title: Sodba Sodišča prve stopnje (šesti senat) z dne 7. oktobra 2009.#Vischim Srl proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Fitofarmacevtska sredstva - Aktivna snov klorotalonil - Sprememba vključitve v Prilogo I k Direktivi 91/414/EGS - Direktiva 2006/76/ES - Retroaktivnost - Neobstoj prehodnega obdobja - Pravna varnost - Legitimno pričakovanje - Načelo enakega obravnavanja.#Zadeva T-380/06.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (šesti senat)
      z dne 7. oktobra 2009 (
            *1
         )
      „Fitofarmacevtska sredstva — Aktivna snov klorotalonil — Sprememba vključitve v Prilogo I k Direktivi 91/414/EGS — Direktiva 2006/76/ES — Retroaktivnost — Neobstoj prehodnega obdobja — Pravna varnost — Legitimno pričakovanje — Načelo enakega obravnavanja“
      V zadevi T-380/06,

         Vischim Srl s sedežem v Cesanu Madernu (Italija), ki jo zastopata C. Mereu in K. Van Maldegem, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata L. Parpala in B. Doherty, zastopnika,
      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti člena 2, drugi odstavek, Direktive Komisije 2006/76/ES z dne 22. septembra 2006 o spremembi Direktive Sveta 91/414/EGS glede specifikacije aktivne snovi klorotalonila (UL L 263, str. 9),
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (šesti senat),
      v sestavi A. W. H. Meij, predsednik, F. Dehousse in V. Vadapalas (poročevalec), sodnika,
      sodna tajnica: C. Kantza, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. septembra 2008
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Pravni okvir

         Direktiva 91/414/EGS

               1

               Člen 4(1)(a) Direktive Sveta 91/414/EGS z dne 15. julija 1991 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet (UL L 230, str. 1) določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da se fitofarmacevtsko sredstvo ne registrira, razen če so aktivne snovi v fitofarmacevtskem sredstvu uvrščene v Prilogo I in so izpolnjeni vsi pogoji iz te priloge“.

               2

               Člen 5(1) Direktive 91/414 določa, da „[o]b upoštevanju trenutnega znanstvenega in tehničnega znanja se aktivno snov uvrsti v Prilogo I za začetno obdobje največ 10 let, če se lahko pričakuje, da fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo to aktivno snov, izpolnjujejo […] pogoje“ glede neškodljivosti za zdravje ljudi in živali ter za okolje, ki so določeni v nadaljevanju.

               3

               V skladu s členom 5(4), prva in druga alinea, te direktive je vključitev lahko odvisna od zahtev glede „najmanjše stopnje čistosti aktivne snovi“ in glede „vrste in najvišje dovoljene vsebnosti določenih nečistot“.

               4

               Člen 6(1) Direktive 91/414 določa:
               „O uvrstitvi aktivne snovi v Prilogo I se odloča v skladu s postopkom iz člena 19.
               V skladu s tem postopkom se določi tudi:

                        —

                        pogoje za uvrstitev,

                        —

                        po potrebi spremembe Priloge I,

                  […]“

               5

               Člen 8(2), prvi odstavek, Direktive 91/414 določa, da „z odstopanjem od člena 4 […] lahko država članica v dvanajstih letih od notifikacije te direktive registrira za dajanje v promet na svojem ozemlju fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso uvrščene v Prilogo I, in so že v prometu dve leti po dnevu notifikacije te direktive“.

               6

               V skladu s členom 8(2), drugi odstavek, te direktive Komisija Evropskih skupnosti v obdobju dvanajstih let začne izvajati delovni program za postopen pregled teh aktivnih snovi.

               7

               Člen 8(2), četrti odstavek, Direktive 91/414 določa, da „[se v tem obdobju] lahko na podlagi pregleda aktivne snovi, ki ga opravi Odbor iz člena 19, po postopku iz navedenega člena odloči, da se snov uvrsti v Prilogo I in določi pogoje za uvrstitev, ali da se take aktivne snovi ne uvrsti v Prilogo I, če zahteve iz člena 5 niso izpolnjene ali pa potrebni podatki niso bili predloženi v predpisanem roku“. Ta določba prav tako določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da se v predpisanem roku ustrezne registracije odobri, prekliče oziroma spremeni“.

               8

               Člen 19 Direktive 91/414, kakor je bil spremenjen z Uredbo Sveta (ES) št. 806/2003 z dne 14. aprila 2003 (UL L 122, str. 1), določa, da Komisiji Evropskih skupnosti pomaga regulativni odbor, in sicer Stalni odbor za prehranjevalno verigo in zdravje (v nadaljevanju: Odbor).

               9

               Glede aktivne snovi klorotalonil je bilo obdobje iz člena 8(2) Direktive 91/414, pred iztekom 26. julija 2003 podaljšano najprej do z Uredbo Komisije (ES) št. 2076/2002 z dne (UL L 319, str. 3), potem pa do z Uredbo Komisije (ES) št. 1335/2005 z dne (UL L 211, str. 6), razen če bi bila prej sprejeta odločitev glede vključitve aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414.

         Uredba (EGS) št. 3600/92

               10

               Uredba Komisije (EGS) št. 3600/92 z dne 11. decembra 1992 o podrobnih pravilih za izvajanje prve faze delovnega programa iz člena 8(2) Direktive Sveta 91/414/EGS o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet (UL L 366, str. 10) določa postopek ocenjevanja več snovi, med katerimi je tudi klorotalonil, zaradi njihove morebitne vključitve v Prilogo I k Direktivi 91/414.

               11

               Člen 4(1) Uredbe št. 3600/92 določa, da „[v]sak proizvajalec, ki želi zagotoviti vključitev aktivne snovi […] v Prilogo I k Direktivi [91/414], o tem obvesti Komisijo v šestih mesecih od datuma začetka veljavnosti te uredbe“.

               12

               Člen 7(1) in (2) Uredbe št. 3600/92, kakor je bil spremenjen z Uredbo Komisije (ES) št. 1199/97 z dne 27. junija 1997 (UL L 170, str. 19), ureja podrobna pravila za pregled dokumentacij, ki jih predložijo prijavitelji.

               13

               Člen 8(3), četrti pododstavek, Uredbe št. 3600/92, kakor je bil spremenjen, določa, da:
               „Po pregledu […] Komisija […] predstavi Odboru […]:

                        a)

                        osnutek direktive za vključitev aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi, ki določa pogoje, kadar je to primerno, vključno z rokom za tako vključitev;

                  […]“

         Dejansko stanje

         Vključitev klorotalonila v Prilogo I k Direktivi 91/414

               14

               Tožeča stranka, Vischim Srl, italijanska družba, ki proizvaja klorotalonil, je 8. julija 1993 sporočila Komisiji, da želi vključiti to aktivno snov v Prilogo I k Direktivi 91/414.

               15

               Le dva prijavitelja klorotalonila sta v roku predložila svoji dokumentaciji in sicer družba ISK Biotech Europe (ki jo je med postopkom ocenjevanja nadomestila družba Zeneca Agrochemicals, ki je postala družba Syngenta) in tožeča stranka.

               16

               Po pregledu teh dokumentacij je Komisija 16. septembra 2005 sprejela Direktivo 2005/53/ES o spremembi Direktive 91/414 zaradi vključitve klorotalonila, klorotolurona, cipermetrina, daminozida in tiofanat-metila kot aktivnih snovi (UL L 241, str. 51).

               17

               V skladu s členom 1 Direktive 2005/53 in Prilogo k tej direktivi je klorotalonil vpisan pod številko 102 tabele iz Priloge I k Direktivi 91/414. V četrtem stolpcu te tabele z naslovom „čistost“ je navedeno: „heksaklorobenzen: največ 0,01 g/kg“.

               18

               Iz revizijskega poročila za klorotalonil (dokument SANCO/4343/2000 konč. z dne 14. februarja 2005, v nadaljevanju: revizijsko poročilo) je razvidno, da je bil pogoj glede največje dovoljene vsebnosti heksaklorobenzena (HCB) določen ob upoštevanju specifikacije klorotalonila, ki jo je februarja 2005 sprejela organizacija FAO (Organizacija Združenih narodov za prehrano in kmetijstvo).

               19

               V skladu s členom 3(1) Direktive 2005/53 so morale države članice do 31. avgusta 2006 po potrebi spremeniti ali preklicati obstoječe registracije za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo klorotalonil, tako da so preverile, po eni strani, ali so bili pogoji, določeni v Prilogi I k Direktivi 91/414, izpolnjeni, po drugi strani pa, ali je imel imetnik registracije v skladu s pogoji iz člena 13 navedene direktive dokumentacijo ali dostop do dokumentacije, ki izpolnjuje zahteve iz Priloge II k Direktivi 91/414.

               20

               Direktiva 2005/53 je začela veljati 1. marca 2006. V skladu z njenim členom 2, prvi in drugi odstavek, so morale države članice najpozneje do sprejeti in objaviti predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, in jih začeti uporabljati.

               21

               Tožeča stranka je 25. novembra 2005 vložila tožbo za razglasitev ničnosti Direktive 2005/53 (zadeva T-420/05).

               22

               Tožeča stranka je v okviru te tožbe vložila dva predloga za izdajo začasne odredbe, ki ju je predsednik Sodišča prve stopnje zavrnil s sklepoma z dne 4. aprila 2006 v zadevi Vischim proti Komisiji (T-420/05 R, neobjavljen v ZOdl.) in dne v zadevi Vischim proti Komisiji (T-420/05 R II, ZOdl., str. II-4085); zadnji je bil potrjen s sklepom predsednika Sodišča z dne v zadevi Vischim proti Komisiji (C-459/06 P(R), neobjavljen v ZOdl.).

         Sprememba vključitve v Prilogo I k Direktivi 91/414

               23

               Organizacija FAO je decembra 2005 na podlagi podatkov, ki jih je predložila tožeča stranka, objavila novo specifikacijo klorotalonila, v kateri je največja dovoljena vsebnost HCB določena na 0,04 g/kg.

               24

               Tožeča stranka je z dopisom z dne 16. decembra 2005 obvestila Komisijo o tej novi specifikaciji.

               25

               Marca 2006 je Komisija državo članico poročevalko zaprosila, naj oceni več različic klorotalonila, ki so v skladu z novo specifikacijo organizacije FAO, med katerimi je tudi proizvod tožeče stranke.

               26

               Službe Komisije so državam članicam hkrati po elektronski pošti poslale ta dopis:
               „[Država članica poročevalka] je začela preverjati enakovrednost proizvodov različnega izvora (vključno s tistim družbe Vischim). Če se ugotovi, da so enako varni kot referenčni proizvod, bo Komisija spremenila Direktivo [91/414] glede dovoljenih stopenj vsebnosti HCB. V tem primeru se lahko izkaže, da bo težko formalno spremeniti besedilo pred 1. septembrom 2006, saj bi bila za to potrebna določena prilagodljivost uprave glede tega datuma. Neprimerno bi bilo, če bi bili proizvodi umaknjeni s trga države članice, malo pozneje pa znova registrirani. Seveda pa je umik registracij vedno obvezen, če se ugotovi, da rezultat pregleda dokumentacije očitno ni pozitiven ali če niso izpolnjene upravne zahteve.“

               27

               Država članica poročevalka je v svoji oceni aprila 2006 ugotovila, da v zvezi s klorotalonilom, ki vsebuje 0,04 g/kg HCB, ni dodatnih tveganj v primerjavi s tistimi, ki so bila upoštevana pri sprejetju Direktive 2005/53. Zato je predlagala spremembo specifikacije klorotalonila, določene z Direktivo 2005/53.

               28

               Odbor je 13. in 14. julija 2006 odobril to spremembo. Glede roka za uvedbo spremenjene specifikacije je v zapisniku seje Odbora navedeno:
               „[G]lede spremembe zadevne specifikacije je bilo doseženo splošno soglasje in Komisija je hitro začela pripravljati osnutek […] Kar zadeva vprašanje podaljšanja šestmesečnega roka za predložitev manjkajočih znanstvenih študij, se to ne zdi ustrezno. S tem bi lahko nastal precedens in Komisiji bi bilo lahko očitano neenako obravnavanje prijaviteljev […] Iz teh razlogov ni smiselno odstopati od roka, določenega v direktivi za vključitev […] Združeno kraljestvo predlaga podaljšanje roka za prilagoditev dokumentacije, da bi s tem omogočilo družbi Vischim, da pred nacionalnimi sodišči zahteva dostop do študij na vretenčarjih, ko bo odobrena vključitev snovi.“

               29

               Tožeča stranka je z dopisom z dne 27. julija 2006 Komisiji sporočila, da „[bi morala] zaradi zagotovitve učinkovitosti [svojih] registracij sprememba, prvič, začeti veljati pred in, drugič, državam članicam dati nov rok za ugotovitev, ali so pogoji za vključitev v Prilogo I izpolnjeni.“ Komisija na ta dopis ni odgovorila.

               30

               Med julijem in septembrom 2006 je tožeča stranka prejela dopise od pristojnih organov Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, Kraljevine Belgije in Irske, da nameravajo umakniti njen proizvod s trga.

               31

               Dopis, ki so ga tožeči stranki 28. julija 2006 poslali organi Združenega kraljestva med drugim navaja:
               „[Vaš proizvod je] v skladu z novimi specifikacijami [za čistost], kot jih je [Odbor] spremenil 13. in 14. julija 2006, [vendar] še vedno niste izkazali, da imate primeren dostop do dokumentacije iz Priloge II […] za svoje obstoječe registrirane proizvode, ki vsebujejo klorotalonil. Zato je k temu dopisu priloženo obvestilo o nameri umika vaših proizvodov, ki vsebujejo klorotalonil.“

               32

               Komisija je 22. septembra 2006 sprejela Direktivo 2006/76/ES o spremembi Direktive 91/414 glede specifikacije aktivne snovi klorotalonila (UL L 263, str. 9, v nadaljevanju: izpodbijana direktiva).

               33

               V skladu s členom 1 izpodbijane direktive je specifikacija klorotalonila, določena v okviru vključitve v Prilogo I k Direktivi 91/414, nadomeščena s tabelo iz priloge. V četrtem stolpcu te tabele z naslovom „čistost“ je navedeno: „heksaklorobenzen: največ 0,04 g/kg“.

               34

               Izpodbijana direktiva je začela veljati 23. septembra 2006. V skladu z njenim členom 2 so morale države članice najpozneje do sprejeti predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, in jih začeti izvajati.

         Postopek in predlogi strank

               35

               Tožeča stranka je 15. decembra 2006 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo.

               36

               Z ločeno vlogo, ki je bila vložena istega dne, je tožeča stranka na podlagi člena 76a Poslovnika Sodišča prve stopnje zahtevala obravnavo po hitrem postopku. Ta predlog je predsednik četrtega senata Sodišča prve stopnje zavrnil s sklepom z dne 24. januarja 2007.

               37

               Komisija je 27. februarja 2007 z ločeno vlogo vložila ugovor nedopustnosti. Potem ko je tožeča stranka predložila svoja stališča, je bil ugovor nedopustnosti s sklepom Sodišča prve stopnje z dne združen z odločanjem po temelju.

               38

               Po vložitvi odgovora na tožbo je na podlagi člena 47(1) Poslovnika Sodišče prve stopnje presodilo, da nadaljnja izmenjava vlog ni potrebna.

               39

               Po spremembi sestave senatov Sodišča prve stopnje je bil sodnik poročevalec razporejen v šesti senat, zato je bila obravnavana zadeva dodeljena temu senatu.

               40

               Ker eden od sodnikov v tej zadevi ni mogel odločati, je predsednik Sodišča prve stopnje v skladu s členom 32(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje določil drugega sodnika, da dopolni senat.

               41

               Po zaslišanju strank je bila obravnavana zadeva za ustni postopek združena z zadevo T-420/05.

               42

               Sodišče prve stopnje je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo začeti ustni postopek in je v okviru ukrepov procesnega vodstva strankama postavilo nekaj pisnih vprašanj, na katera sta odgovorili z dopisi z dne 16. junija ter in .

               43

               Stranki sta na obravnavi 25. septembra 2008 ustno podali stališča in odgovorili na vprašanja Sodišča prve stopnje.

               44

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        razglasi izpodbijano direktivo za delno nično, in sicer v členu 2, drugi odstavek;

                        —

                        Komisiji naloži, naj glede izpodbijane direktive zagotovi natančno določene, razumne in legitimne roke v prihodnosti;

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               45

               Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrže kot nedopustno ali, podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Dopustnost

               46

               Najprej je treba glede predloga tožeče stranke, da naj Sodišče prve stopnje Komisiji naloži, naj glede izpodbijane direktive zagotovi natančno določene, razumne in legitimne roke v prihodnosti, opozoriti, da v okviru preizkusa zakonitosti iz člena 230 ES sodišče Skupnosti institucijam ne more naložiti ravnanja (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2006 v zadevi SELEX Sistemi Integrati proti Komisiji, T-155/04, ZOdl., str. II-4797, točka 28).

               47

               Zato je ta zahteva iz drugega tožbenega predloga nedopustna.

               48

               Dalje, glede predloga za razglasitev ničnosti člena 2, drugi odstavek, izpodbijane direktive Komisija navaja, da je ta predlog nedopusten, ker, prvič, razglasitev delne ničnosti, ki jo predlaga tožeča stranka, ni mogoča in, drugič, ker je izpodbijana direktiva zakonodajni akt.

               49

               Tožeča stranka trdi, da je predlog dopusten.

               50

               Glede prvega ugovora nedopustnosti, ki ga je navedla Komisija, je treba poudariti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je razglasitev delne ničnosti akta mogoča samo, kadar je mogoče dele, za katere se zahteva razglasitev ničnosti, ločiti od preostalega akta. Ta zahteva po možnosti ločitve ni izpolnjena, če bi se zaradi razglasitve delne ničnosti spremenilo bistvo izpodbijanega akta (glej sodbo Sodišča z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti Svetu, C-540/03, ZOdl., str. I-5769, točki 27 in 28 ter navedena sodna praksa).

               51

               V skladu s členom 2, drugi odstavek, izpodbijane direktive morajo države članice od 1. septembra 2006, torej retroaktivno, začeti izvajati predpise, sprejete za uskladitev s to direktivo.

               52

               Tožeča stranka zatrjuje, da s tožbo ne želi doseči razglasitve ničnosti celotne izpodbijane direktive, ki je zanjo v bistvu ugodna, ampak da je usmerjena samo zoper njene časovne učinke, ki so zlasti določeni s sporno določbo.

               53

               Komisija trdi, da zadevne določbe, ki določa časovno področje uporabe izpodbijane direktive, od nje ni mogoče ločiti, saj bi v primeru razglasitve ničnosti te določbe izpodbijana direktiva postala neuporabna.

               54

               V zvezi s tem je treba poudariti, da nič ne preprečuje, da se o zakonitosti akta Skupnosti podvomi že samo zaradi njegovega časovnega učinka, zlasti pa kadar je ta učinek retroaktiven (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 11. julija 1991 v zadevi Crispoltoni, C-368/89, Recueil, str. I-3695, in z dne v združenih zadevah Diversinte in Iberlacta, C-260/91 in C-261/91, Recueil, str. I-1885).

               55

               Poleg tega lahko sodišče Skupnosti v skladu s členom 231, drugi odstavek, ES v okviru tožbe, s katero se ne skuša doseči razveljavitev materialne norme – ki je za tožečo stranko ugodna – ampak samo razglasitev ničnosti določbe, ki določa njene časovne učinke, odloči, da je treba obdržati izpodbijani akt nespremenjen, dokler pristojne institucije ne sprejmejo ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 29. junija 2000 v zadevi Medici Grimm proti Svetu, T-7/99, Recueil, str. II-2671, točki 93 in 94 ter navedena sodna praksa). Poleg tega, čeprav se člen 231, drugi odstavek, ES nanaša le na uredbe, je treba področje uporabe te določbe razširiti na vse akte institucij, ki imajo podoben učinek, čeprav niso v obliki uredbe (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne v zadevi Parlament proti Svetu, C-295/90, Recueil, str. I-4193, točka 26).

               56

               Zato je treba zavrniti ugovor nedopustnosti Komisije, ki se nanaša na nezmožnost razglasitve delne ničnosti izpodbijane direktive glede določbe iz člena 2, drugi odstavek, ki določa njene časovne učinke.

               57

               Glede drugega ugovora nedopustnosti, ki ga navaja Komisija in ki se nanaša na to, da je izpodbijana direktiva zakonodajni akt, je treba opozoriti, da dejstvo, da člen 230, četrti odstavek, ES ne obravnava izrecno dopustnosti ničnostnih tožb, ki jih vloži fizična ali pravna oseba zoper direktivo, ne zadostuje za razglasitev nedopustnosti takih tožb (sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. junija 1998 v zadevi UEAPME proti Svetu, T-135/96, Recueil, str. II-2335, točka 63, in sklep Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Japan Tobacco in JT International proti Parlamentu in Svetu, T-223/01, Recueil, str. II-3259, točka 28).

               58

               Poleg tega je treba ugotoviti, da vključitev aktivne snovi klorotalonil v Prilogo I k Direktivi 91/414, določena z Direktivo 2005/53 in zato tudi z izpodbijano direktivo, ki spreminja pogoje za to vključitev, tožečo stranko kot prijavitelja in imetnika obstoječih registracij za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo klorotalonil, posamično in neposredno zadeva. Poleg tega je treba ugotoviti, da je bila izpodbijana direktiva sprejeta na podlagi ocene, ki jo je predlagala tožeča stranka in ki se nanaša zlasti na njen proizvod.

               59

               Iz navedenega je razvidno, da tožeča stranka lahko zahteva razglasitev ničnosti izpodbijane direktive glede časovnih učinkov, določenih s členom 2, drugi odstavek, te direktive.

         Utemeljenost

      Trditve strank

               60

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe kot prvi tožbeni razlog navaja nezadostno obrazložitev. Izpodbijana direktiva naj ne bi vsebovala obrazložitve, ki bi utemeljevala njen retroaktivni učinek. Komisija naj ne bi razložila, kako bi morala ta retroaktivnost de iure in de facto delovati, da bi omogočila učinkovito uporabo spremenjene specifikacije.

               61

               Drugi tožbeni razlog tožeče stranke se nanaša na kršitev člena 8(2) Direktive 91/414 in člena 8(3)(a) Uredbe št. 3600/92. Trdi, da ti določbi Komisiji nalagata, naj z direktivo za vključitev aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414 določi prehodno obdobje za ponovni pregled obstoječih registracij na državni ravni. Obstoj te obveznosti naj bi potrjevala praksa Komisije. Da bi bilo to prehodno obdobje smiselno in učinkovito, bi moralo nujno biti določeno za naprej, in sicer od datuma začetka veljavnosti izpodbijane direktive. S tem, da Komisija v obravnavanem primeru ni določila takega prehodnega obdobja, naj ne bi izpolnila bistvene postopkovne obveznosti, ki ji je naložena z Direktivo 91/414 in Uredbo št. 3600/92.

               62

               Tožeča stranka se v zvezi s tem, da se v svojih utemeljitvah osredotoča na neobstoj prehodnega obdobja v izpodbijani direktivi, sklicuje na kršitev načel prepovedi retroaktivnosti, pravne varnosti, varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja.

               63

               V zvezi s tem tožeča stranka opozarja na sodno prakso, iz katere je razvidno, da skupnostni ukrep lahko učinkuje retroaktivno samo izjemoma, kadar je to potrebno za dosego cilja, in ob upoštevanju legitimnih pričakovanj zainteresiranih oseb. Vendar naj v obravnavanem primeru ne bi bil izpolnjen noben od teh pogojev.

               64

               Retroaktivni učinek izpodbijane direktive naj ne bi bil utemeljen s potrebo izogniti se strožji specifikaciji, določeni z Direktivo 2005/53. Zadnja naj bi namreč že imela pravne posledice, in sicer umik registracij, ki jih je imela tožeča stranka. V teh okoliščinah bi imela retroaktivna sprememba učinek le, če bi ji sledilo prehodno obdobje, med katerim bi lahko bila dokazana skladnost z novo specifikacijo.

               65

               Poleg tega naj bi bilo dejstvo, da v direktivi ni določeno novo prehodno obdobje, v nasprotju z upravičenimi pričakovanji, ki so jih pri proizvajalcih vzbudili veljavni predpisi in praksa Komisije. Predvsem pa bi bil retroaktivni učinek izpodbijane direktive brez novega prehodnega obdobja v nasprotju z legitimnim pričakovanjem tožeče stranke v delu, v katerem ta ne bi mogla uveljaviti pravic, nastalih zaradi spremembe specifikacije klorotalonila.

               66

               Tožeča stranka trdi, da brez prehodnega obdobja ni mogla „zavrteti časa nazaj“ in predložiti dokumentacijo nacionalnim organom, da bi lahko preverili skladnost njenega proizvoda s spremenjeno specifikacijo, določeno z izpodbijano direktivo. Države članice pa naj ne bi mogle izpolniti svojih obveznosti iz novih veljavnih določb, zlasti ob upoštevanju nove specifikacije preveriti ali ponovno pregledati registracije tožeče stranke na državni ravni. Tako izpodbijana direktiva ne bi imela polnega učinka in bi kršila načelo pravne varnosti.

               67

               Poleg tega naj Komisija tožeče stranke ne bi obravnavala enako kot proizvajalce, na katere se nanašajo drugi ukrepi z istega področja, s katerimi naj bi bilo določeno prehodno obdobje po vključitvi aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414, zlasti pa ne enako kot drugega prijavitelja klorotalonila, družbo Syngenta, ki naj bi ji bilo tako prehodno obdobje omogočeno z Direktivo 2005/53.

               68

               Komisija nasprotuje trditvam tožeče stranke.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               69

               Sodišče prve stopnje meni, da je treba najprej preučiti vprašanje glede domnevne kršitve člena 8(2) Direktive 91/414 in člena 8(3)(a) Uredbe št. 3600/92 ter predhodne prakse Komisije, nato kršitve več splošnih pravnih načel, na katere se sklicuje tožeča stranka, in nazadnje kršitve obveznosti obrazložitve.

         – Domnevna kršitev člena 8(2) Direktive 91/414 in člena 8(3)(a) Uredbe št. 3600/92 ter predhodne prakse Komisije

               70

               Najprej, glede domnevno kršenih določb je treba opozoriti, da nobena od njiju Komisiji ne nalaga obveznosti, naj določi prehodno obdobje zaradi ponovnih pregledov obstoječih registracij na državni ravni.

               71

               Prvič, člen 8(2) Direktive 91/414 določa delovni program z več obdobji za pregled aktivnih snovi, ki so na trgu že dve leti od notifikacije direktive, zaradi njihove morebitne vključitve v Prilogo I k tej direktivi. V členu 8(2) Direktive 91/414 torej nikakor ni navedeno, da Komisija določi prehodno obdobje po vključitvi aktivne snovi v Prilogo I.

               72

               Drugič, člen 8(3)(a) Uredbe št. 3600/92 določa, da v predlogu direktive za vključitev aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414 Komisija, kjer je potrebno, postavi pogoje za vključitev skupaj z roki. Ta določba torej ureja nekatere podrobnosti glede faze vključitve aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414. Iz tega ne izhaja obveznost Komisije, da določi prehodno obdobje za ponovne preglede obstoječih registracij na državni ravni po tej vključitvi.

               73

               To v obravnavanem primeru še toliko bolj velja, saj izpodbijana direktiva ne razveljavlja Direktive 2005/53, ampak samo spreminja Prilogo I k Direktivi 91/414. Direktiva nikakor ne ustvarja dvoma o postopku vključitve navedene snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414. Tožeča stranka je morala v okviru tega postopka vključitve predložiti povzetek dokumentacije in popolno dokumentacijo v skladu s členom 2 Uredbe Komisije (ES) št. 933/94 z dne 27. aprila 1994 o določitvi aktivnih snovi fitofarmacevtskih sredstev in imenovanju držav članic poročevalk za izvajanje Uredbe Komisije (EGS) št. 3600/92 (UL L 107, str 8), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2230/95 z dne (UL L 225, str. 1) in členom 6 Uredbe št. 3600/92, kakor ga dopolnjuje Uredba Komisije (ES) št. 2266/2000 z dne (UL L 259, str. 27). Na koncu tega postopka je bila sprejeta Direktiva 2005/53 o vključitvi zadevne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414, s katero je bilo določeno prehodno obdobje pred začetkom učinkovanja te vključitve. V obravnavanem primeru je torej vključitvi klorotalonila v Prilogo I k Direktivi 91/414 ustrezno sledilo prehodno obdobje, ki je nacionalnim organom omogočilo, da pregledajo obstoječe registracije na državni ravni.

               74

               Zato dejstvo, da z izpodbijano direktivo ni predvideno tako prehodno obdobje, ne pomeni kršitve določb, na katere se sklicuje tožeča stranka.

               75

               Dalje, glede trditev tožeče stranke v zvezi s prakso Komisije je treba opozoriti, da preprosta upravna praksa, ki ni v nasprotju z veljavnim pravom in ki ne pomeni izvrševanja diskrecijske pravice, lahko vzbudi legitimno pričakovanje zainteresiranih strank (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 28. septembra 2004 v zadevi MCI proti Komisiji, T-310/00, ZOdl., str. II-3253, točka 112 in navedena sodna praksa).

               76

               V obravnavanem primeru Komisija trdi, da v skladu z njeno ustaljeno prakso od držav članic zahteva, da sprejmejo določene ukrepe v roku šestih mesecev od vključitve aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414.

               77

               Stalna praksa Komisije, da predvidi tak rok, v katerem se lahko zainteresirane strani pripravijo na izpolnjevanje novih zahtev, države članice pa lahko ponovno pregledajo obstoječe registracije, je razvidna tudi iz uvodnih izjav 9 in 10 Direktive 2005/53.

               78

               Treba pa je ugotoviti, da se ta praksa na eni strani nanaša zlasti na države članice, ki so jim naložene obveznosti – predvsem glede časa za pregled, ki ga imajo na voljo – na drugi strani pa na prvotno vključitev aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414.

               79

               Treba je torej ugotoviti, da se tožeča stranka prav tako napačno sklicuje na prakso Komisije s tem, da zatrjuje, da je ta dolžna v obravnavanem primeru predvideti prehodno obdobje zaradi ponovnih pregledov obstoječih registracij na državni ravni. Praksa, na katero se sklicuje tožeča stranka, se ne nanaša na obravnavani primer.

               80

               Zato Komisija s tem, da v izpodbijani direktivi ni določila prehodnega obdobja zaradi ponovnega pregleda obstoječih registracij na državni ravni, ni kršila člena 8(2) Direktive 91/414 in člena 8(3)(a) Uredbe št. 3600/92 niti ni odstopala od svoje predhodne prakse.

         – Kršitev načel prepovedi retroaktivnosti, pravne varnosti, varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja

               81

               Treba je opozoriti, da načelo pravne varnosti zahteva, da so predpisi Skupnosti, ki zavezujejo posameznike, jasni in natančni, tako da lahko ti nedvoumno prepoznajo svoje pravice in obveznosti in zato ravnajo v skladu z njimi (sodba z dne 9. julija 1981 v zadevi Gondrand in Garancini, 169/80, Recueil, str. 1931, točka 17).

               82

               Poleg tega po splošnem pravilu načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da bi bila časovna veljavnost akta Skupnosti v izhodišču določena na dan pred datumom njegove objave, razen če je to izjemoma potrebno zaradi cilja, ki se skuša doseči, in če je zagotovljeno dolžno spoštovanje legitimnih pričakovanj zadevnih oseb (sodba Sodišča z dne 25. januarja 1979 v zadevi Racke, 98/78, Recueil, str. 69, točka 20; glede retroaktivnega učinka direktive glej tudi sodbo Sodišča z dne v zadevi Fedesa in drugi, C-331/88, Recueil, str. I-4023, točka 45).

               83

               Zato je treba v obravnavanem primeru na eni strani preveriti, ali želeni cilj upravičuje retroaktivno veljavo izpodbijane direktive, na drugi strani pa, ali je bilo zagotovljeno dolžno spoštovanje legitimnih pričakovanj tožeče stranke in ali je lahko ta nedvoumno prepoznala svoje pravice in obveznosti ter zato ravnala v skladu s to direktivo.

               84

               Glede prvega pogoja je iz uvodnih izjav 1 in 2 izpodbijane direktive razvidno, da je Komisija spremenila specifikacijo klorotalonila v skladu z novo specifikacijo organizacije FAO, objavljeno po sprejetju Direktive 2005/53. Ta specifikacija organizacije FAO, ki je razveljavila specifikacijo, ki je veljala na dan sprejetja Direktive 2005/53, je spremenila zahtevo glede vsebnosti HCB tako, da je premaknila omejitev z 0,01 g/kg na 0,04 g/kg.

               85

               V zvezi s tem se je Komisija sklicevala na uvodno izjavo 4 izpodbijane direktive, v kateri je navedeno, da „[k]er Direktiva 2005/53 […] od držav članic zahteva uporabo člena 2 te direktive od 1. septembra 2006, se mora tudi spremenjena specifikacija za klorotalonil uporabljati od tega datuma“.

               86

               Iz tega je razvidno, da je Komisija s tem, da je določila retroaktivni učinek spremenjene specifikacije, želela preprečiti, da bi morale države članice – čeprav samo za kratek čas – uporabiti strožjo specifikacijo, predvideno z Direktivo 2005/53. Zaradi tega cilja je bilo treba določiti, da bo spremenjena specifikacija klorotalonila veljala od datuma, predvidenega za začetek uporabe prvotne specifikacije.

               87

               Zato je treba ugotoviti, da je v obravnavanem primeru prvi pogoj iz sodne prakse, navedene v točki 82 zgoraj, in sicer da je želeni cilj izpodbijane direktive določiti retroaktivno uporabo manj stroge specifikacije, izpolnjen. Poleg tega pa tožeča stranka ne ugovarja retroaktivnosti izpodbijane direktive v delu, v katerem določa novo, manj strogo specifikacijo.

               88

               Glede drugega pogoja, in sicer spoštovanja legitimnih pričakovanj zainteresiranih strank, je treba takoj ugotoviti, da če je edina posledica spremenjene specifikacije, predvidene z izpodbijano direktivo, uvedba manj strogih pogojev za vključitev, retroaktivni učinek te direktive sam po sebi ne more biti v nasprotju z legitimnim pričakovanjem zadevnih proizvajalcev.

               89

               Kljub temu tožeča stranka trdi, da so z izpodbijano direktivo kršena načela pravne varnosti in varstva legitimnega pričakovanja, ker ne določa prehodnega obdobja za prilagoditev novim zahtevam in državam članicam nalaga obveznost, naj ponovno pregledajo obstoječe registracije na državni ravni.

               90

               V zvezi s tem je treba spomniti (glej točke od 70 do 80 zgoraj), da niti iz veljavnih določb niti iz prakse Komisije ne izhaja, da mora ta predvideti zadevno prehodno obdobje.

               91

               Tožeča stranka tudi ni predložila dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da je Komisija pri njej vzbudila upravičena pričakovanja, da bo spremembi specifikacije sledilo novo prehodno obdobje. Glede na to, da je tožeča stranka sama prispevala k tej spremembi (glej točki 23 in 24 zgoraj), ki zmanjšuje zahteve za registracijo njenih izdelkov, dejstvo, da ni predvideno prehodno obdobje, ki bi tožeči stranki omogočilo, da se prilagodi novim zahtevam, ne more biti v nasprotju z načeloma pravne varnosti in legitimnega pričakovanja.

               92

               V obravnavanem primeru vsi proizvodi, skladni s specifikacijo iz Direktive 2005/53, še toliko bolj ustrezajo specifikaciji iz izpodbijane direktive, tako da se ne zdi, da so za prilagoditev tako države članice kakor tudi tožeče stranke na nove zahteve potrebni ukrepi ali posebna prizadevanja, zaradi katerih bi bilo utemeljeno legitimno pričakovanje, da bo za to določeno prehodno obdobje.

               93

               Natančneje z vidika načela pravne varnosti so Direktiva 2005/53 ter jasni in natančni predpisi, ki so veljali v zadevnem času in ki niso bili razveljavljeni z izpodbijano direktivo, omogočili tožeči stranki, da lahko nedvoumno prepozna obveznosti, ki so ji naložene. Zato bi lahko ravnala v skladu s temi določbami, zlasti pa bi lahko – če je želela ohraniti svoje obstoječe registracije – predložila popolno dokumentacijo v skladu s Prilogo II k Direktivi 91/414. Med prehodnim obdobjem, ki je sledilo sprejetju Direktive 2005/53, je bilo očitno v interesu tožeče stranke, da predloži tako dokumentacijo ali omogoči dostop do nje, da bi lahko ohranila svoje obstoječe registracije.

               94

               Tožeča stranka je bila namreč s členom 3(1) Direktive 2005/53 opozorjena, da bodo, če ne izpolni te obveznosti, ne glede na skladnost proizvoda s specifikacijo Skupnosti njene registracije preklicane.

               95

               Poleg tega je z bolj vsebinskega vidika v obravnavanem primeru med drugim iz dejstev razvidno, da je bila tožeča stranka obveščena, da Komisija načrtuje spremembo specifikacije klorotalonila, da bi upoštevala specifikacijo, ki jo je sprejela organizacija FAO decembra 2005, in da bo ta sprememba upoštevana pri ponovnem pregledu v skladu s členom 3(1) Direktive 2005/53.

               96

               Postopek za sprejetje izpodbijane direktive se je v bistvu začel na podlagi podatkov, ki jih je 16. decembra 2005 predložila tožeča stranka, ki je bila obveščena tako o ugotovitvah iz poročila, ki ga je aprila 2006 sestavila država članica poročevalka in v katerem predlaga spremembo specifikacije iz Direktive 2005/53, kot o tem, da je ta predlog 13. in sprejel tudi Odbor.

               97

               Vendar je iz dopisa organov Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska z dne 28. julija 2006 (glej točko 31 zgoraj), ki ga je predložila tožeča stranka, kot tudi iz dopisov organov Irske z dne in Kraljevine Belgije z dne , ki ju je predložila Komisija, razvidno, da so bile nekatere registracije tožeče stranke preklicane, ker ni predložila ali omogočila dostopa do dokumentacije, ki bi izpolnjevala zahteve iz Priloge II k Direktivi 91/414, ne pa zaradi neskladnosti s specifikacijo klorotalonila iz Direktive 2005/53.

               98

               Tožeča stranka torej ne more zahtevati pravice, da bi v novem prehodnem obdobju odpravila pomanjkljivosti v svoji dokumentaciji pri novem pregledu registracij, saj bi lahko za predložitev dokumentacije v skladu z zahtevami Priloge II k Direktivi 91/414 v celoti izkoristila prehodno obdobje po sprejetju Direktive 2005/53. V zvezi s tem je treba poudariti, da so zahteve za predložitev te dokumentacije ostale nespremenjene. Vse dokumentacije, ki so bile v skladu z zahtevami Priloge II k Direktivi 91/414 pod pogoji iz Direktive 2005/53, so skladne tudi s pogoji iz izpodbijane direktive. Komisiji torej pri sprejetju izpodbijane direktive ni bilo treba niti zaradi specifikacije niti zaradi ustreznosti dokumentacije državam članicam naložiti, naj opravijo nov pregled obstoječih registracij, ali za to predvideti prehodnega obdobja.

               99

               Iz tega sledi, da z retroaktivno uporabo nove specifikacije, ki jo je uvedla izpodbijana direktiva, nista kršeni načeli pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj. Treba je dodati, da nasprotno kot trdi tožeča stranka, polni učinek izpodbijane direktive še zdaleč ni ogrožen. Ta direktiva v bistvu omogoča ohranitev obstoječih registracij za proizvode, ki so v skladu z novo specifikacijo, ki jo uvaja, pod pogojem, da imetnik registracije izpolnjuje druge zahteve iz Direktive 2005/53.

               100

               Glede načela enakega obravnavanja velja, da je kršeno šele, ko se podobni položaji obravnavajo različno ali različni položaji enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena (sodba Sodišča z dne 28. junija 1990 v zadevi Hoche, C-174/89, ZOdl., str. I-2681, točka 25).

               101

               Vendar v obravnavanem primeru utemeljitve tožeče stranke v bistvu izhajajo iz primerjave različnih položajev. Vključitev snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414 namreč ni primerljiva s samo spremembo specifikacije te že vključene snovi, tako da v izpodbijani direktivi ni bilo treba določiti enake prehodne ureditve kot v Direktivi 2005/53, ki niti ni bila razveljavljena.

               102

               Poleg tega, ker bi lahko tožeča stranka tako kot drugi proizvajalci izkoristila prehodno obdobje po sprejetju Direktive 2005/53 in torej po vključitvi te aktivne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414 in zlasti v zvezi s tem predložila dokumentacijo, ki bi izpolnjevala zahteve iz Priloge II k Direktivi 91/414, se ne more sklicevati na neenako obravnavanje v primerjavi z drugimi proizvajalci te snovi ali katerih koli drugih snovi ob njihovi vključitvi v Prilogo I k tej direktivi. Tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija za druge proizvajalce pri spremembi specifikacije snovi, že vključene v Prilogo I k Direktivi 91/414, določila prehodno obdobje.

               103

               Zato Komisija s tem, da ni določila prehodnega obdobja za ponovni pregled obstoječih registracij iz člena 3(1) Direktive 2005/53, ni kršila načela enakega obravnavanja.

               104

               Iz tega sledi, da navedb tožeče stranke glede kršitev splošnih pravnih načel ni mogoče upoštevati.

         – Domnevna kršitev obveznosti obrazložitve

               105

               Treba je spomniti, da mora biti v skladu s sodno prakso iz obrazložitve, ki se zahteva s členom 253 ES, jasno in nedvoumno razvidno sklepanje organa Skupnosti, ki je avtor izpodbijanega akta, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in branijo svoje pravice in da lahko sodišče izvaja svoj nadzor (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. septembra 2002 v zadevi Europe Chemi-Con (Nemčija) proti Svetu, T-89/00, Recueil, str. II-3651, točka 65 in navedena sodna praksa).

               106

               V zvezi s tem je treba glede domnevne pomanjkljive obrazložitve določbe izpodbijane direktive, s katero je določena njena časovna veljavnost, ugotoviti, prvič, da je iz uvodnih izjav 1, 2 in 4 izpodbijane direktive, navedenih zgoraj v točkah 84 in 85, jasno razvidno, zakaj je dala Komisija spremenjeni specifikaciji retroaktivni učinek.

               107

               Drugič, Komisiji ni bilo treba navesti razlogov, zaradi katerih ni določila prehodnega obdobja za ponovni pregled registracij na državni ravni. Kot je namreč razvidno iz zgoraj navedenega, niti ustrezne določbe niti njena prejšnja praksa ali splošna pravna načela, na katera se sklicuje tožeča stranka, Komisiji ne nalagajo, da mora določiti tako prehodno obdobje.

               108

               Zato tožeča stranka napačno trdi, da je bila izpodbijana direktiva pomanjkljivo obrazložena.

               109

               Glede na vse navedeno je treba tožbo zavrniti.

         Stroški

               110

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (šesti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Vischim Srl se naloži plačilo stroškov.

                     Meij
                     Dehousse
                     Vadapalas
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 7. oktobra 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 15. septembra 2011. # centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za razveljavitev - Besedna znamka Skupnosti CENTROTHERM - Resna in dejanska uporaba znamke - Člen 51(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-427/09.

text:
      Zadeva T-427/09
      centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek za razveljavitev – Besedna znamka Skupnosti CENTROTHERM – Resna in dejanska uporaba znamke – Člen 51(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Resna in dejanska
            uporaba – Pojem
      (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 42(2) in (3))
      2.      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Resna in dejanska
            uporaba – Pojem – Merila presoje
      (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 42(2) in (3))
      1.      V skladu s sodno prakso se znamka uporablja resno in dejansko, če se v skladu s svojo bistveno funkcijo – ki je zagotavljanje
         istovetnosti izvora proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana – uporablja, da bi se ustvaril ali ohranil trg
         za te proizvode in storitve, drugače kot pri simbolični uporabi, katere edini cilj je ohranjanje pravic, ki izhajajo iz znamke.
         Poleg tega pogoj resne in dejanske uporabe znamke zahteva, da se znamka, kakršna je varovana na zadevnem ozemlju, uporablja
         javno in navzven.

      Čeprav je pojem resne in dejanske uporabe v nasprotju z vsako uporabo, ki je minimalna in ne zadošča za ugotovitev, da se
         znamka na nekem trgu uporablja dejansko in učinkovito, zahteva za resno in dejansko uporabo vseeno ni namenjena presojanju
         gospodarskega uspeha ali nadzorovanju poslovne strategije podjetja niti pridržanju varstva znamk samo za njihovo obsežno tržno
         uporabo.

      (Glej točki 25 in 26.)
      2.      Za preučitev, ali se v obravnavani zadevi obravnavana znamka uporabljala resno in dejansko, je treba opraviti celovito presojo
         dokazov, vloženih v spis, ob upoštevanju vseh pomembnih okoliščin zadeve. Ta presoja mora temeljiti na vseh dejstvih in okoliščinah,
         ki so pomembni za ugotovitev resnične uporabe znamke na trgu, še posebej tega, ali se v zadevnem gospodarskem sektorju taka
         uporaba šteje za upravičeno za ohranjanje ali ustvarjanje deleža na trgu za blago ali storitve, ki jih varuje znamka, narave
         tega blaga ali storitev, značilnosti trga ter obsega in pogostosti uporabe znamke.

      V zvezi z obsegom uporabe zadevne znamke je treba upoštevati zlasti, koliko se znamka uporablja na trgu, kako dolgo se uporablja
         in kako pogosta je ta uporaba. Taka presoja pomeni neko soodvisnost med upoštevanimi dejavniki. Tako je lahko majhen obseg
         proizvodov ali storitev, ki se tržijo pod navedeno znamko, kompenziran z veliko intenzivnostjo ali stalnostjo med uporabo
         te znamke in obratno.

      Vendar manjši ko je tržni obseg uporabe znamke, bolj se zahteva, da imetnik znamke predloži dodatne podatke, na podlagi katerih
         je mogoče izključiti morebitne dvome o resni in dejanski uporabi zadevne znamke.

      Poleg tega resna in dejanska uporaba znamke ne more biti dokazana z verjetnostjo ali domnevami, temveč mora temeljiti na konkretnih
         in objektivnih dokazih, ki dokazujejo učinkovito in zadostno uporabo znamke na zadevnem trgu.

      (Glej točke od 27 do 30.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 15. septembra 2011(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek za razveljavitev – Besedna znamka Skupnosti CENTROTHERM – Resna in dejanska uporaba znamke – Člen 51(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      V zadevi T‑427/09,
      centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG, s sedežem v Blaubeurenu (Nemčija), ki jo zastopa O. Löffel, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata G. Schneider, zastopnik, in R. Manea, zastopnica,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je
      Centrotherm Systemtechnik GmbH s sedežem v Brilonu (Nemčija), ki jo zastopata J. Albrecht in U. Vormbrock, odvetnika,

      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 25. avgusta 2009 (zadeva R 6/2008-4) v zvezi s postopkom
         za razveljavitev med družbama centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG in Centrotherm Systemtechnik GmbH,

      SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi E. Moavero Milanesi, predsednik, N. Wahl (poročevalec) in S. Soldevila Fragoso, sodnika,
      sodna tajnica: T. Weiler, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 22. oktobra 2009,
      na podlagi odgovorov na tožbo, ki sta ju UUNT in intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 26. januarja
         2010,

      na podlagi predlogov strank za izvedbo obravnave,
      na podlagi sklepa z dne 30. marca 2011 o združitvi zadev T-427/09 in T-434/09 za izvedbo ustnega postopka,
      na podlagi obravnave z dne 5. maja 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Intervenientka, družba Centrotherm Systemtechnik GmbH, je 7. septembra 1999 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
         in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 1, str. 1),
         kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti
         (UL L 78, str. 1)), vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak CENTROTHERM.

      3        Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 11, 17, 19 in 42 v smislu Nicejskega aranžmaja
         o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran
         in spremenjen, in za vsakega od teh razredov ustrezajo temu opisu:

      –        razred 11: „napeljave za odvajanje odpadnih plinov, ki nastanejo pri ogrevanju, tuljave za dimnike, cevi za kotle; nastavki
         za plinske gorilnike; mehanski deli grelnih naprav, klimatskih naprav, naprav za proizvodnjo pare, za sušenje in prezračevanje;
         naprave za filtracjo zraka in deli zanje; mehanski deli plinskih naprav; pipe za dovodne cevi; lopute za dimnike“;

      –        razred 17: „Cevne spojnice, cevne objemke, armature za cevovode, gibke cevi, vsi prej omenjeni izdelki so nekovinski; tesnila,
         tesnilne snovi; tesnilni, mašilni in izolacijski material; delno obdelane plastične snovi; izdelki iz plastičnih snovi iz
         razreda 17“;

      –        razred 19: „gradbeni material; cevi, cevovodi, zlasti za gradnjo; vodovodna napeljava, odcepne cevi; armature za gradbeništvo;
         zidne preobleke, gradbeni paneli, paneli; podaljški za dimnike; dimniške cevi, dimniški poklopci, dimniške kape, kaminski
         okviri, vsi prej omenjeni proizvodi so nekovinski“;

      –        razred 42: „gradbeno svetovanje, načrtovanje gradenj, inženirske storitve, tehnološko načrtovanje projektov; geodetske storitve“.
      4        Znamka CENTROTHERM je bila 19. januarja 2001 registrirana kot znamka Skupnosti za proizvode in storitve, navedene v točki
         3 zgoraj.

      5        Tožeča stranka, družba centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG, je 7. februarja 2007 na podlagi členov 15 in 50(1)(a) Uredbe
         št. 40/94 (postala člena 15 in 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009) pri UUNT vložila zahtevo za razveljavitev znamke CENTROTHERM
         glede vseh registriranih proizvodov in storitev.

      6        Zahteva za razveljavitev je bila 15. februarja 2007 vročena intervenientki, ki je bila pozvana, naj v trimesečnem roku predstavi
         morebitne pripombe in predloži dokaze o resni in dejanski uporabi sporne znamke.

      7        V pripombah z dne 11. maja 2007 je intervenientka nasprotovala zahtevi za razveljavitev in je, da bi prikazala resno in dejansko
         uporabo svoje znamke, predložila te dokaze:

      –        štirinajst digitalnih fotografij;
      –        štiri račune;
      –        izjavo z naslovom „Eidesstattliche Versicherung“ (častna izjava), ki jo je pripravil g. W., poslovodja intervenientke.
      8        Intervenientka je navedla, da ima še veliko kopij računov, ki pa jih sprva ni predložila zaradi zaupnosti. Ko je potrdila,
         da bi lahko predložila druge dokumente, je oddelek za izbris pri UUNT zaprosila, naj sprejme ustrezni postopkovni ukrep, če
         bi želel, da bi bili drugi posamezni dokazi in dokumenti vloženi v spis.

      9        Oddelek za izbris je 30. oktobra 2007 razveljavil znamko CENTROTHERM, ker je ugotovil, da dokazi, ki jih je predložila intervenientka,
         niso zadoščali za prikaz resne in dejanske uporabe te znamke.

      10      Intervenientka je 14. decembra 2007 zoper to odločbo vložila pritožbo, ki ji je četrti odbor za pritožbe UUNT z odločbo z
         dne 25. avgusta 2009 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) delno ugodil.

      11      Odbor za pritožbe je razveljavil odločbo oddelka za izbris in zavrnil zahtevo za razveljavitev glede proizvodov „napeljave
         za odvajanje odpadnih plinov, ki nastanejo pri ogrevanju, tuljave za dimnike, cevi za kotle; nastavki za plinske gorilnike;
         mehanski deli grelnih naprav; mehanski deli plinskih naprav; pipe za dovodne cevi; lopute za dimnike“ iz razreda 11, „cevne
         spojnice, objemke, armature za cevovode, gibke cevi, vsi prej omenjeni izdelki so nekovinski“ iz razreda 17 in „cevi, cevovodi,
         zlasti za gradnjo; odcepne cevi; dimniške cevi“ iz razreda 19. Odbor za pritožbe je pritožbo v preostalem zavrnil.

      12      Natančneje, odbor za pritožbe je menil, da je bila resna in dejanska uporaba znamke CENTROTHERM za petletno obdobje pred vložitvijo
         zahteve za razveljavitev, in sicer 7. februarja 2007 (v nadaljevanju: upoštevno obdobje), glede proizvodov, navedenih v točki
         11 zgoraj, dokazana, ker so fotografije, ki jih je predložila intervenientka, prikazovale naravo uporabe znamke in ker so
         predloženi računi potrjevali, da so se omenjeni proizvodi tržili pod sporno znamko.

       Predlogi strank
      13      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo razveljavi v delu, v katerem je zahteva za razveljavitev znamke CENTROTHERM zavrnjena;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      14      UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Trditve strank
      15      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja en sam tožbeni razlog, ki se nanaša na napačno presojo dokazov. Ker je odbor za
         pritožbe menil, da so dokazi, ki jih je predložila intervenientka, zadoščali za prikaz resne in dejanske uporabe sporne znamke,
         naj bi kršil člen 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 ter pravili 40(5) in 22(2) in (3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13.
         decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1), kakor je bila spremenjena.

      16      Tožeča stranka meni, da so s presojo, ki jo je opravil odbor za pritožbe, kršene zahteve iz upoštevnih določb in sodne prakse,
         in sicer glede dokazov o naravi, kraju, trajanju in obsegu uporabe znamke. Tožeča stranka v bistvu trdi, da na fotografijah
         ni datumov, da na računih ni navedena sporna znamka ampak firma intervenientke, da častna izjava poslovodje intervenientke
         nima dokazne vrednosti in da na podlagi vseh teh različnih dokazov skupaj ni mogoče ugotoviti, da so bili proizvodi, vidni
         na fotografijah, dejansko dani v promet v upoštevnem obdobju.

      17      UUNT prereka trditve tožeče stranke in trdi, da čeprav dokazi, ki so bili vloženi v spis, vsak zase ne pomenijo primernih
         dokazov o resni in dejanski uporabi, vendar skupaj nedvomno prikazujejo uporabo sporne znamke, ki jo je mogoče opredeliti
         kot resno in dejansko.

      18      Tudi intervenientka prereka trditve tožeče stranke. Čeprav priznava, da so bile fotografije, ki so bile vložene v spis, posnete
         po poteku upoštevnega obdobja, meni, da bi bilo od imetnika znamke pretirano zahtevati, naj predloži fotografije proizvodov,
         ki so bili dani v promet mesece ali celo leta prej in na katerih so poleg tega datumi, ki pričajo, kdaj v upoštevnem obdobju
         so bile te fotografije posnete. To naj bi dejansko pomenilo, da mora imetnik znamke redno, iz preventivnih razlogov, fotografirati
         vse svoje proizvode in shraniti fotografije, da bi jih lahko predložil v morebitnem postopku za razveljavitev. Po mnenju intervenientke
         taka zahteva ni uresničljiva.

      19      Intervenientka poleg tega poudarja značilnosti zadevnega trga. Glede tega trdi, da so proizvodi in storitve, varovani z njeno
         znamko, proizvodi, ki se ne tržijo pri končnem potrošniku, ampak pri gradbenih podjetjih. V bistvu se proizvodi ne tržijo
         v maloprodaji ali po spletu, ampak se ponujajo neposredno in dobavljajo poslovnim strankam. To naj bi pomenilo, da se proizvodi,
         zajeti z znamko CENTROTHERM, ne oglašujejo toliko v časopisih, revijah, po radiu, televiziji ali spletu, ampak na specializiranih
         sejmih in v prospektih, poslovnih pismih in na računih intervenientke. Glavno izkoriščanje znamke naj bi bilo predvsem to,
         da se jo nalepi na proizvode in na njihovo embalažo, torej na škatle iz lepenke in na palete.

      20      Po mnenju intervenientke se na zadevnem trgu običajno ne uporablja in promovira veliko število blagovnih znamk. Medtem ko
         naj bi kupci potrošniških proizvodov običajno imeli dostop do velikega števila enakih izdelkov proizvodov, ki jih ponuja več
         različnih ponudnikov, in bi se morali ozirati na znamko, naj bi kupci proizvodov, ki so upoštevni v tej zadevi, na splošno
         v dolgih obdobjih kupovali celotno paleto proizvodov in dodatkov ter z njimi povezanih storitev samo pri enem ponudniku. Po
         mnenju intervenientke je to razlog, da običajno navedba firme ali znaka, tako kot znamka, zadošča za razlikovanje celotne
         palete proizvodov.

       Presoja Splošnega sodišča
      21      Najprej je treba opozoriti na postopek in cilj, ki jima sledi sankcija razveljavitve, in na načela, ki urejajo izvajanje dokazov
         v postopku za razveljavitev.

      22      Iz členov 15(1), prvi pododstavek, in 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 je razvidno, da se pravice imetnika blagovne znamke Skupnosti
         razveljavijo na podlagi zahteve pri UUNT, če se blagovna znamka v neprekinjenem obdobju petih let v Evropski uniji za proizvode
         in storitve, za katere je bila registrirana, ni uporabljala resno in dejansko in za njeno neuporabo ni upravičenih razlogov.

      23      Pravilo 40(5) Uredbe št. 2868/95 določa, da UUNT ob zahtevi za razveljavitev pozove imetnika znamke Skupnosti, naj v roku,
         ki mu ga določi, priskrbi dokaz o uporabi znamke. Če dokaz ni predložen v določenem roku, se znamka Skupnosti razveljavi.
         V skladu s pravilom 22(3) Uredbe št. 2868/95 – ki se za zahteve za razveljavitev uporablja na podlagi pravila 40(5) te uredbe
         – mora dokaz o uporabi znamke zajemati podatke o kraju, času, obsegu in naravi uporabe znamke.

      24      Ratio legis zahteve, da se mora znamka uporabljati resno in dejansko, da bi bila varovana na podlagi prava Unije, izhaja iz dejstva,
         da register UUNT ne sme postati predmet strateškega in statističnega vlaganja, s katerim bi bil neaktivnemu imetniku podeljen
         časovno neomejen zakoniti monopol. Nasprotno in v skladu z uvodno izjavo 10 Uredbe št. 207/2009 mora ta register vestno odražati
         označbe, ki jih podjetja dejansko uporabljajo na trgu za razlikovanje svojih proizvodov in storitev v gospodarskem prometu
         (glede tega in po analogiji glej sklep Sodišča z dne 27. januarja 2004 v zadevi La Mer Technology, C-259/02, Recueil, str. I‑1159,
         točke od 18 do 22).

      25      V skladu s sodno prakso se znamka uporablja resno in dejansko, če se v skladu s svojo bistveno funkcijo – ki je zagotavljanje
         istovetnosti izvora proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana – uporablja, da bi se ustvaril oziroma ohranil
         trg za te proizvode in storitve, drugače kot pri simbolični uporabi, katere edini cilj je ohranjanje pravic, ki izhajajo iz
         znamke. Poleg tega pogoj resne in dejanske uporabe znamke zahteva, da se znamka, kakršna je varovana na zadevnem ozemlju,
         uporablja javno in navzven (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2007 v zadevi La Mer Technology proti UUNT –
         Laboratoires Goëmar (LA MER), T-418/03, neobjavljena v ZOdl., točka 54 in navedena sodna praksa).

      26      Čeprav je pojem resne in dejanske uporabe v nasprotju z vsako uporabo, ki je minimalna in ne zadošča za ugotovitev, da se
         znamka na določenem trgu uporablja dejansko in učinkovito, zahteva za resno in dejansko uporabo vseeno ni namenjena presojanju
         gospodarskega uspeha ali nadzorovanju poslovne strategije podjetja niti pridržanju varstva znamk samo za njihovo obsežno tržno
         uporabo (sodba Splošnega sodišča z dne 23. februarja 2006 v zadevi Il Ponte Finanziaria proti UUNT – Marine Enterprise Projects
         (BAINBRIDGE), T-194/03, ZOdl., str. II-445, točka 32).

      27      Natančneje, za preučitev, ali se je v tej zadevi obravnavana znamka uporabljala resno in dejansko, je treba opraviti celovito
         presojo dokazov, vloženih v spis, ob upoštevanju vseh pomembnih okoliščin zadeve. Ta presoja mora temeljiti na vseh dejstvih
         in okoliščinah, ki so pomembne za ugotovitev resnične uporabe znamke na trgu – še posebej tega, ali se v zadevnem gospodarskem
         sektorju taka uporaba šteje za upravičeno za ohranjanje ali ustvarjanje deleža na trgu za blago ali storitve, ki jih varuje
         znamka –, narave tega blaga ali storitev, značilnosti trga ter obsega in pogostosti uporabe znamke (glej zgoraj navedeno sodbo
         LA MER, točke od 53 do 55 in navedena sodna praksa).

      28      V zvezi z obsegom uporabe zadevne znamke je treba upoštevati zlasti, koliko je bila znamka na trgu uporabljana, dolžino obdobja,
         v katerem se je znamka uporabljala, ter pogostost njene uporabe (glej zgoraj navedeno sodbo LA MER, točka 56 in navedena sodna
         praksa). Taka presoja pomeni določeno soodvisnost med upoštevanimi dejavniki. Tako je lahko majhen obseg proizvodov ali storitev,
         ki se tržijo pod navedeno znamko, kompenziran z veliko intenzivnostjo ali stalnostjo med uporabo te znamke in obratno (glej
         zgoraj navedeno sodbo LA MER, točka 57 in navedena sodna praksa).

      29      Vendar, manjši ko je tržni obseg uporabe znamke, bolj se zahteva, da imetnik znamke predloži dodatne podatke, na podlagi katerih
         je mogoče izključiti morebitne dvome o resni in dejanski uporabi zadevne znamke (sodba Splošnega sodišča z dne 18. januarja
         2011 v zadevi Advance Magazine Publishers proti UUNT – Capela & Irmãos (VOGUE), T-382/08, neobjavljena v ZOdl., točka 31).

      30      Poleg tega resna in dejanska uporaba znamke ne more biti dokazana z verjetnostjo ali domnevami, temveč mora temeljiti na konkretnih
         in objektivnih dokazih, ki dokazujejo učinkovito in zadostno uporabo znamke na zadevnem trgu (glej zgoraj navedeno sodbo LA
         MER, točka 59 in navedena sodna praksa).

      31      Vprašanje, ali je odbor za pritožbe pravilno menil, da so dokazi, ki jih je predložila intervenientka, prikazovali resno in
         dejansko uporabo znamke CENTROTHERM za proizvode, ki so navedeni v točki 11 zgoraj, je treba presoditi glede na te ugotovitve.
         Po mnenju tožeče stranke je ugotovitev odbora za pritožbe brez zadostne dejanske podlage.

      32      V tej zadevi so dokazi, ki jih je intervenientka predložila pred oddelkom za izbris, da bi dokazala resno in dejansko uporabo
         svoje znamke, častna izjava njenega poslovodje, štirje računi in štirinajst digitalnih fotografij.

      33      Najprej je treba ugotoviti, da iz sklepanja odbora za pritožbe ne izhaja, da njegova ugotovitev glede dokazanosti resne in
         dejanske uporabe v zvezi s proizvodi, ki so navedeni v točki 11 zgoraj, temelji na častni izjavi poslovodje intervenientke.
         Kot je razvidno iz točk od 26 do 30 izpodbijane odločbe, je namreč odbor za pritožbe resno in dejansko uporabo znamke CENTROTHERM
         ugotovil na podlagi dokazne vrednosti fotografij v povezavi z dokazno vrednostjo štirih računov. Sklicevanja na to izjavo
         – navedeno v točkah od 27 do 31 izpodbijane odločbe – zgolj opozarjajo na njene pomanjkljivosti in na neobstoj dodatnih dokazov,
         ki bi potrjevali njeno vsebino.

      34      Zato je treba preučiti, ali je na podlagi celovite presoje fotografij in štirih računov mogoče ugotoviti, da se je sporna
         znamka v skladu z načeli, opredeljenimi v sodni praksi, ki je navedena v točkah od 25 do 29 zgoraj, uporabljala resno in dejansko.

      35      V zvezi s tem je treba poudariti, da so bili od štirih računov trije izdani julija 2006 in zadevajo Dansko, Madžarsko in Slovaško,
         eden od njih pa je bil izdan januarja 2007 in zadeva Nemčijo. Beseda „centrotherm“ se pojavlja v glavah teh računov in jo
         spremlja logotip intervenientke, ki izraža njeno firmo in njen poštni naslov.

      36      Ti računi izkazujejo, da je intervenientka štirim strankam prodala več proizvodov s področja vodoinstalaterstva (cevi, objemke,
         kompleti za povezave s kotli, kolena, maske za izpušne sisteme), katerih znesek skupaj z računom iz leta 2007 pomeni manj
         kot 0,03 % prometa, ki je bil, po navedbah poslovodje intervenientke, leta 2006 ustvarjen s prodajo proizvodov z znamko CENTROTHERM.

      37      Iz tega sledi, da je intervenientka pred UUNT predložila razmeroma šibke dokaze o prodaji glede na znesek, ki je naveden v
         izjavi njenega poslovodje. Zato bi bilo, tudi če bi odbor za pritožbe to izjavo upošteval, treba ugotoviti, da v spisu ni
         dovolj dokazov za podporo njene vsebine glede vrednosti prodaje. Poleg tega se glede časovnega vidika uporabe znamke ti računi
         nanašajo na zelo kratko in natančno določeno obdobje, in sicer na 12., 18. in 21. julij 2006 ter na 9. januar 2007.

      38      Glede predloženih fotografij je treba ugotoviti, da je znamka CENTROTHERM jasno vidna samo na sedmih od štirinajstih fotografij,
         in sicer kot:

      –        odtis na dveh ceveh;
      –        odtis na dveh predmetih, za katera se zdi, da sta dela cevi;
      –        nalepka na predmetu, za katerega se zdi, da je paleta, in na dveh škatlah iz lepenke.
      39      Na štirih drugih fotografijah ni nikakor mogoče razločiti sledi sporne znamke.

      40      Na zadnjih treh fotografijah je mogoče razločiti sledi znamke CENTROTHERM, in sicer:

      –        črke „centroth“ na ustju cevi;
      –        logotip družbe intervenientke in neberljiv tekst poleg tega logotipa, ki verjetno ustreza besedilu glave na predloženih računih,
         na cevi in na predmetu, za katerega se zdi, da je ustje cevi.

      41      Na nobeni od teh fotografij ni datuma, vendar je – kot je navedeno v točki 18 zgoraj – intervenientka na obravnavi priznala,
         da so bile te fotografije posnete po poteku upoštevnega obdobja. Poleg tega na podlagi teh fotografij ni mogoče določiti proizvodov,
         ki so zapakirani na paleti in v dveh škatlah iz lepenke, na katerih so nalepke CENTROTHERM. Čeprav je na dveh od teh nalepk
         podatek glede vodoinstalaterstva, niti s fotografij niti iz računov ni razvidno, kaj je dejansko v teh embalažah.

      42      Poleg tega številke predmetov, ki so vidne na nalepkah, ne ustrezajo številkam predmetov, navedenim na računih, ki jih je
         predložila intervenientka. Tako na podlagi predloženih fotografij in računov ni mogoče sklepati, da je intervenientka proizvode
         in embalaže, ki se vidijo na predloženih fotografijah, dejansko dala na trg v upoštevnem obdobju.

      43      Tako je treba ugotoviti, da na podlagi celovite presoje dokazov, ki so navedeni v točkah od 35 do 42 zgoraj, ni mogoče sklepati
         ali vsaj domnevati, da se je sporna znamka za proizvode, navedene v točki 11 zgoraj, v upoštevnem obdobju uporabljala resno
         in dejansko.

      44      Zato je odbor za pritožbe s tem, da je menil, da je intervenientka za te proizvode dokazala resno in dejansko uporabo znamke
         CENTROTHERM, storil napako.

      45      S trditvami intervenientke, navedenimi v točkah od 18 do 20 zgoraj, da je v bistvu zaradi posebnosti trga težko zbrati dokaze,
         te ugotovitve ni mogoče ovreči.

      46      Načini in sredstva dokazovanja resne in dejanske uporabe znamke namreč niso omejeni. Splošno sodišče tega, da v tej zadevi
         resna in dejanska uporaba ni bila dokazana, ni ugotovilo zato, ker bi moral biti dosežen posebno visok dokazni prag, ampak
         zato, ker se je intervenientka odločila, da bo predložila omejeno število dokazov (glej točko 8 zgoraj). Oddelek za izbris
         je prejel fotografije slabe kakovosti, na katerih so predmeti, katerih številke ne ustrezajo predmetom, ki so bili – kot je
         razvidno iz redkih računov – prodani. Poleg tega se ti računi nanašajo na kratko obdobje in prikazujejo prodaje, katerih vrednost
         je glede na vrednost, ki naj bi jo intervenientka ustvarila, minimalna. Ugotoviti je treba tudi, da je intervenientka na obravnavi
         potrdila, da med računi in fotografijami, ki jih je predložila pred UUNT, ni bilo nobene neposredne povezave.

      47      Tožbi se torej ugodi.

       Stroški
      48      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         UUNT ni uspel, zato se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov, ki jih je ta priglasila. Intervenientka
         s predlogi ni uspela, zato nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
      razsodilo:
      1.      Odločba četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 25. avgusta 2009
            (zadeva R 6/2008-4) se razveljavi v delu, v katerem je bila z njo delno razveljavljena odločba oddelka za izbris z dne 30.
            oktobra 2007.
      2.      UUNT nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG.
      3.      Centrotherm Systemtechnik GmbH nosi svoje stroške.

               Moavero Milanesi

               Wahl

               Soldevila Fragoso

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. septembra 2011.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 25. septembra 2008. # Hakan Er proti Wetteraukreis. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Gießen - Nemčija. # Pridružitveni sporazum EGS-Turčija - Sklep Pridružitvenega sveta št. 1/80 - Člen 7, prvi odstavek, druga alinea - Pravica polnoletnega otroka turškega delavca do bivanja - Nezaposlenost - Pogoji za izgubo pridobljenih pravic. # Zadeva C-453/07.

text:
      Zadeva C-453/07
      Hakan Er
      proti
      Wetteraukreis
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Giessen)
      „Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Sklep Pridružitvenega sveta št. 1/80 – Člen 7, prvi odstavek, druga alinea – Pravica polnoletnega otroka turškega delavca do bivanja – Nezaposlenost – Pogoji za izgubo pridobljenih pravic“
      Povzetek sodbe
      Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom EGS‑Turčija
            – Sklep št. 1/80 – Združitev družine
      (Sklep št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS‑Turčija, člen 7, prvi odstavek)
      Turški državljan, ki je kot otrok zaradi združitve družine smel vstopiti v državo članico in je na podlagi člena 7, prvi odstavek,
         druga alinea, Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija pridobil pravico do prostega dostopa do zaposlitve po svoji
         izbiri, ne sme izgubiti s to pravico povezane pravice do bivanja, tudi če v starosti 23 let od končanja šolanja pri 16 letih
         ni bil zaposlen in je sodeloval v državnih programih, namenjenih pomoči pri zaposlitvi, ki jih ni končal.

      (Glej točko 35 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 25. septembra 2008(*)

      „Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Sklep Pridružitvenega sveta št. 1/80 – Člen 7, prvi odstavek, druga alinea – Pravica polnoletnega otroka turškega delavca do bivanja – Nezaposlenost – Pogoji za izgubo pridobljenih pravic“
      V zadevi C‑453/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Giessen
         (Nemčija) z odločbo z dne 24. septembra 2007, ki je prispela na Sodišče 4. oktobra 2007, v postopku

      Hakan Er
      proti
      Wetteraukreis,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, sodniki, in P. Lindh (poročevalka),
         sodnica,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za H. Era C. Momberger, odvetnik,
      –        za Wetteraukreis E. Meiss, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Möller, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz in G. Rozet, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega
         sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve (v nadaljevanju: Sklep št. 1/80). Pridružitveni svet je bil ustanovljen
         s sporazumom ki ustanavlja pridružitev, sklenjenim med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga podpisale Republika
         Turčija na eni strani in države članice EGS in Skupnost na drugi strani in ki je bil v imenu slednje sprejet, odobren in potrjen
         s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963 (UL 1964, 217, str. 3685).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med H. Erom, turškim državljanom, in Wetteraukreisom (okrožje Wetteraukreis) v
         postopku izgona iz nemškega ozemlja.

       Pravni okvir
      3        Člen 6(1) Sklepa št. 1/80 določa:

      „Razen v primerih, določenih s členom 7, ki ureja prost dostop do zaposlitve članov njegove družine, ima turški delavec, ki
         je vključen v zakoniti trg dela v državi članici

      –        po enem letu, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, pravico, da se mu podaljša delovno dovoljenje pri istem delodajalcu,
         če je zanj na voljo zaposlitev;

      –         po preteku treh let, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, in ob tem, da imajo delavci iz držav članic Skupnosti
         pri tem prednost, pravico, da pri delodajalcu, ki ga sam izbere, sprejme zaposlitev v enakovrstnem poklicu, ponujeno pod običajnimi
         pogoji in prijavljeno pri službah za zaposlovanje v tej državi članici;

      –         po preteku štirih let, odkar je zakonito zaposlen, v tej državi članici pridobi pravico do prostega dostopa do katerekoli
         zaposlitve po svoji izbiri“.

      4        Člen 7 Sklepa št. 1/80 določa:

      „Družinski člani turškega delavca, ki je vključen v zakoniti trg dela države članice, ki so pridobili dovoljenje, da se mu
         pridružijo:

      –        imajo – s pridržkom, da imajo državljani iz držav članic Skupnosti pri tem prednost – pravico sprejeti vsako ponujeno zaposlitev,
         če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj tri leta;

      –        pridobijo pravico do prostega dostopa do zaposlitve, ki jo sami izberejo, če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj
         pet let.

      Otroci turških delavcev, ki so v državi gostiteljici pridobili poklicno izobrazbo, ne glede na čas njihovega bivanja v tej
         državi članici, pod pogojem, da je bil vsaj eden od njihovih staršev najmanj tri leta zakonito zaposlen v zadevni državi članici,
         lahko v tej državi članici sprejmejo katerokoli ponujeno zaposlitev“.

      5        Člen 14(1) Sklepa št. 1/80 določa:

      „Določbe tega oddelka se uporabljajo ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem.“

       Postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      6        Iz predložitvene odločbe izhaja, da je bil H. Er aprila 1984 rojen v Turčiji. Dve leti pozneje, tj. leta 1986, se je v Berlinu
         pridružil svojemu očetu, ki je bil vključen v zakoniti trg dela v Republiki Nemčiji, in je z njim živel na območju Nemčije
         vsaj pet let. Oče H. Era se je pozneje brez svoje družine vrnil v Turčijo.

      7        Leta 1998 je H. Er prvič zaprosil za dovoljenje za bivanje, ki mu je bilo izdano za obdobje enega leta in pol. Dokument je
         vseboval zaznamek „mati imetnica dovoljenja za stalno prebivanje“ in „oče registriran v Berlinu“.

      8        H. Er je leta 2000, v starosti 16 let, končal šolanje, ne da bi pridobil zaključno spričevalo. Njegovo dovoljenje za prebivanje
         je bilo podaljšano do 21. marca 2002.

      9        Leta 2002 je H. Er zaprosil za drugo dovoljenje za prebivanje, ki mu je bilo izdano samo do meseca aprila 2003, kar ustreza
         datumu, ko ga je njegova mati prenehala preživljati. H. Er je nato zaprosil za podaljšanje svojega dovoljenja za bivanje,
         ki mu je bilo izdano za eno leto, čeprav se je njegova situacija spremenila tako, da ga njegova mati ni več preživljala in
         da je štiri mesece prejemal sredstva za preživljanje. Služba za tujce, pristojna za okrožje Wetterau (v nadaljevanju: služba
         za tujce), je od H. Era vendarle zahtevala, naj si prizadeva pridobiti zaposlitev.

      10      H. Er se je udeležil tečaja,da bi izboljšal svoje možnosti za usposabljanje in za vključitev v poklic, vendar ga je zaradi
         nezadostnih sposobnosti prekinil. En mesec je prejemal socialno pomoč in se je prijavil kot iskalec zaposlitve.

      11      Septembra 2004 je H. Er vložil novo prošnjo za podaljšanje.

      12      Pri obravnavi te prošnje se je služba za tujce večkrat pogovarjala s H. Erom. Ta je navedel, da išče zaposlitev, da bo to
         pridobil na podlagi potrdila o nekaznovanosti in da bo še naprej v stiku s službo za tujce. Vendar se H. Er ni zaposlil in
         ni izpolnil teh namenov. Nadomestilo za brezposelnost je prejemal 18 mesecev.

      13      Z odločbo z dne 17. avgusta 2005 je služba za tujce zavrnila prošnjo za podaljšanje, ki jo je H. Er vložil septembra 2004,
         in ga z grožnjo izgona v Turčijo pozvala, naj v določenem roku zapusti državo.

      14      V skladu s to odločbo pravica do prebivanja, zagotovljena v členu 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, predpostavlja, da je
         zadevna oseba med predložitvijo prošnje prisotna na trgu dela in da obstaja realna možnost, da se bo v predevidljivem času
         zaposlila. Služba za tujce je menila, da omejitev dovoljenja za prebivanje na šest mesecev s ciljem iskanja zaposlitve načeloma
         ni sporna.

      15      H. Er je 9. septembra 2005 vložil ugovor zoper navedeno odločbo, o katerem pa še ni bilo odločeno. Poleg tega je pred predložitvenim
         sodiščem vložil predlog za izdajo začasne odredbe, na podlagi katerega je to sodišče s sklepom z dne 4. decembra 2006 odločilo,
         da ima ugovor suspenzivni učinek.

      16      V postopku za izdajo začasne odredbe je H. Er navajal, da si prizadeva najti delo. Predložil je pismo centra za usposabljanje
         iz Frankfurta z dne 20. decembra 2005, v katerem je bil povabljen, naj se udeleži enomesečnega programa podpore pri iskanju
         zaposlitve. H. Er se je udeležil programa, vendar ga je prekinil z utemeljitvijo, da ne ustreza njegovemu profilu. V poročilu
         o oceni sposobnosti H. Era je ugotovljeno, da so njegove sposobnosti skromne, da ni vztrajen in da ni dovolj natančen. Takojšnja
         uvrstitev na delovni trg bi bila ustrezna, saj pridobitev dodatnih kvalifikacij ne bi bila koristna. H. Er je, nasprotno,
         primeren za preprosta in ponavljajoča se dela.

      17      H. Er je bil napoten v posredovalnico za službe na letališčih, ki je predvidevala usposabljanje. Na podlagi pozitivnega poteka
         njegovega usposabljanja od začetka februarja 2006 je bil H. Er predviden za delovno mesto nosača prtljage ne letališču v Frankfurtu.

      18      Predložitveno sodišče je opozorilo, da ker H. Er ni predložil potrdila o nekaznovanosti, kandidatov dosje vendarle ni bil
         poslan predvidenemu delodajalcu.

      19      H. Er ni omenil niti sodelovanja v programu podpore pri iskanju zaposlitve niti nobene plačane dejavnosti, razen enodnevne
         zaposlitve.

      20      Predložitveno sodišče je nadalje opozorilo na opombo Zvezne agencije za delo z dne 18. avgusta 2006 glede pogovora s H. Erom.
         V skladu s to opombo si slednji nikakor ni prizadeval za vključitev na trg dela. Poleg tega je zabredel v dolgove in njegova
         mati je želela, da zapusti družinsko stanovanje.

      21      Po končanju postopka za izdajo začasne odredbe, 22. januarja 2007, je H. Er vložil tožbo v postopku v glavni stvari. S to
         tožbo je zahteval, naj se službi za tujce naloži, da podaljša njegovo dovoljenje za bivanje, ker ima pravico, zagotovljeno
         s členom 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, in sicer ne glede na to, ali je zaposlen oziroma ali išče zaposlitev na območju
         Nemčije.

      22      V predložitveni odločbi je navedeno, da H. Er trenutno ne prejema nobene socialne pomoči, vendar bo zaradi njegovega obotavljanja
         pri zaposlitvi njegovo preživljanje trajno mogoče le s socialnimi dajatvami.

      23      Zaradi teh okoliščin je Verwaltungsgericht Giessen prekinilo odločanje in je Sodišču v predhodno odločanje postavilo to vprašanje:

      „Ali turški državljan – ki mu je bilo kot družinskemu članu dovoljeno, da se pridruži očetu, ki živi v Nemčiji in ki je kot
         turški delavec vključen v zakoniti trg dela te države, in ki je po petih letih zakonitega skupnega prebivanja z očetom pridobil
         pravico na podlagi člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa št.1/80 – izgubi ugodnosti na podlagi te določbe, ker v več
         kot sedmih letih po končanem šolanju ni opravljal nobene poklicne dejavnosti, z izjemo domnevne enodnevne zaposlitve, in ker
         je poleg tega prenehal sodelovati pri vseh državnih programih podpore pri iskanju zaposlitve ter si ne prizadeva resno najti
         dela, ampak namesto tega živi od socialne pomoči, finančne podpore svoje matere, ki živi v Nemčiji, in virov neznanega izvora?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      24      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali turški državljan, ki v državi članici na podlagi člena 7, prvi
         odstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80 uživa pravico do prostega dostopa do vseh zaposlitev, ki jih sam izbere, izgubi pravico
         do bivanja v tej državi članici in prav tako tudi pravico do prostega dostopa, ker v starosti 23 let, od končanja šolanja
         v starosti 16 let, ni bil zaposlen in je sodeloval v programih podpore pri iskanju zaposlitve, ne da bi jih tudi končal.

      25      Pri odgovoru na to vprašanje je treba spomniti, da ima člen 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 v državah članicah neposredni
         učinek, tako da lahko turški državljani, ki izpolnjujejo pogoje, neposredno uveljavljajo pravice, ki jim jih daje ta določba.
         Zlasti imajo v državi članici na podlagi druge alinee te določbe pravico do prostega dostopa do zaposlitve, ki jo sami izberejo,
         če v tej državi zakonito prebivajo vsaj pet let (glej sodbi z dne 17. aprila 1997 v zadevi Kadiman, C‑351/95, Recueil, str. I‑2133,
         točki 27 in 28, in z dne 18. julija 2007 v zadevi Derin, C‑325/05, ZOdl., str. I‑6495, točka 47).

      26      Pravice, ki jih ta določba glede zaposlitve v zadevni državi članici zagotavlja otroku turškega delavca, nujno obsegajo obstoj
         s tem povezane pravice do prebivanja zadevne osebe, saj bi bil drugače odvzet ves učinek pravici do dostopa do trga dela in
         do dejanske zaposlitve (glej zlasti sodbo z dne 11. novembra 2004 v zadevi Cetinkaya, C‑467/02, ZOdl., str. I‑10895, točka
         31, in zgoraj navedeno sodbo Derin, točka 47).

      27      Sodišče je ugotovilo, da bi bila nepogojna pravica zadevne osebe, da sprejme zaposlitev, ki jo sama izbere, brez pomena, če
         bi pristojni nacionalni organi imeli možnost pogojevati ali omejevati izvajanje natančno določene pravice, ki jo turškim migrantom
         neposredno daje Sklep št. 1/80 (glej sodbo z dne 16. marca 2000 v zadevi Ergat, C-329/97, Recueil, str. I‑1487, točka 41).

      28      Iz tega sledi, da države članice nimajo pravice določati pogojev za prebivanje, ki bi ovirali izvrševanje pravic, ki so s
         Sklepom izrecno priznane osebam, ki izpolnjujejo pogoje, določene v Sklepu št. 1/80, in ki so se zakonito integrirale v državi
         članici gostiteljici (glej zgoraj navedeno sodbo Ergat, točka 42).

      29      Bistveno pa je, da se osebe ne prikrajša za njeno pravico do bivanja, ravno ko ima zaradi prostega dostopa do zaposlitve po
         svoji izbiri možnost, da se trajno integrira v državo članico gostiteljico (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Ergat,
         točka 43).

      30      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so omejitve pravic, ki jih priznava člen 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 članom družine
         turškega delavca, ki izpolnjujejo pogoje, in so navedene v tem odstavku, lahko le dveh vrst, in sicer da prisotnost turškega
         migranta na ozemlju države članice gostiteljice zaradi njegovega osebnega vedenja pomeni dejansko in resno nevarnost za javni
         red, javno varnost ali javno zdravje na podlagi člena 14(1) tega sklepa ali da je ta zapustil ozemlje te države za daljše
         obdobje brez upravičenih razlogov (glej zgoraj navedene sodbe Ergat, točke 45, 46 in 48; Cetinkaya, točki 36 in 38; Derin,
         točka 54; sodbe z dne 7. julija 2005 v zadevi Aydinli, C‑373/03, ZOdl., str. I‑6181, točka 27; z dne 16. februarja 2006 v
         zadevi Torun, C‑502/04, ZOdl., str. I‑1563, točka 21, in z dne 4. oktobra 2007 v zadevi Polat, C‑349/06, ZOdl., str. I‑8167,
         točka 21).

      31      Sodišče je sklenilo, da turški državljan, ki so mu bile priznane pravice na podlagi člena 7 Sklepa št. 1/80, teh ne bi smel
         izgubiti niti zato, ker se zaradi obsodbe na zaporno kazen, četudi večletno in nepogojno, ne more zaposliti, niti zato, ker
         nikoli ni pridobil pravice do zaposlitve in prebivanja na podlagi člena 6(1) Sklepa št. 1/80. V nasprotju s turškimi državljani,
         za katere se uporablja slednja določba, položaj članov njihove družine, določen v členu 7 tega sklepa, ni odvisen od tega,
         ali se zaposlijo (glej zgoraj navedeno sodbo Derin, točka 56).

      32      Tudi okoliščina, da zadevna oseba več let ni bila na voljo na trgu dela, slednji ne preprečuje, da bi se v državi članici
         sklicevala na uveljavljanje pravice do bivanja, na podlagi člena 7, prvi odstavek druga alinea, Sklepa št. 1/80 (glej zgoraj
         navedeno sodbo Polat, točka 21).

      33      Ti preudarki a fortiori veljajo za turškega državljana, kot je H. Er, ki ni zapustil trga dela. Okoliščina, da v starosti 23 let ni ves čas zaposlen,
         ni ovira za njegovo pravico do bivanja.

      34      Turški državljan, ki se je zaradi združitve družine pridružil svojim staršem v državi članici in je skupaj z njimi živel od
         svojega drugega leta starosti, namreč izpolnjuje pogoje iz člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80. Tudi če
         v starosti 23 let še ni zaposlen, ne izgubi pravice do bivanja. Nasprotno, pomembno je, da se mu ne odvzame te pravice, brez
         katere nima dostopa do zaposlitve in ne more izvajati pravice, ki mu jo s ciljem daljše integracije v državi članici gostiteljici
         priznava ta določba.

      35      Zato je na postavljeno vprašanje treba odgovoriti tako, da turški državljan, ki je kot otrok zaradi združitve družine smel
         vstopiti v državo članico in je na podlagi člena 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80 pridobil pravico do prostega
         dostopa do zaposlitve po svoji izbiri, ne sme izgubiti s to pravico povezane pravice do bivanja, tudi če v starosti 23 let
         od končanja šolanja v starosti 16 let ni bil zaposlen in je sodeloval v državnih programih, namenjenih pomoči pri zaposlitvi,
         ki jih ni končal.

       Stroški
      36      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Turški državljan, ki je kot otrok zaradi združitve družine smel vstopiti v državo članico in je na podlagi člena 7, prvi odstavek,
            druga alinea, Sklepa št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki ga je sprejel Pridružitveni svet, ustanovljen
            s sporazumom med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo pridobil pravico do prostega dostopa do zaposlitve po svoji izbiri,
            ne sme izgubiti s to pravico povezane pravice do bivanja, tudi če v starosti 23 let od končanja šolanja v starosti 16 let
            ni bil zaposlen in je sodeloval v državnih programih, namenjenih pomoči pri zaposlitvi, ki jih ni končal.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. novembra 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Neizpolnitev obveznosti države - Ribištvo. # Zadeva C-454/99.