Sodba Sodišča z dne 2. februarja 1988. # Kwekerij Gebroeders van der Kooy BV in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Združene zadeve 67, 68 in 70/85.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 25. februarja 2016.#FCC Aqualia, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti AQUALOGY – Prejšnji besedna znamka Skupnosti AQUALIA in figurativna nacionalna znamka aqualia – Relativni razlogi za zavrnitev – Člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-402/14.


SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (pritožbeni senat) z dne 6. decembra 2012.#Peter Strobl proti Evropski komisiji in Svetu Evropske unije.#Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Zaposlovanje – Javni natečaj – Kandidati, vpisani na seznam primernih kandidatov pred začetkom veljavnosti novih kadrovskih predpisov – Razpis prostega delovnega mesta – Imenovanje – Razvrstitev v naziv v skladu z manj ugodnimi novimi pravili – Člen 12 Priloge XIII h Kadrovskim predpisom – Napačna uporaba prava – Obveznost obrazložitve Sodišča za uslužbence.#Zadeva T‑630/11 P.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 26. januarja 2010. # Internationaler Hilfsfonds eV proti Evropski komisiji. # Pritožba - Dostop do dokumentov institucij - Uredba (ES) št. 1049/2001 - Ničnostna tožba - Pojem ‚izpodbojni akt‘ v smislu člena 230 ES. # Zadeva C-362/08 P.

text:
      Zadeva C-362/08 P
      Internationaler Hilfsfonds eV
      proti
      Evropski komisiji
      „Pritožba – Dostop do dokumentov institucij – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Ničnostna tožba – Pojem ‚izpodbojni akt‘ v smislu člena 230 ES“
      Povzetek sodbe
      Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Pojem – Akti, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke
      (člen 230 ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, členi 4(7), 6(1), 7 ter 8(1) in (3))
      S tem, da določa dvofazni postopek, ki omogoča hiter in preprost dostop do dokumentov, je z Uredbo št. 1049/2001 o dostopu
         javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije zagotovljena zelo široka pravica dostopa do dokumentov zadevnih
         institucij, saj ta v skladu s členom 6(1) te uredbe ni pogojena z navedbo razlogov za prošnjo. Poleg tega v skladu s členom
         4(7) te uredbe izjeme iz odstavkov od 1 do 3 tega člena lahko veljajo samo za obdobje, ko je varstvo utemeljeno z vsebino
         dokumenta. Iz tega je razvidno, da lahko oseba, ki ji je bil dostop predhodno zavrnjen, vloži novo prošnjo za dostop do teh
         dokumentov. Zadevna institucija mora na podlagi take prošnje preveriti, ali je zavrnitev dostopa še vedno upravičena glede
         na medtem spremenjene pravne ali dejanske okoliščine.

      Tako dokument Komisije o zavrnitvi dostopa do dokumentov pomeni dokončno zavrnitev, če dokončnost izhaja tako iz njegove vsebine,
         iz katere je očitno razvidno „dokončno stališče“ Komisije, kot tudi iz okoliščin, v katerih je bil sprejet, to je na koncu
         dolgega niza dejanj, ki jih je pritožnik opravil v obdobju skoraj treh let in zajemajo več prošenj ter so vodila v postopek
         pred varuhom človekovih pravic in v tem okviru tudi do obrazloženega mnenja Komisije.

      Komisija v takih okoliščinah ne more uspešno trditi, da bi moral pritožnik po prejemu dopisa s spornim aktom vložiti novo
         prošnjo in čakati, da jo ta institucija znova zavrne, da bi se ta zavrnitev lahko štela za dokončen in torej izpodbojni akt.
         Pritožnik s tem dejanjem namreč ne bi mogel doseči želenega rezultata, saj je Komisija podrobno preučila prošnjo za dostop,
         ki jo je ta vložil in glede zavrnitve dostopa do zahtevanih dokumentov jasno in dokončno zavzela stališče.

      Če bi se zahtevalo, da se tako dejanje opravi, bi bilo to tudi v nasprotju z navedenim ciljem omogočiti hiter in preprost
         dostop do dokumentov zadevnih institucij.

      Tak akt o zavrnitvi predstavlja izpodbojni akt, zoper katerega se lahko vloži ničnostna tožba na podlagi člena 230 ES. Ta
         tožba je torej dopustna.

      (Glej točke od 56 do 62.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 26. januarja 2010(*)

      „Pritožba – Dostop do dokumentov institucij – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Ničnostna tožba – Pojem ‚izpodbojni akt‘ v smislu člena 230 ES“
      V zadevi C-362/08 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 7. avgusta 2008,
      Internationaler Hilfsfonds eV, s sedežem v Rosbachu (Nemčija), ki jo zastopata H. Kaltenecker in R. Karpenstein, odvetnika,

      tožeča stranka,
      druga stranka v postopku je
      Evropska komisija, ki jo zastopajo P. Costa de Oliveira, S. Fries in T. Scharf, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, predsedniki senatov, R. Silva de Lapuerta
         in C. Toader, predsednici senatov, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann (poročevalec), M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus
         in J.‑J. Kasel, sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. junija 2009,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. septembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družba Internationaler Hilfsfonds eV (v nadaljevanju: IH) v pritožbi predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih
         skupnosti (zdaj: Splošno sodišče) z dne 5. junija 2008 v zadevi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji (T‑141/05, v nadaljevanju:
         izpodbijana sodba), s katero je bila tožba za razglasitev ničnosti odločbe Komisije Evropskih skupnosti z dne 14. februarja 2005,
         s katero ji je bil zavrnjen dostop do nekaterih dokumentov, ki jih je ta imela (v nadaljevanju: sporni akt), zavržena kot
         nedopustna.

       Pravni okvir
      2        Cilj Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega
         parlamenta, Sveta in Komisije (UL L 145, str. 43) je opredeliti načela, pogoje in omejitve pravice do dostopa do dokumentov
         teh institucij, določene v členu 255 ES.

      3        S členom 2(1) navedene uredbe, naslovljenim Upravičenci do dostopa in področje uporabe, je pravica dostopa do dokumentov institucij
         priznana vsem državljanom Unije in vsem fizičnim ali pravnim osebam s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav
         članic „ob upoštevanju načel, pogojev in omejitev, določenih s to uredbo“.

      4        V členu 4(3) iste uredbe, naslovljenem Izjeme, je določeno:

      „Dostop do dokumenta, ki ga je institucija pripravila ali prejela za notranjo rabo in se nanaša na zadevo, o kateri institucija
         ni odločala, se zavrne, če bi razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes
         za razkritje.

      Dostop do dokumenta, ki vsebuje mnenja za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji, se
         zavrne tudi po sprejetju odločitve, če bi razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni
         interes za razkritje.“

      5        Člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001 določa:

      „Izjeme, določene v odstavkih od 1 do 3, veljajo le za obdobje, ko je varstvo utemeljeno z vsebino dokumenta. Izjeme lahko
         veljajo za največ 30 let […].“

      6        V členu 6(1) iste uredbe, naslovljenem Prošnje, je določeno:

      „Prošnje za dostop do dokumenta se dajo v kakršni koli pisni obliki, vključno z elektronsko, v enem od jezikov, navedenih
         v členu 314 […] ES, in dovolj natančno, da lahko institucija ugotovi, za kateri dokument gre. Prosilec ni dolžan navesti razlogov
         za prošnjo.“

      7        Glede obravnave začetnih prošenj člen 7(1) in (2) navedene uredbe določa:

      „1.      Prošnja za dostop do dokumenta se obravnava takoj. Prosilcu je poslano potrdilo o prejemu. V 15 delovnih dneh od vpisa prošnje
         v register institucija odobri dostop do zahtevanega dokumenta in zagotovi dostop v skladu s členom 10 v tem roku ali pa v
         pisnem odgovoru navede razloge za celovito ali delno zavrnitev ter seznani prosilca s pravico do vložitve potrdilne prošnje
         v skladu z odstavkom 2 tega člena.

      2.      Pri celoviti ali delni zavrnitvi lahko prosilec v 15 delovnih dneh od prejema odgovora institucije vloži potrdilno prošnjo,
         v kateri institucijo prosi, da svoje stališče ponovno preuči.“

      8        Glede obravnave potrdilnih prošenj člen 8(1) in (3) Uredbe št. 1049/2001 določa:

      „1.      Potrdilna prošnja se obravnava takoj. V 15 delovnih dneh od vpisa take prošnje v register institucija odobri dostop do zahtevanega
         dokumenta in zagotovi dostop v skladu s členom 10 v tem roku ali pa v pisnem odgovoru navede razloge za celovito ali delno
         zavrnitev. Pri celoviti ali delni zavrnitvi institucija prosilca seznani s sredstvi, ki jih ima na voljo, kakršna so začetek
         sodnega postopka proti instituciji in/ali pritožba varuhu človekovih pravic pod pogoji, določenimi v členih 230 [ES] oziroma
         195 […] ES.

      […]
      3.      Če institucija ne odgovori v predpisanem roku, se šteje, da je odgovor negativen, in prosilec ima pravico, da sproži sodni
         postopek proti instituciji in/ali pošlje pritožbo varuhu človekovih pravic na podlagi ustreznih določb Pogodbe ES.“

       Dejansko stanje spora
      9        Družba IH je nevladna organizacija nemškega prava, dejavna na področju človekoljubne pomoči. S Komisijo je 28. aprila 1998
         podpisala pogodbo, imenovano LIEN 97-2011 (v nadaljevanju: pogodba), o sofinanciranju programa medicinske pomoči, ki ga je
         organizirala v Kazahstanu.

      10      Komisija je 1. oktobra 1999 enostransko odpovedala navedeno pogodbo in 6. avgusta 2001 družbo IH obvestila, da je po tej odpovedi
         pogodbe sprejela odločbo, s katero zahteva povračilo določenega zneska, plačanega družbi IH v okviru izvrševanja te pogodbe.

      11      Družba IH je 9. marca 2002 Komisijo zaprosila za dostop do dokumentov v zvezi s pogodbo.

      12      Komisija je 8. julija 2002 družbi IH poslala seznam dokumentov iz štirih spisov (v nadaljevanju: dopis z dne 8. julija 2002).
         S sklicevanjem na člen 4(3) Uredbe št. 1049/2001 je zavrnila prošnjo družbe IH glede nekaterih dokumentov iz prvih treh spisov
         in vseh dokumentov iz četrtega spisa.

      13      Družba IH je z dopisom z dne 11. julija 2002 predsednika Komisije zaprosila za popoln dostop do dokumentov v zvezi s pogodbo.

      14      Komisija je z dopisom z dne 26. julija 2002, ki ga je podpisal direktor direktorata „Evropa, Kavkaz in srednja Azija“ v okviru
         urada za sodelovanje EuropeAid (v nadaljevanju: dopis z dne 26. julija 2002), na to prošnjo odgovorila tako:

      „Pišem vam v zvezi z vašim dopisom predsedniku Prodiju z dne 11. julija 2002, glede katerega me je prosil, naj nanj odgovorim.
      […]
      V zadnjem dopisu z dne 8. julija 2002, ki ste ga prejeli od Komisije v odgovor na vašo prošnjo, da se želite seznaniti z vsebino
         dokumentacije v zvezi s pogodbo […], vam je bil dan na razpolago seznam navedene vsebine. Na podlagi tega seznama smo vas
         pozvali, da službam Komisije sporočite, kopije katerih dokumentov bi želeli imeti.

      Na podlagi take prošnje vam je lahko omogočen takojšen dostop do dokumentov, glede katerih dostop ni omejen. O dostopu do
         dokumentov, do katerih je v skladu s členom 4 Uredbe št. 1049/2001 dostop omejen, pa se ponavadi odloča od primera do primera.

      Ponavljam, da so službe Komisije vašo prošnjo obravnavale skrbno in prednostno.“
      15      Družba IH je 26. avgusta 2002 pregledala dokumente, glede katerih ji je Komisija odobrila dostop.

      16      Komisija in družba IH sta nato glede povračila zneska, ki ga je na podlagi pogodbe zahtevala Komisija, skušali najti sporazumno
         rešitev. Vendar sta v začetku oktobra 2003 ugotovili, da take sporazumne rešitve ne moreta doseči.

      17      Družba IH je 6. oktobra 2003 pri evropskem varuhu človekovih pravic vložila pritožbo, ker ji je Komisija zavrnila popoln dostop
         do dokumentov v zvezi s pogodbo. Ta pritožba je bila vpisana pod opravilno številko 1874/2003/GG (v nadaljevanju: pritožba
         družbe IH).

      18      Varuh človekovih pravic je Komisiji 15. julija 2004 poslal predlog priporočila, v katerem je ugotovil, da ni ustrezno obravnavala
         prošnje družbe IH za neomejen dostop do dokumentov v zvezi s pogodbo, in to institucijo pozval, naj to prošnjo znova preuči.
         Komisiji je tudi predlagal, naj dovoli dostop do navedenih dokumentov, razen če lahko dokaže, da za zavrnitev dostopa do njih
         velja ena od izjem iz Uredbe št. 1049/2001.

      19      Komisija je 12. in 21. oktobra 2004 varuhu človekovih pravic poslala obrazloženo mnenje najprej v angleščini, nato pa še v
         nemščini (v nadaljevanju: obrazloženo mnenje). V tem mnenju je med drugim trdila:

      „Komisija sprejema predlog priporočila evropskega varuha človekovih pravic in je znova preučila prošnjo [družbe IH] za dostop
         do dokumentacije [v zvezi s pogodbo]. Znova je preučila, ali je treba dokumente iz spisov št. 1, 2 in 3, do katerih je bil
         dostop zavrnjen, in vse dokumente iz spisa št. 4 v celoti ali delno razkriti v skladu z določbami Uredbe […] št. 1049/2001.“

      20      Komisija se je po vnovični preučitvi odločila razkriti pet dokumentov, do katerih je pred tem družbi IH zavrnila dostop, in
         njihove kopije priložila k obrazloženemu mnenju.

      21      Glede preostalih dokumentov iz prošnje za dostop je kljub temu vztrajala pri zavrnitvi dostopa družbi IH.

      22      Evropski varuh človekovih pravic je 18. oziroma 25. oktobra 2004 družbi IH poslal kopiji angleške in nemške različice obrazloženega
         mnenja in jo pozval, naj v zvezi s tem predloži pripombe, kar je 22. oktobra 2004 tudi storila.

      23      Varuh človekovih pravic je 14. decembra 2004 o pritožbi družbe IH sprejel dokončno odločbo. Na koncu je v točki 3.1 svoje
         odločbe navedel kritično pripombo v zvezi z upravno prakso Komisije v obravnavani zadevi. Pri tem je ugotovil, da dejstvo,
         da Komisija ni navedla tehtnih razlogov, ki bi lahko upravičili zavrnitev dostopa družbi IH do več dokumentov v zvezi s pogodbo,
         pomeni nepravilnost. Ker pa je varuh človekovih pravic menil, da Evropski parlament ne more sprejeti ukrepov, s katerimi bi
         lahko v sporni zadevi podprl njegovo stališče in stališče družbe IH, se mu ni zdelo koristno, da bi Parlamentu poslal posebno
         poročilo, temveč je v točki 3.5 svoje odločbe navedeni pritožbeni postopek končal.

      24      Družba IH je 22. decembra 2004 na podlagi ugotovitev iz navedene dokončne odločbe predsedniku Komisije poslala prošnjo za
         popoln dostop do dokumentov v zvezi s pogodbo, v kateri je navedla:

      „[…] s tem dopisom vlagam formalno prošnjo, naj se družbi [IH] omogoči neomejen dostop do dokumentacije Komisije v zvezi s
         [pogodbo], vključno z vsemi dokumenti, do katerih so vaše službe do zdaj zavračale dostop. Vljudno vas prosim, da izdate potrebna
         navodila za določitev […] čimprejšnjega datuma ugoditve tej prošnji […]

      V utemeljitev te prošnje se sklicujem na odločbo […] varuha človekovih pravic z dne 14. decembra 2004 […]
      Upam, da ne bo treba zahtevati sodnega varstva in da boste svojim službam dali navodila za zagotovitev popolnega dostopa do
         zadevne dokumentacije. […]

      Upam, da bom do 21. januarja 2005 prejel vaš odgovor.
      […]“
      25      Komisija je 21. januarja 2005 v odgovor na to prošnjo družbi IH poslala dopis, v katerem je navedla:

      „Zahvaljujemo se vam za vaš dopis z dne 22. decembra 2004 […], s katerim ste na podlagi Uredbe [št.] 1049/2001 […] prosili
         za dostop do dokumentov [v zvezi s pogodbo].

      Ker Komisija še ni sprejela dokončnega stališča glede odločbe varuha človekovih pravic z dne 14. decembra 2004, vas obveščamo,
         da bo vaša prošnja kar najhitreje obravnavana.

      Zahvaljujemo se vam za razumevanje in vas lepo pozdravljamo.“
      26      Komisija je 14. februarja 2005 s spornim aktom, ki ga je podpisal direktor direktorata za pomoč pri operacijah v okviru urada
         za sodelovanje EuropeAid, odgovorila na prošnjo družbe IH z dne 22. decembra 2004 s temi besedami:

      „Zahvaljujemo se vam za vaš dopis z dne 22. decembra 2004 […], s katerim ste na podlagi Uredbe [št.] 1049/2001 […] prosili
         za dostop do dokumentov [v zvezi s pogodbo].

      […] 21. januarja 2005 smo vas obvestili, da mora Komisija pred odgovorom na vašo prošnjo sprejeti dokončno stališče glede
         odločbe varuha človekovih pravic z dne 14. decembra 2004.

      Ko je Komisija glede navedene odločbe sprejela stališče, da se ne strinja z varuhovo razlago [člena 4(1)(b) in (3), drugi
         pododstavek,] zgoraj navedene uredbe in Uredbe [(ES) št.] 45/2001 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000]
         o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti [in o prostem pretoku takih podatkov
         (UL 2001, L 8, str. 1)], je odločila, da ne bo odobrila dostopa do dokumentov, ki po mnenju Komisije spadajo med izjeme, določene
         z navedeno uredbo, na katere se je Komisija sklicevala v dopisu varuhu človekovih pravic z dne 12. oktobra 2004.

      Z obžalovanjem vam sporočamo, da vam razen dokumentov, ki so vam bili na voljo ob dostopu vaše stranke do spisa [v zvezi s
         pogodbo] 26. [avgusta] 2002, in [petih] dokumentov, ki jih je Komisija priložila k navedenemu dopisu varuhu človekovih pravic
         – katerega vsebina vam je bila poslana […] – Komisija ne namerava dati na voljo drugih dokumentov […]“

       Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
      27      Družba IH je 11. aprila 2004 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila ničnostno tožbo zoper sporni akt.

      28      Komisija je z ločenim aktom vložila ugovor nedopustnosti na podlagi člena 114(1) Poslovnika Splošnega sodišča. Družba IH je
         26. junija 2005 predložila svoja stališča glede tega ugovora.

      29      V utemeljitev ugovora nedopustnosti je Komisija med drugim trdila, da je s spornim aktom le potrjena prejšnja odločba, sprejeta
         julija 2002 in vsebovana v dopisih z dne 8. in 26. julija 2002, zoper katero družba IH v predpisanem roku ni vložila nobenega
         pravnega sredstva. Zato naj ta akt ne bi bil izpodbojen z ničnostno tožbo, vloženo na podlagi člena 230 ES.

      30      Splošno sodišče je najprej v točkah od 72 do 75 izpodbijane sodbe dopis z dne 8. julija 2002 opredelilo kot začetni odgovor
         na prošnjo za dostop do dokumentov v zvezi s pogodbo v smislu člena 7(1) Uredbe št. 1049/2001.

      31      Nato je Splošno sodišče v točkah od 76 do 79 izpodbijane sodbe dopis z dne 26. julija 2002 opredelilo kot odgovor na potrdilno
         prošnjo v smislu člena 8 navedene uredbe, ki jo je družba IH 11. julija 2002 poslala Komisiji.

      32      Tretjič, Splošno sodišče je v točki 81 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je odločba iz dopisa z dne 26. julija 2002, ker v predpisanem
         roku ni bila izpodbijana, do datuma vložitve tožbe družbe IH postala dokončna.

      33      Ob upoštevanju sodne prakse, v skladu s katero je ničnostna tožba zoper odločbo, s katero se le potrjuje predhodna odločba,
         ki ni bila izpodbijana v predpisanem roku, nedopustna, je Splošno sodišče preverilo, ali je bila s spornim aktom le potrjena
         odločba z dne 26. julija 2002.

      34      Glede tega se je v točki 82 izpodbijane sodbe oprlo na sodno prakso, v skladu s katero odločba le potrjuje že obstoječo odločbo
         takrat, kadar v primerjavi s prejšnjim aktom ne vsebuje novih elementov in ni bila sprejeta po ponovni preučitvi položaja
         naslovnika prejšnjega akta. V zvezi s tem je navedlo sodbo Sodišča z dne 10. decembra 1980 v zadevi Grasselli proti Komisiji
         (23/80, Recueil, str. 3709, točka 18), sklep Splošnega sodišča z dne 4. maja 1998 v zadevi BEUC proti Komisiji (T‑84/97, Recueil,
         str. II‑795, točka 52) in sodbo Splošnega sodišča z dne 11. junija 2002 v zadevi AICS proti Parlamentu (T‑365/00, Recueil,
         str. II‑2719, točka 30).

      35      V zvezi s tem je Splošno sodišče v točkah od 83 do 92 izpodbijane sodbe najprej preverilo, ali se elementi, na katere se je
         sklicevala družba IH, lahko štejejo za „nove elemente“ v smislu te sodne prakse. Ugotovilo je, da niti ugotovitve varuha človekovih
         pravic v odločbi z dne 14. decembra 2004 niti potek in rezultati poizvedb, ki jih je opravil med obravnavo pritožbe družbe
         IH, niso novi elementi, na podlagi katerih bi lahko razlikovali sporni akt od dopisa z dne 26. julija 2002.

      36      Splošno sodišče je nato preverilo, ali je bila pred sprejetjem spornega akta opravljena ponovna preučitev položaja družbe
         IH v smislu sodne prakse, navedene zgoraj v točki 34 te sodbe. V točkah od 93 do 100 izpodbijane sodbe je to možnost izključilo.

      37      Zato je Splošno sodišče v točki 102 izpodbijane sodbe trditev Komisije, da je sporni akt le potrdilen, štelo za utemeljeno
         in zato ugodilo njenemu ugovoru nedopustnosti.

      38      Nazadnje je Splošno sodišče v točkah od 103 do 110 izpodbijane sodbe zaradi celovitosti obrazložitve pojasnilo, da tudi če
         sporni akt ne bi le potrjeval dopisa z dne 26. julija 2002, ne bi štel za izpodbojen, saj bi ga bilo treba opredeliti kot
         začetni odgovor v smislu člena 7(1) Uredbe št. 1049/2001, zoper katerega ni mogoče vložiti ničnostne tožbe na podlagi člena
         230 ES.

      39      Na podlagi vseh teh ugotovitev je Splošno sodišče z izpodbijano sodbo tožbo družbe IH zavrglo kot nedopustno.

       Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
      40      Družba IH s pritožbo Sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano sodbo razveljavi;
      –        o zadevi dokončno meritorno odloči in sporni akt razglasi za ničen ali, podredno, jo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje
         in

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      41      Komisija predlaga Sodišču, naj:

      –        pritožbo zavrže kot delno nedopustno ali zavrne kot neutemeljeno in
      –        družbi IH naloži plačilo stroškov.
      42      Družba IH je z dopisom, ki ga je sodno tajništvo Sodišča prejelo 21. oktobra 2009, Sodišču predlagala, naj na podlagi člena 61
         Poslovnika Sodišča, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi njegovega člena 118, odredi ponovno odprtje ustnega
         postopka.

       Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
      43      Sodišče lahko po uradni dolžnosti ali na predlog generalnega pravobranilca ali strank v skladu s členom 61 Poslovnika odredi
         ponovno odprtje ustnega postopka, kadar meni, da ni dovolj poučeno ali da je o zadevi treba razsoditi na podlagi trditve,
         o kateri stranke niso razpravljale (sodba z dne 8. septembra 2009 v zadevi Liga Portuguesa de Futebol Profissional in Bwin
         International, C‑42/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 31 in navedena sodna praksa).

      44      Statut Sodišča Evropske unije in njegov poslovnik pa strankam ne dajeta možnosti, da predložijo stališča v odgovor na sklepne
         predloge generalnega pravobranilca.

      45      Vendar pa družba IH v svojem predlogu trdi samo, da temeljijo sklepni predlogi generalnega pravobranilca na napačni razlagi
         Uredbe št. 1049/2001.

      46      Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca meni, da ima v obravnavanem primeru na voljo vse potrebne podatke, da lahko
         odloči v zadevnem sporu in da zadeve ni treba obravnavati na podlagi trditev, o katerih se pred tem sodiščem ni razpravljalo.

      47      Ponovnega odprtja ustnega postopka zato ni treba odrediti.

       Pritožba
      48      Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi ugodilo ugovoru nedopustnosti, ki ga je zaradi neizpodbojnosti spornega akta uveljavljala
         Komisija.

      49      Družba IH v utemeljitev pritožbe navaja tri pritožbene razloge. Prvi se nanaša na napačno opredelitev odločbe iz dopisa z
         dne 26. julija 2002 kot odgovor na potrdilno prošnjo v smislu člena 8(1) Uredbe št. 1049/2001. Drugi in tretji tožbeni razlog,
         ki zadevata sporni akt, se nanašata na napačno opredelitev tega akta kot akta, s katerim je le potrjena navedena odločba,
         oziroma na napačno opredelitev tega akta kot začetnega odgovora v smislu člena 7(1) navedene uredbe.

      50      Najprej je treba skupaj preučiti drugi in tretji pritožbeni razlog.

      51      Skladno z ustaljeno sodno prakso je mogoče ničnostno tožbo vložiti le zoper ukrepe, ki povzročijo zavezujoče pravne učinke,
         ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj (glej zlasti sodbo z dne 12.
         septembra 2006 v zadevi Reynolds Tobacco in drugi proti Komisiji, C‑131/03 P, ZOdl., str. I-7795, točka 54 in navedena sodna
         praksa).

      52      Iz prav tako ustaljene sodne prakse v zvezi z dopustnostjo ničnostnih tožb je razvidno, da se je treba za opredelitev izpodbijanih
         aktov opreti tako na vsebino teh aktov kot na namen njihovih avtorjev. V zvezi s tem so izpodbojni akti načeloma ukrepi, ki
         dokončno določajo stališče Komisije ob koncu upravnega postopka in ki povzročijo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo
         na interese tožeče stranke, razen vmesnih ukrepov, katerih cilj je priprava končne odločbe in nimajo takih učinkov, ter aktov,
         ki le potrjujejo predhodni akt, ki se ni pravočasno izpodbijal (glej v tem smislu sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi Athinaïki
         Techniki proti Komisiji, C‑521/06 P, ZOdl., str. I-5829, točka 42).

      53      V zvezi z Uredbo št. 1049/2001 je treba opozoriti, da je namen njenih členov 7 in 8 s tem, da določata dvofazni postopek,
         omogočiti hitro in preprosto obravnavo prošenj za dostop do dokumentov zadevnih institucij ter predvsem zgladiti nesoglasja,
         ki lahko pri tem nastanejo. Kadar stranki takega nesoglasja ne moreta rešiti, odstavek 1 navedenega člena 8 določa dve pravni
         sredstvi, in sicer začetek sodnega postopka in predložitev pritožbe varuhu človekovih pravic.

      54      Ker je z navedenim postopkom predvidena vložitev potrdilne prošnje, lahko med drugim zadevna institucija znova preuči svoje
         stališče, preden sprejme dokončno odločbo o zavrnitvi, zoper katero je mogoče začeti postopek pred sodišči Unije. Tak postopek
         omogoča, da se začetne prošnje obravnavajo hitreje in da se zato pogosteje izpolnijo pričakovanja prosilca, zadevna institucija
         pa lahko sprejme obrazloženo stališče, preden prosilcu dokončno zavrne dostop do dokumentov, zlasti kadar ta kljub obrazloženi
         zavrnitvi s strani te institucije ponovno vloži prošnjo za njihovo razkritje.

      55      Za ugotovitev, ali se zoper neki akt lahko vloži tožba na podlagi člena 230 ES, je bolj pomembna njegova vsebina kot njegova
         oblika (glej sodbo z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil, str. 2639, točka 9).

      56      Poleg tega je treba poudariti, da je z Uredbo št. 1049/2001 zagotovljena zelo široka pravica dostopa do dokumentov zadevnih
         institucij, saj ta v skladu s členom 6(1) te uredbe ni pogojena z navedbo razlogov za prošnjo. Poleg tega v skladu s členom
         4(7) te uredbe izjeme iz odstavkov od 1 do 3 tega člena lahko veljajo samo za obdobje, ko je varstvo utemeljeno z vsebino
         dokumenta.

      57      Iz tega je razvidno, da lahko oseba, ki ji je bil dostop predhodno zavrnjen, vloži novo prošnjo za dostop do teh dokumentov.
         Zadevna institucija mora na podlagi take prošnje preveriti, ali je zavrnitev dostopa še vedno upravičena glede na medtem spremenjene
         pravne ali dejanske okoliščine.

      58      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da sporni akt tako glede na vsebino, iz katere je očitno razvidno „dokončno stališče Komisije“,
         kot glede na okoliščine, v katerih je bil sprejet, pomeni dokončno zavrnitev Komisije, da razkrije vse dokumente, za katere
         je prosila družba IH. S to zavrnitvijo je bil končan dolgi niz v točkah od 11 do 26 te sodbe navedenih dejanj, ki jih je ta
         družba postopoma opravila v obdobju skoraj treh let, da bi dobila dostop do dokumentov v zvezi s pogodbo, in ki zajemajo več
         prošenj družbe IH s tem ciljem.

      59      Kot je bilo že navedeno v točki 57 te sodbe, je družba IH smela vložiti nove prošnje za dostop do navedenih dokumentov, Komisija
         pa jim tega ne bi smela odreči s sklicevanjem na prejšnje zavrnitve dostopa.

      60      Prav tako Komisija v okoliščinah, kakršne so v tem sporu, ne more uspešno trditi, da bi morala družba IH po prejemu dopisa
         s spornim aktom vložiti novo prošnjo in čakati, da jo ta institucija znova zavrne, da bi se ta zavrnitev lahko štela za dokončen
         in torej izpodbojni akt. Ne glede na to, da Komisija v spornem aktu družbe IH ni seznanila s pravico do vložitve potrdilne
         prošnje, ta družba s tem dejanjem niti ne bi mogla doseči želenega rezultata, saj je Komisija, kot je razvidno iz obrazloženega
         mnenja in razkritja petih dokumentov med postopkom pred varuhom človekovih pravic, podrobno preučila prošnjo za dostop, ki
         jo je vložila družba IH, in glede zavrnitve dostopa do zahtevanih dokumentov jasno in dokončno zavzela stališče.

      61      Če bi se zahtevalo, da se tako dejanje opravi, bi bilo to tudi v nasprotju s ciljem postopka iz Uredbe št. 1049/2001, s katerim
         se želi omogočiti hiter in preprost dostop do dokumentov zadevnih institucij.

      62      Na podlagi vsega navedenega je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče napačno menilo, da sporni akt ni izpodbojen in da zoper
         njega ni mogoče vložiti ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES. Iz zgornjih ugotovitev je namreč razvidno, da je v nasprotju
         s tem, kar je razsodilo Splošno sodišče, tožba zoper tak akt dopustna.

      63      Zato sta drugi in tretji pritožbeni razlog, ki ju je v utemeljitev pritožbe navedla družba IH, utemeljena. Ne da bi bilo treba
         obravnavati prvi tožbeni razlog, je torej treba ugoditi pritožbi in izpodbijano sodbo razveljaviti.

       Tožba na prvi stopnji
      64      V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča lahko to v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča samo dokončno
         odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.

      65      Vendar v tej fazi postopka Sodišče ne more vsebinsko odločiti o tožbi, ki jo je pri Splošnem sodišču vložila družba IH. Ta
         vidik spora namreč vključuje tožbene razloge in dokaze, o katerih se pred Splošnim sodiščem ni razpravljalo, saj je to odločalo
         o ugovoru nedopustnosti, ki je bil vložen z ločenim aktom. Zato o zadevi vsebinsko še ni mogoče odločati. Vendar pa ima Sodišče
         dokaze, potrebne za dokončno odločitev o ugovoru nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija v postopku na prvi stopnji.

      66      Navedeni ugovor nedopustnosti, ki temelji na tem, da se zoper sporni akt ne more vložiti ničnostne tožbe, je treba iz razlogov,
         navedenih v točkah od 51 do 62 te sodbe, zavrniti.

      67      Zato je treba zadevo vrniti Splošnemu sodišču v ponovno odločanje, da bo preučilo tožbo za razglasitev ničnosti spornega akta,
         ki jo je vložila družba IH.

       Stroški
      68      Člen 122, prvi odstavek, Poslovnika določa, da če je pritožba utemeljena in če Sodišče samo dokončno odloči v sporu, odloči
         tudi o stroških. Na podlagi člena 69(2) tega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi njegovega člena
         118, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

      69      Ker je bilo pritožbi ugodeno in je Sodišče zavrnilo ugovor nedopustnosti Komisije, ji je treba naložiti plačilo stroškov,
         povezanih s pritožbo, in stroškov postopka na prvi stopnji, povezanih z ugovorom nedopustnosti, kot je predlagala družba IH,
         odločitev o preostalih stroških pa pridržati.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 5. junija 2008 v zadevi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji (T-141/05)
            se razveljavi.
      2)      Ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija Evropskih skupnosti pri Sodišču prve stopnje Evropskih skupnosti, se zavrne.
      3)      Zadeva se vrne Splošnemu sodišču Evropske unije, da bo odločilo o predlogih družbe Internationaler Hilfsfonds eV za razglasitev
            ničnosti odločbe Komisije Evropskih skupnosti z dne 14. februarja 2005, s katero ji je bil zavrnjen dostop do nekaterih dokumentov,
            ki jih je ta imela.
      4)      Evropski Komisiji se naloži plačilo stroškov tega postopka in stroškov postopka na prvi stopnji, povezanih z ugovorom nedopustnosti.
      5)      Odločitev o preostalih stroških se pridrži.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. decembra 1982. # Onno Plug proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 191/81.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 12. januarja 2005. # Wieland-Werke AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedne znamke SnTEM, SnPUR in SnMIX - Absolutni razlogi za zavrnitev - Opisna narava - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št.40/94. # Združene zadeve T-367/02 do T-369/02.

text:
      Združene zadeve od T-367/02 do T-369/02
      Wieland-Werke AG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Besedne znamke SnTEM, SnPUR in SnMIX – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisna narava – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo
            izključno znaki ali podatki, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda – Pojem
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo
            izključno znaki ali podatki, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda – Obstoj sopomenk za opis istih lastnosti – Odsotnost
            vpliva
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
      3.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo
            izključno znaki ali podatki, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda – Besedni znaki „SnTEM“, „SnPUR“ in „SnMIX“
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
      4.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisna narava znaka – Okoliščina,
            na podlagi katere je nujno izključena opisna narava znaka
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b) in (c))
      1.      Da se zahteva za registracijo znamke Skupnosti zavrne na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ni treba,
         da se znaki ali podatki, ki sestavljajo znamko in na katere se nanaša ta določba, v trenutku prijave za registracijo dejansko
         uporabljajo za opis proizvodov, kakršni so proizvodi iz zahteve za registracijo, ali za opis lastnosti teh proizvodov. Zadošča,
         da se te znake in podatke lahko uporablja v te namene.

      Poleg tega zadošča, da zadevni znak z najmanj enim od svojih možnih pomenov opisuje lastnosti zadevnih proizvodov ali storitev.
      (Glej točko 40.)
      2.      Za presojo, ali je glede znamke podan absolutni razlog za zavrnitev, kot ga določa člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 o znamki
         Skupnosti, je nepomembno, ali sopomenke, s katerimi je mogoče opisati iste lastnosti proizvodov ali storitev, navedenih v
         zahtevi za registracijo, obstajajo ali ne. Dejansko, če ta določba določa, da je razlog za neregistracijo prijavljene znamke
         ta, da mora biti znamka sestavljena izključno iz znakov ali podatkov, ki lahko označujejo lastnosti zadevnih proizvodov ali
         storitev, pa ta člen ne zahteva, da bi bili ti znaki ali podatki edini način za označitev omenjenih lastnosti.

      (Glej točko 41.)
      3.      Besedni znaki SnTEM, SnPUR in SnMIX –  za katere je zahtevana registracija za „kovinske polproizvode v obliki pločevine, trakov,
         vrvi, cevi, profilov, palic ali podobnega, zlasti iz neželezovih kovin, kot na primer iz bakra ali bakrene zlitine, prevlečene
         z ene ali dveh strani s kovinsko oblogo iz kositra ali kositrne zlitine“, ki sodijo v razred 6 Nicejskega aranžmaja – lahko,
         v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, s stališča strokovnjakov na področju metalurgije iz različnih
         držav Evropske unije služijo za označitev bistvenih lastnosti zadevnih proizvodov.

      Prvič, sestavina „Sn“, ki je kemijski simbol za kositer, zato, ker vsi proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija,
         vsebujejo kositer, označuje eno izmed njihovih lastnosti. Tudi sestavine „TEM“, „PUR“ in „MIX“ zaradi svojega pomena opisujejo
         eno od lastnosti proizvodov, za katere je bila zahtevana registracija.

      Drugič, glede pomena celote vseh zadevnih znakov, ti sami po sebi opisujejo značilnosti zadevnih proizvodov, kolikor ne obstaja
         opazna razlika med temi znaki in preprosto vsoto sestavin, ki jih sestavljajo. Dejansko, v zvezi z zadevnimi proizvodi, obravnavane
         kombinacije niso neobičajne in, natančneje, niso leksikalne novosti.

      (Glej točke 23, 26, 27, 29, 37, 39 in 42.)
      4.      Besedna znamka Skupnosti, ki opisuje lastnosti proizvodov ali storitev, v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, je zaradi
         tega dejstva nujno brez razlikovalnega učinka glede na te iste proizvode ali storitve, v smislu člena 7(1)(b) navedene uredbe.

      (Glej točko 46.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 12. januarja 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Besedne znamke SnTEM, SnPUR in SnMIX – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisna narava – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V združenih zadevah od T-367/02 do T-369/02,
      Wieland-Werke AG, s sedežem v Ulmu (Nemčija), ki ga zastopata S. Gruber in F. Graf von Stosch, avocats,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata T. L. Eichenberg in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      zaradi treh tožb zoper odločbe prvega odbora za pritožbe UUNT, vloženih 25. septembra 2002 (R 338/2001-1, R 337/2001-1 in
         R 335/2001-1), ki se nanašajo na zahteve za registracijo besednih znamk SnTEM, SnPUR in SnMIX kot znamk Skupnosti,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti senat),
      v sestavi H. Legal, predsednik, V. Tiili, sodnica, in M. Vilaras, sodnik,
      sodna tajnica: D. Christensen, administratorka,
      na podlagi vlog, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 9. decembra 2002,
      na podlagi združitve predloženih zadev za pisni postopek, ustni postopek in za skupno odločbo, v skladu s členom 50 Poslovnika
         Sodišča prve stopnje,

      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 28. aprila 2003,
      po obravnavi z dne 17. junija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka je 14. decembra 1999 na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti, s spremembami
         (UL 1994, L 11, str. 1), na Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila tri prijave za znamko
         Skupnosti.

      2        Zahteva za registracijo znamke se nanaša na besedne znake SnTEM, SnPUR in SnMIX.

      3        Proizvodi, za katere so bile vložene prijave, sodijo v razred 6 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov
         in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu:

      „Kovinski polproizvodi v obliki pločevine, trakov, vrvi, cevi, profilov, palic ali podobnega, zlasti iz neželezovih kovin,
         kot na primer iz bakra ali bakrene zlitine, prevlečeni z ene ali dveh strani s kovinsko oblogo, zlasti iz kositra ali kositrne
         zlitine.“

      4        Z dopisom z dne 10. februarja 2000 je preizkuševalka obvestila tožečo stranko, da zadevnih znakov v skladu s členom 7(1)(b),
         (c) in (g) Uredbe št. 40/49 ni mogoče registrirati, saj ti znaki opisujejo proizvode, ki so predmet registracije, in so kot
         taki brez slehernega razlikovalnega učinka ter so zavajajoči za javnost. Po mnenju preizkuševalke sestavina „Sn“ dejansko
         predstavlja kemijski simbol za kositer. Sestavina „TEM“ pa naj bi bila okrajšava, ki se uporablja na področju znanosti in
         tehnike za izraz „tempered“, kar na področju zlitin pomeni „obdelan“. Tako naj bi znamka SnTEM pomenila „tempered tin“ (obdelan
         kositer). Vsebina „PUR“ naj bi pomenila „čisti“, znamka SnPUR pa „čisti kositer“. Končno, po mnenju preizkuševalke vsebina
         „MIX“ ustreza nemškemu izrazu za „mešanico“ in torej znamka SnMIX pomeni „kositrna zlitina“. Preizkuševalka je prav tako ugotovila,
         da je vsaka od zahtevanih znamk zavajajoča za javnost, kolikor proizvodi, na katere se nanašajo prijave, ne ustrezajo tem
         oznakam.

      5        Z dopisom z dne 3. aprila 2000 je tožeča stranka podala stališča glede očitkov preizkuševalke. Med drugim je tožeča stranka
         omejila seznam proizvodov, zajetih v prijavah znamk, s tem, da je odstranila drugi „zlasti“ pred besedno zvezo „iz kositra
         ali kositrne zlitine“, tako da je postal seznam naslednji:

      „Kovinski polproizvodi v obliki pločevine, trakov, vrvi, cevi, profilov, palic ali podobnega, zlasti iz neželezovih kovin,
         kot na primer iz bakra ali bakrene zlitine, prevlečeni z ene ali dveh strani s kovinsko oblogo iz kositra ali kositrne zlitine.“

      6        S tremi odločbami z dne 7. in 8. februarja 2001 je preizkuševalka zavrnila zahteve za registracijo na podlagi člena 7(1)(b)
         in (c) Uredbe št. 40/94.

      7        Tožeča stranka je 4. aprila 2001 pri UUNT vložila tri pritožbe na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94.

      8        Z odločbami z dne 25. septembra 2002, R 338/2001-1, R 337/2001-1 in R 335/2001-1 (v nadaljevanju: izpodbijane odločbe), ki
         so bile tožeči stranki vročene 10. oktobra 2002, je prvi odbor za pritožbe zavrnil pritožbe. Slednji je v bistvu menil, da
         glede na to, da strokovni krogi poznajo tako pomen kemijskega simbola „Sn“ kakor tudi pomen okrajšav „TEM“, „PUR“ in „MIX“,
         je mogoče iz prijavljenih znamk sklepati, da gre za obdelan kositer, čisti kositer in za kositrno zlitino. Zato po mnenju
         odbora za pritožbe predmetne znamke opisujejo proizvode, zajete v prijavi za registracijo, in so brez slehernega razlikovalnega
         učinka v smislu člena 7(1)(c) in (b) Uredbe št. 40/94.

       Predlogi strank
      9        Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        izpodbijane odločbe razglasi za nične;
      –        naloži plačilo stroškov UUNT.
      10      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbe zavrne;
      –        naloži plačilo stroškov tožeči stranki.
       Pravno stanje
      11      V utemeljitev tožb tožeča stranka navaja dva tožbena razloga. Pri prvem navaja kršitev člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94. Pri
         drugem navaja kršitev člena 7(1)(b) iste uredbe.

      12      Najprej je treba preučiti prvi tožbeni razlog.

      13      Tožeča stranka prereka, da bi znaki SnTEM, SnPUR in SnMIX zgolj opisovali proizvode, ki so predmet zahteve za registracijo,
         in poudarja, da ti znaki v zadevnih krogih ne označujejo neposredno in konkretno kakovosti ali drugih lastnosti teh proizvodov.

      14      UUNT navaja, da je odbor za pritožbe v izpodbijanih odločbah povsem pravilno menil, da se za zadevne znamke registracija zavrne.

      15      Sodišče prve stopnje opominja, da se na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 zavrne registracija „znamk, ki jih sestavljajo
         izključno znaki ali podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski
         izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve“. Poleg tega, člen 7(2) Uredbe
         št. 40/94 določa, da se „odstavek 1 [...] uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu Skupnosti“.

      16      Člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 preprečuje, da bi znaki ali podatki, na katere se nanaša, bili z registracijo kot znamka pridržani
         za eno samo podjetje. Ta določba tako zasleduje cilj v splošnem interesu, ki zahteva, da lahko vsakdo prosto uporablja take
         znake in podatke (glej sodbo Sodišča z dne 23. oktobra 2003 v zadevi UUNT proti Wrigley, C-191/01 P, Recueil, str. I-12447,
         točka 31).

      17      Razlikovalni učinek znamke je treba presojati po eni strani glede na proizvode ali storitve, za katere je zahtevana registracija
         znaka (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi Taurus-Film proti UUNT (Cine Action), T-135/99, Recueil,
         str. II-379, točka 25, in v zadevi Taurus-Film proti UUNT (Cine Comedy), T-136/99, Recueil, str. II-397, točka 25), in po
         drugi strani glede na zaznavanje ciljne javnosti, ki jo predstavlja potrošnik teh proizvodov ali storitev (sodba Sodišča prve
         stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Ellos proti UUNT (ELLOS), T-219/00, Recueil, str. II-753, točka 29).

      18      V obravnavani zadevi je treba najprej poudariti, da so proizvodi, navedeni v zahtevi za registracijo, kovinski polproizvodi
         – zlasti iz neželezovih kovin – v obliki pločevine, trakov, vrvi, cevi, profilov, palic ali podobnega, ki imajo z ene ali
         dveh strani kovinsko oblogo iz kositra ali kositrne zlitine.

      19      Glede na naravo zadevnih proizvodov je torej treba ugotoviti, da so ciljna javnost strokovnjaki na področju metalurgije.

      20      Poleg tega, kolikor so ti strokovnjaki seznanjeni z običajnimi strokovnimi izrazi in okrajšavami s svojega delovnega področja,
         in to ne glede na jezikovni izvor teh izrazov ali okrajšav, je treba ugotoviti, da so ciljna javnost strokovnjaki metalurgije
         v različnih državah Evropske unije.

      21      Zato je treba, v okviru uporabe člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, preučiti, glede na dani pomen zadevnih besednih znakov, ali
         s stališča ciljne javnosti obstaja dovolj neposredna in konkretna zveza med temi znaki in vrstami proizvodov ali storitev,
         za katere je bila zahtevana registracija (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi DaimlerChrysler
         proti UUNT (TELE AID), T-355/00, Recueil, str. II-1939, točka 28).

      22      Glede pomena prijavljenih znamk je treba poudariti, da je vsak izmed besednih znakov SnTEM, SnPUR in SnMIX sestavljen iz dveh
         ločenih sestavin, in sicer „Sn“ in „TEM“ oz. „PUR“ oz. „MIX“.

      23      Prvič, ni sporno, da je sestavina „Sn“, ki je skupna vsem trem obravnavanim besednim znakom, kemijski simbol za kositer. Vsi
         proizvodi, ki jih navaja tožeča stranka, so prevlečeni „z ene ali dveh strani s kovinsko oblogo iz kositra ali kositrne zlitine“.
         Posledično vsi proizvodi, ki jih navaja tožeča stranka, vsebujejo kositer, in torej sestavina „Sn“ označuje eno izmed njihovih
         lastnosti.

      24      Drugič, treba je preučiti pomen druge sestavine, ki tvori tri znake, za katere je bila zahtevana registracija.

      25      Najprej, sestavina „TEM“ se nanaša – in tega nihče ni prerekal – na angleški glagol „temper“ (obdelati), ki napotuje na toplotno
         obdelavo, ki je značilnost obravnavanih proizvodov. Navajanje tožeče stranke, da izraz „temper“ ne opisuje fizičnih lastnosti
         proizvoda, ampak postopek izdelave, ni utemeljeno. Označitev postopka izdelave nekega proizvoda se dejansko nanaša tudi na
         njegovo lastnost.

      26      Zato je treba sestavino „TEM“ šteti za opis ene od lastnosti proizvodov, za katere je bila zahtevana registracija.

      27      Dalje, tudi sestavino „PUR“ je treba šteti za opis ene od lastnosti proizvodov, za katere je bila zahtevana registracija,
         in sicer njihove „čistosti“.

      28      Sestavina „MIX“ se nanaša – in tega tožeča stranka ne prereka – na mešanico.

      29      Ta sestavina je torej opis ene od lastnosti proizvodov, za katere je bila zahtevana registracija, kolikor označuje, da so
         proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, ali del teh iz zlitine različnih kovin.

      30      Tretjič, treba je preučiti pomen vsakega predmetnega znaka kot celote.

      31      Treba je opomniti, da za to, da bi neka znamka, sestavljena iz neologizma ali besede, nastalih s kombinacijo sestavin, bila
         v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 označena kot opisna, ne zadošča, da je morebitna opisna narava ugotovljena za vsako
         od teh sestavin. Taka narava mora biti prav tako ugotovljena za neologizem ali za besedo samo (glej po analogiji sodbi Sodišča
         z dne 12. februarja 2004 v zadevi Campina Melkunie, C-265/00, še neobjavljena v Recueil, točka 37, in v zadevi Koninklijke
         KPN Nederland, C-363/99, še neobjavljena v Recueil, točka 96).

      32      Znamka, sestavljena iz neologizma ali besede, nastalih s kombinacijo sestavin, od katerih vsaka opisuje lastnosti proizvodov
         ali storitev, za katere se zahteva registracija, tudi sama opisuje lastnosti teh proizvodov ali storitev v smislu člena 7(1)(c)
         Uredbe št. 40/94, razen če obstaja opazna razlika med neologizmom oziroma besedo in preprosto vsoto sestavin, ki ju sestavljajo.
         To predpostavlja, da zaradi neobičajnosti kombinacije glede na omenjene proizvode ali storitve neologizem oziroma beseda ustvari
         vtis, ki je dovolj različen od tistega, ki ga ustvari preprost skupek označb sestavin, ki jo sestavljajo, tako da neologizem
         ali beseda prevlada nad vsoto omenjenih sestavin (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Campina Melkunie, točka 43, in zgoraj
         navedeno sodbo Koninklijke KPN Nederland, točka 104).

      33      V obravnavani zadevi glede znakov SnTEM in SnPUR iz aneksov k odgovoru UUNT, ki jih tožeča stranka ni prerekala, izhaja, da
         je na področju zadevnih kovinskih proizvodov povsem običajno, da označbi zadevnega materiala sledi pojasnjevalni dodatek,
         ki se nanaša na natančno opredeljeno kakovost materialov, uporabljenih za te proizvode. Zato, v nasprotju z navedbami tožeče
         stranke, znaka SnTEM in SnPUR ne moreta pomeniti leksikalne novosti. Dalje, kot je povsem pravilno izpostavil UUNT, je pridevnik
         „čisti“ pogosto dodan za samostalnikom, na katerega se nanaša, da bi tako izpostavil njegovo čistost.

      34      Tako, upoštevajoč naravo proizvodov iz prijave znamke, bo upoštevna javnost hipoma razumela besedni znak SnPUR kot oznako
         za proizvode iz čistega kositra.

      35      Glede besednega znaka SnTEM, upoštevajoč naravo proizvodov iz prijave znamke, ga bo upoštevna javnost, to je strokovnjaki
         s področja metalurgije, razumela tako, da so obravnavani proizvodi iz obdelanega kositra. S tem v zvezi tožeča stranka sama
         priznava, da je mogoče „v znaku videti kvečjemu rahel namig na toplotno obdelavo kositra (‚obdelan kositer‘)“, vendar meni,
         da znaka ne bi bilo mogoče tako razumeti na prvi pogled, preden bi bil kemijski simbol „Sn“ preveden kot kositer. Ugotoviti
         je treba, da so strokovni krogi sposobni takoj razumeti, v zvezi s predmetnimi proizvodi, da „Sn“ pomeni kositer. Dejansko,
         kot je to razvidno s spletnih strani, na katere se UUNT sklicuje v svojem odgovoru, in česar tožeča stranka ni prerekala,
         je uporaba kemijskih simbolov v zadevni panogi razširjena.

      36      Glede besednega znaka SnMIX, upoštevajoč naravo proizvodov iz prijave znamke, ga bo upoštevna javnost na prvi pogled razumela
         kot označbo za proizvode iz kositrne zlitine. Tožeča stranka neutemeljeno navaja, da je zveza med znakom SnMIX in proizvodi
         iz prijave znamke preveč ohlapna oziroma nedoločna, da bi obravnavani znak šteli za opis proizvodov iz prijave znamke. V bistvu
         že sama označba, da gre za kositrno zlitino, zadošča za označitev zadevnih proizvodov, ne da bi bilo treba vedeti, s katero
         kovino ali kakšno snovjo je kositer zmešan. Navedba tožeče stranke, da se lahko izraz „kositrna mešanica“ nanaša na postopek
         izdelave, je prav tako neutemeljena, saj ta predstavlja del lastnosti nekega proizvoda.

      37      Posledično je treba ugotoviti, da besedni znaki SnTEM, SnPUR in SnMIX sami po sebi opisujejo značilnosti zadevnih proizvodov,
         ker ne obstaja opazna razlika med temi znaki in preprosto vsoto sestavin, ki jih sestavljajo. Dejansko, v zvezi z zadevnimi
         proizvodi, kombinacije SnTEM, SnPUR in SnMIX niso neobičajne (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj navedeno sodbo Campina
         Melkunie, točka 41).

      38      Glede znaka SnTEM je odbor za pritožbe v točki 23 odločbe, izpodbijane v zadevi T-367/02, ugotovil, da strokovni krogi poznajo
         pomen pomen okrajšave „Sn“, da je okrajšava „TEM“ splošno v rabi v angleškem jeziku, čeprav kombinacija dveh sestavin v SnTEM
         nima slovarske podlage. Kot izhaja iz točke 24 iste odločbe, strokovni krogi v besednem znaku „SnTEM“ ne bodo videli „neologizma,
         ki ni v skladu s slovničnimi pravili“, temveč predvsem okrajšavo, ki jasno označuje, da gre za „tempered tin“ (obdelan kositer).
         Odbor za pritožbe je torej sklenil v točki 25 omenjene odločbe, da predlagana znamka zgolj opisuje zadevne proizvode. Podobno
         sklepanje je tudi v točkah od 24 do 26 odločbe, izpodbijane v zadevi T-368/02, in v točkah od 24 do 26 odločbe, izpodbijane
         v zadevi T-369/02.

      39      Tako je odbor za pritožbe v izpodbijanih odločbah v bistvu menil, da zadevni znaki niso neobičajni. Posledično odbor za pritožbe,
         v nasprotju s trditvami tožeče stranke, ni spregledal načel, ki jih je postavilo Sodišče v sodbi z dne 20. septembra 2001
         v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (C-383/99 P, Recueil, str. I-6251) v zvezi z besedno znamko BABY-DRY, saj je v predmetni
         zadevi očitno, da prijavljene znamke niso leksikalne novosti.

      40      Nazadnje, glede navedb tožeče stranke, da izrazi SnTEM, SnPUR in SnMIX ne služijo opisu samih vmesnih proizvodov, ene od njihovih
         bistvenih lastnosti, kakor tudi ne kakovosti, ki izhaja iz njihove obdelave, zadošča opomniti, da ni treba, da se znaki ali
         podatki, ki sestavljajo znamko iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, v trenutku prijave za registracijo dejansko uporabljajo
         za opis proizvodov, kakršni so proizvodi iz zahteve za registracijo, ali za opis lastnosti teh proizvodov. Zadošča, da se
         ti znakei in podatki lahko uporabljajo v te namene (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Campina Melkunie, točka 38), kar
         v zadostni meri izhaja iz dokumentov, ki jih je Sodišču prve stopnje predložil UUNT in ki jih tožeča stranka ni prerekala.
         Ta se prav tako ne more sklicevati na sodbo Sodiča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi Wrigley proti UUNT (DOUBLEMINT)
         (T-139/99, Recueil, str. II-417), razveljavljeno z zgoraj navedeno sodbo UUNT proti Wrigley, saj zadošča, da zadevni znak
         z najmanj enim od svojih možnih pomenov opisuje lastnosti zadevnih proizvodov ali storitev (glej zgoraj navedeno sodbo UUNT
         proti Wrigley, točka 32, in po analogiji zgoraj navedeno sodbo Campina Melkunie, točka 38).

      41      Navedbam tožeče stranke, da obstajajo drugi izrazi za označitev istih lastnosti njegovih proizvodov, ni mogoče pritrditi.
         Povsem nepomembno je, ali sopomenke, s katerimi je mogoče opisati iste lastnosti proizvodov ali storitev, navedenih v zahtevi
         za registracijo, obstajajo ali ne. Dejansko, če člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 določa, da je razlog za neregistracijo prijavljene
         znamke ta, da mora biti znamka sestavljena „izključno“ iz znakov ali podatkov, ki lahko označujejo lastnosti zadevnih proizvodov
         ali storitve, pa ta člen ne zahteva, da bi bili ti znaki ali podatki edini način za označitev omenjenih lastnosti (glej po
         analogiji zgoraj navedeno sodbo Campina Melkunie, točka 42, in zgoraj navedeno sodbo Koninklijke KPN Nederland, točki 57 in
         101).

      42      Iz vsega navedenega izhaja, da besedni znaki SnTEM, SnPUR in SnMIX lahko, v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, s stališča
         ciljne javnosti služijo za označitev bistvenih lastnosti proizvodov, ki sodijo v kategorije, navedene v zahtevi za registracijo.

      43      Posledično odbor za pritožbe z odločitvijo, da besedne znake SnTEM, SnPUR in SnMIX ni mogoče registrirati kot znamke Skupnosti,
         ni kršil člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

      44      Zato je treba prvi tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrniti in priče, ki jo predlaga tožeča stranka, ni treba zaslišati.

      45      Glede drugega tožbenega zahtevka iz člena 7(1) Uredbe št. 40/94 jasno izhaja, da že obstoj enega od navedenih absolutnih razlogov
         za zavrnitev zadošča, da znak ne more biti registriran kot znamka Skupnosti (sodba Sodišča z dne 19. septembra 2002 v zadevi
         DKV proti UUNT, C-104/00 P, Recueil, str. I-7561, točka 29; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi Mitsubishi
         HiTec Paper Bielefeld proti UUNT (Giroform), T-331/99, Recueil, str. II-433, točka 30, in z dne 27. novembra 2003 v zadevi
         Quick proti UUNT (Quick), T-348/02, še neobjavljena v Recueil, točka 37).

      46      Iz sodne prakse izhaja tudi, da je besedna znamka, ki opisuje lastnosti proizvodov ali storitev, v smislu člena 7(1)(c) Uredbe
         št. 40/94, zaradi tega dejstva nujno brez razlikovalnega učinka glede na te iste proizvode ali storitve, v smislu člena 7(1)(b)
         Uredbe št. 40/94 (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Campina Melkunie, točka 19, in zgoraj navedeno sodbo Koninklijke
         KPN Nederland, točka 86).

      47      V teh okoliščinah je drugi tožbeni razlog tožeče stranke, ki se sklicuje na kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, neutemeljen.

      48      Posledično je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      49      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se stranki, ki s predlogom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če
         so bili ti priglašeni. Tožeča stranka s predlogom ni uspela, zato nosi stroške UUNT, v skladu z njegovimi predlogi.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožbe se zavrnejo.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 12. januarja 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      H. Legal

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 13. decembra 1995. # Vereniging van Exporteurs in Levende Varkens in drugi in Nederlandse Bond van Waaghouders van Levend Vee in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Združeni zadevi T-481/93 in T-484/93.