title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 17. julija 2008.#ASM Brescia SpA proti Comune di Rodengo Saiano.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija.#Členi 43 ES, 49 ES in 86 ES - Koncesija za storitev javne službe distribucije plina - Direktiva 2003/55 - Predčasen potek v prehodnem obdobju - Načeli legitimnega pričakovanja in pravne varnosti.#Zadeva C-347/06.

text:
      Zadeva C-347/06
      ASM Brescia SpA
      proti
      Comune di Rodengo Saiano
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)
      „Členi 43 ES, 49 ES in 86 ES – Koncesija za storitev javne službe distribucije plina – Direktiva 2003/55 – Predčasen potek v prehodnem obdobju – Načeli legitimnega pričakovanja in pravne varnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Omejitve
      (člen 234 ES)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Omejitve – Pristojnost nacionalnega sodišča
      (člen 234 ES)
      3.        Približevanje zakonodaj – Ukrepi približevanja – Skupna pravila notranjega trga z zemeljskim plinom – Direktiva 2003/55
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55, člen 23(1))
      4.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Prosto opravljanje storitev – Koncesija za storitve javne službe, podeljena
            brez predhodnega javnega razpisa
      (členi 43 ES, 49 ES in 86(1) ES)
      1.        Sodišče v okviru postopka na podlagi člena 234 ES ne more odločati glede združljivosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti.
         Sodišče pa lahko iz besedila vprašanj nacionalnega sodišča, ob upoštevanju podatkov, ki mu jih je to predložilo, razbere elemente
         v zvezi z razlago prava Skupnosti, da bi temu sodišču omogočilo razrešitev pravnega vprašanja, o katerem odloča.

      Poudariti je treba tudi, da ni naloga Sodišča presojati o razlagi ali veljavnosti nacionalnih določb ali ugotavljati dejstev,
         upoštevnih za rešitev spora o glavni stvari. Naloga Sodišča je namreč, da v okviru porazdelitve pristojnosti med sodišči Skupnosti
         in nacionalnimi sodišči upošteva dejanski in pravni okvir, v katerega je umeščeno vprašanje za predhodno odločanje, kot je
         opredeljeno v predložitveni odločbi.

      (Glej točki 25 in 28.)
      2.        V okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, vzpostavljenega na podlagi člena 234 ES, je le nacionalno sodišče
         – ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo je treba sprejeti – pristojno za presojo, glede
         na posebnosti zadeve, o tem, ali potrebuje predhodno odločbo za to, da izda sodbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih zastavi
         Sodišču. Ker se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, Sodišče načeloma mora odločiti.

      (Glej točko 27.)
      3.        Direktiva 2003/55 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30 ne nasprotuje
         temu, da ureditev države članice določa podaljšanje – pod pogoji, ki so določeni v tej ureditvi – prehodnega obdobja, v katerem
         mora priti do predčasnega poteka koncesije za distribucijo zemeljskega plina, podeljene brez predhodnega javnega razpisa.
         V teh okoliščinah je treba tudi šteti, da člen 10 ES in načelo sorazmernosti ne nasprotujeta taki ureditvi.

      Člen 23(1) navedene direktive določa časovni razpored dobave zemeljskega plina in zlasti to, da morajo države članice zagotoviti,
         da so od 1. julija 2007 upravičeni odjemalci, torej tisti, ki se imajo pravico obrniti na dobavitelja po lastni izbiri, vsi
         odjemalci. Ta določba se nanaša na dobavo zemeljskega plina in ne na njegovo distribucijo. Na njeni podlagi torej ni mogoče
         sklepati o nobeni obveznosti države članice, da odpove pogodbe o distribuciji, podeljene brez javnega razpisa. Direktiva 2003/55
         poleg tega ne zajema nobene določbe o obstoječih koncesijah za distribucijo zemeljskega plina.

      (Glej točke od 38 do 41 in točko 1 izreka.)
      4.        Členi 43 ES, 49 ES in 86(1) ES ne nasprotujejo temu, da ureditev države članice, katere namen je izvajanje skupnih pravilih
         notranjega trga z zemeljskim plinom s predčasnim potekom koncesij v prehodnem obdobju za distribucijo zemeljskega plina, podeljenih
         brez predhodnega javnega razpisa, določa, če so izpolnjeni nekateri pogoji, podaljšanje prehodnega obdobja, če je mogoče šteti,
         da je to podaljšanje potrebno, da bi se sopogodbenikom omogočila ureditev njihovih pogodbenih razmerij ob sprejemljivih pogojih
         tako z vidika zahtev javnih služb kot z gospodarskega vidika.

      Kljub temu, da koncesija storitev javnih služb ne spada na področje uporabe direktiv v zvezi z različnimi kategorijami javnih
         naročil, morajo javni organi, ko nameravajo podeliti tako koncesijo, na splošno spoštovati temeljna pravila Pogodbe ES in
         predvsem načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva. Bolj podrobno, če je taka koncesija v določenem čezmejnem
         interesu, pomeni njena popolnoma netransparentna podelitev podjetju, ki je v državi članici naročnika, različno obravnavanje
         v škodo podjetij, ki bi jih lahko ta koncesija zanimala, vendar so v drugi državi članici. Razen če je upravičeno z objektivnimi
         okoliščinami, tako različno obravnavanje, ki je z izključitvijo vseh podjetij iz drugih držav članic predvsem njim v škodo,
         pomeni posredno diskriminacijo glede na državljanstvo, ki je na podlagi členov 43 ES in 49 ES prepovedana. Člen 86(1) ES nasprotuje
         temu, da države članice glede javnih podjetij ali podjetij, katerim so odobrile posebne ali izključne pravice, ohranijo v
         veljavi nacionalno ureditev, ki je v nasprotju s členoma 43 ES in 49 ES.

      To različno obravnavanje je lahko upravičeno s potrebo po spoštovanju načela pravne varnosti, ki je del pravnega reda Skupnosti
         in velja za vsak nacionalni organ, pristojen za izvajanje prava Skupnosti. Ker Direktiva 2003/55 o skupnih pravilih notranjega
         trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30 ne določa obstoječih koncesij za distribucijo plina, s tem, da
         gre v obravnavanem primeru za staro koncesijo, ki bi morala imeti učinke več desetletij in ki je bila podeljena v obdobju,
         ko Sodišče še ni odločilo, da je iz primarnega prava Skupnosti izhajalo, da bi lahko bile za pogodbe v določenem čezmejnem
         interesu določene zahteve po preglednosti, načelo pravne varnosti, ki zahteva zlasti, da so pravna pravila jasna in natančna
         in da je njihova uporaba predvidljiva, ne le omogoča, ampak tudi določa, da mora biti za odpoved take koncesije določeno prehodno
         obdobje, ki sopogodbenikom omogoča ureditev njihovih pogodbenih razmerij ob sprejemljivih pogojih tako z vidika zahtev javnih
         služb kot z gospodarskega vidika. Predložitveno sodišče mora presoditi, ali je mogoče zlasti podaljšanje prehodnega obdobja
         na podlagi nacionalne ureditve šteti za potrebno, da bi se spoštovalo načelo pravne varnosti.

      (Glej točke od 57 do 61, 64, 65, od 67 do 73 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 17. julija 2008(*)

      „Členi 43 ES, 49 ES in 86 ES – Koncesija za storitev javne službe distribucije plina – Direktiva 2003/55 – Predčasen potek v prehodnem obdobju – Načeli legitimnega pričakovanja in pravne varnosti“
      V zadevi C‑347/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo
         regionale per la Lombardia (Italija) z odločbo z dne 23. maja 2006, ki je prispela na Sodišče 17. avgusta 2006, v postopku

      ASM Brescia SpA
      proti
      Comune di Rodengo Saiano,

      ob udeležbi:
      Anigas ‑ Associazione Nazionale Industriali del Gas,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Makarczyk, P. Kūris, J.‑C. Bonichot (poročevalec), sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. februarja 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za ASM Brescia SpA V. Salvadori, A. Salvadori, G. Caia in N. Aicardi, odvetniki,
      –        za Anigas ‑ Associazione Nazionale Industriali del Gas M. Zoppolato in D. Gazzola, odvetnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti X. Lewis, B. Schima in D. Recchia, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. aprila 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 10 ES, 43 ES, 49 ES in 86(1) ES, načel enakega obravnavanja,
         prepovedi diskriminacije, preglednosti in sorazmernosti ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55/ES z dne 26. junija 2003
         o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES (UL L 176, str. 57).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med ASM Brescia SpA (v nadaljevanju: družba ASM Brescia) in Comune di Rodengo Saiano
         glede sklepa št. 19 občinskega sveta te občine z dne 19. julija 2005, ki je bil potrjen 31. decembra 2005, o koncesiji, ki
         je bila podeljena družbi ASM Brescia, za storitve distribucije zemeljskega plina na njenem ozemlju.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        V četrti uvodni izjavi Direktive 2003/55 je določeno:

      „Svoboščine, ki jih Pogodba zagotavlja evropskim državljanom – prost pretok blaga, svoboda opravljanja storitev in svoboda
         ustanavljanja – so možne le na popolnoma odprtem trgu, ki vsem odjemalcem omogoča svobodno izbiro dobavitelj[a] in vsem dobaviteljem,
         da svoje proizvode svobodno dobavijo svojim odjemalcem.“

      4        V osmi uvodni izjavi te direktive je določeno:

      „Za vzpostavitev notranjega trga s plinom je bistvenega pomena nepristranski dostop do omrežja upravljavcev prenosnega in
         distribucijskega omrežja. Upravljavec prenosnega ali distribucijskega omrežja je lahko eno ali več podjetij.“

      5        V deseti uvodni izjavi te direktive je določeno:

      „Primerno je, da v primeru vertikalno integriranih podjetij prenosne in distribucijske sisteme upravljajo organizacijskopravno
         ločene pravne ali fizične osebe, da se zagotovi učinkovit in nepristranski dostop do omrežja. Komisija bi morala oceniti ukrepe
         z enakim učinkom, ki jih pripravijo države članice za uresničitev cilja te zahteve, in pripraviti predloge za spremembo pričujoče
         direktive.

      Primerno je tudi, da imajo upravljavci prenosnega in distribucijskega omrežja dejansko pravico soodločanja o sredstvih, ki
         so potrebna za vzdrževanje, obratovanje in razvoj omrežja, če so lastniki in upravljavci navedenih sredstev vertikalno integrirana
         podjetja.

      Kljub temu je treba razlikovati med organizacijskopravnim ločevanjem in ločevanjem lastništva. Organizacijskopravno ločevanje
         ne pomeni spremembe lastništva nad sredstvi in nikakor ne preprečuje uporabe podobnih ali enakih pogojev zaposlovanja v celotnem
         vertikalno integriranem podjetju. Vendar je treba z organizacijskimi ukrepi glede neodvisnosti tistih, ki so odgovorni za
         sprejemanje odločitev, zagotoviti nepristranski postopek sprejemanja odločitev.“

      6        V osemnajsti uvodni izjavi te direktive je določeno:

      „Odjemalci plina naj bi imeli možnost proste izbire dobavitelja. Vendar se je treba vzpostavitve notranjega trga s plinom
         lotiti postopoma in hkrati določiti skrajni rok, da bi omogočili prilagoditev podjetij plinske dejavnosti in zagotovili uvedbo
         ustreznih ukrepov ter sistemov za zaščito interesov odjemalcev in jim zagotovili stvarno in dejansko pravico do izbire dobavitelja.“

      7        Člen 1(1) te direktive določa:

      „Ta direktiva določa skupna pravila za prenos, distribucijo, dobavo in skladiščenje zemeljskega plina. Določa pravila glede
         organiziranja in delovanja sektorja zemeljskega plina, dostop do trga, merila in postopke, ki se uporabljajo pri izdaji energetskih
         dovoljenj za prenos, distribucijo, dobavo in skladiščenje zemeljskega plina in obratovanje sistemov.“

      8        Člen 2 te direktive določa:

      „V tej direktivi:
      […]
      5.      ‚distribucija‘ pomeni transport zemeljskega plina po lokalnih ali regionalnih plinovodnih omrežjih z namenom oskrbe odjemalcev,
         vendar ne vključuje dobave;

      […]
      7.      ‚dobava‘ pomeni prodajo odjemalcem, skupaj z nadaljnjo prodajo zemeljskega plina, skupaj z [utekočinjenim zemeljskim plinom];
      […]
      28.      ‚upravičeni odjemalec‘ pomeni odjemalca, ki lahko kupuje plin od dobavitelja po lastni izbiri v smislu člena 23 te direktive;
      […].“
      9        Člen 23(1) te direktive določa:

      „Države članice zagotovijo, da se za upravičene odjemalce štejejo:
      a)      do 1. julija 2004, upravičeni odjemalci, kakor so opredeljeni v členu 18 Direktive [Evropskega parlamenta in Sveta 98/30/ES
         z dne 22. junija 1998 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom (UL L 204, str. 1)]. Države članice objavijo
         vsako leto do 31. januarja merila za določanje upravičenih odjemalcev;

      b)      po 1. juliju 2004, najmanj vsi negospodinjski odjemalci;
      c)      po 1. juliju 2007, vsi odjemalci.“
       Nacionalno pravo
      10      Zakonska uredba št. 164 o izvajanju Direktive 98/30/ES o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom v skladu s členom
         41 zakona št. 144 z dne 17. maja 1999 (decreto legislativo n. 164, attuazione della direttiva n. 98/30/CE recante norme comuni
         per il mercato interno del gas naturale, a norma dell’articolo 41 della legge 17 maggio 1999, n. 144) z dne 23. maja 2000
         (GURI št. 142 z dne 20. junija 2000, str. 4, v nadaljevanju: zakonska uredba 164/2000) določa, da je dejavnost distribucije
         zemeljskega plina načeloma dejavnost javnih služb, za katero občina podeli koncesijo koncesionarjem, izbranim izključno na
         podlagi razpisa za obdobje, ki ne sme presegati dvanajstih let.

      11      Člen 15(5) zakonske uredbe 164/2000 v zvezi z obstoječimi koncesijami za distribucijo zemeljskega plina, ki niso bile podeljene
         v javnem postopku, določa:

      „V zvezi z dejavnostjo distribucije plina se koncesije, ki so obstajale na datum začetka veljavnosti te uredbe, in koncesije,
         ki so bile podeljene družbam, ki so nastale s preoblikovanjem sedanjih upravljavcev, nadaljujejo do določenega datuma, če
         ta nastopi pred iztekom prehodnega obdobja, določenega v odstavku 7. Obstoječe koncesije, za katere ni določen potek, ali
         pri katerih mora priti do poteka po prehodnem obdobju, se nadaljujejo do konca tega prehodnega obdobja. […]“

      12      Člen 15(7) iste zakonske uredbe določa:

      „Trajanje prehodnega obdobja iz petega odstavka je pet let od 31. decembra 2000. To trajanje se lahko pod spodaj določenimi
         pogoji podaljša za:

      a)      eno leto, če se najmanj eno leto po izteku petih let izvede združitev družb, ki omogoča preskrbovanje vsaj dvakratne porabe
         v primerjavi s tisto, ki jo je pred združitvijo preskrbovala večja družba;

      b)      dve leti, če pred iztekom roka iz (a) preskrbovanje presega sto tisoč končnih odjemalcev ali letna količina presega sto milijonov
         kubičnih metrov distribuiranega plina ali je področje dejavnosti podjetja vsaj tako veliko kot celotno ozemlje province;

      c)      dve leti, če pred iztekom roka iz (a) zasebni kapital predstavlja najmanj 40 % kapitala družbe.“
      13      Člen 15(8) zakonske uredbe 164/2000 določa, da, če je izpolnjenih več pogojev, je mogoče leta, za katera se navedeno prehodno
         obdobje podaljša, kumulirati.

      14      Člen 1(69) zakona št. 239 o preureditvi energetskega sektorja in o pooblastilu vladi za ureditev veljavnih določb na področju
         energije (legge n. 239, riordino del settore energetico, nonché delega al Governo per il riassetto delle disposizioni vigenti
         in materia di energia) z dne 23. avgusta 2004 (GURI št. 215 z dne 13. septembra 2004, str. 3) določa:

      „[…] Prehodno obdobje iz člena 15(5) [zakonske uredbe 164/2000] se izteče najpozneje 31. decembra 2007 s pridržkom možnosti,
         da lokalni organ, ki podeljuje koncesijo, v šestih mesecih po začetku veljavnosti tega zakona, prehodno obdobje podaljša za
         eno leto, če so izpolnjeni razlogi javnega interesa. […] Člen 15(8) navedene zakonske uredbe [164/2000] se razveljavi.“

      15      Uredba-zakon št. 273 o opredelitvi in podaljšanju rokov ter o nujnih določbah, ki izhajajo iz nje (decreto-legge n. 273, definizione
         e proroga dei termini, nonché conseguenti disposizioni urgenti), z dne 30. decembra 2005 (GURI št. 303 z dne 30. decembra
         2005, str. 8), spremenjena v zakon, po spremembah z zakonom št. 51 z dne 23. februarja 2006 (redni dodatek h GURI št. 49 z
         dne 28. februarja 2006, v nadaljevanju: uredba-zakon 273/2005), v členu 23(1) določa, da se prehodno obdobje iz člena 15(5)
         zakonske uredbe 164/2000 na eni strani podaljša do 31. decembra 2007, in na drugi strani, da se podaljša tudi do 31. decembra
         2009, če je izpolnjen vsaj en pogoj iz člena 15(7) navedene zakonske uredbe.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      16      Družba ASM Brescia je imetnica koncesije za storitve javne službe distribucije zemeljskega plina na ozemlju Comune di Rodengo
         Saiano na podlagi konvencije, sklenjene 27. februarja 1984, katere potek je bil na začetku določen na 31. december 2014. Ta
         koncesija je bila nato podaljšana do 31. decembra 2029.

      17      Comune di Rodengo Saiano je s sklepom št. 19 občinskega sveta z dne 19. julija 2005 določila predčasen potek koncesije, podeljene
         družbi ASM Brescia, 31. decembra 2005, da bi lahko objavila razpis in imenovala novega koncesionarja za navedeno storitev.
         Družbi ASM Brescia je bila poleg tega priznana pravica do povračila preostale vrednosti amortizacije, strokovno ocenjene na
         926.000 eurov.

      18      Družba ASM Brescia je vložila tožbo zoper ta sklep pri predložitvenem sodišču.

      19      Nato je začela veljati uredba-zakon 273/2005, ki v členu 23 določa samodejno podaljšanje prehodnega obdobja iz člena 15(5)
         zakonske uredbe 164/2000 z 31. decembra 2005 na 31. december 2007 ter pod določenimi pogoji samodejno podaljšanje tega obdobja
         z 31. decembra 2007 na 31. december 2009.

      20      Ker se je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia spraševalo, ali je to besedilo združljivo s pravom Skupnosti,
         je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je samodejno in splošno podaljšanje obstoječih koncesij za distribucijo zemeljskega plina, ki so bile že v samem začetku
         podeljene brez predhodnega javnega razpisa, do 31. decembra 2007 združljivo s členi 43 ES, 49 ES in 86(1) ES ter z načeli
         enakega obravnavanja, prepovedi diskriminacije in preglednosti?

      2.      Ali so naknadna samodejna podaljšanja obstoječih koncesij za distribucijo zemeljskega plina, ki so bile že v samem začetku
         podeljene brez predhodnega javnega razpisa, do 31. decembra 2009, združljiva s členi 43 ES, 49 ES in 86(1) ES ter z načeli
         enakega obravnavanja, prepovedi diskriminacije in preglednosti, v naslednjih primerih:

      a)       kadar je koncesionar izvedel združitev družb, ki omogoča preskrbovanje dvakratne porabe v primerjavi s tisto, ki jo je pred
         združitvijo preskrbovala večja družba;

      b)       kadar je koncesionar dosegel preskrbovanje več kot 100.000 končnih odjemalcev ali letno količino več kot 100 milijonov kubičnih
         metrov distribuiranega plina, ali področje dejavnosti, ki je vsaj tako veliko kot celotno ozemlje province;

      c)       kadar je bilo vsaj 40 % kapitala družbe koncesionarja preneseno zasebnim družbenikom?
      3.      Ali je podaljšanje obstoječih koncesij za distribucijo zemeljskega plina, tako v primeru iz prvega vprašanju kot tudi v primerih
         iz drugega vprašanja, združljivo s četrto, osmo, deseto in osemnajsto uvodno izjavo Direktive 2003/55/ES […], členom 23(1)
         te direktive, členom 10 ES ter z načeloma primernosti in sorazmernosti, zlasti glede na to, da:

      a)      imajo države [članice] obveznost, da dosežejo cilj liberalizacije trga zemeljskega plina pred 1. julijem 2007;
      b)      je državam [članicam] prepovedano sprejemanje ali ohranjanje v veljavi nacionalnih določb, ki so v nasprotju z liberalizacijo
         trga zemeljskega plina;

      c)      imajo države [članice] obveznost, da za trajanje prehodnega obdobja določijo razumen rok in objektivne zahteve?“
       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost
       Stališča, predložena Sodišču
      21      Družba ASM Brescia meni, da so vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nedopustna, ker temeljijo na netočni
         analizi, v skladu s katero naj bi italijansko pravo urejalo podaljšanje trajanja koncesije za distribucijo zadevnega plina.

      22      Družba ASM Brescia zatrjuje, da nacionalno pravo, ki se uporablja v sporu v glavni stvari, ne določa zakonitega podaljšanja
         teh koncesij, ampak nasprotno določa njihov predčasen potek, ker so določene za nedoločen čas ali pa se v skladu s pogodbo
         iztečejo po prehodnem obdobju iz člena 15(5) zakonske uredbe 164/2000.

      23      Anigas ‑ Associazione Nazionale Industriali del Gas zatrjuje tudi, da prvo vprašanje predložitvenega sodišča temelji na napačni
         premisi, ker ureditev v postopku v glavni stvari ne določa samodejnega in splošnega podaljšanja zadevnih koncesij, ampak se
         omeji na podaljšanje njihovega predčasnega podaljšanja.

       Odgovor Sodišča
      24      Predložitveno sodišče je Sodišču predlagalo, naj odloči o združljivosti podaljšanja prehodnega obdobja iz člena 15(5) zakonske
         uredbe 164/2000, na podlagi člena 23 uredbe-zakona 273/2005, s pravom Skupnosti.

      25      Sodišče v okviru postopka na podlagi člena 234 ES ne more odločati glede združljivosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti
         (glej zlasti sodbo z dne 11. junija 1987 v zadevi X, 14/86, Recueil, str. 2545, točka 15). Sodišče pa lahko iz besedila vprašanj
         nacionalnega sodišča, ob upoštevanju podatkov, ki mu jih je to predložilo, razbere elemente v zvezi z razlago prava Skupnosti,
         da bi temu sodišču omogočilo razrešitev pravnega vprašanja, o katerem odloča (zgoraj navedena sodba X, točka 16).

      26      V predložitveni odločbi so zadostne navedbe, da lahko odgovori na te zahteve, saj je predložitveno sodišče navedlo, da je
         razlaga členov 43 ES, 49 ES, 86(1) ES in 23(1) Direktive 2003/55 potrebna, da bo lahko odločilo o združljivosti člena 23 uredbe
         zakona 273/2005 ter člena 15(5) in (7) zakonske uredbe 164/2000 s pravom Skupnosti.

      27      V skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, vzpostavljenega na podlagi člena
         234 ES, je le nacionalno sodišče – ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo je treba sprejeti
         – pristojno za presojo, glede na posebnosti zadeve, o tem, ali potrebuje predhodno odločbo za to, da izda sodbo, in o pomembnosti
         vprašanj, ki jih zastavi Sodišču. Ker se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, Sodišče načeloma mora
         odločiti (glej zlasti sodbo z dne 10. maja 2001 v zadevi Agorà in Excelsior, C‑223/99 in C‑260/99, Recueil, str. I‑3605, točka
         18).

      28      Poudariti je treba tudi, da ni naloga Sodišča presojati o razlagi ali veljavnosti nacionalnih določb ali ugotavljati dejstva,
         upoštevnih za rešitev spora o glavni stvari. Naloga Sodišča je namreč, da v okviru porazdelitve pristojnosti med sodišči Skupnosti
         in nacionalnimi sodišči upošteva dejanski in pravni okvir, v katerega je umeščeno vprašanje za predhodno odločanje, kot je
         opredeljeno v predložitveni odločbi (glej zlasti sodbo z dne 13. novembra 2003 v zadevi Neri, C‑153/02, Recueil, str. I‑13555,
         točki 34 in 35).

      29      Trditve, da naj bi bila vprašanja za predhodno odločanje nedopustna, ker naj bi temeljila na napačni razlagi italijanskega
         prava, torej ni mogoče sprejeti.

      30      Iz tega izhaja, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.

       Utemeljenost
       Tretje vprašanje
      31      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem, ki ga je treba najprej preučiti, Sodišču v bistvu predlaga, naj podrobneje določi,
         ali člen 10 ES, načelo sorazmernosti, člen 23(1) Direktive 2003/55 ter četrta, osma, deseta in osemnajsta uvodna izjava te
         direktive nasprotujejo ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa samodejno podaljšanje prehodnega obdobja,
         v katerem pride do predčasnega poteka koncesije za distribucijo zemeljskega plina, kot je ta v postopku v glavni stvari, podeljene
         brez predhodnega javnega razpisa.

      –       Stališča, predložena Sodišču
      32      Družba ASM Brescia zatrjuje, da niti Direktiva 98/30, prenesena z zakonsko uredbo 164/2000, niti Direktiva 2003/55 ne določata
         obveznosti skrajšanja koncesij za distribucijo zemeljskega plina, ki so bile podeljene brez predhodnega javnega razpisa. Meni,
         da je nacionalni zakonodajalec torej svobodno odločil, na eni strani, da koncesije potečejo pred rokom, določenim v pogodbi,
         na drugi strani pa določil prehodno obdobje in podrobna pravila za njegovo uporabo.

      33      Dodaja, da predčasen potek zadevnih koncesij in posledična uvedba postopkov javnega razpisa za dodelitev novih koncesij ne
         omogočata zagotovitve višje stopnje konkurence pri distribuciji zemeljskega plina, ker lahko vsak novi distributer, če je
         potrebno, daje prednost prodajnemu podjetju, s katerim je povezan. Meni, da je to težavo mogoče rešiti le ob upoštevanju obveznosti
         nepristranskosti in nevtralnosti upravljavcev distribucijskega omrežja, ki sta določeni v Direktivi 2003/55, in zlasti s pravico
         do dostopa tretjih strank do distribucijskega omrežja ter z organizacijskopravnim in administrativnim ločevanjem ter ločevanjem
         funkcij in računovodstva pri prodajalcih zemeljskega plina, ki so sestavni del istega vertikalno integriranega podjetja.

      34      Tudi Komisija meni, da Direktiva 2003/55 ne določa obveznosti predčasnega poteka koncesij za distribucijo zemeljskega plina,
         podeljenih ob kršitvi zahtev Skupnosti.

      35      Dodaja, da čeprav določbe členov 13(1) in 33(2) Direktive 2003/55 upravljavcu distribucijskega omrežja zemeljskega plina dovolijo,
         da opravlja tudi dejavnost dobave plina do 1. julija 2007, pa ta na podlagi člena 12(2) te direktive v nobenem primeru ne
         sme različnih subjektov na trgu zemeljskega plina obravnavati pristransko.

      36      Anigas poudarja, da skrajni rok za liberalizacijo trga zemeljskega plina, in sicer 1. julij 2007, ki je določen v členu 23(1)
         Direktive 2003/55, državam članicam nalaga zgolj, da morajo biti vsi kupci zemeljskega plina upravičeni odjemalci, in meni,
         da ta direktiva ne določa odpovedi koncesij za distribucijo zemeljskega plina, ki naj bi bile podeljene brez predhodnega javnega
         razpisa.

      –       Odgovor Sodišča
      37      Iz besedila in strukture Direktive 2003/55 izhaja, da je njen namen doseči notranji trg na sektorju zemeljskega plina. Zato,
         kot določa njen člen 1(1), prvi stavek, ta direktiva določa skupna pravila za prenos, distribucijo, dobavo in skladiščenje
         zemeljskega plina.

      38      Člen 23(1) Direktive 2003/55 določa časovni razpored dobave zemeljskega plina in zlasti to, da morajo države članice zagotoviti,
         da so upravičeni odjemalci, torej tisti, ki se imajo pravico obrniti na dobavitelja po lastni izbiri, vsi odjemalci.

      39      Ta določba se nanaša na dobavo zemeljskega plina in ne na njegovo distribucijo. Na njeni podlagi torej ni mogoče sklepati
         o nobeni obveznosti države članice, da odpove pogodbe o distribuciji, podeljene brez javnega razpisa.

      40      Direktiva 2003/55 poleg tega ne zajema nobene določbe o obstoječih koncesijah za distribucijo zemeljskega plina.

      41      Na tretje vprašanje je torej treba odgovoriti tako, da Direktiva 2003/55 ne nasprotuje temu, da ureditev države članice, kot
         je ta v postopku v glavni stvari, določa podaljšanje – pod pogoji, ki so določeni v tej ureditvi – prehodnega obdobja, v katerem
         mora priti do predčasnega poteka koncesije za distribucijo zemeljskega plina, kot je ta v postopku v glavni stvari. V teh
         okoliščinah je treba tudi šteti, da člen 10 ES in načelo sorazmernosti ne nasprotujeta taki ureditvi.

       Prvo in drugo vprašanje
      42      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali členi 43 ES, 49
         ES in 86(1) ES ter načela enakega obravnavanja, prepovedi diskriminacije in preglednosti nasprotujejo ureditvi, kot je ta
         v postopku v glavni stvari, ki določa podaljšanje – pod pogoji, ki so določeni v tej ureditvi – prehodnega obdobja, v katerem
         pride do predčasnega poteka koncesije za distribucijo zemeljskega plina, kot je ta v postopku v glavni stvari.

      –       Stališča, predložena Sodišču
      43      Družba ASM Brescia meni, da je odpoved koncesije za distribucijo zemeljskega plina, kot je ta v postopku v glavni stvari,
         ukrep, ki ga lahko nacionalni zakonodajalec določi samovoljno in samostojno. Dodaja, da ta ukrep Italijanski republiki omogoča,
         da se, s tem da imenuje nove koncesionarje za storitve javne službe distribucije zemeljskega plina, predčasno uskladi z Direktivo
         2003/55.

      44      Družba ASM Brescia zatrjuje, da je namen določitve prehodnega obdobja, v katerem pride do predčasnega poteka zadevnih koncesij,
         uskladitev tega cilja odprtja trga sektorja zemeljskega plina za konkurenco s potrebo po varovanju legitimnih pričakovanj
         imetnikov obstoječih koncesij.

      45      Ta družba opozarja, da morajo države članice pri izvajanju pooblastil pri uporabi direktiv Skupnosti spoštovati načelo legitimnih
         pričakovanj (glej zlasti sodbo z dne 26. aprila 1988 v zadevi Krücken, 316/86, Recueil, str. 2213, točka 22) in da je pri
         zakonodajni reformi določenih pravnih institucij ali ureditev zaradi varovanja legitimnih pričakovanj gospodarskih subjektov
         treba uvesti prilagoditvene prehodne ukrepe ali prehodna obdobja, če ne obstajajo nujni javni interesi, ki bi temu nasprotovali
         (glej zlasti sodbo z dne 14. maja 1975 v zadevi CNTA proti Komisiji, 74/74, Recueil, str. 533, točka 44).

      46      Družba ASM Brescia določa, da italijansko pravo do začetka veljavnosti zakonske uredbe 164/2000 za podelitev koncesij za distribucijo
         zemeljskega plina ni določalo javnosti in je poleg tega dovoljevalo podeljevanje koncesij za zelo dolgo obdobje.

      47      Dodaja, da pravo Skupnosti do razlagalnega sporočila Komisije o koncesijah v pravu Skupnosti (UL 2000, C 121, str. 2) in sodbe
         z dne 7. decembra 2000 v zadevi Telaustria in Telefonadress (C‑324/98, Recueil, str. I‑10745) ni zajemalo navedb, v skladu
         s katerimi bi imeli javni organi na podlagi prava Skupnosti obveznost preglednosti in javnosti pri podeljevanju koncesij za
         storitve javne službe.

      48      Dalje družba ASM Brescia opozarja, da je v bistvu uredba‑zakon 273/2005 zgolj za dve leti podaljšala skrajni rok za prehodno
         obdobje iz člena 15(5) zakonske uredbe 164/2000, in sicer z 31. decembra 2005 na 31. december 2007 in pod določenimi pogoji
         z 31. decembra 2007 na 31. december 2009. Meni, da ima tako podaljšanje samo po sebi in zaradi svojih učinkov omejen obseg
         zlasti ob upoštevanju preostalega obdobja, določenega v pogodbi, ki je pogosto zelo dolgo, zadevnih koncesij, in da ne vpliva
         nesorazmerno na ravnovesje interesov strank. Poudarja, da je v vsakem primeru to podaljšanje tudi diskrecijski ukrep.

      49      Nazadnje družba ASM Brescia opozarja, da se koncesije za distribucijo zemeljskega plina, ki potečejo pred iztekom navedenega
         prehodnega obdobja, podaljšajo le, če bi se v skladu z zakonsko uredbo 164/2000 prehodno obdobje iz člena 15(5) te zakonske
         uredbe izteklo pozneje, kot je določeno v uredbi‑zakonu 273/2005, in da je sprejetje zadnjenavedene omogočilo okrepitev pravne
         varnosti, s tem da je pojasnilo pravno ureditev v navedenem prehodnem obdobju.

      50      Komisija zatrjuje, da se spor v postopku v glavni stvari nanaša na koncesije za storitve javnih služb in da za te veljajo
         temeljna pravila Pogodbe ES, zlasti člena 43 ES in 49 ES ter načeli prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva in enakega
         obravnavanja ponudnikov, ki zajemata zahtevo po preglednosti, ki javnim organom, ki podeljujejo koncesijo, omogoča, da zagotovijo
         spoštovanje teh načel (sodba z dne 6. aprila 2006 v zadevi ANAV, C-410/04, ZOdl., str. I‑3303, točka 21).

      51      Poudarja, da je Sodišče štelo, da ta zahteva pomeni, da se v korist vseh potencialnih ponudnikov zagotovi ustrezna stopnja
         javnosti, ki koncesijo za storitve odpre za konkurenco in omogoča nadzor nad tem, ali so bili postopki podelitve izvedeni
         nepristransko (zgoraj navedena sodba ANAV, točka 21).

      52      Komisija meni, da je to, da koncesija za storitev javnih služb, podeljena brez predhodnega javnega razpisa, ni bila odpovedana,
         tudi v nasprotju s členoma 43 ES in 49 ES ter z načeli prepovedi diskriminacije, enakega obravnavanja in preglednosti.

      53      Dodaja, da člen 86(1) ES nasprotuje pravilom, kot so ta v postopku v glavni stvari, ki določajo ohranitev koncesij za storitve
         javnih služb, podeljenih ob kršitvi zahtev po javnosti, ki jih določa pravo Skupnosti.

      54      Anigas zatrjuje, da členi 43 ES, 49 ES in 86(1) ES ter načela enakega obravnavanja, prepovedi diskriminacije in preglednosti
         ne nasprotujejo podaljšanju prehodnega obdobja, kot je ta, ki ga določa ureditev v postopku v glavni stvari.

      55      Poudarja, da pogoji iz člena 15(7) zakonske uredbe 164/2000, ki omogočajo podaljšanje prehodnega obdobja iz člena 15(5) te
         zakonske uredbe, spadajo med ukrepe, katerih cilj je doseganje konkurenčnega trga z zemeljskim plinom.

      56      Anigas meni, da se za spoštovanje načela legitimnih pričakovanj v vsakem primeru zahteva, da do predčasnega poteka koncesij
         za distribucijo zemeljskega plina, kot je ta v postopku v glavni stvari, pride šele po izteku prehodnega obdobja.

      –       Odgovor Sodišča
      57      Koncesija storitev javnih služb, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne spada na področje uporabe direktiv v zvezi z različnimi
         kategorijami javnih naročil (glej zlasti sodbo z dne 21. julija 2005 v zadevi Coname, C-231/03, ZOdl., str. I‑7287, točka
         16).

      58      Sodišče je vendarle razsodilo, da morajo javni organi, ko nameravajo podeliti tako koncesijo, na splošno spoštovati temeljna
         pravila Pogodbe ES in predvsem načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva (glej zlasti v tem smislu zgoraj navedeni
         sodbi Telaustria in Telefonadress, točka 60, in Coname, točka 16, sodbo z dne 13. oktobra 2005 v zadevi Parking Brixen, C‑458/03,
         ZOdl., str. I‑8585, točka 46, ter zgoraj navedeno sodbo ANAV, točka 18).

      59      Bolj podrobno, če je taka koncesija v določenem čezmejnem interesu, pomeni njena popolnoma netransparentna podelitev podjetju,
         ki je v državi članici naročnika, različno obravnavanje v škodo podjetij, ki bi jih lahko ta koncesija zanimala, vendar so
         v drugi državi članici (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2007 v zadevi Komisija proti Irski, C-507/03, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 30).

      60      Razen če je upravičeno z objektivnimi okoliščinami, tako različno obravnavanje, ki je z izključitvijo vseh podjetij iz drugih
         držav članic predvsem njim v škodo, pomeni posredno diskriminacijo glede na državljanstvo, ki je na podlagi členov 43 ES in
         49 ES prepovedana (zgoraj navedena sodba Komisija proti Irski, točka 31).

      61      Člen 86(1) ES nasprotuje temu, da države članice glede javnih podjetij ali podjetij, katerim so odobrile posebne ali izključne
         pravice, ohranijo v veljavi nacionalno ureditev, ki je v nasprotju s členoma 43 ES in 49 ES.

      62      Na eni strani torej nikakor ni izključeno, da je koncesija v postopku v glavni stvari glede na merila, ki jih je določilo
         Sodišče, zlasti kraj, kjer se izvaja, in njen gospodarski interes, v določenem čezmejnem interesu (glej po analogiji sodbo
         z dne 15. maja 2008 v zadevi SECAP in Santorso, C-147/06 in C-148/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 31). To velja toliko
         bolj, če je nacionalno ureditev mogoče uporabljati brez razlikovanja za vse koncesije.

      63      Na drugi strani, ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, s podaljšanjem, ki ga določa v zvezi s podelitvijo nove koncesije
         z javnim razpisom, vsaj med obdobjem tega podaljšanja pomeni različno obravnavanje v škodo podjetij, ki bi jih lahko ta koncesija
         zanimala, vendar so v državi članici, ki ni država članica naročnika.

      64      Vendar je to različno obravnavanje lahko upravičeno z objektivnimi okoliščinami, kot je potreba po spoštovanju načela pravne
         varnosti.

      65      To načelo je del pravnega reda Skupnosti (sodba z dne 21. septembra 1983 v zadevi Deutsche Milchkontor in drugi, od 205/82
         do 215/82, Recueil, str. 2633, točka 30) in velja za vsak nacionalni organ, pristojen za izvajanje prava Skupnosti (glej v
         tem smislu sodbo z dne 27. septembra 1979 v zadevi Eridania-Zuccherifici nazionali et Società italiana per l’industria degli
         zuccheri, 230/78, Recueil, str. 2749, točka 31).

      66      V zvezi s tem je treba v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, upoštevati tri vrste dejavnikov.

      67      Prvič, Direktiva 2003/55 ne določa obstoječih koncesij za distribucijo plina.

      68      Drugič, iz predložitvene odločbe izhaja, da bi morala imeti koncesija, podeljena leta 1984, učinke do konca leta 2029. Predčasna
         odpoved na podlagi uredbe‑zakona 273/2005, katere učinek bo, da bo Comune di Rodengo Saiano morala podelitev nove koncesije
         podvreči konkurenci, bi lahko v največji meri spoštovala pravo Skupnosti.

      69      Tretjič, načelo pravne varnosti zahteva zlasti, da so pravna pravila jasna in natančna in da je njihova uporaba predvidljiva,
         predvsem, če lahko imajo neugodne posledice za posameznike in podjetja (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2005 v zadevi
         VEMW in drugi, C-17/03, Recueil, str. I‑4983, točka 80, in navedena sodna praksa).

      70      Ob upoštevanju tega je treba ugotoviti, da je bila koncesija v postopku v glavni stvari podeljena leta 1984, Sodišče pa v
         tem obdobju še ni odločilo, da je iz primarnega prava Skupnosti izhajalo, da bi lahko bile za pogodbe v določenem čezmejnem
         interesu ob upoštevanju pogojev, navedenih v točkah 59 in 60 te sodbe, določene zahteve po preglednosti.

      71      V teh okoliščinah in ne da bi bilo treba postavljati pod vprašaj načelo legitimnih pričakovanj, načelo pravne varnosti ne
         le omogoča, ampak tudi določa, da mora biti za odpoved take koncesije določeno prehodno obdobje, ki sopogodbenikom omogoča
         ureditev njihovih pogodbenih razmerij ob sprejemljivih pogojih tako z vidika zahtev javnih služb kot z gospodarskega vidika.

      72      Predložitveno sodišče mora presoditi, ali je mogoče zlasti podaljšanje prehodnega obdobja na podlagi ureditve, kot je ta v
         postopku v glavni stvari, šteti za potrebno, da bi se spoštovalo načelo pravne varnosti.

      73      Na prvo in drugo vprašanje je torej treba odgovoriti tako, da členi 43 ES, 49 ES in 86(1) ES ne nasprotujejo temu, da ureditev
         države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, določa podaljšanje – pod pogoji, ki so določeni v tej ureditvi – prehodnega
         obdobja, v katerem mora priti do predčasnega poteka koncesije za distribucijo zemeljskega plina, kot je ta v postopku v glavni
         stvari, če je mogoče šteti, da je to podaljšanje potrebno, da bi se sopogodbenikom omogočila ureditev njihovih pogodbenih
         razmerij ob sprejemljivih pogojih tako z vidika zahtev javnih služb kot z gospodarskega vidika.

       Stroški
      74      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55/ES z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim
            plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES ne nasprotuje temu, da ureditev države članice, kot je ta v postopku v glavni
            stvari, določa podaljšanje – pod pogoji, ki so določeni v tej ureditvi – prehodnega obdobja, v katerem mora priti do predčasnega
            poteka koncesije za distribucijo zemeljskega plina, kot je ta v postopku v glavni stvari. V teh okoliščinah je treba tudi
            šteti, da člen 10 ES in načelo sorazmernosti ne nasprotujeta taki ureditvi.
      2)      Členi 43 ES, 49 ES in 86(1) ES ne nasprotujejo temu, da ureditev države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, določa
            podaljšanje – pod pogoji, ki so določeni v tej ureditvi – prehodnega obdobja, v katerem mora priti do predčasnega poteka koncesije
            za distribucijo zemeljskega plina, kot je ta v postopku v glavni stvari, če je mogoče šteti, da je to podaljšanje potrebno,
            da bi se sopogodbenikom omogočila ureditev njihovih pogodbenih razmerij ob sprejemljivih pogojih tako z vidika zahtev javnih
            služb kot z gospodarskega vidika.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 2. februarja 2017.#Marcas Costa Brava, SL proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije Cremcaffé by Julius Meinl – Prejšnja figurativna znamka Evropske unije café crem – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj resne in dejanske uporabe prejšnje znamke – Člen 42(2) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-689/15.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 10. aprila 2014.#ACI Adam BV in drugi proti Stichting de Thuiskopie in Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Intelektualna lastnina – Avtorska pravica in sorodne pravice – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Direktiva 2001/29/ES – Člen 5(2)(b) in (5) – Pravica reproduciranja – Izjeme in omejitve – Reprodukcija za zasebno rabo – Zakonitost vira kopije – Direktiva 2004/48/ES – Področje uporabe.#Zadeva C‑435/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 10. aprila 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Intelektualna lastnina — Avtorska pravica in sorodne pravice — Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi — Direktiva 2001/29/ES — Člen 5(2)(b) in (5) — Pravica reproduciranja — Izjeme in omejitve — Reprodukcija za zasebno rabo — Zakonitost vira kopije — Direktiva 2004/48/ES — Področje uporabe“
      V zadevi C‑435/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 21. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 26. septembra 2012, v postopku

         ACI Adam BV in drugi

      proti

         Stichting de Thuiskopie,

         Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Lenaerts, podpredsednik Sodišča, v funkciji sodnika četrtega senata, M. Safjan, J. Malenovský (poročevalec), sodnika, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. oktobra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za ACI Adam BV in druge D. Visser, odvetnik,

               —

               za Stichting de Thuiskopie in Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding T. Cohen Jehoram in V. Rörsch, odvetnika,

               —

               za nizozemsko vlado C. Schillemans in M. Noort, agentki,

               —

               za špansko vlado M. García-Valdecasas Dorrego, agentka,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,

               —

               za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in J. Nasutavičienė, agenta,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, agent,

               —

               za Evropsko komisijo J. Samnadda in F. Wilman, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. januarja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2)(b) in (5) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230) ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo ACI Adam BV in nekaterimi drugimi podjetji (v nadaljevanju: ACI Adam in drugi) na eni strani ter Stichting de Thuiskopie (v nadaljevanju: Thuiskopie) in Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding (v nadaljevanju: SONT), dvema skladoma, na drugi strani, od katerih je prvi zadolžen za pobiranje in razdeljevanje nadomestila, katerega plačilo je naloženo proizvajalcem ali uvoznikom nosilcev, namenjenih reprodukciji literarnih, znanstvenih ali umetniških del, ki se opravi z namenom zasebne uporabe (v nadaljevanju: nadomestilo za kopijo v zasebne namene), drugi pa za določitev višine tega nadomestila, glede tega, da SONT za določitev višine navedenega nadomestila upošteva škodo, nastalo zaradi kopij, narejenih iz nezakonitega vira.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2001/29

               3

               V uvodnih izjavah 22, 31, 32, 35, 38 in 44 Direktive 2001/29 je navedeno:

                        (22)

                        Cilja ustrezne podpore razširjanju kulture se ne sme doseči z žrtvovanjem strogega varstva pravic ali z dopuščanjem nezakonitih oblik distribuiranja ponarejenih ali piratskih del.

                  […]

                        (31)

                        Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov.[…]

                        (32)

                        Ta direktiva določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti. Nekatere izjeme ali omejitve se nanašajo le na pravico reproduciranja, kjer je to primerno. Ta seznam ustrezno upošteva različne pravne tradicije v državah članicah, hkrati pa je njegov cilj zagotoviti delujoč notranji trg. Države članice naj koherentno uporabljajo te izjeme in omejitve, kar bomo ocenjevali ob pregledu izvedbenih predpisov v prihodnosti.

                  […]

                        (35)

                        V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. Pri ocenjevanju teh okoliščin bi lahko bil koristen kriterij potencialna škoda, ki jo zadevno dejanje povzroči imetnikom pravic. V primerih, ko so imetniki pravic že prejeli plačilo v kaki drugi obliki, na primer kot del licenčnine, jim ne pripada nobeno posebno ali ločeno plačilo. Stopnja pravičnega nadomestila naj polno upošteva stopnjo uporabe tehničnih zaščitnih ukrepov, ki jih predvideva ta direktiva. V določenih situacijah, ko je škoda imetnika pravic minimalna, plačilo ni potrebno.

                  […]

                        (38)

                        Državam članicam je treba omogočiti, da predvidijo izjemo ali omejitev pravice reproduciranja za določene tipe reprodukcije avdio, vizualnega in avdiovizualnega gradiva za privatno uporabo, kar spremlja pravično nadomestilo. To lahko zajema uvedbo ali nadaljevanje sistemov nadomestil, ki bodo nadomestile škodo, povzročeno imetnikom pravic. Čeprav razlike med takšnimi sistemi nadomestil vplivajo na delovanje notranjega trga, te razlike glede analognega privatnega reproduciranja ne bi smele bistveno vplivati na razvoj informacijske družbe. Digitalno privatno razmnoževanje bo verjetno bolj razširjeno in bo imelo večji ekonomski učinek. Tako je treba ustrezno upoštevati razliko med digitalnim in analognim privatnim razmnoževanjem ter ju v določenih pogledih razlikovati.

                  […]

                        (44)

                        Izjeme in omejitve, ki jih predvideva ta direktiva, je treba uporabljati v skladu z mednarodnimi obveznostmi. Takšne izjeme in omejitve se ne smejo uporabljati na način, ki vpliva na legitimne interese imetnika pravic ali ki nasprotuje normalnemu izkoriščanju njegovega dela ali predmeta sorodnih pravic. Določanje takšnih izjem ali omejitev s strani držav članic naj še posebej ustrezno odraža povečan ekonomski vpliv, ki ga lahko imajo takšne izjeme ali omejitve v kontekstu novega elektronskega okolja. Torej je mogoče, da je obseg določenih izjem ali omejitev še bolj omejen, kadar gre za določene nove rabe varovanih del in predmetov sorodnih pravic.“

               4

               Člen 2(a) Direktive 2001/29 določa:
               „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:

                        (a)

                        avtorjem za njihova dela […]“

               5

               Člen 5(2) in (5) te direktive določa:
               „2.   Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
               […]

                        (b)

                        v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu;

                  […]
               5.   Izjeme in omejitve iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 naj se uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.“

               6

               Člen 6 navedene direktive določa:
               „1.   Države članice predvidijo ustrezno pravno varstvo proti izognitvi katerim koli tehničnim ukrepom, ki jih zadevna oseba izvaja v vednosti, da si prizadeva za ta cilj, oziroma ob verjetnosti, da ve, da si prizadeva za ta cilj.
               […]
               3.   Za namene te direktive izraz ‚tehnični ukrepi‘ pomeni vsakršno tehnologijo, napravo ali komponento, ki je ob običajnem obratovanju namenjena preprečevanju ali oviranju dejanj v zvezi z deli in predmeti sorodnih pravic, ki jih ni dovolil imetnik pravic avtorske ali katere koli sorodne pravice, predvidene v zakonu, oziroma pravice sui generis, ki jo predvideva poglavje III Direktive 96/9/ES. Tehnični ukrepi se štejejo za ‚dejanske‘, kadar uporabo varovanega dela ali predmeta sorodnih pravic nadzorujejo imetniki pravic z uporabo nadzorovanega dostopa ali zaščitnega postopka, na primer šifriranja, kodiranja ali druge transformacije dela oziroma predmeta sorodnih pravic ali mehanizma za nadzor razmnoževanja, ki doseže cilj zaščite.
               4.   Ne glede na pravno varstvo, ki ga predvideva odstavek 1, v odsotnosti prostovoljnih ukrepov, ki jih sprejmejo imetniki pravic, vključno z dogovori med imetniki pravic in drugimi zadevnimi strankami, države članice sprejmejo primerne ukrepe za zagotovitev, da imetniki pravic omogočijo upravičencu do izjeme ali omejitve, predvidene v nacionalnem zakonu v skladu s členom 5(2)(a), (2)(c), (2)(d), (2)(e), (3)(a), (3)(b) ali (3)(e), sredstva za uživanje takšne izjeme ali omejitve v obsegu, nujnem za uživanje takšne izjeme ali omejitve, in kjer ima ta upravičenec zakonit dostop do zadevnega varovanega dela ali predmeta.
               […]“

         Direktiva 2004/48

               7

               Člen 1 Direktive 2004/48 opredeljuje njen predmet:
               „Ta direktiva se nanaša na ukrepe, postopke in pravna sredstva, ki so potrebna za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine. V tej direktivi izraz ‚pravice intelektualne lastnine‘ vključuje pravice industrijske lastnine.“

               8

               Člen 2 te direktive, ki določa njeno področje uporabe, v odstavku 1 določa:
               „Brez poseganja v sredstva, ki jih ali jih lahko predvideva zakonodaja Skupnosti ali nacionalna zakonodaja, če so lahko ta sredstva ugodnejša za imetnike pravic, se ukrepi, postopki in pravna sredstva, predvideni v tej direktivi, uporabljajo v skladu s členom 3 za katero koli kršitev pravic intelektualne lastnine, kot je predvidena v pravu Skupnosti in/ali nacionalnem pravu zadevne države članice.“

         Nizozemsko pravo

               9

               Člen 1 zakona o avtorski pravici (Auteurswet, Stb. 2008, št. 538, v nadaljevanju: AW) avtorju literarnega, znanstvenega ali umetniškega dela ali njegovim pravnim naslednikom med drugim priznava izključno pravico do reproduciranja tega dela v okviru omejitev, določenih z zakonom.

               10

               Člen 16c(1) in (2) AW uvaja načelo nadomestila za kopijo v zasebne namene. Ta določba določa:
               „1.   Za kršitev avtorske pravice na literarnem, znanstvenem ali umetniškem delu se ne šteje reproduciranje dela, v celoti ali delno, na nosilcu, ki je namenjen izvajanju, predstavitvi ali razlagi določenega dela, če se to reproduciranje izvaja brez neposrednega ali posrednega pridobitnega namena in je namenjeno izključno lastni vaji, študiju ali uporabi fizične osebe, ki reproducira.
               2.   Za reproduciranje v smislu odstavka 1 mora biti avtorju ali njegovim pravnim naslednikom izplačano pravično nadomestilo. Nadomestilo plača proizvajalec ali uvoznik nosilca v smislu odstavka 1.“

               11

               Člen 1019h zakonika o pravdnem postopku (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering), s katerim je prenesen člen 14 Direktive 2004/48, določa:
               „Če je to potrebno, se stranki, ki s svojimi predlogi ni uspela, ne glede na določbe drugega odstavka dvanajstega oddelka drugega naslova prve knjige in člena 843a(1) naložijo razumno visoki in sorazmerni stroški postopka in drugi stroški, ki jih je priglasila stranka, ki je s svojimi predlogi uspela, razen če to ne bi bilo pravično.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Družba ACI Adam in drugi so uvozniki in/ali proizvajalci praznih nosilcev, kakršni so CD in CD‑R.

               13

               Družba ACI Adam in drugi morajo v skladu s členom 16c Thuiskopie plačati nadomestilo za kopijo v zasebne namene, katerega višino določi SONT.

               14

               Družba ACI Adam in drugi menijo, da je napaka, da se v zvezi s tem zneskom upošteva škoda, ki morda lahko nastane imetnikom avtorskih pravic zaradi kopij, narejenih iz nezakonitega vira.

               15

               Družba ACI Adam in drugi so zato zoper Thuiskopie in SONT vložili tožbo pri Rechtbank te ’s-Gravenhage (sodišče v Haagu), s katero so v bistvu trdili, da je nadomestilo za kopijo v zasebne namene iz člena 16c(2) AW namenjeno le nadomestitvi škode, ki jo imajo imetniki pravic zaradi reproduciranja, ki spada v okvir člena 16c(1), in da se pri določitvi višine nadomestila za kopiranje v zasebne namene ne sme upoštevati nadomestila škode, ki je nastala zaradi kopiranja del iz nezakonitega vira.

               16

               Rechtbank te ’s-Gravenhage je tožbo družbe ACI Adam in drugih zavrnilo s sodbo z dne 25. junija 2008.

               17

               Družba ACI Adam in drugi so pri Gerechtshof te ’s-Gravenhage (pritožbeno sodišče v Haagu) zoper to sodbo vložili pritožbo. To sodišče je s sodbo z dne 15. novembra 2010 potrdilo sodbo Rechtbank te ’s-Gravenhage.

               18

               Predložitveno sodišče, pri katerem so družba ACI Adam in drugi zoper to sodbo vložili kasacijsko pritožbo, meni, da Direktiva 2001/29 ne določa, ali je treba pri določitvi pravičnega nadomestila iz člena 5(2)(b) te direktive upoštevati reproduciranje, ki se opravi iz nezakonitega vira.

               19

               V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 5(2)(b) – po potrebi v povezavi s členom 5(5) – [Direktive 2001/29] razlagati tako, da tam navedena izjema, ki se nanaša na avtorske pravice v zvezi z reproduciranjem, ki ustreza merilom, navedenim v tem členu, velja ne glede na to, ali so primerki dela, ki je podlaga za reproduciranje, v razpolagalno sfero zadevne fizične osebe prišli po zakoniti poti – se pravi brez kršitve avtorskih pravic imetnikov teh pravic – ali pa velja ta izjema le za reproduciranje na podlagi primerkov, ki so prišli v razpolagalno sfero zadevne fizične osebe, ne da bi bile kršene avtorske pravice?

                        2.

                                 a)

                                 Če se sprejme zadnja trditev iz prvega vprašanja, ali lahko uporaba tristopenjskega preizkusa iz člena 5(5) Direktive [2001/29] povzroči, da se področje uporabe izjeme iz člena 5(2) te direktive razširi, ali pa je lahko posledica uporabe tega preizkusa, le da se področje uporabe te izjeme zoži?

                                 b)

                                 Če se sprejme zadnja trditev iz prvega vprašanja, ali je določba nacionalnega prava, po kateri je treba za reproduciranje, ki ga opravi fizična oseba za uporabo v zasebne namene in brez neposrednega ali posrednega komercialnega namena, plačati pravično nadomestilo ne glede na to, ali je zadevno reproduciranje na podlagi člena 5(2) Direktive [2001/29] dovoljeno – ne da bi ta določba imetnikom pravic omejevala pravico do prepovedi reproduciranja ali pravico do povračila škode – v nasprotju s členom 5 Direktive o avtorski pravici ali katero koli drugo določbo evropskega prava?
                                 Ali je za odgovor na to vprašanje ob upoštevanju tristopenjskega preizkusa iz člena 5(5) Direktive [2001/29] o avtorski pravici upoštevno, da tehnični ukrepi, namenjeni preprečevanju nezakonitega izdelovanja kopij v zasebne namene, (še) ne obstajajo?

                        3.

                        Ali se Direktiva 2004/48 uporabi za spor, kakršen je predloženi, v katerem – potem ko je ena od držav članic na podlagi člena 5(2)(b) Direktive [2001/29] proizvajalcem in uvoznikom nosilcev, ki so primerni za reproduciranje del in temu namenjeni, naložila, da morajo v tem členu določeno pravično nadomestilo nakazati organizaciji, ki jo je ta država pooblastila za zbiranje in razdeljevanje pravičnega nadomestila – zavezanec za plačilo predlaga, naj sodišče na podlagi nekaterih spornih okoliščin, ki so upoštevne za določitev pravičnega nadomestila, odloči v škodo omenjene organizacije, ki temu oporeka?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               20

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije, zlasti člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 v povezavi s členom 5(5) razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu predpisu, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki položaja, v katerem je vir, iz katerega se opravi reproduciranje v zasebne namene, zakonit, ne razlikuje od položaja, v katerem je ta vir nezakonit.

               21

               Na splošno je treba opozoriti, da v skladu s členom 2 Direktive 2001/29, države članice avtorjem za njihova dela priznavajo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma, in to na način, da lahko v skladu s členom 5(2) te direktive te države članice določijo izjeme in omejitve navedene pravice.

               22

               V zvezi z obsegom teh izjem in omejitev je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča določbe direktive, ki odstopajo od splošnega načela, ki ga uvaja ta direktiva, razlagati ozko (sodba Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, točka 56 in navedena sodna praksa).

               23

               Iz tega je razvidno, da je treba izjeme in omejitve iz člena 5(2) Direktive 2001/29 razlagati ozko.

               24

               Poleg tega je treba opozoriti, da člen 5(5) te direktive zahteva, naj se izjeme in omejitve uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z običajnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.

               25

               Toda, kot je razvidno iz njenega besedila, ta določba Direktive 2001/29 zgolj podrobneje določa pogoje uporabe izjem in omejitev pravice reproduciranja, ki so dovoljene na podlagi člena 5(2) te direktive, in sicer, da so navedene izjeme in omejitve dovoljene le v določenih posebnih primerih, da niso v nasprotju z običajnim izkoriščanjem dela ali predmeta sorodnih pravic, in da neupravičeno ne škodijo legitimnim interesom imetnika pravic. Člen 5(5) te direktive torej ne opredeljuje vsebine različnih izjem in omejitev iz člena 5(2), temveč ga države članice uporabljajo zgolj v primeru teh izjem.

               26

               Namen člena 5(5) Direktive 2001/29 tako ni niti vplivati na vsebino določb iz člena 5(2) te direktive niti med drugim razširiti obseg izjem in omejitev, ki so v njem določene.

               27

               Poleg tega iz uvodne izjave 44 Direktive 2001/29 izhaja, da je bil namen zakonodajalca Unije zagotoviti, da se – če države članice določijo izjeme ali omejitve, ki so določene v tej direktivi – obseg teh izjem ali omejitev dodatno zmanjša glede nekaterih novih del, ki so varovana z avtorsko pravico, ali predmetov sorodnih pravic. Niti ta uvodna izjava niti nobena druga določba navedene direktive pa ne določata možnosti držav članic, da razširijo obseg teh izjem ali omejitev.

               28

               Natančneje, države članice na podlagi člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 določijo izjeme od izključne pravice reproduciranja, ki jo ima avtor na svojem delu, v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za uporabo v zasebne namene in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni (v nadaljevanju: izjema razmnoževanja v zasebne namene).

               29

               Toda v tej določbi ni izrecne navedbe glede zakonitosti ali nezakonitosti vira, iz katerega se lahko reproducira delo.

               30

               Zato je treba besedilo navedene določbe razlagati ob uporabi načela ozke razlage, kot je to poudarjeno v točki 23 te sodbe.

               31

               Taka razlaga zahteva, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razumeti tako, da izjema zasebnega razmnoževanja imetnikom avtorske pravice res prepoveduje, da bi se sklicevali na svojo izključno pravico da dovolijo ali prepovedo reprodukcijo v zvezi z osebami, ki naredijo kopije njihovih del v zasebne namene, nasprotuje pa temu, da bi to določbo razumeli tako, da imetnikom avtorske pravice – poleg te izrecno določene omejitve – nalaga, naj dopuščajo kršitve njihovih pravic, do katerih lahko pride ob izdelavi kopij v zasebne namene.

               32

               Ta ugotovitev je poleg tega potrjena s kontekstom, v katerega spada člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 ter s cilji tega člena.

               33

               Prvič, iz uvodne izjave 32 Direktive 2001/29 je razvidno, da mora seznam izjem iz člena 5 te direktive zagotoviti ravnovesje med različnimi pravnimi tradicijami v državah članicah in dobrim delovanjem notranjega trga.

               34

               Iz tega sledi, da imajo države članice možnost uvedbe ali neuvedbe različnih izjem iz člena 5 te direktive, in to v skladu s svojimi pravnimi tradicijami, vendar morajo, ko se odločijo uvesti določeno izjemo, to uporabljati dosledno, tako da ta ne more škoditi ciljem Direktive 2001/29, katerih namen je zagotovitev dobrega delovanja notranjega trga.

               35

               Toda, če imajo države članice možnost sprejetja ali nesprejetja predpisov, ki dovoljuje, da se reproduciranje v zasebne namene lahko opravi tudi iz nezakonitega vira, bi zaradi tega vsekakor nastala škoda za dobro delovanje notranjega trga.

               36

               Drugič, iz uvodne izjave 22 te direktive izhaja, da se cilja ustrezne podpore razširjanju kulture ne sme doseči z žrtvovanjem strogega varstva pravic ali z dopuščanjem nezakonitih oblik distribuiranja ponarejenih ali piratskih del.

               37

               Tako pa ni mogoče dopustiti nacionalnega predpisa, ki nikakor ne razlikuje med kopijami v zasebne namene, ki se naredijo iz zakonitih virov, in tistimi, ki se naredijo iz ponarejenih ali piratskih virov.

               38

               Poleg tega lahko ob njegovi uporabi nacionalni predpis, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katerega se ne dela razlike med tem, ali je vir, iz katerega se opravi reproduciranje v zasebne namene, zakonit ali nezakonit, krši nekatere pogoje iz člena 5(5) Direktive 2001/29.

               39

               Prvič, priznanje, da se tako reproduciranje lahko opravi iz nezakonitega vira bi namreč opogumilo promet s ponarejenimi ali piratskimi deli, kar bi nujno zmanjšalo obseg zakonite prodaje ali drugih transakcij v zvezi z varovanimi deli, tako da bi se škodilo normalnemu izkoriščanju teh del.

               40

               Drugič, uporaba takega nacionalnega predpisa lahko ob upoštevanju ugotovitve iz točke 31 te sodbe povzroči neupravičeno škodo imetnikom avtorske pravice.

               41

               Iz zgornjih ugotovitev je razvidno, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da ne vključuje primera kopij v zasebne namene, narejenih iz nezakonitega vira.

               42

               V enakih okoliščinah člena 5(5) Direktive 2001/29 predložitveno sodišče sprašuje tudi, ali je treba za presojo skladnosti nacionalnega predpisa, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, s pravom Unije upoštevati tudi to, da tehnični ukrepi v smislu člena 6 te direktive, na katere se nanaša člen 5(2)(b) navedene direktive, v času izvajanja tega predpisa ne obstajajo ali še ne obstajajo.

               43

               Sodišče je v zvezi s tem že presodilo, da so tehnični ukrepi, na katere se sklicuje v besedilu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, namenjeni omejevanju dejanj, ki jih imetniki pravic niso dovolili, torej zagotavljanju pravilne uporabe te določbe ter tako preprečevanju dejanj, pri katerih se ne bi spoštovali strogi pogoji, ki jih ta določba nalaga (glej v tem smislu sodbo VG Wort in drugi, od C‑457/11 do C‑460/11, EU:C:2013:426, točka 51).

               44

               Poleg tega, ker so države članice – in ne imetniki pravic – tiste, ki uvedejo izjemo razmnoževanja v zasebne namene in za namene takšnega razmnoževanja dovolijo to uporabo del ali predmetov sorodnih pravic, je zato država članica, ki je z uvedbo te izjeme dovolila izdelavo kopije v zasebne namene, pristojna za zagotovitev pravilne uporabe navedene izjeme in s tem za omejevanje dejanj, ki jih imetniki pravic niso dovolili (glej v tem smislu sodbo VG Wort in drugi, EU:C:2013:426, točki 52 in 53).

               45

               Iz točk 39 in 40 te sodbe pa izhaja, da nacionalni predpis, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki položaja, v katerem je vir, iz katerega se opravi reproduciranje v zasebne namene, zakonit, ne razlikuje od položaja, v katerem je ta vir nezakonit, ne more zagotavljati pravilne uporabe izjeme razmnoževanja v zasebne namene. Okoliščina, da ne obstaja nikakršen tehnični ukrep, ki bi ga bilo mogoče uporabiti za boj proti nezakonitemu razmnoževanju v zasebne namene, ne more omajati te ugotovitve.

               46

               Iz tega sledi, da pri presoji skladnosti nacionalne zakonodaje, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, s pravom Unije ni treba upoštevati, da tehnični ukrepi v smislu člena 6 Direktive 2001/29, na katere se sklicuje člen 5(2)(b) navedene direktive, ne obstajajo oziroma še ne obstajajo.

               47

               Nazadnje, ugotovitve, do katere je Sodišče prišlo v točki 41 te sodbe, ni mogoče ovreči ob upoštevanju pogoja „pravičnega nadomestila“, določenega v členu 5(2)(b) Direktive 2001/29.

               48

               V zvezi s tem je treba spomniti, da morajo v skladu s to določbo države članice, ki se odločijo za uvedbo izjeme za razmnoževanje v zasebne namene, v nacionalnem pravu določiti plačilo „pravičnega nadomestila“ imetnikom pravic.

               49

               Prav tako je treba spomniti, da bi bila razlaga, v skladu s katero bi lahko države članice, ki so uvedle izjemo razmnoževanja v zasebne namene, kot jo določa pravo Unije in ki v skladu z uvodnimi izjavami 35 in 38 te direktive kot bistveni element zajema pojem „pravično nadomestilo“, nedosledno in neusklajeno prosto določale merila, ki bi se lahko spreminjala od ene države članice do druge, v nasprotju s ciljem navedene direktive, ki je namenjena usklajevanju določenih vidikov avtorske pravice in sorodnih pravic v informacijski družbi ter preprečevanju izkrivljanja konkurence na notranjem trgu zaradi razlik v zakonodajah držav članic (glej v tem smislu sodbo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točki 35 in 36).

               50

               V skladu s sodno prakso Sodišča je namen takšnega nadomestila nadomestiti škodo, ki avtorjem nastane z razmnoževanjem v zasebne namene njihovih varovanih del brez njihovega dovoljenja, tako da je treba pravično nadomestilo šteti za protidajatev za škodo, ki avtorjem nastane zaradi takšnega razmnoževanja brez njihovega dovoljenja (glej v tem smislu sodbo Padawan, EU:C:2010:620, točke 30, 39 in 40).

               51

               Tako mora načeloma oseba, ki je povzročila tako škodo, to je oseba, ki je razmnoževala zaščiteno delo, ne da bi prej prosila za dovoljenje imetnika pravic, nadomestiti nastalo škodo s tem, da financira nadomestilo, ki bo izplačano temu imetniku (glej v tem smislu sodbi Padawan, EU:C:2010:620, točka 45, in Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, točka 26).

               52

               Sodišče je kljub temu priznalo, da imajo države članice – ob upoštevanju praktičnih težav v zvezi s sistemom pravičnega nadomestila – možnost, da za financiranje pravičnega nadomestila uvedejo pristojbino, ki se ne naloži neposredno zadevnim zasebnikom, temveč tistim, ki lahko znesek te pristojbine vključijo v ceno dajanja na voljo opreme, aparatov in nosilcev za reproduciranje, ali v ceno reproduciranja, pri čemer morajo breme navedene pristojbine nazadnje nositi zasebni uporabniki, ki plačajo to ceno (glej v tem smislu sodbi Padawan, EU:C:2010:620, točki 46 in 48, in Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, točki 27 in 28).

               53

               Drugič, iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29 je razvidno, da mora sistem pristojbine, ki ga uvede zadevna država članica, zagotoviti pravično ravnotežje med pravicami in interesi avtorjev, ki so upravičeni do pravičnega nadomestila, na eni strani ter pravicami in interesi uporabnikov varovanih del na drugi.

               54

               Toda sistem pristojbine za razmnoževanje v zasebne namene, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki pri izračunu pravičnega nadomestila, ki ga je treba plačati upravičencem, položaja, v katerem je vir, iz katerega se opravi reproduciranje v zasebne namene, zakonit, ne razlikuje od položaja, v katerem je ta vir nezakonit, ne spoštuje pravičnega ravnotežja, navedenega v prejšnji točki.

               55

               V takšnem sistemu se namreč povzročena škoda in torej znesek pravičnega nadomestila, ki ga je treba plačati upravičencem, izračuna na podlagi merila škode, povzročene avtorjem, tako zaradi reproduciranja v zasebne namene iz zakonitega vira kot tudi zaradi reproduciranja iz nezakonitega vira. Tako izračunani znesek se nato na koncu vključi v ceno, ki jo uporabniki varovanih predmetov plačajo ob dajanju na voljo opreme, aparatov in nosilcev, ki omogočajo razmnoževanje v zasebne namene.

               56

               Tako so vsi uporabniki, ki kupijo takšno opremo, aparate ali nosilce, posredno kaznovani, saj s tem, da nosijo breme pristojbine, ki je določena ne glede na to, ali je vir, iz katerega se to reproduciranje opravi, zakonit ali nezakonit, nujno prispevajo k nadomestilu za škodo, povzročeno z reprodukcijami v zasebne namene iz nezakonitega vira, ki niso dovoljene z Direktivo 2001/29, in morajo tako prevzeti dodatni nezanemarljiv strošek za razmnoževanje v zasebne namene, ki je zajeto z izjemo iz člena 5(2)(b) te direktive.

               57

               Toda ni mogoče šteti, da tak položaj izpolnjuje pogoj pravičnega ravnotežja, ki ga je treba najti med, prvič, pravicami in interesi upravičencev do pravičnega nadomestila, in drugič, navedenimi uporabniki.

               58

               Glede na vse navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije, zlasti člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 v povezavi s členom 5(5) razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu predpisu, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki položaja, v katerem je vir, iz katerega se opravi reproduciranje v zasebne namene, zakonit, ne razlikuje od položaja, v katerem je ta vir nezakonit.

         Tretje vprašanje

               59

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2004/48 razlagati tako, da se lahko uporablja za postopek, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem zavezanci za plačilo pravičnega nadomestila navedenemu sodišču predlagajo, naj odloči v škodo omenjene organizacije, ki je pooblaščena za pobiranje in razdeljevanje tega nadomestila imetnikom avtorskih pravic, in ki temu predlogu oporeka.

               60

               Opozoriti je treba, da je namen Direktive 2004/48 zagotovitev spoštovanja pravic intelektualne lastnine z uvedbo – v ta namen – različnih ukrepov, postopkov in pravnih sredstev znotraj držav članic.

               61

               Sodišče je presodilo, da določbe Direktive 2004/48 niso namenjene temu, da urejajo vse vidike pravic intelektualne lastnine, ampak le tiste, ki se nanašajo na spoštovanje teh pravic in na poseg v te pravice, tako da se določijo učinkovita pravna sredstva za preprečevanje, odpravo ali popravo kakršnihkoli kršitev obstoječih pravic intelektualne lastnine (glej sodbo Bericap Záródástechnikai, C‑180/11, EU:C:2012:717, točka 75).

               62

               Iz člena 2(1) Direktive 2004/48 je poleg tega razvidno, da zadevne določbe zgolj zagotavljajo uveljavitev različnih pravic, ki jih imajo osebe, ki so pridobile pravice intelektualne lastnine, torej imetniki teh pravic, in jih ni mogoče razlagati tako, da urejajo različne ukrepe in postopke, ki so na voljo osebam, ki niso imetnice teh pravic, in ki se ne nanašajo le na kršitev teh pravic (glej v tem smislu sodbo Bericap Záródástechnikai, EU:C:2012:717, točka 77).

               63

               Toda postopek, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki se nanaša na obseg ureditve izjeme razmnoževanja v zasebne namene in na njegov vpliv na pobiranje in razdeljevanje pravičnega nadomestila, ki ga morajo v skladu s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 plačati uvozniki in/ali proizvajalci praznih nosilcev, se ne začne s tožbo, ki jo vložijo imetniki pravice, da bi preprečili, odpravili ali popravili kakršnekoli obstoječe kršitve pravic intelektualne lastnine, temveč s tožbo, ki jo vložijo gospodarski subjekti v zvezi s pravičnim nadomestilom, ki ga morajo plačati.

               64

               V teh okoliščinah se Direktiva 2004/48 ne uporabi.

               65

               Glede na zgornje ugotovitve je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2004/48 razlagati tako, da se ne uporabi za postopek, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem zavezanci za plačilo pravičnega nadomestila predložitvenemu sodišču predlagajo, naj odloči v škodo omenjene organizacije, ki je pooblaščena za pobiranje in razdeljevanje tega nadomestila imetnikom avtorskih pravic in ki temu predlogu oporeka.

         Stroški

               66

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Pravo Unije, zlasti člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi v povezavi s členom 5(5), je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu predpisu, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki položaja, v katerem je vir, iz katerega se opravi reproduciranje v zasebne namene, zakonit, ne razlikuje od položaja, v katerem je ta vir nezakonit.

                           2.

                           Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine je treba razlagati tako, da je ni mogoče uporabiti za postopek, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem zavezanci za plačilo pravičnega nadomestila predložitvenemu sodišču predlagajo, naj odloči v škodo omenjene organizacije, ki je pooblaščena za pobiranje in razdeljevanje tega nadomestila imetnikom avtorskih pravic in ki temu predlogu oporeka.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.