title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. septembra 2012.#Deutsches Weintor eG proti Land Rheinland-Pfalz.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht.#Zadeva C-544/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Približevanje zakonodaj — Javno zdravje — Obveščanje in varstvo potrošnikov — Označevanje in predstavljanje živil — Pojma ‚prehranske trditve‘ in ‚zdravstvene trditve‘ — Uredba (ES) št. 1924/2006 — Označba vina kot ‚lahko prebavljivega‘ — Oznaka za zmanjšano vsebnost kisline — Pijače, ki vsebujejo več kot 1,2 volumskega odstotka alkohola — Prepoved zdravstvenih trditev — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člen 15(1) — Svoboda izbire poklica — Člen 16 — Svoboda gospodarske pobude — Združljivost“
      V zadevi C-544/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht (Nemčija) z odločbo z dne 23. septembra 2010, ki je prispela na Sodišče 23. novembra 2010, v postopku

         Deutsches Weintor eG

      proti

         Land Rheinland-Pfalz,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský (poročevalec), sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in D. Šváby, sodnika,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. januarja 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Deutsches Weintor eG H. Eichele in B. Goebel, odvetnika,

               —

               za Land Rheinland-Pfalz C. Grewing, zastopnica,

               —

               za češko vlado M. Smolek in D. Hadroušek, zastopnika,

               —

               za estonsko vlado M. Linntam, zastopnica,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues, B. Cabouat in R. Loosli-Surrans, zastopniki,

               —

               za madžarsko vlado Z. Fehér in K. Szíjjártó, zastopnika,

               —

               za finsko vlado H. Leppo, zastopnica,

               —

               za Evropski parlament I. Anagnostopoulou in E. Waldherr, zastopnici,

               —

               za Svet Evropske unije M. Simm, zastopnica,

               —

               za Evropsko komisijo L. Pignataro-Nolin in S. Grünheid, zastopnici,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. marca 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(2), točka 5, in 4(3), prvi pododstavek, Uredbe (ES) št. 1924/2006 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih (UL L 404, str. 9), kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 116/2010 z dne 9. februarja 2010 (UL L 37, str. 16, v nadaljevanju: Uredba št. 1924/2006). Predlog se nanaša tudi na veljavnost teh določb glede na člena 15(1) in 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med nemškim združenjem vinogradnikov Deutsches Weintor eG (v nadaljevanju: Deutsches Weintor) in službami za nadzor nad prodajo alkoholnih pijač v deželi Porenje-Pfalška glede označbe vina kot „lahko prebavljivega“ z navedbo zmanjšane vsebnosti kisline.

         Pravni okvir

               3

               V uvodnih izjavah od 1 do 3, 5, 10, od 14 do 16 in 18 Uredbe št. 1924/2006 je navedeno:

                        „(1)

                        V Skupnosti obstaja vedno večje število živil, ki so označena in oglaševana s prehranskimi in zdravstvenimi trditvami. Da bi zagotovili visoko raven varstva potrošnikov in olajšali njihovo izbiro, bi morali biti izdelki, ki so dani v promet, vključno z uvoženimi izdelki, varni in ustrezno označeni. Raznolika in uravnotežena prehrana je predpogoj za dobro zdravje in posamezni izdelki imajo sorazmeren pomen v okviru celotne prehrane.

                        (2)

                        Razlike med nacionalnimi določbami, ki se nanašajo na takšne trditve, lahko ovirajo prost pretok živil in ustvarjajo neenake konkurenčne pogoje. Tako imajo neposreden vpliv na delovanje notranjega trga. Zato je nujno, da se sprejmejo pravila Skupnosti o uporabi prehranskih in zdravstvenih trditev na živilih.

                        (3)

                        Splošne določbe glede označevanja vsebuje Direktiva 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil [(UL L 109, str. 29)]. Direktiva 2000/13/ES na splošno prepoveduje uporabo informacij, ki bi zavajale kupca ali živilom pripisovale zdravilne lastnosti. Ta uredba bi morala dopolnjevati splošna načela v Direktivi 2000/13/ES in določati posebne pogoje glede uporabe prehranskih in zdravstvenih trditev na živilih, namenjenih potrošniku.

                  […]

                        (5)

                        Iz obsega uporabe te uredbe bi morali bili izvzeti generični deskriptorji (poimenovanja), ki so bili doslej običajno uporabljani za označevanje posebnosti določene vrste hrane ali pijače, ki bi lahko vplivala na človekovo zdravje, kot na primer ‚sredstvo za pospešitev prebave‘ ali ‚bonboni proti kašlju‘.

                  […]

                        (10)

                        Potrošniki bi lahko razumeli, da imajo živila, ki se oglašujejo s trditvami, v primerjavi s podobnimi ali drugimi izdelki, ki jim taka hranila in druge snovi niso dodana, hranilne, fiziološke ali druge prednosti za zdravje. To bi jih lahko navedlo na tako izbiro, ki bi neposredno vplivala na celotno vsebnost posameznih hranil ali drugih snovi v celotni prehrani na način, ki ne ustreza znanstvenim priporočilom. Da bi preprečili ta možni neželeni učinek, je primerno, da se za izdelke, ki so označeni s takšnimi trditvami, uvede določene omejitve. […]

                  […]

                        (14)

                        Obstajajo že številne trditve, ki se uporabljajo za označevanje živil in njihovo oglaševanje v nekaterih državah članicah ter se nanašajo na snovi, katerih pozitivno delovanje ni bilo dokazano ali zanje še ne obstaja enotno znanstveno stališče. Treba je zagotoviti, da je za snovi, na katere se nanaša trditev, dokazan pozitiven hranilni ali fiziološki učinek.

                        (15)

                        Za zagotovitev, da so trditve resnične, je nujno, da je snov, ki je predmet trditve, prisotna v končnem izdelku v zadostnih količinah ali pa da snov ni prisotna, ali je prisotna v ustrezno zmanjšanih količinah, da se ustvari označeni hranilni ali fiziološki učinek. Snov bi morala biti na voljo tudi v takšni obliki, da jo telo lahko uporabi. […]

                        (16)

                        Pomembno je, da potrošnik razume trditve na živilih ter da se vse potrošnike primerno zaščiti pred zavajajočimi trditvami. […]

                  […]

                        (18)

                        Prehranske ali zdravstvene trditve niso dovoljene, če niso skladne s splošno sprejetimi prehranskimi in zdravstvenimi načeli, ali če spodbujajo ali opravičujejo prekomerno uživanje živil ali podcenjujejo dobro prehranjevalno prakso.“

               4

               Predmet in področje uporabe Uredbe št. 1924/2006 sta določena v njenem členu 1:
               „1.   Ta uredba usklajuje določbe zakonov ali drugih predpisov v državah članicah, ki se nanašajo na prehranske in zdravstvene trditve, da bi zagotovili učinkovito delovanje notranjega trga ob istočasnem zagotavljanju visoke ravni varstva potrošnikov.
               2.   Ta uredba se uporablja za prehranske in zdravstvene trditve pri komercialnem obveščanju, in sicer označevanju, predstavljanju ali oglaševanju živil, namenjenih končnemu potrošniku.
               […].“

               5

               V členu 2 Uredbe št. 1924/2006 so naslednje opredelitve:
               „1.   V tej uredbi:

                        (a)

                        se uporabljajo opredelitve pojmov ‚živilo‘, ‚nosilec živilske dejavnosti‘, ‚dajanje v promet‘ in ‚končni potrošnik‘ iz členov 2, 3(3), 3(8) in 3(18) Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane [(UL L 31, str. 1)];

                  […]
               2.   Uporabljajo se tudi naslednje opredelitve pojmov:

                        (1)

                        ‚trditev‘ pomeni vsako sporočilo ali predstavitev, ki ni obvezna v okviru zakonodaje Skupnosti ali nacionalne zakonodaje, vključno s slikovno predstavitvijo, grafično predstavitvijo ali predstavitvijo s simboli v kakršni koli obliki, s katero se navaja, domneva ali namiguje, da ima živilo posebne lastnosti;

                  […]

                        (4)

                        ‚prehranska trditev‘ pomeni vsako trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da ima živilo posebne ugodne prehranske lastnosti […];

                        (5)

                        ‚zdravstvena trditev‘ pomeni vsako trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da obstaja povezava med kategorijo živil, živilom ali eno od njegovih sestavin na eni strani in zdravjem na drugi strani;

                        (6)

                        ‚trditev v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni‘ pomeni kakršno koli zdravstveno trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da uživanje kategorije živil, živila ali enega od njegovih sestavnih delov znatno zmanjšuje dejavnik tveganja za razvoj bolezni;

                  […]“

               6

               Poglavje II (členi od 3 do 7) Uredbe št. 1924/2006 določa splošne pogoje za uporabo prehranskih in zdravstvenih trditev.

               7

               Člen 3 Uredbe št. 1924/2006 z naslovom „Splošna načela za vse trditve“ določa:
               „Prehranske in zdravstvene trditve se lahko uporabljajo pri označevanju, predstavitvi in oglaševanju živil, danih v promet v Skupnosti le, če so skladne z določbami te uredbe.
               Brez poseganja v direktivi 2000/13/ES in 84/450/EGS uporaba prehranskih in zdravstvenih trditev ne sme:

                        (a)

                        biti napačna, dvoumna ali zavajajoča;

                        (b)

                        povzročati dvomov glede varnosti in/ali prehranske primernosti drugih živil;

                        (c)

                        spodbujati ali opravičevati pretirano uživanje živil;

                  […]“

               8

               Člen 4 Uredbe št. 1924/2006 z naslovom „Pogoji za uporabo prehranskih in zdravstvenih trditev“ v odstavku 3 določa:
               „Pijače, ki vsebujejo več kot 1,2 volumskega odstotka alkohola, ne smejo nositi zdravstvenih trditev.
               Če gre za prehranske trditve, so dovoljene le prehranske trditve, ki se nanašajo na nizke vrednosti alkohola ali zmanjšanje vsebnosti alkohola ali zmanjšanje vsebnosti energijske vrednosti v pijačah, ki vsebujejo več kot 1,2 volumskega odstotka alkohola.“

               9

               Člen 5(1)(a) te uredbe v zvezi s splošnimi pogoji določa:
               „1.   Uporaba prehranskih in zdravstvenih trditev je dovoljena le, če so izpolnjeni naslednji pogoji:

                        (a)

                        dokazan ugoden hranilni ali fiziološki učinek glede na splošno sprejete znanstvene podatke v zvezi s prisotnostjo, odsotnostjo ali zmanjšano vsebnostjo hranila ali druge snovi v živilu ali kategoriji živil, na katero se trditve sklicujejo.“

               10

               Člen 6 navedene uredbe z naslovom „Znanstvena utemeljitev trditev“ v odstavku 1 določa:
               „Prehranske in zdravstvene trditve temeljijo na in so utemeljene s splošno sprejetimi znanstvenimi dokazi.“

               11

               V členih od 10 do 19 iz poglavja IV Uredbe št. 1924/2006 so posebne določbe, ki se uporabljajo za zdravstvene trditve.

               12

               Člen 10(1) in (3) te uredbe v zvezi s posebnimi pogoji določa:
               „1.   Prepovedane so zdravstvene trditve, ki niso v skladu s splošnimi zahtevami iz poglavja II in s posebnimi zahtevami iz tega poglavja ter niso odobrene v skladu s to uredbo in vključene v sezname dovoljenih trditev iz členov 13 in 14.
               […]
               3.   Na splošne, ne posebej opredeljene prednosti, ki jih ima hranilo ali živilo za splošno dobro zdravje ali z zdravjem povezano dobro počutje, se lahko sklicuje le, če se doda posebna zdravstvena trditev, vključena v seznam iz členov 13 ali 14.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               13

               Deutsches Weintor je združenje vinogradnikov, ustanovljeno v Ilbesheimu (Nemčija), v deželi Porenje-Pfalška. Prodaja vina vrste dornfelder in sivi/beli pinot z oznako „Edition Mild“ (blagi izbor) in z navedbo „blaga vsebnost kisline“. Na označbi je med drugim navedeno: „Blag užitek zagotavlja uporaba našega posebnega postopka ‚LO3‘ (LO3 Schonverfahren zur biologischen Säurereduzierung) za biološko znižanje kisline.“ Ovitek na vratu steklenice vina nosi napis „Edition Mild bekömmlich“ (blagi izbor, lahko prebavljivo). Na ceniku je vino označeno kot „Edition Mild – sanfte Säure/bekömmlich“ (blagi izbor – blaga kislina/lahko prebavljivo).

               14

               Organ, zadolžen za nadzor nad prodajo alkoholnih pijač v deželi Porenje-Pfalška, je uporabi označbe „lahko prebavljivo“ nasprotoval z utemeljitvijo, da gre za „zdravstveno trditev“ v smislu člena 2(2), točka 5, Uredbe št. 1924/2006, ki na podlagi člena 4(3), prvi pododstavek, te uredbe ni dovoljena za alkoholne pijače.

               15

               Stranki sta torej v sporu glede vprašanja, ali je označba vina kot „lahko prebavljivega“ v povezavi s sklicevanjem na vsebnost blage kisline „zdravstvena trditev“ v smislu člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1924/2006, ki je pri alkoholnih pijačah na splošno prepovedana.

               16

               Deutsches Weintor je vložilo tožbo pri Verwaltungsgericht (upravno sodišče) z zahtevo, da se ugotovi, da lahko uporablja označbo „lahko prebavljivo“ pri označevanju in oglaševanju zadevnih vin.

               17

               Deutsches Weintor je, po eni strani, v podporo svoji zahtevi v bistvu trdilo, da se označba „lahko prebavljivo“ ne nanaša na zdravje, temveč le na splošno dobro počutje. Po drugi strani pa trdi, da se Uredba št. 1924/2006 ne uporablja za označbe, ki se tradicionalno uporabljajo za živila ali pijače, ki lahko učinkujejo na splošno počutje, kot je označba „lahko prebavljivo“ za pijačo, ki pospešuje prebavo. Tako je treba po njegovem mnenju upoštevati ozko pojmovanje zdravstvenih trditev, ki je omejeno na dolgoročne učinke zadevnih živil.

               18

               Verwaltungsgericht je tožbo s sodbo z dne 23. aprila 2009 zavrnilo. Pritožbo zoper to sodbo je Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (višje upravno sodišče dežele Porenje-Pfalška ) zavrnilo s sodbo z dne 19. avgusta 2009.

               19

               Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da pojem „zdravstvene trditve“ v vsakem primeru zajema učinke, ki jih ima živilo na organizem potrošnika in njegove telesne funkcije. Označba „lahko prebavljivo“ v zvezi z vini vzpostavlja povezavo s telesnimi procesi in se nanaša na splošno dobro počutje v zvezi z zdravjem. S tem pojmom so povezane tudi sopomenke, kot so „dobro za zdravje“, „se lahko prebavlja“ ali „dobro za želodec“.

               20

               Po mnenju navedenega sodišča je ta vidik pri uživanju vina pomemben, ker se z njim vedno znova povezujejo bolečine v glavi in želodcu. Pod določenimi pogoji ima lahko vino celo škodljive učinke na človeški organizem in lahko povzroči zasvojenost. Z uporabo pojma „lahko prebavljivo“ v povezavi s sklicevanjem na poseben postopek za zmanjševanje kisline in na vsebnost blage kisline, se z vidika potrošnika vzpostavlja povezava med vinom in odsotnostjo negativnih učinkov v postopku prebave, ki so včasih povezani z uživanjem vina.

               21

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je pri Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče) vložila kasacijsko pritožbo.

               22

               Predložitveno sodišče meni, da je pri široki razlagi pojma „zdravstvene trditve“, ki so jo uporabila nižja sodišča, potrebna previdnost. Po njegovem mnenju glede na namen, skupen vsem živilom, ki je vnašanje hranil in drugih snovi v človeški organizem, označba o zgolj začasnem ohranjanju telesnih funkcij ali splošnega dobrega počutja v zvezi z zdravjem ne zadošča za vzpostavitev povezave z zdravjem v smislu člena 2(2), točka 5, Uredbe št. 1924/2006.

               23

               Po mnenju Bundesverwaltungsgericht pa, nasprotno, nekateri dejavniki kažejo, da je opredelitev „zdravstvene trditve“ upravičena le, če se navajajo dolgoročni učinki na telesno stanje ali dobro počutje, in ne zgolj bežni učinki na presnovne procese, ki ne vplivajo na konstitucijo in s tem na dejansko zdravstveno stanje.

               24

               Označba glede prebavljivosti vin, ki jih prodaja tožeča stranka v postopku v glavni stvari, se zato po mnenju predložitvenega sodišča omejuje na trditev, da vino pri prebavljanju ne povzroča oziroma povzroča manj želodčnih bolečin, kot je običajno za vina takšne vrste in kakovosti. Poleg tega se Bundesverwaltungsgericht sprašuje, ali zgolj dejstvo, da je živilo manj škodljivo kot primerljivi proizvodi iste kategorije, zadošča za ugotovitev pozitivnega učinka na zdravje.

               25

               Nazadnje je Bundesverwaltungsgericht izrazilo dvome glede vprašanja, ali je prepoved zdravstvenih trditev pri vinu v skladu s temeljnimi pravicami, namreč svobodo izbire poklica in svobodo gospodarske pobude, če je proizvajalcu ali trgovcu vina prepovedano označevanje, da je njegov proizvod lahko prebavljiv zaradi blage kisline, in to tudi, če je ta trditev resnična.

               26

               V teh okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali se za obstoj zdravstvene trditve v smislu člena 4(3), prvi pododstavek, v povezavi s členoma 2(2), točka 5, ali 10(3) Uredbe […] št. 1924/2006 […] zahteva pozitiven hranilni ali fiziološki učinek, katerega cilj je trajno izboljšanje telesnega počutja, ali pa zadošča že začasen učinek, ki je zlasti omejen na čas uživanja in prebavljanja živila?

                        2.

                        Če se lahko kot zdravstvena trditev opredeli že trditev o začasnem pozitivnem učinku:
                        Ali zadošča za domnevo, da tak učinek izhaja iz pomanjkanja ali zmanjšane vrednosti snovi v smislu člena 5(1)(a) in uvodne izjave 15 Uredbe, če se s trditvijo zgolj zatrjuje, da je učinek, ki na splošno izhaja iz tovrstnih živil in se pogosto šteje za neugoden, v konkretnem primeru neznaten?

                        3.

                        Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen:
                        Ali je skladno s prvim pododstavkom člena 6(1) Pogodbe o Evropski uniji, kakor je bila spremenjena 13. decembra 2007 (UL 2008, C 115, str. 1), v povezavi s členom 15(1) (svoboda izbire poklica in pravica do dela) in členom 16 (svoboda gospodarske pobude) [Listine], kakor je bila spremenjena 12. decembra 2007 (UL C 303, str. 1), če se proizvajalcu ali trgovcu vina brez izjeme prepoveduje oglaševanje z uporabo zdravstvene trditve, kot je podana [v postopku v glavni stvari], tudi če je ta trditev resnična?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               27

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1924/2006 razlagati tako, da pojem „zdravstvena trditev“ zajema označbo „lahko prebavljivo“, ki jo spremlja navedba o zmanjšani vsebnosti snovi, ki jih veliko število potrošnikov šteje za negativne.

               28

               Člen 2(2), točka 5, Uredbe št. 1924/2006 opredeljuje „zdravstveno trditev“ kot „vsako trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da obstaja povezava med kategorijo živil, živilom ali eno od njegovih sestavin na eni strani in zdravjem na drugi strani“.

               29

               Poleg tega člen 5(1)(a) Uredbe št. 1924/2006 določa, da je uporaba zdravstvenih trditev dovoljena le, če je dokazan ugoden hranilni ali fiziološki učinek glede na splošno sprejete znanstvene podatke v zvezi s prisotnostjo, odsotnostjo ali zmanjšano vsebnostjo hranila ali druge snovi v živilu ali kategoriji živil, na katero se trditve nanašajo.

               30

               V sporu o glavni stvari so vprašanja za predhodno odločanje postavljena v zvezi z vinom. Ker vino spada v kategorijo pijač, ki vsebujejo več kot 1,2 volumskega odstotka alkohola, je treba najprej poudariti, da je v skladu s členom 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1924/2006 zakonodajalec Unije brez izjeme prepovedal vsakršno „zdravstveno trditev“, kar zadeva pijače iz te kategorije.

               31

               V obravnavani zadevi sporna trditev vzbuja domnevo, da je zadevno vino ob upoštevanju znižane kisline primerno ali prijetno za prebavo. To vino naj bi tako imelo pozitivne hranilne ali fiziološke učinke.

               32

               Ni sporno, da se prebava zaradi povezave z rednim uživanjem živil šteje za fiziološki proces, ki je po definiciji časovno omejen in ima le začasne ali bežne učinke.

               33

               Predložitveno sodišče se, izhajajoč iz te ugotovitve, sprašuje, ali je mogoče označbo „lahko prebavljivo“ šteti za „zdravstveno trditev“, tudi če ta ne namiguje, da pozitiven hranilni ali fiziološki učinek, ki ga zadevno vino lahko ima, trajno izboljšuje telesno počutje.

               34

               V zvezi s tem iz besedila člena 2(2), točka 5, Uredbe št. 1924/2006 izhaja, da je „zdravstvena trditev“ v smislu navedene uredbe opredeljena glede na povezavo, ki mora obstajati med živilom in eno od njegovih sestavin na eni strani ter zdravjem na drugi strani. Treba je ugotoviti, da v tej opredelitvi ni nobenega pojasnila ne glede neposrednosti ali posrednosti te povezave ne glede njene intenzivnosti ali trajanja. V teh okoliščinah je treba besedo „povezava“ razlagati široko.

               35

               Po eni strani, pojem „zdravstvena trditev“ tako ne zadeva le povezave, ki namiguje na izboljšanje zdravstvenega stanja zaradi uživanja živila, temveč tudi vsako povezavo, ki namiguje na odsotnost ali zmanjšanje negativnih ali škodljivih učinkov za zdravje ob ali – v drugih primerih – po takšnem uživanju in zgolj zato na ohranitev dobrega zdravstvenega stanja kljub temu, da je omenjeno uživanje morda škodljivo.

               36

               Po drugi strani pojem „zdravstvena trditev“ ne zadeva le učinkov občasnega uživanja določene količine živila, ki ima običajno le začasne in bežne učinke, temveč tudi učinke ponavljajočega, rednega, celo pogostega uživanja takšnega živila, katerega učinki pa, nasprotno, niso nujno le začasni in bežni.

               37

               Kot namreč izhaja iz uvodne izjave 1 v povezavi z uvodno izjavo 10 Uredbe št. 1924/2006, trditve, s katerimi so oglaševana živila, na katerih so te trditve navedene, in sicer o hranilnih, fizioloških ali drugih prednostih v primerjavi s podobnimi izdelki, usmerjajo izbiro potrošnikov. Ta izbira neposredno vpliva na celotno količino različnih hranil ali drugih snovi, ki so se jih potrošniki odločili zaužiti, in tako utemeljuje omejitve, določene v navedeni uredbi v zvezi z uporabo teh trditev.

               38

               Zato je treba v tej zadevi upoštevati tako začasne in bežne učinke kot tudi skupne učinke ponavljajočega in dolgotrajnega uživanja določenega živila na telesno stanje.

               39

               V obravnavani zadevi sporna označba, ki vzbuja domnevo, da je vino dobro užitno in prebavljivo, namiguje zlasti na to, da prebavnemu sistemu, torej delu človeškega telesa, ne škoduje oziroma mu škoduje le malo in da ta sistem ostaja relativno zdrav in nedotaknjen celo po večkratnem uživanju tudi večjih količin in v daljšem obdobju, saj je lastnost tega vina znižana kislost.

               40

               S tem lahko zadevna trditev vzbudi domnevo o trajnem pozitivnem fiziološkem učinku ohranjanja dobrega stanja prebavnega sistema, v nasprotju z drugimi vini, za katera se domneva, da po večkratnem uživanju povzročajo trajne negativne učinke na prebavni sistem in posledično na zdravje.

               41

               Glede na navedene ugotovitve je treba na prvi dve vprašanji odgovoriti, da je treba člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1924/2006 razlagati tako, da pojem „zdravstvena trditev“ zajema označbo, kot je „lahko prebavljivo“, ki jo spremlja navedba o zmanjšani vsebnosti snovi, ki jih veliko število potrošnikov šteje za negativne.

         Tretje vprašanje

               42

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je skladno s prvim pododstavkom člena 6(1) PEU, če se proizvajalcu ali trgovcu vina v Uredbi št. 1924/2006 brez izjeme prepoveduje uporaba trditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, tudi če bi bila ta trditev sama po sebi resnična.

               43

               Evropska unija v skladu s členom 6(1), prvi pododstavek, PEU priznava pravice, svoboščine in načela iz Listine, ki ima enako pravno veljavnost kot Pogodbi.

               44

               Predložitveno sodišče se na podlagi upoštevnih temeljnih pravic v zvezi z zadevno prepovedjo sklicuje na člen 15(1) Listine, v skladu s katerim ima vsakdo pravico do dela in do opravljanja svobodno izbranega ali sprejetega poklica, ter na člen 16 Listine, ki zagotavlja svobodo gospodarske pobude.

               45

               Vendar je prav tako treba upoštevati člen 35, drugi stavek, Listine, ki zahteva zagotavljanje visoke ravni varovanja zdravja ljudi pri opredeljevanju in izvajanju vseh politik in dejavnosti Unije. Tako kot je namreč razvidno iz uvodnih izjav od 1 do 18 Uredbe št. 1924/2006, je varovanje zdravja med glavnimi cilji te uredbe.

               46

               V teh okoliščinah je treba presoditi skladnost prepovedi – ki nima izjeme – trditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne le glede na svobodo izbire poklica in svobodo gospodarske pobude, temveč tudi glede na varovanje zdravja.

               47

               Iz tega sledi, da mora biti takšna presoja opravljena ob spoštovanju potrebnih uskladitev zahtev, povezanih z varstvom teh različnih temeljnih pravic, ki jih varuje pravni red Unije, in pravilnega ravnovesja med njimi (glej v tem smislu sodbo z dne 29. januarja 2008 v zadevi Promusicae, C-275/06, ZOdl., str. I-271, točki 65 in 66).

               48

               Prvič, v zvezi z varovanjem zdravja je treba poudariti, da alkoholne pijače glede na tveganja odvisnosti in zlorabe ter dokazane zapletene škodljive učinke v zvezi z uživanjem alkohola, zlasti nastanek težkih bolezni, predstavljajo posebno kategorijo živil, za katero velja posebej stroga ureditev.

               49

               Sodišče je v zvezi s tem že večkrat priznalo, da je v predpisih, ki omejujejo možnosti oglaševanja alkoholnih pijač in so tako namenjeni temu, da se prepreči zloraba alkohola, izražena skrb za javno zdravje in da je varstvo javnega zdravja, kot izhaja tudi iz člena 9 PDEU, cilj splošnega interesa, ki v nekaterih primerih upravičuje omejitev temeljne svoboščine (glej v tem smislu sodbi z dne 10. julija 1980 v zadevi Komisija proti Franciji, 152/78, Recueil, str. 2299, točka 17, in z dne 25. julija 1991 v združenih zadevah Aragonesa de Publicidad Exterior in Publivía, C-l/90 in C-176/90, Recueil, str. I-4151, točka 15, ter sodbi z dne 13. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C-262/02, ZOdl., str. I-6569, točka 30, in v zadevi Bacardi France, C-429/02, ZOdl., str. I-6613, točka 37).

               50

               Poleg tega, če že na splošno iz člena 3(a) Uredbe št. 1924/2006 izhaja, da prehranske in zdravstvene trditve ne smejo biti napačne, dvoumne ali zavajajoče, ta prepoved še toliko bolj velja za alkoholne pijače. Bistveno je namreč, da so vse trditve v zvezi s pijačami nedvoumne, tako da lahko potrošniki uravnavajo svoje uživanje ob upoštevanju vseh bistvenih nevarnosti, ki so povezane z navedenim uživanjem, in tako učinkovito zavarujejo svoje zdravje.

               51

               V zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, je sporna trditev ob predpostavki, da je glede navedbe o zmanjšani vsebnosti kisline dejansko pravilna, kljub vsemu nepopolna. Navedena trditev namreč poudarja določeno lastnost za olajševanje prebave, medtem ko v njej ni omenjeno dejstvo, da neodvisno od dobre prebave nevarnosti pri uživanju alkoholnih pijač niso prav nič odvrnjene niti omejene.

               52

               Zakonodajalec Unije je tako lahko upravičeno upošteval, da so trditve, kot so te v postopku v glavni stvari, dvoumne, celo zavajajoče, kadar se nanašajo na alkoholno pijačo. Zgolj s poudarjanjem lažje prebave lahko sporna trditev namreč spodbuja k uživanju zadevnega vina in nazadnje poveča tveganja, ki so prisotna pri nezmernemu uživanju vsake alkoholne pijače, za zdravje potrošnikov. Zato se glede na zahtevo po zagotavljanju visoke ravni varovanja zdravja potrošnika prepoved takšnih trditev lahko upraviči.

               53

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega se popolna prepoved trditve, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, lahko šteje kot nujna za zagotavljanje spoštovanja zahtev, ki izhajajo iz člena 35 Listine.

               54

               Drugič, v zvezi s svobodo izbire poklica in svobodo gospodarske pobude je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso Sodišča svoboda opravljanja gospodarske dejavnosti tako kot lastninska pravica nista absolutni, temveč ju je treba upoštevati v razmerju do njune družbene funkcije (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 2004 v zadevi Swedish Match, C-210/03, ZOdl., str. I-11893, točka 72). Zato je izvrševanje teh svoboščin mogoče omejiti, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih želi doseči Unija, ter če ob upoštevanju želenega cilja ne pomenijo nesorazmernega in nedopustnega posredovanja, ki bi posegalo v bistvo teh pravic (sodbi z dne 15. aprila 1997 v zadevi Irish Farmers Association in drugi, C-22/94, Recueil, str. I-1809, točka 27, in z dne 10. julija 2003 v združenih zadevah Booker Aquaculture in Hydro Seafood, C-20/00 in C-64/00, Recueil, str. I-7411, točka 68).

               55

               V zvezi z navedenimi cilji iz točk od 48 do 53 te sodbe izhaja, da je namen zadevne ureditve varovanje zdravja, kar je cilj, ki je določen v členu 35 Listine.

               56

               Čeprav je glede spoštovanja načela sorazmernosti res, da prepoved zadevnih trditev vzpostavlja določene omejitve poklicne dejavnosti zadevnih gospodarskih subjektov glede natančno določenega vidika, je glede bistvenih vidikov spoštovanje teh svoboščin kljub temu zagotovljeno.

               57

               Zadevna ureditev se namreč na jasno razmejenem področju omejuje na določitev označevanja in z njim povezanega oglaševanja, ne da bi prepovedovala proizvodnjo in prodajo alkoholnih pijač.

               58

               Sporna prepoved v zadevi, kakršna je v sporu o glavni stvari, tako nikakor ne vpliva na bistvo svobode izbire poklica in svobode gospodarske pobude.

               59

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je popolna prepoved trditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, v Uredbi št. 1924/2006 skladna z zahtevo po uskladitvi različnih zadevnih temeljih pravic in vzpostavitvi pravilnega ravnovesja med njimi.

               60

               Glede na vse navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je skladno s prvim pododstavkom člena 6(1) PEU, če se proizvajalcu ali trgovcu vina v Uredbi št. 1924/2006 brez izjeme prepoveduje uporaba trditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, tudi če bi bila ta trditev sama po sebi resnična.

         Stroški

               61

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe (ES) št. 1924/2006 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 116/2010 z dne 9. februarja 2010, je treba razlagati tako, da pojem „zdravstvena trditev“ zajema označbo, kot je „lahko prebavljivo“, ki jo spremlja navedba o zmanjšani vsebnosti snovi, ki jih veliko število potrošnikov šteje za negativne.

                           2.

                           To, da se proizvajalcu ali trgovcu vina v Uredbi št. 1924/2006, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 116/2010, brez izjeme prepoveduje uporaba trditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, tudi če bi bila ta trditev sama po sebi resnična, je v skladu s prvim pododstavkom člena 6(1) PEU.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča z dne 5. oktobra 2000.#Zvezna republika Nemčija proti Evropskemu parlamentu in Svetu Evropske unije.#Direktiva 98/43/ES - Pravna podlaga.#Zadeva C-376/98.

text:
      SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 5. oktobra 2000(*)

      „Direktiva 98/43/ES – Oglaševanje in sponzorstvo tobačnih izdelkov – Pravna podlaga – Člen 100 A Pogodbe ES (po spremembi postal člen 95 ES)“
      V zadevi C-376/98,
      Zvezna republika Nemčija, ki jo zastopa C.-D. Quassowski, Regierungsdirektor pri zveznem ministrstvu za finance, zastopnik, skupaj z J. Sedemundom,
         odvetnikom v Berlinu, zvezno ministrstvo za finance, referat EC2 Graurheindorfer Straße 108, D-53117 Bonn,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropskemu parlamentu, ki ga zastopata C. Pennera, vodja oddelka v pravni službi, in N. Lorenz iz iste službe, zastopnika, z naslovom za vročanje
         v Luxembourgu, generalni sekretariat Evropskega parlamenta, Kirchberg,

      in
      Svetu Evropske unije, ki ga zastopajo R. Gosalbo Bono, direktor v pravni službi, A. Feeney in S. Marquardt iz pravne službe, zastopniki, z naslovom
         za vročanje v Luxembourgu, urad A. Morbillija, generalnega direktorja direkcije za pravne zadeve Evropske investicijske banke,
         100, boulevard Konrad Adenauer,

      toženi stranki,
      ob intervenciji
      Francoske republike, ki sta jo najprej zastopala J.-F. Dobelle, pomočnik direktorja direkcije za pravne zadeve pri ministrstvu za zunanje zadeve,
         in R. Loosli-Surrans, chargé de mission v isti direkciji, potem pa K. Rispal-Bellanger, vodja poddirekcije v isti direkciji,
         in R. Loosli-Surrans, zastopnici, z naslovom za vročanje v Luxembourgu na sedežu francoskega veleposlaništva, 8 B, boulevard
         Joseph II,

      Republike Finske, ki jo zastopata H. Rotkirch in T. Pynnä, valtionasiamiehet, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu na sedežu finskega
         veleposlaništva, 2, rue Heinrich Heine,

      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopa M. Ewing, iz Treasury Solicitor's Department, zastopnik, skupaj z N. Painesom, QC, z naslovom za vročanje
         v Luxembourgu na sedežu britanskega veleposlaništva, 14, boulevard Roosevelt,

      in
      Komisije Evropskih skupnosti, ki jo zastopata I. Martínez del Peral in U. Wölker iz pravne službe, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu, urad
         C. Gómeza de la Cruza, prav tako iz njene pravne službe, Centre Wagner, Kirchberg,

      intervenienti,
      zaradi razglasitve ničnosti Direktive 98/43/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 1998 o približevanju zakonov
         in drugih predpisov držav članic o oglaševanju in sponzorstvu tobačnih izdelkov (UL L 213, str. 9),

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, J. C. Moitinho de Almeida (poročevalec), D. A. O. Edward, L. Sevón in R. Schintgen,
         predsedniki senatov, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, A. La Pergola, J.-P. Puissochet, P. Jann, M. Ragnemalm, M. Wathelet, sodniki,
         in F. Macken, sodnica,

      generalni pravobranilec: N. Fennelly,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika, in L. Hewlett, administratorka,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih navedb strank na obravnavi 12. aprila 2000, kjer je Zvezno republiko Nemčijo zastopal C.-D. Quassowski skupaj
         z J. Sedemundom, Parlament sta zastopala C. Pennera in N. Lorenz, Svet so zastopali R. Gosalbo Bono, A. Feeney in S. Marquardt,
         Francosko republiko je zastopal R. Loosli-Surrans, Republiko Finsko T. Pynnä, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna
         Irska je zastopal G. Amodeo iz Treasury Solicitor's Department, zastopnik, skupaj s profesorjem R. Cranstonom, QC, MP, Her
         Majesty's Solicitor General for England & Wales, in N. Painesom, Komisijo pa I. Martínez del Peral in U. Wölker,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. junija 2000
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Zvezna republika Nemčija je s tožbo, ki jo je 19. oktobra 1998 vložila v sodnem tajništvu Sodišča, na podlagi člena 173 Pogodbe
         ES (po spremembi postal člen 230 ES) predlagala razglasitev ničnosti Direktive 98/43/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne
         6. julija 1998 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o oglaševanju in sponzorstvu tobačnih izdelkov (UL
         L 213, str. 9, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        S sklepom predsednika sodišča z dne 30. aprila 1999 je bilo Francoski republiki, Republiki Finski, Združenemu kraljestvu Velika
         Britanija in Severna Irska ter Komisiji Evropskih skupnosti dovoljeno intervenirati v podporo predlogov Evropskemu parlamentu
         in Svetu Evropske unije.

      3        Direktiva je bila sprejeta na podlagi člena 57(2) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 47(2) ES), člena 66 Pogodbe ES (postal
         člen 55 ES) in člena 100 A Pogodbe ES (po spremembi postal člen 95 ES).

      4        Člen 2 Direktive določa:

      „ Za namene te direktive izraz:
      1.      ‚tobačni izdelki‘ pomeni vse izdelke, izdelane vsaj delno iz tobaka, ki so namenjeni za kajenje, njuhanje, sesanje ali žvečenje;
      2.      ‚oglaševanje‘ pomeni vsako obliko komercialnega obveščanja, ki ima za namen ali neposredni ali posredni učinek promocijo tobačnega
         izdelka, skupaj z oglaševanjem, ki tobačnega izdelka sicer ne omenja neposredno, a skuša prepoved oglaševanja zaobiti z uporabo
         imen, znamk, simbolov ali drugih razlikovalnih elementov tobačnih izdelkov;

      3.      ‚sponzorstvo‘ pomeni vsak javni ali zasebni prispevek za vsak dogodek ali dejavnost ali posameznika, ki ima za namen ali neposredni
         ali posredni učinek promocijo tobačnega izdelka;

      4.      ‚prodajno mesto za tobačne izdelke‘: vsako mesto, kjer se prodajajo tobačni izdelki.“
      5        Člen 3 Direktive določa:

      „1. Ne glede na Direktivo 89/552/EGS so vse oblike oglaševanja in sponzorstva v Skupnosti prepovedane;
      2.      Prvi odstavek ne preprečuje državam članicam, da lahko dovolijo, da se ime, ki je bila v dobri veri že uporabljeno tako za
         tobačne izdelke kot tudi za drugo blago ali storitve, ki jih je pred 30. julijem 1998 tržilo oziroma ponujalo isto podjetje
         ali druga podjetja, uporabi pri oglaševanju drugega blaga ali storitev.

      To ime pa se sme uporabljati izključno tako, da se ta uporaba jasno razlikuje od njegove uporabe za tobačni izdelek in brez
         kakršnega koli dodatnega razpoznavnega znaka, ki je že uporabljen za tobačni izdelek.

      3. a)  Države članice morajo zagotoviti, da na posameznem tobačnem izdelku ne bo imena, blagovne znamke, simbola ali drugega razlikovalnega
         elementa katerega koli drugega izdelka ali storitve, razen če se je ta tobačni izdelek že prodajal s tem imenom, blagovno
         znamko, simbolom ali drugim razlikovalnim elementom na dan, ki je naveden v členu 6(1);

      b)      prepovedi iz prvega odstavka, ki se nanaša na kateri koli izdelek ali storitev, ki se na trgu prodaja od datuma, določenega
         v 6(1) členu, se ni mogoče izogniti z uporabo imena, blagovne znamke, simbola ali drugega razlikovalnega elementa tobačnega
         izdelka.

      V ta namen morajo biti ime, blagovna znamka, simbol ali drugi razlikovalni element proizvoda ali storitve predstavljeni drugače,
         kot je predstavljen tobačni izdelek.

      4.       Prepovedana je vsaka brezplačna razdelitev, ki ima za namen ali neposreden ali posreden učinek promocijo tobačnih izdelkov.
      5.       Ta direktiva se ne uporablja za:
      –      sporočila, namenjena izključno strokovnjakom, udeleženim v trženju tobačnih izdelkov,
      –      predstavitev tobačnih izdelkov, predvidenih za prodajo, in cenike na prodajnih mestih za tobačne izdelke,
      –      oglaševanje, namenjeno kupcem v podjetjih, ki so specializirana za prodajo tobačnih izdelkov, in v njihovih izložbah, ali
         če gre za podjetja, ki prodajajo različne izdelke ali ponujajo različne storitve na mestih, rezerviranih za prodajo tobačnih
         izdelkov, ter prodajnih mestih, za katera v Grčiji velja poseben sistem izdaje dovoljenja iz socialnih razlogov (‚periptera‘),

      –      prodajo publikacij, v katerih se oglašujejo tobačni izdelki in ki so objavljene ter natisnjene v tretjih državah, če te publikacije
         v glavnem niso namenjene trgu Skupnosti.“

      6        Člen 4 Direktive določa:

      „Države članice bodo zagotovile ustrezna in učinkovita sredstva za zagotovitev in nadzor izvrševanja nacionalnih ukrepov,
         sprejetih v skladu s to direktivo. Med ta sredstva sodijo predpisi, na podlagi katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo
         po nacionalni zakonodaji legitimni interes za preprečitev oglaševanja, ki ni v skladu s to direktivo, vložijo tožbo zoper
         to oglaševanje ali pa se obrnejo na upravni organ, pristojen za odločanja o pritožbah ali za sprožitev ustreznih sodnih postopkov.“

      7        Člen 5 Direktive določa:

      „Ne glede na to direktivo lahko države članice glede oglaševanja tobačnih izdelkov ali sponzorstva določijo v skladu s Pogodbo
         ES strožje pogoje, ki so po njihovem mnenju nujni za zagotovitev varovanja zdravja ljudi.“

      8        Člen 6 Direktive določa:

      „1. Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 30. julija 2001.
         O tem takoj obvestijo Komisijo.

      Države članice se v sprejetih ukrepih sklicujejo na to direktivo ali pa sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Način
         sklicevanja določijo države članice.

      2. Države članice bodo Komisiji posredovale besedilo glavnih določb domačega prava, ki so jih sprejele na področju, za katero
         velja ta direktiva.

      3. Države članice lahko odložijo izvršitev člena 3(1):
      – za eno leto, kar zadeva tisk,
      – za dve leti, kar zadeva sponzorstvo.
      Države članice lahko v izjemnih primerih in iz ustrezno upravičenih razlogov obstoječe sponzorstvo dogodkov in dejavnosti,
         organiziranih na svetovni ravni, dovolijo še za nadaljnje obdobje treh let, a ne dlje kot do 1. oktobra 2006, in sicer pod
         pogojem,

      – da se vsote, namenjene temu sponzorstvu, v prehodnem obdobju zmanjšujejo,
      – da se prostovoljno uvedejo ukrepi, ki bodo zmanjšali opaznost oglaševanja ob dogodkih ali dejavnostih, na katere se nanaša.“
      9        Zvezna republika Nemčija v podporo svoji tožbi navaja sedem tožbenih razlogov, in sicer neustreznost člena 100 A Pogodbe ES
         kot pravne podlage za Direktivo, kršitev členov 57(2) in 66 Pogodbe, kršitev načela sorazmernosti, kršitev načela subsidiarnosti,
         kršitev temeljnih pravic, kršitev členov 30 in 36 Pogodbe ES (po spremembi postala člena 28 ES in 30 ES) in kršitev člena
         190 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 253 ES).

      10      Tožeča stranka in toženi stranki menijo, da se njihove ugotovitve glede člena 100 A uporabijo tudi za razlago členov 57(2)
         in 66 Pogodbe.

      11      Zato je tožbene razloge, s katerimi se zatrjuje, da členi 100 A, 57(2) in 66 člen Pogodbe niso ustrezna pravna podlaga za
         Direktivo, treba obravnavati skupaj.

       Tožbeni razlogi nepravilne pravne podlage
       Trditve strank
      12      Tožeča stranka meni, da 100 A člen Pogodbe ES ni ustrezna pravna podlaga za Direktivo, pri čemer se opira tako na značilnosti
         oglaševalnega trga tobačnih izdelkov kot na analizo člena 100 A.

      13      Prvič, glede značilnosti trga tožeča stranka zatrjuje, da je oglaševanje tobačnih izdelkov v bistvu dejavnost, katere učinki
         ne segajo preko meja posamezne države članice.

      14      V zvezi s tem poudarja, da medtem ko oglaševanje tobačnih izdelkov pogosto oblikuje proizvajalec, pa konkretna predstavitev
         oglaševalnega sredstva porabnikom izhaja iz strategije, ki temelji na značilnostih posameznega trga. Odločitev glede konkretne
         oblike oglaševanja, glasbenega ozadja, barv in drugih značilnosti oglaševalskih izdelkov poteka na ravni države, tako da so
         ti oglaševalski izdelki prilagojeni kulturnim posebnostim posamezne države članice.

      15      Trgovine na podlagi tako imenovanih „statičnih“ oglaševalnih sredstev, kot so plakati in kinematografsko oglaševanje, ter
         oglaševalnih sredstev v sektorju, imenovanem „Horeca“ (hoteli, restavracije, bari), kot so sončniki in pepelniki, naj med
         državami članicami praktično ne bi bilo in naj doslej ne bi bila predmet nikakršnih omejitev. Zaradi davčnih razlogov naj
         bi bilo tudi oglaševanje, ki vključuje brezplačno razdelitev, omejeno na nacionalne trge.

      16      Tožeča stranka navaja, da naj bi bil tisk edina gospodarsko pomembna oblika „nestatičnega“ oglaševalnega sredstva. Res je,
         da so revije in dnevni časopisi oglaševalna sredstva za tobačne izdelke, vendar naj bi bila trgovina s temi izdelki znotraj
         Skupnosti zelo omejena. Znatno manj kot 5 % revij se izvaža v druge države članice, dnevni časopisi pa se za oglaševanje tobačnih
         izdelkov uporabljajo precej manj kot revije. Delež od oglaševanja tobačnih izdelkov v celotnem prihodku dnevnih časopisov
         je v letu 1997 v Nemčiji znašal 0,04 %.

      17      Majhnost pomena čezmejne trgovine v tisku naj bi se utemeljevala s tem, da ta ni predmet omejitev držav članic, ki v nacionalnem
         tisku prepovedujejo oglaševanje tobačnih izdelkov. Belgijski in irski zakon naj bi izrecno dovoljevala, da so v uvoženem tisku
         tudi takšne reklame; zahteve po prepovedi takšnega uvoza, vložene pri francoskih sodiščih, pa naj bi bile neuspešne.

      18      Glede tako imenovanih „razlikovalnih“ izdelkov, ki so predmet člena 3(2) Direktive, tožeča stranka zatrjuje, da lahko različne
         razlage tega predpisa, ki so posledica njegove nedoločnosti, pripeljejo do novih ovir v trgovini. Vsekakor pa Direktiva ne
         vsebuje določbe o prosti trgovini, ki bi preprečevala, da bi države članice, ki ne uporabijo možnosti iz te določbe, nasprotovale
         trženju izdelkov iz drugih držav članic, ki so to možnost izkoristile.

      19      Glede zagotavljanja storitev, ki jih nudijo oglaševalske agencije, tožeča stranka zatrjuje, da dejavnost razvoja strategij
         centraliziranega oglaševanja in intelektualnega dela, potrebnega za oglaševanje, ne sodi na področje Direktive. V členu 2(2)
         Direktive naj bi bilo namreč oglaševanje opredeljeno le kot dejanska uporaba oglaševalnih sredstev, naslovljenih na potrošnika.

      20      Tožeča stranka prav tako navaja, da naj bi razmerje med sponzorjem in organizatorjem v glavnem delovalo na državni ravni,
         ker navadno oba izhajata iz iste države članice. Še več, tudi če ni tako, naj nacionalne zakonodaje ne bi ovirale sponzorstva,
         saj se oglaševalni prostor v kraju dogodka daje na voljo z dogovorom na lokalni ravni. Tudi televizijsko predvajanje sponzoriranih
         dogodkov naj ne bi bilo ovirano.

      21      Glede izkrivljanja konkurence, ki je posledica razlik med nacionalnimi zakonodajami, tožeča stranka zatrjuje, da naj bi Direktiva
         – glede na njeno prvo uvodno izjavo – ne imela za cilj odpraviti takih izkrivljanj na področju tobačne industrije.

      22      Glede proizvajalcev oglaševalskih izdelkov tožeča stranka navaja, da naj bi zunaj državnih meja delovali v zanemarljivem obsegu
         in da med njimi ni konkurence, ker so strategije oglaševanja tobaka naravnane predvsem nacionalno. Pri tisku pa naj bi med
         uvoženimi članki in lokalnimi pisnimi mediji ne bilo konkurence in v nobenem primeru naj uvoženi članki v državi članici uvoznici
         ne bi dosegali pomembnega tržnega deleža.

      23      Drugič, glede analize člena 100 A Pogodbe tožeča stranka najprej navaja, da je na podlagi tega člena normodajalec Skupnosti
         pristojen za usklajevanje nacionalnih zakonodajah v obsegu, v katerem je usklajevanje potrebno, da bi se spodbujal notranji
         trg. Golo sklicevanje na ta člen v uvodnih izjavah sprejetega akta naj ne bi zadostovalo, saj bi sicer ne bil mogoč sodni
         nadzor nad izbiro člena 100 A za pravno podlago. Akt mora dejansko prispevati k izboljšanju notranjega trga.

      24      Po mnenju tožeče stranke ni tako. Direktiva naj bi – zaradi dejstva, da edina dovoljena oblika oglaševanja, in sicer oglaševanje
         na prodajnih mestih, zavzema le 2 % stroškov, ki jih ima tobačna industrija z oglaševanjem – dejansko pomenila popolno prepoved
         oglaševanja tobaka. Posledično naj bi Direktiva – namesto spodbujanja trgovine prek oglaševalnih medijev za tobačne izdelke
         in prostega pretoka storitev na tem področju – skoraj popolnoma odpravila te pravice. Poleg tega naj bi mnenju tožeče stranke
         Direktiva vzpostavila celo nove ovire trgovini, ki jih prej ni bilo. Tako naj bi zaradi prepovedi oglaševanja tobaka bila
         uvoz in trženje novih izdelkov skoraj onemogočena, kar naj bi pripeljalo do ohromitve trgovine med državami.

      25      Glede vprašanja, ali je bilo usklajevanje, ki ga zasleduje Direktiva, potrebno, da bi se odpravila izkrivljenost konkurence,
         tožeča stranka k svojim zgornjim ugotovitvam, ki se nanašajo na oglaševalski trg tobačnih izdelkov, dodaja, da Direktiva med
         drugim na trgih zunaj tobačne industrije ustvarja izkrivljenost konkurence, ki je prej ni bilo.

      26      To naj bi veljalo za razlikovalne izdelke, na katere se nanaša člen 3(2) Direktive. Ta določba naj bi določala tako stroge
         pogoje, da naj bi bila podjetja, ki proizvajajo te izdelke, prisiljena bodisi zapreti obrate bodisi kriti velike dodatne stroške,
         kar bi lahko pripeljalo do prenosa precejšnjega tržnega deleža konkurentom.

      27      Res je, da – kot izhaja iz sodne prakse Sodišča – bi lahko približevanje zakonodaj legitimno imelo za cilj preprečitev nastanka
         novih ovir za trgovino, do katerih bi lahko prišlo zaradi različnega razvoja nacionalnih zakonodaj. Vendar pa naj bi Direktiva
         zgolj uvedla nove trajne ovire za trgovino, in sicer takoj ali v prihodnje.

      28      Glede drugih direktiv, ki temeljijo na členu 100 A Pogodbe in ki prepoveduje določene dejavnosti, tožeča stranka zatrjuje,
         da se ti akti razlikujejo od izpodbijane direktive. Tako naj bi bil namen prepovedi zavajajočega oglaševanja spodbujanje čezmejne
         trgovine z zagotavljanjem poštenega oglaševanja v vsej Skupnosti; podobno, namen prepovedi uporabe sestavnih delov izdelkov,
         proizvodnih procesov ali oblik prodaje, škodljivih za zdravje, naj bi bil oblikovanje notranjega trga za zadevne izdelke,
         in sicer s tem, da se omogoča, da se izdelki proizvajajo, prodajajo ali uživajo brez tveganja za zdravje.

      29      Tožeča stranka prav tako zatrjuje, da naj bi bilo člen 100 A mogoče kot pravno podlago uporabljati le v primerih, ko so ovire
         za uresničitev temeljnih svoboščin in izkrivljenost konkurence precejšnje. V zvezi s tem ugotavlja, da sodne prakse v zvezi
         s členoma 30 in 36 Pogodbe ES – iz katere izhaja, da ti določbi prepovedujeta celo najmanjše ovire za trgovino – ni mogoče
         prenesti na področje, kjer je treba razdeliti pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami. Če bi normodajalec Skupnosti
         lahko uskladil nacionalne zakonodaje tudi, če ne bi bilo znatnega vpliva na notranji trg, bi to pomenilo, da se lahko direktive
         sprejmejo na kateremkoli področju in sodni nadzor spoštovanja člen 100 A bi postal odveč.

      30      To razlago člena 100 A Pogodbe naj bi poleg tega podpirala sodna praksa Sodišča (sodbi z dne 18. marca 1980 v zadevi 91/79,
         Komisija proti Italiji, Recueil, str. 1099, točka 8, in z dne 11. junija 1991 v zadevi Titanov dioksid, C-300/89, Komisija
         proti Svetu, Recueil, str. I-2867, točka 23).

      31      Ugotovitve tožeče stranke v točkah od 13 do 22 te sodbe pa naj bi jasno dokazovale, da ni znatnih ovir za trgovino v oglaševalnih
         sredstvih za oglaševanje tobačnih izdelkov ali za pravico opravljanja storitev s strani oglaševalskih agencij ter da med takimi
         agencijami ni znatnega izkrivljanja konkurence.

      32      Tožeča stranka nazadnje navaja, da člena 100 A ni mogoče uporabiti, če „težišče“ ukrepa ni spodbujanje notranjega trga, temveč
         varovanje javnega zdravja.

      33      V skladu z ustaljeno sodno prakso se Skupnost ne more opreti na člen 100 A, če ima akt, ki ga je treba sprejeti, zgolj postransko
         za učinek uskladitev tržnih pogojev znotraj Skupnosti (sodbe z dne 4. oktobra 1991 v zadevi Parlament proti Svetu, C-70/88,
         Recueil, str. I-4529, točka 17; z dne 17. marca 1993 v zadevi Komisija proti Svetu, C-155/91, Recueil, str. I-939, točka 19;
         z dne 28. junija 1994 v zadevi Parlament proti Svetu, C-187/93, Recueil, str. I-2857, točka 25; z dne 12. novembra 1996 v
         zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu, C-84/94, Recueil, str. I-5755, točka 45).

      34      Toda tako potek nastanka Direktive kot analiza njene vsebine naj bi dokazovala, da je „težišče“ ukrepa varstvo zdravja ljudi.

      35      V zvezi z zgoraj navedeno sodbo Titanov dioksid tožeča stranka poudarja, da se izpodbijana direktiva razlikuje od direktive,
         obravnavane v omenjeni sodbi. V sodbi Titanov dioksid naj bi se namreč okoljska politika in vzpostavitev notranjega trga zasledovali
         na isti ravni in vsak izmed teh ciljev Skupnosti naj bi imel lastno pravno podlago, in sicer člen 130 R Pogodbe ES (po spremembi
         postal člen 174 ES) oziroma člen 100 A Pogodbe, kar je onemogočilo usklajevanje nacionalnih predpisov. V obravnavani zadevi
         pa naj bi ne šlo za to, saj naj bi bila politika javnega zdravja „težišče“ Direktive, pri čemer naj bi bili usklajevalni ukrepi
         na tem področju izrecno prepovedani s členom 129(4), prvi odstavek, Pogodbe ES (po spremembi postal člen 152(4), prvi odstavek,
         ES).

      36      Parlament, Svet in stranke, ki intervenirajo v njihovo podporo, menijo, da je bila Direktiva pravilno sprejeta na podlagi
         člena 100 A Pogodbe ES, pri čemer se opirajo, prvič, na obstoj notranjega trga na področju oglaševanja tobačnih izdelkov in,
         drugič, na analizo člena 100 A.

      37      Parlament, Svet in Komisija zatrjujejo, da obstaja na področju oglaševanja tobačnih izdelkov notranji trg, na katerem so oglaševalne
         kampanje pogosto centralizirane in zasnovane v agencijah, ustanovljenih v Skupnosti. Čeprav so izbrane oglaševalne strategije
         in oglaševalne teme uveljavljene na nacionalni ravni, je izbira tem in simbolov, logotipa in drugih elementov določena in
         ponujena na mednarodni ravni in doseže porabnika v več državah članicah.

      38      Glede sektorja Horeca Svet zatrjuje, da čeprav je učinek oglaševanja omejen na lokalno prebivalstvo, se enaka oglaševalna
         sredstva lahko uporabljajo v več državah članicah, saj je uporabljeni jezik pogosto angleščina.

      39      Glede brezplačne razdelitve Parlament in Svet poudarjata čezmejne vidike takega oglaševanja, ki je del enotno določenega koncepta
         oglaševanja, ustvarjenega za posamezno znamko. Parlament dodaja, da prepoved brezplačne razdelitve utemeljuje nujnost preprečitve
         izogibanja predpisom.

      40      Prosti pretok revij, zlasti tistih, ki jih letalske družbe dajejo na voljo potnikom na poletih znotraj Skupnosti, in časopisov,
         ki so izdani v eni izmed držav članic, krožijo pa v drugih državah članicah, in v katerih se oglašujejo tobačni izdelki, naj
         bi bil verjetno prav tako oviran zaradi obstoječih razlik med zakonodajami.

      41      Glede razlikovalnih izdelkov Parlament in Svet poudarjata, da je člen 3(2) Direktive – v nasprotju s trditvami tožeče stranke
         – natančna določba ter da jo je treba razlagati tako, da država članica ne more preprečiti trženja izdelka, ki je zakonito
         dan na trg v drugi državi članici, ki je izkoristila možnost iz te določbe.

      42      Parlament in Svet zatrjujeta, da ima sponzorstvo tudi mednarodne elemente. V zvezi s tem ugotavljata, da taka oglaševalna
         sredstva, uporabljena ob sponzoriranih dogodkih, kot so avtomobili, vozniška oblačila in oglaševalne table ob dirkališču,
         ne dosežejo samo lokalnega prebivalstva. V vsakem primeru po mnenju Sveta za vzpostavitev čezmejnega okvira zadošča, da imata
         sponzor in sponzorirano podjetje sedeža v različnih državah članicah.

      43      Parlament, Svet in Komisija nazadnje poudarjajo, da oglaševalske agencije zaradi neusklajenosti nacionalnih zakonodaj ne morejo
         ustvariti in ponuditi enakih oglaševalskih konceptov na ravni Skupnosti.

      44      Po njihovem mnenju je bilo Direktivo – ki naj bi s približevanjem zakonodaj ustvarila enoten okvir za oglaševanje tobačnih
         izdelkov na notranjem trgu – mogoče veljavno sprejeti na podlagi člena 100 A Pogodbe.

      45      V zvezi s tem Parlament, Svet in Komisija zatrjujejo, da se pristojnost, dana Svetu na podlagi te določbe, ne nanaša nujno
         na liberalizacijo trgovine, ampak na reguliranje trga. To naj bi pojasnjevalo, zakaj je bilo direktive, ki vsebujejo določene
         prepovedi, mogoče sprejeti na podlagi člena 100 A.

      46      Tako naj bi Direktiva Sveta 92/41/EGS z dne 15. maja 1992 o spremembi Direktive 89/622/EGS o približevanju zakonov in drugih
         predpisov držav članic glede označevanja tobačnih izdelkov (UL 1992, L 158, str. 30) in prepovedovala dajanje tobaka za oralno
         uporabo na trg, Direktiva Sveta 91/339/EGS z dne 18. junija 1991 o enajsti spremembi Direktive 76/769/EGS o približevanju
         zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z omejitvami pri trženju in uporabi nekaterih nevarnih snovi in pripravkov
         (UL L 186, str. 64) pa naj bi popolnoma prepovedovala uporabe v njej navedenih snovi.

      47      Na področju oglaševanja naj bi take direktive, kot sta Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/55/ES z dne 6. oktobra
         1997 o spremembi Direktive 84/450/EGS o zavajajočem oglaševanju, tako da vključuje primerjalno oglaševanje (UL 1997, L 290,
         str. 18) in Direktiva Sveta 92/28/EGS z dne 31. marca 1992 o oglaševanju zdravil za humano medicino (UL L 113, str. 13), prav
         tako ne imele za cilj liberalizacije trgovine. Zlasti zadnja direktiva naj bi vsebovala obsežne prepovedi oglaševanja, zlasti
         oglaševanja zdravil, za katera ni bilo izdano dovoljenje za dajanje na trg v skladu s pravom Skupnosti (člen 2(1)), in zdravil,
         ki se lahko izdajo samo na recept (člen 3(1), prvi odstavek).

      48      Parlament, Svet in Komisija navajajo tudi druge direktive, ki vsebujejo določene delne prepovedi, kot so tiste glede televizijskega
         oglaševanja tobačnih izdelkov (Direktiva Sveta 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989 usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov
         držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (UL L 298, str. 23)), in ukrepe, posredno povezane
         s temeljnimi svoboščinami, kot so tiste, ki se nanašajo na poletni čas (Sedma direktiva 94/21/ES Evropskega parlamenta in
         Sveta z dne 30. maja 1994 o ureditvi poletnega časa (UL L 164, str. 1) ali dostop do mednarodnega telefonskega omrežja v Skupnosti
         (Sklep Sveta 92/264/EGS z dne 11. maja 1992 o uvedbi standardne mednarodne telefonske pristopne kode v Skupnosti (UL L 137,
         str. 21).

      49      Uporaba člena 100 A Pogodbe ES naj bi ne bila omejena na primere, ko zakonodajne razlike dejansko povzročijo ovire za temeljne
         svoboščine ali izkrivljanje konkurence. Kot naj bi Sodišče poudarilo v sodbi z dne 13. julija 1995 v zadevi Španija proti
         Svetu (C-350/92, Recueil, str. I-1985, točka 33), naj bi zadoščalo, da razlike med zakoni držav članic lahko ovirajo temeljne
         svoboščine. Uporaba člena 100 A naj bi bila celo mogoča, da bi se preprečil neenak razvoj nacionalnih zakonodaj, ki bi pripeljal
         do novih razlik (zgoraj navedena sodba Španija proti Svetu, točka 35).

      50      Glede trditve tožeče stranke, da naj bi bila uporaba člena 100 A kot pravne podlage mogoča le, kadar zakonodajne razlike povzročijo
         znatne ovire za trgovino ali znatno izkrivljenost konkurence, Svet zatrjuje, da se to razlikovanje, ki temelji na konkurenčnem
         pravu, ne more uporabiti na področju člena 100 A. Razdelitev pristojnosti mora spoštovati objektivna in splošna merila.

      51      Komisija prav tako zatrjuje, da v obravnavani zadevi obstaja dejanska izkrivljenost konkurence. V zvezi s tem poudarja, da
         se – zaradi obstoječih zakonodajnih razlik – možnosti ustvarjanja dobička oglaševalskih agencij razlikujejo glede na kraj
         ustanovitve ali trga, na katerem opravljajo storitev. Če se časopisi ali revije iz drugih držav članic preprosto dopuščajo
         – kljub restriktivni zakonodaji za tisk zadevne države članice –, naj bi do izkrivljanja konkurence prišlo v sami tej državi
         članici.

      52      Glede sponzorstva pa naj bi takšne razlike vplivale na izbiro kraja organiziranja dogodkov, ki jih sponzorirajo proizvajalci
         tobaka, kar naj bi imelo precejšnje gospodarske učinke, kadar gre za take športne dogodke, kot so dirke formule 1.

      53      Nazadnje, proizvajalci in prodajalci tobačnih izdelkov tudi nimajo enakih konkurenčnih pogojev, ki vplivajo na njihov položaj
         na trgu. V državah članicah z restriktivno zakonodajo naj bi namreč gospodarski subjekti svoj položaj na trgu lahko ohranjali
         ali izboljševali zgolj s cenovnim konkuriranjem.

      54      V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da je javno zdravje „težišče“ Direktive, Parlament, Svet in Komisija zatrjujejo, da iz
         sodne prakse Sodišča izhaja, da se je pri presoji izbire pravne podlage akta treba opreti predvsem na besedilo zadevnega akta.
         Iz besedila ter mesta uvrstitve tretje in četrte uvodne izjave Direktive pa izhaja, da je varovanje zdravja ljudi eden izmed
         ciljev Direktive – in sicer se zasleduje v okviru določb člena 100 A(3) in (4) Pogodbe –, vendar ni njen glavni cilj.

      55      Podobno naj bi tudi druga uvodna izjava in člen 5 Direktive – s priznavanjem pravice državam članicam, da za zagotovitev varovanja
         javnega zdravja sprejmejo strožje določbe od tistih v Direktivi – jasno dokazovala postranskost in podrednost potrebe po varstvu
         zdravja ljudi.

      56      V zvezi s tem Komisija poudarja, da je velik pomen varovanja javnega zdravja v Direktivi mogoče pojasniti z dejstvom, da je
         le-to glavni oziroma celo edini cilj usklajenih nacionalnih ukrepov, da pa je v okviru tega usklajevanja postalo drugotni
         cilj.

      57      Nazadnje, Parlament, Svet in Komisija zatrjujejo, da je dejstvo, da Direktiva široko prepoveduje oglaševanje tobačnih izdelkov,
         posledica obveznosti iz člena 100 A(3) Pogodbe, da mora biti podlaga visoka raven varovanja zdravja ljudi, in posledica potrebe,
         da se prepreči izogibanje prepovedi.

      58      Vlada Združenega kraljestva izpodbija trditev tožeče stranke, da Direktiva nepravilno temelji na členu 100 A Pogodbe, ker
         njegov glavni cilj ni odprava trgovinskih ovir za oglaševalna sredstva in s tem povezanih storitev, ampak varovanje zdravja
         ljudi.

      59      V zvezi s tem navaja, da mora v skladu s sodno prakso Sodišča izbor pravne podlage akta temeljiti na objektivnih elementih,
         glede katerih je mogoč sodni nadzor in med katere sodita predvsem cilj in vsebina akta.

      60      Navedena vlada meni, da objektivno Direktiva zasleduje cilje, ki so neločljivo povezani z varovanjem zdravja ljudi, in cilje,
         ki so povezani z odpravo razlik konkurenčnih pogojev in z liberalizacijo trgovine. Namen tožeče stranke, da se določi, kateri
         od teh ciljev je najpomembnejši, naj bi bil v nasprotju z objektivnim merilom, ki ga je določilo Sodišče, pa tudi nepraktičen.

      61      Vlada Združenega kraljestva zatrjuje, da člen 100 A Pogodbe daje pristojnost Svetu in Parlamentu, da sprejmeta ukrepe, ki
         imajo za cilj vzpostavitev in delovanje notranjega trga, ter meni, da v obravnavani zadevi gre za tak primer.

      62      Navedena vlada meni, da za to, da bi ukrep veljavno temeljil na členu 100 A, ni nujno dokazati, da ima za učinek povečanje
         obsega čezmejne trgovine. Zadostovalo naj bi, da ukrep odpravlja razlike v konkurenčnih pogojih.

      63      Namen Direktive naj bi bil odprava izkrivljenosti konkurence ne le na trgu oglaševanja, temveč tudi na trgu tobačnih izdelkov,
         in sicer z usklajevanjem pogojev, pod katerimi smejo proizvajalci oglaševati izdelke. Direktiva naj bi uskladila tudi pogoje,
         pod katerimi sme tobačna industrija sponzorirati kulturne in športne dogodke.

      64      Vlada Združenega kraljestva v zvezi s tem poudarja, da so poklicni športni klubi podjetja, med katerimi je konkurenca, ter
         da bi bili pogoji te konkurence prizadeti, če bi klubi v različnih državah ne mogli prejemati enakih subvencij od tobačne
         industrije, ki je zlasti pripravljena sponzorirati športne dogodke, da bi s tem postavila protiutež povezovanju teh izdelkov
         s slabim zdravjem.

      65      Navedena vlada dodaja, da se v skladu s sodno prakso Sodišča akt lahko sprejme zaradi pričakovanega sprejetja neusklajenih
         nacionalnih predpisov, ki bi lahko ogrozili trgovino. Trenutno stanje dopuščanja publikacij, ki vsebujejo oglaševanje tobačnih
         izdelkov, bi lahko spremenilo potek razvoja nacionalnih predpisov, ki postajajo čedalje strožji. Zato naj bi obstajala nevarnost
         povečanja ovir za trgovino, ki jih Direktiva želi odpraviti.

      66      Glede trditve tožeče stranke, da naj bi bilo člen 100 A mogoče kot pravno podlago uporabljati le v primerih, ko so ovire za
         uresničitev temeljnih svoboščin in izkrivljenost konkurence precejšnje, vlada Združenega kraljestva poudarja, da ne obstaja
         nobeno natančno merilo za takšno razlikovanje.

      67      Navedena vlada poudarja, da razlago člena 100 A, kot jo sama predlaga, potrjuje sodna praksa Sodišča, po kateri je direktivo,
         ki se omejuje na prepoved določenih dejavnosti z namenom odprave izkrivljenosti konkurence, mogoče sprejeti na podlagi tega
         člena (zgoraj navedena sodba Titanov dioksid).

      68      Francoska vlada meni, da je bila Direktiva veljavno sprejeta na podlagi člena 100 A Pogodbe. V zvezi s tem se opira na zakonodajne
         primere s področja usklajevanja v sektorju javnega zdravja, na sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 129 Pogodbe in nazadnje
         na pravno podlago, izbrano za nove ukrepe usklajevanja, ki je zdaj v postopku sprejemanja.

      69      Glede zakonodajnih primerov se navedena vlada sklicuje na direktive s področja farmacevtskih izdelkov, in sicer od Direktive
         Sveta 65/65/EGS z dne 26. januarja 1965 o približevanju zakonov in drugih predpisov v zvezi z lastniškimi zdravili (UL 1965,
         22, str. 20) do Direktive Sveta 90/220/EGS z dne 23. aprila 1990 o namernem sproščanju gensko spremenjenih organizmov v okolje
         (UL L 117, str. 15) in Direktive Sveta 76/768/EGS z dne 27. julija 1976 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s
         kozmetičnimi izdelki (UL L 262, str. 169). V teh direktivah naj bi cilji varovanja javnega zdravja soobstajali s ciljem prostega
         pretoka izdelkov in odpravljanja izkrivljenosti konkurence in nič naj bi ne izpodbijalo veljavnosti njihovih določb, ki usklajujejo
         nacionalne zakonodaje s področja javnega zdravja.

      70      Glede sodne prakse Sodišča v zvezi s členom 129 Pogodbe francoska vlada navaja sodbi z dne 5. maja 1998 v zadevi Združeno
         kraljestvo proti Komisiji (C-180/96, Recueil, str. I-2265) in z dne 4. aprila 2000 v zadevi Komisija proti Svetu (C‑269/97,
         Recueil, str. I-2257), v katerih naj bi Sodišče pojasnilo, da so zahteve s področja varovanja zdravja ljudi sestavni del drugih
         politik Skupnosti, zlasti politike notranjega trga.

      71      Nazadnje, navedena vlada poudarja, da je pravna podlaga predloga za direktivo o približevanju zakonov in drugih predpisov
         držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih izdelkov člen 100 A Pogodbe ES. Poleg tega naj bi se pod okriljem
         Svetovne zdravstvene organizacije začela pogajanja med drugim tudi z namenom, da se sprejme protokol o oglaševanju tobačnih
         izdelkov. Pravna podlaga pooblastila Komisiji za udeležbo na teh pogajanjih pa naj bi bil člen 228 Pogodbe ES (po spremembi
         postal člen 300 ES).

      72      Finska vlada zatrjuje, da je bila Direktiva glede na ovire v trgovini in izkrivljenost konkurence, ki jo je povzročila neusklajenost
         nacionalnih zakonodaj, veljavno sprejeta na podlagi člena 100 A Pogodbe.

      73      V zvezi s tem poudarja čezmejne značilnosti oglaševalskega trga in sponzorstva tobačnih izdelkov, na katere so opozorili Parlament,
         Svet in Komisija, ter dodaja, da internacionalizacija tega trga pospešujejo elektronske komunikacije, zlasti oglaševanje po
         internetu. Ob podpori medijev, kot je televizija, naj bi oglaševanje tobačnih izdelkov prodrlo v države članice, v katerih
         je tako oglaševanje prepovedano. Tako naj bi študije v državi članici, kot je Finska, kjer je neposredno oglaševanje tobačnih
         izdelkov prepovedano od leta 1976, kazale, da je na primer v letu 1996 predvajanje športnega programa na treh nacionalnih
         televizijskih programih v enem mesecu vključevalo štiri ure oglaševanja tovrstnih izdelkov.

      74      Finska vlada prav tako opozarja na izkrivljenost konkurence na področju tobačnih izdelkov in sponzorstva. Tovrstno sponzorstvo,
         ki ni dostopno majhnim podjetjem, naj bi povzročalo neenakost, ki ni v skladu s skupnim trgom.

      75      Glede pomena, ki ga ima varovanje zdravja v Direktivi, so trditve finske vlade enake trditvam Parlamenta, Sveta in Komisije,
         povzetih v točkah od 54 do 57 te sodbe.

       Presoja Sodišča
       Izbira členov 100 A, 57(2) in 66 Pogodbe kot pravne podlage in sodni nadzor te izbire
      76      Direktiva se nanaša na približevanje zakonov in drugih predpisov držav članic o oglaševanju in sponzorstvu tobačnih izdelkov.
         Gre za nacionalne ukrepe, ki večinoma temeljijo na ciljih politike javnega zdravja.

      77      Člen 129(4), prvi odstavek, Pogodbe pa izključuje kakršno koli usklajevanje zakonov in upravnih predpisov držav članic, katerih
         namen je varovanje in izboljšanje zdravja ljudi.

      78      Vendar ta določba ne pomeni, da usklajevalni ukrepi, ki so bili sprejeti na podlagi drugih predpisov Pogodbe, ne morejo vplivati
         na varstvo zdravja ljudi. Člen 129(4), tretji odstavek, Pogodbe poleg tega določa, da so zahteve s področja varovanja zdravja
         ljudi sestavni del drugih politik Skupnosti.

      79      Vendar drugih členov Pogodbe ni mogoče uporabljati kot zakonske podlage, da bi se izognili izrecni izključitvi usklajevanja,
         določeni s členom 129(4), prva alinea, Pogodbe ES.

      80      V obravnavani zadevi je bilo približevanje nacionalnih zakonodaj s področja oglaševanja in sponzorstva tobačnih izdelkov,
         določeno v Direktivi, opravljeno na podlagi členov 100 A, 57(2) in 66 Pogodbe.

      81      Na podlagi člena 100 A Pogodbe je Svet pristojen, da v skladu s postopkom iz člena 189 B Pogodbe ES (po spremembi postal člen
         251 ES) in po posvetovanju z Ekonomsko-socialnim odborom sprejme ukrepe za približevanje določb zakonov in drugih predpisov
         v državah članicah, katerih predmet je vzpostavitev in delovanje notranjega trga.

      82      V skladu s členom 3(c) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 3(1)(c) ES) je za notranji trg značilna odprava ovir pri prostem
         pretoku blaga, oseb, storitev in kapitala med državami članicami. Člen 7 A Pogodbe ES (po spremembi postal člen 14 ES), ki
         določa ukrepe za vzpostavitev notranjega trga, v odstavku 2 določa, da notranji trg zajema območje brez notranjih meja, na
         katerem je v skladu z določbami Pogodbe zagotovljen prost pretok blaga, oseb, storitev in kapitala.

      83      Iz teh določb izhaja, da je namen ukrepov iz člena 100 A(1) Pogodbe izboljšanje pogojev za vzpostavitev in delovanje notranjega
         trga. Razlagati ta člen tako, da naj bi normodajalcu Skupnosti dajal splošno pristojnost za urejanje notranjega trga, bi bilo
         ne le v nasprotju s samim besedilom zgoraj navedenih določb, temveč tudi v nasprotju z načelom iz člena 3 B Pogodbe ES (po
         spremembi postal člen 5 ES), na podlagi katerega so pristojnosti Skupnosti dodeljene pristojnosti.

      84      Poleg tega mora akt, sprejet na podlagi člena 100 A Pogodbe, imeti dejansko za cilj izboljšanje pogojev za vzpostavitev in
         delovanje notranjega trga. Če bi preprosta ugotovitev razlik med nacionalnimi zakonodajami in abstraktne nevarnosti ovir za
         temeljne svoboščine ali iz njih izhajajočih znatnih izkrivljenosti konkurence zadoščala za upravičitev izbire člena 100 A
         kot pravne podlage, bi sodni nadzor spoštovanja pravne podlage lahko postal povsem neučinkovit. Tako sodišče ne bi moglo izpolniti
         obveznosti, ki jo ima na podlagi člena 164 Pogodbe ES (postal člen 220 ES), in sicer zagotavljanja spoštovanja prava pri razlagi
         in uporabi Pogodbe.

      85      Tako mora Sodišče pri nadzoru spoštovanja pravne podlage člena 100 A preveriti, ali akt, katerega veljavnost je sporna, dejansko
         zasleduje cilje, ki jih je navedel normodajalec Skupnosti (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Španija proti Svetu, točke od
         25 do 41, in sodbo z dne 13. maja 1997 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C-233/94, Recueil, str. I-2405, točke od
         10 do 21).

      86      Res je, da – kot je Sodišče navedlo v točki 35 zgoraj navedene sodbe Španija proti Svetu – je uporaba člena 100 A kot pravne
         podlage mogoča, če je cilj preprečiti nastanek novih ovir za trgovino, do katerih bi lahko prišlo zaradi različnega razvoja
         nacionalnih zakonodaj. Vendar mora biti nastanek takih ovir verjeten, cilj zadevnega ukrepa pa mora biti njihova preprečitev.

      87      Zgoraj navedene ugotovitve se nanašajo na razlage člena 57(2) Pogodbe v povezavi s členom 66 Pogodbe, ki izrecno omenja ukrepe,
         namenjene spodbujanju začetka in opravljanja dejavnosti. Namen teh določb je tudi, da normodajalcu Skupnosti dajo posebno
         pooblastilo za sprejemanje ukrepov za izboljšanje delovanja notranjega trga.

      88      Poleg tega – če so pogoji za uporabo členov 100 A, 57(2) in 66 kot pravne podlage izpolnjeni – se normodajalcu Skupnosti ne
         sme preprečiti, da se opre na to pravno podlago, ker je varovanje javnega zdravja odločilno pri izbiri. Nasprotno, tretji
         odstavek 129(1) člena določa, da so zahteve s področja varovanja zdravja sestavni del drugih politik Skupnosti, člen 100 A(3)
         pa izrecno zahteva, naj se v postopku usklajevanja zagotovi visoka raven varovanja zdravja ljudi.

      89      Zato je treba preveriti, ali je bilo – glede na zgoraj navedeno – Direktivo dopustno sprejeti na podlagi členov 100 A, 57(2)
         in 66 Pogodbe.

       Direktiva
      90      Normodajalec Skupnosti v prvi uvodni izjavi Direktive ugotavlja, da obstajajo razlike med nacionalnimi predpisi s področja
         oglaševanja in sponzorstva tobačnih izdelkov, ter poudarja, da navedene razlike – ker omenjena oglaševanje in sponzorstvo
         presegata meje držav članic – lahko povzročijo nastanek ovir za pretok izdelkov, ki so mediji za navedene dejavnosti, in za
         prosti pretok storitev s tega področja ter povzročijo izkrivljenost konkurence, kar naj bi oviralo delovanje notranjega trga.

      91      V skladu z drugo uvodno izjavo direktive je treba odpraviti te ovire in v ta namen približati pravila o oglaševanju in sponzorstvu
         tobačnih izdelkov, pri čemer imajo države članice možnost, da pod določenimi pogoji določijo zahteve, ki so po njihovem mnenju
         potrebne za varovanje zdravja ljudi.

      92      Člen 3(1) Direktive prepoveduje vse oblike oglaševanja in sponzorstva tobačnih izdelkov, člen 3(4) pa prepoveduje vsako brezplačno
         razdelitev, ki ima za namen ali neposreden ali posreden učinek promocijo teh izdelkov. Na področje uporabe Direktive pa ne
         spadajo sporočila med strokovnjaki, udeleženimi v trženju tobačnih izdelkov, oglaševanje na prodajnih mestih ali v publikacijah,
         ki so objavljene ter natisnjene v tretjih državah, če te publikacije v glavnem niso namenjene trgu Skupnosti (člen 3(5)).

      93      Z Direktivo je od 30. julija 1998 prepovedana tudi uporaba istih imen za tobačne izdelke ter druge izdelke in storitve, razen
         za izdelke in storitve, ki so se pred navedenim datumom prodajali pod določenim imenom, ki se je prav tako uporabljalo za
         tobačni izdelek, in za katere je bila uporaba pod določenimi pogoji dovoljena (člen 3(2)). Od 30. julija 2001 tobačni izdelki
         ne smejo imeti imena, znamke, simbola ali drugega razlikovalnega elementa katerega koli drugega izdelka ali storitve, razen
         če se je ta tobačni izdelek pred tem datumom že prodajal s tem imenom, blagovno znamko, simbolom ali drugim razlikovalnim
         elementom (člen 3(3)(a)).

      94      Direktiva na podlagi člena 5 ne posega v možnost držav članic, da glede oglaševanja tobačnih izdelkov ali sponzorstva v skladu
         s Pogodbo ES določijo strožje pogoje, ki so po njihovem mnenju nujni za zagotovitev varovanja zdravja ljudi.

      95      Zato je nujno preveriti, ali direktiva dejansko prispeva k odpravljanju ovir za prosti pretok blaga in prosto opravljanje
         storitev ter odpravi izkrivljanja konkurence.

       Odprava ovir za prosti pretok blaga in prosto opravljanje storitev
      96      Ugotoviti je treba, da razlike med nacionalnimi zakonodajami s področja oglaševanja tobačnih izdelkov ovirajo prosti pretok
         blaga in prosto opravljanje storitev oziroma da obstaja verjetnost za tako oviranje.

      97      Glede, na primer, periodike, revij in časopisov, ki vsebujejo oglase za tobačne izdelke, je res, da – kot je prikazala tožeča
         stranka – trenutno ni nikakršnih ovir za njihov uvoz v države članice, ki prepovedujejo takšno oglaševanje. Vendar glede na
         razvoj nacionalnih zakonodaj, ki gre v smeri vedno večjih omejitev oglaševanja tobačnih izdelkov – ki odseva prepričanost,
         da ima takšno oglaševanje za posledico precej večjo porabo tobaka –, bodo ovire za prosti pretok tiska verjetno obstajale
         tudi v prihodnje.

      98      Člen 100 A Pogodbe bi torej načeloma lahko dopuščal sprejetje direktive, ki z namenom zagotavljanja prostega pretoka teh izdelkov
         tiska prepoveduje oglaševanje tobačnih izdelkov v periodiki, revijah in časopisih, tako kot Direktiva 89/552, ki z namenom
         spodbujanja prostega predvajanja televizijskih programov v členu 13 prepoveduje televizijsko oglaševanje tobačnih izdelkov.

      99      Vendar se za veliko oblik oglaševanja tobačnih izdelkov njihova prepoved iz člena 3(1) Direktive ne more upravičiti s potrebo
         po odpravi ovir za prosti pretok oglaševalnih medijev in za prosto opravljanje storitev na področju oglaševanja. To velja
         zlasti za prepoved oglaševanja na plakatih, sončnikih, pepelnikih in drugih predmetih, ki se uporabljajo v hotelih, restavracijah
         in lokalih, in za prepoved reklamnih spotov v kinematografih, prepovedi, ki nikakor ne prispevata k spodbujanju trgovine z
         izdelki, na katere se nanašata.

      100    Res je sicer, da akt, sprejet na podlagi členov 100 A, 57(2) in 66 Pogodbe ES, lahko vsebuje določbe, ki ne prispevajo k odpravi
         ovir za uresničevanje temeljnih svoboščin, pod pogojem, da so te določbe nujne za preprečitev izogibanja določenim prepovedim,
         ki imajo tak cilj. Vendar pa je očitno, da pri prepovedih, navedenih v prejšnji točki, ni tako.

      101    Poleg tega Direktiva tudi ne zagotavlja prostega pretoka izdelkov, ki so v skladu z njenimi določbami.

      102    V zvezi s tem – v nasprotju s trditvami Parlamenta in Sveta – se člen 3(2) Direktive, ki se nanaša na razlikovalne izdelke,
         ne sme razlagati tako, da je – če so izpolnjeni pogoji iz Direktive – za take izdelke, katerih prodaja je dovoljena v eni
         državi članici, dovoljen prost pretok v drugih državah članicah, skupaj s tistimi, v katerih so ti izdelki prepovedani.

      103    V skladu s členom 5 Direktive države članice ohranijo pristojnost, da v skladu s Pogodbo predpišejo strožje pogoje, ki se
         nanašajo na oglaševanje tobačnih izdelkov ali sponzorstvo, če menijo, da so potrebni za zagotovitev varovanja zdravja ljudi.

      104    Poleg tega Direktiva ne vsebuje nobene določbe o zagotavljanju prostega pretoka izdelkov, ki so v skladu z njenimi določbami,
         v nasprotju z drugimi direktivami, ki državam članicam dovoljujejo, da sprejmejo strožje ukrepe za varstvo splošnega interesa
         (glej zlasti člen 7(1) Direktive Sveta 90/239/EGS z dne 17. maja 1990 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic
         glede najvišje dovoljene vsebnosti katrana v cigaretah (UL L 137, str. 36) in člen 8(1) Direktive Sveta 89/622/EGS z dne 13.
         novembra 1989 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic glede označevanja tobačnih izdelkov (UL L 359, str.
         1)).

      105    V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se normodajalec Skupnosti za sprejetje Direktive na podlagi členov 100 A, 57(2) in
         66 Pogodbe ne more opreti na nujnost odprave ovir za prosti pretok oglaševalnih sredstev in za prosto opravljanje storitev.

       Odprava izkrivljenosti konkurence
      106    Sodišče v okviru nadzora zakonitosti direktive, sprejete na podlagi člena 100 A Pogodbe, preveri, ali je izkrivljenost konkurence,
         ki se želi odpraviti z ukrepom, znatna (zgoraj navedena sodba Titanov dioksid, točka 23).

      107    Če takšne zahteve ne bi bilo, bi bila pristojnost normodajalca Skupnosti tako rekoč neomejena. Nacionalni predpisi se namreč
         pogosto razlikujejo glede pogojev opravljanja dejavnosti, ki jih urejajo, kar posredno ali neposredno vpliva na konkurenčne
         pogoje zadevnih podjetij. Iz navedenega izhaja, da bi bilo razlagati člene 100 A, 57(2) in 66 Pogodbe tako, da bi se normodajalec
         Skupnosti lahko oprl na te člene z namenom odpravljanja neznatne izkrivljenosti konkurence, v nasprotju z načelom, navedenim
         že v točki 83 te sodbe, na podlagi katerega so pristojnosti Skupnosti dodeljene pristojnosti.

      108    Zato je treba preveriti, ali Direktiva dejansko prispeva k odpravi znatne izkrivljenosti konkurence.

      109    Prvič, glede oglaševalskih agencij in proizvajalcev oglaševalnih sredstev je treba ugotoviti, da so podjetja, ustanovljena
         na ozemlju držav članic, v katerih je manj omejitev oglaševanja tobačnih izdelkov, nedvomno v prednosti z vidika ekonomije
         obsega in ustvarjanja dobička. Vendar so učinki takšne prednosti na konkurenco oddaljeni in posredni ter ne pomenijo izkrivljenosti,
         ki bi jo lahko šteli za znatno. Ni jih mogoče primerjati s tako izkrivljenostjo konkurence, ki jo povzročijo razlike v proizvodnih
         stroških in ki je še zlasti spodbudila normodajalca Skupnosti, da sprejme Direktivo Sveta 89/428/EGS z dne 21. junija 1989
         o postopkih usklajevanja programov za zmanjševanje in končno odpravo onesnaževanja z odpadki iz industrije titanovega dioksida
         (UL L 201, str. 56).

      110    Res je, da razlike med določenimi predpisi s področja tobačnega oglaševanja lahko povzročijo znatno izkrivljenost konkurence.
         Kot so navedle Komisija in vladi Finske in Združenega kraljestva, je dejstvo, da je sponzorstvo v nekaterih državah članicah
         prepovedano, v drugih pa dovoljeno, zlasti povzročilo, da so bili določeni športni dogodki preseljeni, kar je imelo velik
         vpliv na konkurenčne pogoje med podjetji, povezanimi s temi dogodki.

      111    Vendar takšna izkrivljenost, ki bi utegnila biti podlaga za uporabo člena 100 A Pogodbe z namenom, da se prepovejo določene
         oblike sponzorstva, ne omogoča uporabe te pravne podlage za takšno splošno prepoved oglaševanja, kot jo določa Direktiva.

      112    Drugič, glede izkrivljenosti konkurence na trgu tobačnih izdelkov je treba ugotoviti – ne da bi se bilo pri tem treba opredeliti
         glede trditve tožeče stranke, da takšna izkrivljenost ni zajeta z Direktivo –, da na tem področju Direktiva prav tako ne more
         odpraviti znatne izkrivljenosti konkurence.

      113    Res je, da – kot je zatrdila Komisija – so se proizvajalci in prodajalci tobačnih prisiljeni zateči k cenovnemu konkuriranju,
         da vplivajo na svoj položaj na trgu v državah članicah z restriktivno zakonodajo. Vendar ta okoliščina ni izkrivljenost konkurence,
         ampak omejitev oblik konkurence, ki velja za vse gospodarske subjekte v teh državah članicah. S široko prepovedjo oglaševanja
         tobačnih izdelkov bi Direktiva v prihodnje posplošila takšno omejitev oblik konkurence, in sicer z omejevanjem – v vseh državah
         članicah – sredstev, ki so gospodarskim subjektom na voljo za vstop na trge in za obstoj na njih.

      114    V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se normodajalec Skupnosti za sprejetje Direktive na podlagi členov 100 A, 57(2) in
         66 Pogodbe ne more opreti na nujnost odprave izkrivljenosti konkurence niti v sektorju oglaševanja niti v sektorju tobačnih
         izdelkov.

      115    Glede na vse zgoraj navedeno takega ukrepa, kot je Direktiva, ni mogoče sprejeti na podlagi členov 100 A, 57(2) in 66 Pogodbe.

      116    V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da so tožbeni razlogi, s katerimi se zatrjuje, da členi 100 A, 57(2) in 66 Pogodbe niso
         ustrezna pravna podlaga za Direktivo, utemeljeni.

      117    Kot je bilo navedeno v točkah 98 in 111 te sodbe, bi člen 100 A Pogodbe lahko dopuščal sprejetje direktive, ki bi prepovedovala
         določene oblike oglaševanja in sponzorstva tobačnih izdelkov. Vendar bi – zaradi splošnosti prepovedi oglaševanja in sponzorstva
         tobačnih izdelkov, določene v Direktivi – delna razglasitev ničnosti Direktive pomenila spremembo določb Direktive s strani
         Sodišča, taka sprememba pa je naloga normodajalca Skupnosti. Zato sodišče Direktive ne more delno razglasiti za nične.

      118    Ker so bili tožbeni razlogi, s katerimi se zatrjuje nepravilnost izbire členov 100 A, 57(2) in 66 Pogodbe za pravno podlago,
         utemeljeni, ni treba preučiti drugih tožbenih razlogov, ki jih je zatrjevala tožeča stranka. Direktiva se v celoti razglasi
         za nično.

       Stroški
      119    V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Zvezna republika
         Nemčija je predlagala, naj se Parlamentu in Svetu naloži plačilo stroškov, in ker tadva s predlogi nista uspela, se jima naloži
         plačilo stroškov. V skladu s členom 69(4) Poslovnika Francoska republika, Republika Finska, Združeno kraljestvo in Komisija
         nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče razsodilo:
      1)      Direktiva 98/43/EGS Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 1998 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav
            članic o oglaševanju in sponzorstvu tobačnih izdelkov se razglasi za nično.
      2)      Evropskemu parlamentu in Svetu Evropske unije se naloži plačilo stroškov. Francoska republika, Republika Finska, Združeno
            kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ter Komisija Evropskih skupnosti nosijo svoje stroške.

               Rodríguez Iglesias

               Moitinho de Almeida

               Edward

               Sevón

               Schintgen

               Kapteyn

               Gulmann

               La Pergola          Puissochet

               Jann

               Ragnemalm

               Wathelet

               Macken

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 5. oktobra 2000.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 7. novembra 1996. # Roquette Frères SA proti Svetu Evropske unije. # Ničnostna tožba - Nedopustnost. # Zadeva T-298/94.