direktive DDV razlagati tako, da je edini zavezanec za plačilo DDV bodisi davčni zavezanec, ki opravlja storitev, bodisi oseba, ki prejme to storitev, kadar je bila ta storitev opravljena prek stalne poslovne enote s sedežem v državi članici, v kateri je DDV dolgovan.

               21

               V skladu s členom 193 Direktive DDV je DDV dolžan plačati davčni zavezanec, ki opravlja obdavčljivo storitev, razen v primerih, v katerih je ta davek v skladu s predvsem členom 194 te direktive dolžna plačati druga oseba. Kadar obdavčljivo storitev opravi davčni zavezanec, ki nima sedeža v državi članici, v kateri je DDV dolgovan, lahko države članice v skladu s tem členom določijo, da je v tem primeru oseba, ki je dolžna plačati davek, oseba, kateri se opravi obdavčljiva storitev.

               22

               Iz tega izhaja, da je v skladu z Direktivo DDV le izvajalec storitev načeloma dolžan plačati DDV, razen kadar nima sedeža v državi članici, v kateri je DDV dolgovan, in kadar je ta država določila, da je oseba, ki je dolžna plačati DDV prejemnik storitev.

               23

               V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da je bolgarska davčna uprava po izvedenem nadzoru 12. marca 2012 izdala odmerno odločbo, v kateri je ugotovila, da je izvajalka storitve, družba GST – Sarviz, imela stalno poslovno enoto v Bolgariji, prek katere je tehnične in svetovalne storitve opravljala družbi GST Skafolding.

               24

               V teh okoliščinah je razvidno, da mora v skladu z Direktivo DDV le izvajalec storitev, kot je družba GST – Sarviz, pri bolgarski davčni upravi plačati DDV, ki se dolguje za storitve, ki jih je opravila v Bolgariji od 15. februarja do 29. decembra 2010.

               25

               Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 193 Direktive DDV razlagati tako, da je DDV dolžan plačati le davčni zavezanec, ki opravlja storitev, kadar je bila ta storitev opravljena prek stalne poslovne enote s sedežem v državi članici, v kateri je DDV dolgovan.

         Drugo vprašanje

               26

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 194 Direktive DDV razlagati tako, da dopušča davčni upravi države članice, da za osebo, ki je dolžna plačati DDV šteje osebo, ki prejme storitev, ki jo izvajalec opravi prek stalne poslovne enote, kadar imata izvajalec in prejemnik teh storitev sedež na ozemlju iste države članice, tudi če je ta prejemnik že plačal ta davek na podlagi zmotne domneve, da navedeni izvajalec v tej državi ni imel stalne poslovne enote.

               27

               Kot je opozorjeno v točki 21 te sodbe, je možnost držav članic, da določijo uporabo mehanizma obrnjene davčne obveznosti, na podlagi člena 194 Direktive DDV omejena na edini primer, ko izvajalec storitev nima sedeža v državi članici, v kateri je DDV dolgovan.

               28

               Iz tega sledi, da prejemnika storitev ni mogoče šteti za osebo, ki je dolžna plačati DDV, kadar izvajalec opravlja te storitve prek stalne poslovne enote, ki je na ozemlju države članice, v kateri je DDV dolgovan.

               29

               V zvezi s tem na podlagi okoliščine, da je prejemnik teh storitev plačal DDV na podlagi zmotne domneve, da izvajalec ni imel stalne poslovne enote v smislu Direktive DDV, davčna uprava ne more odstopiti od tega pravila, kadar ugotovi, da oseba, ki je dolžna plačati DDV ni izvajalec storitve, temveč njen prejemnik.

               30

               Na drugo vprašanje je zato treba odgovoriti, da je treba člen 194 Direktive DDV razlagati tako, da davčni upravi države članice ne dopušča, da za osebo, ki je dolžna plačati DDV šteje prejemnika storitve, ki jo izvajalec opravi prek stalne poslovne enote, kadar imata tako izvajalec kot prejemnik teh storitev sedež na ozemlju iste države članice, tudi če je ta prejemnik ta davek že plačal na podlagi zmotne domneve, da navedeni izvajalec v tej državi ni imel stalne poslovne enote.

         Tretje in četrto vprašanje

               31

               Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba načelo nevtralnosti DDV razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, ki davčni upravi dovoljuje, da izvajalcu storitev zavrne vračilo tega davka, ki ga je plačal, če se prejemniku teh storitev, ki je prav tako plačal navedeni davek za iste storitve, zavrne pravica do njegovega odbitka iz razloga, da ni razpolagal z ustreznim davčnim dokumentom, ker nacionalna zakonodaja ne dovoljuje poprave davčnih dokumentov, kadar obstaja pravnomočna odmerna odločba.

               32

               Prvič, spomniti je treba, da je Sodišče že večkrat presodilo, da se načelo nevtralnosti DDV odraža v sistemu odbitkov, ki želi davčnega zavezanca v celoti razbremeniti DDV, ki ga dolguje ali ga je plačal v okviru vseh svojih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV zato zagotavlja, da se vse gospodarske dejavnosti, ne glede na njihov namen ali cilj, obdavčijo popolnoma nevtralno, če se zanje načeloma plačuje DDV (sodba Malburg, C‑204/13, EU:C:2014:147, točka 41 in navedena sodna praksa).

               33

               Drugič, Sodišče je tudi presodilo, da je – za zagotovitev nevtralnosti DDV – naloga držav članic, da v svojih notranjih pravnih redih določijo možnost popravka vsakega neupravičeno zaračunanega davka, kadar izdajatelj računa dokaže svojo dobrovernost. Vendar kadar je izdajatelj računa pravočasno popolnoma odpravil nevarnost izgube davčnih prihodkov, načelo nevtralnosti DDV zahteva, da se ta neupravičeno zaračunani davek lahko popravi, ne da bi države članice za tak popravek določile pogoj dobrovernosti izdajatelja računa. Ta popravek ne more biti odvisen od diskrecijske pravice davčne uprave (sodba Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, točki 26 ter 27 in navedena sodna praksa).

               34

               Tretjič, opozoriti je treba, da ukrepi, ki jih lahko države članice sprejmejo, da zagotovijo pravilno odmero in pobiranje davka ter preprečijo davčne utaje, ne smejo preseči tistega, kar je nujno potrebno za dosego teh ciljev. Zato se ne smejo uporabiti na način, ki bi ogrozil nevtralnost DDV, ki je temeljno načelo skupnega sistema DDV, vzpostavljenega s pravom Unije na tem področju (sodba Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, točki 28 ter 29 in navedena sodna praksa).

               35

               V zvezi s postopkom v glavni stvari je iz predložitvene odločbe na eni strani razvidno, da na podlagi nacionalne zakonodaje, ki se uporablja, izvajalec storitev nima več možnosti poprave računov, ki jih je izdal, ker je davčna uprava pravnomočno odmerno odločbo v zvezi z njim izdala 12. marca 2012. Na drugi strani ni sporno, da je ta izvajalec DDV, ki se je zahteval v tej odločbi, pravilno plačal s plačilnim nalogom z dne 26. marca 2012.

               36

               Poleg tega je po navedbah predložitvenega sodišča, ker je davčna uprava prejemniku navedenih računov dokončno zavrnila pravico do odbitka DDV, ki ga je plačal na podlagi mehanizma obrnjene davčne obveznosti, nevarnost davčnih izgub, vezanih na izvrševanje te pravice, popolnoma odpravljena.

               37

               Ker v takih okoliščinah izvajalec storitev ne sme popraviti navedenih računov in torej od prejemnika teh storitev ne more zahtevati plačila DDV, dejstvo, da davčna uprava slednjemu zavrne vračilo tega DDV, pomeni, da dejansko nosi davčno breme tega davka in je zato v nasprotju z načelom nevtralnosti DDV.

               38

               Vendar bi bilo drugače v primeru, ko bi izvajalec storitev po pravilnem plačilu DDV, katerega je bil dolžan plačati na podlagi pravnomočne odmerne odločbe, lahko na podlagi nacionalne zakonodaje popravil izdane račune in ta DDV izterjal od prejemnika storitev, ki bi pri davčni upravi zahteval njegov odbitek.

               39

               Poleg tega nemožnost poprave davčnih dokumentov v okoliščinah iz postopka v glavni stvari, ko je dokončno odpravljena nevarnost izgube davčnih prihodkov, ni nujna za zagotovitev pobiranja DDV in preprečitev goljufij.

               40

               Nazadnje je treba še spomniti, da načelo skupnega sistema DDV pomeni uporabo splošnega davka na potrošnjo blaga in storitev, ki je povsem sorazmeren z njihovo ceno, tako da davčna uprava iz naslova DDV ne more pobrati zneska, ki je večji od tistega, ki mu je obračunan (glej v tem smislu sodbo Tulică in Plavoșin, C‑249/12 in C‑250/12, EU:C:2013:722, točki 32 ter 36 in navedena sodna praksa).

               41

               Vendar se v okoliščinah, kakršne so podane v postopku v glavni stvari, z zavrnitvijo vračila DDV izvajalcu storitev davčno breme tega davka prevali tako na izvajalca storitev kot na prejemnika teh storitev in privede do tega, da davčna uprava pobere višji znesek DDV, kot bi ga izvajalec moral običajno prejeti od prejemnika, če bi lahko popravil izdane račune, ker je ta uprava DDV pobrala dvakrat, prvič od izvajalca storitev in drugič od prejemnika teh storitev.

               42

               Na podlagi navedenih preudarkov je na tretje in četrto vprašanje treba odgovoriti, da je treba načelo nevtralnosti DDV razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, ki davčni upravi dovoljuje, da izvajalcu storitev zavrne vračilo tega davka, ki ga je plačal, če se prejemniku teh storitev, ki je prav tako plačal navedeni davek za iste storitve, zavrne pravica do njegovega odbitka iz razloga, da ni razpolagal z ustreznim finančnim dokumentom, ker nacionalna zakonodaja ne dopušča poprave davčnih dokumentov, kadar že obstaja dokončna odmerna odločba.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 193 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/88/EU z dne 7. decembra 2010, je treba razlagati tako, da je davek na dodano vrednost dolžan plačati le davčni zavezanec, ki opravlja storitev, kadar je bila ta storitev opravljena prek stalne poslovne enote s sedežem v državi članici, v kateri je ta davek dolgovan.

                           2.

                           Člen 194 Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2010/88, je treba razlagati tako, da davčni upravi države članice ne dopušča, da za osebo, ki je dolžna plačati davek na dodano vrednost šteje prejemnika storitve, ki jo izvajalec opravi prek stalne poslovne enote, kadar imata tako izvajalec kot prejemnik teh storitev sedež na ozemlju iste države članice, tudi če je ta prejemnik ta davek že plačal na podlagi zmotne domneve, da navedeni izvajalec v tej državi ni imel stalne poslovne enote.

                           3.

                           Načelo nevtralnosti davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, ki davčni upravi dovoljuje, da izvajalcu storitev zavrne vračilo tega davka, ki ga je plačal, če se prejemniku teh storitev, ki je prav tako plačal navedeni davek za iste storitve, zavrne pravica do njegovega odbitka iz razloga, da ni razpolagal z ustreznim finančnim dokumentom, ker nacionalna zakonodaja ne dopušča poprave davčnih dokumentov, kadar že obstaja dokončna odmerna odločba.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: bolgarščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. februarja 1981. # Officier van justitie proti Koninklijke Kaasfabriek Eyssen BV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof Amsterdam - Nizozemska. # Prost pretok blaga. # Zadeva 53/80.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 12. decembra 1996. # Compagnie nationale Air France proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državna pomoč. # Zadeva T-358/94.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 9. julija 2015.#CMT Compagnia manifatture tessili Srl (CMT Srl) proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Skupnosti CAMOMILLA – Prejšnja nacionalna figurativna znamka Camomilla – Absolutni razlog za zavrnitev – Člen 52(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Neobstoj slabe vere imetnika znamke Skupnosti – Relativni razlog za zavrnitev – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Dodatni dokazi, predloženi pred odborom za pritožbe.#Zadeva T-100/13.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. januarja 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Finski. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2003/87/ES - Neizvršitev prenosa v predpisanem roku. # Zadeva C-107/05.

text:
      Sodba sodišča (peti senat) z dne 12. januarja 2006 – Komisija proti Finski
      (Zadeva C 107/05)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2003/87/ES – Neopravljen prenos v predpisanem roku“
      Države članice – Obveznosti – Izvrševanje direktiv – Neizpodbijana neizpolnitev (člen 226 ES) (Glej točko 5.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Neopravljen prenos Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra
                  2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta
                  96/61/ES v predpisanem roku (UL L 275, str. 32)

            Izrek

                  1)

                  	Republika Finska s tem, da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2003/87/ES Evropskega
                     parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov
                     v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES – kar zadeva območje Åland –, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

                  2)

                  	Republiki Finski se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1995. # Ursula Megner in Hildegard Scheffel proti Innungskrankenkasse Vorderpfalz, postala Innungskrankenkasse Rheinhessen-Pfalz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sozialgericht Speyer - Nemčija. # Zadeva C-444/93.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. aprila 2008.#Othmar Michaeler (C-55/07 in C-56/07), Subito GmbH (C-55/07 in C-56/07) in Ruth Volgger (C-56/07) proti Amt für sozialen Arbeitsschutz in Autonome Provinz Bozen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landesgericht Bozen - Italija.#Direktiva 97/81/ES - Enako obravnavanje delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in delavcev, ki delajo s polnim delovnim časom - Diskriminacija - Administrativna ovira, ki omejuje možnosti dela s krajšim delovnim časom.#Združeni zadevi C-55/07 in C-56/07.

text:
      Združeni zadevi C-55/07 in C-56/07
      Othmar Michaeler in drugi
      proti
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, prej Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, in Autonome Provinz Bozen
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Landesgericht Bozen (Italija))
      „Direktiva 97/81/ES – Enako obravnavanje delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in delavcev, ki delajo s polnim delovnim časom – Diskriminacija – Administrativna ovira, ki omejuje možnosti dela s krajšim delovnim časom“
      Povzetek sodbe
      Socialna politika – Dostop do zaposlitve in delovnih pogojev – Enako obravnavanje – Direktiva 97/81 o okvirnem sporazumu o
            delu s krajšim delovnim časom
      (Direktiva Sveta št. 97/81, priloga, določba 5(1)(a))
      Določbo 5(1)(a) okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, priloženega k Direktivi
         97/81/ES o navedenem okvirnem sporazumu, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki zahteva, da se kopije
         pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom pošljejo upravnim organom v tridesetih dneh od sklenitve navedenih pogodb.

      Povezava te administrativne formalnosti in sistema kazni, ki določa kazen za vsako pogodbo o zaposlitvi in za vsak dan zamude
         pri pošiljanju te pogodbe, brez kakršne koli zgornje meje celotnega zneska globe namreč prispeva k odvračanju delodajalcev
         od tega, da zaposlujejo s krajšim delovnim časom.

      Poleg tega zaradi stroškov in kazni, ki so s tem povezane, obveznost pošiljanja pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom
         upravnim organom pomeni nevarnost zlasti za majhna in srednja podjetja, ki jih lahko odvrne od načina organiziranja zaposlitve
         s krajšim delovnim časom, ki pa jo spodbuja Direktiva 97/81, saj ne razpolagajo s takšnimi sredstvi kot velika podjetja.

      (Glej točke od 27 do 30 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 24. aprila 2008(*)

      „Direktiva 97/81/ES – Enako obravnavanje delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in delavcev, ki delajo s polnim delovnim časom – Diskriminacija – Administrativna ovira, ki omejuje možnosti dela s krajšim delovnim časom“
      V združenih zadevah C‑55/07 in C‑56/07,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ju je vložilo Landesgericht Bozen
         (Italija), z odločbama z dne 22. novembra 2006, ki sta na Sodišče prispeli 1. februarja 2007, v postopkih

      Othmar Michaeler (C-55/07 in C-56/07),

      Subito GmbH (C-55/07 in C-56/07),

      Ruth Volgger (C-56/07)

      proti
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, nekdanjemu Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,

      Autonome Provinz Bozen,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues in A. Ó Caoimh, sodnika, P. Lindh (poročevalka), sodnica, in
         A. Arabadjiev, sodnik,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Fiengom, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. van Beek in I. Kaufmann-Bühler, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. januarja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago Direktive Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem
         sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL 1998, L 14, str. 9), ter na razlago načela
         enakega obravnavanja moških in žensk.

      2        Predloga sta bila vložena v okviru spora med družbo Subito GmbH (v nadaljevanju: družba Subito) ter njenima pravnima zastopnikoma
         O. Michaelerjem in R. Volgger in Amt für sozialen Arbeitsschutz, nekdanji Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,
         ter Autonome Provinz Bozen zaradi kršitve nacionalnih predpisov glede obveznosti pošiljanja kopij pogodb o zaposlitvi s krajšim
         delovnim časom.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Namen Direktive 97/81 je izvajanje okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenega 6. junija 1997 med splošnimi
         industrijskimi organizacijami – Združenje evropskih industrijskih in delodajalskih konfederacij (UNICE), Evropski center za
         podjetja z javno udeležbo (CEEP) in Evropska konfederacija sindikatov (ETUC) –, ki je priložen tej direktivi (v nadaljevanju:
         okvirni sporazum).

      4        Prva in druga uvodna izjava okvirnega sporazuma določata:

      „Ta okvirni sporazum je prispevek k celoviti evropski strategiji zaposlovanja. Delo s krajšim delovnim časom je pomembno vplivalo
         na zaposlovanje v zadnjih letih. Zato so podpisnice sporazuma namenile pozornost predvsem tej obliki dela. Podpisnice bodo
         proučile potrebo po podobnih sporazumih tudi za druge prilagodljive oblike dela.

      Ta sporazum določa splošna načela in minimalne zahteve glede dela s krajšim delovnim časom, pri čemer upošteva, da je stanje
         v državah članicah različno in spoznanje, da je delo s krajšim delovnim časom posebnost zaposlovanja v nekaterih sektorjih
         in dejavnostih. Kaže pripravljenost socialnih partnerjev, da oblikujejo splošni okvir za odpravo diskriminacije delavcev,
         ki delajo s krajšim delovnim časom, in da pomagajo pri razvoju možnosti za delo s krajšim delovnim časom na podlagi, ki je
         sprejemljiva za delodajalce in delavce.“

      5        Določbe okvirnega sporazuma, ki se upoštevajo v teh postopkih, so:

      „Splošni razlogi
      […]
      5.      ker podpisnice sporazuma pripisujejo velik pomen ukrepom, ki naj olajšajo dostop do dela s krajšim delovnim časom za moške
         in ženske zato, da bi jih pripravili na upokojitev, uskladili delovno in družinsko življenje ter izkoristili možnosti za izobraževanje
         in usposabljanje, ki izboljšujejo posameznikovo strokovno usposobljenost in poklicne možnosti, kar naj koristi delodajalcem
         in delavcem ter pripomore k razvoju podjetij;

      […]
      Določba 1: Namen
      Namen tega okvirnega sporazuma je:
      a)      omogočiti odpravo diskriminacije delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in izboljšati kakovost dela s krajšim delovnim
         časom;

      b)      olajšati razvoj dela s krajšim delovnim časom na podlagi odločitve posameznika in prispevati k prožnejši organizaciji delovnega
         časa ob upoštevanju potreb delodajalcev in delavcev.

      […]
      Določba 4: Načelo nediskriminacije
      1.      Pogoji zaposlitve delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ne smejo biti manj ugodni od pogojev primerljivih delavcev,
         zaposlenih s polnim delovnim časom, zgolj zato, ker delajo krajši delovni čas. Te delavce se sme različno obravnavati le iz
         stvarnih razlogov.

      2.      Kjer je primerno, se uporabi načelo pro rata temporis.

      3.      Načine uporabe te določbe določijo države članice in/ali socialni partnerji, pri čemer upoštevajo evropsko zakonodajo, domačo
         zakonodajo, kolektivne pogodbe in prakso.

      4.      Kadar je upravičeno s stvarnimi razlogi, lahko države članice – in/ali socialni partnerji – po posvetovanju s socialnimi partnerji
         in na podlagi nacionalnega prava, kolektivnih pogodb ali prakse, če je primerno, omejijo posebne pogoje za zaposlitev s trajanjem
         zaposlitve, delovno dobo ali zaslužkom. Omejitve, ki veljajo za delavce, zaposlene s krajšim delovnim časom, in se nanašajo
         na dostopnost posebnih pogojev, je treba občasno pregledati z vidika načela nediskriminacije, zapisanega v določbi 4.1.

      Določba 5: Možnosti za delo s krajšim delovnim časom
      1.      Po določbi 1 tega sporazuma in načelu nediskriminacije delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom in delavcev, zaposlenih
         s polnim delovnim časom:

      a)      morajo države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji, skladno z domačo zakonodajo ali prakso, opredeliti in presoditi
         zakonske ali administrativne ovire, ki lahko omejujejo možnosti za delo s krajšim delovnim časom, in jih, kjer je primerno,
         odpraviti;

      b)      morajo socialni partnerji glede na svoje pristojnosti in po postopku, določenem v kolektivnih pogodbah, opredeliti in presoditi
         ovire, ki lahko omejujejo možnosti za delo s krajšim delovnim časom, in jih, kjer je primerno, odpraviti.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      6        Člen 2 zakonske uredbe št. 61 z dne 25. februarja 2000 glede izvajanja Direktive 97/81/ES o okvirnem sporazumu o delu s krajšim
         delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (decreto legislativo n.°61, attuazione della direttiva 97/81/CE relativa
         all’accordo-quadro sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES) (GURI št. 66 z dne 20. marca 2000,
         str. 4, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 61/2000) je določal, da morajo delodajalci poslati kopijo pogodbe o zaposlitvi
         s krajšim delovnim časom pokrajinski direkciji inšpektorata za delo in socialno varnost v tridesetih dneh od sklenitve te
         pogodbe.

      7        Člen 8 zakonske uredbe št. 61/2000 določa, da se neizpolnitev te obveznosti kaznuje z upravno kaznijo v višini 15 eurov za
         vsakega zadevnega delavca in za vsak dan zamude.

      8        Obveznost pošiljanja, ki je bila določena s členom 2 zakonske uredbe št. 61/2000, je bila odpravljena z zakonsko uredbo št. 276
         z dne 10. septembra 2003 (redni dodatek h GURI št. 159 z dne 9. oktobra 2003).

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9        Z odločbama z dne 25. marca in 29. aprila 2003 je Amt für sozialen Arbeitsschutz, nekdanji Arbeitsinspektorat der Autonomen
         Provinz Bozen, družbi Subito in njenima pravnima zastopnikoma O. Michaelerju in R. Volgger naložil kazni v skupnem znesku
         233.550 eurov, ker tej službi niso poslali kopij pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom in so s tem kršili člen 2 zakonske
         uredbe št. 61/2000.

      10      Ti odločbi so družba Subito in njena pravna zastopnika izpodbijali pred Landesgericht Bozen.

      11      To sodišče v predložitvenem sklepu izraža dvome o združljivosti obveznosti pošiljanja pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim
         časom z Direktivo 97/81. Medtem ko je namen te direktive pospeševanje zaposlitev s krajšim delovnim časom, imajo zadevne nacionalne
         določbe nasproten namen, saj je obveznost pošiljanja pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom pomenila birokratsko oviro
         za ta način organizacije dela. Te določbe so, s tem ko so podražile strošek zaposlitve s krajšim delovnim časom, povzročile
         neenako obravnavanje in omejevanje konkurence, ki sta v korist podjetjem, ki zaposlujejo delavce s polnim delovnim časom.

      12      Predložitveno sodišče ugotavlja tudi, da zadevni predpisi v postopku v glavni stvari posredno ogrožajo enakost med moškimi
         in ženskami, saj se s krajšim delovnim časom pogosteje zaposluje ženske (sodbe z dne 13. maja 1986 v zadevi Bilka-Kaufhaus,
         170/84, Recueil, str. 1607; z dne 7. marca 1996 v zadevi Freers in Speckmann, C‑278/93, Recueil, str. I‑1165; z dne 17. junija
         1998 v zadevi Hill in Stapleton, C‑243/95, Recueil, str. I‑3739, in z dne 15. septembra 1998 v zadevi Ansaldo Energia in drugi,
         od C‑279/96 do C‑281/96, Recueil, str. I‑5025).

      13      V teh okoliščinah je Landesgericht Bozen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali sta določbi nacionalnega prava (člena 2 in 8 zakonske uredbe št. 61/2000), ki delodajalcu nalagata obveznost, da pristojni
         pokrajinski direkciji inšpektorata za delo v tridesetih dneh od sklenitve pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom pošlje
         kopije navedenih pogodb, ter ob opustitvi pošiljanja nalagata kazen v višini 15 eurov za vsakega zadevnega delavca in za vsak
         dan zamude, ne da bi bila določena zgornja meja upravne kazni […], združljivi z določbami prava Skupnosti in z Direktivo 97/81/ES
         […]?“

      14      S sklepom predsednika Sodišča z dne 18. aprila 2007 sta bili zadevi C-55/07 in C‑56/07 združeni za pisni in ustni postopek
         ter izdajo skupne sodbe.

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      15      Italijanska vlada trdi, da sta cilja zakonske uredbe št. 61/2000 enaka cilju Direktive 97/81, katere prenos v nacionalni pravni
         red ta zakonska uredba zagotavlja, in sicer varstvo in spodbujanje zaposlitve s krajšim delovnim časom. S tega stališča je
         obveznost pošiljanja pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom sredstvo za zagotavljanje koordinacije dejavnosti vseh organov,
         ki so zadolženi za inšpekcijo dela v Italiji. Gre za ukrep, ki prispeva k boju proti delu na črno in ki omogoča različnim
         službam inšpektorata za delo, da so s pomočjo podatkovne baze seznanjeni z ravnanji na trgu.

      16      Daleč od tega, da bi šlo za birokratsko oviro, ta ukrep delodajalcem omogoča zagotavljanje preglednosti in je namenjen boju
         proti nezakonitemu delu. Taka formalnost pa ne vpliva niti na nezakonitost niti na izkrivljanje konkurence med podjetji.

      17      Komisija Evropskih skupnosti meni, da obveznost pošiljanja zadevnih pogodb inšpektoratu za delo, katere nespoštovanje se kaznuje
         z denarno kaznijo, ne upošteva cilja Direktive 97/81.

      18      Cilja te direktive sta bila odprava diskriminacije delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in olajšanje razvoja dela
         s krajšim delovnim časom, med drugim z odpravo ovir, ki lahko podjetja odvrnejo, da bi zaposlovala v taki obliki zaposlitve.
         Direktiva 97/81 je zahtevala, da se zaposlitev s krajšim delovnim časom obravnava enako kot zaposlitev s polnim delovnim časom,
         tako glede delovnih razmer kot glede dostopa do dela. Tako je določba 5 okvirnega sporazuma nasprotovala ustvarjanju ovir,
         ki niso upravičene s stvarnimi razlogi. V teh uvodnih izjavah se ta direktiva sklicuje na postavitev splošnega okvira za odpravo
         diskriminacij glede delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in glede razvoja možnosti zaposlitve s krajšim delovnim
         časom. Točka 5 splošnih razlogov okvirnega sporazuma določa, da je treba olajšati dostop do dela s krajšim delovnim časom
         za moške in ženske.

      19      Čeprav mora nacionalno sodišče presojati, ali zadevni ukrep upravičujejo objektivni razlogi, Komisija dvomi, da so ti razlogi
         v tem primeru obstajali. Sklicuje se na sodbe z dne 12. decembra 1989 v zadevi Messner (C‑265/88, Recueil, str. 4209, točka
         14) in z dne 29. februarja 1996 v zadevi Skanavi in Chryssanthakopoulos (C‑193/94, Recueil, str. I‑929, točka 36) in glede
         tega opozarja, da je treba upoštevati sistem kazni, ki je povezan s tem nacionalnim ukrepom, in zlasti to, ali je sorazmeren.
         V tem primeru naj bi bil sistem kazni zelo strog, saj za globe niso določeni nobeni zgornji zneski.

      20      Nazadnje Komisija ocenjuje, da ni treba presojati, ali ima nacionalni ukrep diskriminatorni učinek glede žensk, ker to vprašanje
         ni dovolj povezano s postopkom v glavni stvari.

       Odgovor Sodišča
      21      Namen Direktive 97/81 in okvirnega sporazuma je pospeševati zaposlitev s krajšim delovnim časom in odpraviti diskriminacijo
         med delavci, ki delajo s krajšim delovnim časom, in delavci, ki delajo s polnim delovnim časom.

      22      Ta dvojni namen izhaja iz besedila določbe 1 okvirnega sporazuma (glej točko 5 te sodbe) in iz uvodnih izjav Direktive 97/81.
         Opozoriti je treba, da peta uvodna izjava te direktive določa, da „je Evropski svet v zaključkih zasedanja v Essnu poudaril
         potrebo po ukrepih za pospeševanje zaposlovanja in enakih možnosti žensk in moških in pozval k ukrepom za povečanje zaposlitvene
         intenzivnosti rasti, zlasti s prožnejšo organizacijo dela, ki pa mora izpolnjevati želje zaposlenih in ustrezati zahtevam
         konkurence“. Poleg tega iz enajste uvodne izjave te direktive izhaja, da so podpisnice okvirnega sporazuma „želele določiti
         splošen okvir za odpravo diskriminacije delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, in prispevati k razvoju možnosti za
         delo s krajšim delovnim časom na taki podlagi, ki je sprejemljiva za delodajalce in delavce“. Nazadnje je v osemnajsti uvodni
         izjavi te direktive določeno, da „je Komisija pripravila predlog direktive v skladu s členom 2(2) Sporazuma o socialni politiki
         [sklenjen med državami članicami Evropske skupnosti razen Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska (UL 1992,
         C 191, str. 91), ki je priloga k Protokolu (št.14) o socialni politiki, ta pa je priložen k Pogodbi o ustanovitvi Evropske
         skupnosti], ki določa, da se ureditev na socialnem področju ‚izogiba uvajanju upravnih, finančnih in zakonskih omejitev, ki
         bi lahko zavirale ustanavljanje in razvoj malih in srednjih podjetij‘“.

      23      V skladu z namenom pospeševanja zaposlitev s krajšim delovnim časom določba 5(1)(a) okvirnega sporazuma določa, da morajo
         države članice „opredeliti in presoditi zakonske ali administrativne ovire, ki lahko omejujejo možnosti za delo s krajšim
         delovnim časom, in jih, kjer je primerno, odpraviti“.

      24      Treba pa je povedati, da člen 2 zakonske uredbe št. 61/2000, s tem ko podjetjem nalaga, da pristojnim organom pošljejo kopijo
         vsake pogodbe o zaposlitvi za krajši delovni čas, ustvarja administrativno oviro, ki lahko omejuje možnosti za zaposlitev
         s krajšim delovnim časom, v smislu določbe 5(1)(a) okvirnega sporazuma.

      25      Glede tega je treba poudariti, da iz spisa, ki ga je predložitveno sodišče predložilo Sodišču, ne izhaja, da velja podobna
         obveznost pošiljanja pogodb, sklenjenih za zaposlitev s polnim delovnim časom.

      26      Trditev italijanske vlade, da je ta obveznost pošiljanja utemeljena s potrebo po boju proti delu na črno in z obveščanjem
         upravnih organov o ravnanjih delodajalcev, ni prepričljiva. Da lahko te skrbi upravičijo ukrep v postopku v glavni stvari,
         mora biti ta ukrep sorazmeren s ciljem, ki ga zasleduje. Kot pa je povedal generalni pravobranilec v točkah od 46 do 48 sklepnih
         predlogov, so na voljo drugi manj omejujoči ukrepi, s katerimi italijanska vlada lahko doseže navedene cilje glede boja proti
         goljufiji in delu na črno, kar je področje, kjer imajo nacionalni organi že na voljo nadzorne, inšpekcijske in policijske
         naloge.

      27      Poleg tega, da ta administrativna formalnost pošiljanja bremeni neposredno podjetja, je treba povedati, da člen 2 zakonske
         uredbe št. 61/2000 izhaja iz sistema kazni, ki določa kazen v višini 15 eurov za vsako pogodbo o zaposlitvi in za vsak dan
         zamude pri pošiljanju te pogodbe, brez kakršne koli zgornje meje celotnega zneska globe.

      28      Povezava te administrativne formalnosti in tega sistema kazni prispeva k odvračanju delodajalcev od tega, da zaposlujejo s
         krajšim delovnim časom.

      29      Poleg tega, zaradi stroškov in kazni, ki so s tem povezane, obveznost pošiljanja pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom
         upravnim organom pomeni nevarnost zlasti za majhna in srednja podjetja, ki jih lahko odvrne od načina organiziranja zaposlitve
         s krajšim delovnim časom, ki pa jo spodbuja Direktiva 97/81, saj ne razpolagajo s takšnimi sredstvi kot velika podjetja.

      30      Ne da bi se bilo treba izreči o razlagi načela enakega obravnavanja med moškimi in ženskami, je treba zato na vprašanje Landesgericht
         Bozen odgovoriti, da je treba določbo 5(1)(a) okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je
         ta v postopku v glavni stvari, ki zahteva, da se kopije pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom pošljejo upravnim organom
         v tridesetih dneh od sklenitve navedenih pogodb.

       Stroški
      31      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, le-to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Določbo 5(1)(a) okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, priloženega k Direktivi
            Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in
            ETUC, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki zahteva, da se
            kopije pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom pošljejo upravnim organom v tridesetih dneh od sklenitve navedenih pogodb.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. decembra 2007.#Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska proti Svetu Evropske unije.#Uredba (ES) št. 2252/2004 - Potni listi in potovalni dokumenti, ki jih izdajo države članice - Standardi glede varnostnih značilnosti in biometričnih podatkov - Veljavnost.#Zadeva C-137/05.

text:
      SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 18. decembra 2007(*)

      „Uredba (ES) št. 2252/2004 – Potni listi in potovalni dokumenti, ki jih izdajo države članice − Standardi glede varnostnih značilnosti in biometričnih
         podatkov − Veljavnost“

      V zadevi C-137/05,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES, vložene 21. marca 2005,
      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata C. Jackson in C. Gibbs, zastopnici, skupaj z A. Dashwoodom, barrister,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Irske, ki jo zastopa D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. Collinsom, SC, in P. McGarryjem, BL, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Slovaške republike, ki jo zastopajo R. Procházka, J. Čorba in B. Ricziová, zastopniki,

      intervenientki,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki ga zastopajo J. Schutte, R. Szostak in G. Giglio, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo zastopa J. Rodríguez Cárcamo, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopa H. G. Sevenster, zastopnica,

      Komisije Evropskih skupnosti, ki jo zastopa C. O’Reilly, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenientke,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts in A. Tizzano, predsedniki senatov,
         R. Schintgen (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, J.‑C. Bonichot, T. von Danwitz,
         A. Arabadjiev, sodniki, in C. Toader, sodnica,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. marca 2007,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. julija 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tožbo Sodišču predlaga, po eni strani, razveljavitev Uredbe Sveta
         (ES) št. 2252/2004 z dne 13. decembra 2004 o standardih za varnostne značilnosti in biometrične podatke v potnih listih in
         potovalnih dokumentih, ki jih izdajo države članice (UL L 385, str. 1), in po drugi strani, naj učinke te uredbe ohrani do
         sprejetja nove uredbe, ki jo bo nadomestila, razen če Uredba št. 2252/2004 izključuje udeležbo navedene države članice pri
         njenem izvajanju.

       Pravni okvir
       Protokol o stališču Združenega kraljestva in Irske
      2        Naslov IV tretjega dela Pogodbe ES (v nadaljevanju: naslov IV) vzpostavlja pravne podlage, ki omogočajo sprejetje ukrepov
         na področju vizumov, azila, priseljevanja in drugih politik, povezanih s prostim gibanjem oseb.

      3        Protokol o stališču Združenega kraljestva in Irske, ki je bil z Amsterdamsko pogodbo priložen k Pogodbi EU in Pogodbi ES (v
         nadaljevanju: Protokol o naslovu IV), se nanaša na udeležbo teh držav članic pri sprejetju ukrepov, predlaganih v skladu z
         določbami iz naslova IV.

      4        Na podlagi člena 1 Protokola o naslovu IV, s pridržkom člena 3 istega protokola, Združeno kraljestvo in Irska nista udeležena
         pri sprejetju ukrepov na podlagi naslova IV; v skladu s členom 2 navedenega protokola teh držav članic ti ukrepi ne povezujejo
         in se zanju ne uporabljajo.

      5        Člen 3 Protokola o naslovu IV določa:

      „1.      Združeno kraljestvo ali Irska lahko predsednika Sveta v treh mesecih po predložitvi predloga ali pobude Svetu v skladu z naslovom
         IV […] uradno pisno obvesti, da želi sodelovati pri sprejetju in uporabi predlaganega ukrepa, kar se ji nato dovoli. […]

      […]
      2.      Če ukrepa iz odstavka 1 ni mogoče sprejeti skupaj z Združenim kraljestvom ali Irsko v razumnem roku, lahko Svet tak ukrep
         sprejme v skladu s členom 1 brez udeležbe Združenega kraljestva ali Irske. V tem primeru se uporabi člen 2.“

      6        Člen 4 Protokola o naslovu IV Združenemu kraljestvu in Irski daje pravico, da kadarkoli pristopita k ukrepom, ki obstajajo
         v okviru naslova IV. V tem primeru se smiselno uporabi postopek, predviden v členu 11(3) ES.

      7        Člen 7 Protokola o naslovu IV določa: „Člena 3 in 4 ne posegata v Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir
         Evropske unije“.

       Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije
      8        V skladu s členom 1 Protokola, ki vključuje schengenski pravni red v okvir Evropske unije, in je priložen k Pogodbi EU in
         Pogodbi ES z Amsterdamsko pogodbo (v nadaljevanju: Schengenski protokol), lahko trinajst držav članic Evropske unije vzpostavi
         med seboj okrepljeno sodelovanje na področju, ki spada v uporabo schengenskega pravnega reda, kot je opredeljen v prilogi
         k temu protokolu.

      9        Tam opredeljeni schengenski pravni red tako obsega zlasti Sporazum med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike
         Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisan 14. junija 1985 v Schengnu (Luksemburg)
         (UL 2000, L 239, str. 13, v nadaljevanju: Schengenski sporazum), in Konvencijo o izvajanju Schengenskega sporazuma (UL 2000,
         L 239, str. 19, v nadaljevanju: KISS), podpisano 19. junija 1990, prav tako v Schengnu. Ta dva akta pomenita ves „Schengenski
         sporazum“.

      10      Člen 4 navedenega protokola določa:

      „Irska ter Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, ki ju schengenski pravni red ne zavezuje, lahko kadar koli
         zaprosita, da se nekatere ali vse določbe tega pravnega reda uporabljajo tudi zanju.

      Svet odloča o takšni prošnji s soglasjem svojih članov iz člena 1 in predstavnika vlade zadevne države.“
      11      Člen 5 Schengenskega protokola določa:

      „1.      Predloge in pobude za nadgrajevanje schengenskega pravnega reda urejajo ustrezne določbe pogodb.
      Če Irska ali Združeno kraljestvo ali obe državi nista v razumnem roku uradno pisno obvestili predsednika Sveta o svoji želji
         priključiti se sodelovanju, se v tej zvezi šteje, da je pooblastilo iz člena 11 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti ali
         iz člena 40 Pogodbe o Evropski uniji dodeljeno državam članicam iz člena 1 ter Irski ali Združenemu kraljestvu, kadar se ena
         od obeh držav želi priključiti zadevnemu področju sodelovanja.

      2.      Ustrezne določbe pogodb iz odstavka 1, prvi pododstavek, se uporabljajo, tudi če Svet ni sprejel ukrepov iz člena 2(1), drugi
         pododstavek.“

      12      Člen 8 Schengenskega protokola predvideva:

      „Za namene pogajanj glede sprejema novih držav članic v Evropsko unijo se schengenski pravni red in nadaljnji ukrepi, ki jih
         sprejmejo institucije v okviru področja njegove uporabe, štejejo za pravni red, ki ga morajo vse države kandidatke za sprejem
         prevzeti v celoti.“

       Izjave glede Schengenskega protokola
      13      V izjavi št. 45 o členu 4 Protokola o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije Visoke pogodbenice pozivajo
         Svet, naj pridobi mnenje Komisije Evropskih skupnosti, preden se odloči glede prošnje, podane na podlagi navedenega člena.
         Poleg tega „se zavezujejo storiti vse, kar je v njihovi moči, da bi Irski ali Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna
         Irska, če tako želita, dovolile uporabo določb člena 4 navedenega protokola, tako da bi Svet mogel sprejeti odločitve iz tega
         člena na dan začetka veljavnosti tega protokola ali kadar koli zatem“.

      14      V skladu z izjavo št. 46 o členu 5 Protokola o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije se Visoke pogodbenice
         „zavezujejo storiti vse, da bi omogočile ukrepanje vseh držav članic na področjih schengenskega pravnega reda, zlasti kadar
         Irska in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska sprejmeta nekatere ali vse določbe tega pravnega reda v skladu
         s členom 4 [Schengenskega protokola]“.

       Sklep 2000/365/ES
      15      Svet je na podlagi člena 4, drugi pododstavek, Schengenskega protokola sprejel Sklep 2000/365/ES z dne 29. maja 2000 o prošnji
         Združenega kraljestva Velike Britanije in Severne Irske za sodelovanje pri izvajanju nekaterih določb schengenskega pravnega
         reda (UL L 131, str. 43).

      16      Člen 1 navedenega sklepa našteva določbe schengenskega pravnega reda, pri katerih sodeluje Združeno kraljestvo.

      17      Člen 8(2) istega sklepa določa:

      „Z dnem sprejetja tega sklepa se šteje, da Združeno kraljestvo Velike Britanije in Severne Irske [nepreklicno] obvesti predsednika
         Sveta na podlagi člena 5 Schengenskega protokola, da želi sodelovati pri vseh predlogih in pobudah, ki temeljijo na schengenskem
         pravnem redu iz člena 1. Takšno sodelovanje obsega ozemlja iz člena 5(1) in (2), kolikor predlogi in pobude temeljijo na določbah
         schengenskega pravnega reda, s katerimi ta ozemlja postanejo zavezana.“

       Uredba št. 2252/2004
      18      Tako kot izhaja iz njene preambule, je bila Uredba št. 2252/2004 sprejeta na podlagi člena 62(2)(a) ES.

      19      Uvodne izjave 2, 3 in 4 navedene uredbe navajajo:

      „(2)      Minimalni varnostni standardi za potne liste so bili uvedeni z Resolucijo predstavnikov vlad držav članic, ki so se sestali
         v okviru Sveta 17. oktobra 2000 [...]. Da bi dosegli višje, usklajene varnostne standarde za potne liste in potovalne dokumente
         in jih zaščitili pred ponarejanjem, je primerno, da se ta resolucija zdaj posodobi in nadomesti z ukrepom Skupnosti. Hkrati
         je v potni list ali potovalni dokument treba vključiti biometrične identifikatorje, tako da bo vzpostavljena zanesljiva povezava
         med potnim listom ali potovalnim dokumentom in njegovim pristnim imetnikom.

      (3)      Usklajevanje varnostnih značilnosti in vključitev biometričnih identifikatorjev pomenita z vidika prihodnjega razvoja na evropski
         ravni pomemben korak v smeri uporabe novih elementov, ki bolje zaščitijo potovalni dokument in vzpostavijo zanesljivejšo povezavo
         med potnim listom in potovalnim dokumentom ter njegovim imetnikom, kar v veliki meri prispeva k zagotavljanju zaščite potnega
         lista oziroma potovalnega dokumenta pred zlorabo. Upoštevati je treba zahteve Mednarodne organizacije za civilni letalski
         promet (ICAO), in zlasti tiste iz dokumenta št. 9303 o strojno berljivih potovalnih dokumentih.

      (4)      Ta uredba je omejena na uskladitev varnostnih značilnosti vključno z biometričnimi identifikatorji v potnih listih in drugih
         potovalnih dokumentih držav članic. Določitev organov in teles, pooblaščenih za dostop do podatkov v pomnilniškem mediju dokumentov,
         poteka v skladu z nacionalno zakonodajo, prav tako je treba upoštevati ustrezno zakonodajo Skupnosti, Evropske unije in mednarodne
         sporazume.“

      20      Iz uvodnih izjav 10, 11 in 12 Uredbe št. 2252/2004 izhaja, da jo je treba obravnavati, kot da predstavlja razvoj določb schengenskega
         pravnega reda, s posledico, da:

      –        se mora Kraljevina Danska, ki ne sodeluje pri sprejetju navedene uredbe in zato zanjo ni zavezujoča ter se zanjo ne uporablja,
         v šestih mesecih po sprejetju te uredbe odločiti, ali bo to uredbo prenesla v svoj nacionalni pravni red;

      –        Irska in Združeno kraljestvo ne sodelujeta pri sprejetju navedene uredbe in zato zanju ni zavezujoča ter se zanju ne uporablja.
      21      Uvodna izjava 11 Uredbe št. 2252/2004 glede Združenega kraljestva določa:

      „Ta uredba predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda, pri katerih Združeno kraljestvo ne sodeluje, v skladu s
         Sklepom Sveta 2000/365/ES […] Združeno kraljestvo zato ne sodeluje pri sprejemanju te uredbe, ki zanj ni zavezujoča in se
         zanj ne uporablja.“

      22      Člen 1 Uredbe št. 2252/2004 predvideva:

      „1.      V potnih listih in potovalnih dokumentih, ki jih izdajo države članice, se upoštevajo minimalni varnostni standardi iz priloge.

      2.      Potni listi in potovalni dokumenti imajo pomnilniški medij, ki vsebuje podobo obraza. Države članice vključijo tudi prstne
         odtise v interoperabilni obliki. Podatki so zavarovani in pomnilniški medij ima zadostno zmogljivost in zmožnost zagotavljanja
         integritete, avtentičnosti in zaupnosti podatkov.

      3.      Ta uredba se uporablja za potne liste in potovalne dokumente, ki jih izdajo države članice. Ne uporablja se za osebne izkaznice,
         ki so jih svojim državljanom izdale države članice, ter za začasne potne liste in potovalne dokumente z veljavnostjo 12 mesecev
         ali manj.“

      23      Člen 2 navedene uredbe določa:

      „V skladu s postopkom iz člena 5(2) se določijo dodatne tehnične zahteve za potne liste in potovalne dokumente, ki se nanašajo
         na:

      (a)      dodatne varnostne značilnosti in zahteve, vključno z višjimi standardi zaščite pred prenarejanjem in ponarejanjem;
      (b)      tehnične zahteve za pomnilniški medij biometričnih značilnosti in njegovo varnost, vključno z zaščito pred nepooblaščenim
         dostopom;

      (c)      zahteve glede kakovosti in skupnih standardov za podobo obraza in prstne odtise.“
      24      Člen 3 Uredbe št. 2252/2004 določa:

      „1.      V skladu s postopkom iz člena 5(2) se lahko sprejme odločitev, da so zahteve iz člena 2 tajne in se ne objavijo. V tem primeru
         so dostopne samo izvajalcem, ki jih države članice zadolžijo kot odgovorne za tiskanje, in osebam, ki jih za to pooblasti
         država članica ali Komisija.

      2.      Vsaka država članica zadolži samo en organ, ki je odgovoren za tiskanje potnih listov in potovalnih dokumentov. Ime tega organa
         sporoči Komisiji in drugim državam članicam. Dve ali več držav članic lahko za to zadolžijo isti organ. Vsaka država članica
         ima pravico, da spremeni zadolženi organ. O tem ustrezno obvesti Komisijo in druge države članice.“

       Dejansko stanje tožbe
      25      Komisija je 18. februarja 2004 Svetu predstavila predlog uredbe o standardih za varnostne značilnosti in biometrične podatke
         v potnih listih, ki se izdajo državljanom Unije.

      26      Združeno kraljestvo je 19. maja 2004 obvestilo Svet o svoji nameri, da želi sodelovati pri sprejetju Uredbe št. 2252/2004.
         V zvezi s tem se je sklicevalo na postopek notifikacije iz člena 5(1), drugi pododstavek, Schengenskega protokola in iz Protokola
         o naslovu IV.

      27      Svet je 13. decembra 2004 sprejel Uredbo št. 2252/2004. Združenemu kraljestvu kljub obvestilu z dne 19. maja 2004 ni bilo
         dovoljeno sodelovati pri sprejetju te uredbe, ker ta predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda, pri katerih Združeno
         kraljestvo ne sodeluje v skladu s Sklepom Sveta 2000/365/ES z dne 29. maja 2000 o prošnji Združenega kraljestva Velike Britanije
         in Severne Irske za sodelovanje pri izvajanju nekaterih določb schengenskega pravnega reda (UL L 131, str. 43).

      28      Ker Združeno kraljestvo meni, da je Svet, s tem da mu ni dovolil sodelovati pri sprejetju Uredbe št. 2252/2004, kršil člen
         5 Schengenskega protokola, je vložilo to tožbo.

       Predlogi strank
      29      Združeno kraljestvo Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi Uredbo št. 2252/2004;
      –        v skladu s členom 231 ES odloči, da po razveljavitvi Uredbe št. 2252/2004 in do sprejetja nove ureditve na tem področju še
         naprej veljajo določbe te uredbe, razen če izključujejo sodelovanje Združenega kraljestva pri uporabi te uredbe; in

      –        Svetu naloži plačilo stroškov.
      30      Svet predlaga, naj se tožba zavrne in naj se Združenemu kraljestvu naloži plačilo stroškov postopka.

      31      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 8. septembra 2005 Irski in Slovaški republiki dopustil intervencijo v podporo predlogom
         Združenega kraljestva, Kraljevini Španiji, Kraljevini Nizozemski in Komisiji Evropskih skupnosti pa intervencijo v podporo
         predlogom Sveta.

       Tožba
       Trditve strank
      32      Združeno kraljestvo trdi, da se je Svet, s tem ko ga je izključil iz postopka sprejetja Uredbe št. 2252/2004, oprl na napačno
         razlago Schengenskega protokola in je kršil njegov člen 5.

      33      Izhajati naj ne bi bilo mogoče iz dejstva, da je sistem, vzpostavljen s členom 5 Schengenskega protokola, podrejen sistemu
         iz člena 4 istega protokola. Člena 4 in 5 tega protokola naj bi bila drug od drugega neodvisna, tako da naj Združeno kraljestvo
         – da bi lahko sodelovalo pri ukrepih, sprejetih na podlagi člena 5 – ne bi bilo zavezano predhodnemu dovoljenju na podlagi
         člena 4 za ustrezno udeležbo pri schengenskem pravnem redu.

      34      Združeno kraljestvo v podporo svojemu stališču zlasti navaja, da je razlaga členov 4 in 5 Schengenskega protokola, kot jo
         zastopa Svet, v nasprotju s sistematiko in besedilom teh dveh določb, da krši samo bistvo mehanizma, ki ga vzpostavlja člen
         5, in da ni združljiva z izjavo št. 46 o členu 5 Protokola o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije.

      35      Poleg tega naj bi po mnenju te države članice ta razlaga členu 5 Schengenskega protokola odvzela njegov polni učinek, saj
         naj bi ta zlasti zagotovil največjo možno udeležbo Združenega kraljestva in Irske pri ukrepih na podlagi schengenskega pravnega
         reda in naj ne bi bil nujen niti za ohranitev polnega učinka člena 7 Protokola o naslovu IV niti za vzdrževanje celovitosti
         schengenskega pravnega reda. Taka razlaga naj bi imela v vsakem primeru izredno nesorazmerne učinke v razmerju do zasledovanega
         cilja in naj bi imela za posledico – ker ima Svet, kot naj bi izhajalo iz njegove sedanje prakse, „široko in nedoločno“ razumevanje
         tega, kar se razume pod „predlogi in pobude na podlagi schengenskega pravnega reda“ –, da bi lahko mehanizem, predviden v
         členu 5, deloval nezdružljivo z načelom pravne varnosti in s temeljnimi načeli okrepljenega sodelovanja.

      36      Podredno, Združeno kraljestvo zatrjuje, da če bi bila razlaga členov 4 in 5 Schengenskega protokola, kot jo zastopa Svet,
         točna, bi bilo treba izraze  „predlogi in pobude na podlagi schengenskega pravnega reda“ iz člena 5(1), prvi pododstavek,
         tega protokola razumeti, kot da se nanašajo zgolj na ukrepe, ki so neločljivo povezani s schengenskim pravnim redom („integralni
         ukrepi schengenskega pravnega reda“), kot so ukrepi o spremembi določb tega pravnega reda, in h katerim se Združeno kraljestvo
         ni moglo priključiti, ne da bi se predhodno zavezalo določbam, ki so podlaga za spremembo. Nasprotno, na področje uporabe
         te določbe naj ne bi spadali ukrepi, ki so zgolj „neločljivo povezani s schengenskim pravnim redom“, in sicer ukrepi, ki –
         čeprav naj bi služili razvoju ali izpolnjevanju določenih ciljev schengenskega pravnega reda – niso tako tesno povezani s
         tem pravnim redom, da bi bila celovitost slednjega ogrožena, če bi se lahko država članica, ki ne sodeluje pri tem pravnem
         redu, vseeno udeležila sprejetja teh ukrepov. Iz tega naj bi sledilo, da pri sprejetju ukrepov, ki spadajo v slednjo kategorijo,
         stališče Združenega kraljestva ne sme biti odvisno od določb navedenega protokola, ampak glede na primer ali določbe Protokola
         o naslovu IV ali upoštevne določbe „tretjega stebra“. Ker bi bilo treba Uredbo št. 2252/2004 uvrstiti v isto kategorijo ukrepov,
         se Združenega kraljestva ne bi smelo izključiti iz postopka sprejetja te uredbe.

      37      Svet trdi, prvič, da cilj člena 5 Schengenskega protokola – v nasprotju s tem, kar zatrjuje Združeno kraljestvo – ni priznati
         pravico slednjemu, ampak zagotoviti državam članicam, ki sodelujejo pri celotnem schengenskem pravnem redu, da njihova dejanja
         ne bodo postavljena pod vprašaj zaradi zadržkov drugih držav članic glede udeležbe pri njih. Besedilo navedene določbe naj
         bi poleg tega potrjevalo to razlago, saj naj za razliko od besedila člena 4 istega protokola in člena 3 Protokola o naslovu
         IV ne bi izrecno priznavalo take pravice.

      38      Po mnenju Sveta je razlaga člena 5(1) Schengenskega protokola, kot jo zastopa Združeno kraljestvo, taka, da postopku odobritve,
         predvidenemu v členu 4 tega protokola, odvzame polni učinek, kajti če je državi članici na podlagi tega člena zavrnjena pravica
         do udeležbe pri sprejetju določenega ukrepa, bi ta država lahko kljub temu s pomočjo postopka iz navedenega člena 5 sodelovala
         pri vsakem ukrepu za razvoj zadevnega področja. Celovitost schengenskega pravnega reda naj zato ne bi bila več zagotovljena
         in členu 7 Protokola o naslovu IV, ki predvideva, da člena 3 in 4 tega protokola ne posegata v določbe Schengenskega protokola,
         naj bi bil prav tako odvzet polni učinek.

      39      Drugič, Svet trdi, da razlikovanje Združenega kraljestva med „integralnimi ukrepi schengenskega pravnega reda“ in tako imenovanimi
         ukrepi, ki so zgolj „povezani s schengenskim pravnim redom“, nima podpore niti v primarnem pravu niti v sekundarni zakonodaji.
         V zvezi s tem Svet navaja, da opredelitev, ki jo predlaga Združeno kraljestvo glede ukrepov, „povezanih s schengenskim pravnim
         redom“, temelji na slabem razumevanju tega, kar bi lahko pomenilo nevarnost za celovitost schengenskega pravnega reda, in
         zadevno razlikovanje ustvarja nepotrebno pravno negotovost, ker povzroča razlike med tem, kako bi bilo treba razumeti „ukrep
         za razvoj schengenskega pravnega reda“, če gre za sprejetje ukrepa, ki se uporablja za Irsko republiko in Kraljevino Norveško,
         po eni strani, ali za Združeno kraljestvo in Irsko, po drugi strani.

      40      Tretjič, Svet poudarja, da je njegovo stališče popolnoma združljivo z načelom sorazmernosti in s pravili, ki veljajo na področju
         okrepljenega sodelovanja. Po eni strani naj avtorji Pogodbe ne bi bili vezani na načelo sorazmernosti. Po drugi strani bi
         bilo treba določbe pogodb EU in ES razumeti ne glede na določbe Schengenskega protokola.

      41      Irska meni, da je razlaga členov 4 in 5 Schengenskega protokola, kot jo zastopa Združeno kraljestvo, v skladu z besedilom
         teh členov in ustreza sedanji praksi Sveta, kar zadeva ukrepe v zvezi s schengenskim pravnim redom, pri katerih je bilo Združenemu
         kraljestvu in Irski dovoljeno sodelovati. To razlago naj bi poleg tega podprle različne izjave o Schengenskem protokolu, priložene
         h končnemu aktu Amsterdamske pogodbe. Poleg tega naj Svet ne bi uspel dokazati dejanske nevarnosti škode za schengenski pravni
         red v primeru udeležbe Združenega kraljestva pri sprejetju Uredbe št. 2252/2004.

      42      Po mnenju Slovaške republike je pravica Združenega kraljestva do sodelovanja pri sprejetju Uredbe št. 2252/2004 odvisna od
         tega, da ne obstaja nevarnost za celovitost in skladnost že veljavnega schengenskega pravnega reda. Svet bi moral v primeru,
         da je Združenemu kraljestvu zavrnil to pravico, dokazati, da udeležba te države članice pri uporabi te uredbe pomeni tako
         nevarnost. V obravnavanem primeru naj taka nevarnost ne bi obstajala.

      43      Kraljevina Španija meni, da tožba Združenega kraljestva ni utemeljena. Po eni strani naj bi se primarni predlog Združenega
         kraljestva opiral na to, da se mu podeli domnevna pravica, ki jo podeljuje člen Schengenskega protokola in ki naj mu je ta
         ne bi priznaval. Razlaga, ki jo zastopa Združeno kraljestvo, naj bi implicirala določeno tveganje za ukrepe, ki so bili že
         sprejeti zaradi okrepljenega sodelovanja, ki ga ustvarja ta protokol, ker naj bi postavljala v nevarnost celovitost in skladnost
         schengenskega pravnega reda. Po drugi strani naj podredni predlog Združenega kraljestva ne bi upošteval dejstva, da mora Svet
         določiti, katere ukrepe je treba šteti kot ukrepe, ki temeljijo na schengenskem pravnem redu, in da država članica, ki ni
         stranka pri schengenskih sporazumih, nima pravice do izvedbe te določitve.

      44      Kraljevina Nizozemska trdi, da Schengenski protokol upošteva poseben položaj, v katerem sta Združeno kraljestvo in Irska v
         zvezi s schengenskim pravnim redom, pri čemer v členu 4 tega protokola za ti državi članici predvideva možnost, da v prihodnje
         sodelujeta pri tem pravnem redu, in pri čemer v členu 5(1) zagotavlja, da ta udeležba ne more kasneje privesti do stagnacije
         razvoja zadevnega pravnega reda. Ker naj ne bi obstajal noben trden argument za to, da naj bi bila udeležba Združenega kraljestva
         ali Irske v skladu s slednjo določbo pri ukrepu za razvoj schengenskega pravnega reda podrejena manj obsežnemu postopku, kot
         je tisti, ki je predviden v navedenem členu 4 in ki ureja udeležbo teh dveh držav članic pri določbah samega pravnega reda,
         bi bilo treba navedeni člen 5(1), drugi pododstavek, razlagati v smislu, kot ga zastopa Svet.

      45      Komisija poudarja, da je glavna značilnost okrepljenega sodelovanja na splošno in še zlasti schengenskega pravnega reda njuna
         celovitost. Ohranitev in varstvo te celovitosti ter skladnosti schengenskega pravnega reda naj bi bili zato bistveni skrbi.
         Na podlagi Schengenskega protokola naj bi bila sicer mogoča delna udeležba države članice, ki ni stranka pri schengenskih
         sporazumih, vendar ne gre tako daleč, da bi zadevnim državam članicam zagotovil „prosto izbiro“, ki bi privedla do skrpucala
         udeležb in obveznosti.

      46      Po mnenju Komisije je razlaga členov 4 in 5 Schengenskega protokola, kot jo zastopa Združeno kraljestvo, v nasprotju s sistematiko
         in logiko tega protokola ter naj bi škodovala skladnosti in celovitosti schengenskega pravnega reda.

      47      Komisija poleg tega meni, da naj se izrazi „temeljijo na schengenskem pravnem redu“ iz člena 5(1), prvi pododstavek, Schengenskega
         protokola ne bi nanašali na pojem „širok in nedoločen“ ukrep, ki ga lahko sprejmejo države članice, ki sodelujejo pri ukrepu
         okrepljenega sodelovanja, medtem ko naj bi se odločitev o opredelitvi predloga kot „ukrep, ki temelji na schengenskem pravnem
         redu“, komaj razlikovala od odločitve o določitvi ustrezne pravne podlage za sprejetje pravnega akta Skupnosti.

      48      Končno, kar zadeva Uredbo št. 2252/2004, Komisija opozarja, da je njen cilj še povečati varnost potnih listov in vzpostaviti
         zanesljivejšo povezavo med potnim listom in njegovim imetnikom, s tem da se uskladi njihove varnostne značilnosti in vključi
         biometrične identifikatorje. Ta cilj naj bi bil v tesni zvezi z nadzorom zunanjih meja, katerih okrepitev je osrednji del
         sodelovanja, ki ga vzpostavljajo schengenski sporazumi. Navedena uredba popolnoma ustreza tej logiki, ker omogoča povečanje
         učinkovitosti in usklajenosti nadzorov zunanjih meja.

       Presoja Sodišča
      49      Da bi Sodišče odločilo o primarnih trditvah Združenega kraljestva, mora preučiti, ali je treba člen 5(1), drugi pododstavek,
         Schengenskega protokola razlagati tako, da velja samo za predloge in pobude, ki temeljijo na področju schengenskega pravnega
         reda, pri katerem je bilo Združenemu kraljestvu in/ali Irski na podlagi člena 4 istega protokola dovoljeno sodelovati, ali,
         nasprotno, kot zatrjuje Združeno kraljestvo, ali je treba ti dve določbi obravnavati neodvisno eno od druge.

      50      V zvezi s tem je treba poudariti, da – kot izhaja iz točke 68 sodbe z današnjega dne v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu
         (C-77/05, še neobjavljena v ZOdl.,) – je treba člen 5(1), drugi pododstavek, Schengenskega protokola razlagati tako, da velja
         samo za predloge in pobude, ki temeljijo na področju schengenskega pravnega reda, pri katerem je bilo Združenemu kraljestvu
         in/ali Irski na podlagi člena 4 istega protokola dovoljeno sodelovati.

      51      Iz tega sledi, da je treba primarne trditve Združenega kraljestva v podporo tej ničnostni tožbi zavrniti kot neutemeljene.

      52      Glede trditev, ki jih podredno navaja Združeno kraljestvo, je treba najprej opomniti, da razlikovanje, ki ga je ta država
         članica izvedla med ukrepi, ki jih opredeljuje kot „integralne ukrepe schengenskega pravnega reda“, in tistimi, ki jih šteje
         kot zgolj „povezane s schengenskim pravnim redom“, nima podlage niti v pogodbah EU in ES niti v sekundarni zakonodaji Skupnosti.

      53      Nadalje, treba je opomniti, da čeprav Združeno kraljestvo prereka opredelitev, ki jo je izvedel Svet, sámo priznava, da Uredba
         št. 2252/2004 pomeni povezavo z določbami schengenskega pravnega reda, ker meni, da gre vendarle za ukrep, „povezan s schengenskim
         pravnim redom“.

      54      Ne glede na te preudarke in okoliščino, da v obravnavanem primeru domnevno napačna opredelitev, očitana Svetu, ni neposredno
         povezana z izbiro pravne podlage za sprejetje Uredbe št. 2252/2004, in sicer člena 62(2)(a) ES, je treba ugotoviti, da ima
         – tako kot izbira pravne podlage akta Skupnosti – opredelitev, ki jo je opravil Svet, Uredbe št. 2252/2004 kot ukrepa za razvoj
         določb schengenskega pravnega reda neposreden učinek na določitev določb, ki urejajo postopek sprejetja te uredbe, in posledično
         tudi na možnost Združenega kraljestva do sodelovanja v tem postopku.

      55      Ker je uresničevanje pravice Združenega kraljestva do sodelovanja pri sprejetju predloga, predloženega v skladu z določbami
         naslova IV ES, v skladu s členom 3(1) Protokola o naslovu IV odvisno samo od upoštevanja roka za notifikacijo, predvidenega
         v slednji določbi, je imela opredelitev, ki jo je opravil Svet, Uredbe št. 2252/2004 kot ukrepa za razvoj določb schengenskega
         pravnega reda neposreden učinek na pravice, priznane tej državi članici.

      56      Zaradi te ugotovitve in po analogiji z načeli, ki veljajo na področju izbire pravne podlage akta Skupnosti, je treba izhajati
         iz tega, da mora v položaju, kot je dejansko stanje v postopku v glavni stvari, opredelitev akta Skupnosti kot predlog ali
         pobuda, ki temelji na schengenskem pravnem redu v smislu člena 5(1), prvi pododstavek, Schengenskega protokola, temeljiti
         na objektivnih dejstvih, ki jih je mogoče sodno preskusiti, med katerimi sta zlasti cilj in vsebina akta (glej sodbe z dne
         11. junija 1991 v zadevi Komisija proti Svetu, imenovana „Titanov dioksid“, C-300/89, Recueil, str. I-2867, točka 10; z dne
         13. septembra 2005 v zadevi Komisija proti Svetu, C-176/03, ZOdl., str. I-7879, točka 45, in z dne 23. oktobra 2007 v zadevi
         Komisija proti Svetu, C-440/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 61).

      57      Glede na te ugotovitve je treba preučiti, ali je – kot trdi Združeno kraljestvo – Svet neupravičeno opredelil Uredbo št. 2252/2004
         kot ukrep za razvoj določb schengenskega pravnega reda.

      58      Kar zadeva cilj Uredbe št. 2252/2004, iz njenih uvodnih izjav 2 in 3 ter iz člena 4(3) izhaja, da je njen cilj boj proti ponarejanju
         in zlorabi potnih listov ter drugih potovalnih dokumentov, ki jih izdajo države članice.

      59      Da bi dosegla ta cilj, Uredba št. 2252/2004 – kot izhaja iz členov 1 in 2 – uskladi in izboljša minimalne varnostne standarde,
         ki jih morajo izpolnjevati potni listi in drugi potovalni dokumenti, ki jih izdajo države članice, in predvideva, da se v
         te dokumente vključi določeno število biometričnih podatkov, ki se nanašajo na imetnike teh dokumentov.

      60      V tem kontekstu je treba opozoriti, da – kot je Sodišče odločilo v točki 84 zgoraj navedene sodbe Združeno kraljestvo proti
         Svetu – je treba osebne kontrole na zunanjih mejah držav članic in zato učinkovito izvajanje skupnih pravil v zvezi s standardi
         in postopki teh kontrol obravnavati kot sestavni del schengenskega pravnega reda.

      61      V skladu z določbami člena 6(2)(b) v povezavi s členom 6(2)(c) KISS, ki vzpostavlja enotna načela za kontrole na zunanjih
         mejah držav članic, se mora pri vseh osebah opraviti vsaj ena od kontrol za ugotovitev njihove istovetnosti na podlagi pokazanih
         ali predloženih potovalnih dokumentov in, če je potrebno, je treba opraviti temeljito kontrolo teh oseb, ki obsega odkrivanje
         in preprečevanje nevarnosti za nacionalno varnost in javni red držav članic podpisnic KISS.

      62      Podrobna pravila kontrole, predvidene v KISS, so določena v skupnem priročniku, ki ga je sprejel izvršni odbor, uveden s KISS
         (UL 2002, C 313, str. 97), ki je del schengenskega pravnega reda v smislu člena 1 Schengenskega protokola.

      63      V delu II tega skupnega priročnika z naslovom „Mejna kontrola“ je v točki 1.3.1 predvideno, da minimalna kontrola v smislu
         člena 6(2)(b) KISS sestoji iz kontrole istovetnosti na podlagi pokazanih ali predloženih potovalnih dokumentov ter iz preprostega
         in hitrega preverjanja veljavnosti dokumenta, ki omogoča prestop meje, in prisotnosti znakov ponarejanja ali prenarejanja.

      64      Iz točke 1.3.2.1 navedenega dela skupnega priročnika, ki se nanaša na podrobna pravila temeljite kontrole v smislu člena 6(2)(c)
         KISS, izhaja, da ta kontrola obsega temeljit pregled veljavnosti in verodostojnosti potovalnega dokumenta, ki je predložen
         pri prestopu meje.

      65      Ker preverjanje verodostojnosti potnih listov in drugih potovalnih dokumentov torej pomeni glavni element osebnih kontrol
         na zunanjih mejah, je treba ukrepe, ki omogočajo lažjo in bolj zanesljivo ugotovitev te verodostojnosti in istovetnosti imetnika
         zadevnega dokumenta, obravnavati, kot da zagotavljajo in izboljšujejo učinkovitost teh kontrol ter s tem integriranega upravljanja
         zunanjih meja, ki ga vzpostavlja schengenski pravni red.

      66      Zaradi cilja in vsebine Uredbe št. 2252/2004, kot sta bila analizirana v točkah 58 in 59 te sodbe, je treba skleniti, da je
         treba to uredbo obravnavati kot ukrep, ki temelji na schengenskem pravnem redu, v smislu člena 5(1), prvi pododstavek, Schengenskega
         protokola.

      67      V teh okoliščinah je Svet pravilno opredelil Uredbo št. 2252/2004 kot ukrep za razvoj določb schengenskega pravnega reda.

      68      Iz tega sledi, da utemeljitve, ki jo podredno uveljavlja Združeno kraljestvo, ni mogoče sprejeti.

      69      Zato predlogov Združenega kraljestva za razveljavitev Uredbe št. 2252/2004 ni mogoče sprejeti in posledično Sodišču ni treba
         odločati o predlogu te države članice za ohranitev učinkov navedene uredbe.

      70      V teh okoliščinah je treba zavrniti tožbo, ki jo je vložilo Združeno kraljestvo.

       Stroški
      71      Na podlagi člena 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Svet predlagal,
         naj se plačilo stroškov naloži Združenemu kraljestvu, in ker to s predlogi ni uspelo, se mu naloži plačilo stroškov. V skladu
         s členom 69(4), prvi pododstavek, tega poslovnika države članice in institucije, ki se kot intervenientke udeležijo postopka,
         nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska se naloži plačilo stroškov.
      3)      Kraljevina Španija, Irska, Kraljevina Nizozemska in Slovaška republika ter Komisija Evropskih skupnosti nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 30. septembra 2003. # Manufacture française des pneumatiques Michelin proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-203/01.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. decembra 2005. # Michael Cwik proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ocenjevalno poročilo - Ničnostna tožba. # Združene zadeve T-155/03, T-157/03 in T-331/03.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. maja 1984. # Raad van Arbeid proti P.B. Brusse. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Socialna varnost. # Zadeva 101/83.


Sodba Sodišča z dne 21. februarja 1973. # Europemballage Corporation in Continental Can Company Inc. proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 6-72.