title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 8. julija 2008. # Lafarge SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Trg mavčnih plošč - Odločba, s katero je bila ugotovljena kršitev člena 81 ES - Odgovornost - Odvračalni učinek - Ponovna kršitev - Globa - Smernice o načinu določanja glob. # Zadeva T-54/03.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 8. julija 2008 – Lafarge proti Komisiji
      (Zadeva T-54/03)
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg mavčnih plošč – Odločba, s katero je bila ugotovljena kršitev člena 81 ES – Odgovornost – Odvračalni učinek – Ponovna kršitev – Globa – Smernice o načinu določanja glob“
      1.                     Konkurenca – Upravni postopek – Neuporaba člena 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic – Spoštovanje postopkovnih
            jamstev s strani Komisije (člena 81 ES in 82 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 17; Sklep Sveta 88/591) (Glej točke od 36 do 47.)
      2.                     Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije, s katero je bila ugotovljena kršitev – Uporaba izjav drugih podjetij, udeleženih
            pri kršitvi, kot dokaz – Dopustnost – Pogoji (člena 81 ES in 82 ES) (Glej točke od 57 do 59, 293 in 294.)
      3.                     Konkurenca – Upravni postopek – Zaslišanje – Zaslišanje drugih udeležencev pri isti kršitvi ob izključitvi javnosti – Kršitev
            pravice do obrambe – Neobstoj (Uredba Komisije št. 2842/98, člen 9) (Glej točke od 142 do 149.)
      4.                     Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravice do obrambe – Obremenilni dokument – Pojem – Dokument Komisije, v katerem
            so povzeta dejstva, ki so jih predložili udeleženci pri kršitvi – Izključitev (člen 81(1) ES) (Glej točki 156 in 157.)
      5.                     Ničnostna tožba – Razlogi – Izpodbijanje dejstev, upoštevanih v odločbi, s katero je bila sankcionirana kršitev pravil o konkurenci
            – Izpodbijanje dejstev o sestanku med konkurenti, pri katerem podjetje, ki izpodbija dejstva, ni sodelovalo – Dopustnost –
            Pogoji (člen 230 ES) (Glej točke od 212 do 214.)
      6.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci – Sporazum, s katerim je bil uveden sistem izmenjave informacij
            – Nedopustnost na oligopolnem trgu – Domneva, ki jo je mogoče ovreči (člen 81(1) ES) (Glej točke od 256 do 259 in 397.)
      7.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem –Sočasnost ravnanj – Domneva usklajenosti – Omejitve (člen
            81(1) ES) (Glej točki 318 in 324.)
      8.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokazno breme v zvezi s kršitvijo na strani Komisije – Stopnja
            dokazne moči, ki se zahteva v zvezi z dokazi, ki jih upošteva Komisija (člen 81(1) ES) (Glej točki 426 in 452.)
      9.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Usklajevanje in sodelovanje v nasprotju z obveznostjo vsakega
            podjetja, da samostojno določi svoje ravnanje na trgu – Informacije konkurenta o svojem prihodnjem ravnanju na trgu, ki jih
            prejme drug gospodarski subjekt (člen 81(1) ES) (Glej točke od 458 do 463.)
      10.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi in usklajeno ravnanje, ki pomeni enotno kršitev – Podjetja, ki bi jim bilo mogoče
            očitati kršitev, ki jo tvori sodelovanje pri globalnem omejevalnem sporazumu – Merila (člen 81(1) ES) (Glej točke 479, od
            482 do 487, 490 in od 613 do 616.)
      11.                     Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitev, ki jo stori hčerinska družba –Odgovornost matične družbe – Pogoji – Neobstoj vpliva
            ločene pravne osebnosti hčerinske družbe – Vpliv lastništva celotnega kapitala hčerinske družbe – Obveznost matične družbe,
            da ovrže domnevo o dejanskem vodenju hčerinske družbe (člen 81(1) ES) (Glej točke od 539 do 541, 545, 557 in 558.)
      12.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Dejanski vpliv na trg (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); sporočilo Komisije
            98/C 9/03, točka 1 A, prvi odstavek) (Glej točke od 580 do 585.)
      13.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Horizontalni omejevalni sporazum na področju cen – Zelo
            resna kršitev (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); sporočilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A) (Glej točke od 618 do 624.)
      14.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Nujnost upoštevanja prometa podjetij, udeleženih pri isti kršitvi ali pri prejšnjih
            podobnih kršitvah, ter zagotavljanja sorazmernosti glob s tem prometom – Neobstoj – Sodni nadzor – Neomejena jurisdikcija
            (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2)) (Glej točke od 634 do 639.)
      15.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Odvračalni učinek – Upoštevanje velikosti in vseh sredstev sankcioniranega podjetja
            (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); sporočilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A) (Glej točke od 663 do 673 in od 678 do 684.)
      16.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Oteževalne okoliščine – Diskrecijska pravica Komisije –
            Upoštevanje, da gre za ponovno kršitev – Kršitev načel zakonitosti, pravne varnosti in ne bis in idem – Neobstoj (člena 81
            ES in 82 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); sporočilo Komisije 98/C 9/03) (Glej točke od 716 do 730.)
      17.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Oteževalne okoliščine – Ponovna kršitev – Pojem (Uredba
            Sveta št. 17, člen 15(2); sporočilo Komisije 98/C 9/03, točka 2) (Glej točke od 733 do 739.)
      18.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Pasivna ali posnemovalna vloga
            podjetja – Merila za presojo (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); sporočilo Komisije 98/C 9/03, točka 3, prva alinea) (Glej točke
            od 763 do 767.)
      19.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Olajševalne okoliščine – Prenehanje kršitve po posegu Komisije – Pogoji
            (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); sporočilo Komisije 98/C 9/03, točka 3) (Glej točke od 780 do 784.)
      20.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Zmanjšanje zneska globe zaradi sodelovanja obdolženega podjetja – Pogoji
            (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); sporočilo Komisije 96/C 207/04, naslov D, točka 2) (Glej točke od 791 do 794.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije 2005/471/ES z dne 27. novembra 2002 o postopku iz člena 81 [ES] proti podjetjem
                  BPB plc, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA in Gyproc Benelux NV (zadeva št. COMP/E-1/37.152 – mavčne
                  plošče) (UL 2005, L 166, str. 8) ali, podredno, predlog za razglasitev ničnosti ali zmanjšanje globe, naložene tožeči stranki.

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Lafarge SA nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.

                  3)

                  	Svet nosi svoje stroške.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. aprila 2010.#The Queen, na predlog Association of the British Pharmaceutical Industry proti Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Združeno kraljestvo.#Direktiva 2001/83/ES - Člen 94 - Finančne spodbude zdravstvenim ordinacijam, ki pacientom predpišejo nekatera zdravila - Javni zdravstveni organi - Zdravniki - Svoboščina predpisovanja.#Zadeva C-62/09.

text:
      Zadeva C-62/09
      The Queen na predlog
      Association of the British Pharmaceutical Industry
      proti
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division
         (Administrative Court))

      „Direktiva 2001/83/ES – Člen 94 – Finančne spodbude zdravstvenim ordinacijam, ki pacientom predpišejo nekatera zdravila – Javni zdravstveni organi – Zdravniki – Svoboščina predpisovanja“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Zdravila za človeško uporabo – Direktiva 2001/83 – Objava
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/83, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/27, člen 94(1))
      Člen 94(1) Direktive 2001/83 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/27,
         je treba razlagati tako, da ne nasprotuje shemam finančnih spodbud, ki so jih uvedli nacionalni organi, ki skrbijo za javno
         zdravje, da bi zmanjšali svoje izdatke na tem področju in da bi zdravniki pri zdravljenju nekaterih bolezni dajali prednost
         predpisovanju poimensko določenih zdravil, ki vsebujejo drugačno učinkovino kot zdravilo, ki je bilo predpisano prej ali ki
         bi lahko bilo predpisano, če taka shema spodbud ne bi obstajala.

      Na splošno politika zdravja, ki jo opredeli država članica, in javni izdatki, ki jih nameni zanjo, ne sledijo nobenemu dobičkonosnemu
         ali gospodarskemu cilju. Za shemo finančnih spodbud, ki spada na področje take politike, torej ni mogoče šteti, da je vključena
         v okvir tržne promocije zdravil.

      Vendar je treba zaradi zagotavljanja polnega učinka Direktive 89/105 v zvezi s preglednostjo ukrepov, ki urejajo določanje
         cen zdravil za človeško uporabo in njihovo vključitev v področje nacionalnih sistemov zdravstvenega zavarovanja delavcem farmacevtske
         industrije, ki izdelujejo zdravila, ki so ali niso predmet finančnih spodbud pri predpisovanju, tudi omogočiti, da se prepričajo,
         da se shema finančnih spodbud, ki so jo uvedli javni organi, opira na objektivna merila in da ni diskriminacije med nacionalnimi
         zdravili in zdravili iz drugih držav članic. Zato čeprav Direktiva 89/105 temelji na načelu najmanjšega poseganja v organizacijo
         notranjih politik na področju socialnega zavarovanja držav članic, morajo nacionalni organi, ki skrbijo za javno zdravje in
         ki sprejmejo sheme finančnih spodbud za predpisovanje poimensko določenih zdravil, med drugim zagotoviti, da je taka shema
         javna, in dati zdravstvenim delavcem in delavcem farmacevtske industrije na voljo ocene o terapevtski enakovrednosti med razpoložljivimi
         učinkovinami, ki spadajo v terapevtsko skupino, ki je predmet navedene sheme.

      (Glej točke 33, 37, 38 in 42 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 22. aprila 2010(*)

      „Direktiva 2001/83/ES – Člen 94 – Finančne spodbude zdravstvenim ordinacijam, ki pacientom predpišejo nekatera zdravila – Javni zdravstveni organi – Zdravniki – Svoboščina predpisovanja“
      V zadevi C‑62/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 4. novembra 2008, ki je prispela
         na Sodišče 13. februarja 2009, v postopku

      The Queen, na predlog

      Association of the British Pharmaceutical Industry,

      proti
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency,

      ob udeležbi
      The NHS Confederation (Employers) Company Ltd,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.‑C. Bonichot, predsednik senata, C. Toader (poročevalka), sodnica, K. Schiemann, P. Kūris in L. Bay Larsen, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. decembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Association of the British Pharmaceutical Industry T. de la Mare, barrister, po pooblastilu A. Brown, ter I. Dodds-Smith
         in S. Samaratunga, solicitors,

      –        za vlado Združenega kraljestva L. Seeboruth, zastopnik, skupaj z J. Coppelom, barrister,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za estonsko vlado L. Uibo, zastopnik,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Bascones, zastopnik,
      –        za francosko vlado B. Messmer in R. Loosli-Surrans, zastopnika,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in B. Koopman, zastopnici,
      –        za Evropsko komisijo P. Oliver in M. Šimerdová, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. februarja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 94(1) Direktive 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini (posebna izdaja v slovenščini: poglavje
         13, zvezek 27, str. 69), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/27/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004
         (posebna izdaja v slovenščini: poglavje 13, zvezek 34, str. 262, v nadaljevanju: Direktiva 2001/83).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Association of the British Pharmaceutical Industry (v nadaljevanju: ABPI) in Medicines
         and Healthcare Products Regulatory Agency (v nadaljevanju: MHPR), ki je izvršilna agencija odvisna od Department of Health
         (ministrstvo za zdravje), glede zakonitosti stališča te agencije, da se člen 94(1) Direktive 2001/83 ne uporablja za shemo
         finančnih spodbud, ki so jo uvedli javni organi in se nanaša na predpisovanje poimensko določenih zdravil.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V uvodnih izjavah 2, 47, 50 in 52 Direktive 2001/83 je navedeno:

      „(2)      Osnovni cilj vseh predpisov, ki urejajo izdelavo, promet in uporabo zdravil, mora biti varovanje javnega zdravja.
      […]
      (47)      Oglaševanje zdravil osebam, usposobljenim za predpisovanje ali izdajanje zdravil, prispeva k informiranosti teh oseb. Kljub
         temu pa morajo za tovrstno oglaševanje veljati strogi pogoji in učinkovit nadzor, ki se nanaša zlasti na delo v okviru Sveta
         Evrope.

      […]
      (50)      Osebe, usposobljene za predpisovanje zdravil, morajo biti sposobne opravljati svoje funkcije objektivno, nanje pa ne smejo
         vplivati posredni ali neposredni finančni motivi.

      […]
      (52)      Osebe, usposobljene za predpisovanje ali izdajanje zdravil, morajo imeti dostop do nevtralnih, objektivnih virov informacij
         o zdravilih, ki so na voljo na trgu. Kljub temu pa države članice same za ta namen sprejmejo vse potrebne ukrepe z vidika
         razmer v državi.“

      4        Člen 4(3) te direktive določa:

      „Določbe te direktive ne vplivajo na pooblastila organov držav članic kar zadeva določanje cen zdravil ali vključevanje zdravil
         v programe nacionalnega zdravstvenega zavarovanja, na podlagi zdravstvenih, ekonomskih in socialnih pogojev.“

      5        Naslov VIII, „Oglaševanje“, navedene direktive zajema člene od 86 do 88 te direktive, medtem ko naslov VIIIa, „Obveščanje
         in oglaševanje“, zajema člene od 88a do 100.

      6        Člen 86(1) Direktive 2001/83 določa:

      „Za namen tega naslova izraz ‚oglaševanje zdravil‘ vključuje vse oblike obveščanja, vključno z obveščanjem od vrat do vrat,
         agitiranjem ali spodbujanjem z namenom, da se spodbuja predpisovanje, izdajanje, prodaja ali potrošnja zdravil; vključuje
         zlasti:

      –        oglaševanje zdravil širši javnosti,
      –        oglaševanje zdravil osebam, usposobljenim za predpisovanje ali izdajanje zdravil,
      […]
      –        določila glede spodbujanja k predpisovanju ali izdajanju zdravil z darili, ponujanjem ali obljubljanjem koristi ali premij,
         v denarju ali v naravi, razen če je dejanska vrednost daril majhna,

      […]“
      7        Člen 88(1) in (4) te direktive določa:

      „1.      Države članice prepovejo oglaševanje širši javnosti zdravil, ki:
      a)      se izdajajo le na recept, v skladu z naslovom VI;
      […]
      4.      Prepoved iz odstavka 1 se ne uporablja v primeru kampanj za cepljenje, ki ga [jih] izvaja industrija in ga [jih] odobrijo
         pristojni organi držav članic.“

      8        Člen 94(1) in (3) navedene direktive določa:

      „1.      Pri promocijah zdravil se ne sme dajati, ponujati ali obljubljati daril, denarnih ugodnosti ali nuditi materialne koristi
         osebam, usposobljenim za predpisovanje ali izdajanje zdravil, razen če so ti majhne vrednosti in se lahko uporabljajo za opravljanje
         zdravstvene ali lekarniške dejavnosti.

      […]
      3.      Osebe, usposobljene za predpisovanje ali izdajanje zdravil, se ne smejo potegovati za ali sprejemati kakršnih koli materialnih
         spodbud, ki so prepovedane na podlagi odstavka 1 […]“

      9        Člen 95 te direktive določa:

      „Določbe člena 94(1) ne preprečujejo gostoljubnosti, neposredne ali posredne, ob dogodkih, katerih cilji so v celoti strokovni
         ali znanstveni; ponujeno gostoljubje mora biti vedno strogo omejeno na glavni znanstveni cilj srečanja; deležni so ga lahko
         samo zdravstveni delavci.“

      10      Člen 99 Direktive 2001/83 določa:

      „Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, da zagotovijo, da se določbe tega naslova izvajajo ter določijo zlasti kazni za
         kršitev določb, sprejetih za izvajanje tega naslova.“

       Nacionalno pravo
      11      Člen 21(1) in (5) uredbe iz leta 1994 o zdravilih (oglaševanje) (Medicines (Advertising) Regulations 1994) o prenosu določb
         prava Unije, navedenih v točkah od 4 do 9 te sodbe, določa:

      „1.      Pod pogoji iz odstavkov (2) in (4) se pri promocijah zdravil ne sme dajati, ponujati ali obljubljati daril, denarnih ugodnosti
         ali nuditi materialne koristi osebam, usposobljenim za predpisovanje ali izdajanje zdravil, razen če so ti majhne vrednosti
         in se lahko uporabljajo za opravljanje zdravstvene ali lekarniške dejavnosti.

      […]
      5.      Osebe, usposobljene za predpisovanje ali izdajanje zdravil, se ne smejo potegovati za ali sprejemati kakršnih koli daril,
         denarnih ugodnosti, materialnih koristi, gostoljubnosti ali sponzorstva, ki so prepovedana s to uredbo.“

      12      V skladu s členom 23(1) navedene uredbe iz leta 1994 kršitev člena 21(1) te uredbe pomeni kaznivo dejanje, ki se kaznuje z
         denarno kaznijo in/ali zaporno kaznijo do dveh let.

      13      Na podlagi navedb predložitvenega sodišča je v skladu z zakonom iz leta 2006 o državni zdravstveni službi (National Health
         Service Act 2006) Secretary of State in England and Wales (državni sekretar Anglije in Walesa) odgovoren za zagotavljanje
         celotnega sistema državne zdravstvene službe, namenjenega zagotovitvi izboljšanja fizičnega iz duševnega zdravja oseb in preprečitvi,
         diagnosticiranju in zdravljenju bolezni. Zdravstvene storitve so financirane lokalno, in sicer jih v Angliji financira Primary
         Care Trusts (nosilci osnovnega varstva, v nadaljevanju: PCT) in v Walesu Local Health Boards (lokalni zdravstveni sveti, v
         nadaljevanju: LHB).

       Dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje
      14      V Angliji in Walesu imajo splošni zdravniki in drugi zdravstveni delavci posebna pooblastila za izdajanje receptov, in če
         izdajo recepte, ki jih plača National Health Service (državna zdravstvena služba), morajo upoštevati pravila, ki jih je ta
         določila, in nadzor nad navedenimi recepti. Upoštevati morajo tudi kodekse poklicnega ravnanja, ki jih sprejema General Medical
         Council.

      15      PCT in LHB so kot del splošne politike zmanjševanja izdatkov na področju „zdravil“ uvedli sheme finančnih spodbud, ki naj
         bi zdravniške ordinacije spodbudile k temu, da bi se v okviru teh njihovim pacientom predpisovala bodisi poimensko določena
         bodisi generična zdravila.

      16      V tej zadevi so predmet obravnave le sheme finančnih spodbud, ki se nanašajo na predpisovanje poimensko določenih zdravil.

      17      Shema zdravnike spodbuja, da pri izbiri terapevtskih strategij dajejo prednost predpisovanju določenih zdravil, ki spadajo
         v isto terapevtsko skupino, vendar ne vsebujejo iste učinkovine kot prej predpisana ali tista, ki bi bila pacientom predpisana,
         če ne bi bilo sheme spodbud. Zdravnike se tako spodbuja, prvič, da spremenijo zdravljenje pacientov glede obstoječega predpisovanja
         zdravil in, drugič, da pri prvem predpisovanju zdravila zoper neko bolezen dajejo prednost zdravljenju, ki temelji na določeni
         učinkovini, in ne na drugi. PCT in LHB opredelijo terapevtske ekvivalente med zdravili iste terapevtske skupine zlasti na
         podlagi navodil National Institute for Health and Clinical Excellence (državni inštitut za zdravje in klinično odličnost).
         V obravnavani zadevi naj bi se zadevne sheme spodbud zlasti nanašale na predpisovanje statinov, snovi namenjenih zniževanju
         holesterola.

      18      Finančne spodbude so izračunane na dva načina. Pri prvem zdravstvene ordinacije zbirajo točke zaradi upoštevanja številnih
         ciljev za predpisovanje zdravil, ki lahko vključujejo povečanje deleža receptov za poimensko določeno zdravilo (izrecno ali
         molče predpisano namesto drugih zdravil iz iste terapevtske skupine). Višina plačila odraža skupno število pridobljenih točk.
         Drugi način temelji na posameznih ciljih, in sicer da so plačila odvisna bodisi od doseganja posameznega cilja, na primer
         povečanja celotnega deleža receptov za poimensko določeno zdravilo, bodisi od števila pacientov, glede katerih je bilo že
         določeno zdravljenje spremenjeno s predpisovanjem enega ali več zdravil, ki jih priporočajo pristojni nacionalni organi.

      19      Plačila, ki jih prejmejo zdravstvene ordinacije, povečujejo njihov prihodek od opravljenih pregledov in so nazadnje v korist
         splošnih zdravnikov, udeleženih pri dobičku, ki ga ustvarijo te ordinacije.

      20      Namen te sheme finančnih spodbud je zmanjšanje izdatkov PCT in LHB na področju „zdravil“, saj so to najcenejša zdravila v
         ustrezni terapevtski skupini, ki so priporočena pri predpisovanju. V nekaterih primerih pa bi lahko bilo drugo zdravilo iz
         iste terapevtske skupine primernejše za zdravljenje nekega pacienta. Tako ima lahko zamenjava predpisanega zdravila z drugim
         zdravilom z drugačno učinkovino v nekaterih primerih negativne posledice za pacienta.

      21      ABPI, ki združuje 70 nacionalnih in mednarodnih farmacevtskih družb, ki delujejo v Združenem kraljestvu, je 3. julija 2006
         poslalo dopis MHPR, katere naloga je preverjanje upoštevanja predpisov Unije in nacionalnih predpisov v zvezi z oglaševanjem
         zdravil. ABPI je v dopisu izrazilo skrb in pravne očitke v zvezi z nekaterimi shemami spodbud predpisovanja poimensko določenih
         zdravil, ki so jih uvedli PCT in LHB.

      22      MHPR, ki je prej zagovarjala drugačno stališče, je v odgovoru z dne 16. oktobra 2006 navedla, da bo odslej štela, da člen
         94 Direktive 2001/83 zajema le promocijo ali sheme spodbud gospodarske narave. MHPR namreč meni, da je bil ta člen 94 sicer
         dejansko sprejet za preprečitev tega, da bi gospodarske organizacije vplivale na presojo zdravnikov pri predpisovanju zdravil,
         vendar naj to ne bi vplivalo na dejstvo, da člen 4(3) te direktive jasno določa, da države članice morajo in jim je dovoljeno
         sprejeti ukrepe, s katerimi zagotavljajo nadzor javno financiranih stroškov.

      23      Ker je ABPI nasprotovalo tej razlagi člena 94 Direktive 2001/83, je pri predložitvenem sodišču vložilo tožbo za nadzor zakonitosti
         stališča MHPR. APBI v tožbi med drugim poudarja, da se financiranje zdravstvene oskrbe razlikuje od države članice do države
         članice in se včasih financira z javnimi, včasih pa z zasebnimi sredstvi. Izključitev javnih organov, ki ponujajo zdravstvene
         storitve, s področja uporabe te direktive bi pomenila uporabo drugačnih pravil glede na to, ali tisti, ki storitve opravlja,
         sledi gospodarskemu cilju ali ne, in nazadnje bi to vplivalo na notranji trg teh storitev v Evropski uniji.

      24      Ker je razlaga navedenega člena 94 nujna za rešitev spora, o katerem odloča, je High Court of Justice (England & Wales), Queen’s
         Bench Division (Administrative Court), prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali člen 94(1) Direktive 2001/83/ES nasprotuje temu, da oseba javnega prava, ki je del nacionalnega javnega zdravstva, zato
         da bi poskusila znižati svoje celotne izdatke za zdravila, uveljavi shemo, ki zdravstvenim ordinacijam ponuja finančne spodbude
         (ki lahko nato zagotovijo finančno korist zdravniku, ki predpiše zdravilo) za predpisovanje poimensko določenega zdravila,
         ki ga podpira shema spodbud, ki je bodisi:

      (a)      drugačno zdravilo na recept, kot je zdravilo, ki ga je zdravnik predhodno predpisal pacientu; ali
      (b)      drugačno zdravilo na recept, kot je tisto, ki bi se sicer lahko predpisalo pacientu, če ne bi bilo sheme spodbud,
      kadar je tako drugačno zdravilo iz iste terapevtske skupine zdravil, ki se uporabljajo za zdravljenje določene bolezni pacienta?“
       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      25      ABPI in Evropska komisija menita, da se člen 94(1) Direktive 2001/83 uporablja tudi za nacionalne organe. Zato naj bi ta določba
         nasprotovala temu, da oseba javnega prava, ki je del nacionalnega javnega zdravstva, uveljavi shemo – ki zdravstvenim ordinacijam
         ponuja finančne spodbude – da bi zdravniki, ki opravljajo dejavnost v teh ordinacijah, predpisali poimensko določeno zdravilo,
         tudi če je namen te sheme zmanjšanje celotnih javnih izdatkov na področju zdravil.

      26      Vlada Združenega kraljestva, češka, estonska, španska, francoska in nizozemska vlada pa menijo, da se člen 94 direktive 2001/83
         – kot je razvidno iz sistematike te direktive in ker člen 152(5) ES izrecno določa, da je pri dejavnosti Evropske skupnosti
         na področju javnega zdravja v celoti upoštevana odgovornost držav članic za organizacijo in zagotavljanje zdravstvenih storitev
         in zdravstvenega varstva – ne nanaša na nacionalne organe, ki so pristojni na področju javnega zdravja. Poleg tega, če bi
         prepoved iz navedenega člena 94 veljala tudi za njih, bi shema finančnih spodbud, ki so jo uvedli ti organi, spadala pod izjemo
         iz člena 4(3) te iste direktive, saj je namen take sheme zagotovitev splošnega dostopa do zadostne količine zdravil po razumni
         ceni.

       Odgovor Sodišča
      27      S členom 94(1) Direktive 2001/83 je prepovedano dajanje, ponujanje ali obljubljanje daril, denarnih ugodnosti ali nudenje
         materialne koristi osebam, usposobljenim za predpisovanje ali izdajanje zdravil, razen če so ti majhne vrednosti in se lahko
         uporabljajo za opravljanje zdravstvene ali lekarniške dejavnosti.

      28      Kot je navedeno v tem členu, se ta prepoved uporablja „pri promocijah zdravil“ zdravnikom ali farmacevtom.

      29      Kot je razvidno iz sistematike Direktive 2001/83, je zato namen te prepovedi – ki se nanaša predvsem na farmacevtsko industrijo
         pri izvajanju dejavnosti promocije zdravil, ki jih trži – preprečevanje promocijskih praks, ki bi lahko pri zdravstvenih delavcih,
         ko predpisujejo ali izdajajo zdravila, vzbudile finančni interes. Ta člen tako skuša spodbujati zdravniško in farmakološko
         prakso, ki je v skladu z deontološkimi pravili.

      30      Sodišče je v zvezi z oglaševanjem zdravil že presodilo, da tako oglaševanje, čeprav ga izvaja tretja neodvisna oseba zunaj
         trgovinske oziroma poslovne dejavnosti, lahko škodi javnemu zdravju, katerega varovanje je bistveni cilj Direktive 2001/83,
         in da je zato razširjanje informacij s strani tretje osebe o zdravilu, zlasti o njegovih zdravilnih in profilaktičnih lastnostih,
         mogoče šteti za oglaševanje v smislu člena 86(1) te direktive, čeprav ta tretja oseba deluje na lastno pobudo in v celoti
         pravno in dejansko neodvisno od proizvajalca ali prodajalca takega zdravila (sodba z dne 2. aprila 2009 v zadevi Damgaard,
         C‑421/07, ZOdl., str. I-2629, točki 22 in 29).

      31      Vendar pa takega sklepanja ni mogoče prenesti na primer obveščanja o zdravilu, ki ga izvajajo sami javni organi, na primer
         pri izbruhu neke epidemije ali pandemije. Zlasti iz člena 88(4) Direktive 2001/83 namreč izhaja, da prepoved oglaševanja zdravil
         v javnosti, kakršna je določena v členu 88(1), ne velja za kampanje za cepljenje, ki jih „izvaja industrija“, če te kampanje
         odobrijo pristojni organi držav članic.

      32      Prav tako – glede finančnih spodbud za predpisovanje zdravil, čeprav se lahko prepoved iz člena 94(1) Direktive 2001/83 zagotovo
         uporabi za tretje neodvisne osebe, ki ne delujejo v okviru trgovinske oziroma poslovne dejavnosti ali v okviru pridobitne
         dejavnosti – se ta prepoved ne more nanašati na nacionalne organe, ki skrbijo za javno zdravje, ki so med drugim odgovorni,
         prvič, da skrbijo za uporabo obstoječih predpisov, ki med drugim zajemajo to direktivo, in, drugič, da opredelijo prednostne
         ukrepe politike javnega zdravja, zlasti v zvezi z racionalizacijo javnih izdatkov, odobrenih za izvajanje te politike, ki
         je prav tista, za katero odgovarjajo.

      33      Na splošno politika zdravja, ki jo opredeli država članica, in javni izdatki, ki jih nameni zanjo, ne sledijo nobenemu dobičkonosnemu
         ali gospodarskemu cilju. Za shemo finančnih spodbud, kot je ta iz zadeve v glavni stvari, ki spada na področje take politike,
         torej ni mogoče šteti, da je vključena v okvir tržne promocije zdravil.

      34      Poleg tega – čeprav je lahko v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Damgaard, razširjanje informacij s strani
         tretje neodvisne osebe o zdravilu škodilo javnemu zdravju, katerega varovanje je bistveni cilj Direktive 2001/83 – ni mogoče
         govoriti o takem tveganju v zvezi s finančnimi spodbudami, ki jih podelijo javni organi, ki skrbijo za javno zdravje. Sama
         narava naloge teh organov je namreč skrb za javno zdravje, za katero prevzamejo politično odgovornost in tako skrbijo za oceno
         terapevtske vrednosti zdravil, ki jih odobrijo za dajanje na trg.

      35      V teh okoliščinah lahko navedeni organi v okviru odgovornosti, ki jo prevzamejo, na podlagi ocene terapevtskih lastnosti zdravil
         glede na njihove stroške za javni proračun odločijo, če imajo z vidika javnih financ pri zdravljenju nekih bolezni nekatera
         zdravila, ki vsebujejo določeno učinkovino, prednost pred drugimi zdravili, ki vsebujejo drugačno učinkovino, vendar spadajo
         v isto terapevtsko skupino.

      36      V skladu s členom 168(7) PDEU namreč pravo Unije ne vpliva na pristojnosti držav članic glede organiziranja svojih sistemov
         socialne varnosti in sprejetja zlasti pravil, namenjenih ureditvi porabe farmacevtskih proizvodov v interesu finančnega ravnovesja
         njihovih sistemov zagotavljanja zdravstvenega skrbstva (sodba z dne 2. aprila 2009 v združenih zadevah A. Menarini Industrie
         Farmaceutiche Riunite in drugi, od C‑352/07 do C‑356/07, od C‑365/07 do C‑367/07 in C-400/07, ZOdl., str. I-2495, točka 19
         in navedena sodna praksa).

      37      Vendar je treba v zvezi s tem poudariti, da je treba zaradi zagotavljanja polnega učinka Direktive Sveta 89/105/EGS z dne
         21. decembra 1988 v zvezi s preglednostjo ukrepov, ki urejajo določanje cen zdravil za človeško uporabo in njihovo vključitev
         v področje nacionalnih sistemov zdravstvenega zavarovanja (posebna izdaja v slovenščini: poglavje 5, zvezek 1, str. 345) delavcem
         farmacevtske industrije, ki izdelujejo zdravila, ki so ali niso predmet finančnih spodbud pri predpisovanju, tudi omogočiti,
         da se prepričajo, da se shema finančnih spodbud, ki so jo uvedli javni organi, opira na objektivna merila in da ni diskriminacije
         med nacionalnimi zdravili in zdravili iz drugih držav članic (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija
         proti Finski, C‑229/00, Recueil, str. I‑5727, točka 39, ter zgoraj navedena sodba A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite
         in drugi, točka 28).

      38      Zato čeprav Direktiva 89/105 temelji na načelu najmanjšega poseganja v organizacijo notranjih politik na področju socialnega
         zavarovanja držav članic (sodba z dne 20. januarja 2005 v zadevi Merck, Sharp & Dohme, C‑245/03, ZOdl., str. I‑637, točka
         27), morajo nacionalni organi, ki skrbijo za javno zdravje in ki sprejmejo sheme finančnih spodbud za predpisovanje poimensko
         določenih zdravil, med drugim zagotoviti, da je taka shema javna, in dati zdravstvenim delavcem in delavcem farmacevtske industrije
         na voljo ocene o terapevtski enakovrednosti med razpoložljivimi učinkovinami, ki spadajo v terapevtsko skupino, ki je predmet
         navedene sheme.

      39      Nazadnje, poudariti je treba, da take prakse javnih finančnih spodbud za predpisovanje zdravil, ki vsebujejo določene učinkovine,
         ne smejo škoditi objektivnosti, ki jo mora, kot je poudarjeno v uvodni izjavi 50 Direktive 2001/83, pri predpisovanju v zvezi
         z določenim pacientom izkazati zdravnik.

      40      Prvič, zdravnik, ki predpisuje zdravilo, je z deontološkega vidika zavezan, da ne predpiše nekega zdravila, če to ni primerno
         za zdravljenje njegovega pacienta, in to ne glede na obstoj javnih finančnih spodbud za predpisovanje tega zdravila.

      41      Drugič, poudariti je treba, da lahko vsi zdravniki opravljajo svojo dejavnost le pod nadzorom javnih zdravstvenih organov,
         ki se opravlja posredno ali neposredno prek za to pooblaščenih poklicnih organizacij, kot je v Združenem kraljestvu General
         Medical Council. V okviru te naloge nadzora in preverjanja dejavnosti zdravnikov so javni organi ali pooblaščene poklicne
         organizacije pristojne, da zdravnikom dajo priporočila na področju predpisovanja zdravil, ne da bi ta priporočila v smislu
         uvodne izjave 50 Direktive 2001/83 škodljivo vplivala na objektivnost zdravnikov, ki predpisujejo.

      42      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 94(1) Direktive 2001/83 razlagati
         tako, da ne nasprotuje shemam finančnih spodbud, kot so te iz zadeve v glavni stvari, ki so jih uvedli nacionalni organi,
         ki skrbijo za javno zdravje, da bi zmanjšali svoje izdatke na tem področju in da bi zdravniki pri zdravljenju nekaterih bolezni
         dajali prednost predpisovanju poimensko določenih zdravil, ki vsebujejo drugačno učinkovino kot zdravilo, ki je bilo predpisano
         prej ali ki bi lahko bilo predpisano, če taka shema spodbud ne bi obstajala.

       Stroški
      43      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Člen 94(1) Direktive 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za
            uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/27/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004,
            je treba razlagati tako, da ne nasprotuje shemam finančnih spodbud, kot so te iz zadeve v glavni stvari, ki so jih uvedli
            nacionalni organi, ki skrbijo za javno zdravje, da bi zmanjšali svoje izdatke na tem področju in da bi zdravniki pri zdravljenju
            nekaterih bolezni dajali prednost predpisovanju poimensko določenih zdravil, ki vsebujejo drugačno učinkovino kot zdravilo,
            ki je bilo predpisano prej ali ki bi lahko bilo predpisano, če taka shema spodbud ne bi obstajala.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 26. novembra 1975. # Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 73-74.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 7. julija 1994. # Dunlop Slazenger International Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-43/92.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 27. novembra 2008. # Bettina Klug proti Agence européenne des médicaments (EMEA). # Javni uslužbenci. # Zadeva F-35/07.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 27. novembra 2008
      Zadeva F-35/07
      Bettina Klug
      proti
      Evropski agenciji za zdravila (EMEA)
      „Javni uslužbenci – Začasni uslužbenci – Nepodaljšanje pogodbe o zaposlitvi za določen čas – Neugodno ocenjevalno poročilo – Psihično nadlegovanje“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero B. Klug predlaga, naj se Evropski agenciji za zdravila naloži,
         da podaljša njeno pogodbo o zaposlitvi, ki je bila sklenjena 7. februarja 2002 in je začela veljati 1. julija 2002 za obdobje
         petih let, da ji plača odškodnino v višini 200.000 EUR za utrpelo nepremoženjsko škodo ter da odpravi njeno ocenjevalno poročilo
         za obdobje od 31. decembra 2004 do 31. decembra 2006 in sestavi novo poročilo na podlagi odločitve, ki jo bo sprejelo Sodišče
         za uslužbence.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Odločba, ki vsebuje opozorilo o datumu izteka pogodbe o zaposlitvi začasnega
            uslužbenca in jo je treba razlagati kot odločbo o nepodaljšanju pogodbe
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90(2))
      2.      Uradniki – Začasni uslužbenci – Zaposlovanje – Podaljšanje pogodbe o zaposlitvi za določen čas – Diskrecijska pravica uprave
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 47)
      3.      Uradniki – Obveznost uprave, da zagotovi pomoč – Obseg – Dolžnost uprave, da preuči pritožbe v zvezi s psihičnim nadlegovanjem
            in pritožnika obvesti o ukrepih, ki jih sprejme v zvezi z njegovo pritožbo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 24 in 90(1); Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 11)
      1.      Odločba uprave, s katero je začasni uslužbenec opozorjen na datum izteka njegove pogodbe o zaposlitvi, ki jo je sicer mogoče
         podaljšati, in ki jo zainteresirana oseba lahko razume le kot zavrnitev podaljšanja njene pogodbe, je akt, ki posega v položaj
         v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov. Taka odločba, ki začasnemu uslužbencu odvzame možnost ohranitve delovnega razmerja
         v instituciji Skupnosti, je namreč po naravi akt, ki neposredno in takoj vpliva na interese tega uslužbenca, s tem ko bistveno
         spremeni njegov pravni položaj.

      (Glej točko 43.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 15. oktober 2008, Potamianos proti Komisiji, T-160/04, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 23;
      Sodišče za uslužbence: 28. junij 2007, Bianchi proti ETF, F-38/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točke od 92 do 94.
      2.      Odpoved pogodbe o zaposlitvi začasnega uslužbenca za nedoločen čas v skladu s členom 47 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev
         in ob upoštevanju odpovednega roka, določenega v pogodbi, ter predčasna odpoved pogodbe o zaposlitvi začasnega uslužbenca,
         sklenjene za določen čas, spadata na področje široke diskrecijske pravice pristojnega organa, nadzor sodišča Skupnosti pa
         mora biti zato neodvisno od preverjanja upoštevanja obveznosti obrazložitve omejen na preverjanje neobstoja očitne napake
         ali zlorabe pooblastil. To toliko bolj velja, kadar ne gre za predčasno odpoved, temveč za nepodaljšanje pogodbe o zaposlitvi
         začasnega uslužbenca, sklenjene za določen čas, saj je podaljšanje pogodbe le možnost, odvisna od tega, ali je to podaljšanje
         v interesu službe.

      V zvezi s tem mora pristojni organ pri odločanju o položaju uslužbenca upoštevati vse elemente, ki lahko vplivajo na njegovo
         odločitev in zlasti interes zadevnega uslužbenca. To izhaja iz dolžnosti skrbnega ravnanja uprave, ki izraža ravnotežje vzajemnih
         pravic in obveznosti, ki so jih Kadrovski predpisi in po analogiji Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev oblikovali v razmerjih
         med javnim organom in njegovimi uslužbenci. Vendar upoštevanje osebnega interesa zadevnega uslužbenca ne more iti tako daleč,
         da bi se pristojnemu organu prepovedalo, da ne podaljša pogodbe o zaposlitvi za določen čas kljub nasprotovanju tega uslužbenca,
         če je nepodaljšanje v interesu službe.

      Zato mora biti nadzor sodišča Skupnosti omejen na preverjanje, da ne obstajajo očitna napaka pri presoji interesa službe,
         ki bi lahko upravičila nepodaljšanje pogodbe o zaposlitvi začasnega uslužbenca, zloraba pooblastil in kršitev dolžnosti skrbnega
         ravnanja, naložene instituciji Skupnosti, kadar mora odločiti o podaljšanju pogodbe, ki jo veže na enega njenih uslužbencev.

      (Glej točke od 65 do 68 in 79.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 26. februar 1981, De Briey proti Komisiji, 25/80, Recueil, str. 637, točka 7; 29. junij 1994, Klinke proti Sodišču,
         C-298/93 P, Recueil, str. I-3009, točka 38;

      Sodišče prve stopnje: 28. januar 1992, Speybrouck proti Parlamentu, T-45/90, Recueil, str. II-33, točki 97 in 98; 17. marec 1994,
         Hoyer proti Komisiji, T-51/91, RecFP, str. I-A-103 in II-341, točka 36; 18. april 1996, Kyrpitsis proti ESO, T‑13/95, RecFP,
         str. I-A-167 in II-503, točka 52; 14. julij 1997, B proti Parlamentu, T-123/95, RecFP, str. I-A-245 in II-697, točka 70; 12. december 2000,
         Dejaiffe proti UUNT, T-223/99, RecFP, str. I-A-277 in II-1267, točki 51 in 53; 6. februar 2003, Pyres proti Komisiji, T-7/01,
         RecFP, str. I-A-37 in II-239, točke 50, 51 in 64; 1. marec 2005, Mausolf proti Europolu, T-258/03, ZOdl. JU, str. I-A-45 in
         II-189, točka 49.

      3.      Obveznost pomoči, določena v členu 24 Kadrovskih predpisov, ki se uporablja za začasne uslužbence na podlagi sklicevanja v
         členu 11 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, zajema predvsem dolžnost uprave, da resno, hitro in popolnoma zaupno preuči
         pritožbe v zvezi s psihičnim nadlegovanjem in pritožnika obvesti o ukrepih, ki jih sprejme v zvezi z njegovo pritožbo.

      V zvezi s tem zadostuje, da uradnik ali uslužbenec, ki od svoje institucije zahteva varstvo, vloži zahtevo na podlagi člena 24
         Kadrovskih predpisov v skladu s členom 90(1) teh predpisov, ki vsebuje vsaj začetne dokaze glede resničnosti napadov, ki naj
         bi jih bil deležen. Zadevna institucija mora ob takih dejstvih sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti opraviti preiskavo, da bi
         ugotovila dejstva, ki so razlog za pritožbo, in sicer ob sodelovanju njenega vlagatelja.

      (Glej točke 73, 74 in 76.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 14. junij 1979, V. proti Komisiji, 18/78, Recueil, str. 2093, točka 15; 26. januar 1989, Koutchoumoff proti Komisiji,
         224/87, Recueil, str. 99, točki 15 in 16;

      Sodišče prve stopnje: 21. april 1993, Tallarico proti Parlamentu, T-5/92, Recueil, str. II-477, točki 30 in 31.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. decembra 2010.#Land Baden-Württemberg proti Metin Bozkurt.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija.#Pridružitveni sporazum EGS-Turčija - Združitev družine - Člen 7, prvi odstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 - Mož turške delavke, ki je z njo prebival več kot pet let - Obdržanje pravice do prebivanja po ločitvi - Obsodba zadevne osebe za posilstvo bivše žene - Zloraba pravice.#Zadeva C-303/08.

text:
      Zadeva C-303/08
      Land Baden-Württemberg
      proti
      Metin Bozkurt
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht)
      „Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Združitev družine – Člen 7, prvi odstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 – Mož turške delavke, ki je z njo prebival več kot pet let – Obdržanje pravice do prebivanja po ločitvi – Obsodba zadevne osebe za nasilje nad bivšo ženo – Zloraba pravice“
      Povzetek sodbe
      1.        Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom EGS-Turčija
            – Sklep št. 1/80 – Združitev družine
      (Dodatni protokol k Sporazumu o pridružitvi EGS‑Turčija, člen 59; Sklep Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 1/80, člen 7,
            prvi odstavek)
      2.        Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom EGS-Turčija
            – Sklep št. 1/80 – Združitev družine
      (Sklep Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 1/80, člena 7, prvi odstavek, in 14(1))
      1.        Člen 7, prvi odstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 1/80 je treba razlagati tako, da turški državljan, ki
         je kot družinski član turške delavke, ki je bila vključena na zakoniti trg dela države članice, in je zato, ker je pri njej
         prebival najmanj pet let, pridobil pravice iz pravnega položaja, ki se dodeli na podlagi druge alinee tega odstavka, zaradi
         razveze zakonske zveze, do katere je prišlo po tem, ko je te pravice pridobil, te pravice ne izgubi.

      Obstoj pravic, ki jih turški državljan zakonito pridobi na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, namreč ni odvisen
         od nadaljnjega obstoja pogojev, ki so morali biti izpolnjeni za njihov nastanek, tako da lahko družinski član, ki je že pridobil
         pravice na podlagi tega sklepa, postopno utrdi svoj položaj v državi članici gostiteljici in se vanjo za stalno vključi, tako
         da živi neodvisno od osebe, zaradi katere je te pravice pridobil.

      Taka razlaga člena 7, prvi odstavek, tega sklepa ni neskladna z zahtevami iz člena 59 Dodatnega protokola k Sporazumu o pridružitvi
         EGS Turčija, saj položaja družinskega člana turškega delavca migranta ni mogoče učinkovito primerjati s položajem družinskega
         člana državljana države članice, glede na občutno razliko, ki obstaja med njunima pravnima položajema.

      (Glej točke 40, 45 in 46 ter točko 1 izreka.)
      2.        Dejstvo, da turški državljan uveljavlja pravico, ki jo je zakonito pridobil na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa Pridružitvenega
         sveta EGS-Turčija št. 1/80, ne pomeni zlorabe prava, čeprav je po tem, ko je pridobil to pravico zaradi svoje bivše žene,
         proti njej storil težko kršitev, zaradi katere je bil kazensko obsojen.

      Vendar pa člen 14(1) tega sklepa ne nasprotuje temu, da bi bil proti turškemu državljanu, ki je bil kazensko obsojen, sprejet
         ukrep izgona, če njegovo osebno ravnanje pomeni trenutno, resnično in zadosti resno nevarnost za temeljne interese družbe.
         Nacionalno sodišče je pristojno, da presodi, ali je to tako. To sodišče mora poleg tega zagotoviti spoštovanje tako načela
         sorazmernosti kot temeljnih pravic zadevne osebe. Zlasti je ukrep izgona na podlagi člena 14(1) Sklepa št. 1/80 mogoče izreči
         le, če individualno ravnanje zadevne osebe pomeni konkretno tveganje za nove hude kršitve javnega reda.

      (Glej točki 60 in 61 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 22. decembra 2010(*)

      „Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Združitev družine – Člen 7, prvi odstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 – Mož turške delavke, ki je z njo prebival več kot pet let – Obdržanje pravice do prebivanja po ločitvi – Obsodba zadevne osebe za nasilje nad bivšo ženo – Zloraba pravice“
      V zadevi C‑303/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht
         (Nemčija) z odločbo z dne 24. aprila 2008, ki je prispela na Sodišče 8. julija 2008, v postopku

      Land Baden-Württemberg
      proti
      Metin Bozkurt,

      ob udeležbi
      Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.‑J. Kasel (poročevalec), A. Borg Barthet, E. Levits, sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Land Baden-Württemberg M. Schenk, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in N. Graf Vitzthum, zastopnika,
      –        za dansko vlado J. Bering Liisberg in R. Holdgaard, zastopnika,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz in G. Rozet, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 8. julija 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa Pridružitvenega sveta
         št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve (v nadaljevanju: Sklep št. 1/80). Pridružitveni svet je bil ustanovljen
         s Sporazumom o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države
         članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren
         in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS) (UL 1964, 217, str. 3685).

      2        Predlog je bil vložen v okviru spora med Land Baden-Württemberg (v nadaljevanju: Dežela), in M. Bozkurtom, turškim državljanom,
         glede postopka njegovega izgona z nemškega ozemlja.

       Pravni okvir
      3        Člen 59 Dodatnega protokola, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju in je bil sklenjen, odobren in potrjen v imenu
         Skupnosti z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972 (UL L 293, str. 1), določa:

      „Turčija na področjih, ki jih pokriva ta protokol, ni deležna obravnave, ki je ugodnejša od tiste, ki jo države članice zagotavljajo
         druga drugi po Pogodbi o ustanovitvi Skupnosti.“

      4        Oddelek 1, ki spada v poglavje II Sklepa št. 1/80 z naslovom „Socialne določbe“, se nanaša na „[v]prašanja glede zaposlovanja
         in prostega pretoka delavcev“. Ta oddelek vsebuje člene od 6 do 16 tega sklepa.

      5        Člen 6(1) Sklepa št. 1/80 določa:

      „Razen v primerih, določenih s členom 7, ki ureja prost dostop do zaposlitve članov njegove družine, ima turški delavec, ki
         je vključen na zakoniti trg dela države članice:

      –        po enem letu, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, pravico, da se mu podaljša delovno dovoljenje pri istem delodajalcu,
         če ima ta prosto delovno mesto;

      –        po treh letih, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, in ob pogoju, da imajo delavci iz držav članic Skupnosti pri
         tem prednost, pravico, da pri delodajalcu, ki ga sam izbere, sprejme delovno mesto v enakovrstnem poklicu, ponujeno pod običajnimi
         pogoji in prijavljeno pri službah za zaposlovanje v tej državi članici;

      –        po štirih letih, odkar je zakonito zaposlen, pravico do prostega dostopa do zaposlitve po svoji izbiri v tej državi članici.“
      6        Člen 7 Sklepa št. 1/80 določa:

      „Družinski člani turškega delavca, ki je vključen na zakoniti trg dela države članice, ki so pridobili dovoljenje, da se mu
         pridružijo:

      –        imajo – [s tem] da imajo državljani iz držav članic Skupnosti pri tem prednost – pravico sprejeti vsako ponujeno zaposlitev,
         če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj tri leta;

      –        pridobijo pravico do prostega dostopa do zaposlitve, ki jo sami izberejo, če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj
         pet let.

      Otroci turških delavcev, ki so v državi gostiteljici pridobili poklicno izobrazbo, lahko ne glede na trajanje njihovega bivanja
         v tej državi članici sprejmejo katerokoli ponujeno zaposlitev, če je bil vsaj eden od staršev najmanj tri leta zakonito zaposlen
         v zadevni državi članici.“

      7        Člen 14(1) Sklepa št. 1/80 določa:

      „Določbe tega dela se uporabljajo ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem.“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        M. Bozkurtu, rojenemu leta 1959 v Turčiji, je bil vstop na nemško ozemlje dovoljen aprila 1992.

      9        Septembra 1993 je sklenil zakonsko zvezo s turško državljanko, ki je bila v Nemčiji zakonito zaposlena in je imela zaradi
         tega dovoljenje za stalno prebivanje. Leta 1999 je pridobila nemško državljanstvo.

      10       M. Bozkurt je po sklenitvi zakonske zveze, oktobra 1993, pridobil dovoljenje za začasno prebivanje, ki je bilo oktobra 1998,
         potem ko je izpolnil pogoj petih let prebivanja iz člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80, spremenjeno v dovoljenje
         za stalno prebivanje.

      11      Od junija 2000 sta M. Bozkurt in njegova žena živela ločeno. Zakonsko zvezo sta razvezala novembra 2003.

      12      M. Bozkurt je med prebivanjem v Nemčiji delal za različne delodajalce. Vendar pa, po navedbah predložitvenega sodišča, točnega
         trajanja zaposlitev zaradi pomanjkanja natančnih navedb v dokazih, ki jih je predložil s tem namenom, ni bilo mogoče ugotoviti.

      13      Od začetka leta 2000 je bil M. Bozkurt približno 18 mesecev na bolniškem dopustu, med tem časom je prestal operacijo možganskega
         tumorja.

      14      Ko se je vrnil v službo, ga je delodajalec odpustil. Od takrat je brezposeln in prejema pomoč na podlagi dela II socialnega
         zakonika (Sozialgesetzbuch, Teil II). Najprej je prebival v občinskem zatočišču za brezdomce, od novembra 2005 pa prebiva
         v majhnem stanovanju, ki mu ga daje v najem njegov brat.

      15      Čeprav je bil že v letih 1996 in 2000 obsojen zaradi telesnih poškodb in poškodovanja tuje stvari, je bil M. Bozkurt maja
         2004 ponovno spoznan za krivega za posilstvo in telesno poškodbo svoje žene med njunim obiskom Turčije julija 2002. Po tem,
         ko je bilo njegovi pritožbi deloma ugodeno, je bil 17. januarja 2005 pravnomočno obsojen na pogojno kazen dveh let zapora,
         tako da je bil iz pripora izpuščen na prostost.

      16      Dežela je v sklepu z dne 26. julija 2005 odredila takojšen izgon M. Bozkurta (v nadaljevanju: sklep o izgonu), pri čemer se
         je oprla na njegovo zadnjo obsodbo, v kateri naj bi bilo ugotovljeno, da je nagnjen k uporabi nasilja. Dežela je menila, da
         se M. Bozkurt ne more sklicevati na pravice iz členov 6 ali 7 Sklepa št. 1/80, ker v razumnem roku po odpustitvi ni našel
         nove zaposlitve in se za to tudi resno ne trudi.

      17      Ker je M. Bozkurt sklep o izgonu izpodbijal, je Verwaltungsgericht Stuttgart najprej zadržalo njegovo izvajanje in ga nato
         s sodbo z dne 5. julija 2006 razveljavilo.

      18      Pritožba Dežele proti tej sodbi je bila s sodbo Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg z dne 14. marca 2007 zavrnjena. To
         sodišče je namreč menilo, da lahko M. Bozkurt, glede na obdobja, v katerih je zakonito prebival v Nemčiji, uveljavlja pravico
         do prebivanja na podlagi člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80. Zato naj bi bil sklep o izgonu nezakonit,
         saj ni bil v skladu s pogoji, ki se uporabljajo za državljane Unije in se v skladu s sodno prakso Sodišča uporabljajo tudi
         za turške državljane, ki imajo pravico do prebivanja na podlagi Sklepa št. 1/80. Poleg tega je to sodišče menilo, da zato,
         ker je bil M. Bozkurt od leta 2000 brezposeln, ker je možno, da se zaradi težke bolezni nikoli ne bo mogel vrniti na delo,
         in ker je bil približno devet mesecev zaprt – glede na sodno prakso Sodišča, na podlagi katere je pravica do prebivanja, po
         tem, ko je pridobljena, neodvisna od nadaljnjega obstoja pogojev, ki so bili podlaga za to pridobitev – ni izgubil pravnega
         položaja na podlagi Sklepa št. 1/80.

      19      Dežela je na Bundesverwaltungsgericht vložila zahtevo za revizijo, pri čemer je navajala, na eni strani, da je M. Bozkurt
         zaradi izključenosti s trga dela med tem časom izgubil pravico do prebivanja v Nemčiji in da se, na drugi strani, ne more
         veljavno sklicevati na člen 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, saj je grobo posegel v fizično integriteto osebe, zaradi katere
         je pravice pridobil.

      20      Bundesverwaltungsgericht, ki sicer meni, da je pravna analiza Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg iz sodbe z dne 14.
         marca 2007 pravilna, je menilo, da je treba za odločitev v sporu, ki mu je bil predložen, ugotoviti, ali je bil M. Bozkurt
         na dan, ko je bil sprejet sklep o izgonu, upravičen do varstva na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80.

      21      Glede tega je predložitveno sodišče menilo, da zaenkrat ne obstaja sodna praksa Sodišča o tem, ali pravica do prebivanja v
         državi članici, ki jo je pridobil turški državljan kot družinski član turške delavke, ki je bila pravilno vključena na trg
         dela te države, zaradi razveze zakonske zveze, ki je nastopila po pravilni pridobitvi zadevne pravice, preneha.

      22      Glede na posebne dejanske okoliščine v zadevi v postopku v glavni stvari se to sodišče tudi sprašuje, ali lahko turški državljan,
         kakršen je M. Bozkurt, veljavno uveljavlja pravico do prebivanja iz člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, ne da bi to pomenilo
         zlorabo. Podrobneje, ugotoviti naj bi bilo treba, ali je mogoče imetniku odvzeti pravico, ki je bila pravilno pridobljena,
         vendar se je kasneje izkazalo, da je zaradi odnosa z osebo, zaradi katere je to pravico prej pridobil, ni vreden.

      23      Ker je v teh okoliščinah Bundesverwaltungsgericht menilo, da je za rešitev spora potrebna razlaga Sklepa št. 1/80, je prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.       Ali družinski član, ki je na podlagi sklenitve zakonske zveze s turško delavko, ki je vključena na zakoniti trg dela države
         članice, v skladu s členom 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80 pridobil pravici do zaposlitve in do prebivanja,
         ti pravici obdrži tudi po razvezi zakonske zveze?

      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
      2.      Ali gre za zlorabo pravic, kadar se zahteva pravica do prebivanja na podlagi člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa
         št. 1/80 zaradi bivše žene, če je turški državljan po tem, ko je zaradi svoje bivše žene pridobil pravice, to ženo posilil
         in ji povzročil telesno poškodbo ter bil za to kaznivo dejanje kaznovan z zaporno kaznijo dveh let?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      24      Iz spisa je razvidno, da je zadevni turški državljan v postopku v glavni stvari pred razvezo zakonske zveze izpolnjeval vse
         pogoje, ki so nujni za to, da bi bil po zakonu upravičen do pravnega položaja iz člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa
         št. 1/80.

      25      V teh okoliščinah je treba vprašanje predložitvenega sodišča razumeti, kot da v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7, prvi
         odstavek, Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da turški državljan, kakršen je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki je
         kot družinski član turške delavke, ki je bila vključena na zakoniti trg dela države članice, in je zato, ker je pri njej prebival
         najmanj pet let, pridobil pravice iz pravnega položaja, ki se dodeli na podlagi druge alinee tega odstavka, zaradi razveze,
         do katere je prišlo po tem, ko je te pravice pridobil, te pravice izgubi.

      26      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba, na prvem mestu, ugotoviti, kot izhaja iz samega besedila člena 7, prvi odstavek,
         Sklepa št. 1/80, da morata biti za pridobitev pravic, ki so navedene v tej določbi, prej kumulativno izpolnjena dva pogoja,
         in sicer, na eni strani, zadevna oseba mora biti družinski član turškega delavca, ki je že vključen na zakoniti trg dela države
         članice gostiteljice, in, na drugi strani, od pristojnih organov te države mora pridobiti dovoljenje, da se temu delavcu v
         njej pridruži. Ni sporno, da sta v tem primeru te pogoje izpolnjevala tako M. Bozkurt kot njegova žena.

      27      Na drugem mestu, v skladu s sistemom, ki sta ga za to določbo vzpostavili pogodbeni stranki, se pravice, ki jih ta določba
         daje turškemu državljanu, ki izpolnjuje pogoje iz prejšnje točke, postopno širijo glede na trajanje dejanskega prebivanja
         zadevne osebe pri turškem delavcu, ki je že zakonito prisoten v državi članici gostiteljici.

      28      Po treh letih takega zakonitega prebivanja pridobi zadevni turški državljan pravico, da sprejme vsako ponujeno zaposlitev,
         s tem da imajo delavci iz držav članic Unije pri tem prednost (člen 7, prvi odstavek, prva alinea, Sklepa št. 1/80).

      29      Po dveh dodatnih letih zakonitega prebivanja na ozemlju države članice gostiteljice ta turški državljan pridobi pravico do
         prostega dostopa do zaposlitve, ki jo sam izbere (člen 7, prvi odstavek, druga alinea, istega sklepa). V tej zadevi M. Bozkurt
         brez dvoma izpolnjuje to merilo.

      30      V tem smislu je treba pojasniti, da je, v nasprotju s sistemom, ki je določen v členu 6(1) Sklepa št. 1/80 in temelji na zakoniti
         zaposlitvi v določenih obdobjih, upoštevno merilo za uporabo člena 7, prvi odstavek, tega sklepa zakonito prebivanje pri turškemu
         delavcu migrantu. Po tem, ko je tako prebivanje trajalo določeno obdobje, pridobi ta oseba pravico do zaposlitve, ne da bi
         zadnjenavedena določba glede tega predvidevala kakršnokoli obveznost ali pogoj za pridobitev pravice, ki jo zagotavlja Sklep
         št. 1/80 (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 7. julija 2005 v zadevi Aydinli, C‑373/03, ZOdl., str. I‑6181, točki 29 in
         31; z dne 18. julija 2007 v zadevi Derin, C‑325/05, ZOdl., str. I‑6495, točka 56, in z dne 25. septembra 2008 v zadevi Er,
         C‑453/07, ZOdl., str. I‑7299, točke od 31 do 34). Zaposlitveni položaj turškega državljana, kakršen je v postopku v glavni
         stvari, je torej popolnoma neupošteven.

      31      Na tretjem mestu je treba ugotoviti, da je Sodišče že večkrat presodilo, na eni strani, da ima omenjeni člen 7, prvi odstavek,
         neposredni učinek in, na drugi strani, da iz obdobij prebivanja, kot so navedena v tej določbi, nujno izhaja priznanje pripadajoče
         pravice do prebivanja, saj bi sicer ta obdobja izgubila ves učinek (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Er, točki 25 in 26,
         in sodbo z dne 18. decembra 2008 v zadevi Altun, C‑337/07, ZOdl., str. I‑10323, točki 20 in 21).

      32      Na četrtem mestu je treba poudariti, da ima sistem postopne pridobitve pravic iz člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 dvojen
         cilj.

      33      Najprej, pred iztekom začetnega obdobja treh let, te določbe omogočajo prisotnost družinskih članov delavca migranta pri njem,
         da bi tako vzpodbujale, z združitvijo družine, zaposlitev in prebivanje turškega delavca, ki je že zakonito vključen v državo
         članico gostiteljico (glej zlasti sodbe z dne 17. aprila 1997 v zadevi Kadiman, C‑351/95, Recueil, str I‑2133, točki 35 in
         36; z dne 22 junija 2000 v zadevi Eyüp, C‑65/98, Recueil, str. I‑4747, točka 26, in z dne 11. novembra 2004 v zadevi Cetinkaya,
         C‑467/02, ZOdl., str. I‑10895, točka 25).

      34      Nato je namen iste določbe okrepitev trajne vključenosti družine turškega delavca migranta v državo članico gostiteljico,
         tako da se zadevnemu družinskemu članu po treh letih zakonitega prebivanja omogoči, da sam vstopi na trg dela. Glavni cilj
         teh določb je utrjevanje položaja tega družinskega člana, ki je v tej fazi že zakonito vključen v državo članico gostiteljico,
         tako da se mu omogoči pridobivanje sredstev za lastno življenje v zadevni državi in da si torej v njej ustvari samostojen
         položaj glede na delavca migranta (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Eyüp, točka 26; Cetinkaya, točka 25; Aydinli, točka 23,
         in Derin, točki 50 in 71).

      35      Sodišče je iz tega sklepalo, da če mora družinski član načeloma in brez legitimnih razlogov dejansko prebivati z delavcem
         migrantom, medtem ko sam nima pravice do dostopa do trga dela – z drugimi besedami, pred potekom obdobja treh let – pa to
         ni več tako, ko je zadevna oseba to pravico na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 zakonito pridobila, to pa velja
         še bolj, ko je po petih letih pridobila nepogojno pravico do zaposlitve (glej zgoraj navedeno sodbo Derin, točka 51 in navedena
         sodna praksa).

      36      Takoj ko so namreč pogoji iz člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 izpolnjeni, družinski član turškega delavca na podlagi
         te določbe pridobi lastno pravico do dostopa do trga dela v državi članici gostiteljici in pripadajočo pravico, da še naprej
         prebiva na njenem ozemlju.

      37      Te pravice nedvomno izvirajo iz položaja, ki so ga imeli v preteklosti turški starši, ki so delali na ozemlju te države, zaradi
         katerih so njihovi družinski člani pridobili pravico do prebivanja.

      38      Vendar, kot Komisija Evropskih skupnosti pravilno navaja v svojih pisnih stališčih, ko družinski član takega delavca pridobi
         individualno pravico na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, hkrati doseže zadostno raven vključenosti v državo
         članico gostiteljico, da je mogoče njegov položaj šteti za ločljiv od položaja njegovih staršev, ki so omogočili njegov prihod
         na ozemlje te države, in zato kot samostojen v primerjavi s položajem teh staršev (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi
         Derin, točki 50 in 71, in Altun, točki 59 in 63).

      39      Taka razlaga izhaja tudi iz splošnega cilja Sklepa št. 1/80, glede katerega je bilo večkrat presojeno, da je izboljšanje položaja
         turških migrantov v državi članici gostiteljici s spodbujanjem postopnega vključevanja turških državljanov, ki izpolnjujejo
         predvidene pogoje ene od določb tega sklepa, v to državo, s čimer pridobijo pravice, ki jim jih ta sklep podeljuje (glej zlasti
         sodbo z dne 16. marca 2000 v zadevi Ergat, C‑329/97, Recueil, str. I‑1487, točki 43 in 44, in zgoraj navedeni sodbi Derin,
         točka 53, in Altun, točki 28 in 29).

      40      V tem smislu pa je Sodišče menilo, da obstoj pravic, kakršne so te, ki jih je M. Bozkurt zakonito pridobil na podlagi člena
         7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, ni odvisen od nadaljnjega obstoja pogojev, ki so morali biti izpolnjeni za njihov nastanek
         (glej zgoraj navedene sodbe Ergat, točka 40; Cetinkaya, točka 31; Aydinli, točka 26; Derin, točka 53, in Altun, točka 36),
         tako da lahko družinski član, ki je že pridobil pravice na podlagi tega sklepa, postopno utrdi svoj položaj v državi članici
         gostiteljici in se vanjo za stalno vključi, tako da živi neodvisno od osebe, zaradi katere je te pravice pridobil (glej v
         tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Ergat, točki 43 in 44).

      41      Razlaga, ki je omenjena v prejšnji točki, je le izraz splošnejšega načela upoštevanja pridobljenih pravic, ki izhaja iz sodbe
         z dne 16. decembra 1992 v zadevi Kus (C‑237/91, Recueil, str. I‑6781, točki 21 in 22) in v skladu s katerim pravice iz Sklepa
         št. 1/80, takoj ko se turški državljan nanje lahko veljavno sklicuje, niso več odvisne od nadaljnjega obstoja okoliščin, zaradi
         katerih so nastale, saj takega pogoja ta sklep ne vsebuje. V zadevi, v kateri je bila sprejeta sodba Kus, je bila zadevna
         okoliščina ravno zakonska zveza, ki je turškemu državljanu omogočila vstop na ozemlje države članice gostiteljice, tej zakonski
         zvezi pa je, ko je zadevna oseba že pridobila pravice – v omenjeni zadevi na podlagi člena 6(1) Sklepa št. 1/80 – sledila
         razveza. Spomniti je treba, da je bilo v točki 22 sodbe z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Eroglu (C‑355/93, Recueil, str. I‑5113)
         isto načelo potrjeno tudi za člen 7 tega sklepa (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedene sodbe Ergat, točka 40; Aydinli,
         točka 26; Derin, točka 50, in Altun, točki 42 in 43).

      42      Na petem mestu, glede okoliščin, ki povzročijo izgubo pravic, ki jih člen 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 priznava družinskim
         članom turškega delavca, ki izpolnjujejo pogoje iz tega odstavka, je prav tako v skladu z ustaljeno sodno prakso, da so omejitve
         pravic lahko le dveh vrst, in sicer lahko prisotnost turškega migranta na ozemlju države članice gostiteljice zaradi njegovega
         osebnega vedenja pomeni dejansko in resno nevarnost za javni red, javno varnost ali javno zdravje v smislu člena 14(1) tega
         sklepa ali pa je zadevna oseba zapustila ozemlje te države za daljše obdobje brez upravičenih razlogov (glej zlasti zgoraj
         navedeni sodbi Er, točka 30, in Altun, točka 62).

      43      Sodna praksa Sodišča je vedno znova potrdila, da sta omejitvi iz prejšnje točke edini omejitvi teh pravic (glej zlasti zgoraj
         navedene sodbe Cetinkaya, točka 38; Derin, točka 54; Er, točka 30, in Altun, točka 62).

      44      Iz vseh zgoraj navedenih razlogov je treba sklepati, da razveza zakoncev, če je do nje prišlo po tem, ko je zadevni družinski
         član pravilno pridobil pravice iz člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, v zvezi z nadaljnjim obstojem teh pravic v korist
         njihovega imetnika ni upoštevna, čeprav jih je lahko ta pridobil le zaradi svojega nekdanjega zakonca.

      45      Nazadnje je treba pojasniti, da razlaga iz prejšnje točke ni neskladna z zahtevami iz člena 59 Dodatnega protokola, ki je
         bil podpisan 23. novembra 1970. Tako kot je namreč generalna pravobranilka navedla v točkah od 50 do 52 sklepnih predlogov,
         iz razlogov, ki so podobni tistim, ki jih je Sodišče navedlo v točkah od 62 do 67 zgoraj navedene sodbe Derin in v točki 21
         sodbe z dne 4. oktobra 2007 v zadevi Polat (C-349/06, ZOdl., str. I-8167), položaja družinskega člana turškega delavca migranta
         ni mogoče učinkovito primerjati s položajem družinskega člana državljana države članice, glede na občutno razliko, ki obstaja
         med njunima pravnima položajema (glej v tem smislu tudi sodbo z dne 21. januarja 2010 v zadevi Bekleyen, C‑462/08, ZOdl.,
         str. I-563, točke od 35 do 38 in 43).

      46      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 razlagati
         tako, da turški državljan, kakršen je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki je kot družinski član turške delavke,
         ki je bila vključena na zakoniti trg dela države članice, in je zato, ker je pri njej prebival najmanj pet let, pridobil pravice
         iz pravnega položaja, ki se dodeli na podlagi druge alinee tega odstavka, zaradi razveze zakonske zveze, do katere je prišlo
         po tem, ko je te pravice pridobil, te pravice ne izgubi.

       Drugo vprašanje
      47      V skladu z ustaljeno sodno prakso se upravičenci ne morejo goljufivo ali z zlorabo sklicevati na pravne norme Unije, nacionalna
         sodišča pa lahko, od primera do primera, pri čemer se morajo opreti na objektivne elemente, upoštevajo zlorabe ali goljufije
         zadevnih oseb, da bi jim tako, če je to potrebno, zavrnila ugodnosti, ki izhajajo iz tega prava (glej zlasti sodbe z dne 9.
         marca 1999 v zadevi Centros, C‑212/97, Recueil, str. I‑1459, točka 25; z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi,
         C‑255/02, ZOdl., str. I‑1609, točka 68, in z dne 20. septembra 2007 v zadevi Tum in Dari, C‑16/05, ZOdl., str. I‑7415, točka
         64).

      48      Tako je Sodišče izključilo možnost, da bi se obdobja zaposlitve, ki jih je turški državljan lahko dosegel le z goljufijo,
         zaradi katere je bil obsojen, pri uporabi člena 6(1) Sklepa št. 1/80 štela za zakonita, saj zadevna oseba dejansko ni izpolnjevala
         pogojev iz te določbe in se zaradi tega nanjo ni mogla zakonito opreti (glej sodbi z dne 5. junija 1997 v zadevi Kol, C‑285/95,
         Recueil, str. I‑3069, točki 26 in 27, in z dne 11. maja 2000 v zadevi Savas, C‑37/98, Recueil, str. I‑2927, točka 61).

      49      Turškim državljanom namreč ni mogoče dopustiti, da neupravičeno pridobijo ugodnosti, ki jih zagotavljajo določbe Sklepa št.
         1/80.

      50      Vendar v tem primeru iz spisa, ki ga je Sodišču poslalo predložitveno sodišče, izhaja, da so nacionalna sodišča, ki so vsebinsko
         odločala o zadevi, ki je v postopku pred Bundesverwaltungsgericht, izrecno ugotovila, da je M. Bozkurt po zakonu upravičen
         do pravnega položaja iz člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80. Tudi sicer Sodišču ni bil predložen noben element,
         na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da bi šlo v zadevi v postopku v glavni stvari za fiktivno zakonsko zvezo, ki
         je bila v Uniji sklenjena samo zaradi zlorabe ugodnosti, ki jih določa pravo, ki se nanaša na pridruževanje Turčije EGS.

      51      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da v zadevi v postopku v glavni stvari M. Bozkurt le uveljavlja pravice, ki so izrecno
         navedene v Sklepu št. 1/80 in za pridobitev katerih izpolnjuje vse zahtevane pogoje.

      52      Samega dejstva, da turški državljan uveljavlja vse pravice, ki jih zagotavlja ta sklep in jih je zakonito pridobil v preteklosti,
         pa ni mogoče šteti za zlorabo prava.

      53      Predložitveno sodišče pa se kljub temu – vendar ne da bi postavilo vprašanje v zvezi z razlago člena 14(1) Sklepa št. 1/80
         – sprašuje, ali v posebnih okoliščinah zadeve v postopku v glavni stvari sklicevanje M. Bozkurta na pravni položaj, ki ga
         je pridobil na podlagi člena 7, prvi odstavek, tega sklepa, glede na težko kaznivo dejanje, ki ga je po tej pridobitvi storil
         proti osebi, ki mu je omogočila, da je do tega položaja prišel, ni v nasprotju z javnim redom.

      54      Glede tega je treba pojasniti, da člen 14(1) Sklepa št. 1/80 zagotavlja ustrezno pravno podlago za presojo, kdaj je mogoče
         turškemu državljanu, ki je bil obsojen za kaznivo dejanje, z izgonom iz države članice gostiteljice odvzeti pravice, ki jih
         ima neposredno na podlagi tega sklepa (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Derin, točka 74).

      55      Kadar gre za določitev obsega izjeme na podlagi javnega reda, ki je navedena v tej določbi, se je treba v skladu z ustaljeno
         sodno prakso sklicevati na razlago iste izjeme v zvezi s prostim gibanjem delavcev, ki so državljani držav članic Unije (glej
         zlasti zgoraj navedeno sodbo Polat, točka 30).

      56      Sodišče je vedno poudarjalo, da ta izjema pomeni odmik od temeljnega načela prostega gibanja oseb, da jo je treba razlagati
         ozko in da njenega obsega države članice ne smejo določiti enostransko (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Polat, točka 33
         in navedena sodna praksa).

      57      Glede na ustaljeno sodno prakso Sodišča sklicevanje nacionalnega organa na javni red predpostavlja – razen socialne motnje,
         ki jo pomeni vsaka pravna kršitev – resnično in dovolj resno nevarnost, ki ogroža temeljne družbene interese (zgoraj navedena
         sodba Polat, točka 34 in navedena sodna praksa).

      58      Zato morajo biti ukrepi, utemeljeni z javno politiko ali javno varnostjo, odvisni izključno od osebnega vedenja zadevne osebe.
         Takih ukrepov torej ni mogoče odrediti avtomatično zaradi kazenske obsodbe in z namenom splošne preventive (zgoraj navedena
         sodba Polat, točki 31 in 35).

      59      Kazenska obsodba se tako lahko upošteva samo, če okoliščine, ki so do nje privedle, kažejo na individualno vedenje, ki dejansko
         ogroža javni red (zgoraj navedena sodba Polat, točka 32 in navedena sodna praksa).

      60      Zato morajo zadevni nacionalni organi od primera do primera presoditi osebno vedenje storilca kaznivega dejanja ter trenutno,
         resnično in zadosti resno nevarnost, ki jo pomeni za javni red in javno varnost, poleg tega pa morajo ti organi zagotoviti
         spoštovanje tako načela sorazmernosti kot temeljnih pravic zadevne osebe. Zlasti je ukrep izgona na podlagi člena 14(1) Sklepa
         št. 1/80 mogoče izreči le, če individualno ravnanje zadevne osebe pomeni konkretno tveganje za nove hude kršitve javnega reda
         (glej zgoraj navedeno sodbo Derin, točka 74).

      61      Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih razlogov je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da:

      –        dejstvo, da turški državljan, kakršen je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, uveljavlja pravico, ki jo je zakonito
         pridobil na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, ne pomeni zlorabe prava, čeprav je po tem, ko je pridobil to
         pravico zaradi svoje bivše žene, proti njej storil težko kršitev, zaradi katere je bil kazensko obsojen;

      –        vendar pa člen 14(1) tega sklepa ne nasprotuje temu, da bi bil proti turškemu državljanu, ki je bil kazensko obsojen, sprejet
         ukrep izgona, če njegovo osebno ravnanje pomeni trenutno, resnično in zadosti resno nevarnost za temeljne interese družbe.
         Nacionalno sodišče je pristojno, da presodi, ali je v zadevi v postopku v glavni stvari tako.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 7, prvi odstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki ga je sprejel
            Pridružitveni svet, ustanovljen s Sporazumom o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, je treba razlagati
            tako, da turški državljan, kakršen je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki je kot družinski član turške delavke,
            ki je bila vključena na zakoniti trg dela države članice, in je zato, ker je pri njej prebival najmanj pet let, pridobil pravice
            iz pravnega položaja, ki se dodeli na podlagi druge alinee tega odstavka, zaradi razveze zakonske zveze, do katere je prišlo
            po tem, ko je te pravice pridobil, te pravice ne izgubi.
      2.      Dejstvo, da turški državljan, kakršen je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, uveljavlja pravico, ki jo je zakonito
            pridobil na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, ne pomeni zlorabe prava, čeprav je po tem, ko je pridobil to
            pravico zaradi svoje bivše žene, proti njej storil težko kršitev, zaradi katere je bil kazensko obsojen.
      Vendar pa člen 14(1) tega sklepa ne nasprotuje temu, da bi bil proti turškemu državljanu, ki je bil kazensko obsojen, sprejet
            ukrep izgona, če njegovo osebno ravnanje pomeni trenutno, resnično in zadosti resno nevarnost za temeljne interese družbe.
            Nacionalno sodišče je pristojno, da presodi, ali je v zadevi v postopku v glavni stvari tako.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. januarja 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 85/337/EGS spremenjena z Direktivo 97/11/ES - Presoja vplivov projektov na okolje - Soglasje izdano brez presoje. # Zadeva C-37/05.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. januarja 2006 – Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu
      (Zadeva C-37/05)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 85/337/EGS, spremenjena z Direktivo 97/11/ES – Presoja vplivov projektov na okolje – Soglasje izdano brez presoje“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti države – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Položaj, ki ga je treba upoštevati – Položaj ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (Člen 226 ES) (Glej točko 7.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 2(1) in 4 Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov
                  nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL L 175, str. 40), kakor je bila spremenjena z Direktivo  97/11/ES z dne
                  3. marca 1997 (UL L 73, str. 5) – Soglasje, izdano brez presoje

            Izrek

                  1)

                  	Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da ni pravilno preneslo določb členov 2(1) in 4 Direktive Sveta
                     85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena
                     z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne 3. marca 1997, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.

                  2)

                  	Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska se naloži plačilo stroškov.