title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. aprila 2005. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti države - Uredbi (EGS) št. 2913/92 in št. 2454/93 - Zunanji tranzit Skupnosti- Carinski organi - Postopki za izterjavo uvoznih dajatev - Roki - Nespoštovanje - Lastna sredstva Skupnosti - Dajanje na voljo - Rok - Nespoštovanje - Zamudne obresti - Zadevna država članica - Neplačilo. # Zadeva C-460/01.

text:
      Zadeva C-460/01
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Nizozemski
      „Neizpolnitev obveznosti države – Uredbi (EGS) št. 2913/92 in št. 2454/93 – Zunanji tranzit Skupnosti – Carinski organi – Postopki za izterjavo uvoznih dajatev – Roki – Nespoštovanje – Lastna sredstva Skupnosti – Dajanje na voljo – Rok – Nespoštovanje – Zamudne obresti – Zadevna država članica – Neplačilo“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke C. Stix-Hackl, predstavljeni 13. julija 2004
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. aprila 2005.
      Povzetek sodbe
      1.     Prost pretok blaga – Tranzit Skupnosti – Zunanji tranzit Skupnosti – Kršitve ali nepravilnosti – Obveznosti držav članic –
            Nespoštovanje rokov, določenih za postopek za izterjavo uvoznih dajatev – Neizpolnitev obveznosti
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člena 218(3) in 221(1); Uredba Komisije št. 2454/93, člen 379(2))
      2.     Lastna sredstva Evropskih skupnosti – Določitev in dajanje na voljo s strani držav članic – Nakazilo v dobro računa Komisije
            – Zamuda pri nakazilu – Neizpolnitev obveznosti – Obveznost plačila zamudnih obresti
      (uredbi Sveta št. 1552/89, člena 2 in 11, in št. 2913/92, člena 218(3) in 221(1))
      1.     Kadar v okviru tranzitnega režima Skupnosti glavni zavezanec zunanjega tranzita Skupnosti v treh mesecih od datuma, ko je
         urad odhoda poslal obvestilo o tem, da pošiljka ni bila pravočasno predložena namembnemu uradu, ni predložil dokazila o pravilnosti
         zadevnega tranzitnega postopka, obveznosti iz člena 379(2), tretji stavek, Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe
         št. 2913/92 ne izpolni tista država članica, ki ni vknjižila carinskega dolga in drugih zadevnih dajatev in dolžniku ni sporočila
         njihovega zneska najkasneje v treh dneh po izteku roka, določenega v členih 218(3) in 221(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem
         zakoniku Skupnosti.

      Iz besedila člena 379(2), tretji stavek, Uredbe št. 2454/93 namreč izhaja, da so države članice ob izteku trimesečnega roka
         iz tega člena zavezane začeti postopek izterjave. Taka razlaga je potrebna tudi zato, da pristojni organi zagotovijo skrbno
         in enotno uporabo določb glede izterjave carinskega dolga, kar omogoča učinkovito in hitro razpolaganje z lastnimi sredstvi
         Skupnosti.

      (Glej točki 69, 94 in izrek.)
      2.     Okoliščina, da država članica v okviru tranzitnega režima Skupnosti z zamudo obvesti dolžnika carinskega dolga o znesku uvoznih
         dajatev, s čimer krši člena 218(3) in 221(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku, Skupnosti neizogibno povzroči tudi zamudo
         pri ugotovitvi terjatve Skupnosti do lastnih sredstev v smislu člena 2 Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa 88/376 o sistemu
         lastnih sredstev Skupnosti, pri čemer ima vsaka zamuda pri nakazilu lastnih sredstev v korist računa Komisije na podlagi člena
         11 te uredbe za posledico, da mora zadevna država članica plačati zamudne obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se
         lahko zahtevajo ne glede na razlog za zamudo pri nakazilu teh sredstev na račun Komisije.

      (Glej točke 85, 91, 94 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 14. aprila 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Uredbi (EGS) št. 2913/92 in št. 2454/93 – Zunanji tranzit Skupnosti– Carinski organi – Postopki za izterjavo uvoznih dajatev – Roki – Nespoštovanje – Lastna sredstva Skupnosti – Dajanje na voljo – Rok – Nespoštovanje – Zamudne obresti – Zadevna država članica – Neplačilo“
      V zadevi C-460/01,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 28. novembra 2001,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Wilms in H. M. H. Speyart, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Nizozemski, ki jo zastopa H. G. Sevenster, zastopnica,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen in J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. maja 2004,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 13. julija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Nizozemska, ker med 1. januarjem 1991 in
         31. decembrom 1995:

      –       ni vknjižila carinskega dolga in drugih zadevnih dajatev ter jih ni izterjala najpozneje v treh dneh po poteku določenega
         roka ali na kasnejši datum v skladu z Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1182/71 z dne 3. junija 1971 o določitvi pravil glede
         rokov, datumov in iztekov rokov (UL L 124, str. 1), kadar glavni zavezanec zunanjega tranzita Skupnosti v treh mesecih od
         datuma, na kateri je urad odhoda poslal obvestilo o tem, da pošiljka ni bila pravočasno predložena namembnemu uradu, ni predložil
         dokazila o pravilnosti zadevnega tranzitnega postopka;

      –       v določenem roku Komisiji ni dala na voljo ustreznih lastnih sredstev Skupnosti in
      –       je zavrnila plačilo ustreznih zamudnih obresti,
      ni izpolnila obveznosti iz drugega člena 11a(2)(2), drugi stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 1062/87 z dne 27. marca 1987 o
         izvajanju in poenostavitvi skupnostnega tranzitnega postopka (UL L 107, str. 1), iz člena 49(2), tretji stavek, Uredbe Komisije
         (EGS) št. 1214/92 z dne 21. aprila 1992 s predpisi za izvajanje ter ukrepi za poenostavitev skupnostnega tranzitnega postopka
         (UL L 132, str. 1), iz člena 379(2), tretji stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje
         Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1, v nadaljevanju: izvedbena uredba) ter iz
         členov 2, 9, 10 in 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa 88/376/EGS, Euratom o
         sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1).

       Pravni okvir
       Carinsko pravo Skupnosti
      2       V obdobju med 1. januarjem 1991 in 31. decembrom 1995, na katero se nanaša ta tožba, so zaporedoma veljale različni, čeprav
         vsebinsko enaki predpisi.

      3       Glede tranzitnega postopka Skupnosti sta se v letih 1991 in 1992 uporabljali Uredba Sveta (EGS) št. 222/77 z dne 13. decembra 1976
         o skupnostnem tranzitnem postopku (UL 1977, L 38, str. 1), kot je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (EGS) št. 474/90 z dne
         22. februarja 1990 (UL L 51, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 222/77), in Uredba št. 1062/87, kot je bila nazadnje spremenjena
         z Uredbo Komisije (EGS) št. 2560/92 z dne 2. septembra 1992 (UL L 257, str. 5, v nadaljevanju: Uredba št. 1062/87). Leta 1993
         sta se uporabljali Uredba Sveta (EGS) št. 2726/90 z dne 17. septembra 1990 o skupnostnem tranzitnem postopku (UL L 262, str. 1)
         in Uredba Komisije št. 1214/92, kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 3712/92 z dne 21. decembra 1992 (UL L 378,
         str. 15, v nadaljevanju: Uredba št. 1214/92).

      4       Glede režima carinskega dolga sta se od začetka leta 1991 do konca leta 1993 uporabljali Uredba Sveta (EGS) št. 2144/87 z
         dne 13. julija 1987 o carinskem dolgu (UL L 201, str. 15), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 4108/88 z dne
         21. decembra 1988 (UL L 361, str. 2, v nadaljevanju: Uredba št. 2144/87), in Uredba Komisije (EGS) št. 597/89 z dne 8. marca 1989
         o določitvi nekaterih določb za izvajanje Uredbe št. 2144/87 (UL L 65, str. 11).

      5       Glede knjiženja in izterjave carinskega dolga se je do 1. januarja 1994 uporabljala Uredba Sveta (EGS) št. 1854/89 z dne 14. junija 1989
         o vknjižbi in pogojih za plačilo zneskov uvoznih ali izvoznih dajatev v primeru carinskega dolga (UL L 186, str. 1).

      6       Predpisi, ki so se uporabljali na področju carinskega prava Skupnosti, so bili uzakonjeni z Uredbo Sveta (EGS) št. 2913/92
         z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: Zakonik). Na Zakonik so se nanašale
         določbe iz izvedbene uredbe. Ti besedili se uporabljata od 1. januarja 1994 naprej.

      7       Ker so različne ureditve carinskega prava, ki so se zaporedoma uporabljale v obdobju, na katero se nanaša ta tožba, vsebinsko
         enake, se stranki v utemeljitvah pred Sodiščem sklicujeta samo na določbe, ki so se uporabljale od 1. januarja 1994 naprej,
         tj. na Zakonik in izvedbeno uredbo. Zato so v spodnji tabeli samo naštete določbe, ki so se zaporedoma uporabljale v spornih
         obdobjih. Po drugi strani je v nadaljevanju za tabelo navedeno besedilo določb Zakonika in izvedbene uredbe.

               Koledarski leti 1991 in 1992

               Koledarsko leto 1993

               Koledarski leti 1994 in 1995

               člen 1(2) Uredbe št. 222/77

               člena 1 in 3(2)(a) Uredbe št. 2726/90

               člen 91(1)(a) in (2)(a) Zakonika

               člen 13 Uredbe št. 222/77

               člen 11(1)(a) in (b) Uredbe št. 2726/90

               člen 96(1)(a) Zakonika

               člen 2(1)(c) Uredbe št. 2144/87

               člen 203 Zakonika

               člen 2(1)(d) Uredbe št. 2144/87

               člen 204 Zakonika

               člen 2(1) Uredbe št. 1854/89

               člen 217(1) Zakonika

               člen 3(3) Uredbe št. 1854/89

               člen 218(3) Zakonika

               člen 4 Uredbe št. 1854/89

               člen 219 Zakonika

               člena 6(1) in (7) Uredbe št. 1854/89

               člen 221(1) in (3) Zakonika

               člen 26(1) in (3) Uredbe št. 222/77

               člen 22(1) in (4) Uredbe št. 2726/90

               člen 356(1) in (5) izvedbene uredbe

               člen 36(3) Uredbe št. 222/77

               člen 34(3) Uredbe št. 2726/90

               člen 378 izvedbene uredbe

               člen 11a Uredbe št. 1062/87

               člen 49 Uredbe št. 1214/92

               člen 379 izvedbene uredbe

               člen 11b Uredbe št. 1062/87

               člen 50 Uredbe št. 1214/92

               člen 380 izvedbene uredbe

       Zakonik
      8       V členu 91(1)(a) in (2)(a) Zakonika je določeno:
      „1.      Zunanji tranzitni postopek omogoča gibanje od enega do drugega kraja na carinskem območju Skupnosti:
      (a)      neskupnostnega blaga, ne da bi bilo to blago zavezano plačilu uvoznih ali drugih dajatev ali ukrepom trgovinske politike;
      […]
      2.      Gibanje iz odstavka 1 poteka:
      […] v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka;
      […]“
      9       V členu 96(1)(a) in (b) Zakonika je navedeno:
      „Glavni zavezanec je imetnik postopka v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka. Odgovoren je za:
      (a)      predložitev nedotaknjenega blaga namembnemu carinskemu uradu v predpisanem roku, pri čemer je dolžan spoštovati ukrepe, ki
         so jih carinski organi sprejeli za zagotovitev prepoznavanja;

      (b)      spoštovanje določb skupnostnega tranzitnega postopka.“
      10     V členu 203 Zakonika je določeno:
      „1.      Carinski dolg pri uvozu nastane:
      –       z nezakonito odstranitvijo blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora.
      2.      Carinski dolg nastane v trenutku odstranitve blaga izpod carinskega nadzora.
      3.      Dolžniki so:
      –       oseba, ki je odstranila blago izpod carinskega nadzora,
      –       osebe, ki so bile udeležene pri odstranitvi in so vedele ali bi morale vedeti, da gre za odstranitev blaga izpod carinskega
         nadzora,

      –       osebe, ki so zadevno blago pridobile ali posedovale in so v trenutku pridobitve ali prejema tega blaga vedele ali bi morale
         vedeti, da gre za blago, ki je bilo odstranjeno izpod carinskega nadzora,kakor tudi

      –       po potrebi oseba, ki mora izpolniti obveznosti, izhajajoče iz zadrževanja blaga v začasni hrambi ali uporabe carinskega postopka,
         v katerega je bilo dano to blago.“

      11     Člen 204 Zakonika določa:
      „1.      Carinski dolg pri uvozu nastane:
      (a)      z neizpolnitvijo ene od obveznosti, ki izhaja za blago, zavezano uvoznim dajatvam, iz zadrževanja v začasni hrambi ali iz
         uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo blago dano, ali

      (b)      z neupoštevanjem enega od pogojev za vnos blaga v ta postopek ali za odobritev znižane uvozne dajatve ali stopnje nič zaradi
         uporabe blaga v posebne namene,

      v primerih, ki niso našteti v členu 203, razen če se dokaže, da te kršitve niso bistveno vplivale na pravilno izvajanje začasne
         hrambe ali zadevnega carinskega postopka.

      2.      Carinski dolg nastane v trenutku, ko se obveznost, neizpolnitev katere povzroči nastanek carinskega dolga, preneha izpolnjevati,
         ali v trenutku, ko je bilo blago dano v zadevni carinski postopek, če se naknadno ugotovi, da eden od pogojev za vnos blaga
         v ta postopek ali odobritev znižane uvozne dajatve ali stopnje nič zaradi uporabe blaga v posebne namene dejansko ni bil izpolnjen.

      3.      Dolžnik je oseba, ki mora, odvisno od primera, izpolnjevati obveznosti, ki izhajajo iz zadrževanja blaga, zavezanega uvoznim
         dajatvam, v začasni hrambi ali iz uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo to blago dano, ali spoštovati pogoje za
         vnos blaga v ta postopek.“

      12     V členu 215 Zakonika je navedeno:
      „1.      Carinski dolg nastane na kraju storitve dejanj, ki povzročijo nastanek tega dolga.
      2.      Če kraja iz odstavka 1 ni mogoče določiti, se šteje, da je carinski dolg nastal na kraju, na katerem carinski organi ugotovijo,
         da se blago nahaja v položaju, ki je povzročil nastanek carinskega dolga.

      3.      Če carinski postopek za blago ni zaključen, se šteje, da je carinski dolg nastal:
      –       na kraju, kjer je bilo blago dano v postopek,
      ali
      –       na kraju, kjer blago v okviru zadevnega postopka vstopi v Skupnost.
      4.      Če lahko carinski organi na podlagi razpoložljivih informacij ugotovijo, da je carinski dolg že nastal, ko se je blago prej
         nahajalo na nekem drugem kraju, se šteje, da je carinski dolg nastal na kraju, na katerem je mogoče ugotoviti, da se je blago
         nahajalo v najbolj zgodnjem trenutku, za katerega se lahko dokaže obstoj carinskega dolga.“

      13     Člen 217(1) Zakonika določa:
      „Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ,znesek dajatev‘ – morajo carinski
         organi, takoj potem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne
         nosilce podatkov (vknjižba).“

      14     V členu 218(3) Zakonika je določeno:
      „V primeru, če carinski dolg nastane pod drugimi pogoji, kot so navedeni v odstavku 1, se mora vknjižba ustreznega zneska
         dajatev opraviti v roku dveh dni, kar se šteje od dneva, ko imajo carinski organi možnost, da

      (a)      izračunajo znesek zadevnih dajatev, in
      (b)      določijo dolžnika.“
      15     V členu 219 Zakonika je navedeno
      „1.      Roki za vknjižbo iz člena 218 se lahko podaljšajo:
      (a)      iz razlogov, ki se nanašajo na upravno ureditev držav članic, ter predvsem v primerih centralnega knjigovodstva;
      (b)      zaradi posebnih okoliščin, ki carinske organe ovirajo pri upoštevanju omenjenih rokov.
      Tako podaljšani roki ne smejo biti daljši od 14 dni.
      2.      Roki iz odstavka 1 se ne uporabljajo v primeru nepredvidljivih dogodkov ali višje sile.“
      16     Člen 221(1) in (3) Zakonika določa:
      „1.      Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.
      […]
      3.      Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. Če pa carinski organi
         zaradi dejanja, za katero je bilo mogoče uvesti kazenski pregon, niso mogli določiti natančnega zakonsko dolgovanega zneska
         dajatev, lahko to sporočilo posredujejo tudi po poteku omenjenega roka treh let, kolikor to predvidevajo veljavne določbe.“

      17     V členu 236(1) Zakonika je določeno:
      „Uvozne ali izvozne dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan
         ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).

      Uvozne ali izvozne dajatve se odpustijo, kolikor se ugotovi, da v trenutku vknjižbe znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan
         ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).

      Povračilo ali odpust se ne odobri, če so dejstva, ki so povzročila plačilo ali vknjižbo zneska, ki ni bil zakonsko dolgovan,
         posledica goljufivega dejanja udeleženega.“

       Izvedbena uredba
      18     V členu 356(1) in (5) izvedbene uredbe je navedeno:
      „1.      Blago in dokument T1 je treba predložiti namembnemu uradu.
      […]
      5.      Kadar je blago namembnemu uradu predloženo šele po preteku roka, ki ga je predpisal urad odhoda, se šteje, da je prevoznik
         ali glavni zavezanec spoštoval predpisani rok, če namembni urad dobi zadovoljivo razlago, da je bil rok prekoračen zaradi
         okoliščin, za katere ni odgovoren prevoznik ali glavni zavezanec.“

      19     V členu 378 izvedbene uredbe je določeno:
      „1.      Kadar pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kadar ni mogoče določiti kraja kršitve ali nepravilnosti, se brez poseganja
         v člen 215 Zakonika šteje, da je kršitev ali nepravilnost nastala:

      v državi članici, ki ji pripada urad odhoda,
      ali
      –       v državi članici, ki ji pripada urad tranzita na vstopu v Skupnost, ki je prejel potrdilo o prehodu,
      če v roku, ki ga je treba določiti v skladu s členom 379(2), dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, kjer
         je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, ni predloženo v skladu z zahtevami carinskih organov.

      2.      Kadar tako dokazilo ni predloženo in se s tem šteje, da je navedena kršitev ali nepravilnost nastala v državi članici odhoda
         ali v vstopni državi članici iz druge alinee prvega odstavka, ta država članica za tako blago obračuna carino in druge dajatve
         v skladu s predpisi Skupnosti ali nacionalnimi predpisi.

      3.      Če se pred potekom triletnega obdobja od datuma vpisa deklaracije T1 ugotovi, v kateri državi članici je navedena kršitev
         ali nepravilnost dejansko nastala, ta država članica v skladu s predpisi Skupnosti ali nacionalnimi predpisi za tako blago
         izterja carino in druge dajatve (razen tistih, ki jih je v skladu z drugim pododstavkom obračunala kot lastne vire Skupnosti).
         V tem primeru se po predložitvi dokazila o taki pridobitvi plačila povrnejo na začetku obračunane carine in druge dajatve
         (razen tistih, ki so bile obračunane kot lastni viri Skupnosti).

      4.      Zavarovanje tranzitne operacije ne bo sproščeno do konca gornjega triletnega obdobja ali dokler niso plačane carine in druge
         dajatve, ki veljajo v državi članici, v kateri je navedena kršitev ali nepravilnost dejansko nastala.

      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za obravnavanje takih kršitev ali nepravilnosti in za učinkovito kaznovanje.“
      20     Člen 379 izvedbene uredbe določa:
      „1.      Če pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, urad odhoda o tem čim
         prej obvesti glavnega zavezanca, najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za skupnostni tranzit.

      2.      V obvestilu iz odstavka 1 se navede predvsem rok, v katerem je treba uradu odhoda predložiti dokazilo o pravilnosti tranzitne
         operacije ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, tako da ustreza zahtevam carinskih organov.
         Ta rok znaša tri mesece od dneva obvestila iz odstavka 1. Če navedeno dokazilo ni predloženo v roku, pristojna država članica
         ukrepa tako, da pridobi plačilo pripadajočih carin in drugih dajatev. Kadar ta država članica ni tista, v kateri je urad odhoda,
         jo ta o tem takoj obvesti.“

      21     V členu 380 izvedbene uredbe je določeno:
      „Dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije v pomenu iz člena 378(1) se predloži, tako da ustreza zahtevam carinskih organov,
         s tem da se med drugim:

      (a)      predloži dokument, ki ga overijo carinski organi in iz katerega je razvidno, da je bilo to blago predloženo namembnemu uradu
         ali, v primerih iz člena 406, pooblaščenemu prejemniku. Ta dokument mora vsebovati dovolj podatkov za ugotovitev istovetnosti
         navedenega blaga;

      ali
      (b)      predloži carinski dokument, izdan v tretji državi, iz katerega je razvidna sprostitev v domačo porabo, oziroma izvod ali fotokopijo
         tega dokumenta; izvod ali fotokopijo morajo kot točen prepis overiti organi, ki so potrdili izvirnik, organi tretje udeležene
         države ali organi ene od držav članic. Dokument mora vsebovati dovolj podatkov, da je možno ugotoviti istovetnost obravnavanega
         blaga.“

      22     V členu 859 izvedbene uredbe je navedeno:
      „Za napake, ki so ostale brez bistvenih posledic za pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka iz
         člena 204(1) Zakonika, se štejejo naslednje napake, pod pogojem, da:

      –       ne predstavljajo poskusa odstranitve blaga izpod carinskega nadzora,
      –       ne vključujejo očitne malomarnosti udeleženega,
      –       so naknadno izpolnjene vse formalnosti, potrebne za ureditev položaja blaga:
      1.      prekoračitev roka, v katerem mora biti za blago dodeljena ena izmed predvidenih carinsko dovoljenih rab ali uporab v okviru
         začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka, kjer bi se podaljšanje roka lahko odobrilo, če bi bil zahtevek vložen pravočasno;

      2.      če gre za blago, ki je v tranzitnem postopku, prekoračitev roka za predložitev tega blaga namembnemu uradu, če je predložitev
         sledila naknadno;

      3.      če gre za blago, dano v začasno hrambo ali v postopek carinskega skladiščenja, ravnanja z blagom brez predhodnega dovoljenja
         carinskih organov, pri čemer bi bila opravljena ravnanja dovoljena, če bi bil vložen zahtevek;

      4.      če gre za blago, ki je v postopku začasnega uvoza, uporaba tega blaga v nasprotju s pogoji, ki so določeni v dovoljenju, pri
         čemer bi bila takšna uporaba v enakem postopku lahko odobrena, če bi bil za to vložen zahtevek;

      5.      če gre za blago, dano v začasno hrambo ali v carinski postopek, nedovoljena premestitev tega blaga, če se lahko to blago predloži
         carinskim organom na njihovo zahtevo;

      6.      če gre za blago, dano v začasno hrambo ali v carinski postopek, iznos tega blaga s carinskega območja Skupnosti ali njegov
         vnos v prosto cono ali prosto skladišče brez izpolnitve potrebnih formalnosti;

      7.      če gre za blago, ki je bilo predmet ugodnejše tarifne obravnave zaradi njegove posebne uporabe, njegov prenos brez obvestila
         carinskega urada, preden je bilo dano v predpisano uporabo, pod pogojem, da

      (a)      je prenos izkazan v evidencah blaga prenositelja; in
      (b)      je prevzemnik imetnik dovoljenja za zadevno blago.“
       Režim lastnih sredstev Skupnosti
      23     V členu 2(1)(a) in (b) Sklepa Sveta 88/376/EGS, Euratom z dne 24. junija 1988 o sistemu lastnih sredstev Skupnosti (UL L 185,
         str. 24) je določeno:

      „Lastna sredstva v proračunu Skupnosti sestavljajo prihodki iz naslednjih virov:
      (a)      prelevmanov, premij, dodatnih ali kompenzacijskih zneskov, dodatnih zneskov ali faktorjev in drugih dajatev, ki jih določijo
         ali jih bodo določile institucije Skupnosti za trgovino z državami nečlanicami v okviru skupne kmetijske politike, ter prispevki
         in druge dajatve, določene v okviru skupne ureditve trgov s sladkorjem;

      (b)      carinskih dajatev po skupni carinski tarifi in drugih dajatev, ki jih določijo ali jih bodo določile institucije Skupnosti
         za trgovino z državami nečlanicami, ter carin na proizvode, ki spadajo v okvir Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za
         premog in jeklo;“

      24     V členu 2 Uredbe št. 1552/89 je določeno:
      „1.      Za uporabo te uredbe se terjatev Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa 88/376/EGS, Euratom ugotovijo
         takoj, ko pristojna služba države članice dolžnika obvesti o dolgovanem znesku. To obvestilo se opravi takoj, ko je dolžnik
         znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek terjatve.

      2.      Odstavek 1 se uporablja, kadar je treba obvestilo popraviti.“
      25     V členu 6(1) in 2(a) in (b) te uredbe je določeno:
      „1.      Račune lastnih sredstev, ki so razčlenjeni po vrstah sredstev, vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ,
         ki ga imenuje posamezna država članica.

      2.      (a)   Terjatve, ugotovljene v skladu s členom 2 se pod pogoji iz točke (b) tega odstavka, knjižijo na računih [splošno označeni
         kot ‚računi A‘] najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila terjatev ugotovljena.

      (b)      Terjatve, ki niso knjižene na računih iz točke (a), ker še niso izterjane in zanje še ni bilo dano zavarovanje, se v reku
         iz točke (a) vpišejo na posebne račune [splošno označeni kot ‚računi B‘]. Države članice lahko uporabijo isti postopek, kadar
         se višina ugotovljenih terjatev, za katere je bilo dano zavarovanje, izpodbija in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila.“

      26     V členu 9(1) iste uredbe je določeno:
      „V skladu s postopkom iz člena 10 vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt
         pri ministrstvu za finance ali organu, ki ga je ta določila.

      Račun se vodi brezplačno.“
      27     V členu 10(1) Uredbe št. 1552/89 je določeno:
      „Ko se odšteje 10 % za stroške izterjave v skladu s členom 2(3) Sklepa 88/376[...], se lastna sredstva iz člena 2(1)(a) in (b)
         tega sklepa vknjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila ugotovljena
         terjatev v skladu s členom 2.

      Terjatve, ki se izkazujejo na posebnih računih v skladu s členom 6(2)(b), pa se knjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu
         drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice izterjane.“

      28     V členu 11 iste uredbe je določeno:
      „V primeru zakasnitve s knjiženjem v dobro na računu iz člena 9(1) je zadevna država članica dolžna plačati obresti po meri,
         ki ustreza obrestni meri, veljavni na dan zapadlosti na denarnem trgu zadevne države članice za kratkoročno financiranje –
         zvišani za 2 odstotni točki. Ta obrestna mera se za vsak mesec zamude zviša za 0,25 odstotne točke. Zvišana obrestna mera
         se uporabi za celotno trajanje zamude.“

       Predpisi glede izračuna rokov, datumov in izteka rokov
      29     V Uredbi št. 1182/71 so, razen če je določeno drugače, določena splošna pravila, ki se uporabljajo glede rokov, datumov in
         iztekov rokov, določenih z akti Sveta in Komisije. Če v Zakoniku ali izvedbeni uredbi ni drugačnih določb, se v obravnavanem
         primeru uporabljajo določbe iz Uredbe št. 1182/71.

       Predhodni postopek
      30     Službe Komisije so med 10. in 14. januarjem 1994 na Nizozemskem izvedle nadzor postopkov, ki so se na carinskem območju Rotterdam
         uporabljali za tranzitni postopek Skupnosti.

      31     Z dopisom z dne 6. junija 1994 je Komisija nizozemskim organom posredovala poročilo o tem pregledu, v katerem jih je opozorila
         na dejstvo, da so bile pri uporabi člena 379(2) izvedbene uredbe in ustreznih določb, ki so bile v veljavi pred tem, ugotovljene
         zamude pri vpisu in zato tudi dajanju na razpolago lastnih sredstev Skupnosti, ki izvirajo iz uvoza.

      32     Komisija glede tega opozarja, da je v členu 379(1) izvedbene uredbe določeno, da med datumom, na kateri carinski organi izdajo
         dokument T1, in datumom, na kateri se glavnega zavezanca obvesti, da ta dokument ni bil predložen, ne sme preteči več kot
         enajst mesecev. Nadzorniki Komisije so temu roku prišteli še tri mesece iz člena 379(2) iste uredbe in na podlagi tega upoštevali,
         da je najdaljši rok, ki sme preteči med izdajo dokumenta T1 in obvezno izterjavo zadevnih dajatev s strani carinskih organov,
         če ta dokument ni bil predložen, štirinajst mesecev. Vendar iz navedenega poročila o pregledu izhaja, da carinsko območje
         Rotterdam tega roka ni upoštevalo, saj je bilo med pregledom ugotovljeno, da je velik del nezaključenih postopkov starejši
         od štirinajstih mesecev.

      33     Nizozemski organi so v dopisu z dne 24. februarja 1995 izpodbijali razlago upoštevnih določb, ki jo je zagovarjala Komisija,
         ta pa jim je z dopisom z dne 28. aprila 1995 sporočila, da vztraja pri svojih očitkih.

      34     V tem dopisu je Komisija še poudarila, da predpisi Skupnosti državam članicam ne dopuščajo nobenega manevrskega prostora za
         podaljšanje zgoraj navedenega štirinajstmesečnega roka. V istem dopisu je Komisija še enkrat ponovila predhodno oblikovano
         zahtevo po posredovanju podatkov glede prepoznega zaključka postopkov T1 v obdobju med 1. januarjem 1991 in 31. decembrom 1995.

      35     V odgovoru z dne 30. avgusta 1995 so nizozemski organi Komisiji predložili zahtevane podatke. Službe Komisije so na podlagi
         teh podatkov izračunale obresti, dolgovane na podlagi člena 11 Uredbe št. 1552/89. V ta namen so predvidele, da je bilo obvestilo
         iz člena 379(2) izvedbene uredbe poslano zadnji dan enajstega meseca po vpisu zadevnega dokumenta T1, tako da bi bilo treba
         ustrezni carinski dolg vknjižiti najkasneje ob izteku štirinajstega meseca po izvedbi tega vpisa.

      36     V dopisu z dne 17. decembra 1996, ki je vseboval podrobnosti o teh izračunih, je Komisija nizozemske organe pozvala, naj ji
         pred zadnjim delovnim dnem drugega meseca po predložitvi obvestila o tej zahtevi, tj. pred 23. februarjem 1997, izplačajo
         zamudne obresti v znesku 5.323.395,06 NLG.

      37     Nizozemski organi so v dopisu z dne 1. oktobra 1997 Komisijo obvestili, da tej zahtevi ne nameravajo ugoditi. Glede tega so
         se ponovno sklicevali na trditve, ki so jih zagovarjali že prej, in Komisiji očitali, da ni odgovorila na utemeljitve iz njihovega
         dopisa z dne 30. avgusta 1995.

      38     Komisija je z dopisom z dne 18. februarja 1999 nizozemskim organom predložila pisni opomin, na katerega so ti odgovorili z
         dopisom z dne 22. aprila 1999.

      39     Komisija je 2. februarja 2000 izdala obrazloženo mnenje, na katero so nizozemski organi odgovorili z dopisom z dne 28. marca 2000.
      40     Ker je Komisija menila, da zadnji odgovor nizozemskih organov ni zadovoljiv, se je odločila vložiti to tožbo.
       Tožba
      41     Prvi očitek Komisije se nanaša na kršitev člena 379(2) izvedbene uredbe, ki je začela veljati 1. januarja 1994, in ustreznih
         določb, ki so se uporabljale med 1. januarjem 1991 in 31. decembrom 1993, tj. člen 11a(2)(2) Uredbe št. 1062/87 in člen 49(2),
         tretji stavek, Uredbe št. 1214/92, saj Kraljevina Nizozemska med 1. januarjem 1991 in 31. decembrom 1995 ni pravočasno vknjižila
         in izterjala carinskega dolga ob prepoznem zaključku zunanjega tranzita Skupnosti.

      42     Z drugim očitkom Komisija nizozemskim organom očita, da so kršili člene 2, 9 in 10 Uredbe št. 1552/89, ker Komisiji v predpisanem
         roku niso dali na razpolago lastnih sredstev v vrednosti carinskega dolga.

      43     Tretji očitek se nanaša na kršitev člena 11 Uredbe št. 1552/89 zaradi neplačila pripadajočih zamudnih obresti.
       Očitek, ki se nanaša na kršitev člena 11a(2)(2) Uredbe št. 1062/87, člena 49(2), tretji stavek, Uredbe št. 1214/92 in člena 379(2),
            tretji stavek, izvedbene uredbe
       Trditve strank
      44     Komisija trdi, da je s členom 96 Zakonika ter členoma 356 in 379 izvedbene uredbe določen zavezujoč časovni okvir delovanja,
         ki ga morajo v okviru zunanjega tranzita Skupnosti upoštevati glavni zavezanec, urad odhoda in namembni urad, kar velja zlasti
         za pošiljko, ki se prevaža na podlagi tega postopka in ni bila predložena namembnemu uradu v roku, določenem ob vpisu tranzitne
         deklaracije.

      45     Komisija opozarja, da je s tem časovnim okvirom določeno, da:
      –       mora glavni zavezanec v roku, navedenem v dokumentu T1, namembnemu uradu predložiti nedotaknjeno zadevno pošiljko (člen 96(1)(a)
         Zakonika in člen 356(1) in (5) izvedbene uredbe);

      –       mora urad odhoda, če pošiljka v tem roku ni bila predložena, na podlagi člena 379(1) izvedbene uredbe glavnega zavezanca obvestiti,
         da pošiljka ni bila predložena, najkasneje pred iztekom enajstih mesecev od datuma vpisa tranzitne deklaracije

      in
      –       začne z dnem izdaje tega obvestila teči trimesečni rok, v katerem ima glavni zavezanec zadnjo možnost, da v skladu z zahtevami
         carinskih organov uradu odhoda predloži dokazilo o pravilnosti tranzita.

      46     Na podlagi člena 380 izvedbene uredbe bi moralo biti to dokazilo predloženo v obliki overjenih dokumentov, iz katerih je razvidno,
         da je bila pošiljka predložena namembnemu uradu ali sproščena v carine in davkov oproščen prosti promet v tretji državi. V
         praksi naj bi bil to večinoma izvod dokumenta T1, ki ga je potrdil namembni urad in je bil predložen glavnemu zavezancu.

      47     Če v tem roku navedeno dokazilo ni predloženo, bi pristojna država članica na podlagi člena 379(2) izvedbene uredbe morala
         izterjati carine in druge dajatve. Komisija meni, da navedeni trimesečni rok ni zavezujoč samo za glavnega zavezanca, ampak
         tudi za državo članico, v kateri je urad odhoda.

      48     Glede datuma vknjižbe carinskega dolga Komisija opozarja, da morajo države članice v skladu s členom 217(1) Zakonika znesek
         dajatev, ki je posledica carinskega dolga, izračunati in vknjižiti, takoj ko imajo za to na voljo potrebne podatke. Dalje
         naj bi bil v členu 218 istega zakonika kot datum, na kateri začne teči obvezni rok za vknjižbo, določen trenutek, v katerem
         „ima zadevna država članica možnost“, da določi dolžnika in izračuna znesek dolga. Vknjižba bi morala biti nato izvedena v
         roku, določenem v členih 218 in 219 Zakonika, tj. v dveh dneh z možnostjo podaljšanja do največ štirinajstih dni.

      49     Komisija opozarja, da ima urad odhoda vse potrebne podatke za izračun dajatev, ki so posledica carinskega dolga (člena 217(1)
         in 218(3)(a) Zakonika), in določitev dolžnika, ki je v tem primeru glavni zavezanec (člen 218(3)(b) Zakonika), na voljo najkasneje
         prvi delovni dan petnajstega meseca po datumu vpisa dokumenta T1 ali še pred tem datumom, če je obvestilo, da postopek ni
         bil zaključen, poslal že prej.

      50     Na podlagi členov 218 in 219 tega zakonika je treba dolg vknjižiti v dvodnevnem roku, ki ga je v nekaterih okoliščinah mogoče
         podaljšati za največ štirinajstih dni. Zadevna država članica naj bi torej carinski dolg vknjižila najkasneje tretji oziroma
         petnajsti dan četrtega meseca po dnevu, na kateri je bilo poslano obvestilo iz člena 379(1) izvedbene uredbe.

      51     Zato naj država članica razen morebitnega podaljšanja roka iz člena 219 Zakonika ne bi imela nobene diskrecijske pravice,
         na podlagi katere bi imela možnost določiti, kdaj je treba vknjižiti carinski dolg. Poleg tega naj bi iz člena 221(1) Zakonika
         izhajalo, da mora država članica opraviti izterjavo takoj po vknjižbi, s tem ko dolžniku pošlje obvestilo o dolgovanem znesku.
         Popolnoma logično naj bi bilo namreč, da se izterjava opravi takoj po vknjižbi, čeprav v členu 379(2) izvedbene uredbe ni
         natančno opredeljeno, ali je treba ta postopek izvesti hitro ali ne.

      52     Kraljevina Nizozemska izpodbija trditev, da iz člena 379(2) izvedbene uredbe v povezavi s členom 218(3) Zakonika izhaja, da
         mora država članica dolgovane dajatve vknjižiti neposredno v dvodnevnem roku po izteku treh mesecev od dneva, na kateri je
         bilo poslano obvestilo, da postopek ni bil zaključen. Po njenem mnenju je trimesečni rok iz člena 379(2) procesni in ne zavezujoči
         rok. Nasprotna trditev, ki jo zagovarja Komisija, naj bi bila v nasprotju z besedilom zadevnih določb ter naj bi poleg tega
         kršila pravice posameznikov in se srečevala z nepremagljivimi praktičnimi težavami.

      53     Prvič, glede besedila zadevnih določb tožena vlada opozarja, da začne na podlagi člena 218(3) Zakonika dvodnevni rok teči
         šele, ko „imajo carinski organi možnost, da izračunajo znesek zadevnih dajatev in določijo dolžnika“, kar pomeni samo dejstvo,
         da razpolagajo z zadevnimi informacijami. Čeprav je v praksi vknjižbo običajno mogoče opraviti neposredno po izteku trimesečnega
         roka, po njenem mnenju naj ne bi bilo mogoče sklepati, da je treba iztek tega roka obravnavati kot začetek dvodnevnega roka
         iz te določbe.

      54     V členu 379(2), tretji stavek, izvedbene uredbe naj bi bilo prav tako opredeljeno samo, da „pristojna država članica ukrepa
         tako, da pridobi plačilo“ dolgovanega zneska dajatev. Pomen teh besed naj ne bi bil enak pomenu izraza „vknjižba“ s strani
         „carinskih organov“ iz člena 218(3) Zakonika. Zadevni določbi naj bi bili namenjeni različnim naslovnikom, zato naj roka iz
         zadnje določbe ne bi bilo mogoče prenesti na člen 379(2) izvedbene uredbe.

      55     Drugič, glede zahtev, povezanih s spoštovanjem pravic posameznikov, tožena vlada trdi, da iz člena 379 izvedbene uredbe izhaja,
         da lahko carinski organi šele ob izteku trimesečnega roka ali glede na primer, če jim je predloženo ustrezno dokazilo, presodijo,
         ali se je postopek tranzita Skupnosti pravilno končal, kje je prišlo do morebitne nepravilnosti, ali je nastal carinski dolg
         in katera država je pristojna za izterjavo tega dolga. Z drugimi besedami, carinski organi naj bi „potrebne podatke“ v smislu
         člena 217 Zakonika za izračun in vknjižbo carinskega dolga imeli šele po presoji dokazov, ki jim jih je predložil glavni zavezanec.
         Trditev, da mora biti ta presoja, vključno z izračunom višine dajatev, opravljena v dveh dneh, naj se ne bi skladala z zahtevo
         po skrbnem pregledu, zato naj bi škodovala pravicam posameznikov.

      56     Nizozemska vlada dodaja, da sistem, v katerem mora carinski organ dajatve nemudoma vknjižiti, nato pa ta znesek, če se izkaže,
         da je glavni zavezanec vseeno predložil dokazilo o pravilnem zaključku tranzita, povrniti, vključuje nesprejemljivo breme
         za glavnega zavezanca. Tako breme naj bi bilo še toliko manj sprejemljivo, ker naj v veliki večini primerov za domnevno nepravilnost
         pri tranzitu ne bi bili odgovorni glavni zavezanci, ampak carinski organi namembnega urada ali upravičenec do tovora.

      57     Tretjič, glede nezmožnosti upoštevati zadevne roke nizozemska vlada trdi, da je zaključek tranzita zahteven postopek in da
         v dveh dneh ni mogoče presoditi vseh dokazil glede vseh dokumentov, da se nato določi dolžnika in „znesek dajatev“. V praksi
         naj bi bili predloženi različni dokumenti. Torej naj v dveh dneh ne bi bilo mogoče ugotoviti, ali je nastal carinski dolg,
         po potrebi predložiti spis pristojni državi članici, določiti, kdo je dolžnik, izračunati „znesek dajatev, ki je posledica
         carinskega dolga“, in nazadnje še poslati zahtevek za plačilo.

       Presoja Sodišča
      58     Uvodoma je treba opozoriti, da nizozemska vlada ne izpodbija ugotovitev Komisije o dejanskem stanju glede carinskih dolgov,
         nastalih zaradi nepravilnosti v okviru zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti; gre za dolgove, za katere v obdobju, na katero
         se nanaša ta tožba, tj. med 1. januarjem 1991 in 31. decembrom 1995, nizozemski carinski organi po izteku treh mesecev iz
         tretjega stavka člena 379(2) izvedbene uredbe in ustreznih določb, ki so se uporabljale pred tem, niso opravili postopka izterjave
         v dvodnevnem roku iz člena 218 Zakonika. Vendar v nasprotju s Komisijo ta vlada meni, da zato, ker je začela postopek izterjave
         več mesecev po izteku navedenega trimesečnega roka, ni kršila obveznosti, ki zanjo izhajajo iz carinskega prava Skupnosti.

      59     Glede tega je treba opozoriti, da je v členu 379(1) izvedbene uredbe določeno, da urad odhoda, če pošiljka ni bila predložena
         namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, o tem čim prej obvesti glavnega zavezanca, najpozneje
         pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za tranzit Skupnosti.

      60     Čeprav je v sodbi z dne 14. novembra 2002 v zadevi SPKR (C-112/01, Recueil, str. I‑10655, točka 40) Sodišče menilo, da samo
         neupoštevanje enajstmesečnega roka ne preprečuje izterjave carin od glavnega zavezanca, je v točki 34 iste sodbe opozorilo
         tudi, da je ta rok naslovljen na upravne organe in da zagotavlja, da carinski organi skrbno in enotno uporabljajo določbe
         s področja izterjave carinskega dolga, kar omogoča hitro razpolaganje z lastnimi viri Skupnosti. Zato torej drži – kar priznava
         tudi nizozemska vlada –, da je upoštevanje enajstmesečnega roka, čeprav ne vpliva na izterljivost carinskega dolga, za države
         članice vseeno zavezujoče glede njihove Skupnostne obveznosti dati na razpolago sredstva Skupnosti.

      61     Poleg tega je v členu 379(2) izvedbene uredbe določeno, da se v obvestilu iz odstavka 1 navede predvsem rok, v katerem je
         treba uradu odhoda predložiti dokazilo o pravilnosti tranzita ali kraju, v katerem je dejansko nastala kršitev ali nepravilnost,
         tako da ustreza zahtevam carinskih organov. Ta rok znaša tri mesece od dneva obvestila iz odstavka 1. Če navedeno dokazilo
         ni predloženo pravočasno, pristojna država članica „ukrepa tako, da pridobi plačilo“ pripadajočih carin in drugih dajatev.

      62     V točkah 24 in 25 sodbe z dne 20. januarja 2005 v zadevi Honeywell Aerospace (C-300/03, ZOdl., str. I-689) je Sodišče menilo,
         da iz besedila členov 378(1) in 379(2) izvedbene uredbe izhaja, da je obvestilo urada odhoda glavnemu zavezancu o roku, v
         katerem se lahko predložiti zahtevana dokazila, obvezno in se opravi pred izterjavo carinskega dolga. Rok je namenjen zaščiti
         interesov glavnega zavezanca, saj mu daje tri mesece, da po potrebi predloži dokazilo o pravilnosti tranzita ali kraju, v
         katerem je dejansko nastala kršitev ali nepravilnost. Zato lahko država članica, ki ji pripada urad odhoda, izterja carine
         le, če je glavnemu zavezancu določila, da ima na voljo trimesečni rok za predložitev zahtevanih dokazil in če ta v tem roku
         niso bila predložena.

      63     Iz navedenega izhaja, da mora urad odhoda v primeru, na kakršnega se nanaša ta tožba ter v katerem sporne pošiljke niso bile
         predložene namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, o tem čim prej obvestiti glavnega zavezanca,
         najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za tranzit Skupnosti, da se tako zagotovi hitro razpolaganje
         z lastnimi sredstvi Skupnosti. V tem obvestilu se zainteresirani osebi sporoči, da ima na voljo tri mesece, da lahko uradu
         odhoda predloži dokazilo o pravilnosti tranzita ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, tako
         da ustreza zahtevam carinskih organov. Če navedeno dokazilo v tem roku ni predloženo, pristojna država članica „ukrepa tako,
         da pridobi plačilo“ carinskega dolga.

      64     V tem okviru je v členu 217(1) Zakonika določeno, da morajo carinski organi vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je
         posledica carinskega dolga, „izračunati in vnesti v računovodske evidence“, takoj ko „so jim na voljo potrebni podatki“.

      65     V skladu s členom 218(3) Zakonika se mora „vknjižba ustreznega zneska dajatev“ opraviti v dveh dneh od dneva, ko „imajo carinski
         organi možnost, da izračunajo znesek zadevnih dajatev in določijo dolžnika“ carinskega dolga. Na podlagi člena 219 Zakonika
         se lahko ta rok ali iz razlogov, ki se nanašajo na upravno ureditev držav članic, ali zaradi posebnih okoliščin, ki carinske
         organe ovirajo pri upoštevanju omenjenih rokov, podaljša, vendar ne sme biti daljši od štirinajstih dni. V skladu s členom 221(1)
         Zakonika je treba ,,znesek dajatev [sporočiti] […] dolžniku […] takoj po vknjižbi“.

      66     V okviru te tožbe Komisija nizozemskim carinskim organom v bistvu očita, da v dveh dneh po preteku trimesečnega roka iz člena 379(2)
         izvedbene uredbe niso začeli postopka izterjave carinskega dolga. Natančneje jim očita, da niso opravili vknjižbe ustreznega
         zneska dajatev, kot je določeno v členu 218(3) Zakonika, niti niso o tem znesku obvestili dolžnika, kot je določeno v členu 221(1)
         istega zakonika.

      67     Po drugi strani nizozemska vlada trdi, da državam članicam ni treba začeti postopka izterjave carinskega dolga takoj po izteku
         treh mesecev, ki sledijo poteku enajstmesečnega roka iz člena 379(1) izvedbene uredbe. Po mnenju te vlade tega roka ni mogoče
         razlagati kot zavezujočega.

      68     To trditev je treba zavrniti.
      69     Kot upravičeno trdi Komisija, iz besedila člena 379(2), tretji stavek, izvedbene uredbe izhaja, da so države članice ob izteku
         trimesečnega roka iz tega člena zavezane začeti postopek izterjave. Taka razlaga je potrebna tudi zato, da pristojni organi
         zagotovijo skrbno in enotno uporabo določb s področja izterjave carinskega dolga, kar omogoča učinkovito in hitro razpolaganje
         z lastnimi sredstvi Skupnosti.

      70     Taka razlaga ni nezdružljiva niti s členom 221(3) Zakonika, ki omogoča, da se dolžniku znesek dolgovanih dajatev sporoči v
         treh letih od nastanka carinskega dolga. Namen te določbe je zlasti zagotoviti pravno varnost, saj je z njo določen najdaljši
         rok, v katerem je mogoče dolžniku sporočiti znesek carinskega dolga. Vendar zaradi nje ni dvoma niti v obveznosti do Skupnosti,
         ki za carinske organe izhajajo iz določb Zakonika in izvedbene uredbe ter katerih namen je zagotoviti skrbno in enotno uporabo
         določb s področja izterjave carinskega dolga, kar omogoča hitro in učinkovito razpolaganje z lastnimi sredstvi Skupnosti

      71     Na podlagi členov 217(1), 218(3) in 219 Zakonika je treba vknjižbo zneska zadevnih carinskih dolgov, kakršni so ti, na katere
         se nanaša ta tožba, opraviti v dvodnevnem roku, ki ga je mogoče podaljšati, vendar skupaj ne sme preseči štirinajstih dni.
         Poleg tega je treba na podlagi člena 221(1) Zakonika dolžniku znesek zadevnih carinskih dolgov sporočiti takoj po vknjižbi.
         Ta rok začne teči, ko imajo carinski organi na voljo potrebne podatke in imajo torej možnost, da izračunajo znesek dajatev
         in določijo dolžnika. V nasprotju s trditvijo nizozemske vlade lahko to dejansko storijo najkasneje ob izteku trimesečnega
         roka iz člena 379(2) izvedbene uredbe.

      72     Najprej, glede ugotovitve obstoja carinskega dolga je treba opozoriti, da se v primerih, na kakršne se nanaša ta tožba in
         v katerih pošiljke, dane v zunanji tranzitni postopek Skupnosti, v roku, ki ga je določil urad odhoda, niso bile predložene
         namembnemu uradu, šteje, da je nastal carinski dolg in da je dolžnik glavni zavezanec za plačilo tega dolga. V takem primeru
         in če ni mogoče določiti kraja kršitve ali nepravilnosti, mora urad odhoda na podlagi člena 379(1) izvedbene uredbe glavnega
         zavezanca o tem obvestiti pred iztekom enajstih mesecev od datuma vpisa deklaracije za tranzit Skupnosti.

      73     V skladu s členom 379(2), prvi in drugi stavek, se v tem obvestilu navede, da ima zainteresirana oseba na voljo tri mesece,
         da dokaže pravilnost tranzita. Kot je bilo navedeno v točki 62 te sodbe, lahko pristojni carinski organi dolg izterjajo le,
         če so glavnemu zavezancu sporočili, da ima na voljo tri mesece za predložitev dokazila o pravilnosti tranzita, in če to dokazilo
         v navedenem roku ni bilo predloženo.

      74     Kot je v točki 50 sklepnih predlogov upravičeno opozorila generalna pravobranilka, nič ne potrjuje trditve, da je mogoče s
         presojo dokazil, ki so predložena kot dokaz pravilnosti postopka in so kot primeri našteta v členu 380 izvedbene uredbe, čeprav
         bi bila ta predložena zadnji dan zgoraj navedenega trimesečnega roka, utemeljiti odstopanje od členov 218 in 219 Zakonika
         glede vknjižbe zneska dajatev ter obvestila o tem znesku, ki se predloži dolžniku na podlagi člena 221(1) Zakonika.

      75     Dalje, glede določitve dolžnika za plačilo carinskega dolga je treba opozoriti, da se na podlagi člena 379(1) in (2) izvedbene
         uredbe ob izteku trimesečnega roka kot dolžnik carinskega dolga obravnava glavni zavezanec, in sicer kljub okoliščini, da
         se lahko preverja tudi odgovornost drugih oseb, za kar so po mnenju nizozemske vlade potrebni dodatni roki. Zato imajo carinski
         organi najpozneje ob izteku navedenega trimesečnega roka očitno možnost, da kot dolžnika carinskega dolga opredelijo glavnega
         zavezanca.

      76     Glede določanja zneska dajatev je treba poleg tega opozoriti, kot je v točkah od 57 do 62 sklepnih predlogov pojasnila generalna
         pravobranilka, da uradu odhoda – čeprav od njega ni mogoče zahtevati, naj sistematično izračunava ustrezne zneske carinskega
         dolga pri uvozu za vsak tranzit že ob predložitvi tranzitne deklaracije, ko načeloma dobi na razpolago podatke, potrebne za
         izračun zadevnih dajatev – nič ne preprečuje, da ta izračun opravi takoj, ko glavnemu zavezancu sporoči, da ima na voljo tri
         mesece, da predloži dokazilo o pravilnosti postopka, tj. najpozneje ob izteku enajstmesečnega roka iz člena 379(1) izvedbene
         uredbe.

      77     Nazadnje glede določitve carinskih organov, pristojnih za izterjavo carinskega dolga, na podlagi člena 378(1) in (2) izvedbene
         uredbe velja predpostavka, da je za to odgovorna država članica, ki ji pripada urad odhoda. V trimesečnem roku iz člena 379(2)
         iste uredbe lahko glavni zavezanec predloži dokazilo, da je bila kršitev storjena v drugi državi članici. Kot je upravičeno
         opozorila Komisija, z ničimer ni mogoče utemeljiti sklepa, da dokumentov, predloženih v ta namen, čeprav bi bili predloženi
         zadnji dan trimesečnega roka, ni mogoče preučiti v dvodnevnem roku po izteku trimesečnega roka, ki ga je mogoče v zadosti
         utemeljenih posebnih primerih podaljšati za dvanajst dodatnih dni, tj. v največ štirinajstih dneh.

      78     Iz vsega navedenega izhaja, da je treba zavrniti utemeljitev nizozemske vlade, da je trimesečni rok samo instrukcijski in
         da postopka izterjave ni treba obvezno začeti ob izteku tega roka, ker naj pristojni carinski organi ob izteku tega roka ne
         bi imeli dejanske možnosti, da takoj začnejo postopek izterjave carinskega dolga.

      79     Nazadnje, v nasprotju s trditvami nizozemske vlade ni mogoče šteti, da je obvestilo o znesku dolga, ki se glavnemu zavezancu
         posreduje takoj po izteku trimesečnega roka, za to osebo nesorazmerno breme. Če se namreč naknadno izkaže, da je bil tranzitni
         postopek Skupnosti izpeljan pravilno v predpisanih rokih ali da se je končal z zamudo, vendar brez drugih nepravilnosti, se
         lahko glavnemu zavezancu plačani znesek povrne, kar je od sprejetja Zakonika naprej izrecno določeno v njegovem členu 236(1),
         takoj ko se ugotovi, da v skladu s členom 204(1) Zakonika v povezavi s členom 859 izvedbene uredbe kršitev ni imela dejanskih
         posledic za pravilno izvajanje obravnavanega carinskega postopka.

      80     Zato je treba šteti, da je prvi očitek utemeljen tako z vidika določb Zakonika in izvedbene uredbe ter tudi določb iz vsebinsko
         enakih predpisov, ki so se v obdobju, na katero se nanaša ta tožba, uporabljali pred tem.

       Očitek, ki se nanaša na kršitev členov 2, 9 in 10 Uredbe št. 1552/89
       Trditve strank
      81     Po mnenju Komisije je ta očitek neizogibna posledica kršitve, opisane v okviru prvega očitka. V členih 9 in 10 Uredbe št. 1552/89
         naj bi bili določeni roki, v katerih se lastna sredstva, ugotovljena na podlagi člena 2 te uredbe, dajo na razpolago Komisiji,
         tako da se vknjižijo v dobro računa, ki ga odprejo države članice v imenu Komisije.

      82     Komisija glede tega opozarja, da se na podlagi člena 2 Uredbe št. 1552/89 terjatev Skupnosti do lastnih ugotovi takoj, ko
         zadevna država članica dolžnika obvesti o dolgovanem znesku, postopek obveščanja pa se načeloma opravi takoj, ko je dolžnik
         znan in ko pristojni upravni organi lahko izračunajo znesek pravice. Ti pogoji naj bi se ujemali s pogoji, ki so v členu 217
         Zakonika navedeni za vknjižbo carinskega dolga, čeprav se v tej določbi ne govori o „določanju“, temveč o „vknjižbi“. Z vknjižbo
         naj bi bil namreč določen obstoj carinskega dolga, kar naj bi bil razlog za uporabo Uredbe št. 1552/89, saj carinski dolg
         deloma zadeva lastna sredstva Skupnosti.

      83     Z vknjižbo carinskega dolga naj bi bila namreč samodejno ugotovljena tudi ustrezna lastna sredstva Skupnosti. Zamuda pri vknjižbi
         naj bi tako samodejno povzročila zamudo ugotovitve lastnih sredstev, to pa bi neizogibno pomenilo tudi zamudo pri dajanju
         teh sredstev na razpolago. Z zamudo pri ugotovitvi zadevnih lastnih sredstev, ki pomeni kršitev, naj bi Kraljevina Nizozemska
         torej neupravičeno zamujala tudi z dajanjem teh sredstev na razpolago Komisiji.

      84     Kraljevina Nizozemska meni, da ni prišlo do zamude pri vknjižbi carinskega dolga, zato ni mogoče govoriti niti o zamudi pri
         dajanju na razpolago lastnih sredstev Skupnosti Komisiji. Ker ob izteku trimesečnega roka niso bili znani vsi podatki in zato
         ni obstajala niti obveznost vknjižbe na podlagi člena 218 Zakonika, ni mogla obstajati niti obveznost, da se obvestilo pošlje
         dolžniku. Zato naj ne bi bilo mogoče govoriti niti o nastanku terjatve do teh sredstev v smislu člena 2 Uredbe št. 1552/89
         in naj torej Kraljevini Nizozemski v dveh dneh po izteku trimesečnega roka iz člena 10 Uredbe št. 1552/89 Komisiji ne bi bilo
         treba dati na razpolago nobenih takih sredstev.

       Presoja Sodišča
      85     Kot izhaja iz obravnave prvega očitka, zamuda pri obveščanju o ustreznem znesku dajatev, ki je posledica kršenja členov 221(1)
         in 218(3) Zakonika, neizogibno povzroči tudi zamudo pri ugotovitvi terjatve Skupnosti do lastnih sredstev v smislu člena 2
         Uredbe št. 1552/89. Na podlagi te določbe se zadevna terjatev namreč ugotovi „takoj, ko“ pristojni organi dolžnika obvestijo
         o dolgovanem znesku, postopek obveščanja pa se opravi takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju
         vseh predpisov Skupnosti s tega področja (v tem primeru Zakonika in izvedbene uredbe) lahko izračunajo znesek pravice.

      86     V skladu s členom 9(1) Uredbe št. 1552/89 vsaka država članica na podlagi postopka iz člena 10 iste uredbe lastna sredstva
         knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu za finance ali organu, ki ga je ta določila. Na podlagi
         člena 10(1), prvi pododstavek, se lastna sredstva vknjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi
         mesecu, v katerem je bila ugotovljena terjatev v skladu s členom 2 Uredbe št. 1552/89.

      87     Treba je opozoriti, da Kraljevina Nizozemska ne izpodbija ustreznega zneska lastnih sredstev, ki so bila, kot trdi Komisija,
         zaradi zamude pri izvajanju postopka izterjave carinskega dolga prepozno vknjižena na račun, ki ga je Kraljevina Nizozemska
         v ta namen v imenu Komisije odprla pri ministrstvu za finance ali organu, ki ga je določila.

      88     V teh okoliščinah je utemeljen tudi drugi očitek.
       Očitek, ki se nanaša na kršitev člena 11 Uredbe št. 1552/89
       Trditve strank
      89     Komisija trdi, da je bil kršen tudi člen 11 Uredbe št. 1552/89, na podlagi katerega morajo države članice pri prepozni vknjižbi
         v njeno korist plačati zamudne obresti, saj Kraljevina Nizozemska v obravnavanem obdobju Komisiji ni plačala ustreznih zamudnih
         obresti glede na dolgovano glavnico.

      90     Kraljevina Nizozemska meni, da ni prišlo do zamude pri dajanju na razpolago lastnih sredstev Skupnosti, ki bi bila posledica
         zamude pri vknjižbi carinskega dolga v smislu Zakonika ali izvedbene uredbe, zato naj ne bi dolgovala niti obresti na podlagi
         člena 11 Uredbe št. 1552/89.

       Presoja Sodišča
      91     Na podlagi člena 11 Uredbe št. 1552/89 zadevna država članica za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) iste uredbe
         plača zamudne obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se lahko zahtevajo ne glede na razlog za zamudo, s katero so bila
         ta sredstva nakazana na račun Komisije (glej zlasti sodbi z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-96/89,
         Recueil, str. I-2461, točka 38, in z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-363/00, Recueil, str. I-5767,
         točka 44).

      92     Zato zamude pri knjiženju lastnih sredstev na račun Komisije, ki so bile ugotovljene v okviru drugega očitka, v skladu s členom 11
         Uredbe št. 1552/89 povzročijo nastanek terjatve za plačilo zamudnih obresti, glede katerih Kraljevina Nizozemska ne izpodbija
         niti njihovega zneska niti tega, da jih ni plačala.

      93     Zato je tudi tretji očitek utemeljen.
      94     Na podlagi vsega navedenega je treba ugotoviti, da Kraljevina Nizozemska med 1. januarjem 1991 in 31. decembrom 1995, ker:
      –       ni vknjižila carinskega dolga in drugih zadevnih dajatev in dolžniku ni sporočila njihovega zneska najkasneje v treh dneh
         po poteku roka, določenega v členih 3(3) in (6)(1) Uredbe št. 1854/89 ter členih 218(3) in 221(1) Zakonika, ali na kasnejši
         datum na podlagi Uredbe št. 1182/71, kadar glavni zavezanec zunanjega tranzita Skupnosti v treh mesecih od datuma, na kateri
         je urad odhoda poslal obvestilo o tem, da pošiljka ni bila pravočasno predložena namembnemu uradu, ni predložil dokazila o
         pravilnosti zadevnega tranzitnega postopka;

      –       v določenem roku Komisiji ni dala na voljo ustreznih lastnih sredstev Skupnosti in
      –       je zavrnila plačilo ustreznih zamudnih obresti,
      ni izpolnila obveznosti iz člena 11a(2)(2), drugi stavek; Uredbe št. 1062/87, člena 49(2), tretji stavek, Uredbe št. 1214/92
         in člena 379(2), tretji stavek, Uredbe št. 2454/93 ter členov 2, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1552/89.

       Stroški
      95     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Kraljevini Nizozemski naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Nizozemska, ker med 1. januarjem 1991 in 31. decembrom 1995
      –       ni vknjižila carinskega dolga in drugih zadevnih dajatev ter dolžniku ni sporočila njihovega zneska najkasneje v treh dneh
            po poteku roka, določenega v členih 3(3) in (6)(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 1854/89 z dne 14. junija 1989 o vknjižbi in pogojih
            za plačilo zneskov uvoznih ali izvoznih dajatev v primeru carinskega dolga oziroma členih 218(3) in 221(1) Uredbe Sveta (EGS)
            št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, ali na kasnejši datum na podlagi Uredbe Sveta (EGS, Euratom)
            št. 1182/71 z dne 3. junija 1971 o določitvi pravil glede rokov, datumov in iztekov rokov, kadar glavni zavezanec zunanjega
            tranzita Skupnosti v treh mesecih od datuma, na kateri je urad odhoda posredoval obvestilo o tem, da pošiljka ni bila pravočasno
            predložena namembnemu uradu, ni predložil dokazila o pravilnosti zadevnega tranzitnega postopka;
      –       v določenem roku Komisiji ni dala na voljo ustreznih lastnih sredstev Skupnosti in
      –       je zavrnila plačilo ustreznih zamudnih obresti,
      ni izpolnila obveznosti iz člena 11a(2)(2), drugi stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 1062/87 z dne 27. marca 1987 o izvajanju
            in poenostavitvi skupnostnega tranzitnega postopka, kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 2560/92 z dne 2. septembra 1992,
            iz tretjega stavka člena 49(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 1214/92 z dne 21. aprila 1992 s predpisi za izvajanje ter ukrepi
            za poenostavitev skupnostnega tranzitnega postopka, kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 3712/92 z dne 21. decembra 1992,
            in iz tretjega stavka člena 379(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta
            (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, ter iz členov 2, 9, 10 in 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne
            29. maja 1989 o izvajanju Sklepa 88/376/EGS, Euratom o sistemu lastnih sredstev Skupnosti.
      2)      Kraljevini Nizozemski se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      ** Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. decembra 2010.#Everything Everywhere Ltd proti Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Združeno kraljestvo.#Šesta direktiva o DDV - Oprostitev - Člen 13(B)(d), točki 1 in 3 - Posredovanje v zvezi s krediti - Transakcije v zvezi s plačili in transferji - Obstoj dveh ločenih storitev ali obstoj enotne storitve - Dodatni stroški, ki se zaračunajo pri uporabi nekaterih načinov plačila za storitve mobilne telefonije.#Zadeva C-276/09.

text:
      Zadeva C-276/09
      Everything Everywhere Ltd, nekdanja T-Mobile (UK) Ltd,
      proti
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)
      „Šesta direktiva o DDV – Oprostitev – Člen 13(B)(d), točki 1 in 3 – Posredovanje v zvezi s krediti – Transakcije v zvezi s plačili in transferji – Obstoj dveh ločenih storitev ali enotne storitve – Dodatni stroški, ki se zaračunajo pri uporabi nekaterih načinov plačila za storitve mobilne telefonije“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev –
            Transakcije, sestavljene iz več elementov
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 2, točka 1, in 13(B)(d), točki 1 in 3)
      Za namene obračuna davka na dodano vrednost dodatni stroški – ki jih ponudnik telekomunikacijskih storitev zaračunava strankam,
         če te teh storitev ne plačajo prek sistema direktne bremenitve ali s prenosom Bankers’ Automated Clearing System (BACS), ampak
         s kreditno kartico, debetno kartico, čekom ali gotovino na bančnem okencu ali pri pooblaščencu za prejem plačil za račun tega
         ponudnika storitev – ne pomenijo plačila storitev, ki bi bile ločene in neodvisne od glavne storitve, ki je zagotavljanje
         telekomunikacijskih storitev.

      Taka dejavnost, ki je stranke ne morejo izkoristiti neodvisno od uporabe storitve mobilne telefonije, namreč z vidika strank
         ne predstavlja nobenega samostojnega interesa v primerjavi s to storitvijo.

      Storitev pa je treba šteti za pomožno storitev h glavni storitvi, če sama za stranko nima lastnega namena, ampak je sredstvo,
         da ta lahko uporablja glavno storitev ponudnika storitve pod boljšimi pogoji.

      (Glej točke 25, 27 in 32 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 2. decembra 2010(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Oprostitev – Člen 13(B)(d), točki 1 in 3 – Posredovanje v zvezi s krediti – Transakcije v zvezi s plačili in transferji – Obstoj dveh ločenih storitev ali enotne storitve – Dodatni stroški, ki se zaračunajo pri uporabi nekaterih načinov plačila za storitve mobilne telefonije”
      V zadevi C‑276/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Chancery Division (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 8. aprila 2009, ki je prispela na Sodišče 20. julija 2009,
         v postopku

      Everything Everywhere Ltd, nekdanja T-Mobile (UK) Ltd,

      proti
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis, J. Malenovský in T. von Danwitz (poročevalec),
         sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. septembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Everything Everywhere Ltd, nekdanjo T-Mobile (UK) Ltd, J. Peacock, QC, in M. Angiolini, barrister,
      –        za vlado Združenega kraljestva H. Walker, zastopnica, skupaj z R. Hillom, barrister,
      –        za grško vlado S. Spyropoulos in M. Germani ter V. Karra, zastopniki,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, in B. Doherty, barrister,
      –        za Evropsko komisijo R. Lyal in M. Afonso, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13(B)(d), točki 1 in 3, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS
         z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna
         osnova za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva), ki določa, da so davka na dodano vrednost (v nadaljevanju:
         DDV) med drugim oproščeni posredovanje v zvezi s krediti ter transakcije v zvezi s plačili in transferji.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Everything Everywhere Ltd, nekdanjo T‑Mobile (UK) Ltd (v nadaljevanju:
         Everything Everywhere), in Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) glede vrste
         stroškov, povezanih z DDV, ki jih je družba Everything Everywhere zaračunavala strankam, če so izbrali nekatere načine plačila
         svojih mesečnih računov.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Na podlagi člena 2, točka 1, Šeste direktive, je z DDV obdavčena „dobava blaga ali [opravljanje] storitev, ki j[u] davčni
         zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“.

      4        Člen 13(B) Šeste direktive, naslovljen „Druge oprostitve“, določa:

      „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne
         uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:

      […]
      (d)      naslednje transakcije:
      1.      dajanje kreditov in posredovanje v zvezi s krediti ter upravljanje kreditov s strani osebe, ki kredit odobri;
      […]
      3.      transakcije, vključno s posredovanjem, v zvezi z depoziti, tekočimi računi, plačili, transferji, dolgovi, čeki ali drugimi
         plačilnimi instrumenti, razen izterjave dolgov in factoringa;

      […]“
       Nacionalna ureditev
      5        Oprostitev, določena v členu 13(B)(d), točki 1 in 3, Šeste direktive, je bila v Združeno kraljestvo prenesena s skupino 5,
         točki 1 in 5, priloge 9 k zakonu o DDV iz leta 1994 (Value Added Tax Act 1994), na podlagi katere so plačila DDV oproščeni:

      „1.      [i]zdajanje, prenos ali prejem denarja ali katero koli ravnanje z njim, katere koli oblike zavarovanja denarja ali katera
         koli navodila ali nalogi za izplačilo denarja;

      […]
      5.      [o]pravljanje pomožnih storitev v zvezi s katero koli transakcijo, ki je vsebovana v točki 1, 2, 3, 4 ali 6 (ne glede na to,
         ali je ta transakcija nazadnje sklenjena), s strani osebe, ki deluje kot posrednik“.

      6        V opombah od 5 do 5B skupine 5 Priloge 9 k zakonu o DDV iz leta 1994 je določeno:

      „(5)      Za namene točke 5 ‚posredniške storitve‘ pomenijo vzpostavitev zveze za opravljanje finančnih storitev med
      (a)      osebami, ki želijo ali bi želele, da se jim opravijo finančne storitve
      (b)      osebami, ki opravljajo finančne storitve
      skupaj z (v primeru finančnih storitev, za katere se uporablja točka 1, 2, 3 ali 4) izvajanjem pripravljalnih del pred sklenitvijo
         pogodb za opravljanje teh finančnih storitev, ki pa ne vključujejo opravljanja kakršnih koli tržnih raziskav, oblikovanja
         izdelka, oglaševanja, promocijskih in podobnih storitev ali zbiranja, primerjave ali zagotavljanja informacij v povezavi s
         temi dejavnostmi.

      (5A)      Za namene točke 5 oseba ‚deluje kot posrednik‘, če deluje kot posrednik ali kot eden od posrednikov med
      (a)      osebo, ki opravlja finančne storitve, in
      (b)      osebo, ki želi ali bi želela, da se ji opravijo finančne storitve,
      […]
      (5B)      V točkah 5 in 5A ‚finančne storitve‘ pomenijo izvedbo katere koli transakcije, za katere se uporablja točka 1, 2, 3, 4 ali
         6.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      7        Družba Everything Everywhere je podjetje v sektorju telekomunikacij, ki zagotavlja storitve mobilne telefonije. Stranke lahko
         za take storitve plačajo vnaprej, tako da kreditirajo svoj račun stranke, ali na koncu obdobja s poračunom. V zadnjenavedenem
         primeru družba Everything Everywhere pošlje strankam mesečni račun, ki ga te lahko poravnajo na več načinov. Stranke lahko
         torej izbirajo med oblikami plačila:

      –        odtegljaj prek sistema „direktna bremenitev“ (Direct Debit);
      –        prenos prek bančnega avtomatiziranega elektronskega klirinškega sistema (Bankers’ Automated Clearing System, v nadaljevanju:
         BACS);

      –        z debetno ali s kreditno kartico, prek telefona ali spleta;
      –        prek tretje osebe, ki deluje kot pooblaščenec za prejem plačila, na primer na poštnem okencu (pošta);
      –        s čekom, poslanim po elektronski pošti; ali
      –        plačilo na okencu v podružnici banke družbe Everything Everywhere, to je HSBC Bank plc, ali druge banke, v dobro računa družbe
         Everything Everywhere.

      8        Če stranka plača račun prek sistema „direktne bremenitve“ ali s prenosom prek BACS, družba Everything Everywhere stranki ne
         zaračuna dodatnih stroškov.

      9        Da bi družba Everything Everywhere dobila plačila z bančnega računa stranke z uporabo sistema „direktne bremenitve“, ji mora
         stranka najprej zagotoviti trajno pooblastilo, imenovano „pooblastilo direktne bremenitve“, ki pomeni trajni nalog stranke
         svoji banki, naj opravi plačila na zahtevo družbe Everything Everywhere. Na podlagi tega si družba Everything Everywhere ob
         zapadlosti prizadeva dobiti plačilo z bančnega računa stranke prek sistema BACS. Do prenosa BACS vsakokrat pride na pobudo
         stranke, ki da svoji banki pooblastilo za prenos določenega zneska s svojega računa na račun družbe Everything Everywhere.

      10      Za vsak drug način plačila, naveden v točki 7 te sodbe, pa se v naslednjem mesecu zaračuna dodatni znesek 3 GBP, ki ga je
         družba Everything Everywhere opredelila kot „separate payment handling charge“ (ločeni stroški vodenja, v nadaljevanju: SPHC).

      11      SPHC se tako zaračunajo stranki, ki plača z debetno ali s kreditno kartico, tako da prek telefona ali spleta sproži računalniški
         postopek, s katerim se izvede prenos dolgovanega zneska iz banke izdajateljice kartice na bančni račun družbe Everything Everywhere.
         Enako velja tudi pri plačilu z gotovino, bodisi na bančnem okencu bodisi na okencu pooblaščenca za prejem plačila, zlasti
         poštne poslovalnice, s katero je družba Everything Everywhere sklenila sporazum, ki določa prejem takih plačil za njen račun.
         Družba Everything Everywhere SPHC zaračunava tudi strankam, ki plačujejo storitve mobilne telefonije s čekom, bodisi tako
         da predložijo ček na bančnem okencu po svoji izbiri ali tako da ga pošljejo banki Everything Everywhere v pisemski ovojnici,
         na kateri je že natisnjen naslov te zadnjenavedene banke.

      12      SPHC so določeni s splošnimi pogoji, ki jih uporablja družba Everything Everywhere. Navedeni so v brošuri družbe Everything
         Everywhere, v kateri so navedene njene tarife, in na internetni strani te družbe. Približno 28 % strank družbe Everything
         Everywhere za način plačila ne izbere sistema „direktne bremenitve“ niti plačila s prenosom BACS, tako da so zato zavezani
         plačati SPHC.

      13      SPHC niso dolžne plačati niti stranke, ki vnaprej plačajo za vse storitve mobilne telefonije, tako da „napolnijo“ svoj račun
         pri družbi, niti poslovne stranke.

      14      Družba Everything Everywhere meni, da je treba SPHC obravnavati kot plačilo za storitev obdelave plačil, ki je povezana s
         stroški, in da so torej ta plačila na podlagi člena 13(B)(d) Šeste direktive oproščena plačila DDV. Avgusta 2005 je družba
         Everything Everywhere vložila zahtevo, ki se nanaša na znesek 4.063.228,08 GBP, ki pomeni preplačan izstopni davek za obdobje
         od avgusta 2003 do julija 2005 v zvezi s SPHC. Commissioners je zahtevek zavrnil. Družba Everything Everywhere je zoper to
         zavrnitev vložila pravno sredstvo pri VAT and Duties Tribunal, ki je potrdilo odločitev Commissioners, z obrazložitvijo, da
         so SPHC predmet DDV.

      15      Družba Everything Everywhere se je zoper odločbo VAT and Duties Tribunal pritožila na predložitveno sodišče. Slednje je menilo,
         da se spor v bistvu nanaša na vprašanje, ali SPHC pomenijo plačilo za storitve, ki se ločijo od opravljanja telekomunikacijskih
         storitev in zanje velja oprostitev, določena v členu 13(B)(d), točki 1 ali 3, Šeste direktive.

      16      Predložitveno sodišče zlasti navaja, da so stranke v postopku v glavni stvari priznale, da je Sodišče člen 13(B)(d), točka
         3, Šeste direktive razlagalo že v sodbi z dne 5. junija 1997 v zadevi SDC (C‑2/95, Recueil, str. I‑3017), zlasti v točkah
         53 in 66 te sodbe, v kateri je Sodišče razsodilo, da morajo glede „transakcije v zvezi s transferji“ opravljene storitve imeti
         učinek prenosa sredstev in povzročiti spremembe v pravnem in finančnem položaju. Vendar naj bi bilo med strankama sporno,
         kaj ti izrazi pomenijo.

      17      Ker je High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) menilo, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od
         razlage prava Unije, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Kakšne so značilnosti storitve, ki je oproščena davka in ki ima ‚učinek prenosa sredstev ter povzroči […] spremembe v pravnem
         in finančnem položaju‘? Zlasti:

      a)      ali se oprostitev uporablja za storitve, ki jih sicer ne bi bilo treba opravljati nobeni od finančnih institucij, ki (i) knjižijo
         v breme enega računa, (ii) opravijo ustrezen dobropis na drug račun ali (iii) opravijo vmesno nalogo med (i) ali (ii)?

      b)      ali se oprostitev uporablja za storitve, ki ne vključujejo opravljanja nalog knjiženja v breme računa in ustreznega dobropisa
         na drug račun, ki pa se lahko, če pride do prenosa sredstev, razumejo kot vzrok tega prenosa?

      2.      Ali oprostitev iz člena 13(B)(d), točka 3, Šeste direktive za ‚transakcije v zvezi s plačili [ali] transferji‘ velja za storitve
         pridobivanja in obdelave plačil s kreditnimi ali debetnimi karticami, kot so tiste, kot jih opravlja davčni zavezanec v tej
         zadevi? Podrobneje, ali bi te storitve sodile na področje uporabe člena 13(B)(d), točka 3, [Šeste direktive], če bi imel prenos
         datotek stanja na koncu vsakega dne s strani davčnega zavezanca učinek, da samodejno povzroči obremenitev računa stranke in
         dobropis na račun davčnega zavezanca?

      3.      Ali je odgovor na vprašanje 2 odvisen od tega, ali davčni zavezanec pridobi avtorizacijske kode za nadaljnji prenos ali pridobi
         te kode s posredovanjem svoje banke pridobiteljice?

      4.      Ali oprostitev iz člena 13(B)(d)(1) Šeste direktive za ‚posredovanje v zvezi s krediti‘ velja za storitve, kot so tiste, ki
         jih v tej zadevi ponuja davčni zavezanec v zvezi s plačili s kreditno kartico, v okviru katerih je račun stranke obremenjen
         z nadaljnjimi zneski dobropisa?

      5.      Ali oprostitev za ‚transakcije v zvezi s plačili [ali] transferji‘ velja za storitve sprejemanja in obdelave plačil, opravljenih
         z uporabo tretjih oseb, kot so tiste, ki jih v tej zadevi ponuja davčni zavezanec prek poštnega urada in sheme ‚PayPoint‘?

      6.      Ali oprostitev za ‚transakcije v zvezi s plačili [ali] transferji‘ velja za storitve pridobivanja in obdelave plačil, opravljenih
         s čekom, poslanim davčnemu zavezancu ali njegovemu pooblaščencu, ta plačila pa mora obdelati davčni zavezanec in njegova banka?

      7.      Ali oprostitev za ‚transakcije v zvezi s plačili [ali] transferji‘ velja za storitve, kot so tiste, ki jih v tej zadevi ponuja
         davčni zavezanec, prejemanja in obdelave plačil, opravljenih prek bančnega okenca za dobropis prek bančnega sistema na bančni
         račun davčnega zavezanca?

      8.      Katere posebne elemente je treba upoštevati pri odločanju, ali je plačilo (kot je plačilo stroškov vodenja v tej zadevi),
         ki ga zaračunava davčni zavezanec svoji stranki glede na odločitev stranke, da bo plačevala davčnemu zavezancu z uporabo določenega
         načina plačila, ki je posamezno opredeljen v pogodbeni dokumentaciji in posebej naveden na računih, izdanih strankam, ločeno
         opravljanje storitev za namene DDV?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      18      Predložitveno sodišče z vprašanji v bistvu sprašuje, ali po eni strani SPHC pomenijo plačilo storitev, ki jih opravlja družba
         Everything Everywhere svojim strankam in za katere je v členu 13(B)(d), točka 1, Šeste direktive (četrto vprašanje) ali v
         navedenem členu 13(B)(d), točka 3 (prvo, drugo, tretje vprašanje ter peto, šesto in sedmo) določena oprostitev plačila DDV,
         in ali je po drugi strani navedena storitev ločena od storitev mobilne telefonije (osmo vprašanje).

      19      Glede na to, da se SPHC, če take storitve niso ločene od storitev mobilne telefonije, enako davčno obravnavajo kot zneski,
         ki jih je treba plačati za zadnjenavedene storitve (glej v tem smislu sodbi z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C‑349/96,
         Recueil, str. I‑973, točka 32, in z dne 21. junija 2007 v zadevi Ludwig, C‑453/05, ZOdl., str. I‑5083, točka 20), je treba
         najprej preučiti osmo vprašanje.

       Osmo vprašanje
      20      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali za namene obračuna DDV in zlasti za uporabo določb o oprostitvah,
         določenih v Šesti direktivi, dodatni stroški, ki jih zaračunava ponudnik telekomunikacijskih storitev svojim strankam, če
         ti uporabijo nekatere načine plačila, pomenijo plačilo za storitev obdelave plačil – to storitev je navedeni ponudnik opravil
         za svoje stranke – ki pa jo je treba obravnavati kot storitev, ki je ločena od telekomunikacijskih storitev.

      21      Iz člena 2 Šeste direktive je razvidno, da je treba vsako storitev običajno obravnavati kot ločeno in samostojno (glej zlasti
         zgoraj navedeno sodbo CPP, točka 29; sodbi z dne 29. marca 2007 v zadevi Aktiebolaget NN, C‑111/05, ZOdl., str. I‑2697, točka 22,
         in z dne 19. novembra 2009 v zadevi Don Bosco Onroerend Goed, C‑461/08, ZOdl., str. I‑11079, točka 35).

      22      Vendar se transakcija, ki z gospodarskega vidika obsega eno samo storitev, ne sme umetno razdeliti, da se ne bi izkrivilo
         delovanje sistema DDV (glej med drugim zgoraj navedeni sodbi CPP, točka 29, Aktiebolaget NN, točka 22, in sodbo z dne 22. oktobra 2009
         v zadevi Swiss Re Germany Holding, C‑242/08, ZOdl., str. I‑10099, točka 51).

      23      Poleg tega je treba v nekaterih okoliščinah več formalno ločenih transakcij, ki bi lahko bile opravljene ločeno in bi bile
         zato ločeno predmet obdavčitve ali oprostitve, obravnavati kot enotno transakcijo, če transakcije niso samostojne (glej sodbi
         z dne 21. februarja 2008 v zadevi Part Service, C‑425/06, ZOdl., str. I‑897, točka 51; z dne 11. junija 2009 v zadevi RLRE
         Tellmer Property, C‑572/07, Recueil, str. I‑4983, točka 18, in zgoraj navedeno sodbo Don Bosco Onroerend Goed, točka 36).

      24      Tako je takrat, ko je treba šteti, da eden ali več elementov sestavljajo glavno storitev, za druge elemente pa je treba šteti,
         da so ena ali več pomožnih storitev, ki so davčno obravnavane enako kot glavna storitev (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo
         CPP, točka 30; sodbo z dne 15. maja 2001 v zadevi Primback, C‑34/99, Recueil, str. I‑3833, točka 45; zgoraj navedeno sodbo
         RLRE Tellmer Property, točka 18, ter sklep z dne 14. maja 2008 v združenih zadevah Tiercé Ladbroke in Derby, C‑231/07 in C‑232/07,
         točka 21).

      25      Storitev je še posebej treba šteti za pomožno storitev h glavni storitvi, če sama za stranko nima lastnega namena, ampak je
         sredstvo, da ta lahko uporablja glavno storitev ponudnika storitve pod boljšimi pogoji (glej zlasti zgoraj navedene sodbe
         CPP, točka 30; Primback, točka 45, RLRE Tellmer Property, točka 18, ter zgoraj navedeni sklep Tiercé Ladbroke in Derby, točka 21).

      26      Da se ugotovi, ali davčni zavezanec za potrošnika, ki se ga šteje kot povprečnega potrošnika, opravi več različnih glavnih
         storitev ali enotno storitev, je pomembno najprej ugotoviti značilnosti zadevne transakcije in upoštevati vse okoliščine,
         v katerih se ta odvija (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe CPP, točki 28 in 29; Aktiebolaget NN, točki 21 in 22, Ludwig,
         točka 17, ter zgoraj navedeni sklep Tiercé Ladbroke in Derby, točki 19 in 20).

      27      Glede spora v glavni stvari je treba ugotoviti, da je glavna storitev, ki jo ponudnik, kot je družba Everything Everywhere,
         opravi za svoje stranke, storitev mobilne telefonije. Dejavnost, ki jo izvaja to podjetje pri zaračunavanju te storitve, zlasti
         dajanje strankam na voljo infrastrukturo, ki jim omogoča plačevanje računov ne le prek sistema „direktne bremenitve“ ali s
         prenosom BACS, ampak tudi s kreditno kartico, čekom ali gotovino, za njene stranke sama nima lastnega namena. Domnevne storitve,
         ki jih navedene stranke ne morejo prejeti neodvisno od uporabe storitve mobilne telefonije, z vidika strank ne predstavljajo
         nobenega samostojnega interesa v primerjavi s to storitvijo. Ponujajo jim le možnost, da plačajo račune za mobilno telefonijo
         na način, ki se jim zdi najbolj udoben in poleg tega omogoča ponudniku storitev, da poveča obseg storitve, ki jo opravlja
         kot glavno (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Primback, točka 47).

      28      Poleg tega sta prejem plačila in njegova obdelava neločljivo povezana z vsako plačljivo storitvijo. S tako storitvijo je neločljivo
         povezano, da ponudnik storitev zahteva, naj se mu plača, in pokaže trud, ki je potreben za to, da lahko stranka dejansko plača
         za opravljeno storitev. Načeloma vsak način plačila za storitev vključuje, da ponudnik naredi nekaj korakov, da obdela plačilo,
         čeprav se obseg teh korakov lahko razlikuje od enega načina plačila do drugega. V skladu z opisom različnih načinov plačila,
         ki so navedeni v predložitveni odločbi, tudi plačilo prek sistema „direktne bremenitve“ za dejansko plačilo zahteva trud upnika,
         ki za slednjega pomeni, da uporabi pooblastilo, ki mu je bilo dano, in da od zadevne strankine banke zahteva izvršitev prenosa
         zneska, ki mu mora biti plačan (glej v tem smislu sodbo z dne 28. oktobra 2010 v zadevi AXA UK, C‑175/09, še neobjavljena
         v ZOdl., točke 9, 10 in 33).

      29      Okoliščina, poudarjena v osmem vprašanju, v skladu s katerim ločena cena za domnevno finančno storitev, ki je kot taka določena
         v pogodbeni dokumentaciji in posebej navedena na računih, izdanih strankam, ni sama po sebi odločilna. V skladu s sodno prakso
         Sodišča namreč dejstvo, da je zaračunana enotna cena ali da so bile pogodbeno določene ločene cene, ni odločilno pri ugotavljanju,
         ali je treba ugotoviti obstoj dveh ali več ločenih in samostojnih transakcij ali enotno gospodarsko transakcijo (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo CPP, točka 31, in sodbo z dne 27. oktobra 2005 v zadevi Levob Verzekeringen in OV Bank, C‑41/04,
         ZOdl., str. I-9433, točka 25).

      30      Iz tega je razvidno, da stranke družbe Everything Everywhere, ki svoje račune za mobilno telefonijo plačajo na enega od načinov
         plačila, za katerega se zaračunajo SPHC, ne želijo kupiti dveh ločenih storitev, namreč storitve mobilne telefonije in storitve,
         katere predmet naj bi bila zagotovitev obdelave njihovih plačil. Z vidika stranke je treba storitev obdelave plačil, ki naj
         bi jo za svoje stranke opravil ponudnik telekomunikacijskih storitev, ko so bile navedene storitve plačane na navedene načine,
         v okoliščinah, kot se obravnavajo v postopku v glavni stvari, za namene DDV šteti za pomožno h glavni telekomunikacijski storitvi
         (glej po analogiji sodbo z dne 22. oktobra 1998 v združenih zadevah Madgett in Baldwin, C‑308/96 in C‑94/97, Recueil, str. I‑6229,
         točki 24 in 25).

      31      Te ugotovitve ni mogoče ovreči z načelom davčne nevtralnosti, ki je neločljivo povezano s skupnim sistemom DDV, ki nasprotuje
         možnosti, da bi se opravljanje podobnih storitev, ki so si konkurenčne, glede DDV obravnavalo različno (glej zlasti sodbi
         z dne 6. maja 2010 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑94/09, ZOdl., str. I-4261, točka 40, in z dne 10. junija 2010 v zadevi
         Leo‑Libera, C‑58/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 34), saj je položaj družbe Everything Everywhere povsem drugačen od položaja
         gospodarskega subjekta, ki finančne storitve zagotavlja strankam kot glavno storitev.

      32      Zato je treba na osmo vprašanje odgovoriti, da za namene obračuna DDV dodatni stroški – ki jih ponudnik telekomunikacijskih
         storitev zaračunava strankam, če te teh storitev ne plačajo prek sistema „direktne bremenitve“ ali s prenosom BACS, ampak
         s kreditno kartico, debetno kartico, čekom ali gotovino na bančnem okencu ali pri pooblaščencu za prejem plačil za račun tega
         ponudnika storitev – ne pomenijo plačila storitev, ki bi bile ločene in neodvisne od glavne storitve, ki je zagotavljanje
         telekomunikacijskih storitev.

       Vprašanja od prvega do sedmega
      33      Glede na odgovor na osmo vprašanje ni treba odgovoriti na vprašanja od prvega do sedmega.

       Stroški
      34      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Za namene obračuna davka na dodano vrednost dodatni stroški – ki jih ponudnik telekomunikacijskih storitev zaračunava strankam,
            če te teh storitev ne plačajo prek sistema „direktne bremenitve“ ali s prenosom Bankers’ Automated Clearing System, ampak
            s kreditno kartico, debetno kartico, čekom ali gotovino na bančnem okencu ali pri pooblaščencu za prejem plačil za račun tega
            ponudnika storitev – ne pomenijo plačila storitev, ki bi bile ločene in neodvisne od glavne storitve, ki je zagotavljanje
            telekomunikacijskih storitev.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. decembra 1994. # Bayer AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Konkurenca. # Zadeva C-195/91 P.