title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. oktobra 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Svoboda ustanavljanja - Direktiva 96/96/ES - Nacionalna ureditev - Omejevalni pogoji dostopa do dejavnosti pregleda vozil - Člen 45 ES - Dejavnosti, povezane z izvajanjem javne oblasti - Varnost v cestnem prometu - Sorazmernost. # Zadeva C-438/08.

text:
      Zadeva C-438/08
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Portugalski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Svoboda ustanavljanja – Direktiva 96/96/ES – Nacionalna ureditev – Omejevalni pogoji dostopa do dejavnosti pregleda vozil – Člen 45 ES – Dejavnosti, povezane z izvajanjem javne oblasti – Varnost v cestnem prometu – Sorazmernost“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Omejitve
      (člen 43 ES)
      2.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Odstopanja – Dejavnosti, povezane z izvajanjem
            javne oblasti – Obseg
      (člen 45 ES; Direktiva Sveta 96/96, člen 2)
      1.        Država članica, ki omejuje svobodo ustanavljanja organizacijam drugih držav članic, ki želijo v tej državi članici opravljati
         dejavnost pregleda vozil – tako da je podelitev pooblastil odvisna od javnega interesa, zahteva minimalni osnovni kapital
         100.000 EUR, omejuje poslovne dejavnosti podjetij ter določa pravila o nezdružljivosti, ki veljajo za družbenike, poslovodje
         in direktorje – ne izpolnjuje obveznosti iz člena 43 ES.

      Čeprav zahteve, določene v nacionalnih predpisih, veljajo enako za gospodarske subjekte s sedežem v zadevni državi članici
         in za tiste iz drugih držav članic, lahko namreč povzročijo oviranje gospodarskih subjektov, ki ne izpolnjujejo meril, opredeljenih
         v teh predpisih, pri ustanovitvi v navedeni državi članici, da bi tam opravljali dejavnost pregleda vozil. Še posebej je mogoče
         z merilom javnega interesa odpreti pot samovoljnemu izvajanju diskrecijske pravice pristojnih organov, tako da se jim omogoči,
         da zavrnejo izdajo pooblastila za dejavnost pregleda vozil nekaterim zainteresiranim gospodarskim subjektom, čeprav bi ti
         izpolnjevali druge pogoje, določene v predpisih. Poleg tega, ker ni bila dokazana niti nujnost niti sorazmernost takih ukrepov
         glede na zastavljeni cilj, teh ni mogoče obravnavati, kot da so utemeljeni z razlogi varnosti v cestnem prometu.

      (Glej točke 30, 49, 53 in izrek.)
      2.        Kadar država članica v skladu s členom 2 Direktive 96/96 o približevanju zakonodaje držav članic, ki se nanaša na tehnične
         preglede motornih vozil in njihovih nacionalnih priklopnikov, upravljanje subjektov, ki opravljajo tehnične preglede, zaupa
         zasebnim organizacijam, jih kljub temu dalje neposredno nadzira. V skladu s prvim stavkom tega člena mora namreč država članica
         določiti pristojne subjekte, vzpostaviti postopek pooblastitve in ohranjati nad njimi neposreden nadzor. V skladu z drugim
         stavkom navedenega člena, v katerem je navedeno, da je treba ob konfliktu interesov med dejavnostjo pregleda in dejavnostjo
         popravila vozil sprejeti previdnostne ukrepe, si morajo države članice zlasti vsestransko prizadevati za zagotovitev objektivnosti
         in visoke kakovosti preskušanja vozil. Iz uporabe izrazov „zlasti vsestransko“ je razvidno, da je namen Direktive 96/96 dosledno
         izvajanje teh konkretnih kakovostnih ciljev s strani države, in sicer objektivnosti in visoke kakovosti tehničnih pregledov
         vozil, ne le ob konfliktu interesov, ampak a fortiori tudi ob opravljanju naloge nadzora zasebnih subjektov za preglede vozil, določene v prvem stavku člena 2 te direktive. V
         teh okoliščinah in glede na to, da ni mogoče šteti, da so zasebni organi, ki svojo dejavnost izvajajo pod dejavnim nadzorom
         pristojnega organa oblasti, ki na koncu odgovarja za nadzor in odločitve teh organov, „neposredno in posebno povezani z izvajanjem
         javne oblasti“ v smislu člena 45 ES, dejavnosti zasebnih organizacij za tehnične preglede vozil ne spadajo k izjemi, določeni
         v navedenem členu 45 ES.

      (Glej točke 37, 42, 43 in 45.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 22. oktobra 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Svoboda ustanavljanja – Direktiva 96/96/ES – Nacionalna ureditev – Omejevalni pogoji dostopa do dejavnosti pregleda vozil – Člen 45 ES – Dejavnosti, povezane z izvajanjem javne oblasti – Varnost v cestnem prometu – Sorazmernost“
      V zadevi C‑438/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 3. oktobra 2008,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata E. Traversa in M. Teles Romão, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Portugalski republiki, ki jo zastopata L. Fernandes in A. Pereira de Miranda, zastopnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik tretjega senata, v funkciji predsednika četrtega senata, E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský
         in T. von Danwitz (poročevalec), sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Portugalska republika s tem, da organizacijam drugih
         držav članic, ki želijo na Portugalskem opravljati dejavnost pregleda vozil, omejuje svobodo ustanavljanja – zlasti tako,
         da je podelitev pooblastil odvisna od javnega interesa, zahteva minimalni osnovni kapital 100.000 EUR, omejuje poslovne dejavnosti
         podjetij ter določa pravila o nezdružljivosti, ki veljajo za družbenike, poslovodje in direktorje – ni izpolnila obveznosti
         iz člena 43 ES.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        V uvodni izjavi 33 Direktive Sveta 96/96 ES z dne 20. decembra 1996 o približevanju zakonodaje držav članic, ki se nanaša
         na tehnične preglede motornih vozil in njihovih priklopnikov (UL 1997, L 46, str. 1) je navedeno:

      „[…] ukrepi Skupnosti, predvideni v tej direktivi, [so] potrebni za uskladitev pravil o tehničnih pregledih, da se prepreči
         izkrivljanje konkurence med cestnimi prevozniki ter zagotovi pravilni pregled in vzdrževanje vozil; […]“

      3        Člen 1(1) Direktive 96/96 določa:

      „V vsaki državi članici se na motornih vozilih, registriranih v tej državi, ter njihovih priklopnikih in polpriklopnikih opravljajo
         redni tehnični pregledi v skladu s to direktivo […].“

      4        Člen 2 te direktive določa:

      „Tehnične preglede po tej direktivi opravljajo država ali nosilci javnih pooblastil ali pa organizacije ali ustanove, ki jih
         imenuje in neposredno nadzira država, vključno z ustrezno pooblaščenimi zasebnopravnimi organizacijami. Države članice si
         morajo zlasti vsestransko prizadevati za zagotovitev objektivnosti in visoke kakovosti preskušanja vozil, kadar organizacije,
         imenovane kot centri za izvedbo tehničnih pregledov, opravljajo tudi popravila motornih vozil.“

       Nacionalna ureditev
      5        Člen 3 zakonske uredbe št. 550/99 z dne 15. decembra 1999 o dejavnosti tehničnega pregleda motornih vozil (v nadaljevanju:
         zakonska uredba) določa:

      „1.      Minister za notranje zadeve na predlog generalnega direktorata za cestni promet z odločbo pooblasti pravne osebe, nacionalne
         ali tuje, če so zadnje na nacionalnem ozemlju ustanovljene po predpisih, za opravljanje dejavnosti pregleda vozil.

      2.      Generalni direktorat za cestni promet sme predložiti predlog iz prejšnjega odstavka le, če je podelitev navedenega pooblastila
         utemeljena z javnim interesom izvajanja pregledov.“

      6        Ker je bil generalni direktorat za cestni promet medtem ukinjen, so pristojnosti na področju pregleda vozil pripadle javnemu
         inštitutu za mobilnost in kopenske prevoze.

      7        Člen 6 zakonske uredbe določa:

      „1.      Subjekti, ki predložijo študijo, s katero dokazujejo sposobnost obstoja, in ki dokazujejo potrebna sredstva za zagotavljanje
         odprtja in dobrega upravljanja centrov za preglede, se štejejo, kot da imajo tehnične zmogljivosti, ekonomska in finančna
         sredstva.

      2.      Minister za notranje zadeve z odlokom opredeli obseg in sestavo študije ter kazalnike finančnih sredstev, na katere se nanaša
         prejšnji odstavek.“

      8        Na podlagi odstavka 2 tega člena je bil sprejet odlok št. 1165/2000 z dne 9. decembra 2000 o odobritvi uredbe glede javnega
         razpisa za vzpostavitev centrov za preglede vozil (v nadaljevanju: odlok), katerega odstavek 1 določa:

      „Podelitev pooblastila za opravljanje dejavnosti pregleda vozil je odvisna od preverjanja tehničnih zmogljivosti, ekonomskih
         in finančnih sredstev, določenih v členih 4 in 6 zakonske uredbe št. 550/99 z dne 15. decembra 1999, ki se opravi na podlagi
         dokazil, ki jih je predložila zadevna stranka, in sicer:

      […]
      (e) dokumenta, s katerim se dokazuje, da ima zadevna stranka minimalni osnovni kapital 100.000 EUR oziroma enakovredni znesek
         v eskudih […]“

      9        Člen 7 zakonske uredbe določa:

      „Pooblastilo za opravljanje dejavnosti pregleda vozil se ne sme podeliti subjektom:
      (a) ki kot poslovno dejavnost ne opravljajo dejavnosti pregleda vozil;
      (b) katerih družbeniki, poslovodje in direktorji se ukvarjajo z izdelavo, popravilom, oddajo, uvozom ali trženjem vozil, delov
         ali dodatkov oziroma s prevozno dejavnostjo.“

       Predhodni postopek
      10      Ker so nastale težave glede tega, ali je nacionalna zakonodaja, v kateri so določeni pogoji za pridobitev pooblastila za opravljanje
         dejavnosti pregleda vozil, v skladu z načelom svobode ustanavljanja iz člena 43 ES, se je Komisija odločila, da začne postopek
         iz člena 226 ES, in je Portugalski republiki z dopisom z dne 18. oktobra 2005 poslala uradni opomin.

      11      Portugalska republika je po podaljšanju roka za odgovor do 18. februarja 2006 odgovorila z dopisom z dne 25. aprila 2006.
         Ker je Komisija po tem odgovoru še vedno menila, da zadevna ureditev ni v skladu s členom 43 ES, je tej državi članici z dopisom
         z dne 15. decembra 2006 poslala obrazloženo mnenje ter jo pozvala, naj v dveh mesecih od prejema tega mnenja sprejme ukrepe,
         potrebne za uskladitev z njim.

      12      Portugalska republika je najprej odgovorila na to obrazloženo mnenje z dopisom z dne 29. januarja 2007, v katerem je navedla,
         da je bil izdelan predlog zakonodajnega besedila za spremembo zakonske uredbe, da bi se grajane določbe črtale. V dopisu z
         dne 11. januarja 2008 je zatrdila, da bi moral biti ta postopek za spremembo končan do konca januarja 2008, in nato v dopisu
         z dne 19. maja 2008, da se postopek končuje. Ker Komisija ni mogla ugotoviti, ali so bili sprejeti vsi ukrepi, potrebni za
         uskladitev zadevne nacionalne ureditve s členom 43 ES, je vložila to tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      13      Komisija najprej meni, da se določba o izjemi iz člena 45, prvi odstavek, ES, na katero se sklicuje Portugalska republika,
         da bi dokazala, da je njena ureditev v skladu s členom 43 ES, v obravnavani zadevi ne uporablja.

      14      Na eni strani naj bi se na izjemo, ki izhaja iz izvajanja javne oblasti, bilo mogoče sklicevati samo v povezavi z diskriminatornimi
         ukrepi, navedena ureditev glede pooblastila pa naj bi izrecno veljala za nacionalne in tuje subjekte. Na drugi strani naj
         bi se ta izjema razlagala ozko, njena uporaba pa naj bi bila omejena na dejavnosti, ki kot take pomenijo neposredno in posebno
         povezanost z izvajanjem javne oblasti.

      15      Portugalska republika pa naj bi v odgovoru na uradni opomin potrdila, da je pregled vozil gospodarska dejavnost in da odgovornost
         subjektov, ki opravljajo preglede, za škodo, povzročeno med pregledom ali po njem, ureja zasebno pravo. Izdaja potrdila o
         pregledu ali nalepke naj ne bi dokazovala izvajanja javne oblasti. To, da je mogoče naložiti sankcije zaradi neupoštevanja
         pravil o pregledu vozil, naj tudi ne bi bilo upoštevno. Naložitev takih sankcij naj bi namreč spadala le v pristojnost policijskih
         in sodnih organov, podjetja za pregled pa nimajo nikakršnih pooblastil za uporabo prisile.

      16      Komisija zato trdi, da pogoji za pridobitev pooblastila za opravljanje dejavnosti pregleda vozil pomenijo omejitev svobode
         ustanavljanja, ki ni v skladu s členom 43 ES. Prvič, odvisnost podelitve novih pooblastil od javnega interesa, določena v
         členu 3(2) zakonske uredbe, pomeni, da so pravne osebe drugih držav članic, ki želijo opravljati to dejavnost na Portugalskem,
         podvržene diskrecijski pravici pristojnih nacionalnih organov. Ta ureditev tako ne izpolnjuje zahtev iz sodne prakse Sodišča,
         da mora sistem predhodnega upravnega pooblastila, da bi bil utemeljen, temeljiti na objektivnih, nediskriminatornih in vnaprej
         poznanih merilih, tako da se določijo meje diskrecijske pravice nacionalnih organov.

      17      Merilo javnega interesa naj poleg tega ne bi bilo utemeljeno z razlogi varnosti cestnega prometa, pri čemer Komisija v zvezi
         s tem pojasnjuje, da pogoj sorazmernosti ni izpolnjen. Zadevna nacionalna ureditev namreč ne zagotavlja uresničitve tega cilja,
         ker se ne upošteva delovanje centrov za preglede.

      18      Drugič, Komisija navaja, da zahteva iz člena 6(1) zakonske uredbe v povezavi z odstavkom 1(e) odloka po minimalnem osnovnem
         kapitalu 100.000 EUR v skladu s sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-171/02, Recueil, str. I-5645,
         točka 54) ovira gospodarski subjekt Skupnosti, katerega osnovni kapital je manjši, pri ustanovitvi podjetja na portugalskem
         ozemlju. Poleg tega trdi, da trditev Portugalske republike, da je namen te zahteve zagotovitev plačilne sposobnosti pooblaščenih
         subjektov, ni sprejemljiva. Obstajajo namreč manj omejevalni načini varstva upnikov, kot je uvedba garancije ali sklenitev
         zavarovalne pogodbe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Portugalski, točka 55).

      19      Tretjič, člen 7(a) zakonske uredbe, s katerim je poslovna dejavnost podjetij za pregled vozil omejena le na eno dejavnost,
         po mnenju Komisije prav tako ni v skladu s členom 43 ES. Gospodarski subjekti, ki zakonito opravljajo druge storitve v državi
         članici, v kateri imajo sedež, so namreč prisiljeni spremeniti poslovno dejavnost podjetja oziroma celo notranjo strukturo,
         da bi lahko opravljali svojo dejavnost na Portugalskem. Na cilj varnosti v cestnem prometu naj se ne bi bilo mogoče sklicevati,
         ker naj zadevna določba ne bi bila ustrezna za doseganje tega cilja in ker naj bi bilo kakovost pregledov mogoče zagotoviti
         s postopki nadzora kakovosti. Glede cilja, da se število goljufivih pregledov čim bolj zmanjša, Komisija nazadnje poudarja,
         da ni mogoče kar predpostavljati, da so pregledi goljufivi, če se opravljajo povezane dejavnosti, in da tveganje takih pregledov
         ne obstaja pri dejavnostih, ki niso povezane s pregledom vozil. Poleg tega bi bili mogoči manj omejevalni ukrepi.

      20      Četrtič, Komisija trdi, da imajo lahko pravila o nezdružljivosti, ki na podlagi člena 7(b) zakonske uredbe veljajo za družbenike,
         poslovodje in direktorje subjektov za preglede vozil, podobne omejevalne učinke, ker bi morali gospodarski subjekti, ki že
         imajo v skladu z zakonom sedež v drugi državi članici in tam opravljajo druge dejavnosti, spremeniti notranjo strukturo, ločiti
         se od družbenikov ali opustiti dejavnosti, ki z dejavnostjo pregleda vozil niso združljive. Komisija tudi meni, da taka pravila
         niso sorazmerna s cilji, na katere se sklicuje, in sicer z varnostjo v cestnem prometu, objektivnostjo pregledov in preprečevanjem
         goljufij. Obstajale naj bi manj omejevalne rešitve, na primer obveznost, da drugo podjetje pregleda vozila, ki se nanašajo
         na povezane dejavnosti družbenikov, poslovodij ali direktorjev podjetja, in, obratno, obveznost, da po neuspešno opravljenem
         pregledu neodvisni subjekt izvede popravila, prepoved pregleda vozil njegovih poslovodnih organov, njegovega osebja in njegovih
         bližnjih, izvajanje načrtnih nadzorov pri subjektih in, nazadnje, ureditev civilnih ali kazenskih sankcij.

      21      Portugalska republika trdi, da ni dvoma, da dejavnost tehničnega pregleda vozil spada v splošni interes varnosti v cestnem
         prometu. Navaja, da je ta dejavnost v pristojnosti države, pri čemer pa se lahko ta zanese na sodelovanje zasebnih organizacij,
         kar potrjuje člen 2 Direktive 96/96. Vendar prenesene pristojnosti takih organizacij nikakor ne pomenijo vsebinske privatizacije
         te naloge, ki je samo državna. Posebni državni nadzor nad zasebnimi gospodarskimi subjekti, ki so v okviru prenesenih pristojnosti
         pooblaščeni za opravljanje te dejavnosti, mora obstajati, kar pa utemeljuje sprejetje spornih meril.

      22      Te zasebne organizacije naj bi v okviru prenesenih pristojnosti izvrševale javno oblast. V teoriji obstajata dve možnosti
         izvajanja zadevne dejavnosti. Zasebne organizacije naj bi bodisi sprejele pripravljalni akt, ki naj bi ga javni organ nato
         potrdil, bodisi naj bi bila zasebna organizacija pristojna za pregled in potrditev ob nadzoru javnega organa. V portugalski
         ureditvi je najvišja stopnja v postopku pregleda, katerega vloga je le pripravljalna, sprejetje odločitve, s katero se potrdi
         ali ne, da so vozila tehnično brezhibna v skladu z veljavnimi predpisi. Te odločitve naj bi se zaradi učinkov na pravni položaj
         lastnika vozila povezovale z izvajanjem javne oblasti.

      23      Portugalska republika zato meni, da je dejavnost pregleda vozil neposredno povezana z izvajanjem javne oblasti. Tudi ob domnevi,
         da bi bilo mogoče predpostavljati neskladnost zadevnih predpisov s členom 43 ES, bi bili ti tako utemeljeni na podlagi člena
         45, prvi odstavek, ES.

      24      Portugalska republika vsekakor trdi, da je sprožila postopek za spremembo zakonske uredbe, katerega namen je nadomestiti sistem
         predhodnega pooblastila s sistemom koncesij, ki se oddajo na podlagi izbirnega postopka. S sprejetjem in objavo tega novega
         besedila, ki sta bila najprej določena za konec prvega trimesečja 2009, nato glede na dupliko za julij 2009, naj bi se odpravili
         pogoji pooblastila, ki so določeni v zakonski uredbi, in morebitne omejitve svobode ustanavljanja.

       Presoja Sodišča
       Obstoj omejitve
      25      Komisija Portugalski republiki v bistvu očita, da za gospodarske subjekte, ki želijo na njenem ozemlju opravljati dejavnost
         pregleda vozil, veljajo pravila dostopa, ki niso v skladu členom 43 ES.

      26      Za uvod je treba navesti, da je na podlagi uvodne izjave 33 Direktive 96/96 cilj te direktive uskladitev pravil o tehničnih
         pregledih vozil, zlasti tako, kot je navedeno v členu 1(2) te direktive, da se določijo kategorije vozil, za katere se zahteva
         tehnični pregled, pogostost teh pregledov in postavke, ki jih je treba preskusiti. Vendar ta direktiva ne vsebuje nobene določbe,
         ki se nanaša na pravila o dostopu do dejavnosti pregleda vozil.

      27      Čeprav države članice na področju, ki na ravni Skupnosti ni popolno usklajeno, načeloma ostanejo pristojne za določitev pogojev
         za opravljanje storitev s tega področja, morajo pristojnosti izvajati ob spoštovanju temeljnih svobod, ki jih zagotavlja Pogodba
         ES (glej sodbi z dne 29. novembra 2007 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑393/05, ZOdl., str. I‑10195, točka 29, in v zadevi
         Komisija proti Nemčiji, C‑404/05, ZOdl., str. I‑10239, točka 31 in navedena sodna praksa).

      28      V obravnavani zadevi se postavlja vprašanje, ali so nacionalni predpisi, na podlagi katerih veljajo določeni pogoji za pridobitev
         pooblastila za opravljanje dejavnosti pregleda vozil – zlasti odvisnost podelitve upravnih pooblastil od javnega interesa,
         zahteva po minimalnem osnovnem kapitalu 100.000 EUR v podjetjih, ki želijo imeti sedež na tem trgu, omejitev poslovne dejavnosti
         teh podjetij in pravila o nezdružljivosti, ki veljajo za družbenike, poslovodje in direktorje – v skladu s členom 43 ES.

      29      Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da je treba kot omejitve svobode ustanavljanja obravnavati vse ukrepe, ki prepovedujejo,
         motijo ali zmanjšujejo privlačnost uresničevanja te svobode (glej med drugim sodbe z dne 17. oktobra 2002 v zadevi Payroll
         in drugi, C-79/01, Recueil, str. I-8923, točka 26; z dne 5. oktobra 2004 v zadevi CaixaBank France, C-442/02, ZOdl., str. I-8961,
         točka 11, in z dne 23. oktobra 2008 v zadevi Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, ZOdl., str. I‑8061,
         točka 30).

      30      Čeprav zahteve, določene v portugalskih predpisih, veljajo enako za gospodarske subjekte s sedežem na Portugalskem in za tiste
         iz drugih držav članic, lahko povzročijo oviranje gospodarskih subjektov, ki ne izpolnjujejo meril, opredeljenih v teh predpisih,
         pri ustanovitvi sedeža na Portugalskem, da bi tam opravljali dejavnost pregleda vozil. Še posebej je mogoče, kot poudarja
         Komisija, z merilom javnega interesa, od katerega je odvisna podelitev zadevnega upravnega pooblastila, odpreti pot samovoljnemu
         izvajanju diskrecijske pravice pristojnih organov, tako da se jim omogoči, da zavrnejo izdajo tega pooblastila določenim zainteresiranim
         gospodarskim subjektom, čeprav bi ti izpolnjevali druge pogoje, določene v predpisih.

      31      Sporni pogoji dostopa do dejavnosti tehničnega pregleda vozil, ki veljajo v portugalskih predpisih, zato ovirajo svobodo ustanavljanja.

       Uporaba člena 45, prvi odstavek, ES
      32      Portugalska republika, ki ne izpodbija podrobno omejevalnosti zadevnih predpisov, navaja, da je dejavnost pregleda vozil dejavnost,
         ki je „povezana z izvajanjem javne oblasti“ v smislu člena 45 ES in je zato zunaj področja uporabe člena 43 ES. Komisija v
         zvezi s tem trdi, da gre za gospodarsko dejavnost, ki ni neposredno in posebno povezana z izvajanjem javne oblasti, in da
         se člen 45 ES uporablja le za diskriminatorne ukrepe.

      33      Glede zadnje trditve je treba ugotoviti, kot je bilo opozorjeno v točki 29 te sodbe, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso
         člen 43 ES ne nanaša samo na prepoved diskriminacije, ampak tudi na prepoved vseh omejitev, ki zmanjšujejo privlačnost uresničevanja
         svobode ustanavljanja. Ker člen 45 ES vsebuje določbo o splošni izjemi od načela svobode ustanavljanja iz člena 43 ES, njegove
         uporabe zato ni mogoče omejiti le na diskriminatorne ukrepe. Te trditve Komisije tako ni mogoče sprejeti.

      34      Treba pa je spomniti, da je treba člen 45 ES kot odstopanje od temeljnega pravila svobode ustanavljanja razlagati tako, da
         se njegov obseg omeji na to, kar je nujno potrebno za ohranitev interesov, ki jih ta določba državam članicam omogoča varovati
         (glej med drugim sodbe z dne 15. marca 1988 v zadevi Komisija proti Grčiji, 147/86, Recueil, str. 1637, točka 7; z dne 29. oktobra 1998
         v zadevi Komisija proti Španiji, C-114/97, Recueil, str. I-6717, točka 34, in z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari
         Dottori Commercialisti, C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 45).

      35      Ravno tako ni sporno, da je treba pri presoji izjem od svobode ustanavljanja, določenih v členu 45 ES, upoštevati skupnostno
         naravo omejitev, ki so v tem členu postavljene za to svobodo (glej v tem smislu sodbi z dne 21. junija 1974 v zadevi Reyners,
         2/74, Recueil, str. 631, točka 50, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Grčiji, točka 8).

      36      Tako mora biti izjema, ki jo določa ta člen, v skladu z ustaljeno sodno prakso omejena na dejavnosti, ki same po sebi pomenijo
         neposredno in posebno povezanost z izvajanjem javne oblasti (glej zgoraj navedeno sodbo Reyners, točka 45, ter sodbi z dne
         13. julija 1993 v zadevi Thijssen, C-42/92, Recueil, str. I‑4047, točka 8, in z dne 31. maja 2001 v zadevi Komisija proti
         Italiji, C‑283/99, Recueil, str. I-4363, točka 20), kar izključuje, da bi se kot „povezanost z izvajanjem javne oblasti“ v
         smislu teh izjem štele zgolj pomožne in pripravljalne naloge za subjekt, ki z izdajo dokončne odločbe dejansko izvaja javno
         oblast (zgoraj navedene sodbe Thijssen, točka 22; Komisija proti Avstriji, točka 36, in Komisija proti Nemčiji, točka 38).

      37      Sodišče je dalje pojasnilo razliko med dejavnostmi zasebnih organov, ki pomenijo preproste pripravljalne naloge, in dejavnostmi,
         ki pomenijo neposredno in posebno povezanost z izvajanjem javne oblasti, z ugotovitvijo, da se ni mogoče sklicevati na člen
         45 ES – tudi če zasebni organi izvajajo pristojnosti javnih oblasti, pri čemer nastanejo posledice pregledov, ki jih opravljajo
         – kadar je v predpisih, ki se uporabljajo, določen nadzor teh zasebnih organov prek pristojnega organa oblasti (glej v tem
         smislu zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Avstriji, točka 41, in Komisija proti Nemčiji, točka 43). Sodišče je namreč ugotovilo,
         da zasebni organi, ki svojo dejavnost izvajajo pod dejavnim nadzorom pristojnega organa oblasti, ki na koncu odgovarja za
         nadzor in odločitve teh organov, ni mogoče šteti za „neposredno in posebno povezanost z izvajanjem javne oblasti“ v smislu
         člena 45 ES (zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Avstriji, točka 42, in Komisija proti Nemčiji, točka 44).

      38      Glede na navedbe iz tožbe in odgovor na tožbo spada izvajanje tehničnih pregledov vozil na Portugalskem v pristojnost javnega
         subjekta, in sicer javnega inštituta za mobilnost in kopenski prevoz, ki pa lahko za izvajanje teh pregledov uporabi zasebne
         organizacije. Zasebna organizacija, ki opravlja pregled vozil, sprejme odločitev, ali bo potrdila tehnično brezhibnost vozil
         brez vsakršnega posredovanja upravne oblasti.

      39      Kot je poleg tega razvidno iz odgovora na tožbo, dejavnost subjektov, ki opravljajo preglede vozil, poteka na dveh stopnjah.
         Na prvi stopnji je treba opraviti tehnični preizkus, torej preveriti je treba, ali so pregledana vozila v skladu s tehničnimi
         pravili, ki se uporabljajo, in izdati je treba zapisnik o tehničnem preizkusu, v katerem so navedene podrobnosti opravljenih
         meritev in njihovi rezultati. Na drugi stopnji ta dejavnost zajema potrditev opravljenega pregleda, tako da se na vozilo pritrdi
         nalepka, ali pa zavrnitev take potrditve.

      40      Naloge, ki spadajo na prvo stopnjo, so zgolj tehnične, torej kot take niso povezane z izvajanjem javne oblasti (glej v tem
         smislu sodbo z dne 5. decembra 1989 v zadevi Komisija proti Italiji, C-3/88, Recueil, str. 4035, točka 13). Nasprotno se druga
         stopnja, ki je povezana s potrditvijo tehničnega pregleda, nanaša na izvrševanje pristojnosti javne oblasti, ker gre za nastanek
         pravnih posledic tehničnega preizkusa.

      41      V zvezi s tem je treba vendarle navesti, da ker odločitev, ali bo tehnični pregled potrjen ali ne, v bistvu vključuje le ugotovitev
         o rezultatih tehničnega preizkusa, prvič, to ni samostojno odločanje, ki je značilno za izvrševanje pristojnosti javne oblasti,
         in, drugič, ta odločitev je sprejeta v okviru neposrednega državnega nadzora.

      42      Iz člena 2 Direktive 96/96 je namreč razvidno, da kadar država članica upravljanje subjektov, ki opravljajo tehnične preglede,
         zaupa zasebnim organizacijam, jih kljub temu dalje neposredno nadzira.

      43      V skladu s prvim stavkom tega člena mora namreč država članica določiti pristojne subjekte, vzpostaviti postopek pooblastitve
         in ohranjati nad njimi neposredni nadzor. V skladu z drugim stavkom navedenega člena, v katerem je navedeno, da je treba ob
         konfliktu interesov med dejavnostjo pregleda in dejavnostjo popravila vozil sprejeti previdnostne ukrepe, si morajo države
         članice zlasti vsestransko prizadevati za zagotovitev objektivnosti in visoke kakovosti preskušanja vozil. Iz uporabe izrazov
         „zlasti vsestransko“ je razvidno, da je namen Direktive 96/96 dosledno izvajanje teh konkretnih kakovostnih ciljev s strani
         države, in sicer objektivnosti in visoke kakovosti tehničnih pregledov vozil, ne le ob konfliktu interesov, ampak a fortiori tudi ob izvrševanju naloge nadzora zasebnih subjektov za preglede vozil, določene v prvem stavku člena 2 Direktive 96/96.

      44      Poleg tega, kot je navedla Komisija, Portugalska republika pa ji ni nasprotovala, zasebne organizacije za preglede vozil v
         okviru svojih dejavnosti nimajo pooblastil za uporabo prisile, saj sankcije ob neupoštevanju pravil o pregledu vozil sodijo
         v okvir policijskih in sodnih oblasti.

      45      Zadevne dejavnosti zasebnih organizacij za tehnične preglede vozil zato v obravnavani zadevi ne spadajo k izjemi, določeni
         v členu 45 ES. Torej je treba preveriti, ali je ureditev dostopa do dejavnosti pregleda vozil, ki velja v Portugalski republiki,
         lahko utemeljena.

       Obstoj utemeljitve
      46      Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da je omejitev svobode ustanavljanja dopustna le, če je utemeljena z nujnimi razlogi
         v splošnem interesu. V tem primeru mora biti še primerna za zagotavljanje uresničitve zastavljenega cilja in ne sme presegati
         tega, kar je nujno za njegovo doseganje (glej v tem smislu sodbe z dne 27. oktobra 2005 v zadevi Komisija proti Španiji, C-158/03,
         točka 35; z dne 28. aprila 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C-518/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 72, in z dne 19. maja 2009
         v zadevi Komisija proti Italiji, C-531/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 49).

      47      Glede tega je naloga pristojnih nacionalnih organov, da dokažejo, da je na eni strani njihova ureditev nujna za dosego zastavljenega
         cilja in da je na drugi strani navedena ureditev združljiva z načelom sorazmernosti (glej v tem smislu sodbi z dne 15. marca 2007
         v zadevi Komisija proti Finski, C-54/05, ZOdl., str. I-2473, točka 39, in z dne 20. septembra 2007 v zadevi Komisija proti
         Nizozemski, C‑297/05, ZOdl., str. I-7467, točka 76).

      48      V obravnavani zadevi se utemeljitev, ki jo v predhodnem postopku navaja Portugalska republika, nanaša na potrebo po zagotovitvi
         varnosti v cestnem prometu, ki je v skladu z ustaljeno sodno prakso nujni razlog v splošnem interesu (glej zlasti zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 77, in sodbo z dne 10. februarja 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C-110/05, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 60).

      49      Vendar je treba ugotoviti, da se Portugalska republika v postopku pred Sodiščem ni branila zoper trditve Komisije o tem in
         ni dokazala niti nujnosti niti sorazmernosti zadevnih ukrepov glede na zastavljeni cilj. Spornih določb torej ni mogoče obravnavati,
         kot da so utemeljene z razlogi varnosti v cestnem prometu.

      50      Portugalska republika poleg tega navaja, da je začela postopek za spremembo zakonske uredbe, ki bi se moral končati julija
         2009 in s katerim bi se na novo opredelil tehnični in pravni okvir dejavnosti pregleda vozil ter odpravile omejitve svobodi
         ustanavljanja, ki izhajajo iz veljavnega sistema.

      51      Vendar je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso spremembe, vnesene v nacionalno zakonodajo, niso upoštevne
         za odločitev o predmetu tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, če se ne izpeljejo pred iztekom roka, določenega v obrazloženem
         mnenju (glej zlasti sodbi z dne 2. julija 1996 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-173/94, Recueil, str. I-3265, točka 16,
         in z dne 20. novembra 2008 v zadevi Komisija proti Irski, C-66/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 91). Portugalska republika
         se torej ne more sklicevati na zakonodajne spremembe, ki so se zgodile po tem datumu.

      52      V teh okoliščinah je treba tožbo Komisije šteti za utemeljeno.

      53      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da Portugalska republika s tem, da organizacijam drugih držav članic, ki želijo na Portugalskem
         opravljati dejavnost pregleda vozil, omejuje svobodo ustanavljanja – tako da je podelitev pooblastil odvisna od javnega interesa,
         zahteva minimalni osnovni kapital 100.000 EUR, omejuje poslovne dejavnosti podjetij ter določa pravila o nezdružljivosti,
         ki veljajo za družbenike, poslovodje in direktorje – ni izpolnila obveznosti iz člena 43 ES.

       Stroški
      54      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Portugalski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo
         stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Portugalska republika s tem, da organizacijam drugih držav članic, ki želijo na Portugalskem opravljati dejavnost pregleda
            vozil, omejuje svobodo ustanavljanja – tako da je podelitev pooblastil odvisna od javnega interesa, zahteva minimalni osnovni
            kapital 100.000 EUR, omejuje poslovne dejavnosti podjetij ter določa pravila o nezdružljivosti, ki veljajo za družbenike,
            poslovodje in direktorje – ni izpolnila obveznosti iz člena 43 ES.
      2)      Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča z dne 11. julija 1973. # Hessische Mehlindustrie Karl Schöttler KG proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Nemčija. # Zadeva 3-73.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 5. oktobra 2010. # Evropska komisija proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Člen 49 ES - Socialna varnost - Zdravstvena oskrba v drugi državi članici, ki vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme - Zahteva predhodne odobritve - Načrtovana zdravljenja, ki potekajo v drugi državi članici - Razlika v veljavnih stopnjah kritja v državi članici zavarovanja in v državi članici zdravljenja - Pravica zavarovanca sistema socialne varnosti do udeležbe pristojnega nosilca, ki dopolnjuje udeležbo nosilca države članice začasnega bivanja. # Zadeva C-512/08.

text:
      Zadeva C-512/08
      Evropska komisija
      proti
      Francoski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 49 ES – Socialna varnost – Zdravstvena oskrba v drugi državi članici, ki vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme – Zahteva predhodne odobritve – Načrtovana zdravljenja, ki potekajo v drugi državi članici – Razlika v veljavnih stopnjah kritja v državi članici zavarovanja in v državi članici zdravljenja – Pravica zavarovanca sistema socialne varnosti do udeležbe pristojnega nosilca, ki dopolnjuje udeležbo nosilca države članice
         začasnega bivanja“

      Povzetek sodbe
      Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Nacionalna ureditev povračila stroškov zdravljenja, ki so nastali v drugi državi
            članici
      (člen 49 ES)
      Država članica, katere nacionalna zakonodaja pogojuje – razen v posebnih primerih, povezanih zlasti z zdravstvenim stanjem
         zavarovanca ali nujnostjo potrebnega zdravljenja – plačilo načrtovanega nebolnišničnega zdravljenja v drugi državi članici,
         ki vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme zunaj bolnišničnih infrastruktur, s strani pristojnega nosilca v skladu z
         veljavnim sistemom kritja v državi članici, pod katero ta spada, z zahtevo predhodne odobritve, ne krši obveznosti iz člena
         49 ES.

      Čeprav lahko taka zakonodaja zavarovance zadevnega nacionalnega sistema socialne varnosti odvrne od tega, da bi se zato, da
         bi prejeli zadevne zdravstvene storitve, obrnili na ponudnike zdravstvenih storitev s sedežem v drugi državi članici, ali
         jim to celo preprečuje in tako pomeni – tako za zavarovance kakor za te ponudnike storitev – omejitev svobode opravljanja
         storitev, pa vseeno ostane dejstvo, da se glede na tveganja za organizacijo politike javnega zdravja in finančno ravnotežje
         sistema socialne varnosti v trenutnem stanju prava Unije taka zahteva zdi upravičena omejitev. Ta tveganja so povezana z dejstvom,
         da ne glede na to, ali je zahtevna medicinska oprema, izčrpno navedena v zadevni nacionalni ureditvi, nameščena in uporabljena
         v bolnišničnem ali nebolnišničnem okolju, mora biti ta oprema predmet politike načrtovanja, kot je politika, opredeljena v
         tej ureditvi, zlasti glede količine te opreme in njene geografske porazdelitve, to pa ne samo zato, da se na celotnem nacionalnem
         ozemlju zagotovi racionalna, stabilna, uravnotežena in dostopna ponudba sodobnih zdravstvenih storitev, temveč tudi zato,
         da se karseda onemogoči nenamenska poraba finančnih, tehničnih in človeških virov.

      Če ni dokaza o upravnih praksah, ki bi bile v nasprotju s pravom Unije, in če ni morebitnih tožb, ki jih na tem področju vložijo
         zavarovanci, nacionalna ureditev, ki določa – in jo potrjuje vsaj ena odločba nacionalnega vrhovnega sodišča – splošno načelo,
         da pristojni nacionalni nosilec plača zdravljenje, ki ga zavarovanec nacionalnega sistema socialne varnosti prejme v drugi
         državi članici ali v državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, pod enakimi pogoji, kot če bi bilo zdravljenje
         zagotovljeno v zadevni državi članici in v okviru stroškov, ki jih je zavarovanec sistema socialne varnosti dejansko imel,
         ustvari položaja, v katerem bi bila zavarovancem zadevnega nacionalnega sistema socialne varnosti odvzeta pravica do dodatnega
         povračila v primerih iz sodbe z dne 12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel in drugi (C-368/98), v kateri je povračilo stroškov
         bolnišničnega zdravljenja, opravljenega v državi članici začasnega bivanja, pri čemer to povračilo izhaja iz uporabe pravil
         v veljavi v tej državi članici, manjše od povračila, ki bi izhajalo iz uporabe veljavne zakonodaje v državi članici, v kateri
         je zadevna oseba zavarovana. Glede na splošnost besedila taka ureditev vključuje pravico do dodatnega povračila, ki ga mora
         plačati pristojni nacionalni nosilec v primerih iz navedene sodbe.

      (Glej točke 27, 28, 32, 37, 42, 43, 51, 57, 58 in od 67 do 69.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 5. oktobra 2010(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 49 ES – Socialna varnost – Zdravstvena oskrba v drugi državi članici, ki vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme – Zahteva predhodne odobritve – Načrtovana zdravljenja, ki potekajo v drugi državi članici – Razlika v veljavnih stopnjah kritja v državi članici zavarovanja in v državi članici zdravljenja – Pravica zavarovanca sistema socialne varnosti do udeležbe pristojnega nosilca, ki dopolnjuje udeležbo nosilca države članice
         začasnega bivanja“

      V zadevi C‑512/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 25. novembra 2008,
      Evropska komisija, ki jo zastopajo N. Yerrell, G. Rozet in E. Traversa, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Francoski republiki, ki jo zastopata A. Czubinski in G. de Bergues, zastopnika,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo zastopa J. M. Rodríguez Cárcamo, zastopnik,

      Republike Finske, ki jo zastopa A. Guimaraes‑Purokoski, zastopnica,

      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga je sprva zastopala I. Rao, nato S. Ossowski, zastopnika, skupaj z M.‑E. Demetriou, barrister,

      intervenienti,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (poročevalec), J.‑C. Bonichot, predsedniki
         senatov, in C. Toader, predsednica senata, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Arabadžiev, J.‑J. Kasel in M. Safjan,
         sodniki,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: M.‑A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. marca 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. julija 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da je Francoska republika s tem, da je na podlagi člena
         R. 332-4 zakonika o socialni varnosti določila, da je za povrnitev stroškov ambulantnih zdravstvenih storitev, ki vključujejo
         uporabo zahtevne medicinske opreme, navedene v členu R. 712-2-II zakonika o javnem zdravju (postal člen R. 6122-26 tega zakonika),
         potrebna predhodna odobritev, in s tem, da v navedenem členu R. 332-4 ali v drugem predpisu francoskega prava ni predvidela
         možnosti, da se pacientu, zavarovancu francoskega sistema socialne varnosti, odobri dodatno povračilo pod pogoji, predvidenimi
         v točki 53 sodbe z dne 12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel in drugi (C‑368/98, Recueil, str. I-5363), kršila obveznosti iz
         člena 49 Pogodbe ES.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      2        Člen 22(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene
         osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES)
         št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997, L 28, str. 1), kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta
         in Sveta (ES) št. 1992/2006 z dne 18. decembra 2006 (UL L 392, str. 1; v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), določa:

      „Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev, po potrebi
         ob upoštevanju določb člena 18, in:

      (a)      katere zdravstveno stanje zahteva storitve, ki postanejo med začasnim bivanjem na ozemlju druge države članice potrebne iz
         medicinskih razlogov, ob upoštevanju narave storitev in predvidenega trajanja začasnega bivanja; ali

      […]
      (c)      ki ji pristojni nosilec odobri, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejela zdravljenje, ki ustreza njenemu zdravstvenemu
         stanju,

      je upravičena do:
      (i)      storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega […] prebivališča v skladu z določbami zakonodaje,
         ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se nudijo te dajatve, pa ureja zakonodaja
         pristojne države;

      […]“
       Nacionalno pravo
       Zakonik o socialni varnosti
      3        Plačilo zdravljenja, zagotovljenega zavarovancem francoskega sistema socialne varnosti zunaj Francije, urejata zlasti člena
         R. 332-3 in R. 332-4 zakonika o socialni varnosti, ki sta bila v ta zakonik uvedena z odlokom št. 2005-386 z dne 19. aprila
         2005 o plačilu zdravljenja, zagotovljenega zunaj Francije, in spremembah zakonika o socialni varnosti (drugi del: odloki Conseil
         d’État) (JORF z dne 27. aprila 2005, str. 7321).

      4        Ta člena zakonika o socialni varnosti določata:

      „Člen R. 332-3
      Nosilci zdravstvenega zavarovanja povrnejo stroške zdravljenja, zagotovljenega zavarovancem in po njih zavarovanim osebam
         v državi članici Evropske unije ali državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, pod enakimi pogoji, kot
         če bi bilo zdravljenje zagotovljeno v Franciji, pri čemer povračilo ne sme presegati vsote stroškov, ki jih je plačal zavarovanec,
         in ob upoštevanju prilagoditev, določenih v členih od R. 332-4 do R. 332-6.

      Člen R. 332-4
      Razen v primerih nepričakovanega zdravljenja nosilci zdravstvenega zavarovanja brez predhodne odobritve ne smejo povrniti
         stroškov bolnišničnega zdravljenja ali zdravljenja, ki zahteva uporabo zahtevne medicinske opreme iz oddelka II člena R. 712-2
         zakonika o javnem zdravju, če se to zdravljenje zavarovancem ali po njih zavarovanim osebam zagotovi v drugi državi članici
         Evropske unije ali državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru in je primerno glede na njihovo stanje.

      To odobritev je mogoče zavrniti le, če je izpolnjen kateri od teh dveh pogojev:
      1.      za zadevno zdravljenje ni predvideno povračilo na podlagi francoskih predpisov;
      2.      zdravljenje, ki je enako ali enako učinkovito, je ob upoštevanju stanja pacienta in verjetnega razvoja njegove bolezni v ustreznem
         času na voljo v Franciji.

      Zavarovanec pošlje zahtevo za odobritev nosilcu zdravstvenega zavarovanja, pri katerem je zavarovan. Odločitev se sprejme
         po zdravstvenem pregledu. Odločitev je treba sporočiti v roku, ki upošteva nujnost in razpoložljivost predvidenega zdravljenja,
         najkasneje pa v dveh tednih po prejemu zahteve. Če po preteku tega roka ni odgovora, se šteje, da je odobritev dana.

      Odločbe o zavrnitvi morajo biti obrazložene, zoper njih pa je mogoče pod pogoji splošnega prava vložiti pravno sredstvo pri
         pristojnem socialnem sodišču. Če pa se ugovori zoper te odločbe nanašajo na presojo uradnega zdravnika glede bolnikovega stanja,
         glede tega, ali predvidena zdravljenja ustrezajo bolnikovemu stanju, in glede tega, ali je zdravljenje oziroma ali so zdravljenja,
         ki obstajajo v Franciji, enaka ali enako učinkovita, je treba opraviti zdravstveni pregled v skladu s pogoji iz poglavja I
         naslova IV knjige I tega zakonika.“

      5        Uporaba odloka št. 2005-386 je bila pojasnjena v okrožnici DSS/DACI/2005/235 z dne 19. maja 2005 (v nadaljevanju: okrožnica
         z dne 19. maja 2005), v kateri je navedeno:

      „Z odlokom št. 2005-386 […] se končuje vključevanje sodne prakse Skupnosti, ki zadeva svobodo opravljanja storitev in prosti
         pretok blaga na področju zdravstvene oskrbe, v nacionalno pravo.

      […]
      Ta odlok določa pogoje za plačilo zdravljenja, opravljenega v tujini, glede na geografsko območje, na katerem je bilo opravljeno:
         […] njegov člen 3 uvaja štiri nove člene (R. 332-3, R. 332-4, R. 332-5 in R. 332-6), ki se nanašajo izključno na zdravljenje,
         opravljeno v [Evropski uniji – Evropskem gospodarskem prostoru (EU-EGP)].

      […]
      II – Plačilo zdravljenja, opravljenega v EU-EGP (členi R. 332-3, R. 332-4, R. 332‑5, R. 332-6)
      Ti štirje novi členi se nanašajo izključno na zdravljenje, opravljeno v EU-EGP.
      Eden od členov je splošnega pomena in potrjuje načelo plačila zdravljenja, opravljenega v drugi državi članici, preostali
         trije pa so prilagojeni posebnim položajem.

      […]
      B – Posebne prilagoditve (členi R. 332-4, R. 332-5 in R. 332-6)
      Členi R. 332-4, R. 332-5 in R. 332-6 dopolnjujejo člen R. 332-3 tako, da nekoliko prilagajajo načelo, določeno v zadnjenavedenem
         členu, za te položaje:

      1 – Bolnišnično zdravljenje (člen R. 332-4)
      –        Člen R. 332-4 ureja povračilo stroškov bolnišničnega zdravljenja in uporabe zahtevne medicinske opreme, kot so MRI, naprave
         PET itd., navedene v delu II člena R. 712-2 zakonika o javnem zdravju […], ki je na voljo tudi zunaj bolnišnice, v ambulanti.

      –        Ta člen se ne uporablja za nepričakovana zdravljenja med začasnim bivanjem (poslovnim, družinskim, turističnim itd.), ki jih
         je treba plačati na podlagi uredb [(EGS)] št. 1408/71 in št. 574/72 o koordinaciji sistemov socialne varnosti v Evropi, ne
         glede na to, ali je zavarovanec v državi zdravljenja predložil potrdilo Skupnosti o svojih pravicah.

      –        Plačilo bolnišničnega zdravljenja in uporabe zahtevne medicinske opreme ostane predmet predhodne odobritve nosilca zavarovanja
         zavarovanca, ki želi prejeti te storitve v EU-EGP.

      [Sodišče Evropskih skupnosti] to omejitev odobrava, saj lahko bolnišnično zdravljenje in uporaba zahtevne medicinske opreme,
         če sta popolnoma dostopna zunaj nacionalnega ozemlja, resno škodita organizaciji zdravstvenega sistema in finančnemu ravnotežju
         sistema socialne varnosti v državi zavarovanja zavarovanca.

      Toda nosilci zdravstvenega zavarovanja v praksi ne smejo sistematično zavračati predhodne odobritve za to vrsto storitev,
         ki so na voljo v drugi državi članici.

      Predhodne odobritve namreč ni mogoče zavrniti, če je za predvidena zdravljenja določeno povračilo v Franciji in če enaka ali
         enako učinkovita zdravljenja v ustreznem času niso na voljo, to je v roku, pri katerem se upošteva stanje pacienta in verjeten
         razvoj njegove bolezni.

      […]
      –        Jasno je, da morajo biti odločbe o zavrnitvi odobritve obrazložene. [Sodišče] v primeru zavrnitve predhodne odobritve ne dovoljuje,
         da zavarovanec z odločbo ne bi bil jasno obveščen o razlogih, iz katerih mu ni bilo dovoljeno zdravljenje v drugi državi članici.
         Tako zgolj navedbe, da obstajajo zdravljenja, ki so lahko v ustreznem času na voljo v Franciji, ne da bi bila dodatno pojasnjena,
         ni mogoče šteti za zadostno glede na zahteve [Sodišča]. Ko vložnik zahteve dobi odgovor, da je enako učinkovito zdravljenje
         na voljo v Franciji, morajo torej zavrnilne odločbe vsebovati vsa dejstva, na katerih temelji ta trditev. Zlasti je lahko
         koristno posredovati seznam zdravstvenih ustanov ali strokovnjakov, ki bolniku lahko nudijo potrebno zdravljenje v predvidenem
         roku.

      –        V regijah, v katerih je ponudba posebnih bolnišničnih zdravljenj ali zahtevne medicinske opreme nezadostna, bodo morali nosilci
         zdravstvenega zavarovanja sistematično dovoljevati plačilo nekaterih načrtovanih zdravljenj v EU-EGP. V naslednji okrožnici
         bodo navedene regije in vrste bolnišničnih zdravljenj ali zahtevne medicinske opreme, na katere se ta določba nanaša.“

      6        Okrožnica z dne 19. maja 2005 je bila spremenjena in dopolnjena z okrožnico DSS/DACI/2008/242 z dne 21. julija 2008 o plačilu
         zdravljenja, opravljenega v drugi državi članici EU-EGP (v nadaljevanju: okrožnica z dne 21. julija 2008), v kateri je med
         drugim navedeno, da „čeprav nosilci zdravstvenega zavarovanja že izvajajo sodno prakso [sodba v zadevi Vanbraekel in drugi]“,
         se spopadajo s številnimi konkretnimi težavami. Pristojni minister s to okrožnico „[od pristojnih oseb zadevnih nosilcev]
         vseeno zahteva, da nadaljujejo z obdelavo zahtev zavarovancev za dodatno povračilo.“

       Zakonik o javnem zdravju
      7        Člen L.6121-1 zakonika o javnem zdravju določa:

      „Cilj načrta organizacije zdravstva je določiti in spodbujati potreben razvoj ponudbe preventivne, kurativne in paliativne
         zdravstvene oskrbe za zadovoljitev potreb fizičnega in mentalnega zdravja. Vključuje tudi ponudbo zdravstvene oskrbe za nosečnice
         in novorojenčke.

      Namen načrta organizacije zdravstva je spodbujati prilagoditve in dodatke k ponudbi zdravstvene oskrbe ter sodelovanje, zlasti
         med zdravstvenimi ustanovami. Cilje določa tako, da se izboljšujejo kakovost, dostopnost in učinkovitost organizacije zdravstva.

      Načrt organizacije zdravstva upošteva povezovanje sredstev zdravstvenih ustanov in ambulant ter zdravstveno-socialnega in
         socialnega sektorja kot tudi ponudbo zdravstvene oskrbe v sosednjih regijah in čezmejnih ozemljih.

      Z odlokom ministra za zdravje se določi seznam področij, dejavnosti zdravstvene oskrbe in zahtevne medicinske opreme, ki morajo
         nujno biti vključeni v načrtu organizacije zdravstva.

      Načrt organizacije zdravstva se oblikuje na podlagi ocene zdravstvenih potreb prebivalcev in njihovega razvoja glede na demografske
         in epidemiološke podatke ter napredek zdravstvenih tehnik in po kvantitativni in kvalitativni analizi obstoječe ponudbe zdravstvene
         oskrbe.

      Načrt organizacije zdravstva je mogoče kadar koli v celoti ali delno spremeniti. Ponovno se pregleda najmanj vsakih pet let.“
      8        Člen L. 6122-1 navedenega zakonika določa:

      „Za projekte, ki zadevajo ustanovitev kakršne koli zdravstvene ustanove, ustvarjanje, preoblikovanje in združevanje zdravstvenih
         dejavnosti, vključno z drugimi možnostmi za bolnišnično zdravljenje, in namestitev zahtevne medicinske opreme, je potrebna
         predhodna odobritev regionalnega bolnišničnega organa.

      Seznam zdravstvenih dejavnosti in zahtevne medicinske opreme, za katere je potrebna odobritev, se določi z odlokom Conseil
         d’État.“

      9        Člen R. 6122-26 zakonika o javnem zdravju, ki povzema določbe člena R. 712-2-II tega zakonika, določa:

      „Odobritev iz člena L. 6122-1 je potrebna za namestitev te zahtevne medicinske opreme:
      1.      scintilacijska kamera z detektorjem koincidence pri pozitronski emisiji oziroma brez njega, emisijska tomografija ali pozitronska
         kamera;

      2.      naprava za slikanje ali za spektrometrijo z nuklearno magnetno resonanco za klinično uporabo;
      3.      medicinska naprava za računalniško tomografijo;
      4.      hiperbarična komora;
      5.      medicinski ciklotron.“
       Predhodni postopek
      10      Na podlagi pritožbe je Komisija 18. oktobra 2006 Francoski republiki poslala uradni opomin, v katerem je trdila, da člen R.
         332-4 zakonika o socialni varnosti ni združljiv s členom 49 ES, kot ga razlaga Sodišče. V podporo tej trditvi so bili navedeni
         trije različni očitki, in sicer:

      –        zahteva predhodne odobritve za povračilo stroškov nekaterih nebolnišničnih zdravstvenih storitev, ki se opravijo v drugi državi
         članici;

      –        neobstoj določbe, ki bi določala, da se vložniku zahteve za predhodno odobritev plačila bolnišničnih zdravstvenih storitev,
         opravljenih v drugi državi članici, pošlje uradno potrdilo o prejemu zahteve, in

      –        neobstoj določbe, ki bi omogočala, da se zavarovancu francoskega sistema socialne varnosti odobri dodatno povračilo pod pogoji,
         določenimi v točki 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi.

      11      V točki 53 te sodbe je navedeno:

      „[…]
      Člen [49 ES] je treba razlagati tako, da če je povračilo stroškov za bolnišnično zdravljenje, opravljeno v državi članici
         začasnega bivanja, ki izhaja iz uporabe pravil v veljavi v tej državi, manjše od povračila, ki bi izhajalo iz uporabe veljavne
         zakonodaje v državi članici, v kateri je zadevna oseba zavarovana za primer bolnišničnega zdravljenja v njej, mora pristojni
         nosilec zavarovani osebi odobriti dodatno povračilo, ki ustreza tej razliki.“

      12      Francoska republika je na ta uradni opomin odgovorila z dopisom z dne 1. marca 2007.

      13      Glede prvega očitka je ta država članica sporočila, da namerava člen R. 332-4 zakonika o socialni varnosti spremeniti v skladu
         z zahtevo Komisije, pred tem pa izdati okrožnico, namenjeno zagotavljanju spoštovanja zahtev prava Unije.

      14      Francoska republika je izpodbijala utemeljenost drugega očitka s tem, da je zatrjevala, da morajo francoski nosilci sistema
         socialnega varstva kot upravni organi, določeni z nacionalno zakonodajo o pravicah državljanov v odnosih z upravo, vložniku
         zahteve za predhodno odobritev plačila stroškov zdravljenja, opravljenega v drugi državi članici, poslati uradno potrdilo,
         v katerem sta navedena zlasti datum prejema zahteve in rok, po izteku katerega se bo štelo, da je ta odobrena.

      15      Francoska republika je glede tretjega očitka zatrjevala, da je bila okoliščina, na katero se je Komisija sklicevala, posledica
         negotovosti v zvezi z natančnim pomenom zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi, o katerem bi morale razpravljati države
         članice na ravni Sveta Evropske unije. Ta država članica pa je ob sklicevanju na okrožnico DSS/DACI/2003/286 z dne 16. junija
         2003 o uporabi zakonodaje za zagotovitev dostopa do zdravljenja zavarovancem francoskega sistema socialne varnosti v Evropski
         uniji in Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljevanju: okrožnica z dne 16. junija 2003) dodala, da njen namen nikakor ni,
         da bi navedenim zavarovancem prikrila obstoj pravice do dodatnega povračila, predvidene v navedeni sodbi. Poleg tega je poudarila,
         da francoski upravni organi v skladu s sodno prakso Cour de cassation tej sodbi pripisujejo velik pomen.

      16      Glede na vsebino tega odgovora je Komisija 23. oktobra 2007 Francoski republiki poslala obrazloženo mnenje, v katerem je navedla,
         da po eni strani umika drugi očitek, naveden v uradnem opominu, po drugi strani pa vztraja pri preostalih dveh očitkih in
         poziva to državo članico, naj v dveh mesecih od prejema obrazloženega mnenja sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev z njim.

      17      Francoska republika se je v svojem odgovoru z dne 13. decembra 2007 na navedeno obrazloženo mnenje sklicevala na skorajšnje
         sprejetje odloka, s katerim naj bi bil člen R. 332-4 zakonika o socialni varnosti usklajen z zahtevami prava Unije in naj
         bi bili dopolnjeni členi od R. 332-2 do R. 332-6 navedenega zakonika glede pravice do dodatnega povračila, predvidenega z
         zgoraj navedeno sodbo Vanbraekel in drugi. Prav tako je navedla, da je okrožnica, ki naj bi nadomestila okrožnico z dne 19. maja
         2005, v postopku dokončnega sprejetja.

      18      Francoska republika je po opozorilu, ki ji ga je poslala Komisija 10. junija 2008, tej predložila okrožnico z dne 21. julija
         2008. Prav tako se je sklicevala na številne tehnične težave, zaradi katerih je zamujala z dokončnim sprejetjem sprememb zakonika
         o socialni varnosti, na katere se je sklicevala v odgovoru na obrazloženo mnenje.

      19      Ker Komisija s temi obrazložitvami ni bila zadovoljna, se je odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
       Prvi očitek: zahteva predhodne odobritve plačila stroškov nebolnišničnega zdravljenja, ki se opravi v drugi državi članici
            in vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme
       Trditve strank
      20      Komisija zatrjuje, da zahteva, da pristojni nosilec predhodno odobri plačilo ambulantnega zdravljenja v drugi državi članici,
         ki vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev.

      21      Komisija trdi, da čeprav je res, da je podobno zahtevo glede socialnega kritja bolnišničnega zdravljenja, opravljenega v drugi
         državi članici, mogoče upravičiti s cilji načrtovanja, pa ta zahteva ni upravičena na področju nebolnišničnega zdravljenja,
         kot je razsodilo Sodišče v sodbah z dne 28. aprila 1998 v zadevi Kohll (C-158/96, Recueil, str. I-1931) in z dne 13. maja
         2003 v zadevi Müller-Fauré in van Riet (C-385/99, Recueil, str. I-4509).

      22      Ob upoštevanju, da je glede na točko 75 zgoraj navedene sodbe Müller‑Fauré in van Riet značilnost bolnišnične storitve v tem,
         da je ni mogoče opraviti zunaj bolnišnice, Komisija trdi, da pri zdravljenju, ki vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme,
         ki je dostopna zunaj bolnišničnih infrastruktur, zahteva predhodne odobritve ni objektivno upravičena.

      23      Dodaja, da je na podlagi več okoliščin, kot so uporaba omejitev kritja in pogoji za dodelitev dajatev iz naslova socialne
         varnosti, veljavni v državi članici zavarovanja, jezikovni in geografski dejavniki, pomanjkanje informacij glede narave zdravstvenih
         storitev, ki so na voljo v drugih državah članicah, ali pa stroški bivanja, povezani z odhodom v drugo državo članico zaradi
         zdravljenja, mogoče sklepati, da odprava zahteve predhodne odobritve na področju zdravljenja, ki vključuje uporabo zahtevne
         medicinske opreme, ne bi povzročila množičnih odhodov zavarovancev francoskega sistema socialne varnosti v druge države članice
         in ne bi ogrozila finančnega ravnotežja nacionalnega sistema socialne varnosti.

      24      Francoska republika, ki jo podpirajo Kraljevina Španija, Republika Finska in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna
         Irska, izpodbija utemeljenost tega prvega očitka.

      25      Te države članice zatrjujejo, da je sodno prakso Sodišča, ki zaradi ciljev splošnega načrtovanja priznava ukrep predhodne
         odobritve plačila bolnišničnega zdravljenja, zagotovljenega v drugi državi članici, s strani pristojnega nosilca (glej zgoraj
         navedeno sodbo Müller-Fauré in van Riet, točke 67 in od 77 do 80, in sodbo z dne 16. maja 2006 v zadevi Watts, C‑372/04, ZOdl.,
         str. I‑4325, točke 104 in od 108 do 111), mogoče prenesti v kontekst zdravstvenih storitev, ki vključujejo uporabo zahtevne
         medicinske opreme zunaj bolnišničnih infrastruktur, glede na zelo visoke stroške v zvezi s to opremo in na njen vpliv na proračun
         sistemov socialne varnosti.

       Presoja Sodišča
      26      Najprej je treba poudariti, da se po eni strani na podlagi člena R. 332-4 zakonika o socialni varnosti sporna zahteva predhodne
         odobritve ne nanaša na primere „nepričakovanega zdravljenja“, to je zdravljenja, ki je nujno med začasnim bivanjem zavarovanca
         sistema socialne varnosti v drugi državi članici. Kot je razvidno iz vlog Komisije, se prvi očitek nanaša na tako imenovana
         „načrtovana“ zdravljenja, to je tista, ki jih zavarovanec sistema socialne varnosti namerava opraviti v drugi državi članici.

      27      Po drugi strani je treba poudariti, da se navedeni očitek ne nanaša na domnevno kršitev člena 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71,
         na podlagi katerega lahko pristojni nosilec, razen v posebnih primerih, povezanih zlasti z zdravstvenim stanjem zavarovanca
         ali nujnostjo potrebnega zdravljenja (glej v tem smislu sodbo z dne 5. oktobra 2010 v zadevi Elčinov, C‑173/09, še neobjavljena
         v ZOdl., točki 45 in 51), plačilo načrtovanega zdravljenja v drugi državi članici podredi predhodni odobritvi nosilca v državi
         začasnega bivanja v skladu s sistemom kritja, ki velja v tej državi članici.

      28      Zato je namen prvega očitka, ki temelji na členu 49 ES, pokazati, da zahteva predhodne odobritve, preden pristojni nosilec
         v skladu z veljavnim sistemom kritja v državi članici zavarovanja plača načrtovano nebolnišnično zdravljenje v drugi državi
         članici, ki vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme, ni v skladu z navedenim členom.

      29      Glede na ta uvodna pojasnila je treba poudariti, da ob neusklajenosti na ravni Unije zakonodaja vsake države članice določi
         zlasti pogoje odobritve dajatev s področja socialne varnosti, ki pokrivajo zdravljenja, kot so tista, na katera se nanaša
         prvi očitek. Vendar pa morajo države članice pri izvajanju te pristojnosti spoštovati pravo Unije, predvsem določbe o svobodi
         opravljanja storitev (glej v tem smislu sodbo z dne 15. junija 2010 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑211/08, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 53 in navedena sodna praksa).

      30      V skladu z ustaljeno sodno prakso zdravstvene storitve, opravljene proti plačilu, spadajo na področje uporabe navedenih določb,
         pri čemer ni treba razlikovati med zdravljenjem v okviru bolnišnice in zdravljenjem zunaj nje (glej zlasti sodbo z dne 18. marca 2004
         v zadevi Leichtle, C‑8/02, Recueil, str. I‑2641, točka 28; zgoraj navedeno sodbo Watts, točka 86, in sodbo z dne 19. aprila 2007
         v zadevi Stamatelaki, C‑444/05, ZOdl., str. I‑3185, točka 19).

      31      Prav tako je bilo večkrat razsojeno, da svoboda opravljanja storitev vključuje svobodo za prejemnike storitev, predvsem za
         osebe, ki potrebujejo zdravljenje, da gredo v drugo državo članico, da tam prejmejo te storitve, ne da bi jih pri tem ovirale
         omejitve (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeni sodbi Watts, točka 87, in Komisija proti Španiji, točka 49).

      32      V obravnavani zadevi pa zahteva predhodne odobritve, ki ji je na podlagi zadevnih nacionalnih predpisov podrejeno plačilo
         načrtovanega nebolnišničnega zdravljenja v drugi državi članici, ki vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme zunaj bolnišničnih
         infrastruktur, s strani pristojnega nosilca v skladu z veljavnim sistemom kritja v državi članici, pod katero ta spada, zavarovance
         francoskega sistema socialne varnosti odvrača od tega, da bi se zato, da bi prejeli zadevne zdravstvene storitve, obrnili
         na ponudnike zdravstvenih storitev s sedežem v drugi državi članici, ali jim to celo preprečuje. Tako pomeni – tako za zavarovance
         kakor za te ponudnike storitev – omejitev svobode opravljanja storitev (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Müller-Fauré
         in van Riet, točki 44 in 103, in Watts, točka 98).

      33      Glede objektivne upravičenosti take omejitve je treba opozoriti, da je Sodišče večkrat razsodilo, da potrebe načrtovanja,
         ki po eni strani sledijo cilju, da se na ozemlju zadevne države članice zagotovi zadosten in stalen dostop do uravnotežene
         ponudbe kakovostne zdravstvene oskrbe, po drugi strani pa želji po zagotavljanju obvladovanja stroškov in kar največjem onemogočanju
         nenamenske porabe finančnih, tehničnih in človeških virov, lahko upravičijo zahtevo predhodne odobritve plačila zdravljenja,
         opravljenega v drugi državi članici, s strani pristojnega nosilca (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2001 v zadevi
         Smits in Peerbooms, C‑157/99, Recueil, str. I‑5473, točke od 76 do 81, ter zgoraj navedeni sodbi Müller-Fauré in Van Riet,
         točke od 76 do 81, in Watts, točke od 108 do 110).

      34      Take ugotovitve glede bolnišničnih zdravstvenih storitev je mogoče prenesti na zdravstvene storitve, ki vključujejo uporabo
         zahtevne medicinske opreme, tudi če so te – tako kot tiste, na katere se nanaša prvi očitek Komisije – opravljene zunaj takega
         okolja.

      35      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je res, da je Sodišče v točki 75 zgoraj navedene sodbe Müller-Fauré in van Riet, potem
         ko je opozorilo na težavo pri razlikovanju med pojmoma „bolnišnične storitve“ in „nebolnišnične storitve“, poudarilo, da je
         storitve, ki se opravljajo v bolnišnicah, ki pa jih lahko opravlja tudi zdravnik v ordinaciji ali v medicinskem centru, zato
         mogoče izenačiti s storitvami, ki se opravljajo zunaj bolnišnice.

      36      Toda v nasprotju s stališčem Komisije iz tega dela navedene sodbe ni mogoče sklepati, da okoliščina, da je zdravljenje, ki
         vključuje uporabo zahtevne medicinske opreme, mogoče zagotavljati zunaj bolnišnice, odvzema ves pomen ugotovitvam glede potreb
         načrtovanja.

      37      Tako ne glede na to, ali je zahtevna medicinska oprema, izčrpno navedena v členu R. 6122-26 zakonika o javnem zdravju, nameščena
         in uporabljena v bolnišničnem ali nebolnišničnem okolju, mora biti ta oprema predmet politike načrtovanja, kot je politika,
         opredeljena v zadevni nacionalni ureditvi, zlasti glede količine te opreme in njene geografske porazdelitve, to pa ne samo
         zato, da se na celotnem nacionalnem ozemlju zagotovi racionalna, stabilna, uravnotežena in dostopna ponudba sodobnih zdravstvenih
         storitev, temveč tudi zato, da se karseda onemogoči nenamenska poraba finančnih, tehničnih in človeških virov.

      38      Taka nenamenska poraba bi bila še toliko škodljivejša, saj so stroški namestitve, delovanja in uporabe petih vrst zahtevne
         medicinske opreme, izčrpno navedenih v členu R. 6122-26 zakonika o javnem zdravju, posebno visoki, medtem ko proračunska sredstva,
         ki jih države članice lahko namenijo sodobnim zdravstvenim storitvam, zlasti pa subvencioniranju take opreme, ne glede na
         način financiranja niso neomejena (glej po analogiji glede zdravil sodbi z dne 19. maja 2009 v zadevi Komisija proti Italiji,
         C‑531/06, ZOdl., str. I‑4103, točka 57, in v združenih zadevah Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, C‑171/07 in C‑172/07,
         ZOdl., str. I‑4171, točka 33).

      39      Ne da bi jima Komisija ugovarjala, sta Francoska republika in Združeno kraljestvo na primeru pozitronske emisijske tomografije,
         ki se uporablja za odkrivanje in zdravljenje raka, tako poudarila, da nakup, namestitev in uporaba te opreme stane več sto
         tisoč ali celo več milijonov eurov.

      40      Če bi se torej zavarovanci francoskega sistema socialne varnosti lahko svobodno in v vseh okoliščinah na račun pristojnega
         nosilca zdravili pri ponudnikih s sedežem v drugi državi članici, to zdravljenje pa bi vključevalo uporabo zahtevne medicinske
         opreme, ki ustreza opremi, izčrpno navedeni v zakoniku o javnem zdravju, bi tako bila ogrožena načrtovanje s strani nacionalnih
         organov ter finančno ravnotežje ponudbe sodobnih zdravstvenih storitev.

      41      Taka možnost bi namreč lahko povzročila redko uporabo zahtevne medicinske opreme, ki se nahaja v državi članici zavarovanja
         in ki jo ta država članica subvencionira, ali pa nesorazmerne stroške za proračun socialne varnosti te države članice.

      42      Glede na ta tveganja za organizacijo politike javnega zdravja in finančno ravnotežje sistema socialne varnosti se v trenutnem
         stanju prava Unije zahteva, da mora biti plačilo načrtovanega nebolnišničnega zdravljenja v drugi državi članici, ki vključuje
         uporabo zahtevne medicinske opreme iz člena R. 6122‑26 zakonika o javnem zdravju, s strani pristojnega nosilca v skladu s
         sistemom kritja, ki je veljaven v državi članici, pod katero ta nosilec spada, predhodno odobreno s strani tega pristojnega
         nosilca, razen v posebnih primerih, kot so primeri iz točke 27 te sodbe, zdi upravičena omejitev (glej po analogiji zgoraj
         navedeno sodbo Müller-Fauré in van Riet, točka 81).

      43      Prav tako je treba spomniti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso sistem predhodne odobritve temeljiti na objektivnih,
         nediskriminatornih in vnaprej znanih merilih, ki določajo meje diskrecijske pravice nacionalnih organov, zato da to odločanje
         ni samovoljno. Tak sistem odobritve mora poleg tega temeljiti na postopku, ki je lahko dostopen in ki zainteresiranim osebam
         zagotavlja, da bo njihova zahteva objektivno in nepristransko obravnavana v razumnem roku, pri čemer mora ob morebitni zavrnitvi
         zahteve za odobritev obstajati možnost izpodbijanja s pravnim sredstvom (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Smits in
         Peerbooms, točka 90; Müller-Fauré in van Riet, točka 85, in Watts, točka 116).

      44      Komisija v obravnavani zadevi ni navedla nobenega posebnega očitka glede postopkovnih in materialnopravnih pravil, ki urejajo
         zadevni ukrep predhodne odobritve, zlasti pa glede omejevalnih pogojev, pod katerimi je na podlagi člena R. 332-4 zakonika
         o socialni varnosti navedeno odobritev mogoče zavrniti.

      45      Glede na to prvi očitek, ki se nanaša na kršitev člena 49 ES, ni utemeljen. Zato je treba ta očitek zavrniti.

       Drugi očitek: neobstoj določbe francoskega prava, ki bi določala pravico zavarovanca francoskega sistema socialne varnosti
            do dodatnega povračila pod pogoji, določenimi v točki 53 sodbe Vanbraekel in drugi
       Trditve strank
      46      Komisija trdi, da če ni določbe francoskega prava, ki bi določala možnost dodatnega povračila pod pogoji, določenimi v točki
         53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi, zavarovanec francoskega sistema socialne varnosti nima pravice do takega povračila.
         Zato ni mogoče šteti, da je bila rešitev, ki izhaja iz navedene sodbe, izvedena v francoskem pravu.

      47      Komisija dodaja, da za običajne upravne prakse ni mogoče šteti, da pomenijo veljavno izvrševanje obveznosti iz Pogodbe ES.
         Poleg tega okrožnice z dne 16. junija 2003, 19. maja 2005 in 21. julija 2008, ki jih je ministrstvo za zdravje naslovilo na
         francoske nosilce sistema socialne varnosti, kažejo na obstoj dvoumnosti v francoski zakonodaji, ki lahko povzroči, da se
         zavarovancem francoskega sistema socialne varnosti prikrije možnost in torej onemogoči učinkovito izvrševanje pravice, ki
         izhaja iz zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi.

      48      Komisija tudi trdi, da primeri zavarovancev sistema socialne varnosti, ki so lahko dobili dodatno povračilo v skladu s to
         sodbo ali ki bi ga lahko dobili in ki jih je navedla Francoska republika, ne dokazujejo, da so pravice zavarovancev francoskega
         sistema socialne varnosti v celoti dejansko spoštovane.

      49      Francoska republika, ki jo je na obravnavi podprla Kraljevina Španija, zatrjuje, da glede na neposredni učinek člena 49 ES
         in na obveznost nacionalnih sodišč, da varujejo pravice, ki jih ta člen podeljuje posameznikom, pridobitev pravice do dodatnega
         povračila pod pogoji, navedenimi v točki 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi, z navedenim členom ne zahteva sprejetja
         posebnih izvedbenih ukrepov v zakonodaji nacionalnega prava. Dodaja, da člen R. 332-3 zakonika o socialni varnosti pokriva
         tudi primer iz navedene točke 53. Poleg tega naj bi rešitev iz te sodbe Cour de cassation učinkovito uporabilo v sodbi z dne
         28. marca 2002.

      50      Francoska republika zatrjuje, da v teh okoliščinah okrožnica, ki pristojne nosilce opozarja na to rešitev, zadostuje za zagotovitev
         izvršitve. Poleg tega naj bi okrožnicam, sprejetim v ta namen, sledil učinek v praksi, saj je bil leta 2006 ustanovljen nacionalni
         center za zdravljenje v tujini, katerega naloga je, da zlasti v skladu z navedeno rešitvijo obravnava zahteve za povračilo
         stroškov zdravljenja, zagotovljenega zavarovancem francoskega sistema socialne varnosti v drugi državi članici ali tretji
         državi.

       Presoja Sodišča
      51      Sodišče je v točki 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi v okviru načrtovanih zdravljenj, zagotovljenih v drugi državi
         članici, za katere je bila zahteva za odobritev plačila s strani pristojnega nosilca neupravičeno zavrnjena, člen 49 ES razlagalo
         tako, da če je povračilo stroškov bolnišničnega zdravljenja, opravljenega v državi članici začasnega bivanja, ki izhaja iz
         uporabe pravil v veljavi v tej državi članici, manjše od povračila, ki bi izhajalo iz uporabe veljavne zakonodaje v državi
         članici, v kateri je zadevna oseba zavarovana za primer bolnišničnega zdravljenja v njej, mora navedeni nosilec zavarovani
         osebi odobriti dodatno povračilo, ki ustreza tej razliki.

      52      Kot je Sodišče že pojasnilo, je pravica zavarovanca sistema socialne varnosti do takega dodatnega povračila omejena z višino
         dejanskih stroškov, nastalih v državi članici začasnega bivanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Watts, točki 131
         in 143).

      53      V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 49 ES, kot je razložen v točki 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi, kot
         neposredno uporabljiva določba Pogodbe zavezuje vse organe držav članic, vključno z upravnimi in sodnimi organi, ki so torej
         zavezani, da ga spoštujejo, ne da bi bilo treba sprejeti nacionalne izvedbene določbe (glej v tem smislu sodbi z dne 15. oktobra 1986
         v zadevi Komisija proti Italiji, 168/85, Recueil, str. 2945, točka 11, in z dne 21. februarja 2008 v zadevi Komisija proti
         Italiji, C‑412/04, ZOdl., str. I‑619, točki 67 in 68).

      54      Možnost posameznikov, da se pred nacionalnimi organi sklicujejo na ta člen, kot ga razlaga Sodišče, je le najmanjše jamstvo
         in samo po sebi ne zadostuje za zagotovitev popolnega in dokončnega izvajanja te določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 1986
         v zadevi Komisija proti Nizozemski, 72/85, Recueil, str. 1219, točka 20; zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne
         15. oktobra 1986, točka 11, in sodbo z dne 5. marca 1996 v združenih zadevah Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in
         C‑48/93, Recueil, str. I‑1029, točka 20).

      55      Pravni red zadevne države članice prav tako namreč ne sme povzročiti dvoumnega položaja, v katerem bi bili zadevni pravni
         subjekti v negotovosti glede tega, ali se lahko sklicujejo na to določbo prava Unije, ki ima neposredni učinek (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 15. oktobra 1986, točka 11, ter sodbi z dne 26. februarja 1991 v
         zadevi Komisija proti Italiji, C‑120/88, Recueil., str. I‑621, točka 9, in v zadevi Komisija proti Španiji, C‑119/89, Recueil,
         str. I‑641, točka 8).

      56      V zvezi s tem je treba vseeno spomniti, da mora Komisija v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES
         dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti, tako da predloži vse dokaze, ki jih Sodišče potrebuje za preizkus, ali
         je ta neizpolnitev podana (glej zlasti sodbo z dne 29. aprila 2010 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑160/08, ZOdl., str. I-3713,
         točka 116 in navedena sodna praksa).

      57      V obravnavani zadevi je treba najprej poudariti, da je, kot potrjuje okrožnica z dne 19. maja 2005, v členu R. 332-3 zakonika
         o socialni varnosti določeno splošno načelo, da pristojni francoski nosilec plača zdravljenje, ki ga zavarovanec francoskega
         sistema socialne varnosti prejme v drugi državi članici ali v državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru,
         „pod enakimi pogoji, kot če bi bilo zdravljenje zagotovljeno v Franciji“ in v okviru stroškov, ki jih je zavarovanec sistema
         socialne varnosti dejansko imel.

      58      Glede na splošnost besedila ta določba vključuje pravico do dodatnega povračila, ki ga mora plačati pristojni francoski nosilec
         v primerih iz točke 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi, kar je Komisija tudi upoštevala med postopkom pred Sodiščem.

      59      Te ugotovitve ne omajejo „prilagoditve, določene v členih od R. 332-4 do R. 332‑6“ zakonika o socialni varnosti, na katere
         se sklicuje člen R. 332-3 tega zakonika in ki se nanašajo na zahtevo predhodne odobritve plačila nekaterih vrst zdravljenj,
         zagotovljenih v drugi državi članici, na možnost, ki jo imajo francoski nosilci sistema socialne varnosti, da z zdravstvenimi
         ustanovami s sedežem v drugi državi članici ali državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru sklenejo dogovore,
         v katerih opredelijo pogoje začasnega bivanja zavarovancev francoskega sistema socialne varnosti v teh ustanovah in načine
         povračila stroškov zdravljenja, ki je bilo zagotovljeno v teh ustanovah, in na pogoje povračila stroškov analiz, izvedenih
         v laboratoriju za biomedicinske analize v drugi državi članici ali državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru.

      60      Kot je na obravnavi navedla Francoska republika, Komisija prav tako ni navedla določb francoskega prava, ki naj bi ovirale
         uporabo rešitve iz točke 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi.

      61      Drugič, poudariti je treba, da se Komisija v obravnavani zadevi ni sklicevala na odločitve nacionalnih sodišč, ki naj bi zanikale
         pravico zavarovancev francoskega sistema socialne varnosti, ki v primerih iz točke 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in
         drugi izhaja iz člena 49 ES.

      62      Nasprotno, tožeča institucija je med postopkom pred Sodiščem opozorila na sodbo Cour de cassation z dne 28. marca 2002, v
         kateri je to razsodilo, da „iz določb člena 49 [ES], kot ga razlaga Sodišče [v zgoraj navedeni sodbi Vanbraekel in drugi],
         izhaja, da mora nosilec zdravstvenega zavarovanja plačati stroške zdravstvenih storitev, ki jih je imel njegov zavarovanec
         v drugi državi članici, po tarifi, ki velja za enake zdravstvene storitve, opravljene v Franciji, tako da če je povračilo,
         ki izhaja iz uporabe pravil v veljavi v državi začasnega bivanja, manjše od povračila, ki bi izhajalo iz uporabe veljavne
         zakonodaje v državi članici, v kateri je zadevna oseba zavarovana, mora pristojni nosilec zavarovancu odobriti dodatno povračilo,
         ki ustreza tej razliki“.

      63      Tretjič, Komisija v obravnavani zadevi ni dokazala obstoja nikakršne upravne prakse, ki naj bi zavarovancem francoskega sistema
         socialne varnosti odrekala pravico do dodatnega povračila v primerih iz točke 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi.

      64      Nasprotno, Komisija je v obrazloženem mnenju upoštevala navedbe iz odgovora Francoske republike na uradni opomin, v skladu
         s katerimi francoski nosilci sistema socialne varnosti v skladu s sodbo Cour de cassation z dne 28. marca 2002, navedeno v
         točki 62 te sodbe, rešitvi iz zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi pripisujejo velik pomen.

      65      Cilj okrožnic z dne 16. junija 2003, 19. maja 2005 in 21. julija 2008, ki jih je izdalo pristojno ministrstvo, ni bil, v nasprotju
         s stališčem Komisije pred Sodiščem, pojasniti domneven dvoumni položaj. Prav tako ni bil njihov namen ustaviti domnevno neenotne
         prakse francoskih nosilcev sistema socialne varnosti, med katerimi naj bi nekatere odstopale od rešitve iz zgoraj navedene
         sodbe Vanbraekel in drugi.

      66      Kot je tudi sama Komisija ugotovila v svojem obrazloženem mnenju, je okrožnica z dne 16. junija 2003 vsebovala zgolj preprost
         opis rešitve iz navedene sodbe za zadevne nosilce. Cilj okrožnice z dne 19. maja 2005 pa je bil, kot je razvidno iz njenih
         izvlečkov, ki so v spisu, pojasniti pomen členov od R. 332‑3 do R. 332‑6 zakonika o socialni varnosti, ki so bili sprejeti
         z odlokom št. 2005-386. Okrožnica z dne 21. julija 2008 pa vsebuje ugotovitev, da „nosilci zdravstvenega zavarovanja že izvajajo“
         to rešitev, in zahtevo, da „nadaljujejo obdelavo zahtev zavarovancev za dodatno povračilo“, čeprav se spopadajo s številnimi
         konkretnimi težavami pri izračunavanju tega dodatka, zlasti ker ni instrumentov za primerjavo stroškov enakega zdravljenja
         v Franciji in v drugih državah članicah, ter zaradi počasnosti sodelovanja med zadevnimi nacionalnimi nosilci.

      67      Čeprav je v teh okoliščinah seveda jasno, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, na katero opozarja Komisija, za običajne
         upravne prakse, ki se spreminjajo glede na voljo upravnega organa, v okviru nacionalne zakonodaje, ki ni združljiva s pravom
         Unije, ni mogoče šteti, da pomenijo veljavno izvrševanje obveznosti iz Pogodbe (glej zlasti sodbe z dne 13. marca 1997 v zadevi
         Komisija proti Franciji, C‑197/96, Recueil, str. I‑1489, točka 14; z dne 9. marca 2000 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑358/98,
         Recueil, str. I‑1255, točka 17, in z dne 10. marca 2005 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑33/03, ZOdl., str. I‑1865,
         točka 25), pa v obravnavani zadevi neobstoj dokaza o upravnih praksah, ki bi bile v nasprotju s pravom Unije, podpira ugotovitev,
         da francoska zakonodaja, zlasti člen R. 332‑3 zakonika o socialni varnosti, ne povzroča položaja, v katerem bi bile zavarovancem
         francoskega sistema socialne varnosti odvzete pravice, ki jih imajo na podlagi člena 49 ES, kot je razložen v zgoraj navedeni
         sodbi Vanbraekel in drugi.

      68      Četrtič, Komisija se v obravnavani zadevi ni sklicevala na nobeno pritožbo, da naj francoski nosilec sistema socialne varnosti
         zavarovancu sistema socialne varnosti domnevno ne bi priznal pravice do dodatnega povračila v primerih iz točke 53 zgoraj
         navedene sodbe Vanbraekel in drugi. Nasprotno, Francoska republika je v postopku pred Sodiščem predložila več primerov zavarovancev
         francoskega sistema socialne varnosti, ki so bili v položaju, navedenem v točki 53 zgoraj navedene sodbe Vanbraekel in drugi,
         in so dobili dodatno povračilo v skladu s to sodbo ali pa so bili tik pred tem, da ga dobijo.

      69      Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da Komisija ni dokazala, da francoski pravni red povzroča položaj, v katerem bi bila
         zavarovancem francoskega sistema socialne varnosti odvzeta pravica do dodatnega povračila v primerih iz točke 53 zgoraj navedene
         sodbe Vanbraekel in drugi.

      70      Zato je treba drugi očitek zavrniti.

      71      Zato je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      72      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Francoska republika
         je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. V skladu
         z odstavkom 4, prvi pododstavek, istega člena Kraljevina Španija, Republika Finska in Združeno kraljestvo, ki so se kot intervenienti
         udeležili postopka, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
      3.      Kraljevina Španija, Republika Finska in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 14. septembra 2010. # AE proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki - Socialna varnost. # Zadeva F-79/09.

text:
                                     Zbirka odločb sodne prakse

                                     SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
                                                (prvi senat)
                                         z dne 14. septembra 2010

                                                Zadeva F-79/09

                                                     AE
                                                    proti
                                               Evropski komisiji

       „Javni uslužbenci — Uradniki — Socialna varnost — Zavarovanje za primer poškodbe pri delu in
         poklicne bolezni — Člen 73 Kadrovskih predpisov — Zavrnitev priznanja poklicne bolezni —
                                 Preobčutljivost na elektromagnetna polja“

     Predmet:    Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero AE predlaga razglasitev
                 ničnosti odločbe Komisije z dne 15. decembra 2008, s katero je bilo zavrnjeno priznanje
                 poklicne narave njegove bolezni, in razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero je bila
                 zavrnjena njegova pritožba zoper navedeno odločbo, ter naložitev Komisiji plačila zneska
                 12.000 EUR kot odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpel.

     Odločitev: Evropski komisiji se naloži plačilo zneska 2 000 EUR. V preostalem se tožba zavrne.
                Komisija nosi poleg svojih stroškov še četrtino stroškov tožeče stranke. Tožeča stranka
                nosi tri četrtine svojih stroškov.

                                                   Povzetek

     1. Uradniki — Socialna varnost — Zavarovanje za primer poškodbe pri delu in poklicne bolezni —
     Zdravniška komisija — Imenovanje zdravnikov
     (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73; Pravila o zavarovanju za primer poškodbe pri delu in poklicne
     bolezni, člen 22)

     2. Uradniki — Socialna varnost — Zavarovanje za primer poškodbe pri delu in poklicne bolezni —
     Zdravniško mnenje — Zavrnitev podpisa poročila enega od članov zdravniške komisije
     (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73)

     3. Uradniki — Socialna varnost — Zavarovanje za primer poškodbe pri delu in poklicne bolezni —
     Zdravniško mnenje — Diskrecijska pravica zdravniške komisije
     (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73; Pravila o zavarovanju za primer poškodbe pri delu in poklicne
     bolezni, člen 23)

     4. Uradniki — Socialna varnost — Zavarovanje za primer poškodbe pri delu in poklicne bolezni —
     Določitev poklicne narave bolezni
     (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73; Pravila o zavarovanju za primer poškodbe pri delu in poklicne
     bolezni, člen 3)

SL
          ECLI:EU:F:2010:99                                                                               1
 ---pagebreak---                                                  POVZETEK – ZADEVA F-79/09
                                                     AE PROTI KOMISIJI

5. Uradniki — Socialna varnost — Zavarovanje za primer poškodbe pri delu in poklicne bolezni —
Poklicna bolezen — Pojem
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73; Pravila o zavarovanju za primer poškodbe pri delu in poklicne
bolezni, člen 3(2))

6. Pravo Unije — Načela — Spoštovanje razumnega roka — Kršitev v upravnem postopku — Učinki
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41(1))

7. Pravo Unije — Načela — Spoštovanje razumnega roka — Upravni postopek — Merila presoje

1. Skupna pravila o zavarovanju uradnikov Unije za primer poškodbe pri delu ali poklicne bolezni ne
določajo posebnih zahtev glede specializacije članov zdravniške komisije ter uradniku in upravi
puščajo povsem prosto izbiro zdravnika. Člen 22 novih pravil o zavarovanju, ki so začela veljati
1. januarja 2006, določa, da mora imeti tretji zdravnik „strokovno znanje s področja ocenjevanja in
določanja odškodnine za telesne poškodbe“. Vendar ta določba ureja samo imenovanje tretjega
zdravnika in nikakor ne posega niti v pravico zadevnega uradnika, da popolnoma prosto izbere
zdravnika, ki mu zaupa, niti v pravico uprave, da prosto izbere zdravnika, ki jo bo zastopal
v zdravniški komisiji.

Pravila o zavarovanju prav tako ne določajo pravice do zavrnitve zdravnikov, imenovanih v zdravniško
komisijo, pri čemer so pravice uradnika zavarovane z navzočnostjo njegovega izbranega zdravnika in
zdravnika, imenovanega v dogovoru z njim.
                                                                                (Glej točki 51 in 54.)

         Napotitev na:

         Sodišče: 14. julij 1981, Suss proti Komisiji, 186/80, Recueil, str. 2041, točke od 9 do 11.

2. Pri poročilu zdravniške komisije ne gre za postopkovno napako, kadar ga eden od njenih članov
noče podpisati, če se dokaže, da je imel član, ki ni podpisal poročila, možnost predstaviti svoje stališče
drugima članoma.
                                                                                (Glej točko 56.)

         Napotitev na:

         Sodišče prve stopnje: 21. junij 1990, Sabbatucci proti Parlamentu, T-31/89, Recueil, str. II-265, objavljen povzetek,
         točka 2; 27. februar 2003, Komisija proti Camacho-Fernandesu, T-20/00 OP, RecFP, str. I-A-75 in II-405,
         točki 47 in 48.

3. Naloga zdravniške komisije, določena v členu 23 Skupnih pravil o zavarovanju uradnikov Unije za
primer poškodbe pri delu ali poklicne bolezni, da popolnoma objektivno in neodvisno presoja
zdravstvena vprašanja, po eni strani zahteva, da so tej komisiji dani na voljo vsi dokumenti, ki bi ji
lahko koristili, in po drugi strani, da ji je zagotovljena popolnoma svobodna presoja. Zdravniške presoje
v strogem pomenu besede, ki jih navede zdravniška komisija, je treba šteti za dokončne, če so podane
v zakonitih okoliščinah. Sodišče ima samo pravico preveriti, prvič, ali sta bila ustanovitev in delovanje
navedene komisije pravilna in, drugič, ali je njeno mnenje ustrezno, predvsem ali vsebuje obrazložitev,
na podlagi katere je mogoče presojati ugotovitve, na katerih temelji, in ali je vzpostavljena razumljiva
povezava med zdravniškimi ugotovitvami, ki jih vsebuje, in izpeljanimi sklepi. Če se zdravniški komisiji
predložijo zapletena zdravstvena vprašanja, ki se nanašajo na težavno diagnostiko ali vzročno zvezo
med boleznijo zadevne osebe in opravljanjem njenega poklica pri instituciji, mora ta v mnenju med

2                                                                                ECLI:EU:F:2010:99
 ---pagebreak---                                                  POVZETEK – ZADEVA F-79/09
                                                     AE PROTI KOMISIJI

drugim navesti elemente iz spisa, na katere se je oprla, in ob bistvenih razhajanjih pojasniti, zakaj se je
oddaljila od nekaterih predhodnih in upoštevnih zdravniških poročil, ki so bila zadevni osebi bolj
naklonjena.
                                                                                (Glej točki 64 in 65.)

         Napotitev na:

         Sodišče prve stopnje: 15. december 1999, Latino proti Komisiji, T-300/97, RecFP, str. I-A-259 in II-1263,
         točki 41 in 78; 15. december 1999, Nardone proti Komisiji, T-27/98, RecFP, str. I-A-267 in II-1293,
         točke 30, 68 in 87; 26. februar 2003, Latino proti Komisiji, T-145/01, RecFP, str. I-A-59 in II-337, točka 47;

         Sodišče za uslužbence: 28. junij 2006, Beau proti Komisiji, F-39/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-51 in II-A-1-175, točka 35.

4. Člen 3(2) Skupnih pravil o zavarovanju uradnikov Unije za primer poškodbe pri delu ali poklicne
bolezni določa, da mora zadevni uradnik, če zadevne bolezni ni na evropskem seznamu poklicnih
bolezni, priloženem Priporočilu Komisije št. 90/326, zadostno dokazati, da so njegove težave nastale
zaradi opravljanja dela ali med opravljanjem dela v institucijah Unije. Pristojni organ ima zato
v primeru dvomov glede takega vzroka pravico zavrniti priznanje poklicne narave bolezni, saj nobeno
pravilo niti nobeno načelo ne določa, da dvom koristi uradniku.
                                                                                (Glej točko 82.)

         Napotitev na:

         Sodišče: 11. februar 2004, Latino proti Komisiji, C-180/03 P, Recueil, str. I-1587, točke od 36 do 39.

5. Zdravniška komisija mora v zapletenih primerih, ko uradnik zboli zaradi različnih vzrokov na
delovnem mestu in zunaj njega, fizičnih ali psihičnih, ki skupaj vplivajo na nastanek bolezni, ugotoviti,
ali je opravljanje dela v institucijah Unije neposredno povezano z boleznijo uradnika, na primer kot
sprožilni dejavnik te bolezni. V takih primerih se za priznanje poklicne narave bolezni ne zahteva, da
je opravljanje dela edini, bistveni, prevladujoči ali glavni vzrok bolezni.
                                                                                (Glej točko 83.)

         Napotitev na:

         Sodišče prve stopnje: 9. julij 1997, S proti Sodišču, T-4/96, Recueil, str. II-1125, točki 79 in 80.

6. Obveznost upoštevanja razumnega roka pri izvajanju upravnih postopkov pomeni splošno načelo
prava Unije, katerega upoštevanje zagotavljajo sodišča Unije in ki je poleg tega v členu 41(1) Listine
o temeljnih pravicah Evropske unije določeno kot sestavni del pravice do dobrega upravljanja.

Vendar kršitev načela razumnega roka na splošno ni upravičen razlog za razglasitev ničnosti odločbe,
sprejete ob koncu upravnega postopka. Neupoštevanje načela razumnega roka namreč vpliva na
zakonitost upravnega postopka samo, če bi lahko predolgo trajanje vplivalo na samo vsebino odločbe,
sprejete ob koncu upravnega postopka. Morebitno zavlačevanje pri obravnavanju zahtevka za
priznanje poklicne narave bolezni načeloma tako ne more vplivati niti na vsebino mnenja zdravniške
komisije niti na vsebino končne odločbe, ki jo sprejme institucija. Tako zavlačevanje namreč, razen
v izjemnih primerih, ne more vplivati na presojo zdravniške komisije o poklicni naravi bolezni. Glavna
praktična posledica tega, da Sodišče za uslužbence razglasi ničnost odločbe, sprejete ob upoštevanju
presoje zdravniške komisije, bi bil negativni učinek nadaljnjega podaljšanja postopka, ki je bil že tako
predolg.

ECLI:EU:F:2010:99                                                                                3
 ---pagebreak---                                               POVZETEK – ZADEVA F-79/09
                                                  AE PROTI KOMISIJI

Sodišče Unije lahko kljub temu po uradni dolžnosti naloži plačilo nadomestila v primeru prekoračitve
razumnega roka, saj je tako nadomestilo najprimernejša odškodnina za uradnika, če se strankam
omogoči, da predložijo pripombe glede take rešitve.
                                                                                (Glej točke od 99 do 101 in 104.)

        Napotitev na:

        Sodišče: 13. december 2000, SGA proti Komisiji, C-39/00 P, Recueil, str. I-11201, točka 44; 17. december 2009,
        M proti EMEA, C-197/09, RX-II, točka 41;

        Sodišče prve stopnje: 13. januar 2004, JCB Service proti Komisiji, T-67/01, Recueil, str. II-49, točki 36 in 40 ter
        navedena sodna praksa; 11. april 2006, Angeletti proti Komisiji, T-394/03, ZOdl. JU, str. I-A-2-95 in II-A-2-441,
        točke od 162 do 167;

        Splošno sodišče: 12. maj 2010, Bui Van proti Komisiji, T-491/08 P, točka 88;

        Sodišče za uslužbence: 21. oktober 2009, V proti Komisiji, F-33/08, ZOdl. JU, str. I-A-1-403 in II-A-1-2159,
        točka 211, ki je predmet pritožbe pred Splošnim sodiščem Evropske unije, zadeva T-510/99 P.

7. Razumnost trajanja upravnega postopka se presoja glede na okoliščine posamezne zadeve in zlasti
glede na njen kontekst, različne stopnje postopka, ki jih je izvedla institucija, zapletenost zadeve,
vedenje strank med postopkom, zapletenost in pomembnost spora za različne vpletene osebe.
                                                                                (Glej točko 105.)

        Napotitev na:

        Sodišče: 17. december 1998, Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 29; 16. julij 2009,
        Der Grüne Punkt - Duales System Deutschland proti Komisiji, C-385/07 P, ZOdl., str. I-6155, točke od 182 do 188;

        Sodišče prve stopnje: 22. oktober 1997, SCK in FNK proti Komisiji, T-213/95 in T-18/96, Recueil, str. II-1739,
        točka 55.

4                                                                                ECLI:EU:F:2010:99


Sodba Sodišča z dne 13. oktobra 1992. # Kraljevina Španija proti Svetu Evropskih skupnosti. # Ribištvo. # Zadeva C-73/90.