title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 30. junija 2004. # GE Betz Inc., nekdanji BetzDearborn Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prejšnja figurativna znamka - Prijava besedne znamke Skupnosti BIOMATE - Nepredložitev dokazov v jeziku postopka z ugovorom - Zaupanje v pravo - Pravila 16, 17 in 18 Uredbe (ES) št. 2868/95. # Zadeva T-107/02.

text:
          SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 30. junija 2004 (
            *1
         )
      V zadevi T-107/02,

         GE Betz Inc., prej BetzDearborn Inc., s sedežem v Trevosu, Pensilvanija (Združene države Amerike), ki jo zastopata G. Glas in K. Manhaeve, avocats, z naslovom za vračanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga je najprej zastopal E. Joly, zastopnik, nato G. Schneider, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT in intervenient pred Sodiščem prve stopnje je

         Atofina Chemicals Inc., s sedežem v Filadelflji, Pensilvanija (Združene države Amerike), ki jo zastopata M. Edenborough, barrister, in M. Medyckyj, solicitor,
      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 17. januarja 2002 (zadeva R 1003/2000-1) v postopku z ugovorom med Atofina Chemicals Inc. in GE Betz Inc.
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi N. J. Forwood, predsednik, J. Pirrung in A. W. H. Meij, sodnika,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      ob upoštevanju tožbe, vložene v tajništvu Sodišča prve stopnje dne 8. aprila 2002,
      ob upoštevanju odgovora na tožbo, predloženega tajništvu Sodišča prve stopnje dne 23. julija 2002,
      ob upoštevanju odgovora na tožbo intervenienta Atofina Chemicals Inc., predloženega tajništvu Sodišča prve stopnje dne 26. julija 2002,
      na podlagi obravnave z dne 17. septembra 2003
      izreka naslednjo
      Sodbo
      Pravni okvir

               1

               Člena 42 in 73 Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), s spremembami, določata:
               „Člen 42
               Ugovor
               [...]
               3.   Ugovor mora biti v pisni obliki in navajati razloge. [...] V roku, ki ga določi Urad, lahko vložnik ugovora v podporo svojemu primeru predloži dejstva, dokaze in vprašanja.
               [...]
               Člen 73
               Obrazložitve odločb
               V odločbah Urada se navedejo razlogi, na katerih odločbe temeljijo. Temeljijo lahko le na razlogih ali dokazih, na katere so imele zadevne stranke priložnost podati pripombe.“

               2

               Pravila od 15 do 18 in 20 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe št. 40/94 (UL L 303, str. 1, v nadaljevanju: Uredba za izvedbo) določajo:
               „Pravilo 15
               Vsebina ugovora
               [...]

                        2.

                        Ugovor vsebuje:
                        [...]

                                 b)

                                 v zvezi s prejšnjo znamko ali prejšnjo pravico, na kateri temelji ugovor:

                                          i)

                                          če ugovor temelji na prejšnji znamki, izjavo o tem in navedbo, da je prejšnja znamka znamka Skupnosti, ali navedbo države članice ali držav članic vključno z Beneluksom, če je to primerno, kjer je bila prejšnja znamka registrirana ali pa je bila zanjo vložena prijava, oziroma, če je prejšnja znamka mednarodno registrirana znamka, navedbo države članice ali držav članic vključno z Beneluksom, če je to primerno, na katere je bilo razširjeno varstvo prejšnje znamke;

                                          ii)

                                          če je tako primerno, številko spisa ali številko registracije in datum vložitve, vključno z datumom prednostne pravice prejšnje znamke;

                                    [...]

                                          vi)

                                          prikaz in opis prejšnje znamke ali prejšnje pravice, če je to primerno;

                                          vii)

                                          blago in storitve, za katere je bila registrirana ali prijavljena prejšnja znamka [...] stranka, ki ugovarja, ob navajanju vsega blaga in storitev, za katere je zavarovana prejšnja znamka, navede tudi blago in storitve, na katerih ugovor temelji;

                           [...]

                  Pravilo 16
               Dejstva, dokazi in navedbe, predložene v podporo ugovoru

                        1.

                        Vsak ugovor lahko vsebuje podrobnosti o dejstvih, dokazih in navedbah, predloženih v podporo ugovoru, ki jih spremlja ustrezna dodatna dokumentacija.

                        2.

                        Če ugovor temelji na prejšnji znamki, ki ni znamka Skupnosti, ugovor po možnosti spremlja dokaz o registraciji ali vložitvi prijave prejšnje znamke, na primer potrdilo o registraciji. [...]

                        3.

                        Ostali podrobni podatki o dejstvih, dokazih in navedbah ter druga dodatna dokumentacija iz odstavka 1 ter dokazi iz odstavka 2 se lahko, če niso predloženi skupaj z ugovorom ali naknadno, predložijo po začetku postopka o ugovoru v roku, ki ga določi Urad v skladu s pravilom 20(2).

                  Pravilo 17
               Uporaba jezikov v postopku o ugovoru

                        1.

                        Če ugovor ni vložen v jeziku prijave za registracijo znamke Skupnosti, če ta jezik spada med jezike Urada, ali v drugem jeziku, ki je naveden ob vložitvi prijave, ugovarjajoča stranka predloži prevod ugovora v enem teh jezikov v obdobju enega meseca po poteku roka za ugovor.

                        2.

                        Če dokazi v podporo ugovoru, kot so navedeni v pravilu 16(1) in (2), niso vloženi v jeziku postopka o ugovoru, ugovarjajoča stranka predloži prevod tega dokaza v ta jezik v roku enega meseca po poteku roka za ugovor, ali, če je to primerno, v roku, ki ga določi Urad v skladu s pravilom 16(3).
                        [...]

                  Pravilo 18
               Zavrženje ugovora zaradi nedopustnosti

                        1.

                        Če Urad ugotovi, da ugovor ne ustreza določbam člena 42 Uredbe, ali če ugovor ne določa jasno prijave, proti kateri je vložen, oziroma prejšnje znamke ali prejšnje pravice, na podlagi katere je vložen, Urad zavrže ugovor kot nedopustnega, razen če se te pomanjkljivosti odpravijo pred iztekom roka za ugovor. [...]

                        2.

                        Če Urad ugotovi, da ugovor ne ustreza drugim določbam Uredbe ali teh pravil, o tem obvesti ugovarjajočo stranko in jo pozove, naj ugotovljene pomanjkljivosti odpravi v roku dveh mesecev. Če pomanjkljivosti niso odpravljene pred iztekom časovnega roka, Urad zavrže ugovor kot nedopustnega.

                  [...]
               Pravilo 20
               Preizkus ugovora
               [...]

                        2.

                        Če ugovor ne vsebuje drugih podrobnih podatkov o dejstvih, dokazih in navedbah iz pravila 16(1) in (2), Urad pozove ugovarjajočo stranko, naj druge podrobne podatke predloži v roku, ki ga določi Urad. [...]“

         Dejansko stanje

               3

               Z zahtevo, za vložitev katere je bil kot datum vložitve prijave dodeljen datum 20. november 1997, je tožeča stranka pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: Urad) prijavila besedno znamko BIOMATE.

               4

               Prijavljeni proizvodi spadajo v razred 1 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu opisu:

                        —

                        razred 1: „kemični proizvodi za uporabo kot mikrobiocidi v industrijskih vodnih in procesnih sistemih“.

               5

               Prijava je bila objavljena v Biltenu o znamkah Skupnosti št. 72/98 z dne 21. septembra 1998.

               6

               Z dopisom z dne 21. decembra 1998, ki ga je Urad prejel dne 22. decembra 1998, je Atofina Chemicals Inc., intervenient, vložila ugovor proti registraciji prijavljene znamke. Ugovor se je opiral na v nadaljevanju prikazano figurativno znamko:

               7

               Ta figurativna znamka je bila registrirana kot:

                        —

                        registracija v državah Beneluksa št. 39765, z datumom vložitve prijave 28. junij 1971, za blago iz razredov 1 in 5 Nicejskega aranžmaja, in sicer:

                                 —

                                 razred 1: „kemični proizvodi za industrijo, znanost, poljedelstvo, vrtnarstvo in gozdarstvo (razen fungicidov, herbicidov in pripravkov za uničevanje mrčesa), zlasti za uničevanje makro- in mikroorganizmov“;

                                 —

                                 razred 5: „fungicidi, herbicidi in pripravki za uničevanje mrčesa“;

                        —

                        registracija v Franciji (podaljšanje št. 1665517), z datumom vložitve prijave 23. januar 1980, za proizvode iz razreda 1 Nicejskega aranžmaja, in sicer:

                                 —

                                 razred 1: „kemični proizvodi, kot biocidi uporabljene kemične spojine“;

                        —

                        mednarodna registracija R 325543, z datumom registracije 8. november 1966, ki izhaja iz držav Beneluksa in učinkuje v Avstriji, Franciji, Italiji in na Portugalskem, za blago iz razredov 1 in 5 Nicejskega aranžmaja, in sicer:

                                 —

                                 razred 1: „kemični proizvodi za industrijo, znanost, poljedelstvo, vrtnarstvo in gozdarstvo“;

                                 —

                                 razred 5: „kemični proizvodi, zlasti za uničevanje makro- in mikroorganizmov“.

               8

               Ugovor je bil razširjen tudi na v Italiji registrirano besedno znamko BIOMET (podaljšanje št. 400859), z datumom vložitve prijave 30. maj 1962, za blago iz razreda 5 Nicejskega aranžmaja, in sicer:

                        —

                        razred 5: „kemični proizvodi in spojine, ki se uporabljajo kot dezinfekcijska sredstva“.

               9

               Končno je bil ugovor oprt tudi na znak BIOMET, ki ni registriran, vendar se uporablja v državah Beneluksa, v Franciji, Italiji, Avstriji in na Portugalskem.

               10

               Ugovor je bil vložen zoper vse v prijavi navedeno blago in oprt na vse blago, za katero so bile registrirane prejšnje znamke.

               11

               V zvezi s prejšnjimi registriranimi znamkami je bil ugovor oprt na člena 8(1)(a) in (b) ter (5) Uredbe št. 40/94. V zvezi z zgoraj navedenim neregistriranim znakom je bil ugovor oprt na člen 8(4) Uredbe št. 40/94.

               12

               K ugovoru so bile priložene kopije certifikatov o registraciji prejšnjih znamk.

               13

               Oddelek za ugovore je 7. aprila 1999 intervenientu poslal telefaks, ki se je glasil:
               „Notification of deficiencies in the notice of opposition (Rule 15 and 18 (2) of the Implementing Regulation)
               [...]
               The examination of the notice of opposition has shown that the indication of the goods and services has not been provided in the language of the opposition proceedings (english).
               This deficiency must be remedied within a non extendible period of two months from receipt of this notification, that is on or before 07/06/1999.
               The notice of opposition will otherwise be rejected on grounds of inadmissibility.“
               („Obvestilo o pomanjkljivostih v ugovoru [pravili 15 in 18(2) Uredbe za izvedbo]
               [...]
               Preizkus ugovora je pokazal, da blago in storitve niso navedeni v jeziku postopka z ugovorom (v angleščini).
               To pomanjkljivost je treba odpraviti v roku dveh mesecev, ki ga ni mogoče podaljšati, to pomeni najkasneje do 7. 6. 1999.
               Ugovor bo sicer zavržen kot nedopusten.“)

               14

               S telefaksom z dne 28. maja 1999 je intervenient posredoval prevod seznama proizvodov, za katere veljajo prejšnje znamke. V tem telefaksu je bilo tudi napisano:
               „If further information is required, please let us know.“
               („Če potrebujete dodatne informacije, nas, prosim, obvestite.“)

               15

               Oddelek za ugovore je 29. junija 1999 intervenientu poslal še en telefaks, ki se je glasil:
               „Communication to the opposing party of the date of commencement of the adversarial part of the opposition proceedings and of final date for submitting facts, evidence and arguments in support of the opposition (Rules 19 (1), 16 (3), 17 (2) and 20 (2) of the Implementing Regulation).
               [...]
               Your opposition has been communicated to the applicant.
               [...]
               The adversarial part of the proceedings will commence on 30/08/1999.
               A final period of four months from receipt of this notification, that is until 29/10/1999, is allowed for you to furnish any further facts, evidence or arguments which you may feel necessary to substantiate your opposition [...]
               Please note that documents must be in the language of the proceedings or accompanied by a translation.“
               („Obvestilo stranki, ki ugovarja, o začetku kontradiktornega dela postopka z ugovorom in o roku za predložitev dejstev, dokazov in navedb v podporo ugovoru [pravila 19(1), 16(3), 17(2) in 20(2) Uredbe za izvedbo].
               [...]
               Vaš ugovor je bil posredovan prijavitelju.
               [...]
               Kontradiktorni del postopka se bo začel 30. 8. 1999.
               Za predložitev vseh nadaljnjih dejstev, dokazov ali navedb, za katere menite, da vam bodo koristili pri ugovoru, vam je odobren zadnji rok štirih mesecev od prejema tega obvestila, to pomeni do 29. 10. 1999 [...]
               Prosimo, upoštevajte, da morajo biti vsi dokumenti sestavljeni v jeziku postopka z ugovorom ali pa jim mora biti priložen prevod.“)

               16

               Ta rok štirih mesecev je bil podaljšan do 23. marca 2000. En dan pred potekom roka je intervenient zaprosil za ponovno podaljšanje. Ker je Urad menil, da razlogi, ki so bili navedeni v prošnji, niso zadostni, je to zavrnil. Kljub temu je intervenientu odobril dodaten rok enega dneva za vložitev materiala za utemeljitev ugovora, ker je bila prošnja vložena en dan pred potekom roka. V tem zadnjem odobrenem roku je intervenient posredoval dodatni dokazni material, namreč zapriseženo izjavo, brošure in nalepko.

               17

               Z odločbo z dne 7. septembra 2000 je oddelek za ugovore ugotovil, da naj bi bil ugovor glede neregistriranega prejšnjega znaka nedopusten, v preostalem pa naj med drugim zato ne bi zadostil členoma 8(1)(a) in (b) ter (5) Uredbe št. 40/94, ker naj stranka, ki ugovarja, ne bi dokazala veljavnosti in pravnega statusa prejšnjih registracij, na katere naj bi oprla svoj ugovor, ker naj v določenem roku ne bi predložila prevoda certifikatov o registraciji prejšnjih znamk.

               18

               Oddelek za ugovore je iz teh razlogov v celoti zavrnil ugovor in naložil intervenientu plačilo stroškov.

               19

               Intervenient je 13. oktobra 2000 vložil pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

               20

               Z odločbo z dne 17. januarja 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki jo je tožeča stranka po lastnih navedbah priporočeno prejela 8. februarja 2002,

                        —

                        je odbor za pritožbe zavrnil pritožbo glede nedopustnosti ugovora v zvezi z neregistriranim prejšnjim znakom,

                        —

                        v preostalem razveljavil odločbo oddelka za ugovore,

                        —

                        predal zadevo oddelku za ugovore v nadaljnjo obravnavo in

                        —

                        odločil, da mora vsaka stranka nositi svoje stroške v postopku z ugovorom.

               21

               Odbor za pritožbe je kot razloge za delno razveljavitev odločbe oddelka za ugovore navedel, da naj bi oddelek za ugovore s poslanima telefaksoma, navedenima v točkah 13 in 15, pri stranki, ki ugovarja, vzpostavil zaupanje v pravo glede tega, da naj kopije certifikatov o registraciji, ki so bile priložene k ugovoru, ne bi imele formalnih napak.

         Postopek

               22

               Tožeča stranka je v sodnem tajništvu dne 5. aprila 2002 vložila tožbo v angleškem jeziku.

               23

               Ker druge stranke postopka niso ugovarjale uporabi angleščine kot jeziku postopka pred Sodiščem prve stopnje, je slednje v tem postopku določilo angleščino kot jezik postopka.

               24

               Urad je odgovor na tožbo vložil dne 23. julija 2002. Intervenient je odgovor na tožbo vložil dne 26. julija 2002.

               25

               Tožeča stranka je dne 17. oktobra 2002, sklicujoč se na člen 135(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje, vložila pisno vlogo. Ker tožeča stranka ni vložila predloga za vložitev replike in ker odgovora na tožbo intervenienta in Urada nista vsebovala novih navedb ali predlogov, ki bi opravičevali vložitev pisne vloge v skladu s to določbo, je Sodišče prve stopnje odločilo, da te pisne vloge ne bo dodalo v spis.

         Predlogi strank

               26

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo v delu, kjer je z njo:

                                 i)

                                 razveljavljena odločba oddelka za ugovore z dne 7. septembra 2000;

                                 ii)

                                 zadeva predana oddelku za ugovore v nadaljnjo obravnavo;

                                 iii)

                                 vsaki stranki naloženo plačilo njenih stroškov v postopku pred odborom za pritožbe;

                        —

                        Uradu naloži plačilo stroškov, vključno s tistimi, ki so ji nastali v postopku pred odborom za pritožbe.

               27

               Urad Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        ugodi predlogu tožeče stranke glede razveljavitve izpodbijane odločbe;

                        —

                        vsaki stranki naložili plačilo njenih stroškov.

               28

               Intervenient Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        zavrne tožbo;

                        —

                        razveljavi odločbo oddelka za ugovore v delu, kjer je bilo z njo ugotovljeno, da naj ugovor, ki se opira na prejšnje registracije, ne bi bil pravilno utemeljen;

                        —

                        razveljavi odločbo o stroških oddelka za ugovore;

                        —

                        preda zadevo oddelku za ugovore v nadaljnjo obravnavo;

                        —

                        naloži tožeči stranki plačilo njenih stroškov v tem postopku.

         Predlogi strank
      Pomen predlogov Urada

               29

               Urad je na obravnavi najprej razložil, da naj s svojim prvim predlogom ne bi razširjal predloga tožeče stranke. Zato naj bi bilo treba njegov prvi predlog razumeti tako, da naj bi želel podpreti prvi tožbeni predlog tožeče stranke.

               30

               Urad je na obravnavi razložil, da naj bi podredno predlagal, naj Sodišče prve stopnje smislu predlogov in navedb drugih strank v postopku odloči tako, kot se mu zdi primerno. S tem Urad očitno predlaga, naj Sodišče prve stopnje odloči po prosti presoji.

               31

               Intervenient je, prav tako na obravnavi, razložil, da bi moral Urad pred Sodiščem prve stopnje zastopati odbor za pritožbe, ker naj slednji ne bi bil zastopan pred Sodiščem prve stopnje.

               32

               V tej zvezi je treba najprej upoštevati, da je bil Urad z Uredbo št. 40/94 ustanovljen predvsem za upravljanje področja prava znamke Skupnosti in da mora svoje različne naloge na podlagi te uredbe opravljati v splošnem interesu te naloge.

               33

               Torej so odbori za pritožbe sicer del Urada (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi Vedial proti UUNT - France Distribution (HUBERT), T-110/01, Recueil, str. II-5275, točka 19) in med odborom za pritožbe, preizkuševalcem in/ali pristojnimi oddelki obstaja funkcionalna kontinuiteta (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 1999 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (BABYDRY), T-163/98, Recueil, str. II-2383, točka 38), vendar so odbori za pritožbe in njihovi člani pri opravljanju svojih nalog funkcionalno neodvisni. Urad jim zato ne more dajati navodil.

               34

               Tako Urad nima potrebnega pooblastila za vložitev tožbe proti odločbi enega od odborov za pritožbe, vendar ne more biti zavezan k temu, da sistematično brani vsako izpodbijano odločbo enega od odborov za pritožbe ali da mora nujno predlagati zavrnitev vsake tožbe, ki je usmerjena zoper tako odločbo.

               35

               Sicer se v skladu s členom 133(2) Poslovnika Urad določi kot toženo stranko pred Sodiščem prve stopnje, vendar to ne more vplivati na posledice sistematike Uredbe št. 40/94 v zvezi z odbori za pritožbe. Dopušča kvečjemu, da se ob razveljavitvi ali spremembi izpodbijane odločbe, neodvisno od stališča Urada v postopku pred Sodiščem prve stopnje, odloči o stroških.

               36

               Zato Uradu ni onemogočeno, da se priključi predlogu tožeče stranke ali da se zadovolji s tem, da odločbo prepusti presoji Sodišča prve stopnje, pri čemer lahko zaradi obveščanja Sodišča prve stopnje navede vse, za kar meni, da je primerno v okviru njegovih nalog, navedenih zgoraj v točki 32.

               37

               Drugače nov predlog, ki je postavljen šele na obravnavi, nujno šteje za prepoznega in je zato nedopusten, vendar v tem primeru na obravnavi navedeno pojasnilo ne more šteti za predlog kot tak in zato ni treba presojati njegove dopustnosti.

         Pomen predlogov intervenienta

               38

               Intervenient je na obravnavi pojasnil, da je drugi, tretji in četrti predlog postavil le zato, da bi se izognile dvoumnosti in da naj ne bi, ker ti predlogi izhajajo neposredno iz njegovega prvega predloga, v resnici predlagal več, kot naj bi predlagal s svojim prvim in petim predlogom. Zato je treba predloge intervenienta razumeti tako, da se z njimi poskuša doseči zavrnitev tožbe in naložitev plačila stroškov tožeči stranki, ki so intervenientu nastali v tem postopku.

         Temelj
      Trditve strank

               39

               V utemeljitev svoje tožbe tožeča stranka navaja en sam tožbeni razlog, in sicer kršitev pravila 17(2) Uredbe za izvedbo.

               40

               Navaja, da naj bi odbor za pritožbe potrdil ugotovitev oddelka za ugovore, da naj certifikati o registraciji ne bi bili predloženi v jeziku postopka z ugovorom in da ni bil pravočasno vložen prevod teh certifikatov. Ker naj ne bi bil predložen noben dokaz o veljavnosti in o pravnem statusu prejšnjih znamk, bi moral biti na njih oprt ugovor zavrnjen kot neutemeljen.

               41

               Poleg tega naj bi odbor za pritožbe nepravilno, oprt na telefakse oddelka za ugovore z dne 7. aprila 1999 in z dne 29. junija 1999, zastopal stališče, da naj bi oddelek za ugovore zlorabil intervenientovo zaupanje v pravo.

               42

               Ker naj bi telefaks z dne 7. aprila 1999 izrecno omenjal pravilo 15 in pravilo 18(2) Uredbe za izvedbo in možnost zavrženja zaradi nedopustnosti in ker naj ugovor ne bi zadostil zahtevam pravila 15(2)(b)(vii) Uredbe za izvedbo, naj bi bilo ta telefaks mogoče razlagati le tako, da naj bi se nanašal na nedopustnost ugovora in ne na dokaze, ki bi jih bilo treba priložiti v podporo ugovoru in pri katerih naj ne bi obstajali razlogi za nedopustnost. Intervenient naj bi pomankljivost ugovora, ki jo je omenil oddelek za ugovore, odpravil s telefaksom z dne 28. maja 1999.

               43

               Drugače kot pri zavrženju zaradi nedopustnosti naj oddelek za ugovore ne bi bil zavezan opozoriti stranko, ki ugovarja, da naj bi manjkal prevod v smislu pravila 17(2) Uredbe za izvedbo.

               44

               Stranka, ki ugovarja, bi morala predložiti dokaze v podporo ugovoru, za katere bi menila, da so potrebni. V tem primeru intervenient ne bi mogel odpraviti pomanjkljivosti s tem, da bi le nedoločno pozval oddelek za ugovore, naj mu sporoči, če bi potreboval dodatne podatke, kot naj bi to storil v svojem telefaksu z dne 28. maja 1999, zlasti ker naj bi bil ta telefaks odgovor na telefaks z dne 7. aprila 1999, ki se je nanašal na dopustnost ugovora. Če bi se pritrdilo nasprotnemu mnenju, bi bil oddelek za ugovore dolžan pomagati stranki, ki ugovarja.

               45

               Edini namen telefaksa z dne 29. junija 1999 naj bi bil, da se omogoči intervenientu, da v skladu s členom 42(3) Uredbe št. 40/94 in pravilom 16(3) Uredbe za izvedbo predloži dodatne dokaze v podporo ugovoru, če bi menil, da je to potrebno.

               46

               Niti telefaks z dne 7. aprila 1999 niti z dne 29. junija 1999 ne bi mogla, gledana posamično ali v medsebojni povezavi, pri intervenientu vzpostaviti zaupanja v pravo glede jezikovnih zahtev iz pravila 17(2) Uredbe za izvedbo. Telefaks z dne 29. junija 1999 naj bi ravno nasprotno usmeril njegovo pozornost na te zahteve.

               47

               Po mnenju Urada je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da se v tem primeru ni ravnalo v skladu s pravilom 17(2) Uredbe za izvedbo. Sodišče prve stopnje naj bi v sodbi z dne 13. junija 2002 v zadevi Chef Revival USA proti UUNT — Massagué Marin (Chef) (T-232/00, Recueil, str. II-2749, točka 42) potrdilo razliko med obveznostjo iz pravila 15(2)(b)(vii) Uredbe za izvedbo, da je treba navesti proizvode, za katere naj bi veljala prejšnja znamka, in predložitvijo podrobnih podatkov glede dejstev, dokazov in navedb v smislu člena 42(3) Uredbe št. 40/94, pravila 16(1) in (2) in pravila 20(2) Uredbe za izvedbo. Po pravilu 18(2) Uredbe za izvedbo naj bi neizpolnitev prve obveznosti povzročila nedopustnost ugovora, medtem ko naj bi opustitev predložitve podatkov v zadnjenavedenem smislu pripeljala do tega, da pri preizkusu utemeljenosti ugovora ne bodo upoštevani.

               48

               Ker naj bi bila po pravilu 17(2) Uredbe za izvedbo stranka, ki ugovarja, dolžna predložiti prevod dokazov, predloženih v podporo ugovoru, v jezik postopka, naj bi bila opustitev predložitve takega prevoda izenačena opustitvi predložitve takih dokazov. Zato naj oddelku za ugovore ne bi preostalo drugega, kot da zadevni ugovor zavrne.

               49

               Po drugi strani Urad meni, da naj bi odbor za pritožbe nepravilno sklepal, da naj bi bilo zlorabljeno intervenientovo zaupanje v pravo.

               50

               Prvič naj intervenient ne bi bil upravičen, da ne upošteva zadevnih določb, saj naj bi te bile jasne in naj se od izdaje tudi ne bi spremenile.

               51

               Drugič naj oddelek za ugovore intervenientu ne bi niti v telefaksu z dne 7. aprila 1999 niti v telefaksu z dne 29. junija 1999 dal točnih zagotovil, izrecno ali molče, da naj bi predloženi dokazi zadostili jezikovnim zahtevam.

               52

               Tretjič naj bi že sam značaj takih sporočil, kot je telefaks z dne 29. junija 1999, onemogočala, da bi bila ta točna ali specifična. Najprej naj bi iz člena 42(3) Uredbe št. 40/94 in iz pravila 16(3) ter 20(2) Uredbe za izvedbo izhajalo, da naj bi bila vloga Urada to, da stranko, ki ugovarja, na splošno pozove, naj predloži dejstva, dokaze in navedbe, in ne to, da ji sporoči določene pomanjkljivosti. Sporočitev takih pomanjkljivosti bi zahtevala, da se zadevo preizkusi pred predložitvijo takih dejstev, dokazov in navedb, česar naj zakonodajalec ne bi predvidel in kar naj bi bilo zaradi kontradiktornosti postopka z ugovorom izključeno. Dalje naj bi iz člena 74 Uredbe št. 40/94 in iz pravila 16(3) Uredbe za izvedbo izhajalo, da naj bi bilo, takoj ko je ugotovljeno, da je ugovor dopusten, strankam prosto na voljo, kako bodo predstavile svojo zadevo. Končno naj bi iz člena 74(1) Uredbe št. 40/94 izhajalo, da naj Urad ne bi bil pristojen za to, da pomaga stranki, ki ugovarja, pri dejstvih, dokazih in navedbah, ki jih je treba predložiti. Ta načela naj bi ustrezno veljala tudi za jezikovne zahteve.

               53

               Urad s sklicevanjem na več odločb odborov za pritožbe še navaja, da naj ne bi bilo enotnosti glede vprašanja, ali naj bi bila standardna opredelitev, kot naj bi bila uporabljena v telefaksu z dne 29. junija 1999, dovolj jasna. Na to vprašanje bi bilo treba odgovoriti pritrdilno.

               54

               Intervenient navaja, da ko naj bi bilo vsem strankam postopka brez dvoma znano jedro dejstev, dokazov in navedb, na katere naj bi se želela opirati druga stranka, bi bilo treba šteti, da je ugovor zadovoljivo utemeljen.

               55

               V tem primeru naj bi bilo v ugovoru navedeno, da naj bi bila k obrazcu ugovora priložena kopija certifikatov o registraciji in da naj bi se ugovor opiral na vse blago, za katero naj bi bile registrirane prejšnje znamke. Telefaks z dne 7. aprila 1999 naj bi popolnoma jasno pomenil, da naj bi bili seznami blaga, ki ga zajemajo ti certifikati, sestavni del ugovora in da bi jih bilo treba prevesti v jezik postopka. Ta prevod naj bi bil predložen dne 28. maja 1999. Tako naj bi bili bistveni podatki za preizkus utemeljenosti ugovora vsebovani neposredno v ugovoru ali pa naj bi bili s sklicevanjem nanje v prevodu seznamov blaga, ki naj bi bili predloženi s telefaksom z dne 28. maja 1999, vključeni v ta ugovor.

               56

               Nepotrebno naj bi bilo prevesti vse podatke, vsebovane v certifikatu o registraciji, saj naj bi bili določeni podatki v njem nepomembni ali pa naj jih ne bi bilo mogoče prevesti, kot na primer imen in številk, in poleg tega naj ne bi bilo treba prevesti podatka, na primer datuma prednosti, če se nanj ne sklicuje. Na obravnavi je intervenient dalje navajal, da se mu zdi ob sklicevanju na manjši del dolgega dokumenta nesorazmerno in nerazumno, da bi bilo treba prevesti celoten dokument.

               57

               S sklicevanjem na pravilo 16(1) in (2) Uredbe za izvedbo še dodaja, da naj ne bi obstajala obveznost predložitve celotnega prevoda certifikatov o registraciji prejšnjih znamk.

               58

               Na obravnavi je še uveljavljal, da naj dokaz o veljavnosti in o pravnem statusu znamke, na katerega naj bi se opiral ugovor, ne bi izhajal iz prevoda certifikatov o registraciji, ampak iz samih certifikatov o registraciji.

               59

               Poleg tega intervenient v zvezi s telefaksom z dne 29. junija 1999 navaja, da naj bi ta, če se ga razume v običajnem pomenu, pomenil, da naj bi bila pomanjkljivost, ugotovljena v telefaksu z dne 7. aprila 1999, odpravljena, in da ugovor zato ne bo zavržen kot nedopusten. Navedbe glede jezika postopka v tem telefaksu naj bi se nanašale na dodatna dejstva, dokaze ali navedbe in ne na že predložene. Če bi oddelek za ugovore menil, da naj ta napaka ne bi bila odpravljena, bi moral ugovor dosledno zavreči kot nedopustnega, kar pa naj se ne bi zgodilo.

               60

               Intervenient se strinja z mnenjem odbora za pritožbe, da naj bi, oprt na navedbe oddelka za ugovore, lahko upravičeno sklepal, da naj bi izpolnil zahteve glede potrebne utemeljitve ugovora.

               61

               Končno navaja pet odločb odborov za pritožbe Urada, v skladu s katerimi naj ni bilo treba prevesti vseh podatkov, vsebovanih v zadevnih certifikatih o registraciji; v skladu z dvema od teh odločb naj bi stranka, ki je ugovarjala, lahko zaradi ravnanja oddelka za ugovore uveljavljala, da naj bi upravičeno zaupala v to, da naj bi izpolnila ustrezne zahteve.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               62

               Tožeča stranka v navedbah v utemeljitev svojega edinega tožbenega razloga loči med vprašanjem jezikovnih zahtev postopka z ugovorom, zlasti kršitve pravila 17(2) Uredbe za izvedbo, in vprašanjem zlorabe oddelka za ugovore intervenientovega zaupanja v pravo. Tudi Urad in intervenient navajata to razlikovanje. Za namen preizkusa edinega tožbenega razloga je treba to razlikovanje upoštevati.

         Jezikovne zahteve postopka z ugovorom

               63

               Glede jezikovnih zahtev pri prejšnjih znamkah, na katere se opira ugovor, je odbor za pritožbe v točki 23 izpodbijane odločbe navedel: „Stranka, ki ugovarja [intervenient v postopku pred Sodiščem prve stopnje], bi zato morala predložiti v jeziku postopka točne podatke, ki so navedeni v registru.“ Dodal je, da naj v tem primeru ne bi obstajal noben dvom o tem, da naj stranka, ki ugovarja, ne bi predložila popolnega prevoda dokumentov, ki so jih v ta namen izdali ali objavili pristojni organi. Tu je treba ugotoviti, da te ugotovitve ne prereka nobena stranka.

               64

               V tem primeru je dejstvo, da je bila, kot je navedeno v ugovoru, k obrazcu ugovora priložena kopija certifikatov o registraciji in da se je ugovor opiral na vse blago, za katero so bile registrirane prejšnje znamke, da pa k seznamom tega blaga ni bil priložen prevod v jezik postopka z ugovorom.

               65

               Ugovor ni ustrezal jezikovnim zahtevam po pravilu 15(2)(b)(vii) v povezavi s pravilom 17(1) Uredbe za izvedbo zato, ker ni vseboval prevoda v jezik postopka seznamov blaga in storitev, za katere so bile registrirane prejšnje znamke. To dejansko stanje ne spada med primere, navedene v pravilu 18(1) Uredbe za izvedbo, ampak spada pod pravilo 18(2) Uredbe za izvedbo, ki se nanaša na primere, v katerih ugovor ne zadosti drugim določbam Uredbe št. 40/94 ali Uredbe za izvedbo in ne tistim, določenim v pravilu 18(1) Uredbe za izvedbo, pri čemer gre pri teh drugih določbah v tem primeru za pravilo 15(2)(b)(vii) in pravilo 17(1) Uredbe za izvedbo.

               66

               Zato je oddelek za ugovore ravnal v skladu s pravilom 15(2)(b)(vii), pravilom 17(1) in pravilom 18(2) Uredbe za izvedbo, ko je intervenienta s telefaksom z dne 7. aprila 1999 pozval, naj predloži prevod v jezik postopka seznamov blaga in storitev, za katere so bile registrirane prejšnje znamke. V naslovu tega telefaksa sta med drugim omenjeni „pravili 15 in 18(2) Uredbe za izvedbo“ („[r]ule 15 and 18 (2) of the Implementing Regulation“).

               67

               Dejstvo je, da je intervenient dne 28. maja 1999 predložil prevod v jezik postopka za sezname blaga in storitev, za katere so bile registrirane prejšnje znamke. Zato je ugovor od tedaj ustrezal „drugim določbam uredbe [št. 40/94] ali [Uredbe za izvedbo]“ v smislu pravila 18(2) Uredbe za izvedbo.

               68

               Poleg tega je oddelek za ugovore s telefaksom z dne 29. junija 1999 intervenientu odobril rok za predložitev nadaljnjih dejstev, dokazov in navedb, za katere je ta menil, da bodo koristni v podporo ugovoru, in je pri tem opozoril, da morajo biti vsi dokumenti sestavljeni v jeziku postopka z ugovorom ali pa jim mora biti priložen prevod.

               69

               V tej zvezi je treba ugotoviti, da je ta telefaks v skladu s členom 42 Uredbe št. 40/94, pravilom 16(2) in (3) in pravilom 17(2) Uredbe za izvedbo, ker te določbe določajo, da se dejstva, dokazi in navedbe v podporo ugovoru lahko predložijo v roku, ki ga določi Urad. V naslovu tega telefaksa so med drugim omenjena pravila 19(1), 16(3), 17(2) in 20(2) Uredbe za izvedbo.

               70

               Res je, da oddelek za ugovore stranke, ki ugovarja, ni opozoril na manjkajoči prevod certifikatov o registraciji v smislu pravila 17(2) Uredbe za izvedbo. Kot pa izhaja iz sodbe Chef (točki 52 in 53), pomenijo pravne zahteve glede dokazov in njihovega prevoda v jezik postopka z ugovorom pogoje za utemeljenost ugovora, zato oddelek za ugovore ni bil zavezan, da bi intervenienta opozoril na pomanjkljivost, to je na opustitev predložitve prevoda certifikatov o registraciji prejšnjih znamk. Odsotnost prevoda seznamov blaga in storitev, za katere veljajo registrirane znamke, krši pravilo 15(2)(b)(vii) v povezavi s pravilom 17(1) Uredbe za izvedbo, zato spada pod pravilo 18(2) Uredbe za izvedbo. Nasprotno pa odsotnost prevoda certifikatov o registraciji prejšnjih znamk ne krši nobene določbe Uredbe št. 40/94 ali Uredbe za izvedbo, ki so zajete v pravilu 18(2) Uredbe za izvedbo.

               71

               Navedbe intervenienta, predstavljene zgoraj v točkah 54 in naslednjih, je treba preizkusiti ob upoštevanju naslednjih navedb.

               72

               Najprej je treba opozoriti, kot izhaja iz sodne prakse, da pravilo, da morajo biti dokazi, predloženi v podporo ugovoru, predloženi v jeziku postopka z ugovorom ali pa jim mora biti priložen prevod v tem jeziku, opravičuje nujnost tega, da se v postopku inter partes varuje načelo kontradiktornosti postopka in zagotovi enakost orožij med strankami. Stranka, ki ugovarja, kot navaja intervenient, sicer ni dolžna predložiti popolnega prevoda certifikatov o registraciji prejšnjih znamk, vendar to ne pomeni, da bi bil oddelek za ugovore dolžan pri preizkusu utemeljenosti ugovora upoštevati certifikate o registraciji, ki so bili predloženi v drugem jeziku, kot je jezik postopka z ugovorom. Če manjka prevod certifikatov o registraciji v jezik postopka, je oddelek za ugovore upravičen zavrniti ugovor kot neutemeljen, če v skladu s pravilom 20(3) Uredbe za izvedbo ne more odločiti na podlagi dokazov, ki so mu bili predloženi (sodba Chef, točke 42, 44, 60 in 61). Zadnja izjema ni bila uveljavljana v tem primeru.

               73

               K navedbam, da naj dokaz glede znamk, na katere se opira ugovor, ne bi izhajal iz prevoda certifikatov o registraciji, ampak iz njih samih, je treba pripomniti, da dokaz sicer res izhaja iz certifikatov o registraciji in ne iz njihovega prevoda, vendar se lahko ta dokaz upošteva le tedaj, če zadosti jezikovnim zahtevam iz pravila 17(2) Uredbe za izvedbo.

               74

               Glede obveznosti, ki jo prereka intervenient, in sicer da se obravnavane dokumente v celoti prevede, lahko stranka, ki ugovarja, sicer prosto presodi o vprašanju, ali se določene dele zadevnih dokumentov lahko opredeli kot nepomembne za zadevni ugovor in jih zato ni treba prevesti, vendar mora oddelek za ugovore upoštevati le dele, ki so dejansko prevedeni v jezik postopka. Poleg tega v tem primeru iz spisa izhaja, da dokumenti, predloženi v nizozemščini, italijanščini in francoščini jeziku, zlasti v primerjavi s prevedenim seznamom blaga, niso tako dolgi, da bi bila obveznost predložitve njihovega prevoda lahko nesorazmerna in nerazumna.

               75

               Glede navedb intervenienta o odločbah odborov za pritožbe Urada zadostuje ugotovitev, da so odločbe o registraciji znaka kot znamke Skupnosti, ki jih morajo ti izdati v skladu z Uredbo št. 40/94, zavezujoče in niso stvar presoje. Zato je zakonitost odločb odborov za pritožbe treba presojati izključno v skladu s to uredbo z razlago sodnika Skupnosti in ne na podlagi prejšnje prakse odborov za pritožbe (primerjaj zlasti sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. novembra 2002 v zadevah Bosch proti UUNT (Kit Pro in Kit Super Pro), Recueil, str. II-4881, točka 32).

               76

               Končno glede navedb intervenienta, da bi moral oddelek za ugovore, če naj bi menil, da naj pomanjkljivost, ugotovljena v telefaksu z dne 7. aprila 1999, namreč odsotnost prevoda seznamov blaga, ki je registrirano, ne bi bila odpravljena, posledično ugovor zavreči kot nedopustnega, česar naj ne bi storil, zadostuje ugotovitev, da v zadevnem sporu ne gre za odsotnost prevoda seznamov blaga in storitev, za katere veljajo prejšnje znamke, ampak za odsotnost prevoda certifikatov o registraciji teh prejšnjih znamk.

               77

               Nobenega od argumentov intervenienta tako ni mogoče upoštevati.

               78

               Zato zgoraj v točki 63 opisano razmišljanje odbora za pritožbe, da bi moral intervenient v jeziku postopka predložiti točne podatke, ki so navedeni v registru, ni bil pravno pomanjkljiv.

         Intervenientovo zaupanje v pravo

               79

               Odbor za pritožbe je v točki 24 izpodbijane odločbe sklenil:
               „[S] posredovanjem omenjenih obvestil [telefaksov z dne 7. aprila 1999 in z dne 29. junija 1999] stranki, ki ugovarja, je oddelek za ugovore pri njej vzpostavil zaupanje v pravo glede tega, da kopije certifikatov o registraciji, priložene k ugovoru, nimajo formalnih napak. Stranka, ki ugovarja, je zato lahko sklepala, da je s predložitvijo zahtevanega prevoda obravnavanega blaga zadostila formalnim zahtevam predpisa.“

               80

               Treba je spomniti na to, da se po ustaljeni sodni praksi na varstvo zaupanja v pravo, ki je eno od temeljnih načel Skupnosti, lahko sklicuje vsakdo, pri katerem so organi Skupnosti, zlasti z jasnimi zagotovili, vzpostavili upravičeno pričakovanje (primerjaj zlasti sodbo Sodišča prve stopnje z dne 19. marca 2003 v zadevi Innova Privat-Akademie proti Komisiji, Recueil, str. II-1093, točka 26, in tam navedena sodna praksa).

               81

               Niti iz izpodbijane odločbe niti iz dokumentov iz postopka pred odborom za pritožbe ne izhaja, da bi intervenient pred njim uveljavljal kršitev načela varstva zaupanja v pravo. Da bi lahko ugotovili, ali je odbor za pritožbe upravičeno po uradni dolžnosti odločil, da je oddelek za ugovore pri intervenientu vzpostavil zaupanje v pravo, je treba preizkusiti za to relevantne elemente tega primera.

               82

               Prvi element je telefaks oddelka za ugovore z dne 7. aprila 1999, s katerim je bil intervenient pozvan, naj predloži prevod blaga, za katero veljajo prejšnje pravice, v angleščino, drugače naj bi bil ugovor nedopusten. Po mnenju odbora za pritožbe je bila opredelitev tega pisanja zavajajoča, ker naj bi namigovala na to, da naj bi manjkal le prevod seznama blaga v angleščino, ne da bi pisalo, da bi bilo treba predložiti popoln prevod certifikatov o registraciji.

               83

               Drugi element je stavek v intervenientovem telefaksu z dne 28. maja 1999, s katerim je Urad pozval, naj mu sporoči, če bi potreboval dodatne podatke. S sklicevanjem na ta stavek je odbor za pritožbe v točki 21 izpodbijane odločbe izpeljal, da je „[s]tranka, ki ugovarja, zaradi nepodanega odgovora oddelka za ugovore razumljivo (vendar napačno) sklepala, da naj bi bilo z ugovorom vse v redu.“

               84

               Tretji element se nanaša na stavek v telefaksu oddelka za ugovore z dne 29. junija 1999, s katerim je bilo intervenientu sporočeno, da mu je „za predložitev vseh nadaljnjih dejstev, dokazov ali navedb, za katere [meni], da [mu] bodo koristili pri ugovoru, [...] odobren zadnji rok [...]“, v povezavi s telefaksom oddelka za ugovore z dne 7. aprila 1999. Po mnenju odbora za pritožbe naj to sporočilo ne bi razjasnilo nesporazuma, ki je nastal zaradi obeh prejšnjih sporočil.

               85

               Z rezultatom analize teh treh elementov odbora za pritožbe se ni mogoče strinjati.

               86

               Telefaks oddelka za ugovore z dne 7. aprila 1999 izrecno napotuje na pravili 15 in 18(2) Uredbe za izvedbo in pravi le, da naj navedba blaga in storitev ne bi bila predložena v jeziku postopka z ugovorom. Zaradi manjkajočih natančnih podatkov, predvsem zaradi pravil 16 in 17 Uredbe za izvedbo, ta telefaks pri intervenientu ni mogel vzpostavili podlage za zaupanje v pravo glede tega, da naj bi izpolnil zahtevo iz pravila 17(2) Uredbe za izvedbo za predložitev dokazov in dokazil v jeziku postopka. To potrjuje tudi ugotovitev, da se intervenient sam pri uveljavljanju varstva zaupanja v pravo ni skliceval na ta telefaks.

               87

               Glede drugega zgoraj navedenega elementa je treba ugotoviti, da tako obvestilo intervenienta ne more biti enačeno z ravnanjem organov Skupnosti, ki je primerno za to, da bi se pri stranki, ki ugovarja, vzpostavilo zaupanje v pravo. Kajti zaupanje v pravo ne more biti utemeljeno na enostranskem ravnanju tiste stranke, ki bi ji koristilo. Poleg tega bi bil v tem primeru, kot je Urad pravilno navedel, oddelek za ugovore zavezan pomagati stranki, ki ugovarja, kar je nezdružljivo s tem sistemom.

               88

               O tretjem zgoraj omenjenem elementu, v točki 84 ponovno navedenem stavku iz telefaksa z dne 29. junija 1999, je treba pripomniti, da ta stavek, zlasti ob upoštevanju uporabe besede „nadaljnjih“, v povezavi s telefaksom z dne 7. aprila 1999, pri intervenientu prav tako ni mogel vzpostaviti zaupanja v pravo glede tega, da so predloženi certifikati o registraciji zadostili zadevnim jezikovnim zahtevam. Kajti to pisanje tega ne omenja. Če to pisanje ni bilo primerno za to, da bi se odpravili nesporazumi in dvomi pri intervenientu, bi se moral ta o tem po potrebi pozanimati pri Uradu.

               89

               Poleg tega je odbor za pritožbe v točki 22 izpodbijane odločbe nepravilno zastopal mnenje, da naj bi bil s telefaksom z dne 29. junija 1999 intervenient poučen o tem, da naj bi imel na voljo štirimesečni rok za predložitev drugih dejstev, dokazov ali navedb, za katere bi menil, da bi mu koristili pri ugovoru, in da bi morali biti „dokumenti“ predloženi v jeziku postopka ali pa bi jim moral biti priložen prevod („that the documents must be in the language of the proceedings or accompanied by a translation“). Dejansko je v tem telefaksu navedeno, da morajo biti „vsi dokumenti“ sestavljeni v jeziku postopka z ugovorom ali pa jim mora biti priložen prevod („Please note that documents must be in the language of the proceedings or accompagnied by a translation“). Te navedbe glede jezika postopka se zato ne more razlagati tako, da velja le za ta „druga dejstva, dokaze ali navedbe“. Nasprotno, je splošna in zato onemogoča, da bi se telefaks z dne 29. junija 1999 razlagal tako, da bi pomenil, da so kopije certifikatov o registraciji, ki so bile priložene k ugovoru, zadostile jezikovnim zahtevam.

               90

               Končno intervenient s tem, da uveljavlja, da naj bi telefaks z dne 29. junija 1999 v svojem običajnem smislu pomenil, da naj bi bila v telefaksu z dne 7. aprila 1999 ugotovljena pomanjkljivost odstotnosti prevoda seznamov blaga, za katero veljajo prejšnje znamke, v jezik postopka, odpravljena, sam priznava, da tega telefaksa ni mogoče razlagati tako, da bi pomenil, da naj bi certifikati o registraciji prav talco zadostili jezikovnim zahtevam.

               91

               Intervenient še uveljavlja, da naj bi bilo v dveh od njegovih skupno petih navedenih odločbah odborov za pritožbe odločeno, da naj bi stranka, ki je ugovarjala, zaradi ravnanja oddelka za ugovore lahko uveljavljala zaupanje v pravo glede tega, da naj bi izpolnila zahteve v zvezi s prevodom podatkov, ki so vsebovani v zadevnih certifikatih o registraciji.

               92

               Ob tem je treba spomniti, da se zakonitosti odločb odborov za pritožbe, kot je bilo že navedeno, neodvisno od vprašanja, ali te odločbe ustrezajo navedeni sodni praksi glede zaupanja v pravo, ne sme presojati na podlagi njihovih prejšnjih odločb (sodba Kit Pro in Kit Super Pro, navedna v točki 32).

               93

               Odbor za pritožbe se je glede na navedeno zmotil, ko je navajal, da naj bi oddelek za ugovore pri intervenientu vzpostavil zaupanje v pravo glede tega, da naj kopije certifikatov o registraciji, ki so bile priložene k ugovoru, ne bi imele formalnih napak.

               94

               Iz tega izhaja, da je edinemu razlogu za razveljavitev treba pritrditi. Zato je izpodbijano odločbo treba razveljaviti v obsegu, kot je zahtevano.

         Stroški

               95

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               96

               V tem primeru intervenient ni uspel, ker se izpodbijano odločbo razveljavi v skladu s predlogom tožeče stranke. Tožeča stranka pa ni predlagala, da se intervenientu naloži plačilo stroškov, ampak da se plačilo stroškov, vključno s tistimi, ki so ji nastali v postopku pred odborom za pritožbe, naloži Uradu.

               97

               Tudi če je Urad podpiral prvi predlog tožeče stranke, mu je treba naložiti plačilo njenih stroškov, ker je bila izpodbijana odločba sprejeta pred njegovim odborom za pritožbe. Zato je treba v skladu s predlogom tožeče stranke plačilo njenih stroškov, vključno s tistimi, ki so ji nastali v postopku pred odborom za pritožbe, naložiti Uradu, intervenientu pa naložiti plačilo njegovih stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
               razsodilo:

                        1.

                        Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 17. januarja 2002 (zadeva R 1003/2000-1) se razveljavi v delu, kjer je z njo razveljavljena odločba oddelka za ugovore z dne 7. septembra 2000, zadeva predana v nadaljnjo obravnavo oddelku za ugovore in vsaki stranki naloženo plačilo njenih stroškov v postopku pred odborom za pritožbe.

                        2.

                        Uradu se naloži plačilo stroškov tožeče stranke, vključno s tistimi, ki so ji nastali v postopku pred odborom za pritožbe.

                        3.

                        Intervenient nosi svoje stroške.

                     Forwood
                     Pirrung
                     Meij
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. junija 2004.

                           Sodni tajnik
                           H. Jung

                           Predsednik
                           J. Pirrung

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 4. aprila 1960. # Mannesmann AG in drugi proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združene zadeve 4-59 do 13-59.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. decembra 2008.#Kabel Deutschland Vertrieb und Service GmbH & Co. KG proti Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Hannover - Nemčija.#Direktiva 2002/22/ES- Člen 31(1) - Primernost obveznosti prenosa - Nacionalna zakonodaja, ki kabelske operaterje analognih kabelskih omrežij zavezuje, da v svoja kabelska omrežja vključijo vse televizijske programe, ki jih je dovoljeno prenašati prek prizemne tehnike - Načelo sorazmernosti.#Zadeva C-336/07.

text:
      Zadeva C-336/07
      Kabel Deutschland Vertrieb und Service GmbH & Co. KG
      proti
      Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Hannover)
      „Direktiva 2002/22/ES – Člen 31(1) – Primernost obveznosti prenosa – Nacionalna zakonodaja, ki kabelske operaterje analognih kabelskih omrežij zavezuje, da v svoja kabelska omrežja vključijo
         vse televizijske programe, ki jih je dovoljeno prenašati prek prizemne tehnike – Načelo sorazmernosti“

      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva
            2002/22
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 31(1))
      2.        Približevanje zakonodaj – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva
            2002/22
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 31(1))
      1.        Člen 31(1) Direktive 2002/22/ES o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji
         in storitvami je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zavezuje kabelskega operaterja, da v svoje
         analogno kabelsko omrežje vključi televizijske kanale in televizijske storitve, ki se že prenašajo prek prizemne tehnike,
         kar ima za posledico več kot polovično zasedenost tega omrežja, in ki ob pomanjkanju prostih kanalov določi vrstni red vlagateljev,
         ki vodi do polne zasedenosti prostih kanalov v tem omrežju, če te obveznosti ne povzročajo neprimernih ekonomskih posledic,
         kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

      (Glej točko 56 in točko 1 izreka.)
      2.        V pojem „televizijske storitve“ v smislu člena 31(1) Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi
         z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami so zajete storitve izdajateljev televizijskih programskih vsebin oziroma
         ponudnikov medijskih storitev, kakršna je TV-prodaja, če so izpolnjeni pogoji iz te določbe, kar pa mora presoditi predložitveno
         sodišče.

      (Glej točko 69 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 22. decembra 2008(*)

      „Direktiva 2002/22/ES – Člen 31(1) – Primernost obveznosti prenosa – Nacionalna zakonodaja, ki kabelske operaterje analognih kabelskih omrežij zavezuje, da v svoja kabelska omrežja vključijo
         vse televizijske programe, ki jih je dovoljeno prenašati prek prizemne tehnike – Načelo sorazmernosti“

      V zadevi C-336/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Hannover
         (Nemčija) z odločbo z dne 14. junija 2007, ki je prispela na Sodišče 19. julija 2007, v postopku

      Kabel Deutschland Vertrieb und Service GmbH & Co. KG
      proti
      Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk,
      ob udeležbi
      Norddeutscher Rundfunk,
      Zweites Deutsches Fernsehen,
      ARTE GEIE,
      Bloomberg LP,
      Mitteldeutscher Rundfunk,
      MTV Networks Germany GmbH, ki je nasledila VIVA Plus Fernsehen GmbH,

      VIVA Music Fernsehen GmbH & Co. KG,
      MTV Networks Germany GmbH, ki je nasledila MTV Networks GmbH & Co. oHG,

      Westdeutscher Rundfunk,
      RTL Television GmbH,
      RTL II Fernsehen GmbH & Co. KG,
      VOX Film und Fernseh-GmbH & Co. KG,
      RTL Disney Fernsehen GmbH & Co. KG,
      SAT. 1 Satelliten-Fernsehen GmbH in drugih,
      Regio.TV GmbH,
      Eurosport SA,
      TM-TV GmbH & Co. KG,
      ONYX Television GmbH,
      Radio Bremen,
      Hessischer Rundfunk,
      Nederland 2,
      Hamburg 1 Fernsehen Beteiligungs GmbH & Co. KG,
      Turner Broadcasting System Deutschland GmbH,
      n-tv Nachrichtenfernsehen GmbH & Co. KG,
      Bayerischer Rundfunk,
      Deutsches Sportfernsehen GmbH,
      NBC Europe GmbH,
      BBC World,
      Mediendienst Borkum – Kurverwaltung NSHB Borkum GmbH,
      Friesischer Rundfunk GmbH,
      Home Shopping Europe GmbH & Co. KG,
      Euro News SA,
      Reise-TV GmbH & Co. KG,
      SKF Spielekanal Fernsehen GmbH,
      TV 5 Europe,
      DMAX TV GmbH & Co. KG,
      prej XXP TV – Das Metropolenprogramm GmbH & Co. KG,
      RTL Shop GmbH,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, T. von Danwitz, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis (poročevalec)
         in J. Malenovský, sodnika,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. oktobra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Kabel Deutschland Vertrieb und Service GmbH & Co. KG H.‑J. Niemeyer in W. Spoerr, odvetnika,
      –        za Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk A. Fischer, zastopnik, skupaj s C. Krebsom, odvetnikom,
      –        za DMAX TV GmbH & Co. KG, prej XXP TV – Das Metropolenprogramm GmbH & Co. KG, A. Luedtke in P. Kempermann, odvetnika,
      –        za Eurosport SA M. Schmittmann, odvetnik,
      –        za Home Shopping Europe GmbH & Co. KG R. Schütz, odvetnik,
      –        za Norddeutscher Rundfunk H. Brendel, odvetnik, skupaj z W. Hahnom, odvetnikom,
      –        za MTV Networks Germany GmbH, ki je nasledila VIVA Plus Fernsehen GmbH in druge J. Kreile, odvetnik,
      –        za SAT. 1 Satelliten-Fernsehen GmbH in druge C. Wagner in A. Gründwald, odvetnika,
      –        za Westdeutscher Rundfunk E.‑M. Michel in M. Libertus, odvetnika,
      –        za TM‑TV GmbH & Co. KG E. Freifrau von Weichs, odvetnica,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Möller, zastopnika,
      –        za belgijsko vlado T. Materne, zastopnik, skupaj z A. Berenboomom in A. Joachimowiczom, odvetnikoma,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. Collinsom, SC, in N. Cahillom, barrister,
      –        za švedsko vlado A. Falk, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva V. Jackson, zastopnica, skupaj z M. Gray, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Nijenhuis in G. Braun, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 31(1) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami
         (Direktiva o univerzalnih storitvah) (UL L 108, str. 51).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Kabel Deutschland Vertrieb und Service GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Kabel Deutschland)
         in Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk (urad zvezne dežele Spodnje Saške za zasebno radiodifuzijo,
         v nadaljevanju: NLM) glede obveznosti, ki jo je NLM naložil Kabel Deutschland, in sicer da mora ta v analognem kabelskem omrežju
         prenašati televizijske kanale določenih izdajateljev medija, ki jih je določil NLM.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      Direktiva 2002/21/ES
      3        V peti in šesti uvodni izjavi Direktive 2002/21/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem
         okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve („okvirna“ direktiva) (UL L 108, str. 33, v nadaljevanju: okvirna
         direktiva) je zapisano:

       „5.      Zbliževanje telekomunikacijskega sektorja, sektorja sredstev javnega obveščanja in sektorja informacijske tehnike in tehnologije
         pomeni, da je treba vsa prenosna omrežja in storitve vključiti v en regulativni okvir. Regulativni okvir sestavljajo ta direktiva
         in […] [Direktiva o univerzalnih storitvah] […] (v nadaljevanju ‚posebne direktive‘). Zakonsko ureditev za področje prenosa
         je treba ločiti od zakonske ureditve za področje vsebin. Ta okvir zato ne zajema vsebine storitev, ki se zagotavljajo po elektronskih
         komunikacijskih omrežjih z uporabo elektronskih komunikacijskih storitev, kot so radiodifuzijske vsebine, finančne storitve
         in nekatere storitve informacijske družbe, zato ne posega v ukrepe, ki so bili za take storitve sprejeti na ravni Skupnosti
         ali na nacionalni ravni v skladu z zakonodajo Skupnosti, da bi spodbujali kulturno in jezikovno raznolikost ter zagotovili
         ohranitev pluralnosti medijev. […] Ločitev zakonske ureditve za področje prenosa od zakonske ureditve za področje vsebin ne
         posega v upoštevanje povezav med njima, zlasti zato, da se zagotovijo pluralnost medijev, kulturna raznolikost in varstvo
         porabnikov.

       6.      Avdiovizualna politika in zakonska ureditev vsebin se izvajata v prizadevanju za cilje v splošnem interesu, kot so svoboda
         izražanja, pluralnost medijev, nepristranskost, kulturna in jezikovna raznolikost, socialna vključenost, varstvo porabnikov
         in varstvo mladoletnikov. […]“

      4        Člen 1(3) okvirne direktive določa:

      „Ta direktiva in posebne direktive ne posegajo v ukrepe, sprejete na ravni Skupnosti ali nacionalni ravni v skladu z zakonodajo
         Skupnosti za izpolnitev ciljev, ki so v splošnem interesu, zlasti v zvezi z urejanjem vsebin in avdiovizualn[o] politik[o].“

      Direktiva o univerzalnih storitvah
      5        Ob upoštevanju triinštiridesete uvodne izjave Direktive o univerzalnih storitvah naj imajo „države članice možnost, da za
         podjetja, ki so v njihovi pristojnosti, določijo obveznosti [v interesu zakonitih javnih političnih stališč] ob upoštevanju
         legitimnih javnih interesov, vendar naj se take obveznosti naložijo samo, kadar je to potrebno za izpolnitev ciljev splošnega
         interesa, ki jih države članice jasno opredelijo v skladu s pravom Skupnosti, cilji [obveznosti] pa naj bodo sorazmern[e],
         transparentn[e] in naj se redno pregledujejo. […]“

      6        Člen 31 navedene direktive, ki se nanaša obveznosti prenosa, v njenem Poglavju IV z naslovom „Interesi in pravice končnih
         uporabnikov“, določa:

       „1. Države članice lahko naložijo podjetjem, ki so v njihovi pristojnosti in zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja,
         ki se uporabljajo za distribucijo radijskih ali televizijskih oddaj v javnosti, primerne obveznosti izvajanja prenosa posebnih
         [določenih] radijskih in televizijskih radiodifuzijskih kanalov in storitev, kadar znatno število končnih uporabnikov takih
         omrežij le ta uporablja kot svoje glavno sredstvo za sprejem radijskih in televizijskih oddaj. Take obveznosti se naložijo
         samo, če so potrebne za izpolnitev jasno opredeljenih ciljev v splošnem interesu, morajo pa biti sorazmerne in transparentne.
         Te obveznosti je treba redno pregledovati.

      2. Niti odstavek 1 tega člena niti odstavek 3(2) Direktive 2002/19/ES (Direktiva o dostopu) ne posegata v možnost držav članic,
         da določijo morebitno ustrezno plačilo za ukrepe, sprejete v skladu s tem členom, pri čemer se zagotovi, da v podobnih okoliščinah
         ni diskriminacije pri obravnavi podjetij, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja. Kadar je plačilo predvideno,
         države članice zagotovijo, da se uporabi na sorazmeren in transparenten način.“

       Nacionalna ureditev
      7        Člen 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah je bil v notranje pravo Zvezne republike Nemčije prenesen s členoma 52 in 53
         državne pogodbe o radiodifuziji in televizijskih medijih (Rundfunkstaatsvertrag) z dne 31. avgusta 1991, kot je bila spremenjena
         z osmo spremembo državne pogodbe o radiodifuziji (Achter Rundfunkänderungsstaatsvertrag) z dne 8. in 15. oktobra 2004 (v nadaljevanju:
         RStV).

      8        Člen 52(1) RStV glede posredovanja televizijskih programov v analognem kabelskem omrežju določa:

      „Hkratno in nespremenjeno posredovanje televizijskih programov s signalom na celotnem ozemlju Zvezne republike, ki se zakonito
         in skladno z Evropsko konvencijo o čezmejni televiziji oddajajo v Evropi, je v okviru obstoječih tehničnih možnosti dovoljeno
         z zakonodajo zveznih dežel. Ob upoštevanju evropskih določb na področju radiodifuzije se lahko posredovanje televizijskih
         programov prekine. Zakonodaja zveznih dežel na področju analogne televizije je dopustna, če je nujna za doseganje ciljev splošnega
         interesa, ki so jasno opredeljeni. Zakonodaja se lahko zlasti sprejme zaradi zagotavljanja ureditve, ki ob zahtevi upoštevanja
         raznolikih mnenj omogoča pluralnost medijev. Podrobnosti, zlasti glede vrstnega reda vlagateljev pri razdeljevanju kabelskih
         kanalov in njihovih možnostih uporabe, ureja zakonodaja zveznih dežel.“

      9        Člen 53(a) RStV določa:

      „Vsaka tri leta, in sicer prvič 31. marca 2007, sta člena 52 in 53 v skladu s členom 31(1) Direktive [o univerzalnih storitvah]
         predmet rednega pregleda.“

      10      Zakon o medijih (Niedersächsisches Mediengesetz) z dne 1. novembra 2001 v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari,
         in sicer tisti z dne 6. septembra 2005 (v nadaljevanju: NMedienG), ureja posredovanje storitev radiodifuzije in medijskih
         storitev v analognih kabelskih omrežjih v zvezni deželi Spodnji Saški.

      11      Člen 37(1), (2) in (7) NMedienG določa dodelitev kanalov v analognem kabelskem omrežju:

      „1.      Prek kabla za analogno sprejemanje televizijskih programov je treba omogočiti vsaj sprejem televizijskih programov, ki se
         v skladu s tem zakonom lahko razširjajo prek prizemnega omrežja ali kabla ali ki se razširjajo v skladu z drugim zakonom zvezne
         dežele Spodnje Saške. Če imajo kabelski kanali različne tehnične značilnosti, je treba programe iz prvega stavka vključiti
         v ponudbo kanalov, ki imajo največji obseg. Za razširjanje državljanskih radijskih programov je treba prvi in drugi stavek
         uporabiti samo na območjih, določenih v členu 28(1). […]

      2.      Kadar za druge televizijske programe v kabelskem sistemu ni dovolj kanalov, [NLM] določi vrstni red, s katerim ureja dodelitev
         kabelskega kanala televizijskim programom, ki se niso upoštevali na podlagi odstavka 1. Pravično vključi tudi medijske storitve
         v smislu državne pogodbe o medijskih storitvah (Staatsvertrag über Mediendienste). Odločilni dejavnik pri določitvi tega vrstnega
         reda je ta, da se z različnimi programi ali storitvami prispeva k raznoliki ponudbi v kabelskem sistemu; treba je upoštevati
         informacijske potrebe na regionalni ravni ali na območju, ki presega meje zvezne dežele.

      […]
      7.      Kabelski operaterji morajo na območjih, ki so določena v skladu s členom 28(1), na zahtevo državljanskih radijskih subjektov
         zaradi razširjanja njihovih oddaj, ki so na teh območjih dovoljene, dati brezplačno na voljo en kanal za televizijo in en
         kanal za radio.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      Kabel Deutschland v zvezni deželi Spodnji Saški upravlja kabelska omrežja, ki so v njegovi lasti. V teh kabelskih omrežjih
         je prostih 32 kanalov, ki se lahko trajno uporabljajo v analogni tehniki.

      13      Sedemintrideset intervenientov v postopku v glavni stvari je izdajateljev televizijskih programskih vsebin oziroma ponudnikov
         medijskih storitev („televizijski mediji“), določeni med njimi opravljajo storitve televizijske prodaje (v nadaljevanju: izdajatelji
         programskih vsebin). Televizijski kanali ali storitve televizijskih medijev vseh teh izdajateljev programskih vsebin so vključeni
         v kabelsko omrežje Kabel Deutschland. Nekatere od njih se v določenih delih zvezne dežele Spodnje Saške prenašajo tudi prek
         omrežja prizemne digitalne radiodifuzije („Digital Video Broadcasting Terrestrial“, v nadaljevanju: DVB‑T).

      14      NLM, kot pristojni organ v tej zvezni deželi, je z odločbo z dne 19. septembra 2005 dodelil 32 televizijskih kanalov, ki so
         bili prosti v analognem omrežju Kabel Deutschland, tako: 18 kanalov je bilo dodeljenih izdajateljem programskih vsebin in
         ti kanali so bili v skladu z NMedienG opredeljeni kot „določeni kanali“, saj se že oddajajo prek DVB-T; delna pravica do enega
         kanala je bila dodeljena Bürgerfernsehen (državljanski televiziji), tudi kot izdajatelju določenega programa v skladu s tem
         zakonom, ki se prenaša na določenih območjih; ker je bilo za preostalih trinajst kanalov več vlagateljev, kot je bilo prostih
         kanalov, je NLM v skladu s členom 37(2) NMedienG oblikoval vrstni red različnih izdajateljev programskih vsebin.

      15      Ta ureditev uporabe kabla je vodila do tega, da so bili uporabljeni vsi kanali, ki so bili prosti v analognem kabelskem omrežju
         Kabel Deutschland.

      16      Ta je zoper odločbo z dne 19. septembra 2005 pri Verwaltungsgericht Hannover vložil tožbo, v kateri se je skliceval na to,
         da določbe NMedienG na področju uporabe analognega kabelskega omrežja niso v skladu s členom 31(1) Direktive o univerzalnih
         storitvah. Kabel Deutschland meni, da je obveznost, ki jo je naložil NLM, da mora v svoje analogno kabelsko omrežje vključiti
         televizijske kanale določenih izdajateljev programskih vsebin, nezakonita, ker se ti televizijski kanali v večjem delu zvezne
         dežele Spodnje Saške že prenašajo prek DVB-T tehnike in bi zato morali biti dostopni enakim končnim uporabnikom. Kabel Deutschland
         se je skliceval tudi na nezakonitost obveznosti, da mora polno zasesti svoje analogno kabelsko omrežje, kadar je, kot v obravnavani
         zadevi, več vlagateljev kot prostih analognih kanalov.

      17      Poleg tega je NLM odločbo z dne 19. septembra 2005 nadomestil s podobno odločbo z dne 19. aprila 2007, katere rezultat je
         bil tudi polna zasedenost analognega kabelskega omrežja v lasti Kabel Deutschland. Ta zadnja odločba je imela isto vsebino
         kot odločba, ki jo je nadomestila, z izjemo sprememb glede nekaterih izdajateljev programskih vsebin, poleg tega pa je bila
         predmet tožbe, ki jo je vložil Kabel Deutschland v novem postopku, ki je bil na predlog strank v postopku v glavni stvari
         prekinjen.

      18      V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Hannover, ker je dvomilo o tem, ali je obveznost, ki je bila naložena Kabel Deutschland
         in ki izhaja iz člena 37 NMedienG, zlasti glede sorazmernosti in primernosti takšne obveznosti, v skladu s členom 31(1) Direktive
         o univerzalnih storitvah, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je določba, kot je člen 37(1) [NMedienG], v skladu s členom 31(1) Direktive [o univerzalnih storitvah], če je kabelski
         operater zavezan, da v več kot polovico prostih kanalov, ki se trajno uporabljajo v analogni tehniki, vključi programe, ki
         se sicer – čeprav v primeru zvezne dežele Spodnja Saška ne povsod – že prenašajo prek omrežja prizemne digitalne radiodifuzije
         (‚DVB-T‘)?

      2.      Ali je določba, kot je člen 37(1) [NMedienG], v skladu s členom 31(1) Direktive [o univerzalnih storitvah], če je kabelski
         operater zavezan tudi na tistih področjih zvezne dežele vključiti televizijske programe v svoja analogna kabelska omrežja,
         kjer bi lahko končni kabelski uporabnik v vsakem primeru s pomočjo zemeljske antene in dekoderja sprejemal televizijske programe
         prek omrežja prizemne digitalne radiodifuzije (‚DVB-T‘)?

      3.      Ali je pod pojmom ‚televizijske storitve‘ v smislu člena 31(1), prva poved, Direktive [o univerzalnih storitvah] treba razumeti
         tudi ponudnike medijskih storitev oziroma televizijske medije, kot je npr. televizijska prodaja?

      4.      Ali je določba, kot je člen 37(2) [NMedienG], v skladu s členom 31(1) Direktive [o univerzalnih storitvah], če mora v primeru
         pomanjkanja kanalov pristojni nacionalni organ določiti vrstni red vlagateljev, kar ima za posledico polno zasedenost kanalov,
         ki so na voljo kabelskemu operaterju?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo, drugo in četrto vprašanje
      19      Predložitveno sodišče s prvim, drugim in četrtim vprašanjem, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba
         člen 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku
         v glavni stvari, ki, prvič, zavezuje kabelskega operaterja, da v svoje analogno kabelsko omrežje vključi televizijske kanale
         in televizijske storitve, ki se že prenašajo prek prizemne tehnike, kar ima za posledico več kot polovično zasedenost tega
         omrežja, in ki, drugič, določi ob pomanjkanju kanalov vrstni red vlagateljev, ki vodi do polne zasedenosti prostih kanalov
         v tem omrežju.

      20      Uvodoma je treba poudariti, da je Direktiva o univerzalnih storitvah del skupnega regulativnega okvira za telekomunikacijski
         sektor, sektor sredstev javnega obveščanja in sektor informacijske tehnike in tehnologije, ki ga vzpostavljajo okvirna direktiva
         in posebne direktive, med katerimi je, kot izhaja iz pete uvodne izjave okvirne direktive, Direktiva o univerzalnih storitvah.
         Iz tega sledi, da je treba pri razlagi določb Direktive o univerzalnih storitvah upoštevati ta regulativni okvir.

      21      V skladu s členom 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah lahko države članice naložijo podjetjem, ki zagotavljajo elektronska
         komunikacijska omrežja, ki se uporabljajo za distribucijo televizijskih oddaj v javnosti, primerne obveznosti („obveznost
         prenosa“) izvajanja prenosa določenih televizijskih radiodifuzijskih kanalov in storitev, kadar znatno število končnih uporabnikov
         takih omrežij ta uporablja kot glavno sredstvo za sprejem takšnih oddaj. V tej določbi je določeno tudi, da se te obveznosti
         naložijo samo, če so potrebne za izpolnitev jasno opredeljenih ciljev v splošnem interesu, morajo pa biti sorazmerne in pregledne.

      22      Da lahko države članice naložijo „obveznost prenosa“, člen 31(1), prva poved, zahteva, da gre za določene televizijske kanale
         in da znatno število končnih uporabnikov uporablja elektronsko komunikacijska omrežja kot glavno sredstvo za sprejem televizijskih
         oddaj.

      23      Iz predložitvene odločbe izhaja, da je v postopku v glavni stvari izpolnjen zadnji pogoj, saj se v okviru takšnega prenosa
         v Nemčiji pokriva približno 57 % gospodinjstev in zato pomeni najbolj uporabljeno sredstvo za prenos.

      24      Iz besedila člena 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah glede določitve kanalov, ki lahko imajo status „obveznost prenosa“,
         izhaja, da morajo države članice kanale, ki spadajo pod obveznost prenosa, določiti.

      25      V zvezi s tem je treba poudariti, da je v členu 37(1) NMedienG jasno določeno, da je prek kabla za analogno sprejemanje televizijskih
         programov treba omogočiti vsaj sprejem tistih televizijskih programov, ki jih je dopustno razširjati prek prizemnega omrežja.
         V skladu z odstavkom 2 istega člena pristojni organ v odločbi, ki jo mora sprejeti, s tem da oblikuje vrstni red vlagateljev,
         določi kanale, ki jih mora kabelski operater prenašati. Na podlagi takšnih določb se zato določijo kanali, ki spadajo pod
         „obveznost prenosa“.

      26      Okoliščina, da uporaba nacionalne zakonodaje vodi do tega, da je kabelski operater zavezan, prvič, da v več kot polovico prostih
         kanalov vključi programe, ki se prenašajo prek prizemne tehnike, in drugič, da prepusti vse preostale proste kanale za razširjanje
         programov iz vrstnega reda, ki ga je oblikoval pristojni organ, ne preprečuje tega, da se te obveznosti štejejo za obveznosti,
         ki se nanašajo na razširjanje „določenih“ televizijskih kanalov v smislu člena 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah. V
         navedeni direktivi se ob zahtevi, da so televizijski kanali za razširjanje „določeni“, namreč ne želi vzpostaviti količinski
         pogoj.

      27      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je člen 37 NMedienG v skladu z zahtevama, ki sta določeni v členu 31(1), prva poved,
         Direktive o univerzalnih storitvah in kot sta navedeni v točki 22 te sodbe.

      28      Glede sorazmernosti naloženih obveznosti, ki jo navaja predložitveno sodišče, je treba poudariti, da se v členu 31(1) Direktive
         o univerzalnih storitvah zahteva, da so te obveznosti primerne, sorazmerne in transparentne ter potrebne za izpolnitev jasno
         opredeljenih ciljev v splošnem interesu.

      29      Glede na triinštirideseto uvodno izjavo Direktive o univerzalnih storitvah imajo države članice namreč možnost, da za podjetja,
         ki so v njihovi pristojnosti, določijo obveznosti prenosa ob upoštevanju legitimnih javnih interesov, vendar naj se take obveznosti
         naložijo samo, kadar je to potrebno za izpolnitev ciljev splošnega interesa, ki jih države članice jasno opredelijo v skladu
         s pravom Skupnosti, obveznosti prenosa pa naj bodo sorazmerne, transparentne in naj se redno pregledujejo.

      30      Ker v členu 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah niso opredeljeni cilji v splošnem interesu, ki se jim sledi z obveznostjo
         razširjanja televizijskih kanalov, jih morajo opredeliti države članice v skladu s pravom Skupnosti.

      31      Ko se presojata opredelitev teh ciljev v splošnem interesu, ki so jo določile države članice, in sorazmernost ukrepov, ki
         so bili sprejeti za izvajanje teh ciljev, je treba upoštevati, kot je poudarjeno v točki 20 te sodbe, skupni regulativni okvir
         za telekomunikacijski sektor, sektor sredstev javnega obveščanja ter sektor informacijske tehnike in tehnologije.

      32      Kot izhaja iz pete uvodne izjave okvirne direktive, je treba ločiti zakonsko ureditev za področje prenosa od zakonske ureditve
         za področje vsebin. Regulativni okvir Skupnosti glede na to uvodno izjavo ne velja za radiodifuzno vsebino in zato je v členu
         1(3) te direktive določeno, da ta direktiva in Direktiva o univerzalnih storitvah ne posegata v ukrepe, sprejete na nacionalni
         ravni v skladu z zakonodajo Skupnosti za izpolnitev ciljev v splošnem interesu, zlasti v zvezi z ureditvijo vsebin in avdiovizualno
         politiko. Avdiovizualna politika in ureditev vsebin se glede na šesto uvodno izjavo okvirne direktive izvajata za doseganje
         ciljev v splošnem interesu, kakršni so svoboda izražanja, pluralnost medijev, nepristranskost, kulturna raznolikost, socialna
         vključenost, varstvo porabnikov in mladoletnikov.

      33      Poudariti je treba zlasti pomen temeljne svoboščine sprejemanja obvestil, katerih prejemniki so končni porabniki in za katera
         jamčijo države članice v skladu s členom 10 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane
         v Rimu 4. novembra 1950.

      34      Iz tega sledi, da razlaga člena 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah ne sme posegati v nacionalno zakonodajo, s katero
         se ob spoštovanju prava Skupnosti sledi ciljem v splošnem interesu, zlasti v zvezi z ureditvijo, ki se nanaša na vsebine in
         avdiovizualno politiko. V skladu s to delitvijo pristojnosti se v členu 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah – ki spada
         v njeno poglavje IV z naslovom „Interesi in pravice končnih uporabnikov“ – ne vzpostavlja pravica v korist kabelskega operaterja,
         da izbere kanale, ki jih bo prenašal, ampak se v njem ta pravica, če obstaja na podlagi veljavne nacionalne zakonodaje, omejuje.

      35      Za preizkus, ali so obveznosti prenosa, ki izhajajo iz člena 31(1), sorazmerne, je treba ugotoviti, da – glede ciljev v splošnem
         interesu, ki se jim sledi z zadevno nacionalno zakonodajo v postopku v glavni stvari – iz člena 37 NMedienG v povezavi s členom
         52(1) RStV izhaja, da je namen te zakonodaje zagotoviti pluralnost medijev in raznolikost ponudbe v analognem kabelskem omrežju.

      36      Cilj člena 52(1) RStV je, kot izhaja iz predložitvene odločbe, zagotoviti kar največjo ponudbo v analognem kabelskem omrežju
         ter raznolikost mnenj v pluralni družbi ob upoštevanju regionalnih posebnosti in tematik. V členu 37 NMedienG je takšen cilj
         povzet in zlasti v njegovem odstavku 2 je določeno, da je odločilni dejavnik pri določitvi tega vrstnega reda kanalov ta,
         da ti prispevajo k raznoliki ponudbi v kabelskem omrežju, in da je v teh okoliščinah treba upoštevati informacijske potrebe
         na regionalni ravni ali na območju, ki presega meje zvezne dežele Spodnje Saške.

      37      V zvezi s tem je treba poudariti, da je ohranitev pluralizma, ki ga zagotavlja zadevna zakonodaja v postopku v glavni stvari,
         vezana na svobodo izražanja, ki jo varuje člen 10 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin,
         pri čemer ta svoboda spada med temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Skupnosti (glej sodbe z dne 25. julija 1991
         v zadevi Collectieve Antennevoorziening Gouda, C‑288/89, Recueil, str. I‑4007, točka 23; z dne 3. februarja 1993 v zadevi
         Veronica Omroep Organisatie, C‑148/91, Recueil, str. I‑487, točka 10; z dne 5. oktobra 1994 v zadevi TV10, C‑23/93, Recueil,
         str. I‑4795, točka 19, in z dne 13. decembra 2007 v zadevi United Pan-Europe Communications Belgium in drugi, C-250/06, ZOdl.,
         str. I‑11135, točka 41).

      38      Zato je treba priznati, da takšna zakonodaja sledi cilju v splošnem interesu, saj je njen namen ohraniti pluralizem v ponudbi
         televizijskih kanalov v zvezni deželi Spodnji Saški in je tako vključena v kulturno politiko, katere cilj je ohraniti svobodo
         izražanja različnih elementov v avdiovizualnem sektorju, zlasti socialnih, kulturnih in jezikovnih, ki obstajajo v tej deželi
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo United Pan‑Europe Communications Belgium in drugi, točka 42).

      39      Predložitveno sodišče v teh okoliščinah sprašuje, prvič, ali je obveznost, ki je predvidena v členu 37(1) NMedienG in naložena
         Kabel Deutschland – in sicer da vključi kanale, ki se že prenašajo prek DVB‑T tehnike, kar ima za posledico več kot polovično
         zasedenost njegovega analognega kabelskega omrežja –, sorazmerna v smislu člena 31(1), druga poved, Direktive o univerzalnih
         storitvah. Tako to sodišče sprašuje, ali je s takšno določbo mogoče zagotoviti uresničitev cilja, ki se mu s to direktivo
         sledi, in ali se z njo ne presega to, kar je potrebno za uresničitev tega cilja.

      40      Cilj, da se končnim porabnikom zagotovi enaka ponudba, ki se prenaša z različnimi sredstvi prenosa, je ogrožen, če se dopusti,
         da se obveznost prenosa kanalov omeji, ob upoštevanju tega, da lahko končni uporabniki v določenih regijah ozemlja zvezne
         dežele Spodnje Saške sprejemajo iste televizijske kanale prek prizemnega omrežja. Poleg tega se s tem ciljem zahteva, da se
         število kanalov iz analognega kabelskega omrežja, ki so v to obveznost prenosa zajeti, ujema s številom kanalov, ki se oddajajo
         prek prizemne tehnike. Zato je lahko zadevna obveznost v postopku v glavni stvari, katere posledica je več kot polovična zasedenost
         prostih kanalov, sorazmerna, kadar ni drugih ukrepov, s katerimi se omogoča tako učinkovito doseganje želenega cilja, in ob
         upoštevanju števila kanalov, ki se prenašajo prek prizemne tehnike, ter razpoložljivosti analognega kabelskega omrežja.

      41      Ker pa se je treba izogniti temu, da se kabelskemu operaterju naložijo neprimerne in samovoljne obveznosti, je treba preizkusiti
         delovanje mehanizma, ki ga vzpostavlja zadevna zakonodaja v postopku v glavni stvari, ki se glede določitve obveznosti prenosa
         sklicuje na kanale, ki se prenašajo prek prizemne tehnike, in zaradi te obveznosti nastale ekonomske posledice za kabelskega
         operaterja.

      42      Glede sklica, ki ga vsebuje navedena zakonodaja, je treba poudariti, da je ob razlagi člena 49 ES Sodišče že razsodilo, da
         statusa „obveznost prenosa“ ni mogoče podeliti samodejno vsem televizijskim postajam, ki jih prenaša isti zasebni izdajatelj
         programskih vsebin, temveč se je treba strogo omejiti na tiste, katerih celotna vsebina programov lahko uresniči tak cilj.
         Poleg tega število kanalov, pridržano zasebnim izdajateljem programskih vsebin, ki spadajo pod status „obveznega prenosa“,
         očitno ne sme presegati tega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo United Pan-Europe
         Communications Belgium in drugi, točka 47).

      43      Zato je treba preizkusiti, ali se z zadevnim mehanizmom sklica ustvarja takšen avtomatizem.

      44      V členu 37(1) NMedienG je glede analognega kabelskega omrežja določeno, da se status „obveznega prenosa“ podeli televizijskim
         kanalom, ki se že prenašajo prek DVB-T tehnike. Iz spisa, ki ga je predložitveno sodišče posredovalo Sodišču, izhaja, da izbira
         – ko se podeljuje ta status kanalom, ki se prenašajo prek DVB-T tehnike – temelji na merilih pluralizma in raznolikosti mnenj,
         pri čemer odločbo o takšni izbiri sprejme skupščina NLM, ki je neodvisna od javnih oblasti in v kateri so pretežno predstavniki
         civilne družbe, v skladu s temi merili.

      45      Z mehanizmom sklica se zato ne vzpostavlja avtomatizem, kakršen je tisti, omenjen v točki 42 te sodbe, temveč je to le tehnično
         sredstvo za zagotovitev, da se kanali, ki se prenašajo prek prizemne tehnike in ki se v okviru tega sredstva prenosa dopustijo
         na podlagi tega, da prispevajo k pluralizmu in raznolikosti mnenj, prenašajo tudi v okviru analognega kabelskega omrežja.

      46      Glede ekonomskih posledic, ki nastanejo zaradi obveznosti, ki so naložene kabelskemu operaterju, je treba preizkusiti, ali
         so te obveznosti neprimerne, ker so takšne, da jih kabelski operater v sprejemljivih ekonomskih razmerah – po potrebi ob upoštevanju
         njegove celotne dejavnosti – ne more izpolniti.

      47      Ta presoja je sicer v pristojnosti predložitvenega sodišča, vendar mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso predložitvenemu
         sodišču podati vse elemente razlage prava Skupnosti, ki so lahko uporabni pri razsodbi v zadevi, o kateri odloča, ne glede
         na to, ali jih je predložitveno sodišče v vprašanjih navedlo (glej zlasti sodbo z dne 11. septembra 2007 v zadevi Céline,
         C‑17/06, ZOdl., str. I‑7041, točka 29).

      48      Zato mora predložitveno sodišče pri presoji, ali so obveznosti, ki so na podlagi zadevne zakonodaje naložene kabelskemu operaterju,
         neprimerne, upoštevati, da je kabelski operater svoboden pri odločitvi, ali bo za kanale iz svojega omrežja uporabljal analogno
         ali digitalno tehniko, pri čemer digitalna tehnika ni podvržena primerljivi ureditvi, in da je v členu 31(2) Direktive o univerzalnih
         storitvah državam članicam dana možnost, da določijo ustrezno plačilo. Predložitveno sodišče mora v zvezi s tem preizkusiti,
         ali so naložene obveznosti takšne, da je takšno plačilo potrebno.

      49      Predložitveno sodišče sprašuje, drugič, ali člen 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah nasprotuje členu 37(2) NMedienG,
         ker ta zavezuje pristojni nacionalni organ, da ob pomanjkanju kanalov določi vrstni red vlagateljev, ki vodi do polne zasedenosti
         prostih kanalov v analognem kabelskem omrežju.

      50      Iz člena 37(2) NMedienG izhaja, da NLM, kadar za druge televizijske programe v kabelskem sistemu ni dovolj kanalov, določi
         vrstni red, s katerim ureja dodelitev kabelskega kanala televizijskim programom, ki se niso upoštevali na podlagi odstavka
         1. V skladu s to določbo je odločilni dejavnik pri določitvi tega vrstnega reda ta, da se z različnimi programi ali storitvami
         prispeva k raznoliki ponudbi v kabelskem omrežju.

      51      V zvezi s tem je treba priznati, da je določitev vrstnega reda za dodelitev preostalih prostih kanalov v analognem kabelskem
         omrežju, na podlagi tega, da kandidati prispevajo k raznoliki ponudbi v tem omrežju, ustrezen način za zagotovitev uresničitve
         ciljev v splošnem interesu iz navedene določbe. Nacionalna določba, kakršna je člen 37(2) NMedienG, je namreč ustrezno sredstvo
         za uresničitev želenega kulturnega cilja, saj v takšnih okoliščinah televizijskim gledalcem omogoča, da imajo na analognem
         kabelskem omrežju pluralno in raznoliko ponudbo.

      52      Glede vprašanja, ali se z zadevno zakonodajo v postopku v glavni stvari ti cilji uresničujejo primerno in sorazmerno, je treba
         opozoriti, da člen 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah ne vzpostavlja pravice v korist kabelskega operaterja, da izbere
         kanale, ki jih bo prenašal, ampak se v njem ta pravica, če obstaja na podlagi veljavne nacionalne zakonodaje, omejuje.

      53      V okviru avdiovizualne politike je v navedeni zakonodaji pristojnemu organu zaupana naloga, da za vlagatelje glede na to,
         ali se z njihovimi programi prispeva k raznolikosti ponudbe in k informacijskim potrebam javnosti, izbere – kadar glede na
         povpraševanje po kanalih za oddajanje primanjkuje prostih kanalov – kanale v analognem kabelskem sistemu, namesto da se kabelskemu
         operaterju dovoli, da izbere sam glede na izključno ekonomske preudarke. Zato ta cilj lahko povzroči, da se v okviru preglednega
         postopka, v katerem se varujejo pravice kabelskega operaterja, uporabijo vsi prosti kanali, z namenom, da se čim več vlagateljem,
         ki so vredni tega dostopa zaradi kanalov, ki jih prenašajo, odobri dostop do analognega kabelskega omrežja.

      54      Ker so v okviru nacionalne avdiovizualne politike naložene obveznosti potrebne za uresničitev ciljev pluralizma in raznolikosti
         v medijih, te zakonodaje načeloma ni mogoče šteti za nesorazmerno.

      55      Vendar mora predložitveno sodišče glede morebitne neprimernosti ekonomskih posledic, ki nastanejo zaradi teh obveznosti, ki
         so za kabelskega operaterja določene v nacionalni zakonodaji, preizkusiti, ali so te posledice takšne, da jih kabelski operater
         v sprejemljivih ekonomskih razmerah – po potrebi ob upoštevanju njegove celotne dejavnosti – ne more izpolniti.

      56      Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih trditev je treba na prvo, drugo in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 31(1)
         Direktive o univerzalnih storitvah razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni
         stvari, ki zavezuje kabelskega operaterja, da v svoje analogno kabelsko omrežje vključi televizijske kanale in televizijske
         storitve, ki se že prenašajo prek prizemne tehnike, kar ima za posledico več kot polovično zasedenost tega omrežja, in ki
         ob pomanjkanju prostih kanalov določi vrstni red vlagateljev, ki vodi do polne zasedenosti prostih kanalov v tem omrežju,
         če te obveznosti ne povzročajo neprimernih ekonomskih posledic, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

       Tretje vprašanje
      57      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem sprašuje, ali so storitve televizijskih medijev, kakršna je TV-prodaja, vključene v
         pojem „televizijskih storitev“ v smislu člena 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah?

      58      Ugotoviti je treba, prvič, da pojem „televizijskih storitev“ v tej določbi ni opredeljen. Zaradi razlage takšnega pojma je
         zato treba preučiti njeno besedilo in cilj ob upoštevanju namena Direktive o univerzalnih storitvah.

      59      V skladu s členom 31(1) te direktive lahko države članice naložijo upraviteljem elektronskokomunikacijskih omrežij primerne
         obveznosti izvajanja prenosa določenih radijskih in televizijskih radiodifuzijskih kanalov in storitev. Besedilo te določbe
         zajema radijske in televizijske radiodifuzijske kanale in storitve na splošno, ne da bi bilo določeno, za katero vrsto storitev
         se lahko takšne obveznosti naložijo, in zlasti ne da bi bilo izrecno pojasnjeno, ali imajo lahko televizijski mediji tudi
         status „obveznost prenosa“.

      60      Navedena določba se namreč ne nanaša na vsebino televizijskih kanalov in storitev, ampak se dejansko nanaša na ureditev izvajanja
         njihovega prenosa prek telekomunikacijskih omrežij.

      61      Ta ugotovitev izhaja tudi iz besedila triinštiridesete uvodne izjave Direktive o univerzalnih storitvah, da države članice
         nalagajo nekatere obveznosti prenosa v teh omrežjih za distribucijo radijskih ali televizijskih oddaj za javnost.

      62      Zato iz člena 31(1) navedene direktive in cilja iz te določbe izhaja, da je zakonodajalec opustil naložitev kakršnekoli omejitve
         glede „obveznosti prenosa“ na ravni vsebine televizijskih storitev.

      63      Drugič, poudariti je treba, da je Sodišče že preučilo pojem „storitve razširjanja televizijskih programskih vsebin“ v smislu
         Direktive Sveta 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju
         dejavnosti razširjanja televizijskih programov (UL L 298, str. 23), kot je bila spremenjena z Direktivo 97/36/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 30. junija 1997 (UL L 202, str. 60, v nadaljevanju: Direktiva 89/552).

      64      Sodišče je namreč v sodbi z dne 2. junija 2005 v zadevi Mediakabel (C‑89/04, ZOdl., str. I‑4891) razsodilo, da spada storitev
         pod pojem „razširjanje televizijskih programskih vsebin“ iz člena 1(a) Direktive 89/552, če pomeni prvo prenašanje televizijskih
         programov, namenjenih javnosti, torej nedoločenemu številu morebitnih televizijskih gledalcev, ki se jim iste slike prenašajo
         sočasno. V zvezi s tem je odločilno merilo takšnega pojma merilo prenašanja televizijskih programov, „namenjenih javnosti“,
         in pri analizi mora zato imeti prednost stališče ponudnika. Zato je Sodišče tudi menilo, da tehnika prenosa slik ni odločilni
         element pri tej presoji.

      65      Navesti pa je treba, da so storitve televizijskih medijev, kakršna je TV-prodaja, ki se razširjajo v različnih elektronskih
         komunikacijskih omrežjih, „namenjene javnosti“, neodvisno od tehnike prenosa, ki se v teh omrežjih uporablja. Iz tega sledi,
         da so navedene storitve „storitve razširjanja televizijskih programskih vsebin“ v smislu Direktive 89/552.

      66      Takšna analiza se lahko uporabi za pojem „televizijske storitve“ v smislu člena 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah.
         Cilj tega člena namreč ni, kot je bilo nakazano v točkah 52 in 53 te sodbe, opredeliti navedene storitve, ampak urediti njihov
         prenos, s tem da se naložijo „obveznosti prenosa“. Zato so storitve televizijskih medijev, kakršna je TV-prodaja, televizijske
         storitve v smislu člena 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah in spadajo na področje uporabe te določbe.

      67      Vendar pa so lahko storitve televizijskih medijev kot televizijske storitve vključene v „obveznost prenosa“, ki jo naložijo
         države članice, le, če izpolnjujejo pogoje iz člena 31(1) Direktive o univerzalnih storitvah, na katere se opozarja v točkah
         22 in 26 te sodbe.

      68      Predložitveno sodišče mora presoditi, ali so zadevni pogoji izpolnjeni, ob upoštevanju vseh okoliščin v postopku v glavni
         stvari.

      69      Na tretje vprašanje je treba odgovoriti, da so v pojem „televizijske storitve“ v smislu člena 31(1) Direktive o univerzalnih
         storitvah zajete storitve televizijskih medijev, kakršna je TV-prodaja, če so izpolnjeni pogoji iz člena 31(1) Direktive o
         univerzalnih storitvah, kar pa mora presoditi predložitveno sodišče.

       Stroški
      70      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Člen 31(1) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov
            v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) je treba razlagati tako,
            da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki zavezuje kabelskega operaterja, da v
            svoje analogno kabelsko omrežje vključi televizijske kanale in televizijske storitve, ki se že prenašajo prek prizemne tehnike,
            kar ima za posledico več kot polovično zasedenost tega omrežja, in ki ob pomanjkanju prostih kanalov določi vrstni red vlagateljev,
            ki vodi do polne zasedenosti prostih kanalov v tem omrežju, če te obveznosti ne povzročajo neprimernih ekonomskih posledic,
            kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
      2)      V pojem „televizijske storitve“ v smislu člena 31(1) Direktive 2002/22 so zajete storitve izdajateljev televizijskih programskih
            vsebin oziroma ponudnikov medijskih storitev, kakršna je TV-prodaja, če so izpolnjeni pogoji iz te določbe, kar pa mora presoditi
            predložitveno sodišče.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 11. septembra 2003. # Republika Avstrija proti Svetu Evropske unije. # Zadeva C-445/00.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. oktobra 1989. # Leslie Brown proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci. # Zadeva 125/87.