Sodba Sodišča z dne 29. februarja 1968. # Parke, Davis and Co. proti Probel, Reese, Beintema-Interpharm in Centrafarm. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemska. # Zadeva 24-67.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. julija 2012.#Marianne Scheunemann proti Finanzamt Bremerhaven.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof.#Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Neposredno obdavčenje – Davek na dediščine – Postopek izračuna davka – Pridobitev deleža z dedovanjem, kot edini družbenik, v kapitalski družbi s sedežem v tretji državi – Nacionalna zakonodaja, ki izključuje davčne ugodnosti za udeležbo v takih družbah.#Zadeva C‑31/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-31/11,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija) z odločbo z dne 15. decembra 2010, ki je prispela na Sodišče 20. januarja 2011, v postopku
            Marianne Scheunemann
            proti
            Finanzamt Bremerhaven ,
            SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, U. Lõhmus (poročevalec), A. Rosas, A. Ó Caoimh in A. Arabadžiev, sodniki,
            generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za nemško vlado T. Henze in K. Petersen, zastopnika,
            – za Evropsko komisijo R. Lyal in W. Mölls, zastopnika,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 20. marca 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 63(1) PDEU in 65 PDEU.
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Scheunemann in Finanzamt Bremerhaven (v nadaljevanju: Finanzamt) glede odločbe o odmeri davka v zvezi z obračunavanjem davka na dediščine v zvezi z zapuščino, ki med drugim zajema delež v kapitalski družbi s sedežem v tretji državi.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člen 1(1) Direktive Sveta z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (88/361/EGS) (navedeni člen je bil z Amsterdamsko pogodbo razveljavljen) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 10, zvezek 1, str. 10) določa:
            „Države članice odpravijo omejitve pretoka kapitala med rezidenti držav članic, brez poseganja v nadaljnje določbe. Da bi olajšali uporabo te direktive, se pretoki kapitala razvrstijo v skladu z nomenklaturo v Prilogi I.“
            4. Med pretoki kapitala iz člena 1 Direktive 88/361 so v Prilogi I k tej direktivi v delu XI z naslovom „Osebni pretoki kapitala“ navedeni zlasti dediščine in volila.
            Nemško pravo
            5. Člen 1(1), točka 1, zakona o davku na dediščine in darila (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz) v različici, objavljeni 27. februarja 1997 (BGBl. 1997 I, str. 378), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 10. oktobra 2007 (BGBl. 2007 I, str. 2332) (v nadaljevanju: ErbStG), določa, da se „z davkom na dediščine (ali darila) […] obdavčijo […] pridobitve premoženja zaradi smrti“.
            6. Člen 2(1), točka 1 ErbStG določa, da se z davkom na dediščine obdavči celotno pridobljeno premoženje pokojnika, ki je bil na dan svoje smrti nemški rezident. Z davkom na dediščine se obdavči tudi premoženje, ki je v drugi državi članici.
            7. Člen 13a(1) in (2) ErbStG določa:
            „(1) Poslovna sredstva podjetja, kmetijsko in gozdarsko premoženje in deleži v kapitalskih družbah v smislu odstavka 4 so pod pogoji iz drugega stavka neobdavčeni do skupnega zneska 225.000 [EUR] v primeru
            1. dedovanja; […]
            (2) Vrednost premoženja, ki ostane po uporabi odstavka 1 v smislu odstavka 4, se obdavči s 65 %.“
            8. Na podlagi člena 13a(4), točka 3, ErbStG „neobdavčen znesek in zmanjšanje osnove […] velja […] za deleže v kapitalski družbi, če ima kapitalska družba ob nastanku davka sedež ali poslovodstvo v domači državi in je znašal neposredni delež zapustnika ali darovalca v osnovnem kapitalu te družbe več kot eno četrtino“.
            9. V skladu s členom 13a(5), točka 4, ErbStG navedeni neobdavčeni znesek in navedeno zmanjšanje osnove ne veljata z učinkom za nazaj, če pridobitelj deleže v kapitalskih družbah v petih letih po pridobitvi v celoti ali delno odsvoji.
            10. Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je nemška davčna uprava ob upoštevanju sodbe z dne 17. januarja 2008 v zadevi Jäger (C-256/06, ZOdl., str. I-123) odločila, da se ugodnosti iz člena 13a(1) in (2) ErbStG uporabijo tudi za deleže v kapitalskih družbah s sedežem v drugih državah članicah, ki niso Zvezna republika Nemčija, ki ne kotirajo na borzi. Deleži v družbah s sedežem zunaj Evropske unije ali EGP so še naprej izključeni.
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            11. M. Scheunemann, ki stalno prebiva v Nemčiji, je edina dedinja po svojem očetu, ki je bil prav tako nemški rezident in je umrl februarja 2007. Dediščina, ki je med drugim zajemala delež očeta kot edinega družbenika v kapitalski družbi s sedežem v Kanadi, je bila v Nemčiji obdavčena z davkom na dediščine.
            12. Finanzamt je z odločbo z dne 24. novembra 2008 M. Scheunemann določil davek na dediščine v višini 299.381,95 EUR, pri čemer je menil, da je vrednost deležev zapustnika v zadevni kapitalski družbi enaka 1.142.115 EUR. Ker ta družba ni imela niti sedeža niti poslovodstva na nacionalnem ozemlju ali na ozemlju ene od držav članic, nista bila priznana neobdavčen znesek v višini 225.000 EUR, določen v členu 13a(1) ErbStG, in zmanjšanje osnove, določeno v odstavku 2 istega člena.
            13. Ker je M. Scheunemann menila, da je bila upravičena do zadnjenavedenih ugodnosti, je zoper odločbo Finanzamt vložila ugovor.
            14. Potem ko je bil njen ugovor z odločbo zavrnjen, je vložila pritožbo pri Finanzgericht Bremen, ki je to pritožbo zavrnilo. Po mnenju tega sodišča se davčne ugodnosti iz člena 13a(4), točka 3, ErbStG ne presojajo po merilu prostega pretoka kapitala, temveč zgolj na podlagi svobode ustanavljanja, glede na to, da minimalna udeležba zapustnika v osnovnem kapitalu kapitalske družbe z več kot eno četrtino, kot je določeno v tej določbi, daje možnosti vplivanja na to družbo. Toda, svoboda ustanavljanja ne velja za udeležbo v družbi s sedežem v tretji državi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari.
            15. Bundesfinanzhof, pri katerem je bila vložena revizija zoper sodbo navedenega sodišča, meni, da določb Pogodbe DEU, ki se nanašajo na svobodo ustanavljanja, ni mogoče uporabiti za zadevo v glavni stvari. To sodišče v zvezi s tem poudarja, da se na podlagi sodne prakse Sodišča za davčno obravnavo dediščin, ne glede na njihovo vrsto, uporabljajo določbe Pogodbe o pretoku kapitala. Navedeno sodišče se zato sprašuje, ali slednje določbe nasprotujejo zakonodaji iz postopka v glavni stvari.
            16. Bundesfinanzhof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali je treba člen [63](1) [PDEU] v povezavi s členom [65 PDEU] razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki pri obračunavanju davka na dediščino v zvezi z zapuščino določa, da se delež edinega družbenika v kapitalski družbi s sedežem in poslovodstvom v Kanadi, ki spada med zasebno premoženje, upošteva v celoti, medtem ko se v primeru pridobitve takega deleža v kapitalski družbi s sedežem ali poslovodstvom v domači državi prizna ustrezen neobdavčen znesek, preostala vrednost pa se upošteva samo do 65 %?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            17. Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Pogodbe o prostem pretoku kapitala razlagati tako, da nasprotujejo zakonodaji države članice, ki pri obračunavanju davka na dediščino izključuje uporabo nekaterih davčnih ugodnosti za dediščino v obliki udeležbe v kapitalski družbi s sedežem v tretji državi, medtem ko iste ugodnosti priznava v primeru dedovanja take udeležbe, kadar ima družba sedež v državi članici.
            18. Najprej, tako nemška vlada kot Evropska komisija trdita, da se nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari ne nanaša na prosti pretok kapitala, temveč na svobodo ustanavljanja, saj udeležba iz postopka v glavni stvari omogoča odločilno vplivanje na sprejemanje odločitev zadevne družbe.
            19. Zato je treba najprej ugotoviti, ali je treba za navedeno zakonodajo uporabiti člen 49 PDEU, ki se nanaša na svobodo ustanavljanja, ali člen 63 PDEU, ki se nanaša na prosti pretok kapitala.
            20. V zvezi s tem iz zdaj že ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba za to, da bi se ugotovilo, ali navedena nacionalna zakonodaja spada na področje uporabe ene ali druge svoboščine o prostem pretoku, upoštevati namen zadevne zakonodaje (glej v tem smislu sodbi z dne 10. februarja 2011 v združenih zadevah Haribo Lakritzen Hans Riegel in Österreichische Salinen, C-436/08 in C-437/08, ZOdl., str. I-305, točka 33, in sodbo z dne 15. septembra 2011 v zadevi Halley in drugi, C-132/10, ZOdl., str. I-8353, točka 17).
            21. V zadevi v postopku v glavni stvari je predmet spornega ukrepa določitev davčne obravnave dedovanja, ki med drugim vključuje udeležbo v kapitalskih družbah.
            22. Iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, da davčna obravnava dedovanja načeloma spada na področje uporabe člena 63 PDEU o prostem pretoku kapitala. Dedovanje, ki pomeni prenos zapustnikovega premoženja na eno ali več oseb in ki spada v del XI Priloge I k Direktivi 88/361, naslovljen „Osebni pretoki kapitala“, namreč pomeni pretok kapitala v smislu člena 63 PDEU (glej zlasti sodbi z dne 11. septembra 2008 v zadevi Eckelkamp in drugi, C-11/07, ZOdl., str. I-6845, točka 39, in v zadevi Arens-Sikken, C-43/07, ZOdl., str. I-6887, točka 30, ter sodbi z dne 15. oktobra 2009 v zadevi Busley in Cibrian Fernandez, C-35/08, ZOdl., str. I-9807, točka 18, in z dne 10. februarja 2011 v zadevi Missionswerk Werner Heukelbach, C-25/10, ZOdl., str. I-497, točka 16).
            23. V zvezi s tem pa je treba spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso za nacionalno zakonodajo, ki se uporabi samo za deleže, ki imetniku omogočajo vplivanje na odločitve družbe in odločanje o njenih dejavnostih, uporabljajo določbe Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja. Nasprotno pa je treba nacionalne predpise, ki se uporabljajo za udeležbo, opravljeno izključno kot denarno naložbo brez namena vplivati na upravljanje in nadzor podjetja, preučiti izključno glede na prosti pretok kapitala (zgoraj navedena sodba Haribo Lakritzen Hans Riegel et Österreichische Salinen, točka 35 in navedena sodna praksa).
            24. Iz tega sledi, da je treba za ugotovitev, na področje katere svoboščine spada nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, preveriti, ali udeležba v smislu navedene zakonodaje zadošča za to, da ima imetnik deleža vpliv na odločitve družbe in da odloča o njenih dejavnostih.
            25. V obravnavanem primeru iz člena 13a(1) in (2) ErbStG v povezavi z odstavkom 4, točka 3, istega člena izhaja, da je možnost pridobitve zadevnih davčnih ugodnosti pogojena z neposredno udeležbo v kapitalu družbe, ki mora biti večja od 25 %.
            26. Nemška vlada trdi, da v skladu z nemškim pravom taka udeležba v kapitalu določene družbe omogoča izvajanje odločilnega vpliva na odločitve te družbe in odločanje o njenih dejavnostih. Taka udeležba naj bi namreč delničarju dala možnost, da onemogoči pomembne odločitve o nadaljnjem obstoju družbe.
            27. Namen davčnih ugodnosti, določenih v nacionalnih določbah iz postopka v glavni stvari, naj bi bil zlasti spodbujanje dediča velikih poslovnih deležev družbe, da sodeluje pri njenem upravljanju, da bi tako navsezadnje lahko zagotovil nadaljnji obstoj podjetja in ohranitev delovnih mest.
            28. Ta cilj naj bi bil zagotovljen s tem, da se zadevne davčne ugodnosti ne priznajo za nazaj v skladu s členom 13(5) ErbStG, če bi dedič delež v družbi v petih letih po pridobitvi v celoti ali delno odsvojil.
            29. Poudariti je treba tudi to, da je nemški zakonodajalec za namene priznanja davčnih ugodnosti iz postopka v glavni stvari določil prag udeležbe, ki imetniku deležev v kapitalski družbi omogoča vplivanje na upravljanje in nadzor te družbe, in določil pogoje, katerih namen je zagotoviti, da navedeni imetnik deleža ne deluje zgolj z namenom, da opravi denarno naložbo.
            30. Zato je treba šteti, da predpisi iz postopka v glavni stvari močno vplivajo na svobodo ustanavljanja in v skladu s sodno prakso Sodišča spadajo na področje uporabe zgolj določb Pogodbe o tej svobodi. Če ima tak nacionalni ukrep omejevalne učinke na prosti pretok kapitala, bi bili taki učinki neizogibna posledica morebitne ovire za svobodo ustanavljanja in ne bi upravičevali preučitve navedenega ukrepa z vidika določb Pogodbe v zvezi s prostim pretokom blaga (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2007 v zadevi Geurts in Vogten, C-464/05, ZOdl., str. I-9325, točka 16 in navedena sodna praksa).
            31. V zvezi z dejanskim stanjem v glavni stvari vsekakor ni sporno, da je imel zapustnik stoodstotni delež v kapitalu zadevne družbe, tako da ni mogoče zanikati, da je slednji lahko izvajal odločilni vpliv na odločitve te družbe in odločal o njenih dejavnostih.
            32. Zato nacionalnega ukrepa iz postopka v glavni stvari ni treba proučiti ob upoštevanju določb Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala.
            33. Kar zadeva poglavje Pogodbe o svobodi ustanavljanja, ta ne vsebuje nobene določbe, ki širi področje uporabe teh določb na primere, ki zadevajo udeležbo v družbi s sedežem v tretji državi (glej v tem smislu sklep z dne 10. maja 2007 v zadevi A in B, C-102/05, ZOdl., str. I-3871, točka 29, in sodbo z dne 24. maja 2007 v zadevi Holböck, C-157/05, ZOdl., str. I-4051, točka 28). V zadevi v postopku v glavni stvari gre za udeležbo v kapitalski družbi s sedežem v Kanadi.
            34. Členov 49 PDEU in naslednjih zato ni mogoče uporabiti v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari.
            35. Glede na navedeno je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti tako, da zakonodaja države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki pri obračunavanju davka na dediščine izključuje uporabo nekaterih davčnih ugodnosti za dediščino v obliki udeležbe v kapitalski družbi s sedežem v tretji državi, medtem ko iste ugodnosti priznava v primeru dedovanja take udeležbe, kadar ima družba sedež v državi članici, močno vpliva na svobodo ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU in naslednjih, kadar ta udeležba imetniku deleža omogoča vplivanje na odločitve navedene družbe in odločanje o njenih dejavnostih. Teh določb ni mogoče uporabiti v položaju, ki se nanaša na udeležbo v družbi s sedežem v tretji državi.
            Stroški
            36. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
            Zakonodaja države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki pri obračunavanju davka na dediščine izključuje uporabo nekaterih davčnih ugodnosti za dediščino v obliki udeležbe v kapitalski družbi s sedežem v tretji državi, medtem ko iste ugodnosti priznava v primeru dedovanja take udeležbe, kadar ima družba sedež v državi članici, močno vpliva na svobodo ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU in naslednjih, kadar ta udeležba imetniku deleža omogoča vplivanje na odločitve navedene družbe in odločanje o njenih dejavnostih. Teh določb ni mogoče uporabiti v položaju, ki se nanaša na udeležbo v družbi s sedežem v tretji državi.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 22. marca 2007. # Saint-Gobain Pam SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti PAM PLUVIAL - Prejšnje nacionalne figurativne znamke PAM - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Dokaz uporabe - Člena 8(1)(b) in 43 Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-364/05.

text:
      Zadeva T-364/05
      Saint-Gobain Pam SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti PAM PLUVIAL – Prejšnje nacionalne figurativne znamke PAM – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Dokaz uporabe − Člena 8(1)(b) in 43 Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz uporabe prejšnje znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 43(2) in (3))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            znamke, ki je enaka ali podobna in registrirana za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      3.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            znamke, ki je enaka ali podobna in registrirana za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      4.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            znamke, ki je enaka ali podobna in registrirana za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.      V skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti se za preizkus ugovora na podlagi člena 42 iste uredbe
         domneva, da se je prejšnja znamka resno uporabljala, dokler prijavitelj pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
         in modeli) ne vloži zahteve za dokaz o takšni rabi.

      Taka zahteva, ki mora biti izrecno in pravočasno vložena, ne more biti prvič vložena pri odboru za pritožbe.
      Vložitev take zahteve, ki povzroči, da mora nasprotna stranka dokazati resno uporabo (ali obstoj utemeljenih razlogov za neuporabo),
         ker bo sicer njen ugovor zavrnjen, namreč spremeni vsebino postopka z ugovorom, ker vanj vnese posebno in predhodno vprašanje,
         ki mora biti rešeno pred odločitvijo o samem ugovoru. Vendar je oddelek za ugovore pristojen za prvostopenjsko odločanje o
         ugovoru, kot je opredeljen v različnih procesnih aktih in zahtevah strank, vključno z morebitno zahtevo za dokaz o resni rabi
         prejšnje znamke. Če bi bilo mogoče tako zahtevo prvič vložiti šele pri odboru za pritožbe, ki je pristojen samo za odločanje
         o pritožbah zoper odločitve oddelkov za ugovore, in ne za prvostopenjsko odločanje o novem ugovoru, bi ta odbor odločal o
         posebni zahtevi, povezani z novimi pravnimi in dejanskimi vprašanji, izhajajočimi iz postopka z ugovorom, kot je bil vložen
         in kot ga je obravnaval oddelek za ugovore.

      Funkcionalna kontinuiteta med različnimi stopnjami odločanja pri Uradu ne upravičuje, da se taka zahteva prvič vloži pri odboru
         za pritožbe, saj nikakor ne vključuje tega, da bi odbor za pritožbe preizkusil zadevo, ki bi bila drugačna od tiste, ki je
         bila predložena oddelku za ugovore, in sicer razširjena s predhodnim vprašanjem o resni in dejanski rabi prejšnje znamke.

      (Glej točke 32, od 34 do 37 in od 39 do 41.)
      2.      V okviru uporabe člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti je treba pri presoji podobnosti proizvodov, na katere se
         nanašata nasprotujoči si znamki, upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki označujejo razmerje med zadevnimi proizvodi in ki
         vključujejo zlasti njihovo naravo, namen, uporabo, okoliščino, da so ti proizvodi praviloma naprodaj v enakih prodajalnah,
         ter njihovo konkurenčnost oziroma dopolnilnost. Dopolnilni proizvodi so tisti proizvodi, med katerimi obstaja tesna povezava,
         tako da je en nepogrešljiv ali pomemben za uporabo drugega in da lahko potrošniki mislijo, da je za njihovo proizvodnjo odgovorno
         isto podjetje.

      (Glej točke 92, 94 in 95.)
      3.      V okviru uporabe člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti se sestavljena znamka lahko šteje za podobno drugi znamki,
         ki je enaka ali podobna enemu od sestavnih delov sestavljene znamke, če je ta element prevladujoč v celotnem vtisu, ki ga
         ustvarja sestavljena znamka. Tako je, kadar ta sestavni del lahko sam prevlada v predstavi te znamke, ki jo ima v spominu
         upoštevna javnost, tako da so drugi sestavni deli te znamke v celotnem vtisu, ki ga ustvarja, zanemarljivi. Pri presoji prevladujočega
         učinka enega ali več sestavnih delov sestavljene znamke je treba zlasti upoštevati bistvene lastnosti vsakega izmed teh sestavnih
         delov in slednje primerjati z drugimi sestavnimi deli. Ob tem se lahko dodatno upošteva tudi položaj različnih sestavnih delov
         v obliki sestavljene znamke.

      (Glej točko 97.)
      4.      Pri povprečnem španskem potrošniku je podana verjetnost zmede med besednim znakom PAM PLUVIAL, glede katerega je bila vložena
         zahteva za registracijo znamke Skupnosti za „cevi in tube iz kovine“ in „spojke, nekovinske, za nekovinske cevi in trde nekovinske
         tube“, ki spadajo v razred 6 in 17 Nicejskega aranžmaja, in figurativno znamko, katere besedni element „PAM“ je osrednji in
         prevladujoči element in je bila predhodno registrirana v Španiji za „gradbene materiale“ iz razreda 19.

      Glede na to, da sta si namreč, na eni strani, nasprotujoči si znamki vidno in fonetično podobni, saj je prevladujoči element
         prejšnje znamke „pam“ enak prevladujočemu elementu prijavljene znamke PAM PLUVIAL, ker je kratek in si ga je lahko zapomniti,
         ker v španščini nima posebnega pomena in ker stoji na začetku prijavljene znamke, ter glede na to, da so, na drugi strani,
         proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, podobni in dopolnilni, obstoj besede „pluvial“ v prijavljeni znamki
         ne izključuje verjetnosti zmede, saj lahko ta element pri povprečnem potrošniku ustvari domnevo, da prijavljena znamka izvira
         iz glavne znamke „pam“, ki sestavlja „družino znamk PAM“ in označuje posebno linijo proizvodov.

      (Glej točke od 98 do 100 in 105.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 22. marca 2007(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti PAM PLUVIAL – Prejšnje nacionalne figurativne znamke PAM – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Dokaz uporabe − Člena 8(1)(b) in 43 Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T-364/05,
      Saint-Gobain Pam SA, s sedežem v Nancyju (Francija), ki jo zastopata J. Blanchard in G. Marchais, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Rassat, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT je bila
      Propamsa, SA, s sedežem v Barceloni (Španija),

      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 15. aprila 2005 (zadeva R 414/2004-4) glede registracije
         besednega znaka PAM PLUVIAL, zaradi postopka z ugovorom med Propamsa, SA in Saint-Gobain Pam SA,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, F. Dehousse in D. Šváby, sodnika,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 26. septembra 2005,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 25. januarja 2006,
      na podlagi ustnega postopka in obravnave, razpisane za 7. december 2006, ki zaradi odsotnosti strank ni bila opravljena,
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, Saint-Gobain Pam SA, je 27. septembra 2000 vložila prijavo znamke Skupnosti pri Uradu za usklajevanje na notranjem
         trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994,
         L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija (v nadaljevanju: prijavljena znamka), je besedni znak PAM PLUVIAL.

      3        Zaradi dveh omejitev začetnega seznama proizvodov, ki ju je tožeča stranka vložila 9. oktobra 2000 in 29. maja 2002 in jih
         je UUNT sprejel 11. oktobra 2000 oziroma 4. julija 2002, proizvodi, za katere se zahteva registracija, spadajo v razreda 6
         in 17 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957 in
         ustrezajo naslednjim opisom:

      –        „Cevi in tube iz kovine ali na osnovi kovine, cevi in tube iz litine, spoji za kovine za prej navedene proizvode“ (razred
         6);

      –        „Spojke, nekovinske, za nekovinske cevi in trde nekovinske tube“ (razred 17).
      4        Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 61/2001 z dne 16. julija 2001.

      5        Družba Propamsa SA je 20. septembra 2001 na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94 zoper registracijo prijavljene znamke vložila
         ugovor.

      6        Ugovor je bil vložen na podlagi naslednjih prejšnjih pravic:

      –        figurativna znamka št. 737992, registrirana v Španiji 26. julija 1976 za „gradbene materiale“ (razred 19), prikazana spodaj
         (v nadaljevanju: prejšnja znamka):

      –         figurativna znamka št. 120075, registrirana v Španiji 26. julija 1976 za „cement“ (razred 19), prikazana spodaj:

      –        francoska označba mednarodne figurativne znamke št. 463089, prikazane spodaj in registrirane 2. septembra 1981, z učinkom
         v Avstriji, državah Beneluksa, Nemčiji, Franciji in Italiji, za „lepilne snovi, namenjene industriji“ (razred 1) in „gradbene
         materiale (nekovinske), neobdelane ali obdelane“ (razred 19):

      7        Ugovor je bil vložen zoper vse proizvode iz prijave znamke Skupnosti.

      8        Razlog, naveden v utemeljitev ugovora, je bila verjetnost zmede med prijavljeno znamko in tremi znamkami, navedenimi v točki
         6 zgoraj, v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      9        Oddelek za ugovore UUNT je z odločbo z dne 29. marca 2004 ugovoru ugodil in zavrnil prijavo znamke Skupnosti tožeče stranke.
         Oddelek za ugovore je najprej pojasnil, da mora biti primerjava med proizvodi, na katere se nanašajo nasprotujoče si znamke,
         po eni strani izvedena ob upoštevanju vseh proizvodov, ki se nanašajo na prijavljeno znamko, ne glede na njihovo trenutno
         ali načrtovano rabo s strani tožeče stranke in po drugi strani ob upoštevanju vseh proizvodov, za katere so bile znamke, na
         katere se sklicuje ugovor, registrirane, glede na to, da tožeča stranka ni vložila zahteve za dokaz o resni in dejanski rabi
         prejšnjih znamk v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94. Oddelek za ugovore je nato ugotovil, da so si cevi in tube,
         kovinske ali nekovinske, ter gradbeni materiali, ki jih označujejo prejšnje znamke, podobni. Slednji proizvodi naj bi obsegali
         najmanj nekovinske cevi in tube, ki naj bi imeli enako naravo in funkcijo, naj bi bili namenjeni enakim uporabnikom in naj
         bi se lahko uporabljali v kombinaciji ali konkurenčno s kovinskimi cevmi in tubami. Oddelek za ugovore je prav tako ugotovil,
         da so si kovinski ali nekovinski spoji za cevi in tube, na katere se nanaša prijavljena znamka, ter gradbeni materiali v tistem
         delu, v katerem so nujni za spajanje ali popravljanje kovinskih in nekovinskih cevi in tub, podobni. Nazadnje je oddelek za
         ugovore v zvezi s primerjavo nasprotujočih si znamk ugotovil, da je njihov prevladujoči element pojem „pam“ in da so si znamke
         zato zelo podobne, pri čemer vidna in slišna enakost prevladujočega elementa znakov tvorita zadostno protiutež vidnim in slišnim
         razlikam pri njihovih neprevladujočih delih. Oddelek za ugovore je na podlagi teh ugotovitev ugotovil, da v Španiji in Franciji
         obstaja verjetnost zmede med nasprotujočimi si znamkami v zvezi z vsemi zadevnimi proizvodi.

      10      Tožeča stranka je 26. maja 2004 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      11      Četrti odbor za pritožbe je z odločbo z dne 15. aprila 2005 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki
         vročena 19. julija 2005, zavrnil pritožbo tožeče stranke ter potrdil odločbo oddelka za ugovore.

      12      Odbor za pritožbe je najprej kot prepozno zavrgel zahtevo tožeče stranke za dokaz o resni in dejanski rabi znamk, navedenih
         kot razlog za ugovor, ki jo je tožeča stranka vložila v pisni izjavi, ki navaja vzroke za pritožbo. Odbor za pritožbe je v
         zvezi s tem odločil, da bi morala biti ta zahteva vložena v postopku z ugovorom, in sicer do trenutka, ko UUNT stranke obvesti
         o zaključku tega postopka, in ne prvič v fazi pritožbe pred odborom za pritožbe.

      13      Odbor za pritožbe je nato po opravljeni primerjavi med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko ugotovil, da sta si zadevni znamki
         kot celota podobni, upoštevajoč fonetično in vidno enakost njunega prevladujočega besednega elementa „pam“, ki prevlada nad
         vidnimi in fonetičnimi razlikami, ki pri prijavljeni znamki izhajajo iz drugotnega besednega elementa „pluvial“. Odbor za
         pritožbe je prav tako odločil, da so si proizvodi, na katere se znamki nanašata, podobni in dopolnilni, saj njihova prodaja
         poteka po enakih prodajnih kanalih, prodajajo se po enakih prodajnih točkah in so namenjeni enakim končnim uporabnikom. Glede
         na te dejavnike je odbor za pritožbe odločil, da med obravnavanima znamkama pri upoštevni javnosti v Španiji obstaja verjetnost
         zmede in da zato odboru za pritožbe ni bilo treba preizkusiti obstoja verjetnosti zmede med prijavljeno znamko in ostalimi
         znamkami, na katere se v ugovoru sklicuje družba Propamsa.

       Predlogi strank
      14      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      15      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      16      Tožeča stranka se v utemeljitev svoje tožbe sklicuje na dva tožbena razloga, izhajajoča iz kršitve člena 43 Uredbe št. 40/94
         oziroma člena 8(1)(b) iste uredbe.

       Priloge k tožbi od 9 do 15, 17, 18, 22 in 23
       Trditve strank
      17      UUNT navaja, da so bile priloge k tožbi od 9 do 15, 17, 18, 22 in 23, ki se nanašajo na ugled skupine Saint-Gobain in na pogoje
         uporabe nasprotujočih si znamk, prvič vložene pri Sodišču prve stopnje, saj pred tem niso bile predložene niti oddelku za
         ugovore niti odboru za pritožbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče prve stopnje teh dokumentov zato ne bi smelo upoštevati
         in bi jih moralo izključiti, ne da bi bilo treba preizkušati njihovo dokazno vrednost (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 18.
         februarja 2004 v zadevi Koubi proti UUNT – Flabesa (CONFORFLEX), T-10/03, Recueil, str. II-719, točka 52; z dne 29. aprila
         2004 v zadevi Eurocermex proti UUNT (Oblika steklenice piva), T-399/02, Recueil, str. II-1391, točka 52, in z dne 21. aprila
         2005 v zadevi Ampafrance proti UUNT – Johnson & Johnson (monBeBé), T-164/03, ZOdl., str. II-1401). V vsakem primeru pa naj
         ti dokumenti ne bi mogli ovreči izpodbijane odločbe.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      18      V skladu z ustaljeno sodno prakso je namen tožb pred Sodiščem prve stopnje nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe UUNT
         v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94, tako da preučevanje dejanskih okoliščin glede na dokumente, ki so bili prvič predloženi
         pri Sodišču prve stopnje, ni naloga slednjega (sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. marca 2006 v zadevi Telefon & Buch proti
         UUNT – Herold Business Data (Weisse Seiten), T-322/03, ZOdl., str. II-835, točka 65; glej v tem smislu tudi zgoraj v točki
         17 navedeno sodbo CONFORFLEX, točka 52).

      19      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da so bile priloge k tožbi od 9 do 15, 17, 18, 22 in 23 dejansko prvič predložene
         pri Sodišču prve stopnje. Zato teh dokumentov ni mogoče upoštevati in jih je treba izključiti, ne da bi bilo treba preizkušati
         njihovo dokazno vrednost (glej v tem smislu zgoraj v točki 18 navedeno sodbo Weisse Seiten, točka 65 in navedena sodna praksa).

       Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 43 Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      20      Tožeča stranka, sklicujoč se na načelo funkcionalne kontinuitete med organi UUNT, zatrjuje, da je odbor za pritožbe napačno
         kot prepozno zavrgel zahtevo za dokaz o rabi prejšnjih znamk, navedenih v ugovoru, ki je bila prvič podana v pisni izjavi,
         ki navaja vzroke za pritožbo. Tožeča stranka meni, da se je v skladu z zgoraj omenjenim načelom pred odborom za pritožbe popolnoma
         dopustno sklicevati na dejanske in pravne elemente, ki niso bili predloženi pri oddelku za ugovore.

      21      V obravnavani zadevi je taka ugotovitev še toliko bolj nujna, ker naj bi se tožeča stranka po opravljeni raziskavi prepričala,
         da naj bi družba Propamsa znamke, na katere se je sklicevala v ugovoru, uporabljala zgolj v zvezi s cementom in ne v zvezi
         z drugimi proizvodi, za katere so bile znamke registrirane. Zato naj bi tožeča stranka v svoji pisni izjavi, ki jo je pri
         odboru za pritožbe predložila 26. maja 2004, legitimno zahtevala, naj družba Propamsa dostavi dokaze o resni in dejanski rabi
         zadevnih znamk za obdobje petih let pred objavo prijave znamke Skupnosti.
      22      Tožeča stranka meni, da naj bi bila drugačna odločitev v neposrednem nasprotju s „temeljnim načelom“, izhajajočim iz osme
         uvodne izjave Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi
         znamkami (UL 1989, L 40, str. 1) ter iz devete uvodne izjave Uredbe št. 40/94, v skladu s katero ni razloga za varstvo nacionalnih
         znamk in znamk Skupnosti ali katerekoli znamke, registrirane pred njimi, razen če se znamke dejansko uporabljajo.

      23      Tožeča stranka dodaja, da je v členu 43 Uredbe št. 40/94, na katerega se sklicuje izpodbijana odločba, in sicer v njegovem
         prvem odstavku, predviden zgolj en postopkovni rok pri preizkusu ugovora, in sicer rok, ki ga postavi UUNT za vložitev pripomb
         strank na navedbe drugih strank ali navedbe UUNT. Tožeča stranka pa meni, da, medtem ko vložnik ugovora lahko dostavi dokaze
         o resni in dejanski rabi zgolj v roku, ki ga postavi UUNT, noben predpis ne določa posebnega roka za vložitev zahteve za dokaz
         o resni in dejanski rabi s strani druge stranke v postopku z ugovorom. Zato naj iz temeljnega načela izhajajoča pravica prijavitelja
         znamke Skupnosti, da od vložnika ugovora zahteva, naj dostavi dokaze o rabi svoje znamke, ne bi smela biti pogojevana s spoštovanjem
         roka, ki ni določen v nobenem posebnem predpisu.

      24      Sicer naj bi bilo res, da je bil rok za vložitev zahteve za dokaz o rabi določen z Uredbo Komisije (ES) št. 1041/2005 z dne
         29. junija 2005 o spremembi Uredbe (ES) št. 2868/95 za izvedbo Uredbe št. 40/94 (UL L 172, str. 4). Vendar pa naj se ta uredba
         v obravnavani zadevi ne bi uporabljala, saj je začela veljati šele 25. julija 2005, torej po sprejetju izpodbijane odločbe.

      25      UUNT uvodoma poudarja, da čeprav se popolnoma zaveda sodne prakse Sodišča prve stopnje glede načela funkcionalne kontinuitete,
         se glede tega načela z njim vedno ne strinja, kar naj bi med drugim ponazarjala pritožba, ki jo je vložil pri Sodišču (zadeva
         C-29/05 P) zoper sodbo Sodišča prve stopnje z dne 10. novembra 2004 v zadevi Kaul proti UUNT – Bayer (ARCOL) (T-164/02, ZOdl.,
         str. II-3807).

      26      UUNT dalje opozarja na svojo prakso glede zahteve za dokaz o resni in dejanski rabi v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe št.
         40/94, ki se odraža v smernicah glede postopkov pred UUNT, ki jih je po posvetovanju z upravnim odborom in zainteresiranimi
         krogi, zlasti glavnimi združenji zastopnikov pred UUNT, sprejel predstojnik UUNT z odločbo EX-04-2 z dne 10. maja 2004. V
         skladu s točko 1.1 različice teh smernic, ki je veljala ob sprejetju izpodbijane odločbe, je lahko zahteva za dokaz o rabi
         vložena do trenutka, ko UUNT stranke pisno obvesti, da ni več mogoče vložiti nobenih nadaljnjih pripomb oziroma da je pripravljen
         odločiti o ugovoru.

      27      Te smernice naj bi odražale ustaljeno prakso pri odločanju oddelkov za ugovore ter odborov za pritožbe. Tako naj bi bila v
         izpodbijani odločbi ta praksa, ki do danes ni bila izpodbijana, v skladu s točko 1.1 potrjena. UUNT v tem pogledu poudarja,
         da bi nasprotna odločitev med drugim povzročila podaljšanje postopkov, spodbujala zavlačevanje postopkov in tako ogrozila
         zaključek postopka z ugovorom, katerega namen je, upoštevajoč načelo pravne varnosti, preprosta in hitra razrešitev spora
         med znamkami pred registracijo in sodnimi postopki.

      28      Tožeča stranka, ki naj bi bila, kot je sama zatrjevala, ena izmed vodilnih v svetu v zadevni industriji in zaradi svojega
         obsežnega niza znamk navajena na postopke pred UUNT, naj v obravnavani zadevi v postopku pred oddelkom za ugovore ne bi uporabila
         možnosti zahtevati od družbe Propamsa, naj predloži dokaz o resni in dejanski rabi znamk, na katere se je sklicevala v ugovoru.
         Tožeča stranka naj bi se omejila na ohlapne trditve glede proizvodov družbe Propamsa in njihove rabe v povezavi z drugimi
         proizvodi na splošnem področju gradbeništva. Oddelek za ugovore naj torej teh navedb utemeljeno ne bi upošteval.

      29      UUNT poleg tega pojasnjuje, da je tožeča stranka zahtevo za dokaz o resni in dejanski rabi v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe
         št. 40/94 prvič podala v pisni izjavi, ki navaja vzroke za pritožbo, pred odborom za pritožbe 20. julija 2004 in ne ob vložitvi
         pritožbe, 26. maja 2004, kot naj bi v točki 43 svoje zahteve napačno navajala tožeča stranka. Trditve tožeče stranke pred
         Sodiščem prve stopnje, da je razlog za njeno zahtevo za dokaz o rabi prejšnjih znamk njeno prepričanje na podlagi poročila
         o raziskavi, priloženi k zahtevi s prilogo 23, da naj bi družba Propamsa svoje znamke uporabljala samo za cement, naj ne bi
         bilo mogoče sprejeti in naj bi bila vsaj dvomljiva. Po eni strani tega dokumenta ne bi smeli upoštevati, ker ni bil niti vložen
         niti se tožeča stranka nanj ni sklicevala pri odboru za pritožbe. Po drugi strani in predvsem, če bi Sodišče prve stopnje
         izjemoma odločilo, da bo ta dokument upoštevalo, naj bi ugotovilo, da ni datiran in da je samo na prilogi 6 naveden datum
         13. avgust 2004. Ta dokument naj zato ne bi dokazoval navedb tožeče stranke, da ga je vložila 26. maja 2004 oziroma 20. julija
         2004.

      30      UUNT prav tako opozarja Sodišče prve stopnje na nove določbe Uredbe št. 1041/2005 (glej točko 24 zgoraj), ki naj bi, čeprav
         jih ni mogoče uporabiti v obravnavani zadevi, natančneje izražale voljo zakonodajalca. Novo pravilo 22 Uredbe št. 2868/95,
         kot je bilo spremenjeno, naj bi bilo celo manj odprto kot prejšnja praksa odločanja UUNT, ker določa, da je zahteva za dokaz
         o resni in dejanski rabi znamke, na kateri temelji ugovor, sprejemljiva samo, če je bila vložena v roku, ki je določen za
         predložitev pripomb prijavitelja znamke na ugovor.

      31      UUNT končno meni, da tudi če bi bila domneva o nezakonitosti izpodbijane odločbe sprejeta, to v nobenem primeru ne bi smelo
         povzročiti njene razveljavitve. Tudi če bi se namreč prejšnja znamka uporabljala samo za cement in tudi če bi se primerjava
         morala omejiti na te proizvode, naj bi zaradi istih razlogov, kot so navedeni v izpodbijani odločbi, za španske potrošnike
         obstajala verjetnost zmede, ki bi po svoji naravi javnost zavedla v zmoto glede izvora zadevnih proizvodov.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      32      V skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 se za namene preizkusa ugovora na podlagi člena 42 iste uredbe domneva, da
         se je prejšnja znamka resno in dejansko uporabljala, dokler prijavitelj ni vložil zahteve za dokaz o takšni rabi. (sodbi Sodišča
         prve stopnje z dne 17. marca 2004 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – González Cabello in Iberia Líneas Aéreas de España
         (MUNDICOR), T-183/02 in T-184/02, Recueil, str. II-965, točka 38).

      33      V obravnavani zadevi je ugotovljeno, da je tožeča stranka tako zahtevo prvič vložila v fazi pritožbe pred odborom za pritožbe.
         Vendar tožeča stranka meni, da je bila ta zahteva dopustna. V tem pogledu po eni strani navaja, da z Uredbo št. 40/94 ni določen
         noben rok za vložitev take zahteve, sicer pa naj bi bila določitev takega roka v nasprotju z načelom, ki izhaja iz devete
         uvodne izjave te uredbe, omenjene v točki 22 zgoraj. Tožeča stranka po drugi strani meni, da je bilo ob uporabi načela funkcionalne
         kontinuitete med nižjimi organi UUNT in odbori za pritožbe zahtevo mogoče prvič vložiti pri odboru za pritožbe.

      34      Treba je spomniti, da mora biti v skladu s sodno prakso zahteva za dokaz o resni in dejanski rabi prejšnje znamke izrecno
         izražena in pravočasno vložena pri UUNT (zgoraj v točki 32 navedeni sodbi Sodišča prve stopnje MUNDICOR, točka 38; sodbi Sodišča
         prve stopnje z dne 16. marca 2005 v zadevi L'Oréal proti UUNT – Revlon (FLEXI AIR), T-112/03, ZOdl., str. II-949, točka 24,
         in z dne 7. junija 2005 v zadevi Lidl Stiftung proti UUNT – REWE-Zentral (Salvita), T-303/03, ZOdl., str. II-1917, točka 77).
         V tem smislu je bilo razsojeno, kar ni v nasprotju z deveto uvodno izjavo Uredbe št. 40/94, da mora biti zahteva za dokaz
         o resni in dejanski rabi prejšnje znamke načeloma vložena v istem roku, kot ga oddelek za ugovore postavi prijavitelju znamke
         Skupnosti za vložitev svojih pripomb v odgovor na ugovor (zgoraj navedena sodba FLEXI AIR, točke od 25 do 28).

      35      Vendar vprašanje, ali mora prijavitelj znamke vložiti zahtevo za dokaz resne in dejanske rabe prejšnje znamke v istem roku,
         kot mu ga postavi oddelek za ugovore za vložitev pripomb na ugovor, ali pa mora biti taka zahteva vložena v posebnem roku,
         ki ga prijavitelju znamke morebiti postavi oddelek za ugovore, in po izteku katerega bi imel slednji pravico, da take zahteve
         ne upošteva, v obravnavani zadevi ni upoštevno. Tožeča stranka dejansko ni vložila zahteve za dokaz o resni in dejanski rabi
         prejšnje znamke v roku za vložitev pripomb na ugovor družbe Propamsa v skladu s členom 43(1) Uredbe št. 40/94. UUNT poleg
         tega trdi, da v ta namen oddelek za ugovore tožeči stranki ni postavil nobenega posebnega roka. Vendar pa UUNT zatrjuje, da
         bi tožeča stranka v skladu s točko 1.1 zgoraj navedenih smernic predstojnika UUNT (glej točko 26 zgoraj), ki odraža ustaljeno
         prakso pri odločanju, morala vložiti zahtevo za dokaz o resni in dejanski rabi prejšnje znamke v postopku z ugovorom, in sicer
         do trenutka, ko oddelek za ugovore stranke obvesti, da je pripravljen odločati o ugovoru.

      36      Tako v obravnavani zadevi ne gre za vprašanje spoštovanja roka, določenega za vložitev te zahteve, temveč za vprašanje, pri
         katerem organu UUNT jo je treba vložiti, in sicer, ali jo je treba obvezno vložiti pri oddelku za ugovore ali pa jo je mogoče
         prvič vložiti pri odboru za pritožbe.

      37      V tem pogledu je treba poudariti, da je učinek vložitve zahteve za dokaz o resni in dejanski rabi prejšnje znamke, da mora
         vložnik ugovora dokazati resno in dejansko uporabo – ali obstoj utemeljenih razlogov za neuporabo –, da se njen ugovor ne
         zavrne (zgoraj v točki 32 navedeni sodbi MUNDICOR, točka 38; zgoraj v točki 34 navedena sodba FLEXI AIR, točka 24, in zgoraj
         v točki 34 navedena sodba Salvita, točka 77). Ko torej prijavitelj znamke enkrat sproži vprašanje resne in dejanske rabe prejšnje
         znamke, mora biti to vprašanje rešeno pred odločitvijo o samem ugovoru (zgoraj v točki 34 navedena sodba FLEXI AIR, točka
         26). Zato zahteva za dokaz o resni in dejanski rabi prejšnje znamke v postopek z ugovorom vnaša posebno in predhodno vprašanje
         ter v tem smislu spreminja njegovo vsebino.

      38      Poleg tega je treba spomniti na besedilo člena 127(1) Uredbe št. 40/94, ki določa, da je oddelek za ugovore pristojen za odločanje
         o ugovoru zoper prijave za registracijo znamke Skupnosti, medtem ko so odbori za pritožbe med drugim pristojni za odločanje
         o pritožbah v zvezi z odločitvami oddelkov za ugovore.

      39      Iz predhodnih določb in ugotovitev izhaja, da o ugovoru, tako kot je opredeljen z različnimi akti in postopkovnimi zahtevami
         strank, vključno z morebitno zahtevo za dokaz o resni in dejanski rabi prejšnje znamke, na prvi stopnji odloča oddelek za
         ugovore. Zato taka zahteva ne more biti prvič vložena pri odboru za pritožbe. V nasprotnem primeru bi odbor za pritožbe odločal
         o povsem posebni zahtevi, povezani z novimi pravnimi in dejanskimi vprašanji, izhajajočimi iz postopka z ugovorom, kot je
         bil vložen in kot ga je obravnaval oddelek za ugovore. Vendar pa je odbor za pritožbe pristojen samo za odločanje o pritožbah
         zoper odločitve oddelkov za ugovore in ne za prvostopenjsko odločanje o novem ugovoru.

      40      Funkcionalna kontinuiteta, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča prve stopnje (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 23. septembra
         2003 v zadevi Henkel proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE), T-308/01, Recueil, str. II-3253, točki 25 in 26, z dne 1. februarja
         2005 v zadevi SPAG proti UUNT – Dann in Backer (HOOLIGAN), T-57/03, ZOdl., str. II-287, točka 18, in z dne 10. julija 2006
         v zadevi La Baronia de Turis proti UUNT − Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE), T-323/03, še neobjavljena v ZOdl., točki
         57 in 58), v nobenem primeru ne upravičuje, da se taka zahteva prvič vloži pri odboru za pritožbe, saj nikakor ne vključuje
         tega, da bi odbor za pritožbe preizkusil zadevo, ki bi bila drugačna od tiste, ki je bila predložena oddelku za ugovore, in
         sicer razširjena s predhodnim vprašanjem o resni in dejanski rabi prejšnje znamke.

      41      Iz tega izhaja, da je bilo v izpodbijani odločbi pravilno ugotovljeno, da tožeča stranka v fazi pritožbe pred odborom za pritožbe
         prvič ni bila upravičena zahtevati, naj vložnik ugovora dostavi dokaz o resni in dejanski rabi prejšnjih znamk, na katere
         se je sklicevala v ugovoru. Prvi tožbeni razlog je zato treba zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      42      Prvič, tožeča stranka izpodbija odločitev v izpodbijani odločbi, v skladu s katero so proizvodi, na katere se nanaša prijavljena
         znamka in ki se lahko uporabljajo za gradnjo stavb, enaki ali dopolnilni gradbenim materialom, na katere se nanaša prejšnja
         znamka.

      43      Tožeča stranka trdi, da sta pojma „gradbeni materiali“ in „nekovinski gradbeni materiali“, na katera se nanašata znamki št.
         737992 oziroma 463089 družbe Propamsa, tako nedoločna in široka, da je vanju mogoče vključiti neskončno število proizvodov,
         ki niso v nobeni medsebojni zvezi, in tako zadevnemu imetniku znamk priznati neupravičen in izpodbojen monopol. Tožeča stranka
         v zvezi s tem poudarja, da so francoska sodišča že razglasila ničnost znamk v primeru nedoločnih opisov blaga ali storitev,
         na katere so se te znamke nanašale, na primer pri znamkah, ki so pokrivale „poslovne storitve“.

      44      Tožeča stranka poudarja, da vse človeške dejavnosti, ne glede na njihovo naravo ali namen, predpostavljajo določen bolj ali
         manj zapleten gradbeni postopek, ki zahteva uporabo velikega števila proizvodov, od običajnih do bolj zapletenih. To pa naj
         nikakor ne bi pomenilo, da morajo biti vsi ti proizvodi in storitve obravnavani kot enaki ali dopolnilni gradbenim materialom.

      45      Tožeča stranka priznava, da je pri primerjavi zadevnih proizvodov in storitev treba upoštevati njihove splošne značilnosti,
         vendar pa poudarja, da o podobnosti ali dopolnilnosti teh istih proizvodov ali storitev ne gre sklepati zgolj na podlagi okoliščine,
         da jih je mogoče uporabljati za gradbene postopke, razen če bi za podobne šteli proizvode in storitve s povsem različnimi
         značilnostmi.

      46      Tako naj na primer betona in električnih žic ne bi smeli šteti kot podobnih ali dopolnilnih samo zaradi dejstva, ker se uporabljajo
         pri določenem gradbenem postopku. Ti proizvodi naj bi dejansko imeli različno naravo, uporabljali naj bi se v različne namene
         in naj bi jih večinoma proizvajali različni obrati. Arhitekturnih storitev iz razreda 42 in nekovinskih cevi iz razreda 19
         naj prav tako ne bi šteli za podobne samo zaradi tega, ker se uporabljajo pri gradbenih postopkih.

      47      Tožeča stranka v zvezi s tem meni, da je bilo v točki 20 izpodbijane odločbe napačno upoštevano, da gradnja stavb in infrastrukture
         neizogibno vključuje različne sisteme, kot so kanalizacija, sistemi za obdelavo rabljene vode, sistemi protipožarne varnosti,
         vodovodi ali sistemi za umetno namakanje, v zvezi s katerimi se uporabljajo nasprotujoči si proizvodi, ter da sta si ti dve
         vrsti proizvodov podobni.

      48      Tožeča stranka zato meni, da naj se v obravnavani zadevi proizvodi, na katere se nanaša prijavljena znamka, in sicer kovinske
         cevi in njihove spojke ter gradbeni materiali, ne bi šteli za podobne samo zaradi dejstva, ker se tako kot mnogi drugi zelo
         različni proizvodi uporabljajo za gradnjo stavb. Proizvodi, na katere se nanaša prijavljena znamka, naj bi imeli zelo različne
         funkcije v primerjavi z gradbenimi materiali in naj s slednjimi nikakor ne bi bili nadomestljivi.

      49      Tožeča stranka v tem pogledu poudarja, da se sistemi, s katerimi trguje, ne uporabljajo pri gradnji stavb, temveč pri postavitvi
         infrastruktur za odtekanje vode in oskrbo z vodo. Njene stranke naj bi tako bile predvsem lokalne skupnosti in ne podjetja
         za gradnjo stavb.

      50      Drugič, tožeča stranka izpodbija trditev v izpodbijani odločbi (točka 13), v skladu s katero upoštevno javnost hkrati sestavljata
         strokovna javnost in širša javnost.

      51      Tožeča stranka meni, da trg s kovinskimi cevmi iz raztezne litine, ki so namenjene zlasti obdelavi deževnice, sestavlja zelo
         majhno število posrednikov in da se nanaša na izredno specializirano javnost, ki sodeluje pri postavitvi mrež za odtekanje
         deževnice in odpadnih voda. To javnost naj bi sestavljale zlasti lokalne skupnosti v Franciji in tujini, ki naj bi popolnoma
         poznale proizvode tožeče stranke. Zato naj bi upoštevno javnost v obravnavani zadevi sestavljale posebej specializirane in
         kvalificirane osebe.

      52      Tožeča stranka se v utemeljitev teh trditev sklicuje na odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 10. februarja 2005 v
         zadevi R 411/2004-1, katerega odločitve glede upoštevne javnosti naj bi bile v obravnavani zadevi neposredno uporabljive.

      53      Tožeča stranka naj bi na trgu odtočnih napeljav za deževnico zasedala prvo mesto, kot dokazuje s predstavitveno mapo proizvodov
         PAM PLUVIAL in izpiskom s svoje spletne strani, ki sta priložena tožbi.

      54      Nasprotno pa naj družba Propamsa na tem področju sploh ne bi nastopala in naj bi svojo prejšnjo znamko PAM uporabljala zgolj
         za cement, tako kot naj bi bilo ugotovljeno s poizvedbami, izvedenimi na zahtevo tožeče stranke.

      55      Družba Propamsa naj bi ta proizvod prodajala bližnjim odjemalcem, zlasti zasebnikom in majhnim stavbnim podjetjem, ki naj
         ne bi poznali tožeče stranke in njenih proizvodov.

      56      Tretjič, tožeča stranka na zadnjem mestu ugovarja izpodbijani odločbi v delu, v katerem je bila zavrnjena njena utemeljitev
         (točka 15), da naj bi upoštevna strokovna javnost znak PAM neizogibno dojemala v povezavi z njeno firmo („Saint-Gobain Pam“).

      57      Rezultati poizvedb glede ključnih besed „Pam“ in „cevi“ v francoščini, španščini in angleščini, ki jih je tožeča stranka opravila
         na svetovnem spletu, naj bi se nanašali samo na tožečo stranko, na družbo Propamsa pa niti enkrat. Tožeča stranka svoji tožbi
         prilaga rezultate teh poizvedb.

      58      To naj bi izkazovalo svetovni ugled, ki naj bi ga uživala tožeča stranka na področju odtočnih napeljav, na katerem naj družba
         Propamsa ne bi delovala. Upoštevna javnost naj v nobenem primeru ne bi menila, da so proizvodi, na katere se nanaša prijavljena
         znamka, lahko izhajali iz družbe Propamsa ali iz podjetja, ki je z njo gospodarsko povezano. Te navedbe naj bi bilo mogoče
         podkrepiti z dejstvom, da se vsi proizvodi tožeče stranke dosledno prodajajo pod znamko PAM ali znamkami, izpeljanimi iz slednje,
         kakršne so PAM PLUVIAL, PAM NATURAL ali PAM GLOBAL.

      59      Poleg tega naj bi bili prodajni kanali glede proizvodov, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, v obravnavani zadevi
         popolnoma različni, saj naj bi tožeča stranka s svojimi proizvodi trgovala zgolj neposredno ali prek posrednika v svojih podružnicah
         zunaj Francije.

      60      Zato naj bi bil zaključek v izpodbijani odločbi, da obstaja verjetnost zmede, napačen, saj naj bi bilo v obravnavani zadevi
         to povsem izključeno.

      61      Prvič, UUNT poudarja, da je bila v izpodbijani odločbi sodna praksa (sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. aprila 2005 v zadevi
         Gillette proti UUNT – Wilkinson Sword (RIGHT GUARD XTREME sport), T-286/03, neobjavljena v ZOdl., točka 33), v skladu s katero
         mora biti v postopku z ugovorom primerjava med proizvodi izvedena ob upoštevanju besedila prijave znamke, kot je bilo vloženo
         ali zoženo, medtem ko so v tem pogledu pogoji uporabe ali namen uporabe prijavljene znamke nepomembni, pravilno uporabljena.

      62      To naj bi bilo v obravnavani zadevi toliko bolj utemeljeno, saj tožeča stranka razen spremembe seznama proizvodov, ki jo je
         UUNT sprejel 4. julija 2002, ni vložila nobene druge omejitve besedila svoje prijave, čeprav bi to lahko storila kadarkoli
         v skladu s členom 44(1) Uredbe št. 40/94 in pravilom 13 Uredbe št. 2868/95.

      63      Drugič, glede javnosti, v zvezi s katero je v obravnavani zadevi treba presojati verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama,
         UUNT trdi, da proizvodi, na katere se ti znamki nanašata, zaradi svojih splošnih značilnosti lahko zanimajo tako splošno javnost,
         predvsem tisto, ki je seznanjena s sistemi „naredi sam“, kot tudi bolj strokovno javnost, ki je neizogibno bolj pozorna in
         poučena ter jo sestavljajo strokovnjaki, zlasti s področja gradbeništva. Zato naj bi bilo v izpodbijani odločbi v nasprotju
         s trditvami tožeče stranke pravilno ugotovljeno, kaj je v obravnavani zadevi upoštevna javnost.

      64      UUNT v vsakem primeru meni, da tega vprašanja Sodišču prve stopnje ni treba rešiti, ker zadošča preučitev verjetnosti zmede
         pri povprečnem potrošniku. Vsekakor pa v skladu s sodno prakso v primeru izključitve verjetnosti zmede pri povprečnem potrošniku
         ta okoliščina zadostuje za zavrnitev pritožbe, saj ta presoja še toliko bolj velja za „strokovni“ del upoštevne javnosti,
         katerega stopnja pozornosti je že po opredelitvi večja od pozornosti povprečnega potrošnika (sodba Sodišča prve stopnje z
         dne 12. januarja 2006 v zadevi Devinlec proti UUNT – TIME ART (QUANTUM), T-147/03, ZOdl., str. II-11, točka 62).

      65      Poleg tega UUNT poudarja, da glede na to, da je bila prejšnja znamka registrirana in zaščitena v Španiji, upoštevno javnost
         v obravnavani zadevi sestavljajo povprečni potrošniki te države članice.

      66      Tretjič, UUNT meni, da je bilo v izpodbijani odločbi pravilno ugotovljeno, da so proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoči
         si znamki, podobni glede na njihov namen in enake načine uporabe. V nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, naj bi „gradbeni
         materiali“, ki jih pokriva prejšnja znamka, pomenili popolnoma določno kategorijo. Iz opredelitve te kategorije v elektronski
         obliki slovarja Le Robert naj bi izhajalo, da naj upoštevna javnost ne bi imela nikakršnih težav predstavljati si, katere vrste proizvodov vsebuje
         ta kategorija. Šlo naj bi za neobdelane ali delno obdelane gradbene proizvode ter proizvode, ki jih je razmeroma enostavno
         izdelati iz slednjih. Zato naj bi bilo v izpodbijani odločbi pravilno ugotovljeno, da so s pojmom „gradbeni materiali“ mišljeni
         vsi proizvodi, ki jih obsega ugotovljena pomenska kategorija.

      67      V obravnavani zadevi naj tožeča stranka prav tako ne bi smela uspeti s trditvijo, da določen gradbeni postopek zahteva zelo
         veliko število proizvodov. Za potrebe te zadeve naj pravzaprav ne bi bilo treba primerjati vseh proizvodov in storitev, potrebnih
         za določen gradbeni postopek, kot so električne žice in arhitekturne storitve, s proizvodi, na katere se nanaša prijavljena
         znamka. Kot naj bi v izpodbijani odločbi navedel odbor za pritožbe, bi morala primerjava temeljiti na splošnih značilnostih
         proizvodov, na katere se nanašajo v ugovoru navedene znamke. UUNT torej meni, da ni mogoče zanikati, da imajo ti proizvodi
         enak namen in da se uporabljajo za gradnjo stavb ali infrastruktur.

      68      Zgornjo utemeljitev naj bi potrdila tudi sama tožeča stranka, saj naj bi pred oddelkom za ugovore priznala, da so njeni proizvodi
         namenjeni rabi na številnih področjih, medtem ko naj bi pred Sodiščem prve stopnje zatrjevala, da se ti proizvodi lahko uporabljajo
         ne samo pri gradbenih postopkih, temveč tudi pri postavitvah infrastruktur za odtekanje vode in oskrbo z vodo. Zato naj bi
         držala ugotovitev, da imajo zadevni proizvodi enak namen in se uporabljajo enako.

      69      UUNT prav tako trdi, da je bilo v izpodbijani odločbi dalje pravilno ugotovljeno, da so proizvodi, na katere se nanašajo v
         ugovoru navedene znamke, dopolnilni. Gradnja stavb in postavitev infrastruktur naj bi namreč neizogibno vključevali gradnjo
         različnih sistemov, kot so kanalizacija, sistemi obdelave odpadnih voda, sistemi protipožarne zaščite, vodovodna omrežja ali
         sistemi za umetno namakanje, kar zahteva uporabo proizvodov, na katere se nanaša prijavljena znamka. Zato naj bi bilo nepojmljivo,
         da bi se tube in cevi ter njihovi delci in sestavni deli uporabljali za gradnjo stavb in infrastruktur brez uporabe gradbenih
         materialov, med katerimi je cement.

      70      UUNT poleg tega poudarja, da, kot je bilo ugotovljeno v točki 22 izpodbijane odločbe, proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoči
         si znamki, ponavadi potujejo po enakih prodajnih kanalih, se prodajajo na enakih prodajnih točkah in so namenjeni enakim končnim
         uporabnikom, in sicer po eni strani posameznikom, zlasti tistim, seznanjenim s sistemi „naredi sam“, in po drugi strani gradbenim
         strokovnjakom, kot so med drugim gradbeniki, vodovodni inštalaterji in strokovnjaki za ogrevanje. Upoštevna javnost naj bi
         zato dobila vtis, da imajo lahko vsi proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, enak komercialni izvor.

      71      UUNT meni, da trditve tožeče stranke zoper to točko izpodbijane odločbe temeljijo izključno na nameravani rabi prijavljene
         znamke, ki pa je nepomembna.

      72      Četrtič, UUNT meni, da je bilo v izpodbijani odločbi pravilno ugotovljeno, da sta si nasprotujoči si znamki podobni, upoštevajoč
         njuno prevladujočo vidno in fonetično podobnost. Tožeča stranka naj v tožbi ne bi navedla nobene trditve, ki bi to ugotovitev
         ovrgla.

      73      UUNT poudarja, da pojem „pam“ v španščini nima nobenega pomena. Nasprotno pa pojem „pluvial“ pri prijavljeni znamki v španščini
         pomeni „deževen“. Zato naj bi bilo v izpodbijani odločbi pravilno poudarjeno, da bo upoštevna javnost ta pojem zaznavala,
         kot da napotuje na določeno kakovost ali funkcije proizvodov, na katere se nanaša prijavljena znamka, in sicer, da so ti proizvodi
         namenjeni rabi v deževnih razmerah ali da so posebej prilagojeni tem razmeram.

      74      UUNT na podlagi teh ugotovitev in ob upoštevanju sodne prakse (sodbi Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95,
         Recueil, str. I-6191, točka 23, in z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819,
         točka 25; sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla Germany (MATRATZEN),
         T-6/01, Recueil, str. II-4335, točki 33 in 35) meni, da pojem „pam“, ki je obenem edini besedni element prejšnje znamke ter
         eden od dveh besednih elementov prijavljene znamke, pri slednji celostno gledano izkazuje prevladujoč značaj, česar pa naj
         tožeča stranka ne bi izpodbijala.

      75      UUNT spominja, da na vidni in fonetični ravni pojem „pam“ ni samo edini pojem, ki ga vsebuje prejšnja znamka, temveč je tudi
         postavljen na prvo mesto pri prijavljeni znamki. Zaradi svojega položaja naj bi ta pojem postal posebej pomemben, saj naj
         bi bila javnost bolj pozorna na začetni kot na končni del znamke, pri čemer je ta težnja še bolj naravna, če začetni del znamke
         vsebuje, tako kot v obravnavani zadevi, resnično razlikovalen in izstopajoč element tako v pisni kot v slišni obliki. Zato
         naj bi odbor za pritožbe upravičeno ugotovil obstoj vidne in fonetične podobnosti med nasprotujočima si znamkama.

      76      Na pojmovni ravni naj pojem „pam“ v španščini ne bi imel nobenega pomena, medtem ko naj bi ga pojem „pluvial“ imel (deževen),
         zaradi česar naj bi slednji dobil podporen pomen. Trditev tožeče stranke pred Sodiščem prve stopnje, da naj bi upoštevna javnost
         pojem „pam“ zaznavala kot njeno sedanjo firmo, prav tako kot njena trditev pred odborom za pritožbe, da naj bi bil ta pojem
         zaznan kot okrajšava njene prejšnje firme (Pont-à-Mousson), naj nikakor ne bi bila očitna in naj ne bi bila podprta z nobenimi dokazi. Sodišče prve stopnje naj bi zato moralo, tako
         kot odbor za pritožbe (točka 15, drugi stavek, izpodbijane odločbe), te trditve tožeče stranke zavrniti kot neutemeljene.

      77      Petič in zadnjič, UUNT poudarja, da različni dejavniki, ki jih je v skladu s sodno prakso treba upoštevati pri splošni presoji
         verjetnosti zmede, v obravnavani zadevi potrjujejo obstoj te verjetnosti. Podobnost med nasprotujočima si znamkama in proizvodi,
         na katere se ti znamki nanašata, naj bi bila ugotovljena. Poleg tega naj bi bilo gotovo, da ima prejšnja znamka vsaj poseben
         razlikovalni značaj glede vseh proizvodov, ki jih označuje. Zato naj bi bilo v izpodbijani odločbi pravilno ugotovljeno, da
         bo upoštevna javnost, ki si bo zapomnila pojem „pam“ iz prejšnje znamke, ob soočenju s proizvodi, na katere se nanaša prijavljena
         znamka, nagnjena k temu, da jim pripiše enak komercialni izvor kot proizvodom, ki jih označuje prejšnja znamka, in sicer toliko
         bolj, ker se zadevni proizvodi lahko prodajajo skupaj in po enakih prodajnih kanalih.

      78      V točki 27 izpodbijane odločbe naj bi bilo prav tako pravilno ugotovljeno, da bo povprečni potrošnik lahko upravičeno domneval,
         da prejšnja znamka izhaja iz glavne znamke „pam“ in da označuje linijo proizvodov, ki se prodajajo pod isto družino znamk.
         Drugače povedano, obstajala naj bi verjetnost, da bo upoštevna javnost nasprotujoči si znamki dojemala kot taki, ki se nanašata
         na dve različni vrsti proizvodov, ki pa vendarle izvirata iz istega podjetja ali gospodarsko povezanih podjetij.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      79      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne
         registrira, „če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo
         znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost
         povezovanja s prejšnjo znamko“. Sicer pa na podlagi člena 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94 pojem „prejšnje znamke“ pomeni znamke,
         registrirane v državi članici z datumom zahtev za registracijo, ki predhodi datumu zahteve za registracijo znamke Skupnosti.

      80      V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede pomeni verjetnost, da bi javnost lahko domnevala, da izvirajo zadevni proizvodi
         ali storitve iz istega podjetja oziroma gospodarsko povezanih podjetij.

      81      Po enaki sodni praksi je treba verjetnost zmede upoštevati celostno, v skladu s tem, kako upoštevna javnost dojema znake in
         zadevne proizvode ali storitve in ob upoštevanju vseh pomembnih dejavnikov, še posebej soodvisnosti med podobnostjo znakov
         in podobnostjo označenih proizvodov in storitev (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios
         RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 31 do 33 in navedena
         sodna praksa).

      82      Prvič, v obravnavani zadevi je treba opozoriti, da je bilo v izpodbijani odločbi ugotovljeno, da obstaja verjetnost zmede
         med prijavljeno in prejšnjo znamko. Zato v izpodbijani odločbi ni bila opravljena primerjava med prijavljeno znamko in drugimi
         znamkami, na katere se je družba Propamsa sklicevala v ugovoru (izpodbijana odločba, točki 14 in 29).

      83      Glede tega je treba opozoriti, da je namen tožbe pred Sodiščem prve stopnje nadzor zakonitosti odločbe odbora za pritožbe.
         Zato se mora ta nadzor nanašati na pravna vprašanja, s katerimi se ta odbor ukvarja (sodba Sodišča prve stopnje z dne 7. septembra
         2006 v zadevi Meric proti UUNT – Arbora & Ausonia (PAM-PIM’S BABY-PROP), T-133/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 22). Treba
         je torej preizkusiti, ali je odbor za pritožbe utemeljeno ugotovil obstoj verjetnosti zmede med prijavljeno in prejšnjo znamko,
         ne da bi upošteval druge znamke, na katere se je družba Propamsa sklicevala v ugovoru.

      84      Drugič, upoštevajoč trditve tožeče stranke glede proizvodov, na katere se nanaša prijavljena znamka, in javnosti, kateri so
         ti proizvodi namenjeni, je treba preizkusiti, ali je odbor za pritožbe za namen preizkusa obstoja verjetnosti zmede med nasprotujočima
         si znamkama pravilno opredelil po eni strani proizvode, na katere se ti znamki nanašata, ter po drugi strani zadevno javnost.

      –       Proizvodi, ki jih je treba upoštevati pri presoji verjetnosti zmede
      85      Treba je opozoriti, da se mora primerjava proizvodov, kot izhaja iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, nanašati na besedilo proizvodov,
         ki jih označuje prejšnja znamka, navedena v ugovoru, in ne na proizvode, za katere se ta znamka dejansko uporablja, razen
         če se na podlagi zahteve za dokaz o resni in dejanski rabi prejšnje znamke v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 dokaže,
         da se je prejšnja znamka uporabljala le za del proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana (zgoraj v točki 83
         navedena sodba PAM‑PIM’S BABY‑PROP, točka 30).

      86      Kot je bilo poudarjeno pri preizkusu prvega tožbenega razloga, je v obravnavani zadevi tožeča stranka zahtevo za dokaz o resni
         in dejanski rabi prejšnje znamke prvič vložila šele pred odborom za pritožbe, ki jo je pravilno zavrgel kot prepozno. Odbor
         za pritožbe je torej v izpodbijani odločbi za namen primerjave s proizvodi, na katere se nanaša prijavljena znamka, pravilno
         upošteval vse proizvode, za katere je bila prejšnja znamka registrirana, in sicer „gradbene materiale“.

      87      V nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka (točka 43 zgoraj), je ta kategorija proizvodov dovolj določna in, upoštevajoč
         pomen uporabljenih pojmov, vključuje tako vse neobdelane ali delno obdelane materiale, ki so potrebni ali koristni za gradnjo,
         kot iz slednjih razmeroma enostavno izdelane proizvode.

      88      V vsakem primeru je treba spomniti, da je prejšnja znamka nacionalna španska znamka, katere veljavnosti registracije ni mogoče
         presojati v okviru postopka registracije znamke Skupnosti, ampak samo v okviru postopka zaradi razveljavitve, ki se je začel
         v zadevni državi članici (zgoraj v točki 74 navedena sodba Sodišča prve stopnje MATRATZEN, točka 55, in sodba Sodišča prve
         stopnje z dne 21. aprila 2005 v zadevi PepsiCo proti UUNT – Intersnack Knabber-Gebäck (RUFFLES), T-269/02, ZOdl., str. II-1341,
         točka 25). V obravnavani zadevi so bili torej organi UUNT dolžni upoštevati tak seznam proizvodov, na katere se nanaša prejšnja
         znamka, kot je bil vložen ob registraciji te znamke kot nacionalne znamke.

      89      V zvezi s proizvodi, na katere se nanaša prijavljena znamka, je treba spomniti, da UUNT v postopku z ugovorom lahko upošteva
         zgolj seznam proizvodov, ki je naveden v prijavi določene znamke, ob upoštevanju morebitnih poznejših sprememb seznama (zgoraj
         v točki 61 navedena sodba RIGHT GUARD XTREME sport, točka 33). Trditve tožeče stranke glede določenih proizvodov, v zvezi
         s katerimi namerava uporabljati prijavljeno znamko, so torej v obravnavani zadevi nepomembne, saj tožeča stranka seznama proizvodov
         v svoji prijavi znamke Skupnosti ni spremenila v skladu z zatrjevano namero. Zato so bili v izpodbijani odločbi za namen presoje
         verjetnosti zmede pravilno upoštevani vsi proizvodi, ki jih je tožeča stranka navedla v prijavi znamke Skupnosti, kot je bila
         spremenjena (glej točko 3 zgoraj).

      –       Upoštevna javnost
      90      Treba je zavrniti trditve tožeče stranke, da naj bi bila javnost, ki ji je namenjena prijavljena znamka, v zvezi z javnostjo,
         glede katere je v obravnavani zadevi treba presojati verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama, izključno zelo specializirana
         javnost, ki jo sestavljajo zlasti lokalne skupnosti, (glej točki 49 in 51 zgoraj). Tožeča stranka te trditve utemeljuje z
         nameravano rabo prijavljene znamke, ki pa je, kot je bilo že poudarjeno, nepomembna.

      91      Iz tega izhaja, da je bilo, upoštevajoč naravo in namen proizvodov, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, v točki
         13 izpodbijane odločbe pravilno potrjeno, da upoštevno javnost sestavljata obenem specializirana javnost, in sicer strokovnjaki
         na področju gradbeništva in popravil, ter širša javnost, vključujoč povprečnega potrošnika, ki si lahko, kot poudarja UUNT,
         priskrbi zadevne proizvode za uporabo „naredi sam“.

      –       Primerjava proizvodov
      92      Za presojo podobnosti proizvodov, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, je treba v skladu s sodno prakso upoštevati
         vse upoštevne dejavnike, ki označujejo razmerje med zadevnimi proizvodi in ki vključujejo zlasti njihovo naravo, namen, uporabo
         in konkurenčnost oziroma dopolnilnost (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 4. novembra 2003 v zadevi Díaz proti UUNT – Granjas
         Castelló (CASTILLO), T-85/02, Recueil, str. II-4835, točka 32, in z dne 24. novembra 2005 v zadevi Sadas proti UUNT – LTJ
         Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T-346/04, ZOdl., str. II-4891, točka 33).

      93      Iz izpodbijane odločbe izhaja, da je odbor za pritožbe pri primerjavi zadevnih proizvodov upošteval okoliščino, da se tako
         proizvodi, na katere se nanaša prejšnja znamka, kot proizvodi, na katere se nanaša prijavljena znamka, lahko uporabljajo pri
         gradnji stavb in infrastruktur, vključujoč gradnjo različnih sistemov z uporabo teh proizvodov, kot so kanalizacija, sistemi
         za obdelavo odpadnih voda, sistemi protipožarne varnosti, vodovodi ali sistemi za umetno namakanje. Zaradi enakega namena
         in načina uporabe teh proizvodov pri gradnji stavb in infrastruktur je bilo v izpodbijani odločbi pravilno ugotovljeno, da
         so si proizvodi podobni.

      94      V izpodbijani odločbi je bilo prav tako pravilno ugotovljeno, da so proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki,
         dopolnilni. V tem pogledu je treba spomniti, da so dopolnilni proizvodi tisti proizvodi, med katerimi obstaja tesna povezava,
         tako da je en nepogrešljiv ali pomemben za uporabo drugega, in da lahko potrošniki mislijo, da je za njihovo proizvodnjo odgovorno
         isto podjetje (sodba Sodišča prve stopnje z dne 1. marca 2005 v zadevi Sergio Rossi proti UUNT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI),
         T-169/03, ZOdl., str. II-685, točka 60, potrjena na podlagi pritožbe s sodbo Sodišča z dne 18. julija 2006 v zadevi Rossi
         proti UUNT, C-214/05 P, ZOdl., str. I-7057). V obravnavani zadevi, kot pravilno poudarja UUNT, je pri gradnji zgoraj navedenih
         sistemov nemogoče uporabljati cevi in spoje za cevi, na katere se nanaša prijavljena znamka, brez uporabe gradbenih materialov,
         na katere se nanaša prejšnja znamka.

      95      Končno, v izpodbijani odločbi je bila pri primerjavi proizvodov, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, prav tako pravilno
         upoštevana okoliščina, da so ti proizvodi praviloma naprodaj v enakih prodajalnah in da potujejo po enakih prodajnih poteh
         kot gradbeni materiali. Treba je poudariti, da če imajo v skladu s sodno prakso proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoči
         si znamki, nekaj skupnih točk, zlasti dejstvo, da so včasih naprodaj v enakih prodajalnah, morebitne razlike med njimi ne
         bodo tako velike, da bi same po sebi izključevale verjetnost zmede (glej v tem smislu zgoraj v točki 94 navedeno sodbo SISSI
         ROSSI, točka 68).

      96      V teh okoliščinah je treba potrditi ugotovitev v izpodbijani odločbi, da so si proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoči
         si znamki, podobni in dopolnilni. Nasprotna trditev tožeče stranke v delu, kjer se nanaša na druge proizvode, kot so tisti,
         na katere se nanašata navedeni znamki, v obravnavani zadevi ni upoštevna in jo je treba zavrniti.

      –       Primerjava znakov
      97      Treba je spomniti, da se v skladu s sodno prakso sestavljena znamka lahko šteje za podobno drugi znamki, ki je enaka ali podobna
         enemu od sestavnih delov sestavljene znamke, če je ta element prevladujoč v celotnem vtisu, ki ga ustvarja sestavljena znamka.
         Tako je, kadar ta sestavni del lahko sam prevlada v predstavi te znamke, ki jo ima v spominu upoštevna javnost, tako da so
         drugi sestavni deli te znamke v celotnem vtisu, ki ga ustvarja, zanemarljivi (zgoraj v točki 74 navedena sodba Sodišča prve
         stopnje MATRATZEN, točka 33, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. junija 2006 v zadevi Inex proti UUNT – Wiseman (Prikaz
         kravjega kožuha), T-153/03, ZOdl., str. II-1677, točka 27). Pri presoji prevladujočega učinka enega ali več sestavnih delov
         sestavljene znamke je treba zlasti upoštevati bistvene lastnosti vsakega izmed teh sestavnih delov in slednje primerjati z
         drugimi sestavnimi deli. Ob tem se lahko dodatno upošteva tudi položaj različnih sestavnih delov v obliki sestavljene znamke
         (zgoraj v točki 74 navedena sodba MATRATZEN, točka 35).

      98      V točki 14 izpodbijane odločbe je bilo pravilno upoštevano, da edini besedni element prejšnje znamke „pam“, ki je hkrati izpisan
         z leve proti desni in od zgoraj navzdol, predstavlja osrednji in prevladujoči element prejšnje znamke. Ta element zaseda osrednji
         položaj v prejšnji znamki in pritegne potrošnikovo pozornost, tako da so ostali elementi iste znamke, ki so povsem drugotnega
         pomena in postranski, in sicer barva in ovalna oblika, izključeni.

      99      V izpodbijani odločbi je bilo ugotovljeno, da sta si nasprotujoči si znamki vidno in fonetično podobni, ker je prevladujoči
         element prejšnje znamke „pam“ enak prvemu delu prijavljene znamke PAM PLUVIAL. Znamki naj bi se sicer razlikovali, ker prijavljena
         znamka vsebuje pojem „pluvial“. Vendar pa naj bi ta pojem pomenil drugoten in pomožen element te znamke zaradi istega pomena,
         ki ga ima v španščini in francoščini. Zaradi tega naj bi javnost ta pojem štela za označbo proizvodov, namenjenih uporabi
         v zvezi z deževnico ali v deževnih razmerah, ki se nanašajo na prejšnjo znamko. Zaradi teh razlogov je bilo v točki 17 izpodbijane
         odločbe ugotovljeno, da vidna in fonetična enakost prevladujočih besednih elementov nasprotujočih si znamk prevlada nad vidnimi
         in fonetičnimi razlikami zaradi obstoja pomožnega elementa „pluvial“ pri prijavljeni znamki.

      100    Tudi to ugotovitev je treba potrditi. Besedni element „pam“ je namreč prav tako prevladujoči element pri prijavljeni znamki
         zaradi svoje kratke in lahko zapomljive oblike, neobstoja posebnega pomena v španščini, kar je bilo ugotovljeno v izpodbijani
         odločbi in čemur tožeča stranka ni ugovarjala, in svojega položaja na začetku prijavljene znamke, na katerega je povprečni
         potrošnik načeloma najbolj pozoren (zgoraj v točki 83 navedena sodba PAM‑PIM’S BABY‑PROP, točka 51).

      101    Glede na to, da pojem „pam“ v španščini nima pomena, je bilo v točki 15 izpodbijane odločbe prav tako pravilno ugotovljeno,
         da v obravnavani zadevi nasprotujočih si znamk ni mogoče primerjati po pojmovni plati. Okoliščina, da ima pojem „pluvial“
         v španščini določen pomen, zaradi drugotnega in pomožnega značaja tega dela prijavljene znamke ne zadostuje, kot je bilo ugotovljeno
         v izpodbijani odločbi, za povezavo prijavljene znamke z določenim posebnim konceptom.

      102    Trditev tožeče stranke, da naj bi bil besedni element „pam“ razumljen v povezavi z njeno firmo (glej točko 56 zgoraj), slednje
         ugotovitve ne ovrže. Tako kot je bilo v izpodbijani odločbi pravilno poudarjeno, zatrjevana povezava med staro in novo firmo
         tožeče stranke in besednim elementom „pam“ ni očitna in ni bila dokazana. V vsakem primeru, tudi če bi besedni element „pam“
         lahko zaznali, kot da se nanaša na tožečo stranko, na podlagi tega ne bi prišlo do nikakršnih pojmovnih razlik med tema dvema
         znamkama, saj je ta besedni element prav tako prisoten pri prejšnji znamki.

      103    Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je odbor za pritožbe v točki 18 izpodbijane odločbe pravilno ugotovil, da sta si nasprotujoči
         si znamki podobni.

      –       Celovita presoja verjetnosti zmede
      104    Upoštevajoč podobnost med nasprotujočima si znamkama in med proizvodi, ki se nanju nanašajo, ter soodvisnost dejavnikov, ki
         morajo biti upoštevani pri presoji verjetnosti zmede, je treba ugotoviti, enako kot v izpodbijani odločbi (točka 28) odbora
         za pritožbe, da v obravnavani zadevi obstaja verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      105    Pojem „pluvial“ v prijavljeni znamki te verjetnosti ne izključuje, saj lahko ta element, kot je bilo pravilno poudarjeno v
         točki 27 izpodbijane odločbe, povprečnega potrošnika pripelje do domneve, da prijavljena znamka izvira iz glavne znamke „pam“,
         ki sestavlja „družino znamk PAM“ in označuje posebno linijo proizvodov. Trditev tožeče stranke, da za različne proizvode načrtno
         uporablja znamke, ki izvirajo iz skupnega korena „pam“ (glej točko 58 zgoraj), potrjuje ta zaključek.

      106    Končno, trditve, da naj bi upoštevna javnost besedni element „pam“ povezovala s tožečo stranko zaradi njenega domnevnega ugleda,
         v nobenem primeru ni mogoče sprejeti. Ne glede na dejstvo, da so bile priloge k tožbi od 13 do 15, ki jih je tožeča stranka
         predložila kot dokaz te domnevne povezave, izključene iz razprave iz razlogov, navedenih v točkah 18 in 19 zgoraj, takšna
         povezava, tudi če bi bila ugotovljena, v obravnavanem primeru nikakor ne bi izključila obstoja verjetnosti zmede, saj bi upoštevna
         javnost lahko prišla do sklepa, da so proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, proizvodi tožeče stranke.

      107    Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je drugi tožbeni razlog neutemeljen in ga je treba, enako kot celotno tožbo, zavrniti.

       Stroški
      108    V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker tožeča stranka ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov, kot jih je priglasil UUNT.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki Saint-Gobain Pam SA se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 22. marca 2007.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         * Jezik postopka: francoščina.