title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. julija 2006.#Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd in Mark Sadja proti Pharmaceutical Society of Ireland in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supreme Court - Irska.#Direktiva 85/433/EGS - Vzajemno priznavanje diplom - Farmacevti - Priznavanje diplom farmacevtov, ki delajo v novih lekarnah, odprtih za javnost - Obseg diskrecijske pravice držav članic.#Zadeva C-221/05.

text:
      Zadeva C-221/05
      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
      in
      Mark Sadja
      proti
      Pharmaceutical Society of Ireland in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court)
      „Direktiva 85/433/EGS – Vzajemno priznavanje diplom – Farmacevti – Priznavanje diplom farmacevtov, ki delajo v novih lekarnah, odprtih za javnost – Obseg diskrecijske pravice držav članic“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Farmacevtske dejavnosti
      (Direktiva Sveta 85/433, člen 2)
      Člen 2(1) Direktive 85/433 o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah iz farmacije,
         vključno z ukrepi za učinkovito uresničevanje pravice do ustanavljanja za nekatere farmacevtske dejavnosti, vsaki državi članici
         nalaga obveznost priznavanja diplom iz njenega člena 4, ki jih državljanom držav članic izdajo druge države članice v skladu
         s členom 2 Direktive 85/432 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov v zvezi z nekaterimi dejavnostmi na področju farmacije,
         tako da se takim diplomam na ozemlju te države članice priznava enak učinek kakor tistim iz člena 4, ki jih sama podeljuje.
         Vendar člen 2(2), prvi pododstavek, Direktive 85/433 določa, da države članice niso dolžne priznati učinka veljavnosti diplom,
         navedenih v odstavku 1 tega člena, zaradi ustanavljanja novih lekarn, glede na to, da se kot take obravnavajo tudi lekarne,
         ki so odprte manj kakor tri leta.

      Iz tega je mogoče sklepati, da se z navedenim členom 2 celostno gledano predpisuje obveznost vzajemnega priznavanja le v zvezi
         z lekarnami, odprtimi najmanj tri leta. Zato država članica, ki se uskladi samo na minimalni ravni priznavanja diplom, določeni
         s to direktivo, ne izvaja nikakršne pravice proste presoje, ki ji jo daje direktiva.

      (Glej točke 27, 28, 33, 34 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 13. julija 2006?(1)

      „Direktiva 85/433/EGS – Vzajemno priznavanje diplom – Farmacevti – Priznavanje diplom farmacevtov, ki delajo v novih lekarnah, odprtih za javnost – Obseg diskrecijske pravice držav članic“
      V zadevi C-221/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Supreme Court (Irska) s
         sklepom z dne 11. maja 2005, ki je na Sodišče prispel 19. maja 2005, v postopku

      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd,

      Mark Sadja
      proti
      Pharmaceutical Society of Ireland,

      Minister for Health and Children,

      Irska,

      Attorney General,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Malenovský (poročevalec), S. von Bahr, A. Borg Barthet in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Slawiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. marca 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd in M. Sadjo G. Hogan in M. Hayden, SC, ter C. Maguire, BL,
      –        za Minister for Health and Children, Irsko in Attorney General D. O’Hagan, zastopnik, skupaj s P. Sreenanom, SC, in J. Heslin,
         BL, ter E. Neary, solicitor,

      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Støvlbæk in M. Shotter, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2 Direktive Sveta 85/433/EGS z dne 16. septembra 1985 o
         vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah iz farmacije, vključno z ukrepi za učinkovito
         uresničevanje pravice do ustanavljanja za nekatere farmacevtske dejavnosti (UL L 253, str. 37).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd (v nadaljevanju: Sam Mc Cauley Chemists) in
         M. Sadja proti Pharmaceutical Society of Ireland, Minister for Health and Children (v nadaljevanju: minister), Irski in proti
         Attorney General v zvezi z veljavnostjo zakonskega akta, ki v nacionalno irsko pravo prenaša člen 2 Direktive 85/433.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Sedma uvodna izjava Direktive 85/433 določa:

      „ker glede na njihove nacionalne politike na področju javnega zdravja, ki med drugim želijo zagotoviti zadovoljivo preskrbo
         farmacevtskih izdelkov na njihovem celotnem ozemlju, nekatere države članice omejujejo število novih lekarn, ki bi lahko bile
         ustanovljene, medtem ko druge države članice takih določb niso sprejele; ker je v teh razmerah še prezgodaj, da bi določili,
         da se morajo učinki priznavanja diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah iz farmacije razširiti tudi
         na opravljanje dejavnosti farmacevta nadzornika v lekarni, ki je odprta za javnost manj kot tri leta; ker morata Komisija
         in Svet to vprašanje ponovno proučiti v doglednem času“.

      4        Člen 2 te direktive določa:

      „1.       Vsaka država članica priznava diplome, spričevala in druga dokazila o formalnih kvalifikacijah iz člena 4, ki jih podeljujejo
         države članice državljanom drugih držav članic v skladu s členom 2 Direktive 85/432/EGS tako, da glede pravice dostopa do
         in opravljanja dejavnosti iz člena 1 na svojem ozemlju priznava tem kvalifikacijam enak učinek, kot jih imajo diplome, spričevala
         in druge formalne kvalifikacije iz člena 4, ki jih sama podeljuje.

      2.       Vendar državam članicam ni treba priznati diplom, spričeval in drugih formalnih potrdil iz odstavka 1 glede ustanavljanja
         novih lekarn, odprtih za javnost. Za namene uporabe te direktive se lekarne, ki delujejo manj kot tri leta, štejejo za nove
         lekarne.

      Pet let po datumu iz člena 19(1) mora Komisija Svetu predložiti poročilo o načinu, na katerega države članice izvajajo prejšnji
         pododstavek, in o možnosti razširitve učinkov vzajemnega priznavanja diplom, spričeval in drugih formalnih potrdil iz odstavka
         1. Komisija pripravi vse ustrezne predloge.“

       Nacionalna ureditev
      5        Člen 15(2), točka 1, Irske ustave določa:

      „Izključna pravica sprejemanja zakonov v imenu države pripada Oireachtas [irski parlament]; nobeno drugo zakonodajno telo
         ni pooblaščeno za sprejemanje zakonov v imenu države.“

      6        Člen 29(4), točka 10, iste ustave določa:

      „Nobena določba te ustave ne krati veljavnosti zakonov, aktov ali ukrepov, ki jih sprejme država in ki jih zahtevajo obveznosti,
         izhajajoče iz članstva v Evropski uniji ali Skupnostih […].“

      7        Zakon o Evropskih skupnostih iz leta 1972 (European Communities Act 1972) je bil sprejet zaradi uveljavitve učinka te ustavne
         določbe. Po eni strani oddelek 2 tega zakona navaja, da „pogodbe, ki urejajo Evropske skupnosti in obstoječe ter prihodnje
         akte, ki so jih sprejele institucije Skupnosti, državo zavezujejo in so sestavni del njenega notranjega pravnega reda pod
         pogoji, ki jih določajo te pogodbe“. Po drugi strani oddelek 3 omenjenega zakona daje Minister of State pooblastilo za „sprejemanje
         uredb z namenom uveljavitve polnega učinka oddelka 2 tega zakona“. Te uredbe lahko obsegajo „določbe, ki razveljavljajo, spreminjajo
         ali so namenjene izvajanju, s spremembami ali brez njih, kakega drugega zakona […]“.

      8        Oddelek 2 zakona o lekarništvu iz leta 1962 (Pharmacy Act 1962) določa:

       „1. Oseba lahko dela v lekarni, namenjeni razdeljevanju ali pripravi zdravil, zgolj če:
      (a) gre za pooblaščeno osebo ali če ta oseba ali druga pooblaščena oseba osebno nadzoruje lekarno ter tudi razdeljevanje in
         pripravo teh zdravil.

      […]
      3. Za namene tega oddelka izraz ‚pooblaščena oseba‘ pomeni registrirani farmacevt (‚registered pharmaceutical chemist‘) […]
      3. A) Za namene tega oddelka izraza ‚pooblaščena oseba‘ in ‚registrirani farmacevt‘ ne obsegata oseb z odobritvijo na podlagi
         oddelka 22 A zakona o lekarništvu iz leta 1875 [Pharmacy Act (Ireland) 1875], ki delajo v lekarni, namenjeni razdeljevanju
         ali pripravi zdravil ali prodaji strupov, če je ta lekarna odprta manj kakor tri leta.

      […]“
      9        Oddelek 22 A zakona o lekarništvu iz leta 1875 določa odobritev opravljanja dejavnosti farmacevta za osebe, ki imajo diplome,
         spričevala ali vsa druga dokazila o formalnih kvalifikacijah iz farmacije, ki ga država članica izda v skladu s členom 2 Direktive
         Sveta 85/432/EGS z dne 16. septembra 1985 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov v zvezi z nekaterimi dejavnostmi na področju
         farmacije (UL L 253, str. 34).

      10      Oddelek 2(3 A) zakona o lekarništvu iz leta 1962 in oddelek 22 zakona o lekarništvu iz leta 1875 sta bila, glede njunih različic,
         ki se uporabljata v zadevi v glavni stvari, uvedena v irski pravni red z uredbo iz leta 1991 o priznavanju diplom v farmaciji
         (European Communities (Recognition of Qualifications in Pharmacy) Regulations 1991, v nadaljevanju: uredba iz leta 1991),
         ki jo je sprejel minister z namenom, da bi v irsko pravo prenesel Direktivo 85/433. Ta uredba temelji na oddelku 3 zakona
         o Evropskih skupnostih iz leta 1972.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      11      Sam Mc Cauley Chemists je lastnik lekarne v Corku (Irska), ki je bila odprta oktobra leta 2000 in je bila lekarna v času,
         upoštevnem za spor v glavni stvari, odprta manj kot tri leta.

      12      M. Sadja je diplomo iz farmacije pridobil v Združenem kraljestvu. Zaradi obratovanja omenjene lekarne je bil imenovan za „pooblaščeno
         osebo“. Potem ko je Pharmaceutical Society of Ireland, ki vodi register farmacevtov Irske in ki je pristojni organ za urejanje
         področja farmacije v tej državi članici, po poizvedbi izvedela za to imenovanje, je zagovarjala stališče, da M. Sadja glede
         na določbe oddelka 2(3 A) zakona o lekarništvu iz leta 1962 ni pooblaščena oseba v smislu tega zakona in da torej ni bil pristojen
         za nadzor zadevne lekarne. The Pharmaceutical Society of Ireland je zahtevala popravo tega stanja, saj je opravljanje poklica
         farmacevta brez pooblastil na Irskem prekršek.

      13      Da bi izpodbijala to razlago, sta Sam Mc Cauley Chemists in M. Sadja pri High Court vložila tožbo, ki jo je to zavrnilo. Zatem
         sta pri Supreme Court vložila pritožbo in mu predlagala, naj iz razlogov, ki izhajajo iz irskega ustavnega prava, ugotovi
         neveljavnost uredbe iz leta 1991, ker je ta vstavila oddelek 2(3 A) v zakon o lekarništvu iz leta 1962.

      14      Pred predložitvenim sodiščem se ne izpodbija tega, da država lahko prenese direktive v nacionalno pravo z uredbo, ki spreminja
         zakonodajne določbe, le če to zahteva članstvo v Evropskih skupnostih. Vsako spremembo takih določb, ki presega to, kar zahteva
         neka direktiva, lahko sprejme zgolj Oireachtas.

      15      V tem okviru sta Sam Mc Cauley Chemists in M. Sadja navajala, da s tem, da hoče uredba iz leta 1991 s svojega področja uporabe
         izločiti registriranega farmacevta, ki opravlja dejavnost v lekarni, ki je odprta manj kot tri leta, država uporablja pravico
         proste presoje, ki jo Direktiva 85/433 daje državam članicam. Iz te direktive, glede na njen smisel, naj bi jasno izhajalo,
         da se omenjena pravica proste presoje navezuje na stališča povsem notranjega prava.

      16      Namreč, država naj bi uporabila oddelek 3 zakona o Evropskih skupnostih iz leta 1972. Omenjeno direktivo naj bi prenesla z
         zakonskim aktom o spremembi zakona, ki ga je sprejel Oireachtas. Vendar tega ne bi smela storiti, ker izvajanja pravice proste
         presoje ne zahteva nobena obveznost iz prava Skupnosti v smislu člena 29(4), točka 10, irske ustave.

      17      Zato naj bi bila zlorabljena izključna pristojnost sprejemanja zakonov v imenu države, ki po členu 15(2), točka 1, te ustave
         pripada Oireachtas. Samo Oireachtas ima pravico spremeniti zakon, ki ga sam sprejme.

      18      Ravno nasprotno, minister je zatrjeval, da je bila uredba iz leta 1991 potrebna zaradi obveznosti, ki izhajajo iz članstva
         Irske v Skupnostih v smislu člena 29(4), točka 10, omenjene ustave. Dodatek oddelka 2(3 A), dodan z isto uredbo, ne pomeni,
         da država izvaja pristojnost lastne presoje. Pomeni omejitev obsega obveznosti, ki jo državi članici nalaga Direktiva 85/433.

      19      Predložitveno sodišče meni, da če izhaja iz domneve, po kateri pomeni akt o prenosu Direktive 85/433, s tem da s svojega področja
         uporabe izloča dejavnost nekaterih farmacevtov, izvajanje pravice proste presoje, ki temelji na stališčih povsem notranjega
         prava, bi bilo dolžno ugotoviti, da zakona o lekarništvu iz leta 1962 ni bilo dovoljeno spremeniti z zakonskim aktom ob upoštevanju
         določil člena 15 irske ustave. Uredba iz leta 1991 je torej neveljavna.

      20      V teh okoliščinah je Supreme Court prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

       „Ali člen 2 Direktive [85/433]:
      a)      nalaga državam članicam eno samo obveznost, ki od njih zahteva le priznanje kvalifikacij, navedenih v členu 2(1) Direktive,
         razen glede ustanavljanja novih lekarn, kot je določena v členu 2(2) [navedene direktive], ali

      b)      nalaga državam članicam ločeno obveznost, da prizna kvalifikacije, navedene v členu 2(1), vendar tako, da jim glede priznavanja
         teh kvalifikacij daje pravico proste presoje glede ustanavljanja novih lekarn, odprtih za javnost, kot so določene v členu
         2(2)?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      21      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se člen 2 Direktive 85/433 omejuje na to, da državam članicam nalaga
         obveznost priznavanja diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah (v nadaljevanju: diplome) za dejavnosti
         v lekarnah, odprtih najmanj tri leta, oziroma ali jim poleg tega daje pravico proste presoje za področje priznavanja diplom
         v zvezi z ustanavljanjem novih lekarn, odprtih za javnost, kakor so te določene v členu 2(2) navedene direktive.

      22      V skladu s členom 43 ES so, v okviru določb Pogodbe ES o pravici do ustanavljanja, prepovedane omejitve svobode ustanavljanja
         za državljane države članice na ozemlju druge države članice.

      23      Med temi določbami je člen 47 ES, ki Svet pooblašča za sprejemanje direktiv o medsebojnem priznavanju diplom, zlasti glede
         farmacevtskih poklicev.

      24      Organi države članice so pri preizkusu zahteve državljana druge države članice, ki želi pridobiti dovoljenje za opravljanje
         zakonsko urejenega poklica, dolžni upoštevati poklicno kvalifikacijo zainteresirane osebe s primerjavo kvalifikacije, ki jo
         potrjujejo njegove diplome, in njegovih ustreznih poklicnih izkušenj s poklicno kvalifikacijo, ki jo zahteva nacionalna zakonodaja
         za opravljanje zadevnega poklica, in sicer neodvisno od sprejetja ali nesprejetja direktive, ki določa posebno ureditev medsebojnega
         priznavanja zadevnih diplom (glej v tem smislu sodbi z dne 14. septembra 2000 v zadevi Hocsman, C‑238/98, Recueil, str. I-6623,
         točki 23 in 31, in z dne 13. novembra 2003 v zadevi Morgenbesser, C‑313/01, Recueil, str. I-13467, točki 57 in 58).

      25      Kakor izhaja iz člena 47(1) ES, je namen takih direktiv olajšati vzajemno priznanje diplom z določitvijo skupnih pravil in
         meril, ki v mejah mogočega pripeljejo do samodejnega priznanja omenjenih diplom (sodba z dne 22. januarja 2002 v zadevi Dreessen,
         C-31/00, Recueil, str. I-663, točka 26).

      26      V zvezi z obsegom navedenih direktiv je treba poudariti, da člen 47 ES daje normodajalcu Skupnosti pristojnost za izvajanje
         popolne uskladitve zadevnih diplom in mu glede načina, kako doseči omenjeni cilj, prepušča uporabo lastne presoje. Torej mu
         je dovoljena tudi uskladitev po stopnjah ob upoštevanju dejstva, da je izvajanje uskladitvenih ukrepov običajno težavno, ker
         od pristojnih institucij Skupnosti zahteva oblikovanje skupnih pravil na podlagi različnih in kompleksnih nacionalnih določb,
         ki morajo biti skladna s cilji Pogodbe, in da mora dobiti soglasje kvalificirane večine članic Sveta ali celo njihovo polno
         soglasje (glej v tem smislu sodbi z dne 13. maja 1997 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C-233/94, Recueil, str.
         I-2405, točka 43, in z dne 17. junija 1999 v zadevi Socridis, C-166/98, Recueil, str. I-3791, točka 26).

      27      V tem primeru člen 2(1) Direktive 85/433 vsaki državi članici nalaga obveznost priznavanja diplom iz člena 4 le-te, ki jih
         državljanom držav članic izdajo druge države članice v skladu s členom 2 Direktive 85/432 tako, da se takim diplomam na ozemlju
         te države članice priznava enak učinek kakor tistim iz člena 4, ki jih sama podeljuje.

      28      Vendar, člen 2(2), prvi pododstavek, Direktive 85/433 določa, da države članice niso dolžne priznati učinka veljavnosti diplom,
         navedenih v odstavku 1 tega člena, zaradi ustanavljanja novih lekarn, glede na to, da se kot take obravnavajo tudi lekarne,
         ki so odprte manj kakor tri leta.

      29      Ta določba tako omejuje obseg obveznosti, določene s členom 2(1) Direktive 85/433, in sicer iz razloga, navedenega v njeni
         sedmi uvodni izjavi, po kateri nekatere države članice na področju javnega zdravja omejujejo število novih lekarn, ki bi lahko
         bile ustanovljene, medtem ko druge niso sprejele nobene take določbe, in ker je v takih razmerah prezgodaj določiti, da se
         morajo učinki priznavanja diplom v farmaciji razširiti na področje opravljanja dejavnosti farmacevtov kot titularnih nosilcev
         novih lekarn.

      30      Poleg tega morata v skladu z isto uvodno izjavo Komisija in Svet v doglednem roku to vprašanje ponovno preučiti. V ta namen
         člen 2(2), drugi pododstavek, Direktive 85/433 določa, da je Komisija Svetu dolžna predstaviti poročilo o možnosti razširitve
         učinkov vzajemnega priznanja diplom iz odstavka 1 istega člena na diplome za ustanavljanje novih lekarn in ji v danem primeru
         nalaga oblikovanje ustreznih predlogov.

      31      Iz celote teh ugotovitev izhaja, da je imel, v zvezi s priznavanjem diplom v farmaciji, normodajalec Skupnosti s sprejetjem
         Direktive 85/433 v mislih samo delno uskladitev, ki zagotavlja minimalni prag priznanja omenjenih diplom, namreč priznanje
         za izvajanje dejavnosti v lekarnah, odprtih najmanj tri leta, ob predvidevanju sposobnosti države članice, da minimalne zahteve,
         določene z navedeno direktivo, nadgradi.

      32      Ob upoštevanju besedila člena 249, tretji odstavek, ES so države članice dolžne doseči to minimalno raven priznanja diplom
         in jo zlasti predvideti v določbah njihovega notranjega prava, ne da bi pri tem imele na voljo prostor za prosto presojo v
         zvezi s končnim rezultatom. Dejansko je na podlagi pristojnosti, ki mu jih daje Pogodba, normodajalec Skupnosti jasno in brezpogojno
         odločil o tem, katere diplome v farmaciji so podrejene ureditvi vzajemnega priznavanja, določeni z Direktivo 85/433.

      33      Iz branja člena 2 Direktive 85/433 v celoti izhaja, da ta določba predpisuje obveznost vzajemnega priznavanja le v zvezi z
         lekarnami, ki so odprte najmanj tri leta. S tem, ko se država članica uskladi samo na omenjeni minimalni ravni priznavanja
         diplom, sama ne izvaja pravice proste presoje, ki izhaja iz člena 2 Direktive 85/433.

      34      Torej je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2 Direktive 85/433 razlagati tako, da država članica,
         ki se uskladi samo na minimalni ravni priznavanja diplom, ki jo določa ta direktiva, ne izvaja nikakršne pravice proste presoje,
         ki ji jo ta daje.

       Stroški
      35      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 2 Direktive Sveta 85/433/EGS z dne 16. septembra 1985 o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih
            kvalifikacijah iz farmacije, vključno z ukrepi za učinkovito uresničevanje pravice do ustanavljanja za nekatere farmacevtske
            dejavnosti, je treba razlagati tako, da država članica, ki se uskladi samo na minimalni ravni priznavanja diplom, določeni
            s to direktivo, ne izvaja nikakršne pravice proste presoje, ki ji jo ta daje.
      Podpisi
      1? Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. decembra 2004. # El Corte Inglés, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Figurativna znamka EMILIO PUCCI - Ugovor imetnika nacionalnih figurativnih znamk EMIDIO TUCCI - Delna zavrnitev registracije. # Zadeva T-8/03.

text:
          SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 13. decembra 2004 (
            *1
         )
      V zadevi T-8/03,

         El Corte Inglés SA, s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopa J. Rivas Zurdo, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata P. Bullock in O. Montalto, zastopnika,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je

         Emilio Pucci Sri, s sedežem v Firencah (Italija), ki ga zastopajo P. L. Roncaglia, G. Lazzeretti in M. Boletto, odvetniki,
      zaradi tožbe zoper odločbo Četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. oktobra 2002 (združeni zadevi R 700/2000-4 in R 746/2000-4) glede ugovora imetnika nacionalnih figurativnih znamk EMIDIO TUCCI zoper registracijo figurativne znamke EMILIO PUCCI kot znamke Skupnosti,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij in N. J. Forwood,
      sodnika, sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. junija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      Dejansko stanje

               1

               Intervenient je 1. aprila 1996 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, vložil prijavo za registracijo znamke Skupnosti.

               2

               Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je figurativni znak EMILIO PUCCI, kot je ponatisnjen spodaj:

               3

               Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 3, 18, 24 in 25 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, ter za vsak posamezni razred ustrezajo naslednjemu opisu:

                        —

                        razred 3: „Pripravki za beljenje in druge snovi za pranje; pripravki za čiščenje, poliranje, razmaščevanje in brušenje; mila; parfumerijski izdelki, eterična olja, kozmetična sredstva, losjoni za lase; sredstva za čiščenje zob“;

                        —

                        razred 18: „Usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože; kovčki in potovalne torbe; dežniki, sončniki in sprehajalne palice; biči in sedlarski izdelki“;

                        —

                        razred 24: „Tkanine in tekstilni proizvodi, ki jih ne obsegajo drugi razredi; pregrinjala za postelje in mize“;

                        —

                        razred 25: „Oblačila, obutev, pokrivala“.

               4

               Ta prijava je bila 6. aprila 1998 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 25/1998.

               5

               Tožeča stranka je 3. julija 1998 vložila ugovor na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 zoper registracijo prijavljene znamke za vse proizvode, ki jih vsebuje prijava znamke.

               6

               Prvič, tožeča stranka je v podporo ugovora navedla verjetnost zmede v smislu členov 8(1)(b) in 8(5) Uredbe št. 40/94 z različnimi nacionalnimi znamkami, katerih imetnik je bila, ter zlasti z dvema znamkama, sestavljenima iz figurativnega znaka EMIDIO TUCCI, kot je ponazorjen spodaj:

               Ti znamki sta bili registrirani v Španiji:

                        —

                        registracija št. 1908876 z dne 5. decembra 1994 za proizvode iz razreda 3 („Pripravki za beljenje in druge snovi za pranje; pripravki za čiščenje, poliranje, razmaščevanje in brušenje; mila; parfumerijski izdelki, eterična olja, kozmetična sredstva, losjoni za lase; sredstva za čiščenje zob“);

                        —

                        registracija št. 855782 z dne 30. maja 1984 za proizvode iz razreda 25 („Oblačila, vključno s škornji, čevlji in natikači“).

               7

               Drugič, tožeča stranka je trdila, da sta navedeni znamki uživali ugled v Španiji in da bi uporaba znamke, za katero je vložena prijava, brez upravičenega razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni učinek ali ugled teh znamk v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

               8

               Z odločbo z dne 20. aprila 2000 je Oddelek za ugovore UUNT samo na podlagi dveh španskih znamk, navedenih v zgoraj točki 6:

                        —

                        delno ugodil ugovoru in torej zavrnil registracijo prijavljene znamke za vse proizvode iz razredov 3 in 25 ter za del proizvodov iz razreda 18 („Usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože; kovčki in potovalne torbe“);

                        —

                        zavrnil ugovor in torej dovolil registracijo prijavljene znamke za proizvode „Dežniki, sončniki in sprehajalne palice; biči in sedlarski izdelki“ iz razreda 18 ter za vse proizvode iz razreda 24.

               9

               Intervenient in tožeča stranka sta zoper odločbo Oddelka za ugovore vložila pritožbo pri UNNT na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94, in sicer prvi v zvezi z delno zavrnitvijo registracije prijavljene znamke in drugi v zvezi z delno zavrnitvijo ugovora.

               10

               Četrti odbor za pritožbe pri UUNT je z odločanjem o obeh pritožbah, ki sta bili združeni na podlagi člena 7(1) Uredbe Komisije (ES) št. 216/96 z dne 5. februarja 1996 o poslovniku odborov za pritožbe pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (UL L 28, str. 11), z odločbo z dne 3. oktobra 2002 (združeni zadevi R 700/2000-4 in R 746/2000-4, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki vročena 7. novembra 2002:

                        —

                        razveljavil odločbo Oddelka za ugovore v delu, kjer je bilo z njo ugodeno ugovoru iz zato zavrnjena prijava znamke za proizvode „Usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože; kovčki in potovalne torbe“ iz razreda 18;

                        —

                        zavrnil tožbi in potrdil odločbo Oddelka za ugovore za proizvode iz razredov 3, 24 in 25 ter proizvode „Dežniki, sončniki in sprehajalne palice; biči in sedlarski izdelki“ iz razreda 18.

         Predlogi strank

               11

               Tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo v delu, kjer je bilo z njo deloma ugodeno pritožbi intervenienta, zavrnjena pritožba tožeče stranke ter sprejeta prijava znamke Skupnosti za proizvode iz razredov 18 in 24;

                        —

                        zavrne registracijo prijavljene znamke za vse proizvode, ki jih vsebuje ta prijava ter spadajo v razreda 18 in 24;

                        —

                        UUNT in intervenientu naloži plačilo stroškov.

               12

               UUNT in intervenient Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

                        —

                        zavrne tožbo;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravno stanje

               13

               Tožeča stranka se v podporo svojim predlogom v bistvu navaja glavni tožbeni razlog kršitve člena 8(l)(b) Uredbe št. 40/94 in podredni tožbeni razlog kršitve člena 8(5) navedene uredbe.

         Glavni tožbeni razlog: kršitev člena 8(l)(b) Uredbe št. 40/94
      Trditve strank

               14

               Tožeča stranka v nasprotju s tem, kar je v izpodbijani odločbi ocenil Odbor za pritožbe, trdi, da obstaja v tem primeru verjetnost zmede v smislu člena 8(l)(b) Uredbe št. 40/94.

               15

               Prvič, med spornima znakoma naj bi obstajala izredna podobnost, ki je blizu enakosti.

               16

               Drugič, obstajala naj bi očitna zelo tesna povezava med proizvodi iz razreda 3 in zlasti razreda 25, ki jih zajemajo prejšnje znamke, ter proizvodi iz razredov 18 in 24, ki jih zajema prijava znamke. Tožeča stranka poudarja, da vsi ti razredi pripadajo modnemu in tekstilnemu sektorju, da gre za oblačila, tkanine za njihovo izdelavo, dodatke ali kozmetične izdelke. So neločljivo povezani z lepoto, telesno nego, telesnim videzom in osebno podobo. Zadevni proizvodi naj bi se tržili po istih kanalih, tako da bi jih potrošniki nujno povezali med seboj in jim pripisali skupno trgovinsko poreklo. Oddelek za ugovore naj bi v odločbi z dne 20. aprila 2000 priznal, da bi se lahko vzpostavila povezava med razredoma 18 in 25, če bi bili izpolnjeni nekateri pogoji, med katerimi je „izrazito razlikovalni učinek“ znamke EMIDIO TUCCI.

               17

               Tretjič, tožeča stranka poudarja, da je treba zaradi uporabe člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 v vsakem primeru izvesti celovito presojo verjetnosti zmede (sodba Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 22), ob upoštevanju izredno razlikovalnega učinka prejšnjih znamk in načela soodvisnosti.

               18

               V zvezi s prvim vidikom tožeča stranka ugotavlja, da znamke, ki imajo izrazito razlikovalni učinek, ali kot take ali zaradi svoje prepoznavnosti na trgu, glede na to, da je tem večja verjetnost zmede, čim izrazitejši je razlikovalni učinek prejšnje znamke, uživajo večjo zaščito kot tiste, katerih razlikovalni učinek je manjši (sodba Sodišča z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil str. I-3819, točka 20).

               19

               V zvezi z drugim vidikom tožeča stranka opozarja, da celostna presoja verjetnosti zmede vključuje določeno soodvisnost med upoštevanimi dejavniki, zlasti podobnostjo znamk in podobnostjo zajetih proizvodov ali storitev. Tako se lahko manjša stopnja podobnosti med zajetimi proizvodi ali storitvami nadomesti z večjo stopnjo podobnosti med znamkami in obratno (sodbi Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 17, in zgoraj v točki 19 navedena sodba Lloyd Schuhfabrik Meyer).

               20

               V tem primeru tožeča stranka navaja, da bi morala uporaba teh načel, ob upoštevanju izrazito razlikovalnega učinka prejšnjih znamk in skorajšnje enakosti spornih znakov, kar omogoča upoštevanje manjše stopnje podobnosti med proizvodi, povzročiti, da se zavrne registracija znamke za proizvode iz razredov 18 in 24, za katero je vložena prijava.

               21

               Niti UUNT niti intervenient ne zanikata, da obstaja velika podobnost med spornima znakoma.

               22

               V zvezi s podobnostjo med zadevnimi proizvodi UUNT proizvode, ki jih vključuje prijava znamke, loči na proizvode iz razreda 18 „Usnje in imitacije usnja; živalske kože; kovčki in potovalne torbe; dežniki, sončniki in sprehajalne palice; biči in sedlarski izdelki“ in proizvode iz razreda 24 (v nadaljevanju: proizvodi iz prve skupine) ter na proizvode iz razreda 18 „Izdelki iz usnja in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi“ (v nadaljevanju: proizvodi iz druge skupine).

               23

               V zvezi s proizvodi iz prve skupine UNNT soglaša z mnenjem Odbora za pritožbe, v skladu s katerim navadno ne obstaja podobnost med temi proizvodi ter proizvodi iz razredov 3 in 25, ki jih obsegajo prejšnje znamke tožeče stranke.

               24

               V zvezi s proizvodi iz druge skupine UNNT ugotavlja, da se zdi, da je Odbor za pritožbe v presoji podobnosti med temi proizvodi in proizvodi iz razreda 25, ki jih obsega ena od prejšnjih znamk tožeče stranke, upošteval samo njihovo različno naravo in njihove različne namembnosti, ne da bi se izrekel o morebitnem razmerju komplementarnosti med njimi.

               25

               Vendar pa naj bi ti proizvodi iz druge skupine zajemali modne dodatke iz usnja in imitacije usnja, kot so različne vrste torb in ročnih torbic, denarnice, listnice itd., ki jih bo po mnenju UUNT širša javnost po navadi dojemala, kot da se tesno dopolnjujejo z oblačili in obutvijo iz razreda 25. Tako naj bi bilo dobro znano, da zlasti ženske namenjajo veliko pozornost izbiri torbe ali ročne torbice ter pazijo, da se ujemajo z določeno vrsto oblačil in/ali obutve.

               26

               V zvezi s tem se UUNT sklicuje na prakso odločanja Oddelka za ugovore in zlasti na odločbi, v katerih naj bi bilo priznano, da „ročne torbice“ ter „izdelki iz usnja in imitacije usnja ter torbe“ dopolnjujejo „oblačila in obutev“, saj potrošniki te proizvode iz razreda 18 v bistvu dojemajo kot dodatke k oblačilom in obutvi iz razreda 25. Ta praksa odločanja naj bi bila povzeta v smernicah o postopku ugovora, ki jih je predsednik UUNT sprejel 10. maja 2004.

               27

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega UUNT izjavlja, da se mora Sodišče prve stopnje izreči o tem, ali obstaja med zadevnimi proizvodi razmerje komplementarnosti.

               28

               Po navedbah intervenienta pa je treba v tem primeru uporabiti splošno pravilo, ki ga je navedel Odbor za pritožbe in v skladu s katerim je treba proizvode iz razredov 18 in 24 ter proizvode iz razredov 3 in 25 po navadi obravnavati kot neenake zaradi razlik v njihovi naravi, namembnosti, načinih uporabe ter njihovem načinu distribucije in trženja.

               29

               Izjema od tega pravila naj bi bila dopuščena samo v posebnih primerih, na primer, če je tekstilno podjetje pridobilo določen sloves za svoje tkanine in se odloči ta uspeh unovčiti z razširitvijo svojega poslovanja na izdelavo oblačil. V takem primeru bi potrošnik te proizvode povezoval z enim samim proizvajalcem teh proizvodov.

               30

               V obravnavanem primeru ni nobene take povezave, saj ni tožeča stranka nikoli uporabila znamke EMIDIO TUCCI zunaj posebnega sektorja moških oblačil.

               31

               Glede celovite presoje verjetnosti zmede UUNT in intervenient menita, da je Odbor za pritožbe na eni strani v zvezi z upoštevanjem domnevnega izrazito razlikovalnega učinka prejšnjih znamk upravičeno razsodil, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, niso zadostni.

               32

               Glede upoštevanja načela soodvisnosti, UUNT meni, da je Odbor za pritožbe brez poseganja v pridržek, izražen zgoraj v točkah od 24 do 27 v zvezi s proizvodi iz druge skupine, upravičeno ugotovil, da ni objektivne, celo majhne, povezave med proizvodi iz razredov 18 in 24, ki jih obsega prijava znamke, ter proizvodi iz razreda 3 in zlasti iz razreda 25, ki jih vsebujejo prejšnje znamke.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               33

               V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke registracija znamke zavrne, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih označujeta obe znamki, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

               34

               Za to določbo člen 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94 določa, da izraz prejšnje znamke pri znamkah, registriranih v eni državi članici, pomeni znamke z datumom zahtev za registracijo, ki so bile predložene pred datumom zahteve za registracijo znamke Skupnosti.

               35

               V tem primeru je tožeča stranka ugovor utemeljila s štirimi nacionalnimi znamkami, in sicer dveh španskih, opredeljenih zgoraj v točki 6, in dveh drugih znamkah, registriranih v Španiji 5. decembra 1996 pod številko 2027132 za proizvode iz razreda 18 oziroma 20. novembra 1997 pod številko 2092894 za proizvode iz razreda 24. Med obravnavo je tožeča stranka zaprosila, da bi se za to tožbo upoštevali tudi zadnji dve znamki. V zvezi s tem po zgledu Oddelka za ugovore zadostuje ugotovitev, da sta bili navedeni znamki vloženi 6. maja 1996 oziroma 19. maja 1997, medtem ko je bila prijava znamke Skupnosti vložena 1. aprila 1996. Tako se lahko samo znamki, opredeljeni zgoraj v točki 6, štejeta kot prejšnji znamki v smislu določbe, navedene v prejšnji točki, in se zato lahko upoštevata za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Ti prejšnji znamki sta registrirani v Španiji, ki je torej upoštevno ozemlje za uporabo te določbe. Glede na naravo proizvodov, ki jih vsebujeta ti znamki, upoštevno javnost sestavljajo končni potrošniki.

               36

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je verjetnost zmede verjetnost, da bi lahko javnost menila, da zadevni proizvodi ali storitve prihajajo iz istega podjetja, ali če je primerno, gospodarsko povezanih podjetij.

               37

               V skladu s to sodno prakso je treba verjetnost zmede presoditi celovito, in sicer na podlagi tega, kako upoštevna javnost dojema zadevne znake in proizvode ali storitve, ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v tem primeru, zlasti soodvisnosti podobnosti med znaki in podobnosti zajetih proizvodov ali storitev (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB/OHMI -Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 31 do 33, in navedeno sodno prakso).

               38

               V tem primeru niti UUNT niti intervenient nista nasprotovala presoji Odbora za pritožbe, v skladu s katero so sporni znaki podobni v smislu člena 8(l)(b) Uredbe št. 40/94.

               39

               Zato je treba preučiti, ali je stopnja podobnosti med zadevnimi proizvodi, in sicer proizvodi iz razredov 3 in 25, ki jih vključujejo prejšnje znamke, ter proizvodi iz razredov 18 in 24, ki jih obsega prijava znamke, dovolj velika, da bi lahko menili, da obstaja verjetnost zmede med znamkami.

               40

               V tem okviru je treba najprej opozoriti, kot to navaja pravilo 2(4) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe št. 40/94 (UL L 303, str. 1), da je v skladu z Nicejskim aranžmajem klasifikacija proizvodov in storitev namenjena izključno upravnim namenom. Posledično ni mogoče šteti, da si proizvodi niso podobni samo zato, ker se, kot v tem primeru, pojavljajo v različnih razredih te klasifikacije.

               41

               Nato je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso za presojo podobnosti zadevnih proizvodov upoštevati vse upoštevne dejavnike, značilne za razmerje med temi proizvodi, pri čemer ti dejavniki zlasti vključujejo njihovo naravo, namembnost, uporabo in njihovo konkurenčno ali komplementarno naravo (zgoraj v točki 19 navedena sodba Canon, točka 23, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 4. novembra 2003 v zadevi Diaz/UUNT - Granjas Castelló (CASTILLO), T-85/02, Recueil, str. II-4835, točka 32).

               42

               Tako v tem primeru okoliščina, ki jo zatrjuje tožeča stranka, in sicer da so vsi zadevni proizvodi povezani z lepoto, s telesno nego, telesnim videzom ali z osebno podobo, tudi če domnevamo, da je dokazana, ne zadostuje, da bi jih lahko šteli za podobne, če se sicer močno razlikujejo glede na vse druge upoštevne dejavnike, značilne za njihova razmerja.

               43

               V zvezi s tem je UUNT upravičeno poudaril, da imajo proizvodi iz razreda 18 drugačno naravo in namembnost od proizvodov iz razredov 3 in 25, ki jih vsebujejo prejšnje znamke tožeče stranke. Tožeča stranka za proizvode iz razreda 3 tem razlikam ne ugovarja resno. Proizvodi iz razreda 25 se uporabljajo, da pokrijejo ali odenejo človeško telo, medtem ko se proizvodi iz razreda 18 uporabljajo za prenašanje predmetov, okrasitev prostorov ali zagotovitev surovine za izdelovalce predmetov iz usnja ali imitacije usnja. Običajno jih izdelujejo različni proizvajalci in se prodajajo po različnih distribucijskih kanalih. Dejstvo, da se lahko proizvodi, kot so potovalne torbe in dežniki ter oblačila in obutev, prodajajo v istih trgovskih ustanovah, kot so veleblagovnice ali supermarketi, ni posebej pomembno v tej zvezi, ker je na teh prodajnih mestih mogoče najti proizvode zelo različne narave, ne da bi jim potrošniki samodejno pripisali isti izvor. Prav tako med temi proizvodi ne obstaja konkurenčno razmerje.

               44

               Podobno se tkanine in tekstilni proizvodi iz razreda 24 ter oblačila in obutev iz razreda 25 razlikujejo v številnih vidikih, kot so njihova narava, namembnost, izvol in distribucijski kanali. Tako je Odbor za pritožbe v točki 31 izpodbijane odločbe pravilno ugotovil, da se samo v posebnih primerih, in sicer kadar proizvajalec tkanin izkoristi sloves svoje znamke in se odloči svojo poslovno dejavnost razširiti na proizvodnjo oblačil, ista znamka uporabi za označitev končnih izdelkov (oblačil) in polizdelkov (tkanin za oblačila). Iz spisa, ki ga je predložila tožeča stranka, ne izhaja, da naj bi bilo tako tudi v tem primeru.

               45

               Zato je torej treba ugotoviti, da daleč od tega, da bi bila med njimi „očitna in zelo tesna povezava“, proizvodi iz razredov 18 in 24 običajno niso dovolj podobni proizvodom iz razredov 3 in 25, da bi to v očeh referenčne javnosti povzročilo verjetnost zmede glede njihovega trgovskega porekla, celo pri podobnih znakih.

               46

               Vendar pa je treba podrobneje preučiti trditev UUNT, v skladu s katero naj bi proizvodi iz razreda 18, torej proizvodi iz druge skupine, kot so torbe, ročne torbice, denarnice, listnice in drugi dodatki te vrste, pomenili tesno komplementarno razmerje z oblačili in obutvijo iz razreda 25, tako da bi se lahko po možnosti za te proizvode štelo, da so podobni v smislu, zgoraj v točki 19 navedene sodbe Canon.

               47

               V skladu z opredelitvijo, ki jo je dal UUNT v točki 2.6.1 smernic o postopku ugovora, navedenih zgoraj v točki 26, so komplementarni proizvodi tisti proizvodi, med katerimi obstaja tesna povezava v tem smislu, da je en proizvod nujno potreben ali pomemben za uporabo drugega, tako da lahko potrošniki menijo, da je za proizvodnjo obeh proizvodov odgovorno isto podjetje.

               48

               V tem primeru UUNT ni na noben način ugotovil ali trdil, da obstaja tako komplementarno razmerje med proizvodi iz druge skupine in proizvodi iz razreda 25. Zdi se, da je UUNT bolj mislil na estetsko in torej subjektivno komplementarnost, ki jo določajo navade ali nagnjenja potrošnikov, kakršne so vzbudila tržna prizadevanja proizvajalcev, ali celo preprosti modni trendi. Poleg tega je treba poudariti, da se v skladu s trditvijo UUNT zdi, da ta komplementarnost ni dosegla stopnje resnične estetske „potrebe“ v tem smislu, da bi potrošniki menili, da je nenavadno ali nespodobno nositi torbo, ki se ne ujema z njihovimi oblačili ali obutvijo.

               49

               V tem primeru ne samo, da pred Odborom za pritožbe niso potekale nobene nasprotujoče razprave o konkretnih dokazih, ki bi omogočali presojo utemeljenosti trditve UUNT, ampak jih UUNT tudi ni predložil v okviru tega postopka.

               50

               UUNT kvečjemu trdi, da je „verjetno“, da bodo potrošniki, in predvsem potrošnice, šteli proizvode iz druge skupine, zlasti ročne torbice, za „dodatke“ k zunanjim oblačilom in celo obutvi. Po mnenju UUNT je „običajno“, da večji del javnosti te proizvode šteje za „komplementarne dodatke“, ker so tesno usklajeni z zunanjimi oblačili in obutvijo ter jih „lahko odlično“ prodajajo isti ali povezani proizvajalci.

               51

               Najprej je treba ugotoviti, da so ta pojasnila v nekem obsegu izrečena teoretično ali hipotetično, kadar ne temeljijo na preprostih podmenah.

               52

               Poleg tega je v smernicah o postopku ugovora in obeh odločbah Oddelka za ugovore, na katere se sklicuje UUNT, ugotovljeno, da ni običajno, da bi ročne torbice ter oblačila in obutev prodajali isti ali povezani proizvajalci.

               53

               V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da samo na podlagi neutemeljenih trditev UUNT ni primerno sprožiti vprašanja o presoji podobnosti proizvodov, ki jo je izvedel Odbor za pritožbe.

               54

               Tožeča stranka je kot enega od dokazov, ki bi jih bilo treba upoštevati v celoviti presoji verjetnosti zmede, navedla tudi nadpovprečno velik razlikovalni učinek svoje prejšnje znamke (glej zgoraj navedene točke 17, 18 in 20).

               55

               Kot je upravičeno ugotovil Oddelek za ugovore (glej točko III.B.4 njegove odločbe z dne 20. aprila 2000), je nadpovprečno velik razlikovalni učinek prejšnje znamke, ali zaradi njenih lastnosti ali zaradi njenega poznavanja na trgu, namreč ena od posebnih okoliščin, v katerih se lahko možnost, da obstaja estetska komplementarnost med proizvodi iz druge skupine in proizvodi iz razreda 25 zaradi njihovega morebitnega dopolnilnega značaja, obravnava kot odločilna pri presojanju verjetnosti zmede.

               56

               Vendar pa, prvič, tožeča stranka ni navedla nobenega dokaza ali utemeljitve, s katero bi podkrepila trditev, da bi bile te prejšnje znamke bistveno razlikovalne. V teh okoliščinah se ta trditev lahko samo zavrne.

               57

               Drugič, čeprav je Oddelek za ugovore upošteval izrazito razlikovalni učinek teh znamk zaradi njihovega poznavanja na trgu, pa ga je Odbor za pritožbe upravičeno zavrnil ob upoštevanju dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka, kot bo navedeno v točki 67 in naslednjih v nadaljevanju.

               58

               Tožeča stranka se torej ne more sklicevati na izrazito razlikovalen učinek svojih prejšnjih znamk.

               59

               Iz navedenih ugotovitev izhaja, da Odbor za pritožbe ni nepravilno uporabil prava, ko je zaradi nepodobnosti med zadevnimi proizvodi ugotovil, da bi se lahko verjetnost zmede v tem primeru izključila. Zato je treba zavrniti bistveni tožbeni razlog kršitve člena 8(1 )(b) Uredbe št. 40/94.

         Podredni tožbeni razlog: kršitev člena 8(5) Uredbe št. 40/94
      Trditve strank

               60

               Če domnevamo, da ne obstaja povezava med proizvodi iz razreda 3 in zlasti iz razreda 25, ki jih obsegajo prejšnje znamke, ter proizvodi iz razredov 18 in 24, ki jih obsega prijava znamke, tožeča stranka trdi, da bi UUNT moral zavrniti registracijo znamke, za katero je vložena prijava, na podlagi člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

               61

               V tem primeru ne bi bilo mogoče zanikati, da prejšnje nacionalne znamke EMIDIO TUCCI uživajo ugled v zadevni državi članici, saj jih pozna velik del zadevne javnosti in imajo izrazito razlikovalni učinek, zlasti v sektorju moške mode, kar naj bi sicer priznal tudi Oddelek za ugovore v odločbi z dne 20. aprila 2000.

               62

               Tožeča stranka se v tem smislu sklicuje na dokaze, predložene med postopkom pred UUNT.

               63

               Poleg tega tožeča stranka izjavlja, da je predložila nove dokaze v obliki dokumentov in pričanj, zlasti prošnjo za informacije, naslovljeno na španski urad za patente in blagovne znamke, v zvezi z obstojem znamk, ki jih je tožeča stranka registrirala v različne razrede mednarodne klasifikacije, ter nove fotografije, brošure, pisne izjave, oglase, revije in novo promocijsko gradivo.

               64

               Po navedbah tožeče stranke bi registracija prijavljene znamke za proizvode iz razredov 18 in 24 povzročila zlorabo posebnega razlikovalnega učinka, priznanega njenim prejšnjim znamkam.

               65

               UUNT in intervenient menita, da je Odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da dokazi, ki jih je tožeča stranka predložila v podporo svojega ugovora, ne zadostujejo, da bi dokazala izrazito razlikovalni učinek znamk EMIDIO TUCCI za presojo verjetnosti zmede in sloves teh znamk v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94

               66

               V zvezi z novimi dokazi, na katere se je tožeča stranka sklicevala v podporo svoje tožbe, UUNT meni, da jih ni mogoče prvič predložiti pred Sodiščem prve stopnje.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               67

               Iz sodne prakse Sodišča o razlagi člena 5(2) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonov držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), katere zakonodajna vsebina je v bistvu enaka vsebini člena 8(5) Uredbe št. 40/94, izhaja, da mora za izpolnitev pogoja o ugledu prejšnjo nacionalno znamko poznati velik del javnosti, ki ga zadevajo proizvodi ali storitve, ki jih ta znamka pokriva. Pri preučitvi tega pogoja je treba upoštevati vse upoštevne elemente zadeve, zlasti tržni delež, ki ga ima znamka, intenzivnost, geografski obseg in trajanje njene uporabe ter obseg naložb, ki jih izvede podjetje za njeno promocijo (sodba Sodišča z dne 14. septembra 1999 v zadevi General Motors C-375/97, Recueil, str. I-5421, točki 26 in 27).

               68

               V tem primeru je Oddelek za ugovore razlikoval med ugledom znamke in njenim nadpovprečno velikim razlikovalnim učinkom zaradi njenega poznavanja na trgu. Ne da bi bilo treba odločiti, ali je treba to razlikovanje sprejeti, je treba poudariti, da pridobitev nadpovprečno velikega razlikovalnega učinka zaradi poznavanja znamke na trgu nujno pomeni, da to znamko pozna vsaj velik del zadevne javnosti.

               69

               Ker lahko znamka uživa ugled samo, če je vsaj znana na trgu, spodnje ugotovitve veljajo v zvezi s presojo domnevnega ugleda prejšnjih znamk tožeče stranke v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94 in v zvezi z upoštevanjem domnevnega nadpovprečno velikega razlikovalnega učinka teh znamk zaradi njihovega poznavanja na trgu v okviru presoje verjetnosti zmede v smislu člena 8(1 )(b) te uredbe (glej zgoraj navedeno točko 54 in naslednje).

               70

               V tem primeru iz spisa izhaja, da je tožeča stranka pred Oddelkom za ugovore in nato pred Odborom za pritožbe predložila naslednje dokaze, da bi dokazala ugled svojih prejšnjih nacionalnih znamk in „nadpovprečno velik razlikovalni učinek“, ki ga je ta pridobila zaradi njihovega poznavanja na trgu:

                        —

                        13 fotokopij oglasov za oblačila znamke EMIDIO TUCCI, objavljenih leta 1998 v različnih španskih časopisih in revijah (Tribuna, Tiempo, Epoca, El País in El Mundo);

                        —

                           7 dopisov različnih založnikov medijev (Grupo Zeta, El País, Diario ABC, RTVE, El Mundo, Tribuna in PCM), napisanih leta 1999, ki potrjujejo, da so se oblačila znamke EMIDIO TUCCI v zadevnih medijih oglaševala „v zadnjih petih letih“ oziroma bolje med letoma 1994 in 1998;

                        —

                        videokasete z več oglasnimi sporočili s potrdilom, da so se sporočila na televiziji (Tele Cinco) prenašala „med letoma 1994 in 1999“.

               71

               Po preučitvi teh dokazov je Odbor za pritožbe ugotovil, da:

                        —

                        imajo fotokopije oglasov, objavljenih v španskem tisku leta 1998, poznejši datum kot zadevna prijava registracije znamke Skupnosti (vložena 1. aprila 1996) ter zato niso ustrezni pri presoji, ali je prejšnja nacionalna znamka takrat pridobila nadpovprečno velik razlikovalni učinek zaradi poznavanja na trgu;

                        —

                        je večina potrdil, ki so jih predložili direktorji različnih medijev, napisanih tako, da ni mogoče ugotoviti, ali in v kolikšnem obsegu so se prejšnje znamke oglaševale pred odločilnim datumom, to je 1. april 1996; samo dve potrdili, in sicer potrdili odgovornih oseb revije Epoca in Tribuna, navajata upoštevne datume med letoma 1994 in 1995, ko se je ena od teh znamk oglaševala;

                        —

                        isti ugovor velja v zvezi z videokaseto;

                        —

                        tožeča stranka ni predložila nobene informacije glede prometa, doseženega s prodajo proizvodov, ki nosijo te znamke, ali glede naložb, ki so se v upoštevnem obdobju izvedle za njihovo promocijo.

               72

               Na podlagi spisa je treba te ugotovitve potrditi.

               73

               Zato je upravičeno, da UUNT in intervenient, po zgledu Odbora za pritožbe, menita, da iz dokazov, ki jih je tožeča stranka predložila med upravnim postopkom, ni mogoče zadostno ugotoviti domnevnega izrazitega razlikovalnega učinka prejšnjih znamk tožeče stranke zaradi njihovega poznavanja na trgu in posledično domnevnega ugleda teh znamk, saj ti dokazi ne vsebujejo dovolj utemeljenih ali preverljivih objektivnih dokazov, s katerimi bi bilo mogoče presoditi tržni delež, ki ga imajo znamke EMIDIO TUCCI v Španiji, intenzivnost, geografski obseg in trajanje njihove uporabe ali obseg naložb, ki jih je podjetje izvedlo za njihovo promocijo (po analogiji glej sodbo Sodišča z dne 4. maja 1999 v zadevi Windsurfing Chiemsee, C-108/97 in C-109/97, Recueil, str. I-2779, točka 51).

               74

               Glede novih dokazov, ki jih je tožeča stranka prvič predložila v okviru postopka pred Sodiščem prve stopnje (glej zgoraj navedeno točko 63), jih je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso zavrniti kot nedopustne (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi eCopy proti UUNT (ECOPY), T-247/01, Recueil, str. II-5301, točka 49; z dne 6. marca 2003 v zadevi DaimlerChrysler proti UUNT (Calandre), T-128/01, Recueil, str. II-701, točka 18, in z dne 3. julija 2003 v zadevi Alejandro proti UUNT - Anheuser-Busch (BUDMEN), T-129/01, Recueil, str. II-2251, točka 67).

               75

               Treba je dodati, da tožeča stranka ni navedla nobenega dokaza ali utemeljitve, na podlagi katere bi bilo mogoče ugotoviti, da bi uporaba znamke, za katero je vložena prijava, brez upravičenega razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni učinek ali ugled prejšnjih znamk, tako da pogoji uporabe iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94 v nobenem primeru niso izpolnjeni.

               76

               V teh okoliščinah podredni razlog v zvezi s kršitvijo člena 8(5) Uredbe št. 40/94 ni utemeljen in ga je zato treba zavrniti.

               77

               Zato je treba tožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               78

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenienta naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
               razsodilo:

                        1.

                        Tožba se zavrne.

                        2.

                        Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood.
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgit, 13. decembra 2004.

                           Sodni tajnik
                           H. Jung

                           Predsednik
                           J. Pirrung

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 1. decembra 2005. # Fleisch-Winter GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Izvozno nadomestilo - Pogoj za odobritev - Goveje meso - Uredba (EGS) št. 3665/87 - Goveja spongiformna encefalopatija - Prepoved izvoza - Primerna tržna kakovost - Izvozna deklaracija - Nacionalni zahtevek za plačilo - Sankcija. # Zadeva C-309/04.

text:
      Zadeva C-309/04
      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      proti
      Hauptzollamtu Hamburg-Jonas
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Izvozno nadomestilo – Pogoj za dodelitev – Goveje meso – Uredba (EGS) št. 3665/87 – Goveja spongiformna encefalopatija – Prepoved izvoza – Primerna tržna kakovost – Izvozna deklaracija – Nacionalni zahtevek za plačilo – Sankcija“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Izvozna nadomestila – Pogoji za dodelitev – Proizvodi primerne tržne kakovosti – Pojem
            – Meso, ki ga ni mogoče tržiti v običajnih pogojih – Izključitev – Meso, za katero velja prepoved izvoza iz določene države
            članice – Nacionalna uprava, ki ima indice glede izvora proizvoda iz te države – Obveznosti izvoznika glede dokazovanja
      (Uredba Komisije št. 3665/87, člen 13)
      2.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Izvozna nadomestila – Podatki, ki se predložijo v skladu z določbami, ki urejajo izračun
            zneska zahtevanega nadomestila in dokument, ki se uporablja za pridobitev nadomestila – Zagotovilo primerne tržne kakovosti
            proizvodov v zahtevi za plačilo – Izključitev – Vpliv takega zagotovila v postopku pred nacionalnim sodiščem
      (Uredba Komisije št. 3665/87, členi 3, 11(1), drugi odstavek, in 13, prvi stavek)
      1.        Člen 13 Uredbe št. 3665/87 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kot
         je bila spremenjena z Uredbo št. 2945/94, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi bilo mogoče šteti, da je goveje
         meso, za katero velja prepoved izvoza, določena s pravom Skupnosti, iz določene države članice v druge države članice in tretje
         države, „primerne tržne kakovosti“ in da za dodelitev nadomestila v primeru, ko nacionalna uprava razpolaga z indici, v skladu
         s katerimi velja za proizvod prepoved izvoza, ta od izvoznika zahteva, naj dokaže, da izvoženi proizvod ne izvira iz države
         članice, iz katere je izvoz prepovedan.

      Po eni strani namreč tako meso, ki ga ni mogoče tržiti v običajnih pogojih, ne izpolnjuje zahtev kakovosti. Po drugi strani
         pa mora izvoznik, ker z vložitvijo zahtevka za nadomestilo vedno, implicitno ali izrecno, zagotavlja, da so pogoji za dodelitev
         nadomestila izpolnjeni, kar pomeni tudi „primerno tržno kakovost“, sam, po dokaznih pravilih nacionalnega prava, dokazati,
         da je ta pogoj izpolnjen tudi v primeru, ko naj bi bila deklaracija za nacionalne organe vprašljiva.

      (Glej točke 20, 25, 32, 35, 37 in 38 ter točko 1 izreka.)
      2.        Zagotovilo, dano v nacionalni zahtevi za plačilo, ki jo določa člen 47 Uredbe št. 3665/87 o skupnih podrobnih pravilih za
         uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2945/94, da je proizvod „primerne
         tržne kakovosti“ v smislu člena 13, prvi stavek, te uredbe, ne spada med podatke, ki se predložijo v skladu z določbami členov
         11(1), drugi pododstavek, in 3 navedene uredbe, ki urejajo izračun zneska zahtevanega nadomestila in dokument, ki se uporablja
         za pridobitev nadomestila. Vendarle ga lahko nacionalni sodnik pri presoji položaja izvoznika upošteva kot dokaz.

      Najprej, zahtevek za povračilo v smislu člena 11(1) Uredbe št. 3665/87 namreč ni vložen z oddajo zahtevka za plačilo v smislu
         člena 47 te uredbe, saj slednji zahtevek ne predstavlja pravnega temelja za tako plačilo. Poleg tega listine iz člena 3(5)
         te uredbe, to je izvozna deklaracija oziroma vsaka druga listina, uporabljena pri izvozu, lahko predstavljajo pravni temelj
         za nadomestilo in sprožijo sistem preverjanja zahtevka za nadomestilo, katerega posledica je lahko uporaba sankcije v skladu
         z zgoraj navedenim členom 11(1).

      (Glej točke 40, 41 in 43 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 1. decembra 2005(*)

      „Izvozno nadomestilo – Pogoj za dodelitev – Goveje meso – Uredba (EGS) št. 3665/87 – Goveja spongiformna encefalopatija – Prepoved izvoza – Primerna tržna kakovost – Izvozna deklaracija – Nacionalni zahtevek za plačilo – Sankcija“
      V zadevi C-309/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 20. aprila 2004, ki je prispela na Sodišče 21. julija 2004, v postopku

      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      proti
      Hauptzollamtu Hamburg-Jonas,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (poročevalec) in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. julija 2005,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Fleisch-Winter GmbH & Co. KG U. Schrömbges in J. Vagt, odvetnika,
      –        za Hauptzollamt Hamburg-Jonas G. Seber, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti T. van Rijn in F. Erlbacher, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3, 11 in 13 Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27.
         novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 351, str. 1),
         kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2945/94 z dne 2. decembra 1994 (UL L 310, str. 57, v nadaljevanju: Uredba
         št. 3665/87).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Fleisch‑Winter GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Fleisch-Winter) in Hauptzollamtom
         Hamburg‑Jonas (nemški carinski organ, v nadaljevanju: Hauptzollamt) zaradi zahteve za povračilo predujma za izvozno nadomestilo,
         skupaj s kazensko sankcijo, in zaradi zavrnitve predlaganega povračila.

       Skupnostni pravni okvir
      3        Uredba št. 3665/87 v deveti in šestnajsti uvodni izjavi določa:

      „[ p]roizvodi morajo biti take kakovosti, da se lahko tržijo pod običajnimi pogoji;
      […]
      […] da bi se izvoznikom olajšalo financiranje izvoza, je treba državam članicam dovoliti, da znesek nadomestila v celoti ali
         delno plačajo vnaprej, takrat ko sprejmejo izvozno deklaracijo, s pridržkom varščine, s katero je mogoče zagotoviti povračilo
         tega predujma v primeru, če bi se pozneje izkazalo, da nadomestila ne bi bilo treba plačati“.

      4        Člen 3 iste uredbe določa:

      „1.      Dan izvoza je dan, ko carinski organ prejme izvozno deklaracijo, v kateri je navedeno, da bo vložen zahtevek za nadomestilo.
      2.      Datum prejetja izvozne deklaracije določa:
      a)      veljavno stopnjo nadomestila, če nadomestilo ni določeno vnaprej,
      b)      morebitne prilagoditve stopnje nadomestila, če je nadomestilo določeno vnaprej.
      3.      S sprejetjem izvozne deklaracije je izenačeno vsako drugo dejanje, ki ima enak pravni učinek.
      4.      Za določitev količine, vrste in lastnosti izvoženega proizvoda je odločilen dan izvoza.
      5.      Dokument, ki se pri izvozu uporablja kot dokazilo o izpolnjevanju pogojev za nadomestilo, mora vsebovati vse potrebne podatke
         za izračun nadomestila, zlasti:

      a)      opis proizvoda v skladu z nomenklaturo za izvozna nadomestila,
      b)      neto maso proizvodov ali, odvisno od primera, količino, izraženo v ustrezni enoti mere, ki se uporablja za izračun izvoznega
         nadomestila,

      c)      sestavo proizvodov oziroma sklicevanje nanjo, če je to potrebno za izračun izvoznega nadomestila.
      Če je dokument, naveden v tem odstavku, izvozna deklaracija, mora tudi ta vsebovati vse podatke in zabeležko tarifne oznake
         nadomestila.

      6.      Ob sprejetju deklaracije ali dejanja so proizvodi pod carinskim nadzorom, dokler ne zapustijo carinskega območja Skupnosti.“
      5        Člen 11(1) Uredbe št. 3665/87 določa sankcije za primer, če je izvoznik zahteval višje nadomestilo od določenega. Drugi pododstavek
         tega odstavka določa, da je zahtevano nadomestilo enako znesku, ki se izračuna na podlagi podatkov, predloženih ob uporabi
         določb člena 3 ali 25(2) te uredbe.

      6        Člen 13 Uredbe št. 3665/87 določa:

      „Do nadomestila niso upravičeni tisti proizvodi, ki niso primerne tržne kakovosti, oziroma proizvodi, namenjeni za prehrano
         ljudi, njihova uporaba za ta namen pa je neprimerna ali bistveno slabša zaradi njihovih lastnosti ali stanja.“

      7        Člen 47(1) in (2) te uredbe določa:

      „1.      Nadomestilo plača država članica, na katere ozemlju je bila sprejeta izvozna deklaracija, le na podlagi pisnega zahtevka izvoznika.
      Zahtevek za nadomestilo se vloži:
      a)      v pisni obliki: države članice lahko v ta namen predpišejo poseben obrazec;
      b)      ob uporabi informacijskih sistemov, v skladu s podrobnimi pravili, ki jih sprejmejo pristojni organi in po odobritvi Komisije.

      […]
      Razen v primerih višje sile je treba dokumente za plačilo nadomestila ali za sprostitev varščine predložiti v dvanajstih mesecih
         od datuma, na katerega je bila sprejeta izvozna deklaracija.“

      8        V skladu s tretjo uvodno izjavo Uredbe št. 2945/94 velja:

      „[O]b upoštevanju, da lahko izvoznik predloži napačne informacije, ki lahko povzročijo neupravičeno plačilo nadomestil, če
         se napaka ne odkrije; da je, če se napaka odkrije, povsem običajno, da se izvozniku naloži kazen plačila sorazmernega zneska,
         ki bi ga neupravičeno prejel, če napaka ne bi bila odkrita, in da je, če je bila napačna informacija dana namerno, prav tako
         običajno, da se naloži višja sankcija“.

      9        Člen 21(1), prvi in drugi pododstavek, Uredbe Komisije (ES) št. 800/1999 z dne 15. aprila 1999 o skupnih podrobnih pravilih
         za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 102, str. 11) določa:

      „Nadomestilo se ne odobri za proizvode, ki na dan sprejetja izvozne deklaracije niso primerne tržne kakovosti.
      Šteje se, da proizvodi izpolnjujejo zahtevo iz prvega pododstavka, če se jih v običajnih pogojih lahko prodaja na območju
         Skupnosti z opisom, ki je naveden v zahtevku za nadomestilo, in če so proizvodi namenjeni za prehrano ljudi, njihova uporaba
         za ta namen pa ni neprimerna ali bistveno slabša zaradi njihovih lastnosti ali stanja.“

      10      Člen 5(1), tretji pododstavek, Uredbe Komisije (ES) št. 2221/95 z dne 20. septembra 1995 o določitvi podrobnih pravil za uporabo
         Uredbe Sveta (EGS) št. 386/90 glede fizičnih pregledov, opravljenih pri izvozu kmetijskih proizvodov, ki izpolnjujejo pogoje
         za plačilo izvoznih nadomestil (UL L 224, str. 13) določa:

      „Izvozni carinski urad skrbi za spoštovanje člena 13 Uredbe (EGS) št. 3665/87.“
      11      Člen 13(6), (9) in (10) Uredbe Sveta (EGS) št. 805/68 z dne 27. junija 1968 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso
         (UL L 148, str. 24), spremenjene z Uredbo Sveta (ES) št. 3290/94 z dne 22. decembra 1994 o potrebnih prilagoditvah in prehodnih
         ukrepih v kmetijskem sektorju za uporabo sporazumov, sklenjenih med urugvajskim krogom večstranskih trgovinskih pogajanj (UL
         L 349, str. 105, v nadaljevanju: Uredba št. 805/68), določa:

      „6.      Nadomestilo se dodeli le na zahtevo in ob predložitvi ustreznega izvoznega potrdila.
      […]
      9.      Nadomestilo se plača, če se dokaže, da so proizvodi:
      –        po izvoru iz Skupnosti, razen v primeru, ko se uporablja člen 10,
      –        se izvažajo iz Skupnosti
               […]
      […]
      10.      Razen odstopanja, določenega v skladu s postopkom iz člena 27, pri izvozu proizvodov, uvoženih iz tretjih držav in ponovno
         izvoženih v tretje države, ni odobreno nobeno nadomestilo.“

      12      Odločba Komisije 96/239/ES z dne 27. marca 1996 o nujnih ukrepih za zaščito pred govejo spongiformno encefalopatijo (UL L 78,
         str. 47), kot je bila spremenjena z Odločbo Komisije 96/362/ES z dne 11. junija 1996 (UL L 139, str. 17, v nadaljevanju: Odločba
         96/239), v členu 1 določa:

      „[…] Združeno kraljestvo s svojega ozemlja v druge države članice ne sme odpremljati:
      […]
      –        mesa goveda, zaklanega v Združenem kraljestvu,
      –        proizvodov iz goveda, zaklanega v Združenem kraljestvu, ki bi lahko vstopilo v prehranjevalno verigo ljudi […]
      […]“
      13      Člen 1(a) Odločbe 96/239 določa:

      „1.      Združeno kraljestvo ne odpremlja:
      –        mesa za prehrano ljudi,
      […]
      goveda, ki ni bilo zaklano v Združenem kraljestvu, razen če izvira z gospodarstev v Združenem kraljestvu pod uradnim veterinarskim
         nadzorom, na katerih je bil uveden sistem sledenja surovin, ki zagotavlja njihov izvor v vsej prehranjevalni verigi.

      2.      Združeno kraljestvo Komisiji in drugim državam članicam sporoči seznam gospodarstev, ki izpolnjujejo pogoje iz odstavka 1.

      3.      Združeno kraljestvo zagotavlja, da proizvode iz odstavka 1, odpremljene v druge države članice, spremlja zdravstveno spričevalo,
         ki ga izda uradni veterinar, v katerem je navedeno, da izpolnjujejo pogoje iz odstavka 1.“

       Dejansko stanje in vprašanji za predhodno odločanje
      14      Fleisch-Winter je maja in junija 1997 prijavil pet lotov zamrznjenega govejega mesa, ki je bilo v skladu z izvozno deklaracijo
         namenjeno za izvoz v Rusijo. To goveje meso je kupil od francoske družbe, ki se je sama oskrbovala pri neki belgijski družbi.
         Preiskava, ki jo je opravila nemška carinska služba in služba za preprečevanje prevar, je odkrila dejstva, iz katerih je sledilo,
         da bi lahko meso izviralo iz Združenega kraljestva in bilo pripeljano v Belgijo ob kršitvi Odločbe 96/239.

      15      Hauptzollamt je terjal vračilo predplačila izvoznega nadomestila in v enem primeru zavrnil zahtevano nadomestilo. Fleisch-Winter
         je po tem, ko je neuspešno vložil ugovor, proti zadevnim odločbam vložil tožbo, ki je bila prav tako zavrnjena.

      16      Z odločbo z dne 24. novembra 1997 v različici, izdani po ugovoru z 10. septembra 1999, je Hauptzollamt za zgoraj navedenih
         5 lotov Fleisch-Winterju na podlagi člena 11(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 naložil sankcijo v skupnem znesku 104.312,90 DEM,
         ker v nasprotju s podatki, ki jih je predložil, ni imel pravice do izvoznega nadomestila.

      17      Fleisch-Winter je vložil tožbo pri pristojnem Finanzgerichtu, ki je presodilo, da je Hauptzollamt upravičeno naložil sankcijo.
         Po mnenju Finanzgerichta tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni mogla odvrniti suma, da je za meso, namenjeno za izvoz
         v Rusijo, veljala skupnostna prepoved izvoza. Ker meso, za katerega je veljala prepoved, ni bilo „primerne tržne kakovosti“
         v smislu člena 13 Uredbe št. 3665/87, torej ni mogel uveljavljati navedenega nadomestila.

      18      V teh okoliščinah je Fleisch-Winter proti zavrnilni odločbi vložil „revizijo“ pri Bundesfinanzhofu, ki je prekinilo odločanje
         in Sodišču postavilo ti vprašanji za predhodno odločanje:

      „1.      Ali okoliščina, da na podlagi preiskave carinskih organov obstaja sum, da je vnos blaga prepovedan s pravom Skupnosti, ki
         prepoveduje tranzit blaga, ki izpolnjuje pogoje za povračilo, iz določene države članice v druge države članice in v tretje
         države, sama po sebi izključuje obstoj primerne tržne kakovosti v smislu prvega stavka člena 13 Uredbe št. 3665/87/EGS, neodvisno
         od dejanske kakovosti ali možnosti za trženje proizvoda v posameznem primeru?

      2.      Ali spada zagotovitev primerne tržne kakovosti v smislu prvega stavka člena 13 Uredbe št. 3665/87/EGS, ki se poda pred nacionalnim
         organom ob vložitvi zahtevka za plačilo, med podatke v smislu drugega pododstavka 11(1) skupaj s členom 3 Uredbe št. 3665/87/EGS?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      19      S tem vprašanjem, ki ga je mogoče razdeliti na dva dela, bi želelo predložitveno sodišče izvedeti, ali je treba člen 13 Uredbe
         št. 3665/78 razlagati tako, da, prvič, nasprotuje temu, da bi bilo mogoče šteti, da je goveje meso, za katero velja prepoved
         izvoza, določena s pravom Skupnosti, iz določene države članice v druge države članice in tretje države, primerne tržne kakovosti,
         in, drugič, da za dodelitev nadomestil zahteva, naj izvoznik v primeru, ko nacionalna uprava razpolaga z indici, po katerih
         za proizvod velja prepoved izvoza, dokaže, da izvoženi proizvod ne izhaja iz države članice, iz katere je izvoz prepovedan.

       Prvi del prvega vprašanja
      20      Kot je Sodišče razsodilo v smislu Uredbe Komisije št. 1041/67/EGS z dne 21. decembra 1967 o podrobnih pravilih za uporabo
         izvoznih nadomestil v sektorju proizvodov, za katere velja sistem enotne cene (UL 1967, 314, str. 9), je zahteva „primerne
         tržne kakovosti“ splošni in objektivni pogoj za odobritev nadomestila in proizvod, ki ga ni mogoče tržiti na ozemlju Skupnosti
         v običajnih pogojih in pod oznako, navedeno na zahtevku za dodelitev nadomestila, ne izpolnjuje teh zahtev kakovosti (glej
         v tem smislu sodbi z dne 9. oktobra 1973 v zadevi Muras, 12/73, Recueil, str. 963, točka 12, in z dne 26. maja 2005 v zadevi
         SEPA, C-409/03, ZOdl., str. I-4321, točka 22).

      21      Dejstvo, da je lastnost tržnosti proizvoda „v običajnih pogojih“ neločljiv sestavni del pojma „primerne tržne kakovosti“,
         poleg tega jasno izhaja tudi iz ureditve izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, ker so od Uredbe št. 1041/67 naprej vse
         upoštevne uredbe zato, da bi lahko bilo za proizvod odobreno izvozno nadomestilo, prevzele tako pojem „primerna tržna kakovost“
         kot tudi merilo za lastnost tržnosti proizvoda „v običajnih pogojih“. Pri Uredbi št. 3665/87 se na to zahtevo sklicuje njena
         deveta uvodna izjava (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SEPA, točki 23 in 26).

      22      Opozoriti je treba, da je bil izvoz mesa iz Združenega kraljestva takrat, ko so nastala dejstva v zadevi v glavni stvari,
         prepovedan z Odločbo 96/239.

      23      Sicer pa za meso, katerega razpošiljanje v Skupnosti je znatno omejeno, ni mogoče šteti, kot da ima lastnost tržnosti „v običajnih
         pogojih“ (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SEPA, točka 30).

      24      Iz tega sledi, da goveje meso, izvoženo kljub prepovedi Skupnosti, ni „primerne tržne kakovosti“ v smislu člena 13 Uredbe
         št. 3665/87 in da njegov izvoz ne daje pravice do dodelitve nadomestila.

      25      Zato je treba na prvi del prvega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 13 Uredbe št. 3665/78 razlagati tako, da nasprotuje
         temu, da bi bilo mogoče šteti, da je goveje meso, za katero velja prepoved izvoza, določena s pravom Skupnosti, iz določene
         države članice v druge države članice in tretje države, „primerne tržne kakovosti“.

       Drugi del prvega vprašanja
      26      V sektorju govejega mesa se izvozno nadomestilo plača v skladu s členom 13(9) Uredbe št. 805/68, če je predložen dokaz, da
         so proizvodi po izvoru iz Skupnosti, razen v primeru uporabe odstavka 10 tega člena. V spisu ni podatkov o tem, da bi se uporabljala
         izjema iz člena 13(10). Nedvomno mora tak dokaz predložiti uvoznik.

      27      Če se pojavijo dvomi o izvoru enega od proizvodov, je mogoče skupnostni izvor dokazati le z dokazom, da ima ta proizvod oziroma
         ti proizvodi izvor v določeni(‑h) državi(-ah) članici(-ah). S tem je brez dvoma dokazano, ali je proizvod, za katerega se
         zahteva izvozno nadomestilo, je po izvoru iz države članice, iz katere je izvoz prepovedan.

      28      Glede „primerne tržne kakovosti“ je treba najprej opozoriti, da je člen 13(10) Uredbe št. 3665/87 del poglavja 1 z imenom
         „Pravica do nadomestila“ naslova 2, imenovanega „Izvoz v tretje države“, te uredbe, kar kaže na to, da je „primerna tržna
         kakovost“ izvoženega proizvoda materialni pogoj, ki se zahteva za odobritev nadomestil.

      29      Dejstva, da je „primerna tržna kakovost“ materialni pogoj za odobritev nadomestil, ni mogoče ovreči s členom 3(5) Uredbe št.
         3665/87, kot zatrjuje Fleisch-Winter, saj tam navedeni podatki ne pomenijo zaključenega seznama.

      30      V nasprotju s tem, kar zatrjuje Fleisch-Winter, tega dejstva ni mogoče ovreči niti z Uredbo št. 800/1999. Prvič se ta uredba,
         ki je razveljavila in nadomestila Uredbo št. 3665/87 in ima poznejši datum od dejstev v sporu v glavni stvari, ratione temporis ne uporablja. Drugič, člen 21 Uredbe št. 800/1999 je del poglavja I, naslova II, iste uredbe z imenom „Pravica do nadomestila“,
         tako kot člen 13 Uredbe št. 3665/87, kot je navedeno v točki 29 te sodbe. Navedeno poglavje je torej tisto, ki postavlja materialne
         pogoje za pravico do nadomestila.

      31      Lastnost sistema izvoznih nadomestil je ta, da se pomoč Skupnosti odobri le pod pogojem, da izvoznik zanjo vloži zahtevek,
         in da se financira iz proračuna Skupnosti. Ker sistem temelji na neobveznih deklaracijah, mora izvoznik, če se odloči, da
         bi želel biti upravičen, predložiti upoštevne informacije, potrebne za nastanek pravice do nadomestila in določitev njenega
         zneska. Glede tega je Sodišče v smislu Uredbe št. 3665/87 in njenega sistema sankcij že razsodilo, da je nujni pogoj za odobritev
         pomoči, če gre za sistem pomoči Skupnosti, da njen upravičenec predloži vse garancije poštenosti in zaupanja (glej v tem smislu
         sodbo z dne 11. julija 2002 v zadevi Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Recueil, str. I-6453, točka 41).

      32      Izvoznik z deklaracijo proizvoda v okviru postopka izvoznih nadomestil razume tudi, da ta proizvod izpolnjuje vse potrebne
         pogoje za nadomestilo. Uredba št. 3665/87 izvoznika ne zavezuje, da izpolni izrecno deklaracijo o „primerni tržni kakovosti“,
         vendar niti če uvoznik take deklaracije ne izpolni, njegov zahtevek za nadomestilo vedno pomeni, da implicitno zagotavlja,
         da je ta pogoj izpolnjen. Trditvi Fleisch-Winterja, po kateri se „primerna tržna kakovost“ pravno domneva, ni mogoče pritrditi.

      33      Skupna podrobna pravila za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode določi Komisija, nacionalni organi držav
         članic pa so tisti, ki skupno ureditev uporabljajo na svojem ozemlju in uveljavljajo njeno spoštovanje. Obveznost preverjanja
         pogojev za nadomestilo je v kontekstu, kot je v zadevi v glavni stvari, povečana zato, ker je izvoz mesa iz ene države članice
         zaradi varovanja javnega zdravja pred hudimi boleznimi in epidemijami predmet prepovedi. Glede tega je treba opozoriti, da
         je Sodišče že večkrat poudarilo resničnost tveganja, povezanega z govejo spongiformno encefalopatijo, in primerno naravo začasnih
         varnostnih ukrepov, upravičenih z varovanjem zdravja ljudi pred to boleznijo (glej sodbe z dne 5. maja 1998 v zadevi Združeno
         kraljestvo proti Komisiji, C‑180/96, Recueil, str. I-2265; z dne 12. julija 2001 v zadevi Portugalska proti Komisiji, C‑365/99,
         Recueil, str. I-5645, in z dne 22. maja 2003 v zadevi Francija proti Komisiji, C‑393/01, Recueil, str. I-5405, točka 42).

      34      Glede preverjanja vprašanja, ali so zahteve po „primerni tržni kakovosti“ izpolnjene, je treba zavrniti trditev Fleisch-Winterja,
         da določba, vsebovana v členu 5(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2221/95, ki zahteva, naj izvozni carinski urad skrbi za
         spoštovanje člena 13 Uredbe št. 3665/87, obveznost ugotavljanja, ali je podana „primerna tržna kakovost“, v celoti nalaga
         nacionalnim organom. Pravzaprav je namen Uredbe št. 2221/95 fizični nadzor proizvodov, medtem ko se preverjanje v primeru
         v glavni stvari navezuje na pravno lastnost tega, kar pa ne pomeni fizičnega nadzora.

      35      Nasprotno, ker izvoznik z vložitvijo zahtevka za nadomestilo vedno, implicitno ali izrecno, zagotavlja „primerno tržno kakovost“,
         mora sam, po dokaznih pravilih nacionalnega prava, dokazati, da je ta pogoj izpolnjen tudi v primeru, ko naj bi bila deklaracija
         za nacionalne organe vprašljiva.

      36      Poleg tega iz spisa izhaja, da je bilo po odkritju določenih podatkov, iz katerih je izhajalo, da bi bilo lahko izvoženo goveje
         meso z izvorom iz Združenega kraljestva in kot tako predmet prepovedi izvoza, vračilo predplačila izvoznega nadomestila in
         v enem primeru zahtevano nadomestilo zavrnjeno, kar je pripeljalo do upravnih in nato do sodnih postopkov. V teh postopkih
         Fleisch-Winter ni ponudil informacij o izvoru mesa in je celo na obravnavi navedel, da izvora obravnavanega proizvoda ni poznal.
         Nacionalni sodnik je tisti, ki bo pri obravnavanju vseh upoštevnih elementov iz navedenega izpeljal končni sklep.

      37      Upoštevaje zgoraj navedene ugotovitve, je treba na drugi del prvega vprašanja odgovoriti, da člen 13 Uredbe št. 3665/87 zahteva,
         naj izvoznik za odobritev nadomestila v primeru, ko ima nacionalna uprava na voljo indice, v skladu s katerimi velja za proizvod
         prepoved izvoza, dokaže, da izvoženi proizvod ne izvira iz države članice, iz katere je izvoz prepovedan.

      38      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da člen 13 Uredbe št. 3665/87 nasprotuje temu, da bi bilo mogoče za goveje meso,
         za katerega velja prepoved izvoza, določena s pravom Skupnosti, iz določene države članice v druge države članice in tretje
         države, šteti, da je „primerne tržne kakovosti“ in da za dodelitev nadomestila v primeru, ko nacionalna uprava razpolaga z
         indici, v skladu s katerimi velja za proizvod prepoved izvoza, od izvoznika zahteva, naj dokaže, da izvoženi proizvod ne izvira
         iz države članice, iz katere je izvoz prepovedan.

       Drugo vprašanje
      39      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem sprašuje, ali spada zagotovilo, predloženo v nacionalnem zahtevku za plačilo, da je
         proizvod primerne tržne kakovosti v smislu člena 13, prvi stavek, Uredbe 3665/87, med podatke, posredovane v skladu z drugim
         pododstavkom 11(1) in s členom 3 Uredbe št. 3665/87/EGS.

      40      Glede zahtevka za plačilo, zajetega v členu 47(1) Uredbe št. 3665/87, je Sodišče že presodilo, da ne gre za listino tehnične
         oziroma postopkovne narave. Ta zahtevek, ki se lahko vloži dvanajst mesecev po datumu sprejetja izvozne deklaracije, to je
         pozno po izvozu, ne pomeni, čeprav je pogoj za plačilo nadomestila, pravne podlage za pravico v zvezi s takim plačilom. Zahtevek
         za povračilo v smislu člena 11(1) navedene uredbe torej ni vložen z oddajo zahtevka za plačilo v smislu člena 47 te uredbe
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo z dne 14. aprila 2005 v zadevi Käserei Champignon Hofmeister, C-385/03, ZOdl., str.
         I-2997, točki 26 in 27).

      41      Prav tako iz sodne prakse izhaja, da so listine, zajete v členu 3(5) Uredbe št. 3665/87, to je izvozna deklaracija oziroma
         vsaka druga listina, uporabljena pri izvozu, tiste, ki lahko sestavljajo pravno podlago za nadomestilo in sprožijo sistem
         preverjanja zahtevka za nadomestilo, katerega posledica je lahko uporaba sankcije v skladu s členom 11(1) te uredbe (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo z dne 14. aprila 2005 Käserei Champignon Hofmeister, točke 23, 29 in 36).

      42      Kot je bilo natančneje pojasnjeno v točkah 32 in 35 te sodbe, vložitev zahtevka za povračilo vedno implicitno ali izrecno
         zagotavlja, da so pogoji za odobritev nadomestila izpolnjeni, vključno s „primerno tržno kakovostjo“ proizvoda. V tem primeru
         zahtevka za plačilo, zajetega v členu 47 Uredbe št. 3665/87, ne bi mogli šteti za odločilnega za nastanek materialne pravice
         do nadomestila.

      43      Upoštevaje zgornje ugotovitve, je treba na drugo vprašanje tako odgovoriti, da zagotovilo, dano v nacionalni zahtevi za plačilo,
         da je proizvod „primerne tržne kakovosti“ v smislu člena 13, prvi stavek, Uredbe št. 3665/87, ne spada med podatke, ki se
         predložijo v skladu z določbami členov 11(1), drugi pododstavek, in 3 navedene uredbe. Vendarle ga lahko nacionalni sodnik
         pri presoji položaja izvoznika upošteva kot dokaz.

       Stroški
      44      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 13 Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih
            nadomestil za kmetijske proizvode, kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2945/94 z dne 2. decembra 1994 je treba
            razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi bilo mogoče šteti, da je goveje meso, za katero velja prepoved izvoza, določena
            s pravom Skupnosti, iz določene države članice v druge države članice in tretje države, „primerne tržne kakovosti“ in da za
            dodelitev nadomestila v primeru, ko nacionalna uprava razpolaga z indici, v skladu s katerimi velja za proizvod prepoved izvoza,
            od izvoznika zahteva, naj dokaže, da izvoženi proizvod ne izvira iz države članice, iz katere je izvoz prepovedan.
      2)      Zagotovilo, dano v nacionalni zahtevi za plačilo, da je proizvod „primerne tržne kakovosti“ v smislu člena 13, prvi stavek,
            Uredbe št. 3665/87, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2945/94, ne spada med podatke, ki se predložijo v skladu z določbami
            členov 11(1), drugi pododstavek, in 3 navedene uredbe. Vendarle ga lahko nacionalni sodnik pri presoji položaja izvoznika
            upošteva kot dokaz.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 30. aprila 2002. # Government of Gibraltar proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Združeni zadevi T-195/01 in T-207/01.


Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 10. oktobra 2013. # Evropska komisija proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Državne pomoči - Pomoč v korist družbe Ixfin SpA - Pomoč, ki je nezakonita in nezdružljiva z notranjim trgom - Izterjava - Neizvršitev. # Zadeva C-353/12.