title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 21. oktobra 2010.#Padawan SL proti Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Audiencia Provincial de Barcelona - Španija.#Približevanje zakonodaj - Avtorska pravica in sorodne pravice - Direktiva 2001/29/ES - Pravica reproduciranja - Izjeme in omejitve - Izjema razmnoževanja za zasebno uporabo - Pojem ‚pravično nadomestilo‘ - Enotna razlaga - Izvajanje držav članic - Merila - Omejitve - Pristojbina za zasebno razmnoževanje, ki se uporablja za opremo, aparate in nosilce, ki so povezani z digitalnim reproduciranjem.#Zadeva C-467/08.

text:
      Zadeva C-467/08
      Padawan SL
      proti
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Audiencia Provincial de Barcelona)
      „Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Pravica reproduciranja – Izjeme in omejitve – Izjema razmnoževanja za zasebno uporabo – Pojem ‚pravično nadomestilo‘ – Enotna razlaga – Izvajanje držav članic – Merila – Meje – Pristojbina za zasebno razmnoževanje, ki se uporablja za opremo, aparate in nosilce, ki so povezani z digitalnim reproduciranjem“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske
            in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravica reproduciranja
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, člen 5(2)(b))
      2.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske
            in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravica reproduciranja
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, uvodni izjavi 35 in 38 ter člen 5(2)(b))
      3.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih pravnih vidikov
            avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravica reproduciranja
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, člen 5(2)(b))
      1.        Pojem pravičnega nadomestila v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih
         pravic v informacijski družbi je samostojen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno v vseh državah članicah, ki
         so uvedle izjemo privatnega razmnoževanja, ne glede na možnost, ki je priznana tem državam, da v mejah, določenih s pravom
         Unije, zlasti z navedeno direktivo, določijo obliko, načine financiranja in pobiranja ter višino tega pravičnega nadomestila.

      (Glej točko 37 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba
         razlagati tako, da pravično ravnotežje, ki ga je treba vzpostaviti med zadevnimi osebami, pomeni, da mora biti pravično nadomestilo
         obvezno izračunano na podlagi merila škode, povzročene avtorjem varovanih del zaradi uvedbe izjeme privatnega razmnoževanja.
         V skladu z zahtevami tega pravičnega ravnotežja je, če se določi, da so za financiranje pravičnega nadomestila zavezane osebe,
         ki razpolagajo z opremo, aparati in nosilci za digitalno reproduciranje in na tej podlagi pravno ali dejansko dajejo to opremo
         na razpolago zasebnim uporabnikom ali zanje opravijo storitev reproduciranja, saj imajo te osebe možnost, da dejansko breme
         tega financiranja prevalijo na zasebne uporabnike.

      V tem pogledu imajo države članice – ob upoštevanju praktičnih težav pri identifikaciji zasebnih uporabnikov in pri nalaganju
         obveznosti povrnitve škode, ki so jo povzročili imetnikom pravic, in ob upoštevanju dejstva, da se lahko škoda, ki nastane
         s posamično zasebno uporabo, izkaže za minimalno, in torej ne povzroči nastanka obveznosti plačila, kot je navedeno v zadnjem
         stavku uvodne izjave 35 Direktive 2001/29 – možnost, da za financiranje pravičnega nadomestila uvedejo pristojbino za privatno
         razmnoževanje, ki se ne naloži zadevnim zasebnikom, temveč tistim, ki razpolagajo z opremo, aparati in nosilci za digitalno
         reproduciranje.

      (Glej točki 46 in 50 ter točko 2 izreka.)
      3.        Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba
         razlagati tako, da mora nujno obstajati povezava med uporabo pristojbine, namenjene financiranju pravičnega nadomestila glede
         opreme, aparatov in nosilcev za digitalno reproduciranje, in njihovo domnevno uporabo za namene privatnega reproduciranja.
         Zato uporaba pristojbine za privatno razmnoževanje brez razlikovanja, zlasti za opremo, aparate in nosilce za digitalno reproduciranje,
         ki niso dani na razpolago zasebnim uporabnikom in ki so očitno namenjeni drugačni uporabi kot izdelavi zasebnih kopij, ni
         v skladu z Direktivo 2001/29.

      Kadar pa je zadevna oprema dana na razpolago fizičnim osebam v zasebne namene, nikakor ni treba dokazati, da so te s to opremo
         dejansko izdelale zasebne kopije in tako dejansko povzročile škodo avtorju varovanega dela. Za te fizične osebe se namreč
         utemeljeno domneva, da bodo v celoti uživale to razpolaganje in da bodo torej v celoti izkoristile funkcije te opreme, vključno
         z reproduciranjem.

      (Glej točke 54, 55 in 59 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 21. oktobra 2010(*)

      „Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Pravica reproduciranja – Izjeme in omejitve – Izjema razmnoževanja za zasebno uporabo – Pojem ‚pravično nadomestilo‘ – Enotna razlaga – Izvajanje držav članic – Merila – Omejitve – Pristojbina za zasebno razmnoževanje, ki se uporablja za opremo, aparate in nosilce, ki so povezani z digitalnim reproduciranjem“
      V zadevi C‑467/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Audiencia Provincial de
         Barcelona (Španija) z odločbo z dne 15. septembra 2008, ki je prispela na Sodišče 31. oktobra 2008, v postopku

      Padawan SL
      proti
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE),

      ob udeležbi
      Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA),

      Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE),

      Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI),

      Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO),

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, D. Šváby, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász, in J. Malenovský (poročevalec),
         sodnika,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. marca 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Padawan SL J. Jover Padró, E. Blanco Aymerich in A. González García, odvetniki,
      –        za Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) P. Hernández Arroyo, J. Segovia Murúa, R. Allendesalazar Corchó in R. Vallina
         Hoset, odvetniki,

      –        za Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA) J. A. Suárez Lozano in M. Benzal Medina, odvetnika,
      –        za Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE) C. López Sánchez, odvetnik,
      –        za Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI) R. Ros Fernández, procurador, skupaj s F. Márquezom Martínom, odvetnikom,
      –        za Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO) M. Malmierca Lorenzo in J. Díaz de Olarte, odvetnika,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Bascones in N. Díaz Abad, zastopnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in S. Unzeitig, zastopnika,
      –        za grško vlado E.-M. Mamouna in V. Karra, zastopnici,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in B. Beaupère‑Manokha, zastopnika,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in N. Gonçalves, zastopnika,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva H. Walker, zastopnica,
      –        za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 11. maja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago pojma „pravično nadomestilo“ iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski
         družbi (UL L 167, str. 10), ki se plačuje imetnikom avtorskih pravic na podlagi „izjeme za privatno razmnoževanje“.

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med družbo Padawan SL (v nadaljevanju: Padawan) in organizacijo Sociedad General de Autores
         y Editores de España (v nadaljevanju: SGAE) glede „pristojbine za privatno razmnoževanje“, ki naj bi jo družba Padawan dolgovala
         za nosilce podatkov CD‑R, CD‑RW in DVD‑R ter predvajalnikov MP3, ki jih prodaja.

       Pravni okvir
       Direktiva 2001/29
      3        V uvodnih izjavah 9, 10, 31, 32, 35, 38 in 39 Direktive 2001/29 je navedeno:

      „(9)      Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno
         ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev,
         izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot
         sestavni del lastnine.

      (10)      Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno
         nagrado, prav tako pa tudi producenti, da lahko to delo financirajo. […]

      […]
      (31)      Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi
         kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. […]

      (32)      Ta direktiva določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti. Nekatere izjeme
         ali omejitve se nanašajo le na pravico reproduciranja, kjer je to primerno. Ta seznam ustrezno upošteva različne pravne tradicije
         v državah članicah, hkrati pa je njegov cilj zagotoviti delujoč notranji trg. Države članice naj koherentno uporabljajo te
         izjeme in omejitve, kar bomo ocenjevali ob pregledu izvedbenih predpisov v prihodnosti.

      […]
      (35)      V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo
         uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega
         pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. Pri ocenjevanju teh okoliščin bi lahko bil koristen
         kriterij potencialna škoda, ki jo zadevno dejanje povzroči imetnikom pravic. V primerih, ko so imetniki pravic že prejeli
         plačilo v kaki drugi obliki, na primer kot del licenčnine, jim ne pripada nobeno posebno ali ločeno plačilo. Stopnja pravičnega
         nadomestila naj polno upošteva stopnjo uporabe tehničnih zaščitnih ukrepov, ki jih predvideva ta direktiva. V določenih situacijah,
         ko je škoda imetnika pravic minimalna, plačilo ni potrebno.

      […]
      (38)      Državam članicam je treba omogočiti, da predvidijo izjemo ali omejitev pravice reproduciranja za določene tipe reprodukcije
         avdio, vizualnega in avdiovizualnega gradiva za privatno uporabo, kar spremlja pravično nadomestilo. To lahko zajema uvedbo
         ali nadaljevanje sistemov nadomestil, ki bodo nadomestil[i] škodo, povzročeno imetnikom pravic. […]

      (39)      Ob uporabi izjem ali omejitev privatnega razmnoževanja naj države članice ustrezno upoštevajo tehnološki in gospodarski razvoj,
         še posebej v zvezi z digitalnim privatnim razmnoževanjem in sistemi nadomestil, kadar so na voljo dejanski ukrepi tehnične
         zaščite. Takšne izjeme ali omejitve naj ne ovirajo uporabe tehničnih ukrepov ali njihovega izvrševanja proti izognitvi.“

      4        Člen 2 Direktive 2001/29 določa:

      „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno
         ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:

      (a)      avtorjem za njihova dela;
      (b)      izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;
      (c)       proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;
      (d)       producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;
      (e)      RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom
         ali satelitom.“

      5        Člen 5 Direktive 2001/29, naslovljen „Izjeme in omejitve“, v odstavku 2(b) določa:

      „Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
      […]
      (b)      v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti
         posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva
         uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu.“

      6        Člen 5(5) navedene direktive določa:

      „Izjeme in omejitve iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 naj se uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim
         izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.“

      7        Člen 6 iste direktive, naslovljen „Obveznosti glede tehničnih ukrepov“, v odstavkih 3 in 4 določa:

      „3.      Za namene te direktive izraz ‚tehnični ukrepi‘ pomeni vsakršno tehnologijo, napravo ali komponento, ki je ob običajnem obratovanju
         namenjena preprečevanju ali oviranju dejanj v zvezi z deli in predmeti sorodnih pravic, ki jih ni dovolil imetnik pravic avtorske
         ali katere koli sorodne pravice, predvidene v zakonu, oziroma pravice sui generis, ki jo predvideva poglavje III Direktive 96/9/ES. Tehnični ukrepi se štejejo za ‚dejanske‘, kadar uporabo varovanega dela
         ali predmeta sorodnih pravic nadzorujejo imetniki pravic z uporabo nadzorovanega dostopa ali zaščitnega postopka, na primer
         šifriranja, kodiranja ali druge transformacije dela oziroma predmeta sorodnih pravic ali mehanizma za nadzor razmnoževanja,
         ki doseže cilj zaščite.

      4.      Ne glede na pravno varstvo, ki ga predvideva odstavek 1, v odsotnosti prostovoljnih ukrepov, ki jih sprejmejo imetniki pravic,
         vključno z dogovori med imetniki pravic in drugimi zadevnimi strankami, države članice sprejmejo primerne ukrepe za zagotovitev,
         da imetniki pravic omogočijo upravičencu do izjeme ali omejitve, predvidene v nacionalnem zakonu v skladu s členom 5(2)(a),
         (2)(c), (2)(d), (2)(e), (3)(a), (3)(b) ali (3)(e), sredstva za uživanje takšne izjeme ali omejitve v obsegu, nujnem za uživanje
         takšne izjeme ali omejitve, in kjer ima ta upravičenec zakonit dostop do zadevnega varovanega dela ali predmeta.

      Država članica lahko sprejme takšne ukrepe tudi v zvezi z upravičencem do izjeme ali omejitve, ki jo predvideva člen 5(2)(b),
         razen če reproduciranja za zasebno uporabo niso omogočili že imetniki pravic v obsegu, potrebnem za uživanje izjem ali omejitev
         in v skladu z določbami člena 5(2)(b) in (5), ne da bi imetnikom pravic preprečili sprejetje ustreznih ukrepov glede števila
         reprodukcij v skladu s temi določbami.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      8        Upoštevno zakonodajo vsebuje kraljeva zakonska uredba 1/1996 z dne 12. aprila 1996, s katero je bilo potrjeno besedilo zakona
         o intelektualni lastnini (v nadaljevanju: TRLPI). Ta kraljeva zakonska uredba je bila v okviru prenosa Direktive 2001/29 spremenjena
         z zakonom 23/2006 z dne 7. julija 2006 o spremembi besedila zakona o intelektualni lastnini, kakor je bilo potrjeno s kraljevo
         zakonsko uredbo 1/1996 (BOE št. 162 z dne 8. julija 2006, str. 25561).

      9        Člen 17 TRLPI z naslovom „Izključna pravica do izkoriščanja in pravila za izvajanje“ določa:

      „Avtor ima izključno pravico do izkoriščanja svojega dela v kakršni koli obliki; to velja predvsem za pravice reproduciranja
         […], ki je dopustno le z njegovim dovoljenjem, razen v primerih, predvidenih s tem zakonom.“

      10      Člen 18 TRLPI z naslovom „Reproduciranje“ določa:

      „Reproduciranje pomeni neposredno ali posredno začasno ali trajno fiksiranje celotnega dela ali njegovih delov na nosilcu,
         s kakršnim koli sredstvom ali v kateri koli obliki, za njegovo širjenje in izdelavo kopij.“

      11      Člen 31(2) TRLPI določa:

      „Dovoljenje avtorja ni potrebno za reproduciranje že distribuiranih del s kakršnim koli sredstvom za zasebno uporabo fizične
         osebe, ki izdela kopijo na podlagi dela, do katerega je imela zakonit dostop, če kopija ni izdelana v kolektivne ali komercialne
         namene, brez poseganja v pravično nadomestilo iz člena 25 […]“

      12      Člen 25 TRLPI z naslovom „Pravično nadomestilo za privatno razmnoževanje“ v odstavkih 1, 2 in 4 določa:

      „1.      Za reproduciranje za izključno zasebno uporabo z aparati ali napravami, ki tehnično gledano niso tiskalniki, če gre za dela,
         ki se razširjajo v obliki knjig ali objav, ki so na podlagi uredbe obravnavane enako kot knjige, ter zvočne in videozapise
         ali druge tonske, slikovne ali avdiovizualne nosilce, se osebam iz odstavka 4(b) plačuje pravično in enkratno nadomestilo
         za vsakega od treh navedenih načinov reproduciranja, da se jim nadomestijo pravice iz naslova intelektualne lastnine, ki jih
         zaradi reproduciranja ne bodo več izvrševale. […]

      2.      To nadomestilo se za vsak način reproduciranja določi glede na opremo, aparate in materialne nosilce, ki so primerni za navedeno
         reproduciranje in ki so bili izdelani na španskem ozemlju ali so bili nabavljeni zunaj tega ozemlja za komercialno distribucijo
         ali uporabo na tem ozemlju.

      […]
      4.      V zvezi z zakonsko obveznostjo iz odstavka 1 je pomen pojmov:
      (a)      dolžniki: proizvajalci opreme, aparatov in materialnih nosilcev iz odstavka 2 s sedežem v Španiji, ko nastopajo kot komercialni
         distributerji, in osebe, ki to blago nabavljajo zunaj španskega ozemlja za komercialno distribucijo ali uporabo na tem ozemlju.

      Distributerji, trgovci na debelo in na drobno, ki zatem kupijo navedeno opremo, aparate in materialne nosilce, so z dolžniki,
         ki so jim jih dobavili, solidarno zavezani za plačilo nadomestila, razen če dokažejo, da so jim nadomestilo dejansko plačali,
         in brez poseganja v določbe odstavkov 14, 15 in 20.

      (b)      upniki: avtorji del, ki jih izkorišča javnost, v kateri koli obliki iz odstavka 1, skupaj z – odvisno od primerov in načinov
         reprodukcije – založniki, proizvajalci fonogramov in videogramov ter izvajalci, katerih izvajanje je bilo fiksirano na te
         fonograme ali videograme.“

      13      Člen 25(6) TRLPI določa postopek odobritve zneska nadomestila, ki ga mora plačati vsak dolžnik za opremo, aparate in materialne
         nosilce za digitalno reproduciranje, pri katerem sodelujejo ministrstvo za kulturo, ministrstvo za industrijo, turizem in
         trgovino, organizacije za upravljanje pravic intelektualne lastnine, industrijska združenja, ki večinsko zastopajo dolžnike,
         španski urad za varstvo potrošnikov ter ministrstvo za gospodarstvo in finance.

      14      Isti odstavek 6 določa, da „morajo udeleženci postopka pogajanja, v vsakem primeru pa ministrstvo za kulturo ter ministrstvo
         za industrijo, turizem in trgovino, za sprejetje medministrskega odloka iz predhodne določbe upoštevati zlasti ta merila:

      –        (a)   škodo, ki je dejansko nastala imetnikom pravic zaradi reprodukcij iz odstavka 1, ob tem da velja, da obveznost plačila ne
         nastane, če je škoda, ki je nastala imetniku, minimalna;

      –        (b)   obseg uporabe opreme, aparatov in materialnih nosilcev za reprodukcije iz odstavka 1;
      –        (c)   shranjevalno zmogljivost te opreme, aparatov in materialnih nosilcev;
      –        (d)   kakovost reprodukcij;
      –        (e)   razpoložljivost ter stopnjo uporabe in učinkovitosti tehnoloških sredstev iz člena 161;
      –        (f)   trajanje shranjevanja reprodukcij;
      –        (g)   ekonomsko primerno razmerje med zneski, zaračunanimi kot nadomestilo ob nakupu različne opreme in aparatov, in povprečno prodajno
         ceno za končnega potrošnika“.

      15      Člen 25 TRLPI vsebuje odstavek 12, ki se nanaša na osebe, ki so zavezane za plačilo nadomestila, in določa:

      „Obveznost plačila nadomestila nastane:
      (a)      za proizvajalce, ko nastopajo kot distributerji, in osebe, ki opremo, aparate in materialne nosilce kupijo zunaj španskega
         ozemlja za komercialno distribucijo ali uporabo na tem ozemlju, v trenutku, ko dolžnik prenese lastninsko pravico oziroma,
         če je tak primer, ko prenese pravico do uporabe ali uživanja katerega od navedene opreme, aparatov ali materialnih nosilcev;

      (b)      za osebe, ki kupujejo opremo, aparate in materialne nosilce zunaj španskega ozemlja za njihovo uporabo na tem ozemlju, v trenutku
         nakupa.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      16      SGAE je ena od kolektivnih organizacij za upravljanje pravic intelektualne lastnine v Španiji.

      17      Družba Padawan prodaja nosilce podatkov CD‑R, CD‑RW in DVD-R ter predvajalnike MP3. SGAE je od družbe Padawan zahtevala plačilo
         „pristojbine za privatno razmnoževanje“ iz člena 25 TRLPI za leta od 2002 do 2004. Družba Padawan je temu nasprotovala, saj
         naj bi bila naložitev te pristojbine za digitalne nosilce brez razlikovanja in neodvisno od funkcije, za katero so namenjeni
         (zasebna uporaba ali druga, poklicna ali komercialna dejavnost), v nasprotju z Direktivo 2001/29. Juzgado de lo Mercantil
         n° 4 de Barcelona je s sodbo z dne 14. junija 2007 v celoti ugodilo zahtevku SGAE, tako da je bilo družbi Padawan naloženo
         plačilo 16.759, 25 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

      18      Družba Padawan je pri predložitvenem sodišču vložila pritožbo zoper navedeno sodbo.

      19      Audiencia Provincial de Barcelona je po posvetovanju s strankama in državnim tožilstvom o smiselnosti vložitve predloga za
         sprejetje predhodne odločbe prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali pojem ‚pravično nadomestilo‘ iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES […] zajema uskladitev, ne glede na možnost, ki je priznana
         državam članicam, da izberejo sistem pobiranja, za katerega menijo, da je primeren za uveljavljanje pravice do ‚pravičnega
         nadomestila‘, ki jo imajo imetniki pravic intelektualne lastnine, oškodovani zaradi uvedbe izjeme privatnega razmnoževanja
         od pravice reproduciranja?

      2.      Ali mora – ne glede na sistem, ki ga uporabi posamezna država članica za izračun pravičnega nadomestila – ta sistem spoštovati
         pravično ravnotežje med zadevnimi osebami, namreč med imetniki pravic intelektualne lastnine, ki so oškodovani zaradi uvedbe
         izjeme privatnega razmnoževanja in ki so upravičeni do navedenega nadomestila, ter neposrednimi in posrednimi zavezanci za
         plačilo nadomestila? Ali je to ravnotežje opredeljeno z razlogom za obstoj pravičnega nadomestila, ki je odprava škode, ki
         je nastala zaradi izjeme privatnega razmnoževanja?

      3.      Ali mora biti v skladu s cilji, ki jih uresničuje člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES, in ob upoštevanju konteksta te določbe
         – če država članica izbere sistem dajatve ali pristojbine za opremo, aparate in nosilce za digitalno reproduciranje – ta dajatev
         (pravično nadomestilo za privatno razmnoževanje) nujno povezana z domnevno uporabo te opreme in nosilcev za izvedbo reproduciranja,
         za katerega velja izjema privatnega razmnoževanja, tako da bi bila uvedba dajatve upravičena, če bi se lahko domnevalo, da
         bodo oprema, aparati in nosilci za digitalno reproduciranje uporabljeni za privatno razmnoževanje, sicer pa bi bila neupravičena?

      4.      Ali je – če država članica za privatno razmnoževanje izbere sistem ‚pristojbine‘ – uporaba zadevne ‚pristojbine‘ brez razlikovanja
         za podjetja in strokovnjake, ki aparate in nosilce za digitalno reproduciranje očitno kupujejo za namene, ki niso privatno
         razmnoževanje, v skladu s pojmom ‚pravično nadomestilo‘?

      5.      Ali je sistem, ki ga je sprejela država Španija, in sicer uporaba pristojbine za privatno razmnoževanje brez razlikovanja
         za vso opremo, vse aparate in vse nosilce za digitalno reproduciranje, v nasprotju z Direktivo 2001/29/ES […], če ne obstaja
         zadostna zveza med pravičnim nadomestilom in omejitvijo pravice [reproduciranja] zaradi privatnega razmnoževanja, ki utemeljuje
         to nadomestilo, ker se v veliki meri uporablja v drugačnih primerih, v katerih omejitev pravice, ki bi utemeljevala denarno
         nadomestilo, ne obstaja?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost
      20      Na prvem mestu Centro Español de Derechos Reprográficos in španska vlada v bistvu trdita, da je predlog za sprejetje predhodne
         odločbe brezpredmeten z vidika rešitve spora o glavni stvari, saj se Direktiva 2001/29 ratione temporis zanj sploh ne uporablja. Po njunem mnenju se namreč za ta spor uporabljajo nacionalne določbe, ki so veljale pred določbami,
         sprejetimi za prenos te direktive. Zato naj razlaga pojma „pravično nadomestilo“ iz člena 5(2)(b) navedene direktive ne bi
         bila potrebna za razrešitev tega spora.

      21      V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko v okviru sodelovanja med Sodiščem in sodišči držav članic, kot ga določa člen 267 PDEU,
         le nacionalna sodišča, ki prejmejo zadevo v odločanje in morajo prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti
         vsake zadeve presodijo nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko sprejela sodbo, in upoštevnost vprašanj, ki jih postavijo
         Sodišču. Torej je Sodišče, če se vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma zavezano o tem odločiti (glej zlasti
         sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 38; z dne 22. maja 2003 v zadevi
         Korhonen in drugi, C‑18/01, Recueil, str. I‑5321, točka 19, in z dne 23. aprila 2009 v združenih zadevah VTB‑VAB in Galatea,
         C‑261/07 in C‑299/07, ZOdl., str. I‑2949, točka 32).

      22      Vendar Sodišče ni pristojno, da bi se v okviru odločanja o predlogu za sprejetje predhodne odločbe izreklo o razlagi nacionalnih
         določb, niti da bi presojalo o tem, ali jih predložitveno sodišče pravilno razlaga. Sodišče mora namreč v okviru delitve pristojnosti
         med sodišči Unije in nacionalnimi sodišči upoštevati tak dejanski in pravni okvir, v katerega se uvrščajo vprašanja za predhodno
         odločanje, kot je opredeljen v predložitveni odločbi (sodbe z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Orfanopoulos in Oliveri,
         C-482/01 in C-493/01, Recueil, str. I‑5257, točka 42; z dne 4. decembra 2008 v zadevi Jobra, C‑330/07, ZOdl., str. I‑9099,
         točka 17, in z dne 23. aprila 2009 v združenih zadevah Angelidaki in drugi, od C‑378/07 do C‑380/07, ZOdl., str. I‑3071, točka 48).

      23      V zvezi z zadevnim predlogom za sprejetje predhodne odločbe je treba ugotoviti, prvič, da se nanaša na razlago določbe prava
         Unije, in sicer člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, kar spada v pristojnost Sodišča, ki mu je bil predložen predlog za sprejetje
         predhodne odločbe, in da poleg tega ob upoštevanju obdobja, za katero se zahteva dajatev, ki se obravnava v postopku v glavni
         stvari, in poteka roka za prenos, ki je bil s členom 13(1), prvi pododstavek, Direktive 2001/29 določen na 22. december 2002,
         nikakor ni izključeno, da bo moralo predložitveno sodišče odločati o posledicah razlage, za katero je zaprosilo, zlasti na
         podlagi njegove obveznosti razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije (sodba Sodišča z dne 13. novembra 1990 v zadevi
         Marleasing, C‑106/89, Recueil, str. I‑4135, točka 8).

      24      Drugič, določitev nacionalne zakonodaje, ki se uporablja ratione temporis, je vprašanje razlage nacionalnega prava, ki torej ne spada v pristojnost Sodišča, ki odloča o predlogu za sprejetje predhodne
         odločbe.

      25      Na podlagi zgoraj navedenega je razvidno, da je treba prvi ugovor nedopustnosti zavrniti.

      26      Na drugem mestu SGAE trdi, da so vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nedopustna, ker se nanašajo na notranje
         pravne položaje, ki niso bili usklajeni z Direktivo 2001/29. Po njenem mnenju se namreč postavljena vprašanja opirajo predvsem
         na vidike, ki spadajo v pristojnost držav članic. Po mnenju SGAE pa Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe
         ni pristojno za razlago in uporabo nacionalnega prava.

      27      Vendar je treba spomniti, da vprašanje, ali vprašanja predložitvenega sodišča zadevajo področje, ki ne spada v pravo Unije,
         ker naj bi Direktiva 2001/29 predvidevala samo minimalno uskladitev na tem področju, spada v vsebinsko presojo postavljenih
         vprašanj, in ne presojo njihove dopustnosti (glej sodbo z dne 11. aprila 2000 v združenih zadevah Deliège, C‑51/96 in C‑191/97,
         Recueil, str. I‑2549, točka 28). Zato ugovor SGAE v zvezi z neuporabo te direktive v sporu o glavni stvari ne zadeva dopustnosti
         zadeve, temveč spada v vsebinsko presojo navedenih vprašanj (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2006 v združenih zadevah
         Manfredi in drugi, od C‑295/04 do C‑298/04, ZOdl., str. I‑6619, točka 30).

      28      Ker je treba drugi ugovor nedopustnosti zavrniti, iz zgornjih ugotovitev izhaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe
         dopusten.

       Vsebinska presoja
       Prvo vprašanje
      29      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je pojem „pravično nadomestilo“ v smislu člena 5(2)(b) Direktive
         2001/29 samostojen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno v vseh državah članicah, ne glede na možnost, ki jim
         je priznana, da določijo načine izvajanja pravice do tega nadomestila.

      30      Spomniti je treba, da morajo v skladu s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 države članice, ki se odločijo za uvedbo izjeme za
         privatno razmnoževanje v nacionalnem pravu, določiti plačilo „pravičnega nadomestila“ imetnikom pravic.

      31      Najprej je treba poudariti, da ne navedeni člen 5(2)(b) ne nobena druga določba Direktive 2001/29 ne vsebujeta napotila na
         nacionalno pravo držav članic v zvezi s pojmom „pravično nadomestilo“.

      32      V teh okoliščinah v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije kot iz načela enakosti
         izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki se za opredelitev smisla in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic,
         navadno razlagati samostojno in enotno v celotni Evropski uniji, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena,
         in cilja, ki ga zadevna ureditev uresničuje (glej zlasti sodbe z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro, 327/82, Recueil, str. 107,
         točka 11; z dne 19. septembra 2000 v zadevi Linster, C‑287/98, Recueil, str. I‑6917, točka 43, in z dne 2. aprila 2009 v zadevi
         A, C‑523/07, ZOdl., str. I‑2805, točka 34).

      33      Iz te sodne prakse je razvidno, da je treba pojem „pravično nadomestilo“ iz določbe, ki je del direktive, ki nikoli ne napotuje
         na nacionalno pravo, šteti za samostojen pojem prava Unije in ga na njenem ozemlju enotno razlagati (glej po analogiji glede
         pojma „pravično plačilo“ iz člena 8(2) Direktive Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici
         posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL L 346, str. 61) sodbo z dne
         6. februarja 2003 v zadevi SENA, C‑245/00, Recueil, str. I‑1251, točka 24).

      34      To ugotovitev potrjuje tudi cilj, ki mu sledi ureditev, v katero spada pojem pravičnega nadomestila.

      35      Cilj Direktive 2001/29, ki temelji zlasti na členu 95 ES in je namenjena usklajevanju določenih vidikov avtorske pravice in
         sorodnih pravic v informacijski družbi ter preprečevanju izkrivljanja konkurence na notranjem trgu zaradi razlik v zakonodajah
         držav članic (sodba z dne 12. septembra 2006 v zadevi Laserdisken, C‑479/04, ZOdl., str. I‑8089, točke 26 in od 31 do 34),
         zajema razvoj samostojnih pojmov prava Unije. Odločenost zakonodajalca, da doseže karseda enotno razlago Direktive 2001/29,
         je razvidna zlasti iz uvodne izjave 32 te direktive, ki države članice poziva, naj s ciljem zagotavljanja dobrega delovanja
         notranjega trga koherentno uporabljajo izjeme in omejitve pravice reproduciranja.

      36      Zato pa, čeprav države članice v skladu s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 prosto odločajo, ali bodo uvedle izjemo privatnega
         razmnoževanja od izključne avtorjeve pravice reproduciranja, ki je varovana s pravom Unije, morajo države, ki to izjemo uvedejo,
         določiti plačilo pravičnega nadomestila avtorjem, ki so oškodovani zaradi uporabe te izjeme. Torej bi bila razlaga, v skladu
         s katero bi lahko države članice, ki so uvedle enako izjemo, kot jo določa pravo Unije in ki v skladu z uvodnimi izjavami
         35 in 38 te direktive kot bistveni element zajema pojem „pravično nadomestilo“, nedosledno in neusklajeno prosto določale
         merila, ki bi se lahko spreminjala od ene države članice do druge, v nasprotju s ciljem navedene direktive, na katerega je
         opozorjeno v prejšnji točki.

      37      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je pojem „pravično nadomestilo“ v smislu člena 5(2)(b)
         Direktive 2001/29 samostojen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno v vseh državah članicah, ki so uvedle izjemo
         privatnega razmnoževanja, ne glede na možnost, ki je priznana tem državam, da v mejah, določenih s pravom Unije, zlasti z
         navedeno direktivo, določijo obliko, načine financiranja in pobiranja ter višino tega pravičnega nadomestila.

      Drugo vprašanje
      38      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali „pravično ravnotežje“, ki ga je treba vzpostaviti med zadevnimi
         osebami, pomeni, da se pravično nadomestilo izračuna na podlagi merila škode, ki je bila avtorjem povzročena zaradi uvedbe
         izjeme privatnega razmnoževanja. Poleg tega sprašuje, katere osebe poleg oškodovanih avtorjev so zadevne osebe, med katerimi
         je treba vzpostaviti to „pravično ravnotežje“.

      39      Prvič, glede vloge merila škode, ki je nastala avtorju, pri izračunu pravičnega nadomestila je iz uvodnih izjav 35 in 38 Direktive
         2001/29 razvidno, da je namen tega pravičnega nadomestila „ustrezno“ nadomestiti škodo, ki avtorjem nastane z uporabo njihovih
         varovanih del brez njihovega dovoljenja. Pri določanju višine nadomestila je treba kot „koristen kriterij“ upoštevati „potencialno
         škodo“, ki avtorju nastane zaradi zadevnega reproduciranja, s tem da je mogoče, da obveznost plačila ne nastane, če je „škoda
         […] minimalna“. Izjema privatnega razmnoževanja mora tako zajemati sistem, „ki bo[…] nadomestil[…] škodo, povzročeno imetnikom
         pravic“.

      40      Iz teh določb je razvidno, da sta nastanek in višina pravičnega nadomestila vezana na škodo, ki avtorju nastane z reproduciranjem
         njegovega varovanega dela za zasebno uporabo brez njegovega dovoljenja. S tega vidika je treba pravično nadomestilo šteti
         za protidajatev za škodo, ki nastane avtorju.

      41      Poleg tega izraza „nadomestiti“ in „nadomestiti škodo“ iz uvodnih izjav 35 in 38 Direktive 2001/29 izražata voljo zakonodajalca
         Unije, da se oblikuje poseben sistem nadomestil, ki se uporabi, ko imetnikom pravic nastane škoda, ki načeloma povzroči nastanek
         obveznosti, da se jim „nadomesti“ uporaba oziroma „nadomesti škoda“.

      42      Iz tega izhaja, da mora biti pravično nadomestilo obvezno izračunano na podlagi merila škode, ki je avtorjem varovanih del
         povzročena z uvedbo izjeme privatnega razmnoževanja.

      43      Drugič, glede zadevnih oseb, na katere se nanaša „pravično ravnotežje“, uvodna izjava 31 Direktive 2001/29 določa, da je treba
         zagotoviti „pravično ravnotežje“ med pravicami in interesi avtorjev, ki so upravičeni do pravičnega nadomestila, na eni strani
         ter pravicami in interesi uporabnikov varovanih del na drugi strani.

      44      Razmnoževanje, ki ga opravi fizična oseba v zasebne namene, je treba šteti za dejanje, ki lahko avtorju zadevnega dela povzroči
         škodo.

      45      Iz tega izhaja, da škodo imetniku izključne pravice reproduciranja povzroči oseba, ki za svojo zasebno uporabo reproducira
         varovano delo, ne da bi tega imetnika prej prosila za dovoljenje. Zato je načeloma dolžnost te osebe, da nadomesti škodo,
         povezano s tem reproduciranjem, tako da financira nadomestilo, ki bo izplačano temu imetniku.

      46      Kljub temu imajo države članice – ob upoštevanju praktičnih težav pri identifikaciji zasebnih uporabnikov in pri nalaganju
         obveznosti povrnitve škode, ki so jo povzročili imetnikom pravic, in ob upoštevanju dejstva, da se lahko škoda, ki nastane
         s posamično zasebno uporabo, izkaže za minimalno, in torej ne povzroči nastanka obveznosti plačila, kot je navedeno v zadnjem
         stavku uvodne izjave 35 Direktive 2001/29 – možnost, da za financiranje pravičnega nadomestila uvedejo „pristojbino za privatno
         razmnoževanje“, ki se ne naloži zadevnim zasebnikom, temveč tistim, ki razpolagajo z opremo, aparati in nosilci za digitalno
         reproduciranje in ki na tej podlagi pravno ali dejansko dajejo to opremo na razpolago zasebnikom ali zanje opravijo storitev
         reproduciranja. V okviru takega sistema so osebe, ki razpolagajo s to opremo, tiste, ki morajo plačati pristojbino za privatno
         razmnoževanje.

      47      Seveda v takem sistemu v nasprotju s tem, kar se zdi, da zahteva uvodna izjava 31 Direktive 2001/29, niso uporabniki varovanih
         del tisti, ki bi bili zavezani financirati pravično nadomestilo.

      48      Vendar je treba poudariti, da, na eni strani, dejavnost zavezancev za to financiranje, in sicer dajanje na razpolago opreme,
         aparatov in nosilcev za digitalno reproduciranje zasebnim uporabnikom, oziroma storitev reproduciranja, ki jo opravijo, pomeni
         nujno dejansko predpostavko za to, da fizične osebe lahko pridobijo zasebne kopije. Na drugi strani nič ne nasprotuje temu,
         da ti zavezanci znesek pristojbine za privatno razmnoževanje prenesejo v ceno za dajanje na razpolago navedene opreme, aparatov
         in nosilcev za digitalno reproduciranje oziroma v ceno storitve reproduciranja, ki jo opravijo. Tako breme pristojbine navsezadnje
         nosi zasebni uporabnik, ki plača to ceno. Zasebnega uporabnika, ki so mu dani na razpolago oprema, aparati in nosilci za digitalno
         reproduciranje oziroma ki je prejemnik storitve reproduciranja, je treba v teh okoliščinah dejansko šteti za „posrednega zavezanca“
         za pravično nadomestilo.

      49      Zato je treba za navedeni sistem – glede na to, da zavezancem omogoča, da strošek pristojbine prevalijo na zasebne uporabnike,
         in da torej ti nosijo breme pristojbine za privatno razmnoževanje – šteti, da je v skladu s „pravičnim ravnotežjem“, ki ga
         je treba vzpostaviti med interesi avtorjev in interesi uporabnikov varovanih del.

      50      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati
         tako, da „pravično ravnotežje“, ki ga je treba vzpostaviti med zadevnimi osebami, pomeni, da mora biti pravično nadomestilo
         obvezno izračunano na podlagi merila škode, povzročene avtorjem varovanih del zaradi uvedbe izjeme privatnega razmnoževanja.
         V skladu z zahtevami tega „pravičnega ravnotežja“ je, če se določi, da so za financiranje pravičnega nadomestila zavezane
         osebe, ki razpolagajo z opremo, aparati in nosilci za digitalno reproduciranje in ki na tej podlagi pravno ali dejansko dajejo
         to opremo na razpolago zasebnim uporabnikom ali zanje opravijo storitev reproduciranja, saj imajo te osebe možnost, da dejansko
         breme tega financiranja prevalijo na zasebne uporabnike.

       Tretje in četrto vprašanje
      51      Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali mora v skladu
         s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 nujno obstajati povezava med uporabo pristojbine, namenjene financiranju pravičnega nadomestila
         glede opreme, aparatov in nosilcev za digitalno reproduciranje, in njihovo domnevno uporabo za namene privatnega reproduciranja.
         Sprašuje tudi, ali je uporaba pristojbine za privatno razmnoževanje brez razlikovanja, zlasti za navedeno opremo, aparate
         in nosilce za digitalno reproduciranje, ki se očitno uporabljajo v druge namene kot izdelavo kopij v zasebne namene, v skladu
         z Direktivo 2001/29.

      52      Najprej je treba ugotoviti, da je sistem financiranja pravičnega nadomestila, opisan v točkah od 46 do 48 te sodbe, z zahtevami
         „pravičnega ravnotežja“ združljiv le, če je verjetno, da bodo zadevna oprema, aparati in nosilci za digitalno reproduciranje
         uporabljeni za namene privatnega razmnoževanja in da bo torej povzročena škoda avtorju varovanega dela. Ob upoštevanju teh
         zahtev je torej nujna povezava med uporabo pristojbine za privatno razmnoževanje glede navedene opreme, aparatov in nosilcev
         za digitalno reproduciranje ter njihovo uporabo za namene privatnega reproduciranja.

      53      Torej uporaba pristojbine za privatno razmnoževanje brez razlikovanja za vse vrste opreme, aparatov in nosilcev za digitalno
         reproduciranje, vključno s primerom, ki ga je izrecno navedlo predložitveno sodišče, v katerem opremo, aparate in nosilce
         za digitalno reproduciranje nabavijo osebe, ki niso fizične, za namen, ki očitno ni privatno razmnoževanje, ni v skladu s
         členom 5(2) Direktive 2001/29.

      54      Kadar pa je zadevna oprema dana na razpolago fizičnim osebam v zasebne namene, nikakor ni treba dokazati, da so te s to opremo
         dejansko izdelale zasebne kopije in tako dejansko povzročile škodo avtorju varovanega dela.

      55      Za te fizične osebe se namreč utemeljeno domneva, da bodo v celoti uživale to razpolaganje in da bodo torej v celoti izkoristile
         funkcije te opreme, vključno z reproduciranjem.

      56      Iz tega izhaja, da že sama sposobnost te opreme ali aparatov za izdelovanje kopij zadostuje za utemeljitev uporabe pristojbine
         za privatno razmnoževanje, pod pogojem, da so bili ta oprema ali aparati dani na razpolago fizičnim osebam kot zasebnim uporabnikom.

      57      To razlago potrjuje besedilo uvodne izjave 35 Direktive 2001/29. Ta namreč kot koristen kriterij za določitev višine pravičnega
         nadomestila navaja ne le „škodo“ kot tako, temveč „potencialno“ škodo. „Potencialnost“ škode, povzročene avtorju varovanega
         dela, je odvisna od izpolnitve nujnega predhodnega pogoja, da so bili oprema ali aparati, ki omogočajo izdelovanje kopij,
         dani na razpolago fizični osebi, pri čemer pa ni treba, da temu nujno sledi dejanska izdelava zasebnih kopij.

      58      Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da je treba z vidika avtorske pravice upoštevati že samo možnost končnega uporabnika,
         v zadevnem primeru strank hotela, da si ogledajo prenesena dela z uporabo televizijskih aparatov in televizijskega signala,
         ki jim jih ponuja navedeni hotel, in ne dejanskega dostopa navedenih strank do teh del (sodba z dne 7. decembra 2006 v zadevi
         SGAE, C‑306/05, ZOdl., str. I‑11519, točki 43 in 44).

      59      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29
         razlagati tako, da mora nujno obstajati povezava med uporabo pristojbine, namenjene financiranju pravičnega nadomestila glede
         opreme, aparatov in nosilcev za digitalno reproduciranje, in njihovo domnevno uporabo za namene privatnega reproduciranja.
         Zato uporaba pristojbine za privatno razmnoževanje brez razlikovanja, zlasti za opremo, aparate in nosilce za digitalno reproduciranje,
         ki niso dani na razpolago zasebnim uporabnikom in ki so očitno namenjeni drugačni uporabi kot izdelavi zasebnih kopij, ni
         v skladu z Direktivo 2001/29.

       Peto vprašanje
      60      Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je sistem, ki ga je sprejela Kraljevina Španija, in sicer
         uporaba pristojbine za privatno razmnoževanje brez razlikovanja za vso opremo, vse aparate in vse nosilce za digitalno reproduciranje
         ne glede na to, za kaj se uporabljajo, v skladu z Direktivo 2001/29.

      61      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da, razen v primeru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti Sodišče ni pristojno
         odločati o skladnosti nacionalne določbe s pravom Unije. To spada v pristojnost nacionalnih sodišč, ki – če je to potrebno
         – od Sodišča na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe dobijo potrebna pojasnila glede obsega in razlage tega prava
         (glej sodbo z dne 22. marca 1990 v zadevi Triveneta Zuccheri in drugi proti Komisiji, C‑347/87, Recueil, str. I‑1083, točka
         16).

      62      Torej je dolžnost nacionalnega sodišča, da ob upoštevanju odgovorov na prva štiri vprašanja preveri skladnost španskega sistema
         pristojbine za zasebno razmnoževanje z Direktivo 2001/29.

      63      Sodišču torej ni treba odgovoriti na peto vprašanje.

       Stroški
      64      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Pojem „pravično nadomestilo“ v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001
            o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je samostojen pojem prava Unije, ki ga
            je treba razlagati enotno v vseh državah članicah, ki so uvedle izjemo privatnega razmnoževanja, ne glede na možnost, ki je
            priznana tem državam, da v mejah, določenih s pravom Unije, zlasti z navedeno direktivo, določijo obliko, načine financiranja
            in pobiranja ter višino tega pravičnega nadomestila.
      2.      Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da „pravično ravnotežje“, ki ga je treba vzpostaviti med zadevnimi
            osebami, pomeni, da mora biti pravično nadomestilo obvezno izračunano na podlagi merila škode, povzročene avtorjem varovanih
            del zaradi uvedbe izjeme privatnega razmnoževanja. V skladu z zahtevami tega „pravičnega ravnotežja“ je, če se določi, da
            so za financiranje pravičnega nadomestila zavezane osebe, ki razpolagajo z opremo, aparati in nosilci za digitalno reproduciranje
            in na tej podlagi pravno ali dejansko dajejo to opremo na razpolago zasebnim uporabnikom ali zanje opravijo storitev reproduciranja,
            saj imajo te osebe možnost, da dejansko breme tega financiranja prevalijo na zasebne uporabnike.
      3.      Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da mora nujno obstajati povezava med uporabo pristojbine, namenjene
            financiranju pravičnega nadomestila glede opreme, aparatov in nosilcev za digitalno reproduciranje, in njihovo domnevno uporabo
            za namene privatnega reproduciranja. Zato uporaba pristojbine za privatno razmnoževanje brez razlikovanja, zlasti za opremo,
            aparate in nosilce za digitalno reproduciranje, ki niso dani na razpolago zasebnim uporabnikom in ki so očitno namenjeni drugačni
            uporabi kot izdelavi zasebnih kopij, ni v skladu z Direktivo 2001/29.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 6. oktobra 2015.#Alain Laurent Brouillard proti Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation in État belge.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Belgija).#Predhodno odločanje – Prosto gibanje oseb – Člena 45 PDEU in 49 PDEU – Delavci – Zaposlovanje v državni upravi – Direktiva 2005/36/ES – Priznavanje poklicnih kvalifikacij – Pojem ‚reguliran poklic‘ – Pripustitev k natečaju za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation (Belgija).#Zadeva C-298/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 6. oktobra 2015 (
            *
         )
      „Predhodno odločanje — Prosto gibanje oseb — Člena 45 PDEU in 49 PDEU — Delavci — Zaposlovanje v državni upravi — Direktiva 2005/36/ES — Priznavanje poklicnih kvalifikacij — Pojem ‚reguliran poklic‘ — Pripustitev k natečaju za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation (Belgija)“
      V zadevi C‑298/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (Belgija) z odločbo z dne 15. maja 2014, ki je prispela na Sodišče 16. junija 2014, v postopku

         Alain Brouillard

      proti

         Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation,

         État belge,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev, J. L. da Cruz Vilaça in C. Likurgos, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. marca 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               A. Brouillard zase,

               —

               za belgijsko vlado M. Jacobs, L. Van den Broeck in C. Pochet, agentke, skupaj s P. Levertom in P.‑E. Parizom, odvetnika,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo J. Hottiaux in H. Støvlbæk, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 18. junija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij (UL L 255, str. 22).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Brouillardom na eni strani ter jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation (natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation, v nadaljevanju: natečajna komisija) in État belge (država Belgija) na drugi zaradi sklepa natečajne komisije o zavrnitvi prijave na natečaj, ki jo je vložil A. Brouillard.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodni izjavi 41 Direktive 2005/36 je navedeno:
               „Ta direktiva ne posega v uporabo členov 39(4) in 45 Pogodbe, kar zadeva predvsem notarje.“

               4

               Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
               „Ta direktiva določa pravila, v skladu s katerimi država članica, ki pogojuje dostop do reguliranih poklicev ali njihovo opravljanje na svojem ozemlju s posebnimi poklicnimi kvalifikacijami (v nadaljnjem besedilu: država članica gostiteljica), priznava poklicne kvalifikacije, pridobljene v eni ali več državah članicah (v nadaljnjem besedilu: država članica izvora), ki omogočajo imetniku navedenih kvalifikacij, da tam opravlja isti poklic, kot zadosten pogoj za dostop do in opravljanje tega poklica.“

               5

               Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za vse državljane države članice, ki želijo kot samozaposlene ali zaposlene osebe opravljati reguliran poklic, vključno s svobodnim poklicem, v državi članici, v kateri niso pridobili svojih poklicnih kvalifikacij.
               […]“

               6

               Člen 3 Direktive 2005/36, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
               „1.   Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

                        (a)

                        ‚reguliran poklic‘: poklicna dejavnost ali skupina poklicnih dejavnosti, katerih dostop do, opravljanje ali enega od načinov opravljanja neposredno ali posredno določajo zakoni ali drugi predpisi glede posebnih poklicnih kvalifikacij; način opravljanja dejavnosti zajema zlasti uporabo poklicnega naziva, ki je z zakoni ali drugimi predpisi omejen na imetnike določene poklicne kvalifikacije. Kadar se prvi stavek opredelitve ne uporablja, se poklic iz odstavka 2 obravnava kot reguliran poklic;

                        (b)

                        ‚poklicne kvalifikacije‘: kvalifikacije, ki se izkazujejo z dokazili o formalnih kvalifikacijah, potrdilom o kompetenci, navedenim v členu 11(a)(i), in/ali poklicnimi izkušnjami;

                        (c)

                        ‚dokazila o formalnih kvalifikacijah‘: diplome, spričevala in druga dokazila o uspešno dokončanem poklicnem usposabljanju, pridobljenem predvsem v Skupnosti, ki jih izda organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi te države članice. Kadar se prvi stavek te opredelitve ne uporablja, se dokazila o formalnih kvalifikacijah, navedena v odstavku 3, obravnavajo kot dokazila o formalnih kvalifikacijah;

                  […]

                        (e)

                        ‚regulirano izobraževanje in usposabljanje‘: kakršno koli usposabljanje, ki je posebej namenjeno opravljanju določenega poklica in ki zajema program ali programe, dopolnjene, kadar je to primerno, s poklicnim usposabljanjem ali pripravništvom oziroma strokovno prakso.

                  […]“

               7

               Člen 4 te direktive, naslovljen „Učinki priznavanja“ določa:
               „1.   Priznavanje poklicnih kvalifikacij s strani države članice gostiteljice omogoča prosilcu dostop do tistega poklica v tej državi članici, za katerega je usposobljen v državi članici izvora, in da ga opravlja v državi članici gostiteljici pod enakimi pogoji, kot veljajo za njene državljane.
               2.   Za namene te direktive je poklic, ki ga prosilec želi opravljati v državi članici gostiteljici, enak poklicu, za katerega je usposobljen v državi članici izvora, če so dejavnosti, ki jih poklic zajema, primerljive.“

               8

               Člen 13 navedene direktive, naslovljen „Pogoji za priznavanje“, določa:
               „1.   Če se za dostop do in opravljanje reguliranega poklica v državi članici gostiteljici zahtevajo posebne poklicne kvalifikacije, pristojni organ te države članice dovoli dostop do in opravljanje tega poklica pod enakimi pogoji, kot veljajo za državljane te države članice, prosilcem, ki imajo potrdilo o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih zahteva druga država članica za dostop do in opravljanje tega poklica na njenem ozemlju.
               […]“

         Belgijsko pravo

               9

               Člen 135a sodnega zakonika določa:
               „Cour de cassation pomagajo strokovni sodelavci, katerih število določi ministrstvo za pravosodje, in sicer najmanj pet ter največ trideset.
               Prvi predsednik in generalni tožilec sporazumno določita število strokovnih sodelavcev pod njunim vodstvom.
               Strokovni sodelavci pripravljajo delo sodnikov in članov državnega tožilstva, sodelujejo pri dokumentiranju in prevajanju ter objavi sodb in usklajevanju francoskih in nizozemskih besedil.“

               10

               Člen 259k tega zakonika določa:
               „Kandidat mora za imenovanje za strokovnega sodelavca pri Cour de cassation dopolniti petindvajset let in biti doktor prava ali diplomirani pravnik.
               Kandidati so za namene imenovanja razvrščeni med natečajem.
               Cour de cassation določa vsebino natečajev glede na potrebe službe. Določa tudi pogoje natečajev in sestavlja natečajne komisije.
               Vsaka natečajna komisija je ob spoštovanju jezikovnega ravnotežja sestavljena iz dveh članov Cour de cassation, ki ju določi predsednik tega sodišča, dveh članov državnega tožilstva, ki ju določi generalni tožilec pri tem sodišču, in štirih zunanjih oseb, ki jih določi kralj na podlagi dveh seznamov, ki vključujeta vsak po štiri kandidate in spoštujeta jezikovno ravnotežje, pri čemer se prvi seznam sestavi na predlog prvega predsednika, drugi seznam pa na predlog generalnega tožilca.
               Natečaj velja šest let.“

               11

               Člen 259l navedenega zakonika določa:
               „Strokovne sodelavce imenuje kralj za poskusno dobo treh let glede na razvrstitev iz člena 259k. Po preteku teh treh let postane imenovanje dokončno, razen če se kralj izključno na predlog prvega predsednika ali generalnega tožilca odloči drugače, najpozneje med tretjim trimestrom tretjega leta poskusne dobe.
               Prvi predsednik Cour de cassation in generalni tožilec pri tem sodišču sporazumno določita strokovne sodelavce pripravnike in strokovne sodelavce, imenovane za nedoločen čas, ki so pod vodstvom prvega, in tiste, ki so pod vodstvom drugega.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               A. Brouillard, belgijski državljan, je zaposlen v službi za dokumentacijo in usklajevanje besedil pri Cour de cassation. Je diplomirani prevajalec, ima diplomo prava in diplomo specialističnega študija iz človekovih pravic, ki ju je izdala belgijska univerza, ter poklicni magisterij prava, ekonomije, managementa, smer zasebno pravo, specializacija pravnik lingvist, ki jo je izdala univerza iz Poitiersa (Francija) (v nadaljevanju: poklicni magisterij), pri čemer je študijski program opravljal dopisno.

               13

               A. Brouillard se je 24. maja 2011 prijavil na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation.

               14

               Pri francoski skupnosti v Belgiji je 23. junija 2011 vložil prošnjo za priznanje popolne enakovrednosti njegovega poklicnega magisterija enoletnega študijskega programa z magisterijem dveletnega študijskega programa po belgijskem pravu.

               15

               Predsednik Cour de cassation je 6. septembra 2011 A. Brouillardu vročil sklep natečajne komisije, v skladu s katerim je bila njegova prijava na navedeni natečaj razglašena za nedopustno, pri čemer je bilo navedeno, da mora imeti kandidat za to, da bi lahko bil imenovan za strokovnega sodelavca pri Cour de cassation, diplomo doktorja, diplomanta ali magistra prava, ki jo je izdala belgijska univerza, in sicer zato, da se zagotovi, da ima kandidat zahtevane sposobnosti za opravljanje navedenega poklica v Belgiji. V tem sklepu je natečajna komisija navedla, da A. Brouillard tega pogoja ne izpolnjuje, ker francoska skupnost v Belgiji ni priznala enakovrednosti njegovega poklicnega magisterija prava z doktorskim nazivom, nazivom diplomanta ali magisterijem prava, pridobljenim v Belgiji, in ker na belgijski univerzi ni delal izpita za pridobitev enakovrednosti.

               16

               Francoska skupnost v Belgiji je 27. oktobra 2011 zavrnila prošnjo A. Brouillarda, da se njegov poklicni magisterij prizna za enakovrednega akademskemu nazivu magistra prava, in je enakovrednost omejila na splošni akademski naziv magistra. Ta odločba o zavrnitvi je temeljila na negativnem mnenju komisije za enakovrednost na oddelku za pravo in kriminologijo pri francoski skupnosti v Belgiji, ki je svojo odločitev obrazložila tako:

                        „–

                        Imetništvo diplome, s katero se izkazuje končan študij prava, potrjuje sposobnost in tehnično znanje v zvezi z značilnostmi pravnega reda, v katerem je bila izdana; zato tak študij v tujini ne ustreza zahtevam pravnih fakultet v francoski skupnosti v Belgiji, ki svoje študente izobražujejo za pravniške poklice v belgijskem pravnem redu;

                        –

                        nekatere izobraževalne dejavnosti, ki so v belgijski francoski skupnosti nujne za končanje drugostopenjskega študija prava (zlasti obligacijsko pravo, pogodbeno pravo, upravno pravo, socialno pravo), niso bile opravljene pri pridobitvi [poklicnega magisterija], za katerega enakovrednost se zaproša.“

               17

               Pravosodno ministrstvo je objavilo obvestilo, v katerem je navedlo, da so bili na podlagi kraljevih odlokov z dne 20. septembra 2012 pri Cour de cassation imenovani trije strokovni sodelavci za poskusno dobo treh let (Moniteur belge z dne 28. septembra 2012, str. 59905).

               18

               A. Brouillard je s tožbama, ki ju je vložil pri predložitvenem sodišču, predlagal razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije in teh kraljevih odlokov.

               19

               V teh okoliščinah je Conseil d’État prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člena 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktivo 2005/36 […] razlagati tako, da se uporabljajo za položaj, v katerem se belgijski državljan s stalnim prebivališčem v Belgiji, ki ne izvršuje poklicne dejavnosti v drugi državi članici, v podporo svoji prijavi za udeležbo na natečaju za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri belgijskem Cour de cassation opira na diplomo, ki jo je izdala francoska univerza, in sicer na [poklicni magisterij], ki ga je 22. novembra 2010 izdala francoska univerza iz Poitiersa?

                        2.

                        Ali je poklic strokovnega sodelavca pri belgijskem Cour de cassation, za katerega člen 259l sodnega zakonika določa, da je pogoj za imenovanje doktorat ali diploma iz prava, reguliran v smislu člena 3 navedene direktive 2005/36 […]?

                        3.

                        Ali pomeni poklic strokovnega sodelavca pri Cour de cassation […] zaposlitev v državni upravi v smislu člena 45(4) PDEU in ali zato navedeni člen 45(4) PDEU izključuje uporabo členov 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktive 2005/36 […]?

                        4.

                        Ali je treba člena 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktivo 2005/36 […], če se uporabljajo v obravnavani zadevi, razlagati tako, da nasprotujejo temu, da natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation pogojuje udeležbo na tem natečaju z doktoratom ali diplomo iz prava, ki jo je izdala belgijska univerza, ali s tem, da francoska skupnost, ki je pristojna za področje izobraževanja, priznava akademsko enakovrednost [poklicnega magisterija enoletnega študijskega programa] z nazivom doktor, diplomant ali magister prava, ki jo je izdala belgijska univerza?

                        5.

                        Ali je treba člena 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktivo 2005/36 […], če se uporabljajo v obravnavani zadevi, razlagati tako, da natečajni komisiji za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation nalagajo, da primerja kvalifikacije tožeče stranke, ki izhajajo iz njegovih diplom in njegovih poklicnih izkušenj, s tistimi ki jih daje naziv doktor ali diplomant prava, ki ga je podelila belgijska univerza, in mu po potrebi naloži dopolnilne ukrepe iz člena 14 Direktive 2005/36?“

         Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka

               20

               Po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari z vlogo 17. avgusta 2015 Sodišču predlagala, naj ponovno odpre ustni postopek. A. Brouillard se je v ta namen v bistvu skliceval na napake v prevodu nekaterih jezikovnih različic predloga za sprejetje predhodne odločbe in sklepnih predlogov generalne pravobranilke ter na nevarnost protislovja sodbe Sodišča v tej zadevi s sodbo Splošnega sodišča v zadevi Brouillard/Sodišče (T‑420/13, EU:T:2015:633) v primeru, da mu ne bi bilo omogočeno sklicevanje na to, da v teh sklepnih predlogih vprašanje „upoštevanja pridobljenih izkušenj“, na katero se sklicuje v teh dveh zadevah, ni preučeno poglobljeno.

               21

               Opozoriti je treba, da lahko Sodišče v skladu s členom 83 Poslovnika Sodišča po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu ustnega dela postopka navede novo dejstvo, ki je za odločitev Sodišča odločilno, ali če je treba v zadevi odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljali.

               22

               Sodišče meni, da v obravnavani zadevi odreditev ponovnega odprtja ustnega dela postopka ni upravičena z nobenim razlogom, saj se utemeljitev A. Brouillarda ne nanaša posebej na noben primer, naveden v tej določbi Poslovnika.

               23

               Zato je treba predlog za ponovno odprtje ustnega postopka zavrniti.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in tretje vprašanje

               24

               Predložitveno sodišče želi s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, prvič, ali se člena 45 PDEU in 49 PDEU uporabljata za položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, v katerem ima državljan prve države članice, ki prebiva in dela v tej državi članici, diplomo, pridobljeno v drugi državi članici, ki jo uveljavlja v prijavi na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation v prvi državi članici, in drugič, ali je ta položaj zajet v členu 45(4) PDEU.

               25

               V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da se člen 49 PDEU, ki se nanaša na pravico začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba, za spor o glavni stvari ne uporablja.

               26

               V zvezi s členom 45 PDEU je, na prvem mestu, iz ustaljene sodne prakse sicer res razvidno, da določb Pogodbe DEU na področju prostega gibanja oseb ni mogoče uporabljati za dejavnosti, ki nimajo nobene stične točke s katerim koli položajem, za katerega velja pravo Unije, in katerih vsi upoštevni elementi so omejeni na eno državo članico (glej sodbi López Brea in Hidalgo Palacios, C‑330/90 in C‑331/90, EU:C:1992:39, točka 7, in Uecker in Jacquet, C‑64/96 in C‑65/96, EU:C:1997:285, točka 16).

               27

               Vendar je Sodišče razsodilo, da se prosto gibanje oseb ne bi uresničevalo popolnoma, če bi države članice lahko zavrnile ugodnosti določb prava Skupnosti tistim svojim državljanom, ki so uveljavljali olajšave, ki jih določa pravo Unije, in ki so pridobili poklicne kvalifikacije v drugi državi članici, in ne državi, katere državljani so. Ta ugotovitev se uporablja, tudi kadar je državljan države članice v neki drugi državi članici pridobil univerzitetno kvalifikacijo, s katero dopolni svojo temeljno izobrazbo (glej sodbo Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, točki 16 in 17).

               28

               V obravnavani zadevi A. Brouillard v državi članici, katere državljan je, uveljavlja univerzitetno diplomo, ki jo je pridobil v drugi državi članici.

               29

               Zato mu ni mogoče zavrniti upravičenja iz določb Pogodbe DEU v zvezi s prostim gibanjem oseb. Okoliščina, da je bila ta diploma pridobljena po dopisnem opravljanju študija, v zvezi s tem ni upoštevna.

               30

               Na drugem mestu, člen 45(4) PDEU določa, da se določbe tega člena ne uporabljajo pri zaposlovanju v državni upravi.

               31

               Vendar se ta izjema nanaša le na dostop državljanov drugih držav članic do določenih poklicev v državni upravi (glej sodbe Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, točka 19; Grahame in Hollanders, C‑248/96, EU:C:1997:543, točka 32; Schöning-Kougebetopoulou, C‑15/96, EU:C:1998:3, točka 13 in Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑195/98, EU:C:2000:655, točka 36).

               32

               V navedeni določbi je namreč upoštevan legitimni interes držav članic, da vse zaposlitve, ki so povezane z izvajanjem prerogativ javne oblasti in varovanjem splošnih interesov, prihranijo za lastne državljane (glej sodbe Komisija/Belgija, 149/79, EU:C:1980:297, točka 19, in Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, točka 20).

               33

               Iz tega izhaja, da se ta določba – ne glede na vprašanje, ali zaposlitev, ki si jo želi A. Brouillard, spada na področje uporabe člena 45(4) PDEU –ne uporablja za položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, saj se A. Brouillard želi zaposliti v državni upravi države članice, katere državljan je.

               34

               V teh okoliščinah je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da se uporablja za položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, v katerem ima državljan prve države članice, ki prebiva in dela v tej državi članici, diplomo, pridobljeno v drugi državi članici, ki jo uveljavlja v prijavi na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation v prvi državi članici, in da ta položaj ni zajet v členu 45(4) PDEU.

         Drugo vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem izvedeti, ali je poklic strokovnega sodelavca pri Cour de cassation „reguliran poklic“ v smislu Direktive 2005/36.

               36

               Opozoriti je treba, da se za opredelitev pojma „reguliran poklic“ v smislu Direktive 2005/36 uporablja pravo Unije (glej sodbi Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, točka 23, in Peñarroja Fa, C‑372/09 in C‑373/09, EU:C:2011:156, točka 27).

               37

               V skladu s členom 3(1)(a) te direktive se pojem „reguliran poklic“ nanaša na poklicno dejavnost ali skupino poklicnih dejavnosti, katerih dostop do, opravljanje ali enega od načinov opravljanja neposredno ali posredno določajo zakoni ali drugi predpisi glede posebnih poklicnih kvalifikacij.

               38

               Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah od 53 do 55 sklepnih predlogov, je iz člena 3(1)(b), (c) in (e) Direktive 2005/36 razvidno, da se pojem „posebne poklicne kvalifikacije“ iz člena 3(1)(a) te direktive ne nanaša na vsakršno kvalifikacijo, potrjeno s splošnim dokazilom, temveč na tisto, ki ustreza strokovnemu ali znanstvenemu naslovu, ki je posebej zasnovan za pripravo njihovih nosilcev na opravljanje določenega poklica.

               39

               V obravnavani zadevi strokovni ali znanstveni naslovi, ki se zahtevajo na podlagi člena 259k sodnega zakonika za dostop do poklica strokovnega sodelavca pri Cour de cassation, niso posebej namenjeni pripravi njihovih nosilcev na opravljanje tega poklica, temveč omogočajo dostop do številnih pravniških poklicev.

               40

               Zato ti naslovi ne dajejo „posebnih poklicnih kvalifikacij“ v smislu člena 3(1)(a) Direktive 2005/36, s katerimi naj bi bil pogojen dostop do poklica strokovnega sodelavca ali njegovo opravljanje pri Cour de cassation.

               41

               Poleg tega so določbe v zvezi s tem poklicem manj podobne tistim, ki urejajo neki poklic, kot tistim v zvezi z delovnim mestom na sodišču.

               42

               Zato navedeni poklic ni „reguliran poklic“ v smislu Direktive 2005/36, tako da se ta direktiva ne uporablja za položaj iz postopka v glavni stvari.

               43

               Okoliščina, da so strokovni sodelavci pri Cour de cassation imenovani na podlagi natečaja, katerega vsebina se določi glede na potrebe službe in katerega veljavnost traja šest mesecev, ne vpliva na to presojo. Sodišče je namreč že presodilo, da tega, da je nekdo izbran po postopku za izbiro vnaprej določenega števila posameznikov, ki se namesto z uporabo absolutnih meril opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov, in za podelitev kvalifikacije s strogo omejeno časovno veljavnostjo, ni mogoče šteti za „poklicno kvalifikacijo“ v smislu člena 3(1)(b) Direktive 2005/36 (glej sodbo Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, točka 32).

               44

               Enako velja za to, da postane imenovanje strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation v skladu z določbami sodnega zakonika dokončno šele po koncu triletne prakse. Iz teh določb in iz pojasnil, ki jih je podala belgijska vlada na obravnavi, je namreč razvidno, da je ta praksa podobna poskusni dobi, po preteku katere je mogoče odločiti, da se tega dokončnega imenovanja ne izvede. Taka praksa torej ni enaka obdobju usposabljanja, ki naj bi bilo potrebno za opravljanje poklica strokovnega sodelavca pri Cour de cassation.

               45

               V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2005/36 razlagati tako, da poklic strokovnega sodelavca pri Cour de cassation ni „reguliran poklic“ v smislu te direktive.

         Četrto in peto vprašanje

               46

               Ob upoštevanju odgovorov na prvo in tretje vprašanje je treba četrto in peto vprašanje preučiti zgolj glede na člen 45 PDEU.

               47

               Predložitveno sodišče želi s četrtim in petim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev na sodišču države članice pri preučitvi prijave za udeležbo na tem natečaju, ki jo vloži državljan te države članice, to udeležbo pogojuje z diplomami, ki se zahtevajo na podlagi zakonodaje navedene države članice, ali s priznavanjem akademske enakovrednosti magisterija, ki ga izda univerza druge države članice, ne da bi upoštevala vse diplome, potrdila in ostale nazive ter upoštevne poklicne izkušnje zadevne osebe tako, da bi primerjala poklicne kvalifikacije, ki jih ti potrjujejo, s poklicnimi kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi te zakonodaje.

               48

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da imajo države članice, če pogoji za dostop do nekega poklica niso usklajeni, za opravljanje tega poklica pravico opredeliti potrebno znanje in kvalifikacije ter zahtevati predložitev diplome, ki dokazuje njihovo pridobitev (glej sodbi Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, točka 9, in Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, točka 34).

               49

               Ker pogoji za dostop do poklica strokovnega sodelavca na sodišču države članice trenutno niso predmet usklajevanja na ravni Unije, so za opredelitev teh pogojev pristojne države članice.

               50

               Iz tega izhaja, da pravo Unije v obravnavani zadevi ne nasprotuje temu, da belgijska zakonodaja dostop do poklica strokovnega sodelavca pri Cour de cassation pogojuje z znanjem in kvalifikacijami, ki se štejejo za potrebne.

               51

               Vendar pa morajo države članice na tem področju izvajati svoje pristojnosti ob spoštovanju temeljnih pravic, ki so zagotovljene s Pogodbo DEU (glej sodbe Komisija/Francija, C‑496/01, EU:C:2004:137, točka 55; Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos,C‑330/03, EU:C:2006:45, točka 29, in Nasiopoulos, C‑575/11, EU:C:2013:430, točka 20).

               52

               Natančneje, nacionalne določbe, sprejete v zvezi s tem, ne smejo neupravičeno ovirati učinkovitega izvrševanja temeljne svoboščine, ki je zagotovljena s členom 45 PDEU (glej sodbi Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, točka 28, in Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, točka 35).

               53

               Tako v skladu s sodno prakso Sodišča nacionalni predpisi, s katerimi so določeni nacionalni pogoji za kvalifikacije, lahko ovirajo izvrševanje navedenih temeljnih svoboščin – tudi če se uporabljajo nediskriminatorno z vidika državljanstva – če zadevni nacionalni predpisi ne upoštevajo znanja in kvalifikacij, ki jih je zainteresirana oseba že pridobila v drugi državi članici (glej sodbe Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, točka 15; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, točka 62, in Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, točka 36).

               54

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo organi države članice, ki odločajo o prošnji državljana Unije za dovoljenje opravljanja poklica, do katerega dostop je v skladu z nacionalno zakonodajo pogojen z diplomo ali poklicno kvalifikacijo ali z obdobjem praktičnih izkušenj, upoštevati vse diplome, potrdila in ostale nazive ter upoštevne izkušnje zadevne osebe, nato pa kompetence, ki jih potrjujejo ti nazivi in izkušnje, primerjati z znanjem in kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi nacionalne zakonodaje (glej sodbe Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, točka 16; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, točka 31; Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, točka 24, in Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, točki 57 in 58).

               55

               Ta primerjalni preizkus mora organom države članice omogočiti, da se objektivno prepričajo, da tuja diploma potrjuje, da ima tisti, ki jo je pridobil, znanje in kvalifikacije, ki so vsaj enakovredne, če že ne enake tistim, ki jih potrjuje nacionalna diploma. Ta presoja enakovrednosti tuje diplome mora biti opravljena ob izključnem upoštevanju stopnje znanja in kvalifikacij, o katerih se lahko na podlagi te diplome – glede na naravo in čas trajanja študija in praktičnega usposabljanja, ki se nanj navezuje – domneva, da jih je imetnik tega naziva pridobil (glej sodbe Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, točka 17; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, točka 68, in Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, točka 39).

               56

               Vendar lahko v okviru tega preizkusa država članica upošteva objektivne razlike glede veljavnega pravnega okvira za zadevni poklic v državi članici izvora in glede področja dejavnosti tega poklica (glej sodbe Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, točka 18; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, točka 69, in Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, točka 44).

               57

               Če ta primerjalni preizkus diplom privede do ugotovitve, da znanje in kvalifikacije, ki jih potrjuje tuja diploma, ustrezajo znanju, ki se zahteva z nacionalnimi določbami, mora država članica priznati, da ta diploma izpolnjuje pogoje, ki jih določajo te določbe. Če pa je, nasprotno, na podlagi primerjave ugotovljeno, da le delno ustrezajo tem zahtevanim znanju in kvalifikacijam, ima država članica gostiteljica pravico zahtevati, da zainteresirana oseba dokaže, da je pridobila manjkajoče znanje in kvalifikacije (glej sodbe Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, točka 19; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, točka 32; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, točka 70, in Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, točka 40).

               58

               Glede tega je naloga pristojnih nacionalnih organov presoditi, ali se znanje, ki je bilo pridobljeno v državi članici gostiteljici med študijem ali s praktičnimi izkušnjami, upošteva pri ugotavljanju, ali je bilo manjkajoče znanje pridobljeno (glej sodbe Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, točka 20; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, točka 33; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, točka 71, in Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, točka 41).

               59

               Ker lahko vse praktične izkušnje pri opravljanju sorodnih aktivnosti prispevajo k predlagateljevim znanjem, mora pristojni organ vendarle upoštevati vse praktične izkušnje, ki so koristne pri opravljanju poklica, do katerega se zahteva dostop. Natančno vrednost teh izkušenj mora določiti pristojni organ ob upoštevanju opravljanih specifičnih funkcij, znanja, pridobljenega in uporabljenega pri opravljanju teh funkcij, ter odgovornosti in stopnje neodvisnosti, ki sta bili zaupani zadevni osebi (glej sodbo Vandorou in drugi, C‑422/09, C‑425/09 in C‑426/09, EU:C:2010:732, točka 69).

               60

               Sodna praksa, navedena v točkah od 53 do 59 te sodbe, ni ovira za to, da se organ za zaposlovanje, kakršna je natečajna komisija, pri odločanju o tem, ali je obravnavano tuje dokazilo enakovredno zahtevanemu nacionalnemu dokazilu, opre na odločbo, ki jo sprejme pristojen organ, kakršna je komisija za enakovrednost na oddelku za pravo in kriminologijo pri francoski skupnosti v Belgiji.

               61

               Vendar je, kar zadeva spor o glavni stvari, iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, razvidno, da je natečajna komisija zavrnila prijavo A. Brouillarda na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation, preden je komisija za enakovrednost odločila o prošnji zadevne osebe, da se njen poklicni magisterij prizna za enakovrednega akademskemu nazivu magistra iz belgijskega prava.

               62

               Iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, je tudi razvidno, da A. Brouillard ni pridobil popolne pravne izobrazbe, kakršna je ta, s katero se izkazuje doktorat, diploma ali magisterij iz prava, ki jih izda belgijska univerza.

               63

               Kot je bilo potrjeno na obravnavi, je tudi razvidno, da poklicni magisterij, ki ga uveljavlja A. Brouillard, ne vključuje nikakršnega izobraževanja o belgijskem pravu ter ne izkazuje nikakršnega usposabljanja na področju upravnega in socialnega prava, komisija za enakovrednost na oddelku za pravo in kriminologijo pri francoski skupnosti v Belgiji pa meni, da so izobraževalne dejavnosti na teh področjih nujne za dokončanje drugostopenjskega študija prava v francoski skupnosti v Belgiji.

               64

               Na tej obravnavi je bilo tudi navedeno, da ta magisterij zajema izobraževanje o francoskem civilnem pravu, kar vključuje obligacijsko in pogodbeno pravo. Torej ni mogoče izključiti, da so znanje in kvalifikacije, ki jih potrjuje navedeni magisterij, upoštevni pri presoji obstoja znanja in kvalifikacij, ki se zahtevajo za opravljanje poklica strokovnega sodelavca pri Cour de cassation.

               65

               Poleg tega se je A. Brouillard skliceval na svoje poklicne izkušnje, zlasti tiste, ki jih je pridobil, ko je bil zaposlen v službi za dokumentacijo in usklajevanje besedil pri Cour de cassation. Te poklicne izkušnje pa bi bile v okviru te presoje lahko upoštevne.

               66

               Zato je bila natečajna komisija dolžna preučiti, ali so poklicni magisterij in poklicne izkušnje A. Brouillarda izkazovale, da je ta pridobil navedena zahtevana znanja in kvalifikacije. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je natečajna komisija glede na vse upoštevne okoliščine iz postopka v glavni stvari dejansko izpolnila to dolžnost, in če je potrebno, ali je zadevna oseba dovolj dobro dokazala, da ima zahtevane kvalifikacije.

               67

               V teh okoliščinah je treba na četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da v okoliščinah, kakršne so te v sporu o glavni stvari, natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev na sodišču države članice pri preučitvi prijave za udeležbo na tem natečaju, ki jo vloži državljan te države članice, to udeležbo pogojuje z diplomami, ki se zahtevajo na podlagi zakonodaje navedene države članice, ali s priznavanjem akademske enakovrednosti magisterija, ki ga izda univerza druge države članice, ne da bi upoštevala vse diplome, potrdila in ostale nazive ter upoštevne poklicne izkušnje zadevne osebe tako, da bi primerjala poklicne kvalifikacije, ki jih ti potrjujejo, s poklicnimi kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi te zakonodaje.

         Stroški

               68

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da se uporablja za položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, v katerem ima državljan prve države članice, ki prebiva in dela v tej državi članici, diplomo, pridobljeno v drugi državi članici, ki jo uveljavlja v prijavi na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation v prvi državi članici, in da ta položaj ni zajet v členu 45(4) PDEU.

                           2.

                           Direktivo 2005/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij je treba razlagati tako, da poklic strokovnega sodelavca pri Cour de cassation ni „reguliran poklic“ v smislu te direktive.

                           3.

                           Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da v okoliščinah, kakršne so te v sporu o glavni stvari, natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev na sodišču države članice pri preučitvi prijave za udeležbo na tem natečaju, ki jo vloži državljan te države članice, to udeležbo pogojuje z diplomami, ki se zahtevajo na podlagi zakonodaje navedene države članice, ali s priznavanjem akademske enakovrednosti magisterija, ki ga izda univerza druge države članice, ne da bi upoštevala vse diplome, potrdila in ostale nazive ter upoštevne poklicne izkušnje zadevne osebe tako, da bi primerjala poklicne kvalifikacije, ki jih ti potrjujejo, s poklicnimi kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi te zakonodaje.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: francoščina.