title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. oktobra 2010.#Kazenski postopek proti Vítor Manuel dos Santos Palhota in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgija.#Svoboda opravljanja storitev - Člena 56 PDEU in 57 PDEU - Napotitev delavcev - Omejitve - Delodajalci s sedežem v drugi državi članici - Registracija predhodne izjave o napotitvi - Dokumenti, ki jih predvideva socialna ali delovna zakonodaja - Dokumenti, primerljivi z dokumenti, ki jih predvideva pravo države članice gostiteljice - Kopija - Dajanje na voljo nacionalnim organom.#Zadeva C-515/08.

text:
      Zadeva C-515/08
      Kazenski postopek
      proti
      Vítorju Manuelu dos Santosu Palhoti in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen)
      „Svoboda opravljanja storitev – Člena 56 PDEU in 57 PDEU – Napotitev delavcev – Omejitve – Delodajalci s sedežem v drugi državi članici – Registracija predhodne izjave o napotitvi – Dokumenti, ki jih predvideva socialna ali delovna zakonodaja – Dokumenti, primerljivi z dokumenti, ki jih predvideva pravo države članice gostiteljice – Kopija – Dajanje na voljo nacionalnim organom“
      Povzetek sodbe
      1.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Napotitev delavcev zaradi opravljanja storitev
      (člena 56 PDEU in 57 PDEU)
      2.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Napotitev delavcev zaradi opravljanja storitev
      (člena 56 PDEU in 57 PDEU)
      1.        Člena 56 PDEU in 57 PDEU nasprotujeta predpisom države članice, ki določajo, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi
         članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, poslati predhodno izjavo o napotitvi, če je začetek predvidene napotitve
         odvisen od obvestila temu delodajalcu o registrski številki navedene izjave, in da imajo nacionalni organi prve države rok
         pet delovnih dni od njenega prejema, da izdajo to obvestilo.

      Ker mora biti tako obvestilo poslano, preden delodajalec napoti delavce, in se lahko izda šele po nadzoru skladnosti predhodne
         izjave o napotitvi s strani nacionalnih organov, je treba namreč tak postopek šteti za postopek izdaje upravnega dovoljenja,
         ki lahko predvsem zaradi roka, določenega za izdajo tega obvestila, ovira predvideno napotitev in tako delodajalca, ki namerava
         napotiti delavce, pri opravljanju storitev, zlasti ker storitev, ki jo morajo opraviti, zahteva hitro ukrepanje. Torej zahteva
         po pošiljanju predhodne izjave o napotitvi in obvestila o njeni registrski številki pomeni omejitev svobode opravljanja storitev
         v smislu člena 56 PDEU.

      Taka omejitev ni utemeljena s ciljem zaščite delavcev. Pošiljanje predhodne izjave o napotitvi se sicer zdi primerno sredstvo
         za to, da se nacionalnim organom sporočijo potrebni podatki. Vendar postopek registracije in obveščanja, v skladu s katerim
         ima navedena izjava naravo postopka izdaje upravnega dovoljenja, presega tisto, kar je nujno za zagotovitev zaščite napotenih
         delavcev, saj predhodna izjava – ker omogoča nadzor nad spoštovanjem socialnih in plačilnih predpisov države članice gostiteljice
         med trajanjem napotitve – pomeni bolj sorazmerno sredstvo za dosego tega cilja kot taka odobritev ali predhodni nadzor.

      (Glej točke 34, 36, 40, 52, 53 in 61 ter izrek.)
      2.        Člena 56 PDEU in 57 PDEU ne nasprotujeta predpisom države članice, ki določajo, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi
         članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, v času napotitve njenim nacionalnim organom dati na voljo dokumente,
         primerljive s socialnimi in delovnimi dokumenti, ki se zahtevajo po pravu prve države, in jih po koncu tega obdobja poslati
         navedenim organom.

      Ni mogoče takoj izključiti, da te obveznosti povzročajo dodatne upravne in gospodarske stroške in bremena za podjetja s sedežem
         v drugi državi članici, zaradi česar so ta podjetja z vidika konkurence v neenakem položaju v primerjavi s podjetji, ki zaposlujejo
         osebe, ki običajno delajo na nacionalnem ozemlju. Vendar hramba kopije navedenih primerljivih dokumentov organom omogoča preveriti,
         ali so glede napotenih delavcev spoštovani pogoji za delo, kot so našteti v členu 3(1) Direktive 96/71 o napotitvi delavcev
         na delo v okviru opravljanja storitev, in tako ohraniti njihovo zaščito. Ti ukrepi so torej sorazmerni s ciljem zaščite delavcev.

      (Glej točke 42, 57, 60 in 61 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 7. oktobra 2010(*)

      „Svoboda opravljanja storitev – Člena 56 PDEU in 57 PDEU – Napotitev delavcev – Omejitve – Delodajalci s sedežem v drugi državi članici – Registracija predhodne izjave o napotitvi – Dokumenti, ki jih predvideva socialna ali delovna zakonodaja – Dokumenti, primerljivi z dokumenti, ki jih predvideva pravo države članice gostiteljice – Kopija – Dajanje na voljo nacionalnim organom“
      V zadevi C‑515/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo rechtbank van eerste aanleg
         te Antwerpen (Belgija) z odločbo z dne 3. novembra 2008, ki je prispela na Sodišče 26. novembra 2008, v kazenskem postopku
         zoper

      Vítorja Manuela dos Santosa Palhoto,

      Mária de Mouro Gonçalvesa,

      Fernanda Luisa das Nevesa Palhoto,

      Termiso Limitada,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Rosas, U. Lõhmus (poročevalec), A. Ó Caoimh in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: M.‑A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. februarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za V. M. dos Santosa Palhoto, M. de Mouro Gonçalvesa in F. L. das Nevesa Palhoto ter Termiso Limitada K. Stappers, odvetnik,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica, skupaj z V. Pertryjem in H. Gilliamsom, odvetnikoma,
      –        za dansko vlado J. Bering Liisberg in R. Holdgaard, zastopnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in B. Klein, zastopnika,
      –        za grško vlado K. Georgiadis, I. Bakopoulos in M. Michelogiannaki, zastopniki,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in A. Czubinski, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo E. Traversa, W. Roels in I. V. Rogalski, zastopniki,
      –        za Nadzorni organ EFTE B. Alterskjær in O. Einarsson, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. maja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 56 PDEU in 57 PDEU.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, ki ga je državno tožilstvo sprožilo zoper V. M. dos Santosa Palhoto,
         M. de Mouro Gonçalvesa in F. L. das Nevesa Palhoto ter družbo Termiso Limitada s sedežem na Portugalskem (v nadaljevanju:
         obdolženci v sporu o glavni stvari), predvsem zato, ker glede 53 portugalskih delavcev, napotenih v Belgijo, niso pripravili
         posamičnega obračuna, predvidenega v belgijski zakonodaji.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 1(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru
         opravljanja storitev (UL 1997, L 18, str. 1) določa:

      „Ta direktiva se uporablja za podjetja s sedežem v kateri od držav članic, ki v okviru čezmejnega opravljanja storitev napotijo
         delavce v skladu s členom 3 na ozemlje katere od držav članic.“

      4        Člen 3(1), prvi pododstavek, te direktive določa:

      „Države članice poskrbijo, da ne glede na to, katera zakonodaja se uporablja za delovno razmerje, podjetja iz člena 1(1) zagotovijo
         delavcem, ki so napoteni na njihovo ozemlje, pogoje za delo in zaposlitev v zvezi z naslednjimi zadevami, ki so urejene v
         državi članici, v kateri se opravlja delo:

      –        z zakonom ali drugim predpisom in/ali
      –      s kolektivnimi pogodbami ali arbitražnimi odločbami, razglašenimi za splošno veljavne v smislu odstavka 8, kolikor zadevajo
         dejavnosti, omenjene v Prilogi:

      a)      maksimalni delovni čas in minimalni počitek;
      b)      minimalni plačani letni dopust;
      c)      minimalne urne postavke, tudi za nadurno delo; ta točka se ne uporablja za programe dodatnega kolektivnega pokojninskega zavarovanja;
      d)      pogoje za posredovanje dela delavcev, zlasti kadar gre za delavce, ki jih zagotovijo podjetja za začasno zaposlovanje;
      e)      zdravje, varnost in higiena pri delu;
      f)      varnostni ukrepi glede pogojev za delo in zaposlitev za noseče ženske ali ženske, ki so pred kratkim rodile, za otroke in
         mlade;

      g)      enako obravnavanje moških in žensk in druge določbe o nediskriminiranju.“
       Nacionalna ureditev
      5        Člen 8 zakona z dne 5. marca 2002, s katerim je bila prenesena Direktiva 96/71 in vzpostavljen poenostavljen sistem vodenja
         dokumentov, predvidenih v socialni zakonodaji (v nadaljevanju: socialni dokumenti) za podjetja, ki napotujejo delavce v Belgijo
         (Belgisch Staatsblad z dne 13. marca 2002, v nadaljevanju: zakon z dne 5. marca 2002), določa, da delodajalec, ki izpolnjuje pogoje iz člena 6b(2)
         kraljeve uredbe št. 5 z dne 23. oktobra 1978 o vodenju socialnih dokumentov (Belgisch Staatsblad z dne 2. decembra 1978, v nadaljevanju: kraljeva uredba št. 5), ni dolžan v obdobju, določenem v skladu s tem odstavkom, pripraviti
         med drugim obračuna osebnega dohodka iz člena 15 zakona z dne 12. aprila 1965 o zaščiti plače delavcev (v nadaljevanju: obračun
         osebnega dohodka).

      6        S členom 9 zakona z dne 5. marca 2002 je bilo v kraljevo uredbo št. 5 vključeno poglavje IIa, ki med drugim vsebuje zgoraj
         navedeni člen 6b, s katerim je uveden poenostavljen sistem, določen s tem zakonom (v nadaljevanju: poenostavljeni sistem).
         Za namene tega poglavja se v skladu z odstavkom 1 tega člena za delodajalce v smislu kraljeve uredbe št. 5 štejejo tisti,
         ki na belgijskem ozemlju zaposlujejo delavce, ki bodisi običajno delajo na ozemlju ene ali več drugih držav, in ne Kraljevine
         Belgije, bodisi so zaposleni v drugi državi, in ne v Kraljevini Belgiji.

      7        V skladu z odstavkom 2 tega člena so delodajalci v določenem obdobju oproščeni priprave in vodenja socialnih dokumentov, ki
         so predvideni v poglavju II kraljeve uredbe št. 5, med katerimi je posamični obračun, predviden v njenem členu 4(1) (v nadaljevanju:
         posamični obračun), če, prvič, pred zaposlitvijo zadevnih delavcev belgijskim organom pošljejo izjavo o napotitvi (v nadaljevanju:
         predhodna izjava o napotitvi) ter, drugič, dajo tem organom na voljo kopijo dokumentov, ki so predvideni z zakonodajo države,
         v kateri ima delodajalec sedež, in so primerljivi s posamičnim obračunom ali obračunom osebnega dohodka (v nadaljevanju: primerljivi
         dokumenti).

      8        V skladu s členom 2 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 o določitvi načinov izvajanja poenostavljenega sistema priprave in
         vodenja socialnih dokumentov za podjetja, ki napotujejo delavce v Belgijo, in opredelitvi dejavnosti na področju gradbeništva
         iz člena 6(2) zakona z dne 5. marca 2002 (Belgisch Staatsblad z dne 17. aprila 2002, v nadaljevanju: kraljeva uredba z dne 29. marca 2002) se obdobje iz člena 6b(2) kraljeve uredbe št. 5
         določi na šest mesecev od datuma začetka zaposlitve prvega delavca, napotenega v Belgijo.

      9        V skladu s členom 3 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 morajo delodajalci, ki zaposlujejo delavce, napotene v Belgijo, pred
         začetkom zaposlitve po navadni ali elektronski pošti ali po telefaksu inšpektoratu za socialne zakone poslati izjavo o napotitvi
         v skladu s členom 4 te uredbe. Ta potrdi prejem in ustreznost navedene izjave v petih delovnih dneh od datuma prejema ter
         pri tem po eni od navedenih poti pošlje registrsko številko delodajalcu, ki lahko začne zaposlovati šele z dnem prejema te
         številke. Sicer delodajalec ne sme uporabiti oprostitve priprave in vodenja socialnih dokumentov, predvidenih v poenostavljenem
         sistemu.

      10      V členu 4 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 je določeno, da so v izjavi o napotitvi, ki mora biti v skladu z obrazcem iz
         priloge k tej uredbi, navedeni ti podatki:

      „1.      v zvezi z delodajalcem, ki napotuje delavce v Belgijo: priimek, ime, bivališče ali ime podjetja in sedež podjetja, vrsta njegove
         dejavnosti, naslov, telefonska številka, številka telefaksa, elektronski naslov in identifikacijska ali registrska številka
         delodajalca pri pristojnem organu za socialno zavarovanje v državi izvora[;]

      2.      v zvezi z zastopnikom ali s pooblaščencem delodajalca, pri katerem so v skladu s členom 5[1] te uredbe na voljo primerljivi
         dokumenti: priimek, ime, ime podjetja, naslov, telefonska številka, številka telefaksa in elektronski naslov;

      3.      v zvezi s posameznim napotenim delavcem v Belgijo: priimek, ime, prebivališče, datum rojstva, osebno stanje, spol, državljanstvo,
         naslov, telefonska številka, številka in tip osebnega dokumenta, datum sklenitve pogodbe o zaposlitvi, datum nastopa dela
         v Belgiji in funkcija, ki jo opravlja;

      4.      v zvezi s pogoji dela, ki se uporabljajo za napotene delavce: število delovnih ur na teden in delovni čas;
      5.      v zvezi z napotitvijo: vrsta storitev, ki se opravljajo v okviru napotitve, datum začetka napotitve in predviden čas trajanja
         ter kraj opravljanja dela;

      6.      podatki o primerljivih dokumentih: kraj vodenja in hrambe dokumentov v skladu s členom 5 te uredbe.“
      11      Člen 5 te uredbe se nanaša na načine dajanja na voljo in shranjevanja primerljivih dokumentov med zaposlitvijo delavcev, napotenih
         v Belgijo. Odstavek 1 tega člena določa, da je treba pristojnim inšpekcijskim službam za obdobje šestih mesecev, določeno
         v členu 2, dati na voljo kopijo primerljivih dokumentov. Ta kopija se hrani bodisi na delovnem mestu napotenega delavca v
         Belgiji bodisi na belgijskem naslovu fizične osebe, ki hrani dokumente kot pooblaščenec ali zastopnik delodajalca. Sicer morajo
         delodajalci pripraviti in voditi posamični obračun ter obračun osebnega dohodka. V skladu z odstavkom 2 tega člena 5 morajo
         delodajalci po koncu tega šestmesečnega obdobja navedeno kopijo hraniti pet let in poleg tega pripraviti socialne dokumente,
         predvidene v poglavju II kraljeve uredbe št. 5, ter obračun osebnega dohodka.

      12      Člen 6 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 se nanaša na načine dajanja na voljo in shranjevanja primerljivih dokumentov po
         koncu zaposlitve delavcev, napotenih v Belgijo. V njem je navedeno, da morajo delodajalci po koncu zaposlitve kopijo primerljivih
         dokumentov ter njihov seznam s priporočenim pismom poslati ali s potrdilom o prejemu predložiti inšpektoratu za socialne zakone.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      13      Iz spisa in pisnih stališč belgijske vlade je razvidno, da je družba Termiso Limitada redno napotovala portugalske varilce
         in inštalaterje v ladjedelnico družbe Antwerp Shiprepair NV za opravljanje del na plovilih. Na podlagi nadzora te ladjedelnice,
         opravljenega 12. julija 2004, so inšpekcijske službe ugotovile, da je bilo v družbi Termiso Limitada zaposlenih 53 portugalskih
         delavcev in da glede nobenega od njih ni bila pripravljena predhodna izjava o napotitvi. Poleg tega portugalski direktor ni
         mogel predložiti nobenega portugalskega dokumenta o obračunu osebnega dohodka.

      14      Po mnenju rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen so inšpekcijske službe ugotovile, da pogoji iz zakona z dne 5. marca 2002
         in iz Direktive 96/71 niso bili upoštevani, tako da se je v zvezi s pripravo socialnih dokumentov in zlasti posamičnim obračunom
         uporabljalo belgijsko socialno pravo. Obdolženci v sporu o glavni stvari (prvi, drugi in tretji kot poslovodje in zastopniki
         družbe Termiso Limitada ter ta kot delodajalec in kazensko odgovorna pravna oseba) so obdolženi, da med 31. majem in 13. julijem 2004
         niso pripravili tega posamičnega obračuna v zvezi z zgoraj navedenimi 53 delavci, s čimer so med drugim kršili več določb
         kraljeve uredbe št. 5. Prav tako so obdolženi več kršitev belgijskih predpisov v zvezi z minimalnim zajamčenim dohodkom in
         izplačevanjem dodatka za nadurno delo.

      15      Predložitveno sodišče meni, da je možnost odločanja o vsebini kršitev belgijske socialne zakonodaje odvisna od vprašanja,
         ali je zakon z dne 5. marca 2002, iz neupoštevanja katerega izhaja obveznost uskladiti se s to zakonodajo, v skladu s členoma
         56 PDEU in 57 PDEU.

      16      V teh okoliščinah je rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali so določbe člena 8 zakona z dne 5. marca 2002 in členi 3, 4 in 5 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 (izvedbena uredba)
         s tem, da tujim delodajalcem, ki želijo napotiti delavce, nalagajo obveznost, da predhodno pošljejo izjavo o napotitvi službi
         inšpekcije za nadzor nad socialnimi zakoni in da imajo na voljo dokumente, ki so primerljivi z belgijskim posamičnim obračunom
         ali belgijskim obračunom osebnega dohodka, zaradi česar je njihov dostop na belgijski trg dela onemogočen ali otežen, v nasprotju
         s členoma [56 PDEU] in [57 PDEU] ?”

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Dopustnost
      17      Po mnenju belgijske vlade vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno, ker temelji na napačni predpostavki, da je poenostavljeni
         sistem obvezen, čeprav naj bi imeli tuji delodajalci, ki napotujejo delavce na ozemlje Belgije, prav tako možnost pripraviti
         in voditi socialne dokumente v skladu z belgijsko zakonodajo.

      18      V zvezi s tem – tudi ob predpostavki, da navedeno sodišče šteje poenostavljeni sistem za obvezen – postopek iz člena 267 PDEU,
         kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, temelji na jasni delitvi funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, ki je pristojno
         le za odločanje o razlagi ali veljavnosti aktov Unije, na katere se nanaša ta člen. V tem okviru ni dolžnost Sodišča, da presoja
         razlago določb nacionalnega prava niti da razsoja o tem, ali je razlaga nacionalnega sodišča pravilna (glej zlasti sodbo z
         dne 18. januarja 2007 v zadevi Auroux in drugi, C‑220/05, ZOdl., str. I‑385, točka 25 in navedena sodna praksa).

      19      Belgijska in nemška vlada poleg tega trdita, da v predložitveni odločbi ni naveden pravni okvir niti pojasnjena povezava med
         sporom o glavni stvari in postavljenim vprašanjem. V zvezi s tem belgijska vlada trdi, da se to vprašanje ne nanaša na razlago
         Direktive 96/71, katere uporaba pa naj bi se izpodbijala v navedenem sporu. Ta vlada prav tako dvomi o koristnosti razlage
         člena 57 PDEU, ker naj ne bi bilo sporno, da dejavnosti, ki jih v Belgiji opravljajo družba Termiso Limitada in njeni delavci,
         pomenijo opravljanje storitev.

      20      Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da se predpostavlja upoštevnost vprašanj v zvezi z razlago prava Unije, ki jih je zastavilo
         nacionalno sodišče v normativnem in dejanskem okviru, ki ga opredeli na podlagi lastne odgovornosti in katerega pravilnosti
         Sodišče ne preizkuša. Zavrnitev Sodišča, da bi odločalo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo nacionalno
         sodišče, je mogoča samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom
         spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki
         so potrebni za to, da bi lahko na predložena vprašanja podalo koristen odgovor (glej sodbi z dne 15. decembra 1995 v zadevi
         Bosman, C‑415/93, Recueil, str. I‑4921, točka 61, in z dne 23. decembra 2009 v zadevi Spector Photo Group in Van Raemdonck,
         C‑45/08, ZOdl., str. I-12073, točka 26).

      21      V obravnavani zadevi, kot je razvidno iz točk 14 in 15 te sodbe, je mogoče na podlagi opisa dejanskega in pravnega okvira
         spora v postopku v glavni stvari v predložitveni odločbi razumeti, da če – kot meni predložitveno sodišče – nacionalni predpisi,
         kot je poenostavljeni postopek, niso v skladu z določbami PDEU v zvezi s svobodo opravljanja storitev, obdolženci v postopku
         v glavni stvari ne morejo biti kaznovani, ker niso spoštovali obveznosti priprave in vodenja posamičnega obračuna za zadevne
         zaposlene, ki velja le, če se navedeni sistem ne uporabi. Na podlagi te vsekakor jedrnate navedbe lahko Sodišče na postavljeno
         vprašanje poda koristen odgovor.

      22      Poleg tega neobstoj predloga za razlago Direktive 96/71 nikakor vpliva na pristojnost Sodišča, da odgovori na vprašanje za
         predhodno odločanje, če so določbe prava Unije, katerih razlaga se predlaga, upoštevne za rešitev spora v postopku v glavni
         stvari.

      23      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.

       Vsebinska presoja
      24      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 56 PDEU in 57 PDEU nasprotujeta predpisom države članice,
         v katerih je določeno, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, poslati
         predhodno izjavo o napotitvi ter nacionalnim organom v obdobju napotitve dati na voljo kopijo dokumentov, primerljivih z dokumenti,
         ki jih predvideva socialna in delovna zakonodaja (v nadaljevanju: socialni in delovni dokumenti), kot so posamični obračun
         in obračun osebnega dohodka, ki jih zahteva pravo prve države.

      25      Belgijska vlada je v stališčih navedla, da predložitveno sodišče ne predlaga razlage Direktive 96/71. V zvezi s tem je treba
         navesti, da čeprav se poenostavljeni sistem, kot trdi belgijska vlada, uporablja za nadzor spoštovanja – s strani delodajalcev,
         ki tuje delavce napotujejo na ozemlje Belgije – pogojev za delo in zaposlitev iz člena 3(1), prvi pododstavek, Direktive 96/71,
         taki nadzorni ukrepi ne spadajo na področje uporabe te direktive in niso usklajeni na ravni Evropske unije.

      26      Namen Direktive 96/71 je namreč usklajevati nacionalne materialne predpise v zvezi s pogoji za delo in zaposlitev napotenih
         delavcev, neodvisno od dodatnih upravnih pravil, na podlagi katerih bi bilo mogoče preveriti spoštovanje navedenih pogojev.

      27      Torej lahko države članice ob upoštevanju Pogodbe in splošnih načel prava Unije te ukrepe prosto opredelijo (glej v tem smislu
         sodbi z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑490/04, ZOdl., str. I‑6095, točka 19, in z dne 18. decembra 2007
         v zadevi Laval un Partneri, C‑341/05, ZOdl., str. I‑11767, točka 60).

      28      V obravnavani zadevi ni sporno, da se spor v postopku v glavni stvari nanaša na podjetje s sedežem v državi članici, ki je
         svoje delavce za določen čas napotilo na delovišče v drugi državi članici, da bi tam opravljali storitve. Vendar je Sodišče
         že ugotovilo, da tako dejansko stanje urejata člena 56 PDEU in 57 PDEU (glej sodbo z dne 25. oktobra 2001 v združenih zadevah
         Finalarte in drugi, C‑49/98, C‑50/98, od C‑52/98 do C‑54/98 in od C‑68/98 do C‑71/98, Recueil, str. I‑7831, točka 20).

       Obstoj omejitve svobode opravljanja storitev
      29      Glede na ustaljeno sodno prakso člen 56 PDEU ne zahteva samo odprave vsakršne diskriminacije ponudnika storitev s sedežem
         v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva, ampak tudi odpravo vsakršne omejitve, tudi če se ta omejitev uporablja
         brez razlikovanja za nacionalne ponudnike in ponudnike iz drugih držav članic, če prepoveduje, ovira ali zmanjšuje privlačnost
         dejavnosti ponudnika s sedežem v drugi državi članici, kjer ta zakonito opravlja podobne storitve (glej zlasti sodbi z dne
         23. novembra 1999 v združenih zadevah Arblade in drugi, C‑369/96 in C‑376/96, Recueil, str. I‑8453, točka 33, in z dne 21. septembra 2006
         v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑168/04, ZOdl., str. I‑9041, točka 36).

      30      V tem okviru je treba navesti, da je bil zadevni poenostavljeni sistem iz spora v postopku v glavni stvari po mnenju belgijske
         vlade uveden z zakonom z dne 5. marca 2002 po izreku zgoraj navedene sodbe Arblade in drugi. Sodišče je v točki 3 izreka te
         sodbe razsodilo, da člena 56 PDEU in 57 PDEU nasprotujeta temu, da bi država članica podjetje s sedežem v drugi državi članici,
         ki začasno izvaja dela v prvi državi, zavezovala k pripravi socialnih in delovnih dokumentov, kot so zlasti posamičen obračun
         za vsakega napotenega delavca, v obliki, ki jo zahtevajo predpisi prve države, ker je socialna zaščita delavcev, ki lahko
         upraviči take zahteve, že zagotovljena s predložitvijo socialnih in delovnih dokumentov, ki jih vodi navedeno podjetje na
         podlagi predpisov države članice, v kateri ima to sedež.

      31      Iz navedenega zakona in iz kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 je tako razvidno, da za šestmesečno obdobje od začetka zaposlitve
         prvega napotenega delavca, poenostavljeni sistem delodajalce, ki napotujejo delavce na ozemlje Belgije, oprošča priprave med
         drugim posamičnega obračuna in obračuna osebnega dohodka, ki ju zahteva belgijska zakonodaja, če belgijskim organom, prvič,
         pošljejo predhodno izjavo o napotitvi in jim, drugič, dajo na voljo kopijo primerljivih dokumentov.

      32      Morebitna časovna omejenost uporabe te oprostitve v tej zadevi ni upoštevna, ker ni sporno, da je zadevna napotitev v postopku
         v glavni stvari trajala manj kot šest mesecev.

      33      Prvič, glede predhodne izjave o napotitvi je iz člena 3 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 in iz stališč belgijske vlade
         razvidno, da morajo na eni strani belgijski organi potrditi prejem in skladnost te izjave v petih delovnih dneh od njenega
         prejema tako, da delodajalca, ki namerava napotiti delavce, obvestijo o njeni registrski številki. Na drugi strani lahko napoteni
         delavci začnejo delo šele po prejemu tega obvestila, sicer delodajalec ne more uporabiti poenostavljenega sistema.

      34      Ugotoviti je treba, da pisnega postopka iz prejšnje točke ni mogoče opredeliti zgolj kot ugotovitveni postopek. Kot poudarja
         generalni pravobranilec v točki 70 sklepnih predlogov, sta samo sporočitev informacij oblastem namembne države članice in
         tudi potrditev prejema potencialna mehanizma predhodnega preverjanja in odobritve pred začetkom opravljanja storitve. Ker
         mora biti navedeno obvestilo poslano, preden delodajalec napoti svoje delavce, in se lahko izda šele po nadzoru skladnosti
         predhodne izjave o napotitvi s strani nacionalnih organov, je treba namreč tak postopek šteti za postopek izdaje upravnega
         dovoljenja (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Avstriji, točka 41).

      35      Vendar postopek, ki za opravljanje storitev podjetja, ki ima sedež v drugi državi članici, s strani delavcev, ki so napoteni
         na nacionalno ozemlje, zahteva izdajo takega upravnega dovoljenja, lahko pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu
         člena 56 PDEU (glej po analogiji sodbi z dne 9. avgusta 1994 v zadevi Vander Elst, C‑43/93, Recueil, str. I‑3803, točka 15,
         in z dne 19. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑244/04, ZOdl., str. I‑885, točka 34).

      36      Tak postopek lahko namreč predvsem zaradi roka, določenega za izdajo tega obvestila, ovira predvideno napotitev in tako delodajalca,
         ki namerava napotiti delavce, pri opravljanju storitev, zlasti ker storitev, ki jo morajo opraviti, zahteva hitro ukrepanje
         (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Nemčiji z dne 19. januarja 2006, točka 35, in Komisija proti Avstriji,
         točka 39).

      37      V zvezi s tem obdolženci v postopku v glavni stvari v pisnih stališčih poudarjajo, ne da bi jim kdo nasprotoval, da je delo,
         ki ga morajo opraviti pri družbi Antwerp Shiprepair NV, nujno in zahteva čimprejšnjo zaposlitev po sklenitvi upoštevne pogodbe.
         Vendar je belgijska vlada na vprašanje, ki ga je Sodišče postavilo na obravnavi, odgovorila, da poenostavljeni sistem za nujne
         napotitve ne dopušča nobene izjeme od postopka, opisanega v točki 33 te sodbe.

      38      Kot je ta vlada navedla tudi na obravnavi, ni upoštevno, da se obvestilo o registraciji dejansko pošlje delodajalcu, ki namerava
         napotiti delavce, dva ali tri dni po prejemu predhodne izjave o napotitvi, ker delodajalec ne more vnaprej izključiti, da
         bo moral pred napotitvijo čakati vsaj pet delovnih dni, predvidenih v poenostavljenem sistemu za pošiljanje obvestila o registraciji.
         Možnost takega čakanja lahko tako storitev temu delodajalcu in prejemniku storitev – ki vključuje napotitev delavcev – preprečuje
         ali jo naredi manj privlačno, zlasti zato, ker je nujna.

      39      Poleg tega postopek iz točke 33 te sodbe pomeni odločilen dejavnik poenostavljenega sistema, ker – kot je razvidno iz člena
         3 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 – delodajalec, ki napotuje na ozemlje Belgije, ne da bi prejel obvestilo o registrski
         številki svoje predhodne izjave o napotitvi, v zvezi s to napotitvijo ne more zgolj voditi primerljivih dokumentov, kot je
         predvideno v poenostavljenem sistemu, ampak mora pripraviti belgijske socialne dokumente, kot sta posamični obračun in obračun
         osebnega dohodka.

      40      Torej zahteva po pošiljanju predhodne izjave o napotitvi in obvestila o njeni registrski številki, kot je določena v poenostavljenem
         sistemu, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 56 PDEU.

      41      Tega sklepa ni mogoče izpodbijati z ugotovitvijo belgijske vlade, da je poenostavljeni sistem izbiren v smislu, da se delodajalcu,
         ki želi napotiti delavce na ozemlje Belgije, ni treba podrediti temu sistemu in mora v takem primeru pripraviti in voditi
         zgoraj navedene belgijske socialne dokumente. Kot je bilo opozorjeno v točki 30 te sodbe, je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi
         Arblade in drugi že razsodilo, da taka obveznost sama po sebi ni v skladu s svobodo opravljanja storitev. Poleg tega je iz
         spisa razvidno, da lahko v primeru zadevne belgijske zakonodaje iz postopka v glavni stvari nespoštovanje take obveznosti
         pripelje do kazenskih sankcij.

      42      Drugič, glede obveznosti, ki so v členih 5 in 6 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 naložene delodajalcem delavcev, napotenih
         na ozemlje Belgije, in sicer, da dajo kopijo primerljivih dokumentov na voljo belgijskim organom bodisi na delovnem mestu
         v Belgiji bodisi na belgijskem naslovu pooblaščenca ali zastopnika delodajalca, da po koncu napotitve to kopijo in seznam
         primerljivih dokumentov pošljejo belgijskim organom in da po preteku šestmesečnega obdobja kopijo primerljivih dokumentov
         dajo na voljo navedenim organom na enem od navedenih mest za obdobje petih let, ni mogoče takoj izključiti, da te obveznosti
         povzročajo dodatne upravne in gospodarske stroške in bremena za podjetja s sedežem v drugi državi članici, zaradi česar so
         ta podjetja z vidika konkurence v neenakem položaju v primerjavi s podjetji, ki zaposlujejo osebe, ki običajno delajo na ozemlju
         Belgije.

      43      Čeprav je belgijska vlada ugotovila, da se obveznost dajanja kopije primerljivih dokumentov na voljo njenim organom pet let
         po napotitvi ne uporablja za napotitve, ki trajajo manj kot šest mesecev, kot so te iz postopka v glavni stvari, ostane dejstvo,
         da ni navedla nobene trditve v zvezi z drugima obveznostma. Priznala je tudi, da ni mogoče izključiti, da lahko zadevne določbe
         pomenijo omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 56 PDEU.

      44      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da ti obveznosti pomenita omejitev svobode opravljanja storitev.

       Upravičevanje omejitev svobode opravljanja storitev
      45      V skladu z ustaljeno sodno prakso je nacionalna ureditev, ki spada na področje, ki še ni bilo usklajeno na ravni Unije, in
         ki se brez razlikovanja uporablja za vse osebe ali podjetja, ki opravljajo dejavnost na ozemlju zadevne države članice – ne
         glede na njen omejevalni učinek na svobodo opravljanja storitev – lahko upravičena, če gre za pomembnejši razlog v javnem
         interesu in ta interes še ni zaščiten s predpisi, ki veljajo za ponudnika v državi članici, v kateri ima sedež, če je primerna
         za zagotovitev uresničitve zastavljenega cilja in če ne presega tega, kar je nujno za njegovo dosego (glej zgoraj navedeni
         sodbi Arblade in drugi, točki 34 in 35, in Komisija proti Avstriji, točka 37).

      46      Kot je bilo navedeno v točki 25 te sodbe, se poenostavljeni sistem po mnenju belgijske vlade uporablja za nadzor spoštovanja
         – s strani delodajalcev, ki tuje delavce napotujejo na ozemlje Belgije – zlasti pogojev za delo in zaposlitev, naštetih v
         členu 3(1) Direktive 96/71. Tako naj bi sledil cilju javnega interesa, ki se izraža v socialni zaščiti delavcev.

      47      V zvezi s tem je Sodišče večkrat razsodilo, da je med višjimi razlogi v javnem interesu, ki bi lahko upravičili omejitev svobode
         opravljanja storitev, zaščita delavcev (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Arblade in drugi, točka 36, in Finalarte in drugi,
         točka 33, ter sodbo z dne 21. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Luksemburgu, C‑445/03, ZOdl., str. I‑10191, točka 29).

      48      Prav tako je Sodišče državam članicam priznalo pristojnost, da preverijo spoštovanje nacionalnih predpisov in prava Unije
         na področju opravljanja storitev ter priznalo utemeljenost ukrepov nadzora, potrebnih za preverjanje spoštovanja samih zahtev,
         ki so utemeljene z razlogi javnega interesa (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Arblade in drugi, točka 38, in Komisija
         proti Nemčiji z dne 19. januarja 2006, točka 36).

      49      Preizkusiti je torej treba, ali so ukrepi, kot so ti v poenostavljenem sistemu, primerni za zagotovitev uresničitve cilja
         zaščite delavcev in ali ne presegajo tistega, kar je nujno za njegovo dosego.

      50      Prvič, v zvezi s predhodno izjavo o napotitvi belgijska vlada zatrjuje, da ta organom omogoča izvajanje učinkovitega nadzora
         pogojev izplačevanja plač in pogojev za delo v okviru napotitve delavcev v Belgijo. Ta vlada je na obravnavi pojasnila, da
         če take izjave ne bi bilo, belgijski organi ne bi mogli preveriti datuma začetka napotitve v Belgijo, ker primerljivi dokumenti
         takih podatkov ne vsebujejo.

      51      V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da obveznost, ki se naloži delodajalcu s sedežem v drugi državi članici, da pred napotitvijo
         lokalnim organom sporoči prisotnost enega zaposlenega ali več, ki jih namerava napotiti, predvideno trajanje te prisotnosti
         in storitev ali storitve, zaradi katerih so napoteni, pomeni ukrep, ki je enako učinkovit in manj omejujoč kot ukrep dovoljenja
         za delo, predhodni nadzor ali tudi potrditev napotitve. Tem organom bi namreč ta obveznost omogočala nadzor nad spoštovanjem
         socialne in plačilne ureditve države članice gostiteljice v obdobju napotitve ob upoštevanju obveznosti, ki so temu delodajalcu
         že naložene na podlagi pravil socialnega prava, ki se uporabljajo v matični državi članici (glej zgoraj navedene sodbe Komisija
         proti Luksemburgu, točka 31; Komisija proti Nemčiji z dne 19. januarja 2006, točka 45, in Komisija proti Avstriji, točka 52).

      52      Iz navedenega izhaja, da čeprav se zdi pošiljanje predhodne izjave o napotitvi primerno sredstvo za to, da se belgijskim organom
         sporočijo podatki, navedenih v točki 50 te sodbe, postopek registracije in obveščanja, v skladu s katerim ima ta izjava, kot
         je poudarjeno v točki 34 te sodbe, naravo postopka izdaje upravnega dovoljenja, presega tisto, kar je nujno za zagotovitev
         zaščite napotenih delavcev.

      53      Iz sodne prakse, na katero je bilo opozorjeno v točki 51 te sodbe, je namreč razvidno, da predhodna izjava – ker omogoča nadzor
         nad spoštovanjem socialnih in plačilnih predpisov države članice gostiteljice med trajanjem napotitve – pomeni bolj sorazmerno
         sredstvo za dosego tega cilja kot taka odobritev ali predhodni nadzor. V zvezi s tem belgijska vlada ni navedla, da se poenostavljeni
         sistem poleg tega nanaša še na kaj drugega kot na učinkovit nadzor pogojev izplačevanja plač in pogojev za delo napotenih
         delavcev v času napotitve.

      54      Vendar ker je zahteva po predhodni izjavi še naprej primeren ukrep, ki omogoča opravljanje potrebnih nadzorov in preprečuje
         prevare, bi morala dati uprava delodajalcu, ki napotuje delavce na ozemlje Belgije, možnost predložiti dokaz, da je podal
         izjavo z vsemi potrebnimi informacijami.

      55      Drugič, glede dokumentov, primerljivih s posamičnim obračunom in obračunom o osebnem dohodku, belgijska vlada v pisnih stališčih
         pojasnjuje, da so v posamičnem obračunu navedene storitve, ki jih opravlja en delavec, in pripadajoča plača ter da so v obračunu
         osebnega dohodka navedeni načini izračuna te plače, upoštevajoč število delovnih ur in dni odsotnosti ter odtegljajev od plače.

      56      Poleg tega je, kot je bilo navedeno v točki 42 te sodbe, iz členov 5 in 6 kraljeve uredbe z dne 29. marca 2002 razvidno, da
         mora delodajalec delavcev, napotenih na ozemlje Belgije, kopijo primerljivih dokumentov dati na voljo belgijskim organom bodisi
         na delovnem mestu v Belgiji bodisi na belgijskem naslovu pooblaščenca ali zastopnika delodajalca. Po koncu napotitve se morata
         ta kopija in seznam primerljivih dokumentov poslati belgijskim organom.

      57      Zdi se, da je hramba kopije primerljivih dokumentov, kot so opisani v točki 55, primeren način, ki organom omogoča preveriti,
         ali so glede napotenih delavcev spoštovani pogoji za delo, kot so našteti v členu 3(1) Direktive 96/71, in tako ohraniti njihovo
         zaščito.

      58      Poleg tega je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da če so informacije, navedene v dokumentih, ki se nanašajo na napotene
         delavce, ki jih zahtevajo predpisi države sedeža podjetja, dovolj, da skupaj omogočajo potrebne nadzore v državi članici gostiteljici,
         predložitev – v razumnem roku – teh dokumentov ali njihove kopije, če ti isti dokumenti ali njihova kopija niso na voljo na
         delovnem mestu ali dostopnem in jasno opredeljenem mestu ozemlja države članice gostiteljice, pomeni manj omejujoče sredstvo
         za zagotovitev socialne zaščite navedenih delavcev kot priprava dokumentov v skladu s predpisi te države (glej v tem smislu
         zgoraj navedeni sodbi Arblade in drugi, točke od 64 do 66, in Finalarte in drugi, točka 74).

      59      Poleg tega je Sodišče razsodilo, da obveznost pošiljanja – po prenehanju napotitve – dokumentov, ki jih mora delodajalec pripraviti
         na podlagi predpisov države članice sedeža delodajalca, ali njihove kopije nacionalnim organom države članice gostiteljice,
         ki jih lahko nadzira in glede na okoliščine primera shrani, pomeni manj omejujoč ukrep za zagotovitev nadzora spoštovanja
         predpisov, povezanih z zaščito delavcev, kot obveznost delodajalca, da te dokumente hrani na ozemlju te države po tem obdobju
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Arblade in drugi, točka 78).

      60      Glede na zgoraj navedeno se zdi, da so ti ukrepi sorazmerni s ciljem zaščite delavcev.

      61      Na postavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti:

      –        Člena 56 PDEU in 57 PDEU nasprotujeta predpisom države članice, ki določajo, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi
         članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, poslati predhodno izjavo o napotitvi, če je začetek predvidene napotitve
         odvisen od obvestila temu delodajalcu o registrski številki navedene izjave, in da imajo zadevni organi prve države rok pet
         delovnih dni od njenega prejema, da izdajo to obvestilo.

      –        Člena 56 PDEU in 57 PDEU ne nasprotujeta predpisom države članice, ki določajo, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi
         članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, v času napotitve njenim nacionalnim organom dati na voljo dokumente,
         primerljive s socialnimi in delovnimi dokumenti, ki se zahtevajo po pravu prve države, in jih po koncu tega obdobja poslati
         navedenim organom.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      –        Člena 56 PDEU in 57 PDEU nasprotujeta predpisom države članice, ki določajo, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi
            članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, poslati predhodno izjavo o napotitvi, če je začetek predvidene napotitve
            odvisen od obvestila temu delodajalcu o registrski številki navedene izjave, in da imajo zadevni organi prve države rok pet
            delovnih dni od njenega prejema, da izdajo to obvestilo.
      –        Člena 56 PDEU in 57 PDEU ne nasprotujeta predpisom države članice, ki določajo, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi
            članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, v času napotitve njenim nacionalnim organom dati na voljo dokumente,
            primerljive s socialnimi in delovnimi dokumenti, ki se zahtevajo po pravu prve države, in jih po koncu tega obdobja poslati
            navedenim organom.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 14. novembra 2012. # Evonik Industries AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti Impulso creador - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti IMPULSO - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-529/11.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 5. februarja 2016.#Inge Barnett in drugi proti Evropski ekonomsko-socialni odbor (EESO).#Javni uslužbenci – Upokojeni uradniki – Starostne pokojnine – Člen 64 Kadrovskih predpisov – Korekcijski koeficienti – Letna posodobitev korekcijskih koeficientov – Člen 65(2) Kadrovskih predpisov – Vmesna posodobitev – Členi 3, 4 in 8 Priloge XI h Kadrovskim predpisom – Prag občutljivosti – Sprememba življenjskih stroškov – Člen 65(4) Kadrovskih predpisov – Neposodobitev za leti 2013 in 2014 v skladu z odločitvijo zakonodajalca – Obseg – Uredba št. 1416/2013 – Precenitev korekcijskega koeficienta za Dansko – Znižanje korekcijskega koeficienta z mehanizmom vmesne posodobitve – Zloraba pooblastil.#Zadeva F-66/15.


Sodba Sodišča z dne 1. julija 1969. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 24-68.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. septembra 2009.#Pia Messner proti Firma Stefan Krüger.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Amtsgericht Lahr - Nemčija.#Direktiva 97/7/ES - Varstvo potrošnikov - Pogodbe pri prodaji na daljavo - Potrošnikovo izvrševanje pravice do odstopa - Nadomestilo za uporabo, ki ga je treba plačati prodajalcu.#Zadeva C-489/07.

text:
      Zadeva C-489/07
      Pia Messner
      proti
      Firma Stefan Krüger
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Amtsgericht Lahr)
      „Direktiva 97/7/ES – Varstvo potrošnikov – Pogodbe pri prodaji na daljavo – Potrošnikovo izvrševanje pravice do odstopa – Nadomestilo za uporabo, ki ga je treba plačati prodajalcu“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Varstvo potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo – Direktiva 97/7
      (Direktiva 97/7 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 6(1), drugi stavek, in (2))
      Določbe člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo
         je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki splošno določa, da lahko prodajalec od potrošnika zahteva
         nadomestilo za uporabo blaga, pridobljenega na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo, kadar je potrošnik pravočasno izvršil
         svojo pravico do odstopa od pogodbe. Če bi namreč moral potrošnik plačati tako pavšalno nadomestilo le zato, ker je imel možnost
         blago uporabljati, ko je bilo v njegovi posesti, bi namreč lahko izvršil svojo pravico do odstopa le zoper plačilo navedenega
         nadomestila. Takšna posledica bi bila v jasnem nasprotju z besedilom in namenom člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive
         97/7 in bi potrošniku odvzela možnost, da svobodno in brez pritiskov izkoristi rok za razmislek, ki mu ga daje ta direktiva.
         Prav tako bi bili prizadeti funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa, če bi potrošnik moral plačati nadomestilo le
         zato, ker je pregledal in preizkusil blago. Ker je namen pravice do odstopa ravno dati potrošniku to možnost, dejstvo, da
         jo je izkoristil, ne more povzročiti, da lahko potrošnik izvrši navedeno pravico le pod pogojem plačila nadomestila.

      Vendar te določbe ne nasprotujejo temu, da se potrošniku naloži plačilo nadomestila za uporabo blaga, če ga je uporabljal
         na način, ki ni združljiv z načeli civilnega prava, kot sta dobra vera ali neupravičena obogatitev – če se s tem ne posega
         v namen navedene direktive in zlasti ne v funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa, kar pa mora preveriti nacionalno
         sodišče.

      (Glej točke 23, 24 in 29 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 3. septembra 2009(*)

      „Direktiva 97/7/ES – Varstvo potrošnikov – Pogodbe pri prodaji na daljavo – Potrošnikovo izvrševanje pravice do odstopa – Nadomestilo za uporabo, ki ga je treba plačati prodajalcu“
      V zadevi C‑489/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Amtsgericht Lahr (Nemčija)
         z odločbo z dne 26. oktobra 2007, ki je prispela na Sodišče 5. novembra 2007, v postopku

      Pia Messner
      proti
      Firma Stefan Krüger,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann (poročevalec), predsednik senata, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. decembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica,
      –        za špansko vlado J. Rodríguez Cárcamo, zastopnik,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in P. Contreiras, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz, W. Wils in H. Krämer, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 18. februarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6 Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne
         20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL L 144, str. 19).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med potrošnico P. Messner in podjetjem Firma Stefan Krüger (v nadaljevanju: Stefan
         Krüger), ki se ukvarja s prodajo na daljavo po spletu, zaradi vračila 278 EUR po odstopu od pogodbe pri prodaji na daljavo.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V uvodni izjavi 14 Direktive 97/7 je navedeno:

      „ker si potrošnik ne more v tistem trenutku ogledati izdelka ali se prepričati o vrsti opravljene storitve pred sklenitvijo
         pogodbe; ker je treba predpisati pravico do odstopa [od] pogodbe, razen če v tej direktivi ni določeno drugače; ker, če naj
         bo ta pravica več kakor samo formalna, morajo biti stroški za potrošnika, ki uveljavi pravico do odstopa od pogodbe, omejeni
         na neposredne stroške vračanja blaga; ker mora biti ta pravica do odstopa brez škode za pravice potrošnika po nacionalni zakonodaji,
         še zlasti kar zadeva prejem poškodovanih izdelkov in storitev ali takih izdelkov in storitev, ki ne ustrezajo opisu v ponudbi
         za te izdelke in storitve; ker je na državah članicah, da določijo druge pogoje in dogovore, ki izhajajo iz uveljavljanja
         pravice do odstopa“.

      4        Člen 6(1) in (2) te direktive določa:

      „Pravica do odstopa od pogodbe
      1.       Za vsako pogodbo pri prodaji na daljavo ima potrošnik rok najmanj sedem delovnih dni za odstop od pogodbe brez penalov in
         brez navajanja razlogov. Edini strošek, ki bi se potrošniku lahko zaračunal, ker je uveljavil svojo pravico do odstopa, je
         neposredni strošek vračila blaga.

      […]
      2.       Če je potrošnik v skladu s tem členom uveljavil pravico do odstopa od pogodbe, je ponudnik dolžan povrniti zneske, ki jih
         je potrošnik plačal, ne da bi za to zaračunal stroške. Edini strošek, ki se potrošniku lahko zaračuna, je neposredni strošek
         vračila blaga. Povračilo zneska mora biti izplačano takoj, ko je mogoče, vendar najkasneje v 30 dneh.“

      5        Člen 14 navedene direktive določa:

      „Minimalna klavzula
      Države članice na področju, ki ga pokriva ta direktiva, lahko uvedejo ali obdržijo bolj stroge določbe, združljive s Pogodbo,
         da bi zagotovile višjo raven varstva potrošnikov. […]“

       Nacionalna ureditev
      6        Člen 312d nemškega civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch, v nadaljevanju: BGB), ki je naslovljen „Pravici do odstopa
         od pogodbe in do vračila blaga v zvezi s pogodbami pri prodaji na daljavo“, določa:

      „1. Potrošnik ima v zvezi s pogodbo pri prodaji na daljavo pravico do odstopa od pogodbe v skladu s členom 355. Namesto pravice
         do odstopa od pogodbe se lahko potrošniku v zvezi s pogodbami o dobavi blaga prizna pravica do vračila blaga v skladu s členom
         356.

      2. Z odstopanjem od člena 355(2), prvi stavek, rok za odstop od pogodbe ne začne teči pred izpolnitvijo obveznosti obveščanja
         v skladu s členom 312c(2), pri dobavi blaga ne pred dnem, ko prejemnik prejme blago, ob večkratni dobavi istovrstnega blaga
         ne pred dnem prejema prve delne dobave in pri storitvah ne pred dnem sklenitve pogodbe.“

      7        Člen 355 BGB, ki je naslovljen „Pravica do odstopa od pogodbe pri potrošniških pogodbah“, določa:

      „1. Če je potrošniku na podlagi te določbe z zakonom priznana pravica do odstopa od pogodbe, ni več vezan na svojo izjavo
         volje za sklenitev pogodbe, če jo je pravočasno preklical. Odstopa od pogodbe ni treba utemeljiti, sporočiti pa ga je treba
         podjetju pisno ali z vračilom blaga v dveh tednih; za spoštovanje roka zadostuje pravočasna oddaja pošiljke.

      2. Rok začne teči od dne, ko je potrošniku pisno sporočen jasno oblikovan pouk o njegovi pravici do odstopa od pogodbe, v
         katerem so mu njegove pravice pojasnjene primerno glede na uporabljeno sredstvo za komuniciranje in ki vsebuje tudi ime in
         naslov osebe, na katero je treba nasloviti odstop od pogodbe, ter opozorilo o začetku roka in določbi iz odstavka 1, drugi
         stavek. Če se pouk sporoči po sklenitvi pogodbe, traja rok z odstopanjem od odstavka 1, drugi stavek, en mesec. Če je treba
         pogodbo skleniti pisno, rok ne začne teči, dokler potrošnik ne dobi tudi izvoda pogodbe, izvoda naročilnice ali kopije pogodbe
         oziroma naročilnice. Če je začetek roka sporen, dokazno breme nosi podjetje.

      3. Pravica do odstopa od pogodbe preneha najpozneje šest mesecev po sklenitvi pogodbe. Pri dobavi blaga rok ne začne teči,
         dokler prejemnik blaga ne prejme. Z odstopanjem od prvega stavka pravica do odstopa od pogodbe ne preneha, če potrošnik ni
         bil pravilno poučen o pravici do odstopa od pogodbe, pri pogodbah o finančnih storitvah, sklenjenih na daljavo, pa tudi ne,
         če podjetje ni pravilno izpolnilo obveznosti obveščanja v skladu s členom 312c(2), točka 1.“

      8        Člen 357 BGB, ki je naslovljen „Pravne posledice odstopa od pogodbe in vračila blaga“, določa:

      „1. Če ni drugače določeno, se za pravici do odstopa od pogodbe in do vračila blaga ustrezno uporabljajo določbe o pravici
         do odstopa po zakonu. Za obveznost vračila plačil v skladu s to določbo velja ustrezno člen 286(3); rok, določen v navedenem
         členu, začne teči z izjavo potrošnika o odstopu od pogodbe ali o vračilu blaga. Pri tem začne teči rok v zvezi s potrošnikovo
         obveznostjo vračila z oddajo te izjave, v zvezi z obveznostjo vračila podjetja pa s prejemom te izjave.

      3. Z odstopanjem od člena 346(2), prvi stavek, točka 3, mora potrošnik plačati nadomestilo za poslabšanje stvari, ki je nastalo
         zaradi običajne uporabe, če je bil najpozneje ob sklenitvi pogodbe pisno opozorjen na to pravno posledico in na možnost, da
         se njen nastanek prepreči. To ne velja, kadar nastane poslabšanje izključno zaradi preizkusa stvari. Člen 346(3), prvi stavek,
         točka 3, se ne uporablja, če je bil potrošnik pravilno poučen o svoji pravici do odstopa ali je o tem izvedel drugače.

      4. Drugi zahtevki ne nastanejo.“
      9        Člen 346, od (1) do (3), BGB, ki je naslovljen „Učinki odstopa od pogodbe“, določa:

      „1.      Če si je pogodbena stranka v pogodbi pridržala pravico do odstopa ali ima pravico do odstopa po zakonu, mora ob odstopu vrniti
         prejete izpolnitve in izročiti pridobljene koristi.

      2.      Namesto vrnitve izpolnitve ali izročitve koristi mora dolžnik plačati denarno nadomestilo, če:
      (1)      je vrnitev izpolnitve ali izročitev koristi izključena zaradi narave stvari,
      (2)      je prejeti predmet potrošil, odsvojil, obremenil, predelal ali preoblikoval,
      (3)      se je prejeti predmet poslabšal ali je bil uničen; pri tem se ne upošteva poslabšanje, ki je nastalo zaradi običajne uporabe.
      Če je v pogodbi predvidena nasprotna dajatev, se vrednost denarnega nadomestila izračuna na njeni podlagi; če je treba vrniti
         denarno nadomestilo za koristi, pridobljene zaradi uporabe posojila, se lahko dokaže, da je bila vrednost koristi manjša.

      3.      Dolžnost plačila denarnega nadomestila odpade:
      (1)      če se je napaka, ki daje pravico do odstopa, pokazala šele med predelavo ali preoblikovanjem predmeta,
      (2)      če je za poslabšanje ali uničenje odgovoren upnik ali če bi tudi njemu nastala škoda,
      (3)      če je pri pravici do odstopa po zakonu poslabšanje ali uničenje nastalo pri upravičencu, čeprav je ravnal s tako skrbnostjo,
         s kakršno običajno ravna v svojih zadevah.

      Trajna obogatitev se mora povrniti.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      10      P. Messner je 2. decembra 2005 od podjetja Stefan Krüger prek spleta kupila rabljen prenosni računalnik za 278 EUR.

      11      Podjetje Stefan Krüger je imelo ob tem nakupu na spletu objavljene splošne pogoje poslovanja, v katerih je bilo med drugim
         določeno, da mora kupec plačati nadomestilo za poslabšanje blaga, ki nastane z običajno uporabo.

      12      Zaslon računalnika se je avgusta 2006 pokvaril. P. Messner je 4. avgusta 2006 o tej okvari zaslona obvestila podjetje Stefan
         Krüger. To je zavrnilo brezplačno popravilo navedene okvare.

      13      P. Messner je 7. novembra 2006 podala izjavo o odstopu od prodajne pogodbe in ponudila vračilo prenosnega računalnika podjetju
         Stefan Krüger za sočasno vračilo kupnine. Ta izjava je bila podana v rokih, določenih z BGB, ker P. Messner ni prejela informacij
         iz določb tega zakonika, tako da bi rok za odstop od pogodbe začel teči.

      14      P. Messner je pri Amtsgericht Lahr od podjetja Stefan Krüger zahtevala znesek 278 EUR.

      15      Podjetje Stefan Krüger je nasprotovalo tej tožbi in trdilo, da mu P. Messner v vsakem primeru dolguje nadomestilo za skoraj
         osemmesečno uporabo prenosnega računalnika. Izposojnina za tovrstni prenosni računalnik naj bi bila na trgu povprečno 118 EUR
         za tri mesece, tako da naj bi znašalo nadomestilo, ki ustreza obdobju, ko je P. Messner uporabljala zadevni računalnik, 316,80 EUR.

      16      V teh okoliščinah je Amtsgericht Lahr prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba določbe odstavka 2 v povezavi z odstavkom 1, drugi stavek, člena 6 Direktive 97/7/ES […] razlagati tako, da
         nasprotujejo določbi nacionalne zakonodaje, v skladu s katero lahko prodajalec, kadar potrošnik pravočasno odstopi od pogodbe,
         zahteva denarno nadomestilo za uporabo dobavljenega potrošniškega blaga?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      17      Predložitveno sodišče s vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbe člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive 97/7
         razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki določa, da lahko prodajalec od potrošnika zahteva nadomestilo za uporabo
         blaga, pridobljenega na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo, kadar je potrošnik pravočasno izvršil svojo pravico do odstopa
         od pogodbe.

      18      V skladu s členom 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 je edini strošek, ki bi se potrošniku lahko zaračunal, ker je
         uveljavil svojo pravico do odstopa, neposredni strošek vračila blaga.

      19      V zvezi s tem je iz uvodne izjave 14 Direktive 97/7 razvidno, da je prepoved nalaganja potrošniku plačila drugih stroškov,
         ki ne izhajajo neposredno iz vračila blaga, namenjena zagotovitvi, da bo pravica do odstopa, zagotovljena s to direktivo,
         „več kakor samo formalna“. Če bi bila ta pravica povezana z negativnimi finančnimi posledicami, bi bil potrošnik tako lahko
         odvrnjen od njenega izvrševanja.

      20      Poleg tega je iz iste uvodne izjave razvidno, da je namen pravice do odstopa zaščititi potrošnika v posebnem položaju, ki
         nastane pri prodaji na daljavo in v katerem „si potrošnik ne more v tistem trenutku ogledati izdelka ali se prepričati o vrsti
         opravljene storitve pred sklenitvijo pogodbe“. Pravica do odstopa naj bi torej nadomestila slabši položaj, ki za potrošnika
         izvira iz pogodbe pri prodaji na daljavo, s tem da mu daje primeren rok za razmislek, med katerim lahko kupljeno blago pregleda
         in preizkusi.

      21      Prepoved iz člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 je treba razlagati ob upoštevanju teh ciljev.

      22      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da določitev splošne obveznosti plačila nadomestila za uporabo blaga, pridobljenega na podlagi
         pogodbe pri prodaji na daljavo, ni združljiva z navedenimi cilji.

      23      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 74 sklepnih predlogov, če bi moral potrošnik plačati tako pavšalno nadomestilo
         le zato, ker je imel možnost blago, pridobljeno na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo, uporabljati, ko je bilo v njegovi
         posesti, bi namreč lahko izvršil svojo pravico do odstopa le zoper plačilo navedenega nadomestila. Takšna posledica bi bila
         v jasnem nasprotju z besedilom in namenom člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 in bi potrošniku odvzela možnost,
         da svobodno in brez pritiskov izkoristi rok za razmislek, ki mu ga daje ta direktiva.

      24      Prav tako bi bili prizadeti funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa, če bi potrošnik moral plačati nadomestilo le
         zato, ker je pregledal in preizkusil blago, pridobljeno na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo. Ker je namen pravice do
         odstopa ravno dati potrošniku to možnost, dejstvo, da jo je izkoristil, ne more povzročiti, da lahko potrošnik izvrši navedeno
         pravico le pod pogojem plačila nadomestila.

      25      Čeprav je namen Direktive 97/7 zaščititi potrošnika v posebnem položaju pri pogodbi pri prodaji na daljavo, pa ni njen namen
         zanj določiti pravice, ki bi presegale to, kar je nujno za omogočanje učinkovitega izvrševanja njegove pravice do odstopa.

      26      Zato namen Direktive 97/7 in zlasti prepoved iz njenega člena 6(1), drugi stavek, in (2) načeloma ne nasprotujeta temu, da
         je v ureditvi države članice za potrošnika določena obveznost plačila pravičnega nadomestila, če je blago, pridobljeno na
         podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo, uporabljal na način, ki ni združljiv z načeli civilnega prava, kot sta dobra vera
         ali neupravičena obogatitev.

      27      V zvezi s tem je treba poudariti, da je iz zadnjega stavka uvodne izjave 14 Direktive 97/7 razvidno, da so države članice
         pristojne, da določijo druge pogoje in podrobna pravila za izvrševanje pravice do odstopa. To pristojnost pa je treba izvajati
         ob upoštevanju namena te direktive in pri tem se zlasti ne sme posegati v funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa.
         To bi se na primer zgodilo, če bi bil znesek takega nadomestila, kot je naveden v prejšnji točki, nesorazmeren glede na ceno
         zadevnega blaga ali če bi bilo v nacionalni ureditvi določeno, da mora potrošnik dokazati, da tega blaga med rokom za odstop
         ni uporabljal na način, ki bi presegal to, kar je nujno, da lahko učinkovito izvrši svojo pravico do odstopa.

      28      Nacionalno sodišče mora v zadevi, ki mu je bila konkretno predložena, odločiti na podlagi navedenih načel in ob ustreznem
         upoštevanju vseh posebnosti zadeve, zlasti vrste zadevnega proizvoda in obdobja, ki je teklo, ker prodajalec ni izpolnil obveznosti
         obveščanja, in na koncu katerega je potrošnik izvršil svojo pravico do odstopa.

      29      Glede na navedeno je treba na predloženo vprašanje odgovoriti, da je treba določbe člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive
         97/7 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki splošno določa, da lahko prodajalec od potrošnika zahteva nadomestilo
         za uporabo blaga, pridobljenega na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo, kadar je potrošnik pravočasno izvršil svojo pravico
         do odstopa od pogodbe. Vendar te določbe ne nasprotujejo temu, da se potrošniku naloži plačilo nadomestila za uporabo blaga,
         če ga je uporabljal na način, ki ni združljiv z načeli civilnega prava, kot sta dobra vera ali neupravičena obogatitev – če
         se s tem ne posega v namen navedene direktive in zlasti ne v funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa, kar pa mora
         preveriti nacionalno sodišče.

       Stroški
      30      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Določbe člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov
            glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki splošno določa,
            da lahko prodajalec od potrošnika zahteva nadomestilo za uporabo blaga, pridobljenega na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo,
            kadar je potrošnik pravočasno izvršil svojo pravico do odstopa od pogodbe.
      Vendar te določbe ne nasprotujejo temu, da se potrošniku naloži plačilo nadomestila za uporabo blaga, če ga je uporabljal
            na način, ki ni združljiv z načeli civilnega prava, kot sta dobra vera ali neupravičena obogatitev – če se s tem ne posega
            v namen navedene direktive in zlasti ne v funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa, kar pa mora preveriti nacionalno
            sodišče.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 3. marca 1982. # Alpha Steel Ltd. proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 14/81. #


Sodba Sodišča z dne 16. decembra 1960. # Rudolf Pieter Marie Fiddelaar proti Komisiji Evropske gospodarske skupnosti. # Zadeva 44-59.


Sodba Sodišča z dne 20. oktobra 1993. # Phil Collins proti Imtrat Handelsgesellschaft mbH in Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH in Leif Emanuel Kraul proti EMI Electrola GmbH. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht München I in Bundesgerichtshof - Nemčija. # Združeni zadevi C-92/92 in C-326/92.


Sodba Sodišča z dne 5. maja 1982. # Gaston Schul Douane Expediteur BV proti Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen, Roosendaal. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nizozemska. # Zadeva 15/81.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 17. novembra 1983. # Firma E. Merck proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Zadeva 292/82.


Sodba Sodišča z dne 17. novembra 1993. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Davek na dodano vrednost - Šesta direktiva. # Zadeva C-69/92.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 17. decembra 1991. # SA Hercules Chemicals NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-7/89.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 27. maja 1982. # Paul Kaders GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Skupna carinska tarifa. # Zadeva 49/81.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 26. septembra 1996. # Jürgen Dudda proti Finanzamt Bergisch Gladbach. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Köln - Nemčija. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-327/94.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. novembra 1986. # Fadex NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 220/85.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. julija 1970. # Anneliese Fiehn proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 23-69.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 24. januarja 2008.#Emm. G. Lianakis AE, Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon in Nikolaos Vlachopoulos proti Dimos Alexandroupolis in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Symvoulio tis Epikrateias - Grčija.#Direktiva 92/50/EGS - Javna naročila storitev - Izvedba študije vpisovanja v kataster, urbanizacije in izvršitvenega akta za bivalno območje - Merila, ki jih je mogoče uporabiti kot ‚merila za ugotavljanje usposobljenosti‘ ali ‚merila za oddajo‘ - Ekonomsko najugodnejša ponudba - Spoštovanje meril za oddajo, določenih v razpisni dokumentaciji ali obvestilu o naročilu - Naknadna določitev ponderiranih koeficientov in podmeril k merilom za oddajo, navedenim v razpisni dokumentaciji ali obvestilu o naročilu - Načelo enakega obravnavanja gospodarskih subjektov in zahteva po preglednosti.#Zadeva C-532/06.

text:
      Zadeva C‑532/06
      Emm. G. Lianakis AE in drugi
      proti
      Dimosu Alexandroupolisu in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Symvoulio tis Epikrateias)
      „Direktiva 92/50/EGS – Javna naročila storitev – Izvedba študije vpisovanja v kataster, urbanizacije in izvršitvenega akta za bivalno območje – Merila, ki jih je mogoče uporabiti kot ‚merila za ugotavljanje usposobljenosti‘ ali ‚merila za oddajo‘ – Ekonomsko najugodnejša ponudba – Spoštovanje meril za oddajo, določenih v razpisni dokumentaciji ali obvestilu o naročilu – Naknadna določitev ponderiranih koeficientov in podmeril k merilom za oddajo, navedenim v razpisni dokumentaciji ali obvestilu
         o naročilu – Načelo enakega obravnavanja gospodarskih subjektov in zahteva po preglednosti“

      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 24. januarja 2008
      Povzetek sodbe
      1.     Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil storitev – Direktiva 92/50 – Oddaja javnih naročil
      (Direktiva Sveta 92/50, členi 23(1), 32 in 36(1))
      2.     Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil storitev – Direktiva 92/50 – Oddaja javnih naročil
      (Direktiva Sveta 92/50, člen 36(2))
      1.     Členi 23(1), 32 in 36(1) Direktive 92/50 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, kot je bila spremenjena
         z Direktivo 97/52, nasprotujejo temu, da naročnik v okviru postopka za oddajo naročila izkušenj ponudnikov, števila zaposlenih
         in opremljenosti ter sposobnosti, da naročilo opravijo v predvidenem času, ne upošteva kot „merila za ugotavljanje usposobljenosti“,
         temveč kot „merila za oddajo“.

      Preverjanje ustreznosti ponudnikov in oddaja naročila sta namreč, čeprav ta direktiva teoretično ne izključuje možnosti, da
         bi potekala hkrati, različni operaciji, ki ju urejajo različna pravila. Ustreznost ponudnikov se preveri v skladu z merili
         glede gospodarskega in finančnega položaja ter tehničnih zmožnosti iz členov 31 in 32 navedene direktive, medtem ko oddaja
         naročila temelji na merilih, naštetih v členu 36(1) iste direktive, torej bodisi na najnižji ceni bodisi na ekonomsko najugodnejši
         ponudbi.

      (Glej točke od 26 do 28 in 32.)
      2.     Člen 36(2) Direktive 92/50 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, kot je bila spremenjena z Direktivo
         97/52, kot ga je treba razumeti ob upoštevanju načela enakega obravnavanja gospodarskih subjektov in zahteve po preglednosti,
         ki izhaja iz njega, nasprotuje temu, da naročnik v okviru postopka oddaje naročila naknadno določi ponderirane koeficiente
         in podmerila k merilom za oddajo, navedenim v razpisni dokumentaciji ali v obvestilu o naročilu. Člen 36(2) zahteva, da so
         potencialni kandidati pri pripravi ponudb seznanjeni z vsemi dejavniki, ki jih naročnik upošteva za opredelitev ekonomsko
         najugodnejše ponudbe, in njihovo relativno pomembnostjo. Zato naročnik ne more uporabiti pravil o ponderaciji ali podmerilih
         k merilom za oddajo, če z njimi ni prej seznanil ponudnikov.

      (Glej točke 36, 38, 45 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 24. januarja 2008(*)

      „Direktiva 92/50/EGS – Javna naročila storitev – Izvedba študije vpisovanja v kataster, urbanizacije in izvršitvenega akta za bivalno območje – Merila, ki jih je mogoče uporabiti kot ‚merila za ugotavljanje usposobljenosti‘ ali ‚merila za oddajo‘ – Ekonomsko najugodnejša ponudba – Spoštovanje meril za oddajo, določenih v razpisni dokumentaciji ali obvestilu o naročilu – Naknadna določitev ponderiranih koeficientov in podmeril k merilom za oddajo, navedenim v razpisni dokumentaciji ali obvestilu
         o naročilu – Načelo enakega obravnavanja gospodarskih subjektov in zahteva po preglednosti“

      V zadevi C-532/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Symvoulio tis Epikrateias
         (Grčija) z odločbo z dne 28. novembra 2006, ki je prispela na Sodišče 29. decembra 2006, v postopku

      Emm. G. Lianakis AE,

      Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon,

      Nikolaos Vlachopoulos
      proti
      Dimos Alexandroupolis,

      Planitiki AE,

      Aikaterini Georgoula,

      Dimitrios Vasios,

      N. Loukatos kai Synergates AE Meleton,

      Eratosthenis Meletitiki AE,

      A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai syn/tes os „Filon“ OE,

      Nikolaos Sideris,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann (poročevalec), predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za N. Loukatos kai Synergates AE Meleton, Eratosthenis Meletitiki AE, A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai syn/tes os „Filon“
         OE in N. Sideris E. Konstantopoulou in P. E. Bitsaxis, dikigoroi,

      –       za Komisijo Evropskih skupnosti M. Patakia in D. Kukovec, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 23(1), 32 in 36 Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija
         1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega
         parlamenta in Sveta 97/52/ES z dne 13. oktobra 1997 (UL L 328, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 92/50).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov, in sicer v sporu med konzorcijem strokovno-svetovalnih pisarn, ki so ga oblikovali
         Emm. G. Lianakis AE (univerzalni naslednik Emm. Lianakis EPE), Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon in N.
         Vlachopoulos (v nadaljevanju: konzorcij Lianakis) in med konzorcijem, ki so ga oblikovali Planitiki AE, A. Georgoula in D.
         Vasios (v nadaljevanju: konzorcij Planitiki), ter v sporu med Dimos Alexandroupolis (občina Alexandroupolis) in konzorcijem,
         ki so ga oblikovali N. Loukatos kai Synergates AE Meleton, Eratosthenis Meletitiki AE, A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai
         syn/tes  os „Filon“ OE in N. Sideris (v nadaljevanju: konzorcij Loukatos), glede oddaje javnega naročila za izvedbo študije
         vpisovanja v kataster, urbanizacije in izvršitvenega akta za del občine Dimos Alexandroupolis.

       Pravni okvir
      3       Z Direktivo Sveta 92/50/EGS se usklajujejo postopki za oddajo javnih naročil storitev.
      4       V ta namen so v Direktivi določena na eni strani javna naročila, ki jih je treba izvesti po postopku javnega razpisa, na drugi
         strani pa postopkovna pravila, ki jih je treba upoštevati, med njimi zlasti načelo enakega obravnavanja gospodarskih subjektov,
         merila za ugotavljanje usposobljenosti subjektov (imenovana merila za ugotavljanje usposobljenosti) in merila za oddajo javnih
         naročil (imenovana merila za oddajo).

      5       Tako je v členu 3(2) Direktive 92/50 določeno, da „[n]aročniki zagotovijo, da ni diskriminacije med različnimi ponudniki storitev“.
      6       V členu 23(1) navedene direktive je določeno, da „[se] [naročila] oddajo na podlagi meril iz poglavja 3 [torej členov 36 in
         37], ob upoštevanju člena 24, potem ko naročniki preverijo ustreznost ponudnikov storitev, ki niso bili izključeni na podlagi
         člena 29, skladno z merili iz členov 31 in 32“.

      7       V členu 32 iste direktive je določeno:
      „1.      Sposobnost ponudnikov za izvajanje storitev je mogoče oceniti zlasti glede na njihovo usposobljenost, učinkovitost, izkušnje
         in zanesljivost.

      2.      Dokazila o tehničnih zmožnostih ponudnika storitve se lahko predložijo na naslednje načine, enega ali več, v skladu z naravo,
         količino in namenom storitve, ki jo je treba zagotoviti, in sicer z:

      (a)      izobrazbo in poklicno usposobljenostjo izvajalca storitve in/ali vodstvenega osebja družbe ter zlasti osebe ali oseb, odgovornih
         za izvajanje storitev;

      (b)      seznamom glavnih storitev, izvedenih v zadnjih treh letih, z zneski, datumi in naročniki, javnimi ali zasebnimi, izvedenih
         storitev;

      […]
      (c)      navedbo o vključenih tehnikih ali tehniških teles[ih], ki lahko neposredno spadajo pod ponudnika storitve ali pa ne, zlasti
         tistih, ki so pristojni za kontrolo kakovosti;

      d)      izjavo o povprečni letni delovni sili ponudnika storitve in številu vodstvenega osebja za zadnja tri leta;
      e)       izjavo o orodju, obratih in tehnični opremljenosti, ki je na voljo ponudniku storitev za opravljanje storitev;
      f)      opisom ukrepov ponudnika storitev za zagotavljanje kvalitete in njegovih študijskih in raziskovalnih možnostih;
      […]“
      8       V členu 36 Direktive 92/50 je določeno:
      „1.      Brez poseganja v nacionalne zakone in druge predpise o plačevanju nekaterih storitev, so merila, na podlagi katerih naročnik
         odda naročilo, lahko:

      (a)       če je oddano za ekonomsko najugodnejšo ponudbo, različna merila v zvezi z naročilom: na primer kakovost, tehnična ustreznost,
         estetske ali funkcionalne značilnosti, tehnična pomoč in storitev po prodaji, datum dostave, rok dostave ali izvedbe, cena
         ali

      (b)      le najnižja cena.
      2.      Če bo naročilo oddano gospodarsko [ekonomsko] najugodnejšemu ponudniku, navedejo naročniki v razpisni dokumentaciji ali v
         obvestilu o naročilu merila za oddajo, ki jih nameravajo uporabiti, po možnosti v zaporedju od bolj pomembnega k manj pomembnemu“.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9       V letu 2004 je občinski svet občine Alexandroupolis objavil razpis, da bi oddal javno naročilo izvedbe študije vpisovanja
         v kataster, urbanizacije in izvršitvenega akta za območje Palagia, del navedene občine z manj kot 2000 prebivalci. Predvideni
         izdatki za to študijo so bili 461.737 eurov.

      10     V obvestilu o naročilu so bili kot merila za oddajo po vrstnem redu glede na pomembnost navedeni: prvič, izkušnje, ki jih
         potrdi strokovnjak, pridobljene med študijami, opravljenimi v zadnjih treh letih, drugič, število zaposlenih in opremljenost
         svetovalne pisarne in, tretjič, sposobnost izvedbe študije v predvidenem trenutku v povezavi s prevzetimi obveznostmi pisarne
         in njenimi znanstvenimi možnostmi.

      11     Na ta razpis se je odzvalo trinajst svetovalnih pisarn, med njimi tudi konzorciji Lianakis, Planitiki in konzorcij Loukatos.
      12     Za oceno ponudb ponudnikov je komisija za oddajo javnega naročila občine Dimos Alexandroupolis (v nadaljevanju: komisija za
         oddajo javnega naročila) med postopkom ocenjevanja določila ponderirane koeficiente in podmerila k merilom za oddajo, navedenim
         v obvestilu o naročilu.

      13     Tako je določila ponderirane koeficiente 60 %, 20 % in 20 % za vsa tri merila za oddajo, navedena v obvestilu o naročilu.
      14     Poleg tega je določila, da je treba izkušnje (prvo merilo za oddajo) presojati glede na vrednost opravljenih študij. Tako
         je ponudnik prejel 0 točk za vrednost do 500.000 eurov, 6 točk za vrednost med 500.000 in 1.000.000 eurov, 12 točk za vrednost
         med 1.000.000 in 1.500.000 eurov in tako dalje do najvišje ocene 60 točk za vrednost nad 12.000.000 eurov.

      15     Število zaposlenih in opremljenost svetovalne pisarne (drugo merilo za oddajo) je bilo treba presojati glede na velikost študijske
         skupine. Tako je ponudnik prejel 2 točki za skupino od 1 do 5 oseb, 4 točke za skupino od 6 do 10 oseb in tako dalje do najvišje
         ocene 20 točk za skupino z več kot 45 osebami.

      16     Nazadnje je komisija za oddajo javnega naročila odločila, da je treba sposobnost izvedbe študije v predvidenem trenutku (tretje
         merilo za oddajo) presojati glede na vrednost prevzetih obveznosti. Tako je ponudnik prejel najvišjo oceno 20 točk za vrednost
         pod 15.000 eurov, 18 točk za vrednost med 15.000 in 60.000 eurov, 16 točk za vrednost med 60.000 in 100.000 eurov in tako
         dalje do najnižje ocene 0 točk za vrednost nad 1.500.000 eurov.

      17     Ob uporabi navedenih pravil je komisija za oddajo javnega naročila konzorcij Loukatos uvrstila na prvo mesto z 78 točkami,
         konzorcij Planitiki na drugo mesto z 72 točkami in konzorcij Lianakis na tretje mesto s 70 točkami. Zato je v zapisniku z
         dne 27. aprila 2005 predlagala oddajo študije konzorciju Loukatos.

      18     Z odločbo z dne 10. maja 2005 je občinski svet občine Alexandroupolis odobril zapisnik komisije za oddajo javnega naročila
         in izvedbo študije oddal konzorciju Loukatos.

      19     Ker sta konzorcija Lianakis in Planitiki menila, da je bil konzorcij Loukatos izbran le zato, ker je komisija za oddajo javnega
         naročila naknadno določila ponderirane koeficiente in podmerila k merilom za oddajo, navedenim v obvestilu o naročilu, sta
         izpodbijala odločbo, ki jo je sprejel občinski svet občine Alexandroupolis, in sicer najprej pri istem svetu, nato pa pri
         Symvoulio tis Epikrateias (grški državni svet), zlasti na podlagi kršitve člena 36(2) Direktive 92/50.

      20     V teh okoliščinah je Symvoulio tis Epikrateias prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
      „Ali člen 36 Direktive Sveta 92/50/EGS o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev v primeru, da obvestilo
         o naročilu za oddajo naročila storitev določa le prednostni vrstni red meril za oddajo, ne da bi bili za vsako merilo določeni
         ponderirani koeficienti, komisiji za oddajo javnega naročila dopušča, da naknadno določi ponderirane koeficiente za merila,
         in v primeru pritrdilnega odgovora, pod kakšnimi pogoji?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      21     Z vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 36(2) Direktive 92/50 nasprotuje temu,
         da naročnik v okviru postopka oddaje naročila naknadno določi ponderirane koeficiente in podmerila k merilom za oddajo, navedenim
         v razpisni dokumentaciji ali obvestilu o naročilu.

      22     Komisija Evropskih skupnosti v pisnih stališčih navaja, da je treba pred odgovorom na zastavljeno vprašanje preveriti, ali
         Direktiva 92/50 nasprotuje temu, da naročnik v okviru postopka za oddajo javnega naročila izkušenj ponudnikov, števila zaposlenih
         in opremljenosti ter sposobnost, da naročilo opravijo v predvidenem trenutku, ne upošteva kot „meril za ugotavljanje usposobljenosti“,
         temveč kot „merila za oddajo“.

      23     Treba je navesti, da Sodišča, čeprav je predložitveno sodišče svoje vprašanje formalno omejilo na razlago člena 36(2) Direktive
         92/50 z vidika morebitne naknadne spremembe meril za oddajo, to ne ovira pri tem, da predložitvenemu sodišču posreduje vse
         vidike razlage prava Skupnosti, ki bi mu lahko koristili pri presoji predložene zadeve, in sicer ne glede na to, ali se je
         nanje sklicevalo v predstavitvi svojega vprašanja ali ne (glej sodbo z dne 26. aprila 2007 v zadevi Alevizos, C-392/05, ZOdl.,
         str. I-3505, točka 64, in navedena sodna praksa).

      24     Zato je treba najprej preveriti upravičenost meril, ki so se uporabila kot „merila za oddajo“, in nato preveriti možnost naknadne
         določitve ponderiranih koeficientov in podmeril k merilom za oddajo, določenih v obvestilu o naročilu.

       Merila, ki se lahko uporabijo kot „merila za oddajo“ (člena 23 in 36(1) Direktive 92/50)
      25     Glede tega naj opozorimo, da je v členu 23(1) Direktive 92/50 določeno, da se naročila oddajo na podlagi meril iz členov 36
         in 37 ob upoštevanju člena 24, potem ko naročniki preverijo ustreznost ponudnikov storitev, ki niso bili izključeni na podlagi
         člena 29, skladno z merili iz členov 31 in 32.

      26     Iz sodne prakse izhaja, da sta preverjanje ustreznosti ponudnikov in oddaja naročila, čeprav Direktiva 92/50 teoretično ne
         izključuje možnosti, da bi potekala hkrati, različni operaciji, ki ju urejajo različna pravila (glede javnih naročil del glej
         v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 1988 v zadevi Beentjes, 31/87, Recueil, str. 4635, točki 15 in 16).

      27     Ustreznost ponudnikov namreč preverijo naročniki v skladu z merili glede gospodarskega in finančnega položaja ter tehničnih
         zmožnosti (imenovanimi „merila za ugotavljanje usposobljenosti“) iz členov 31 in 32 navedene direktive (glede javnih naročil
         del glej zgoraj navedeno sodbo Beentjes, točka 17).

      28     Nasprotno oddaja naročila temelji na merilih, naštetih v členu 36(1) iste direktive, torej bodisi na najnižji ceni bodisi
         na ekonomsko najugodnejši ponudbi (glede javnih naročil del glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Beentjes, točka 18).

      29     Četudi drži, da v zadnjem primeru merila, ki jih lahko uporabijo naročniki, v členu 36(1) Direktive 92/50 niso našteta taksativno,
         in da torej ta določba naročnikom prepušča izbiro meril za oddajo naročila, ki jih nameravajo uporabiti, pa se lahko ta izbira
         nanaša samo na merila, na podlagi katerih je možno opredeliti ekonomsko najugodnejšega ponudnika (glej v tem smislu glede
         javnih naročil del zgoraj navedeno sodbo Beentjes, točka 19, in sodbo z dne 18. oktobra 2001 v zadevi SIAC Construction, C-19/00,
         Recueil, str. I-7725, točki 35 in 36, ter glede javnih naročil storitev sodbi z dne 17. septembra 2002 v zadevi Concordia
         Bus Finland, C-513/99, Recueil, str. I-7213, točki 54 in 59, in z dne 19. junija 2003 v zadevi GAT, C-315/01, Recueil, str. I-6351,
         točki 63 in 64).

      30     Zato so iz „meril za oddajo“ izključena tista, na podlagi katerih ni možno opredeliti ekonomsko najugodnejše ponudbe, ki pa
         so bistveno povezana s presojo ustreznosti ponudnikov, ki naj bi izpolnili zadevno naročilo.

      31     V postopku v glavni stvari pa se merila, ki jih je uporabil naročnik kot „merila za oddajo“, nanašajo v glavnem na izkušnje,
         usposobljenost in sredstva, ki lahko zagotavljajo pravilno izvedbo zadevnega naročila. Gre za merila, ki se nanašajo na ustreznost
         ponudnikov, ki naj bi izvedli to naročilo, in ki torej niso „merila za oddajo“ v smislu člena 36(1) Direktive 92/50.

      32     Zato je treba ugotoviti, da členi 23(1), 32 in 36(1) Direktive 92/50 nasprotujejo temu, da naročnik v okviru postopka za oddajo
         naročila izkušenj ponudnikov, števila zaposlenih in opremljenosti ter sposobnosti, da naročilo opravijo v predvidenem trenutku,
         ne upošteva kot „meril za ugotavljanje usposobljenosti“, temveč kot „merila za oddajo“.

       Naknadna določitev ponderiranih koeficientov in podmeril k merilom za oddajo, navedenim v razpisni dokumentaciji ali obvestilu
            o naročilu
      33     Glede tega je treba opozoriti, da je v členu 3(2) Direktive 92/50 določeno, da naročniki zagotovijo, da ni diskriminacije
         med različnimi ponudniki storitev.

      34     Tako določeno načelo enakega obravnavanja vsebuje tudi zahtevo po preglednosti (glej v tem smislu glede javnih naročil del
         sodbo z dne 18. novembra 1999 v zadevi Unitron Scandinavia in 3-S, C-275/98, Recueil, str. I-8291, točka 31, ter glede javnih
         naročil del zgoraj navedeno sodbo SIAC Construction, točka 41).

      35     Poleg tega iz člena 36(2) Direktive 92/50 izhaja, da naročniki, če bo naročilo oddano gospodarsko najugodnejšemu ponudniku,
         navedejo v razpisni dokumentaciji ali v obvestilu o naročilu merila za oddajo, ki jih nameravajo uporabiti, po možnosti v
         zaporedju od bolj pomembnega k manj pomembnemu.

      36     V skladu s sodno prakso zadnja določba ob upoštevanju načela enakega obravnavanja gospodarskih subjektov, določenega v členu
         3(2) Direktive 92/50, in zahteve po preglednosti, ki izhaja iz njega, zahteva, da so potencialni kandidati pri pripravi ponudb
         seznanjeni z vsemi dejavniki, ki jih naročnik upošteva za opredelitev ekonomsko najugodnejše ponudbe, in njihovo relativno
         pomembnostjo (glej v tem smislu glede javnih naročil v sektorju vode, energije, transporta in telekomunikacij sodbo z dne
         25. aprila 1996 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-87/94, Recueil, str. I-2043, točka 88; glede javnih naročil del sodbo z
         dne 12. decembra 2002 v zadevi Universale-Bau in drugi, C-470/99, Recueil, str. I-11617, točka 98, in glede javnih naročil
         storitev sodbo z dne 24. novembra 2005 v zadevi ATI EAC e Viaggi di Maio in drugi, C-331/04, ZOdl., str. I-10109, točka 24).

      37     Potencialnim ponudnikom mora biti namreč omogočeno, da se ob pripravi svojih ponudb seznanijo z obstojem in pomenom teh dejavnikov
         (glede javnih naročil storitev glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Concordia Bus Finland, točka 62, ter ATI EAC e Viaggi
         di Maio in drugi, točka 23).

      38     Zato naročnik ne more uporabiti pravil o ponderaciji ali podmerilih k merilom za oddajo, če z njimi ni poprej seznanil ponudnikov
         (glede javnih naročil del glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Universale-Bau in drugi, točka 99).

      39     Ta razlaga je podkrepljena s ciljem Direktive 92/50 odpraviti ovire za prosti pretok storitev in torej z namenom varovati
         interese gospodarskih subjektov s sedežem v državi članici, ki nameravajo ponuditi storitve naročnikom v drugi državi članici
         (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 3. oktobra 2000 v zadevi University of Cambridge, C-380/98, Recueil, str. I-8035, točka
         16).

      40     V ta namen morajo biti ponudniki v enakopravnem položaju skozi cel postopek, kar pomeni, da morajo naročniki merila in pogoje,
         ki urejajo vsako javno naročilo, ustrezno objaviti (glede javnih naročil del glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Beentjes,
         točka 21, in SIAC Construction, točka 34, ter glede javnih naročil storitev zgoraj navedeno sodbo ATI EAC e Viaggi di Maio
         in drugi, točka 22).

      41     V nasprotju z dvomi, ki jih je izrazilo predložitveno sodišče, pa te ugotovitve ne nasprotujejo razlagi člena 36(2) Direktive
         92/50, kot jo je podalo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi ATI EAC e Viaggi di Maio in drugi.

      42     V zadevi, v kateri je bila izrečena ta sodba, so bila namreč v razpisni dokumentaciji predhodno določena in objavljena tako
         merila za oddajo in njihovi ponderirani koeficienti kot podmerila k tem merilom za oddajo. Vendar je zadevni naročnik ex post – malo pred odprtjem kuvert – določil ponderirane koeficiente za podmerila.

      43     Sodišče je v tej sodbi odločilo, da člen 36(2) Direktive 92/50 takemu pristopu ne nasprotuje, če so izpolnjeni trije zelo
         natančni pogoji, in sicer če tak pristop:

      –       ne spreminja meril za oddajo javnega naročila, ki so določena v razpisni dokumentaciji ali v obvestilu o naročilu,
      –       ne vsebuje dejavnikov, ki bi, če bi bili znani ob pripravi ponudb, lahko vplivali na to pripravo, in
      –       ni bil sprejet ob upoštevanju dejavnikov, ki bi lahko diskriminatorno učinkovali na enega od ponudnikov (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo ATI EAC e Viaggi di Maio in drugi, točka 32).

      44     Nasprotno pa je v zadevi v glavni stvari treba ugotoviti, da je komisija za oddajo javnega naročila v obvestilu o naročilu
         navedla le merila za oddajo, ex post – po predstavitvi ponudb in po odprtju zahtev za izkaz interesa – pa določila tako ponderirane koeficiente kot podmerila
         k merilom za oddajo. To očitno ne ustreza zahtevi po objavi, določeni v členu 36(2) Direktive 92/50, kot ga je treba razumeti
         ob upoštevanju načela enakega obravnavanja gospodarskih subjektov in zahteve po preglednosti.

      45     Glede na zgoraj navedeno je torej na zastavljeno vprašanje treba odgovoriti, da člen 36(2) Direktive 92/50 ob upoštevanju
         načela enakega obravnavanja gospodarskih subjektov in zahteve po preglednosti, ki izhaja iz njega, nasprotuje temu, da naročnik
         v okviru postopka oddaje naročila naknadno določi ponderirane koeficiente in podmerila k merilom za oddajo, navedenim v razpisni
         dokumentaciji ali v obvestilu o naročilu.

       Stroški
      46     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 36(2) Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, kot
            je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/52/ES z dne 13. oktobra 1997, kot ga je treba razumeti ob
            upoštevanju načela enakega obravnavanja gospodarskih subjektov in zahteve po preglednosti, ki izhaja iz njega, nasprotuje
            temu, da naročnik v okviru postopka oddaje naročila naknadno določi ponderirane koeficiente in podmerila k merilom za oddajo,
            navedenim v razpisni dokumentaciji ali v obvestilu o naročilu.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.