title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 8. julija 2004. # MFE Marienfelde GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prejšnja besedna znamka HIPPOVIT - Prijava besedne znamke Skupnosti HIPOVITON - Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke - Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 - Pravica biti slišan. # Zadeva T-334/01.

text:
      Zadeva T-334/01
      MFE Marienfelde GmbH
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prejšnja besedna znamka HIPPOVIT – Prijava besedne znamke Skupnosti HIPOVITON – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 – Pravica biti slišan“
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 8. julija 2004 I
      Povzetek sodbe
      1.     Znamka Skupnosti – Pritožba – Tožba pred sodnim organom Skupnosti – Pristojnost Sodišča prve stopnje – Sprememba odločbe Urada
            – Obseg – Razveljavitev odločbe oddelka za ugovore
      (Uredba Sveta št. 40/94, člena 62(1) in 63(3))
      2.     Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Resna in dejanska
            uporaba – Pojem – Razlaga, pri kateri se upošteva ratio legis člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 43(2) in (3))
      3.     Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Resna in dejanska
            uporaba – Pojem – Merila presoje
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 43(2) in (3))
      4.     Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Resna in dejanska
            uporaba – Uporaba meril v konkretnem primeru
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 43(2) in (3))
      5.     Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Rok, ki ga določi
            Urad – Predložitev dodatnih dokazov po izteku roka vendar ob obstoju novih dokazov – Dopustnost
      (Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravilo 22(1))
      6.     Znamka Skupnosti – Pritožba – Tožba pred sodnim organom Skupnosti – Možnost Sodišča prve stopnje, da spremeni izpodbijano
            odločbo – Meje
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 63(3))
      1.     V okviru tožbe zoper odločbo odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) glede postopka
         ugovora je Sodišče prve stopnje pristojno tudi za to, da se seznani z zahtevo za razveljavitev odločbe oddelka za ugovore.

      Ker iz člena 62(1), drugi stavek, Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti izhaja, da odbor za pritožbe lahko razveljavi odločbo
         oddelka Urada, ki je odločal na prvi stopnji, spada taka razveljavitev med ukrepe, ki jih lahko izvede Sodišče prve stopnje
         na podlagi svoje pristojnosti glede spremembe odločbe iz člena 63(3) te uredbe.

       (Glej točko 19.)
      2.     Pri razlagi pojma resne in dejanske uporabe znamke Skupnosti v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 je treba upoštevati
         dejstvo, da ratio legis zahteve, da se mora prejšnja znamka resno in dejansko uporabljati, da se lahko ugovarja prijavi znamke Skupnosti, želi zmanjšati
         kolizijo med obema znamkama, če ne obstaja upravičen gospodarski razlog, ki izhaja iz dejanske funkcije znamke na trgu. Nasprotno
         namen te določbe ni niti ocena tržnega uspeha, niti pregled poslovne strategije podjetja, niti to, ali bi bilo nadaljnje varstvo
         znamk pridržano samo njihovi količinsko obsežni tržni uporabi.

      (Glej točko 32.)
      3.     Znamka Skupnosti se resno in dejansko uporablja v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94, kadar je v skladu s svojo bistveno
         funkcijo, to je z zagotavljanjem enakosti izvora proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana, da bi ustvarila
         ali ohranila trg za te proizvode in storitve, z izjemo uporabe simbolnega pomena, katerega edini namen je vzdrževati pravice,
         ki jih podeli znamka. Glede tega pogoj resne in dejanske uporabe znamke zahteva, da se znamka, kakršna je zaščitena na upoštevnem
         ozemlju, uporablja javno in navzven.

      Pri presoji resne in dejanske uporabe znamke se upošteva celota dejstev in okoliščin za ugotavljanje, če se resnično uporablja
         na trgu, zlasti če se šteje, da uporaba v zadevnem gospodarskem sektorju zagotavlja ohranitev ali ustvarjanje tržnih deležev
         v korist proizvodov ali storitev, ki jih znamka varuje, naravo teh proizvodov ali storitev, značilnosti trga, obseg in pogostost
         uporabe znamke.

      Glede obsega uporabe prejšnje znamke je treba upoštevati zlasti tržno količino celotne uporabe in trajanje obdobja uporabe
         ter pogostost uporabe.

      (Glej točke od 33 do 35.)
      4.     Pri preučitvi, ali gre za resno in dejansko uporabo prejšnje znamke, je treba celovito presojati, upoštevajoč vse upoštevne
         dejavnike v primeru. Ta presoja uvaja določeno soodvisnost med upoštevnimi dejavniki. Tako se lahko manjša količina proizvodov,
         ki se tržijo pod to znamko, zamenja z intenzivnostjo ali stalnostjo med uporabo te znamke in obratno. Poleg tega naj se prihodek
         in prodana količina proizvodov pod prejšnjo znamko ne bi upoštevala v absolutnem smislu, ampak glede na druge upoštevne dejavnike,
         kot je količina tržne dejavnosti, sposobnost proizvodnje ali trženja ali stopnja raznolikosti podjetja, ki znamko uporablja,
         in značilnosti proizvodov ali storitev na zadevnem trgu. Zato ni potrebno, da je uporaba prejšnje znamke količinsko vedno
         velika, da se jo lahko opredeli kot resno in dejansko.

      Vendar manjši ko je tržni delež uporabe znamke, bolj se zahteva, da stranka, ki je vložila ugovor, predloži dodatne podatke,
         ki omogočijo, da se izključijo morebitni dvomi o resni in dejanski uporabi zadevne znamke.

      (Glej točki 36 in 37.)
      5.     Pravilo 22(1) Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa, da je treba dokaz, da se je prejšnja
         znamka uporabljala, predložiti v roku, ki ga Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) določi stranki, ki
         zahteva razveljavitev, in da se ugovor zavrne, če se dokaz ne predloži v določenem roku, se naj ne bi razlagalo tako, da nasprotuje
         upoštevanju dodatnih dokazov glede obstoja novih dokazov, čeprav se predložijo po poteku tega roka.

      (Glej točko 56.)
      6.     Možnost, ki jo ima Sodišče prve stopnje, da spremeni odločbo odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
         in modeli), ki jo določa člen 63(3) Uredbe št. 40/94, velja načeloma le v situacijah, v katerih se o zadevi že sodi. Tako
         lahko Sodišče prve stopnje na podlagi dokazov, ki so mu bili predloženi, izda odločbo, ki bi jo moral izdati odbor za pritožbe
         na podlagi določb, ki se za ta primer uporabljajo. Ta pogoj očitno ni bil izpolnjen, ker bi moral odbor za pritožbe bodisi
         sam odločati o ugovoru bodisi predati primer oddelku za ugovore.

      (Glej točki 62 in 63.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 8. julija 2004(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prejšnja besedna znamka HIPPOVIT – Prijava besedne znamke Skupnosti HIPOVITON – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 – Pravica biti slišan“
      V zadevi T-334/01,
      MFE Marienfelde GmbH, s sedežem v Hamburgu (Nemčija), ki ga zastopata S. Rojahn in S. Freytag, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata E. Joly in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je
      Vetoquinol AG, prej Chassot AG, s sedežem v Bernu (Švica), ki ga zastopa A. Kockläuner, odvetnik,

      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 26. septembra 2001 (zadeva R 578/2000-4), ki se nanaša na
         postopek z ugovorom, ki je potekal med MFE Marienfelde GmbH in Vetoquinolom AG,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi N. J. Forwood, predsednik, J. Pirrung in A. W. H. Meij, sodnika,
      sodna tajnica: D. Christensen, administratorka,
      na podlagi tožbe in odgovora na tožbo, ki sta bila vložena v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 24. decembra 2001 in 29.
         julija 2002,

      na podlagi odgovora na tožbo in duplike UUNT, ki sta bila vložena v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 24. aprila in 30.
         oktobra 2002,

      na podlagi odgovora na tožbo in duplike intervenienta, ki sta bila vložena v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 22. aprila
         in 29. oktobra 2002,

      na podlagi obravnave z dne 11. novembra 2003
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Intervenient je pod prejšnjim imenom Chassot AG 30. decembra 1996 na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra
         1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, vložil prijavo znamke Skupnosti pri Uradu za usklajevanje
         na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).

      2       Znamka, za katero se zahteva registracija, je besedni znak HIPOVITON.
      3       Proizvodi, za katere se zahteva registracija znamke, izhajajo iz razreda 31 Nicejskega aranžmaja mednarodne klasifikacije
         proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in dopolnjen, in ustrezajo naslednjemu
         opisu: „hrana za živali“.

      4       Prijava znamke je bila objavljena 11. maja 1998 v Biltenu znamk Skupnosti.
      5       Tožeča stranka je 11. avgusta 1998 na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94 vložila ugovor na registracijo prijavljene znamke
         za vse proizvode, na katere se nanaša prijava znamke. Ugovor je temeljil na znamki, registrirani v Nemčiji 17. maja 1972,
         s prednostno pravico z dne 16. maja 1969. Ta znamka (v nadaljevanju: prejšnja znamka) z besednim znakom HIPPOVIT je bila registrirana
         za proizvode iz razreda 31 Nicejskega aranžmaja, ki ustrezajo naslednjemu opisu: „hrana za živali“.

      6       Tožeča stranka navaja v utemeljitev ugovora relativni razlog za zavrnitev iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.
      7       Intervenient je 15. marca 1999 pisno zahteval, naj tožeča stranka v skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 predloži
         dokaz, da se je znamka pet let pred objavo znamke Skupnosti resno in dejansko uporabljala v državi članici, v kateri je bila
         varovana. Oddelek za ugovore UUNT (v nadaljevanju: oddelek za ugovore) je tožečo stranko 8. aprila 1999 pisno pozval, naj
         v roku dveh mesecev predloži ta dokaz.

      8       Tožeča stranka je 4. maja 1999 kot prvo na UUNT predložila štiri reklamne letake, na katerih se je pojavljala prejšnja znamka,
         vendar je bila črka „O“ okrašena z glavo konja in sprednjim delom konjevega trupa. Kot drugo je predložila naslovnico z naslovom
         „ Marienfelder Tierfutter-Programm“(„Hrana za živali – program Marienfelde“) z naročilnico in brošuro z naslovom „Ich liebe
         Pferde von A-Z“ („Rad imam konje od A do Ž“). Kot tretje je predložila izjavo, imenovano „Eidesstattliche Versicherung“ („zaprisežena
         izjava“), ki jo je podal njen upravitelj, gospod Bode. Ta navaja, da so bili prihodki od prodaje pod prejšnjo znamko za obdobje
         od januarja do junija 1998 12.500 nemških mark (DEM), za obdobje od januarja do decembra pa 21.100 DEM.

      9       Po številnih izmenjavah mnenj med tožečo stranko in intervenientom jima je UUNT 24. januarja 2000 poslal naslednji dopis:
      „[UUNT] vas obvešča, da ni več mogoče predložiti nobenih dodatnih pripomb.“
      10     Intervenient je 8. februarja 2000 sporočil, prvič, da je bil prihodek tožeče stranke od prodaje proizvodov pod prejšnjo znamko
         459 enot in, drugič, da je bil letni prihodek tožeče stranke za leto 1998 2,8 milijona DEM.

      11     UUNT je 8. marca 2000, sklicujoč se na dopis z dne 24. januarja 2000, sporočil tožeči stranki in intervenientu, da pri odločanju
         ne bo upošteval vsebine dopisa intervenienta z dne 8. februarja 2000.

      12     Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 28. marca 2000 (odločba št. 601/2000) zavrnil ugovor na podlagi člena 43(2) in (3) Uredbe
         št. 40/94, ker tožeča stranka ni dokazala, da je bila prejšnja znamka predmet resne in dejanske uporabe v smislu te določbe.
         Zato je menil, da je treba zapriseženo izjavo, ki jo je predložila tožeča stranka in ki ni izhajala od nevtralne osebe ali
         organa, podpreti z drugimi dokazi. Oddelek za ugovore je glede drugih dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka, presodil,
         da niso vsebovali nobene označbe kraja, trajanja ali pomembnosti uporabe prejšnje znamke.

      13     Tožeča stranka je 23. maja 2000 pri UUNT na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.
      14     Tožeča stranka je v prilogi k vlogi z dne 28. julija 2000, kjer navaja pritožbene razloge, predložila različne račune za udeležbo
         na različnih sejmih v letu 1998, za najem stojnic in za nakup nalepk in reklamnega gradiva. Poleg tega je predložila petnajst
         računov za proizvode, prodane med 6. marcem 1998 in 19. majem 1998. Na teh računih so bila imena kupcev proizvodov zakrita.
         Prihodek iz teh računov je za obdobje do 11. maja 1998 znašal 2753,84 DEM.

      15     Intervenient je v izjavi z dne 9. oktobra 2000, sklicujoč se na izjavo z dne 8. februarja 2000, ponovil izjave, ki jih je
         podal že takrat, glede prihodka tožeče stranke. V dopisu UUNT z dne 24. oktobra 2000, s katerim je ta o tej izjavi obvestil
         tožečo stranko, je bilo navedeno, da je to obvestilo izključno informativno.

      16     Četrti odbor za pritožbe je z odločbo z dne 26. septembra 2001, o kateri je bila tožeča stranka obveščena 15. oktobra 2001
         (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), to pritožbo zavrnil. Pojasnil je, da je obdobje, ki se upošteva za preučitev resne
         in dejanske uporabe prejšnje znamke, trajalo od 12. maja 1993 do 11. maja 1998 in da tožeča stranka ni trdila, da je to znamko
         uporabljala pred letom 1998. Odbor za pritožbe je glede zaprisežene izjave upravitelja tožeče stranke presodil, da se ni bilo
         treba izreči o njeni dokazni vrednosti. Menil je, da čeprav je bil prihodek od prodaje proizvodov pod prejšnjo znamko leta
         1998, kot izhaja iz te izjave, pridobljen, iz tega ne izhaja, da se je ta znamka med upoštevnim obdobjem resno in dejansko
         uporabljala. Po mnenju odbora za pritožbe je prihodek 12.500 DEM, čeprav je bil dosežen med upoštevnim obdobjem, pomenil le
         prodajo približno 450 enot zadevnih proizvodov in bil neznaten glede na letni promet tožeče stranke, ki je leta 1998 znašal
         2,8 milijonov DEM. V teh okoliščinah je odbor za pritožbe presodil, da ni bilo treba preučiti, ali je tožeča stranka, ko je
         uporabljala prejšnjo znamko v drugačni obliki, kot jo je registrirala, uporabljala to znamko, tako da je ohranila pravice
         znamke.

       Predlogi strank
      17     Tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo in odločbo oddelka za ugovore z dne 28. marca 2000;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      18     UUNT in intervenient Sodišču prve stopnje predlagata, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
       Dopustnost predloga za razveljavitev odločbe oddelka za ugovore
      19     Tožeča stranka predlaga razveljavitev izpodbijane odločbe in razveljavitev odločbe oddelka za ugovore. Sodišče prve stopnje
         meni, da je ta predlog dopusten. Namen tega predloga je, da Sodišče prve stopnje odloči o tem, kar bi po mnenju tožeče stranke
         zakonito moral odločiti odbor za pritožbe, ko je odločal o pritožbi, ki je bila vložena pri UUNT. Iz člena 62(1), drugi stavek,
         Uredbe 40/94 izhaja, da odbor za pritožbe lahko razveljavi odločbo oddelka UUNT, ki je odločal na prvi stopnji. Taka razveljavitev
         spada med ukrepe, ki jih lahko izvede Sodišče prve stopnje na podlagi svoje pristojnosti glede spremembe odločbe iz člena
         63(3) Uredbe št. 40/94 (glej v tem smislu glede zahteve o predložitvi zadeve preizkuševalcu sodbo Sodišča prve stopnje z dne
         27. februarja 2002 v zadevi Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE), T-106/00, Recueil, str. II‑723, točka 19, (potrjena s sklepom
         Sodišča z dne 5. februarja 2004, Streamserve proti UUNT, C-150/02 P, Recueil, str. I-0000)). Iz tega izhaja, da je Sodišče
         prve stopnje pristojno za odločanje o predlogu za razveljavitev odločbe o ugovoru.

       Temelj
      20     Tožeča stranka v utemeljevanje tožbe navaja pet tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog je kršitev sestavljenih določb iz člena
         43(2) in (3) ter člena 15 Uredbe št. 40/94. V drugem tožbenem razlogu tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da ni upošteval
         dokazov, ki jih je predložila med pritožbenim postopkom. Tretji tožbeni razlog je kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.
         Četrti in peti tožbeni razlog je kršitev pravic biti slišan in obveznosti obrazložitve.

       Tožbeni razlog kršitve sestavljenih določb iz člena 43(2) in (3) ter člena 15 Uredbe št. 40/94 in tožbeni razlog pravice biti
         slišan

      –       Trditve strank
      21     Tožeča stranka splošno navaja, da je treba pojem „resna in dejanska uporaba“ znamke razlagati tako, da se nanaša na vsako
         dejanje, ki zaradi svoje narave, pomembnosti ali trajanja objektivno pomeni normalno uporabo znamke na zadevnem trgu. Tožeča
         stranka poudarja, da je pomembnost, ki jo mora imeti taka uporaba, odvisna od okoliščin obravnavanega primera, oziroma natančneje,
         od velikosti podjetja in stopnje raznolikosti njegove dejavnosti.

      22     V tem primeru tožeča stranka trdi, da bi moral odbor za pritožbe, ker je pravilno uporabil merila za presojo, ki jih je naštel,
         ugotoviti resno in dejansko uporabo prejšnje znamke. Glede tega zatrjuje, da je med upoštevnim obdobjem prodajal proizvode
         pod to znamko na vsem ozemlju Nemčije. Po mnenju tožeče stranke iz zaprisežene izjave upravitelja izhaja, da prihodek od teh
         prodaj, čeprav je bil razmeroma majhen zaradi nedavnega prihoda zadevnih proizvodov na trg, prikazuje normalno uporabo znamke,
         katere cilj je zagotoviti tržišče tem proizvodom.

      23     Poleg tega tožeča stranka zatrjuje, da prihodek v višini 2,8 milijona DEM, ki ga navaja izpodbijana odločba za leto 1998,
         ni bil pravilen.

      24     Tožeča stranka v okviru tožbenega razloga kršitve pravice biti slišan odboru za pritožbe očita, da je pred sprejetjem izpodbijane
         odločbe ni obvestil o namenu, da bo to odločbo utemeljil z dejstvom, da je med upoštevnim obdobjem prodala le 450 enot proizvoda.
         V repliki pojasnjuje, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi upošteval vsebino izjave intervenienta z dne 8. februarja
         2000, čeprav jo je oddelek za ugovore obvestil, da naj se ta izjava ne bi upoštevala.

      25     UUNT opozarja, da iz različnih jezikovnih različic iz člena 43(2) in iz člena 15 Uredbe št. 40/94 izhaja, da je resna in dejanska
         uporaba resna, avtentična, učinkovita ali resnična. Zato mora biti po mnenju UUNT uporaba taka, da omogoči razlikovanje med
         označenimi proizvodi in storitvami, ne pa le ohranjati obstoječo pravico do znamke.

      26     Po mnenju UUNT je za presojo resne in dejanske uporabe znamke v tem primeru treba opraviti celovito presojo, upoštevajoč zadevni
         trg, običajni način trženja zadevnih proizvodov in storitev, sposobnost proizvodnje in trženja imetnika znamke in njegov delež
         na trgu.

      27     Prvič, v obravnavanem primeru UUNT opozarja, da se je glede na dokaze, ki jih je predložila tožeča stranka, prejšnja znamka
         začela uporabljati šele na začetku leta 1998, torej nekaj več kot širi mesece pred objavo prijave znamke. Drugič, UUNT trdi,
         da je prihodek od prodaje proizvodov pod prejšnjo znamko med upoštevnim obdobjem zanemarljiv, kar naj se ne bi pojasnjevalo
         s tem, da se je trženje zadevnih proizvodov začelo šele v začetku leta 1998. Prodaja naj bi bila med drugim semestrom tega
         leta manjša kot na začetku leta. Tretjič, UUNT trdi, da je bil prihodek tožeče stranke od prodaje proizvodov pod prejšnjo
         znamko glede na njen celoletni prihodek zanemarljiv.

      28     UUNT pa meni, da odbor za pritožbe ni spoštoval pravice biti slišan, ki jo ima tožeča stranka.
      29     Intervenient navaja, da tožeča stranka ni resno in dejansko uporabljala prejšnje znamke. Glede tega trdi, da prihodek od prodaje
         proizvodov pod to znamko, ki ga je dobila tožeča stranka, pomeni največ 0,75 % njenega letnega prihodka. Na obravnavi je pojasnil,
         da tudi če je bil prihodek od prodaje proizvodov, označenih s prejšnjo znamko, ki ga omenja v svoji izjavi upravitelj, pravilen,
         prodaja teh proizvodov znaša v upoštevnem obdobju največ približno 38 enot na mesec.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      30     Iz devete uvodne izjave Uredbe št. 40/94 izhaja, da je zakonodajalec menil, da je varstvo prejšnje znamke utemeljeno le, če
         se je znamka dejansko uporabljala. V skladu s to uvodno izjavo člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 določa, da lahko prijavitelj
         znamke Skupnosti predloži dokaz, da se je prejšnja znamka resno in dejansko uporabljala na ozemlju, kjer ima varstvo, v obdobju
         petih let pred objavo prijave znamke, ki je bila predmet ugovora (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi
         Kabushiki Kaisha Fernandes proti UUNT – Harrison (HIWATT), T-39/01, Recueil, str. II‑5233, točka 34).

      31     Pravilo 22(2) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti
         (UL L 303, str. 1) določa, da dokazi o uporabi zajemajo podatke o kraju, času, obsegu in naravi uporabe prejšnje znamke.

      32     V razlagi pojma resne in dejanske uporabe je treba upoštevati dejstvo, da želi ratio legis zahteve, da se mora prejšnja znamka resno in dejansko uporabljati, da se lahko ugovarja prijavi znamke Skupnosti, zmanjšati
         kolizijo med znamkama, če ni upravičenega gospodarskega razloga, ki izhaja iz dejanske funkcije znamke na trgu (sodba Sodišča
         prve stopnje z dne 12. marca 2003 v zadevi Goulbourn proti UUNT – Redcats (Silk Cocoon), T-174/01, Recueil, str. II‑789, točka
         38). Nasprotno namen te določbe ni niti presoja tržnega uspeha, niti pregled poslovne strategije podjetja, niti to, ali bi
         bilo nadaljnje varstvo znamk pridržano samo njihovi količinsko obsežni tržni uporabi.

      33     Kot izhaja iz sodbe Sodišča z dne 11. marca 2003 v zadevi Ansul (C-40/01, Recueil, str. I‑2439) o razlagi člena 12(1) Direktive
         Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L
         40, str. 1), katerega vsebina ustreza vsebini člena 43 Uredbe št. 40/94, se znamka resno in dejansko uporablja, kadar je v
         skladu s svojo bistveno funkcijo, to je z zagotavljanjem enakosti izvora proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana,
         z namenom, da ustvari ali ohrani tržišče za te proizvode in storitve, z izjemo uporabe simbolnega pomena, katerega edini namen
         je vzdrževati pravice, ki jih podeli znamka (zgoraj navedena sodba Ansul, točka 43). Glede tega pogoj resne in dejanske uporabe
         znamke zahteva, da se znamka, taka, kot je zaščitena na upoštevnem ozemlju, uporablja javno in navzven (zgoraj navedeni sodbi
         Ansul, točka 37, in Silk Cocoon V, točka 39).

      34     Pri presoji resne in dejanske uporabe znamke se celota dejstev in okoliščin upošteva za ugotavljanje, ali se resnično uporablja
         na trgu, zlasti če velja, da uporaba v zadevnem gospodarskem sektorju zagotavlja ohranitev ali ustvarjanje tržnih deležev
         v korist proizvodov ali storitev, ki jih znamka varuje, naravo teh proizvodov ali storitev, značilnosti trga, obseg in pogostost
         uporabe znamke (zgoraj navedena sodba Ansul, točka 43).

      35     Glede obsega uporabe prejšnje znamke je treba upoštevati zlasti tržno količino celotne uporabe in trajanje obdobja uporabe
         ter pogostost uporabe.

      36     Pri preučitvi, ali gre za resno in dejansko uporabo prejšnje znamke, je treba presojati celovito, upoštevajoč vse upoštevne
         dejavnike v primeru. Ta presoja uvaja določeno soodvisnost med upoštevnimi dejavniki. Tako se lahko manjša količina proizvodov,
         ki se tržijo pod to znamko, zamenja z intenzivnostjo ali stalnostjo uporabe te znamke in obratno. Poleg tega naj se prihodek
         in prodana količina proizvodov pod prejšnjo znamko ne bi upoštevala absolutno, ampak glede na druge upoštevne dejavnike, kot
         so obseg tržne dejavnosti, kapacitete proizvodnje ali trženja, stopnja raznolikosti dejavnosti podjetja, ki znamko uporablja,
         in značilnosti proizvodov ali storitev na zadevnem trgu. Zato je Sodišče pojasnilo, da ni treba, da je obseg uporabe prejšnje
         znamke vedno velik, da se jo lahko opredeli kot resno in dejansko (zgoraj navedena sodba Ansul, točka 39).

      37     Vendar manjši ko je tržni delež uporabe znamke, bolj se zahteva, da stranka, ki je vložila ugovor, predloži dodatne podatke,
         ki omogočijo, da se izključijo morebitni dvomi o resni in dejanski uporabi zadevne znamke.

      38     Izpodbijano odločbo je treba preučiti glede na zgoraj navedene točke.
      39     Uvodoma je treba spomniti, da zato, ker je bila prijava znamke Skupnosti objavljena 11. maja 1998, obdobje petih let iz člena
         43(2) in 3 Uredbe št. 40/94 traja od 11. maja 1993 do 10. maja 1998 (v nadaljevanju: upoštevno obdobje).

      40     Iz člena 15(1) te uredbe izhaja, da se sankcije iz te uredbe uporabljajo le za znamke, katerih uporaba je bila prekinjena
         v obdobju petih zaporednih let. V izogib sankcijam zadostuje, da se je znamka resno in dejansko uporabljala le del upoštevnega
         obdobja.

      41     Med strankami ni sporno, da tožeča stranka zatrjuje, da je prejšnjo znamko uporabljala le od januarja 1998. Zato je odbor
         za pritožbe izpodbijano odločbo pravilno utemeljil s presojo uporabe, ki jo zatrjuje tožeča stranka, od začetka leta 1998
         do 10. maja 1998.

      42     Čeprav v izpodbijani odločbi ni bilo izrecno omenjeno, je odbor za pritožbe pri presoji upošteval le tiskovine in zapriseženo
         izjavo, ki jih je predložila tožeča stranka med postopkom z ugovorom, in pripombe, ki jih je predložil intervenient v vlogah
         z dne 8. februarja in 9. oktobra 2000.

      43     Glede zaprisežene izjave Sodišče prve stopnje ugotovi, da je odbor za pritožbe izrecno pustil odprto vprašanje glede dokazne
         vrednosti te izjave. Svojo presojo je namreč utemeljil s predpostavko, da je bila vsebina te izjave pravilna. Sodišče prve
         stopnje meni, da je za potrebe te zadeve treba izhajati iz iste predpostavke.

      44     Dalje je odbor za pritožbe glede tiskovin, ki jih je predložila tožeča stranka, pravilno ugotovil, da ne vsebujejo nobenega
         podatka o obsegu ali datumu uporabe prejšnje znamke. Vendar je menil, da se lahko iz njih sklepa o naravi in kraju uporabe,
         ker je bila naročilnica, ki je med temi tiskovinami, jasno namenjena na nemški trg.

      45     Pri določitvi, ali gre za resno in dejansko uporabo, se je odbor za pritožbe skliceval na dva različna dejavnika. Najprej
         je menil, da sta bila prihodek v višini 12.500 DEM, čeprav je bil ustvarjen med 1. januarjem in 11. majem 1998 in ne med 1.
         januarjem in 30. junijem 1998, in količina opravljenih prodaj, ocenjena na približno 450 enot, premajhna za proizvod srednjega
         cenovnega razreda. Nato je ugotovil, da prihodek od prodaje proizvodov prejšnje znamke, ki ustreza približno 0,75 % celoletnega
         prihodka tožeče stranke, ocenjenega na 2,8 milijonov DEM, ni zadostoval.

      46     Iz dejstev, ki jih je upošteval odbor za pritožbe, izhaja, da je tožeča stranka od prodaje proizvodov pod prejšnjo znamko
         dobila določen prihodek. Zato je bila prejšnja znamka predmet uporabe, ki je glede na položaj v zadevnem gospodarskem sektorju
         objektivno lahko ustvarila ali ohranila tržišče za proizvode, za katere je bila registrirana.

      47     Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da gre za majhen prihodek, pridobljen v razmeroma kratkem obdobju štirih mesecev in pol,
         obdobju, neposredno pred datumom objave prijave znamke Skupnosti.

      48     Zato je treba preučiti, ali so bili dvomi o resni in dejanski uporabi znamk, ki izhajajo iz majhne uporabe ali ponovne uporabe
         tik pred objavo prijave znamke, upravičeni na podlagi dejstev in dokazov, ki so jih predložile stranke.

      49     Glede odnosa med obsegom prodaje proizvodov pod prejšnjo znamko in letnega prihodka tožeče stranke je treba povedati, da se
         stopnja raznolikosti dejavnosti podjetij, ki nastopajo na istem trgu, spreminja. Še več, obveznost predložitve dokaza za resno
         in dejansko uporabo prejšnje znamke ne namerava nadzorovati tržne strategije podjetja. Ne izključuje se niti to, da je gospodarsko
         in objektivno utemeljeno, da podjetje trži proizvod ali paleto proizvodov, čeprav je del teh v letnem prihodku zadevnega podjetja
         neznaten. Še več, v manjšem podjetju majhen odstotek letnega prihodka ustreza nizkemu absolutnemu znesku.

      50     Iz tega izhaja, da ima v tem primeru odnos med celotnim prihodkom tožeče stranke in prihodkom od prodaje proizvodov pod prejšnjo
         znamko, gledano ozko, majhno indikativno vrednost, zato naj ne bi bil odločilen pri presoji resne in dejanske uporabe znamke.

      51     Glede količine prodaje proizvodov pod prejšnjo znamko in prihodka od te prodaje, ki sta izražena absolutno, je UUNT med obravnavo
         pojasnil, da je odbor za pritožbe menil, da se proizvodi srednjega cenovnega razreda praviloma prodajajo v večjih količinah
         kot proizvodi visokega cenovnega razreda. Tako je v izpodbijani odločbi navedeno, da majhna prihodek in prodaja, izražena
         absolutno, proizvoda srednjega ali malo višjega razreda napeljujeta k uporabi zadevne znamke, ki ni resna in dejanska. Čeprav
         tako sklepanje samo po sebi ni napačno, je nepopolno, če se ne upoštevajo značilnosti zadevnega trga.

      52     Glede tega je tožeča stranka v okviru postopka pred odborom za pritožbe zatrjevala, da se proizvodi, ki so se prodajali pod
         prejšnjo znamko, uporabljajo le v majhni količini. Tej trditvi intervenient med tem postopkom ni ugovarjal. Sicer se je oprl
         na reklamne letake, ki jih je predložila tožeča stranka, ki vsebujejo podatke o doziranju zadevnih proizvodov. Ta podatek
         ni naveden v izpodbijani odločbi, čeprav bi lahko pojasnil majhno prodajo teh proizvodov.

      53     Odbor za pritožbe prav tako ni upošteval trditve tožeče stranke, ki se nahaja tako v obrazložitvi njenega ugovora kot v vlogi
         pred odborom za pritožbe, v kateri navaja, da je ponovno dala na trg zadevne proizvode, zato je bila njihova količina na trgu
         majhna. Ta podatek se je lahko upošteval pri presoji resne in dejanske uporabe prejšnje znamke kljub dejstvu, da je bil prihodek,
         ki je bil domnevno uresničen v drugem semestru leta 1998, manjši kot prihodek iz prvega semestra. Mogoče je, da je začetna
         faza trženja proizvoda daljša kot nekaj mesecev.

      54     Vendar tožeča stranka ni predložila dokaza, da so bili proizvodi, ki so se tržili pod prejšnjo znamko, v fazi prihoda na trg,
         čeprav intervenient tej trditvi ugovarja – prvič – v izjavi pred odborom za pritožbe z dne 9. oktobra 2000. Vendar se to tožeči
         stranki lahko očita le, če se je pravilno odzvala na izjavo intervenienta z dne 9. oktobra 2000. Tako je Sodišče prve stopnje
         ugotovilo, da iz spisa izhaja, da je UUNT o tej izjavi tožečo stranko pisno obvestil 24. oktobra 2000 in ji sporočil, da je
         to obvestilo zgolj informativno. Poleg tega je oddelek za ugovore UUNT glede izjave z dne 8. februarja, na katero se intervenient
         sklicuje v izjavi z dne 9. oktobra 2000, tožečo stranko 8. marca 2000 obvestil, da se vsebina te izjave z dne 8. februarja
         2000 ne bo upoštevala. Iz tega izhaja, da je bila tožeča stranka, ker ni bila pozvana, naj se opredeli o izjavi z dne 9. oktobra
         2000, prikrajšana za možnost presoje koristnosti predložitve dodatnih dokazov.

      55     Ta ugotovitev velja tudi zato, kar so podatki za število prodanih proizvodov, izraženi absolutno, in domnevni letni promet
         tožeče stranke, ki se nahaja v izjavi intervenienta z dne 8. februarja 2000 (točka 10 zgoraj), podatki, na katere se intervenient
         sklicuje v izjavi z dne 9.oktobra 2000 in ki jih je odbor za pritožbe upošteval v izpodbijani odločbi.

      56     Dodati je treba, da naj se pravilo 22(1) Uredbe št. 2868/95, ki določa, da je treba dokaz, da se je prejšnja znamka uporabljala,
         predložiti v roku, ki ga UUNT določi stranki, ki zahteva razveljavitev, in da se ugovor zavrne, če se dokaz ne predloži v
         določenem roku, ne bi razlagalo tako, da nasprotuje upoštevanju dodatnih dokazov glede obstoja novih dokazov, čeprav se jih
         predloži po poteku tega roka.

      57     Ker je Komisija sprejela Uredbo št. 2868/95 v skladu s členom 140(1) Uredbe št. 40/94, je treba določbe prve uredbe razlagati
         v skladu z določbami druge. Glede tega je treba upoštevati zlasti člen 43(1) in člen 74(2) Uredbe št. 40/94. Po eni strani
         člen 43(1) Uredbe št. 40/94 določa, da pri preizkusu ugovora UUNT pozove stranke, kolikokrat je to potrebno, da vložijo pripombe
         v roku, ki ga postavi UUNT, o navedbah drugih strank ali o svojih navedbah. Po drugi strani pa člen 74(2) Uredbe št. 40/94
         določa, da lahko UUNT spregleda dejstva, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile
         v ustreznem času.

      58     Glede na vse navedeno Sodišče prve stopnje ugotavlja, da odbor za pritožbe ni upošteval vseh upoštevnih dejavnikov za presojo
         tega, ali se uporabo prejšnje znamke lahko označi kot resno in dejansko. Še več, skliceval se je na nepopolna dejstva, ker
         tožeče stranke ni pozval, naj odgovori na nova dejstva in trditve, navedene v intervenientovi izjavi z dne 9. oktobra 2000,
         torej o domnevnem letnem prihodku tožeče stranke, na trditve o količini prodanih proizvodov in na ugovor intervenienta zoper
         izjavo tožeče stranke, da so bili proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, v postopku prihoda na trg.

      59     Iz tega izhaja, da je treba izpodbijano odločbo razveljaviti, ne da bi se bilo treba izreči o drugih tožbenih razlogih tožeče
         stranke.

       Predlog o spremembi izpodbijane odločbe
      60     Tožeča stranka v utemeljevanje tega predloga odboru za pritožbe očita, da ni razveljavil odločbe oddelka za ugovore v delu,
         v katerem odločba določa, da naj zaprisežena izjava upravitelja imetnika prejšnje znamke ne bi bila zadosten dokaz.

      61     Glede tega je treba šteti, da kontinuiteta glede nalog znotraj UUNT pomeni, da mora odbor za pritožbe ponovno presoditi dokaze,
         ki jih je predložila tožeča stranka. Če bi bil rezultat drugačen kot rezultat, ki ga je sprejel pri odločanju na prvi stopnji,
         lahko odbor za pritožbe na podlagi člena 62(1) Uredbe št. 40/94 odloči o ugovoru ali pa preda primer oddelku za ugovore.

      62     Iz tega izhaja, da čeprav je bilo zatrjevanje tožeče stranke sprejeto, kot je razvidno v točki 60 zgoraj, bi moral odbor za
         pritožbe sam odločati o ugovoru ali pa predati primer oddelku za ugovore.

      63     Sodišče prve stopnje naj bi s tem, ko je razveljavilo odločbo oddelka za ugovore, spremenilo izpodbijano odločbo. Ta možnost,
         ki jo določa člen 63(3) Uredbe št. 40/94, velja načeloma le v okoliščinah, ko se o zadevi že sodi (sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 2. julija 2002 v zadevi SAT.1 proti UUNT (SAT.2), T-323/00, Recueil, str. II-2839, v postopku pritožbe, točka 18). Tako
         lahko Sodišče prve stopnje na podlagi dokazov, ki so mu bili predloženi, izda odločbo, ki bi jo moral izdati odbor za pritožbe
         na podlagi določb, ki se za ta primer uporabljajo. Iz prejšnje točke izhaja, da ta pogoj očitno ni bil izpolnjen.

      64     Glede na zgoraj navedeno Sodišču prve stopnje ni treba spremeniti izpodbijane odločbe.
       Stroški
      65     V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         V skladu s členom 87(4)(tretji pododstavek) Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje odredi, naj intervenient nosi svoje stroške.

      66     V tem primeru intervenient in UUNT v postopku nista uspela. Vendar tožeča stranka ni predlagala, naj se intervenientu naloži
         plačilo stroškov, in UUNT ni prerekal tožbenega predloga, naj se izključno njemu naloži plačilo stroškov tožeče stranke.

      67     Zato se UUNT poleg plačila njegovih stroškov naloži tudi plačilo stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka, intervenient
         pa nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba četrtega odbora za pritožbe UUNT (znamke in modeli) z dne 26. septembra 2001 (zadeva R 578/2000-4) se razveljavi.
      2)      V preostalem delu se tožba zavrne.
      3)      UUNT nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila tožeča stranka.
      4)      Intervenient nosi svoje stroške.

               Forwood

                Pirrung

                Meij

         Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 8. julija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 10. junija 1975. # Hauptzollamt Hamburg-Ericus proti Hamburger Import-Kompanie. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva 91-74.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. marca 2011.#Finanzamt Burgdorf proti Manfred Bog (C-497/09), CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG proti Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst (C-499/09), Lothar Lohmeyer proti Finanzamt Minden (C-501/09) in Fleischerei Nier GmbH & Co. KG proti Finanzamt Detmold (C-502/09).#Predlogi za sprejem predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija.#Obdavčenje - DDV - Šesta direktiva 77/388/EGS - Člena 5 in 6 - Opredelitev gospodarske dejavnosti kot ,dobava blaga‘ ali kot ,opravljanje storitev‘ - Prodaja jedi ali živil, pripravljenih za takojšnje zaužitje, na stojnicah ali v gostinskih vozilih - Prodaja pokovke in koruznega čipsa ,tortilja‘ (,nachos‘) za takojšnje zaužitje v kinematografih - Podjetje, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane na dom - Priloga H, kategorija 1 - Razlaga pojma ,živila‘.#Združene zadeve C-497/09, C-499/09, C-501/09 in C-502/09.

text:
      Združene zadeve C-497/09, C-499/09, C-501/09 in C-502/09
      Finanzamt Burgdorf in drugi
      proti
      Manfredu Bogu in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Obdavčenje – DDV – Šesta direktiva 77/388/EGS – Člena 5 in 6 – Opredelitev gospodarske dejavnosti kot ,dobava blaga‘ ali kot ,opravljanje storitev‘ – Prodaja jedi ali živil, pripravljenih za takojšnje zaužitje, na stojnicah ali v gostinskih vozilih – Prodaja pokovke in koruznega čipsa ,tortilja‘ (,nachos‘) za takojšnje zaužitje v kinematografih – Podjetje, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane na dom – Priloga H, kategorija 1 – Razlaga pojma ,živila‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Dobava blaga
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 5)
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 6)
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Možnost držav članic,
            da za določene dobave blaga in opravljanje storitev uporabijo nižjo stopnjo
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 12(3)(a) in Priloga H)
      1.        Člen 5 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo
         Sveta 92/111, je treba razlagati tako, da je prodaja sveže pripravljenih jedi ali obrokov, ki se lahko takoj zaužijejo, na
         stojnicah ali v gostinskih vozilih ali avlah kinematografov dobava blaga v smislu navedenega člena, če se na podlagi vsebinske
         preučitve celotne transakcije izkaže, da elementi opravljanja storitev, podani pred in med dobavo blaga, niso prevladujoči.

      Ker je priprava končnega toplega proizvoda na stojnicah ali v gostinskih vozilih omejena v bistvu na preproste in standardizirane
         postopke in ker večinoma ne poteka na podlagi naročila stranke, temveč stalno in redno v odvisnosti od predvidenega povpraševanja
         na splošno, ta priprava ni prevladujoč element zadevne transakcije in samo zaradi nje te transakcije ni mogoče označiti kot
         opravljanje storitev.

      Poleg tega zgolj obstoja pohištva v avlah kinematografov, ki je namenjeno – neizključno – temu, da se olajša morebitno zaužitje
         teh živil, ni mogoče obravnavati kot tak element opravljanja storitve, zaradi katerega bi bilo treba transakcijo kot celoto
         obravnavati kot opravljanje storitve.

      (Glej točke 68, 73 in 81 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 6 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo
         92/111, je treba razlagati tako, da so dejavnosti podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, opravljanje storitev
         v smislu navedenega člena, razen če je dejavnost podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, omejena na dobavo standardiziranih
         jedi in ni drugih dodatnih elementov opravljanja storitev ali če je iz drugih posebnih okoliščin razvidno, da je dobava jedi
         prevladujoč element transakcije.

      Drugače kot jedi, ki so dobavljene na stojnicah, pri restavracijskih vozilih in v kinematografih, jedi, ki jih na dom dostavi
         podjetje, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, namreč na splošno niso rezultat zgolj standardizirane priprave, temveč
         vsebujejo element opravljanja storitve, ki je veliko pomembnejši, njihova priprava pa zahteva več dela in več znanja.

      (Glej točki 77 in 81 ter točko 1 izreka.)
      3.        V skladu s členom 12(3)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila
         spremenjena z Direktivo 92/111, se lahko v skladu s to določbo nižje stopnje davka na dodano vrednost uporabljajo samo za
         dobavo blaga in opravljanje storitev iz Priloge H k tej direktivi.

      V primeru dobave blaga je treba pojem „živila“ iz kategorije 1 v Prilogi H k Šesti direktivi razlagati tako, da se nanaša
         tudi na jedi in obroke, ki so bili s kuhanjem, pečenjem, cvrtjem ali kako drugače pripravljeni za takojšnje zaužitje. Ta določba
         se namreč nanaša na živila na splošno in ne določa nobenega razlikovanja ali omejitve glede na vrsto trgovske dejavnosti,
         načina prodaje, pakiranja, priprave ali temperature.

      (Glej točke 84, 85 in 88 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 10. marca 2011(*)

      „Obdavčenje – DDV – Šesta direktiva 77/388/EGS – Člena 5 in 6 – Opredelitev gospodarske dejavnosti kot ,dobava blaga‘ ali kot ,opravljanje storitev‘ – Prodaja jedi ali živil, pripravljenih za takojšnje zaužitje, na stojnicah ali v gostinskih vozilih – Prodaja pokovke in koruznega čipsa ,tortilja‘ (,nachos‘) za takojšnje zaužitje v kinematografih – Podjetje, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane na dom – Priloga H, kategorija 1 – Razlaga pojma ,živila‘“
      V združenih zadevah C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 in C‑502/09,
      katerih predmet so predlogi za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki jih je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbami z dne 15. in 27. oktobra 2009, ki so na Sodišče prispele 3. decembra 2009, v postopkih

      Finanzamt Burgdorf (C-497/09)

      proti
      Manfredu Bogu,

      CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, nekdanja Hans-Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG (C-499/09),

      proti
      Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst,

      Lothar Lohmeyer (C-501/09)

      proti
      Finanzamt Minden
      in
      Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (C-502/09)

      proti
      Finanzamt Detmold,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, D. Šváby (poročevalec), E. Juhász, G. Arestis in T. von Danwitz, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: K. Malaček, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. novembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Boga H. Apking in T. Mittrach, odvetnika,
      –        za CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, nekdanjo Hans‑Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG, G. Dzieyk in A. Müller, odvetnika,
         ter A. Lukat, davčna svetovalka,

      –        za L. Lohmeyerja K. Meger, davčni svetovalec,
      –        za Fleischerei Nier GmbH & Co. KG M. Becker, odvetnik,
      –        za nemško vlado J. Möller in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo D. Triantafyllou, zastopnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago členov 2, 5(1) in 6(1) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja
         1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za
         odmero (77/388/EGS) (UL L 145, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/111/EGS z dne 14. decembra 1992 (UL L 384,
         str. 47, v nadaljevanju: Šesta direktiva), ter pojma „živila“, ki je naveden v kategoriji 1 v Prilogi H k navedeni direktivi.

      2        Ti predlogi so bili vloženi v okviru štirih sporov, in sicer med Finanzamt Burgdorf (davčna uprava Burgdorf) in M. Bogom (zadeva
         C‑497/09), med družbo CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, nekdanjo Hans‑Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: CinemaxX),
         in Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst (davčna uprava Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst) (zadeva C‑499/09), med L. Lohmeyerjem in
         Finanzamt Minden (davčna uprava Minden) (zadeva C‑501/09) ter med družbo Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Fleischerei
         Nier) in Finanzamt Detmold (davčna uprava Detmold) (zadeva C‑502/09), glede vprašanja, ali so različne dejavnosti prodaje
         jedi ali živil, pripravljenih za takojšnje zaužitje, dobava blaga v smislu člena 5 Šeste direktive ali opravljanje storitev
         v smislu člena 6 te direktive, in če so dobava blaga, ali je treba zanje uporabiti nižjo stopnjo davka na dodano vrednost
         (v nadaljevanju: DDV), ki jo za prodajo „živil“ v smislu kategorije 1 v Prilogi H k navedeni direktivi določa nemška zakonodaja.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Člen 2, točka 1, Šeste direktive določa:

      „Predmet [DDV] je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“.
      4        Člen 5(1) Šeste direktive določa:

      „,Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.“
      5        Člen 6(1) Šeste direktive določa:

      „,Opravljanje storitev‘ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v smislu člena 5.
      […]“
      6        Člen 12(3)(a) Šeste direktive določa:

      „Splošno stopnjo [DDV] določi vsaka država članica kot odstotek od davčne osnove in je enaka za dobavo blaga in za opravljanje
         storitev. […]

      […]
      Države članice lahko uporabljajo eno ali dve nižji davčni stopnji. Te stopnje se določijo kot odstotek od davčne osnove, ki
         ne sme biti nižji od 5 % in se uporablja samo za dobave kategorij blaga in storitev iz Priloge H.“

      7        V Prilogi H k Šesti direktivi z naslovom „Seznam dobav blaga in storitev, za katere se lahko uporabljajo nižje stopnje DDV“
         so v kategoriji 1 navedena „[ž]ivila (vključno s pijačami, razen alkoholnih pijač) za prehrano ljudi in živali; […] sestavine,
         ki so običajno namenjene za pripravo živil; proizvodi, ki se običajno uporabljajo kot dodatki ali nadomestki živil“.

      8        Direktiva Sveta 2009/47/ES z dne 5. maja 2009 o spremembah Direktive Sveta 2006/112/ES v zvezi z uporabo nižjih stopenj davka
         na dodano vrednost (UL L 116, str. 18) državam članicam dovoljuje uvedbo nižje stopnje davka za „restavracijske storitve in
         storitve cateringa“. Vendar ta direktiva v času dejanskega stanja, ki se obravnava v postopkih v glavni stvari, ni bila v
         veljavi.

       Nacionalno pravo
      9        Člen 1(1), točka 1, zakona o davku na dodano vrednost (Umsatzsteuergesetz, v nadaljevanju: UStG) določa:

      „Predmet davka na dodano vrednost so te transakcije:
      (1)      dobava in druge storitve, ki jih podjetnik na ozemlju države za plačilo opravi v okviru svojega podjetja.“
      10      Člen 3(1) UStG določa, da so „dobave podjetja storitve, s katerimi podjetje ali tretja oseba v njegovem imenu omogoči stranki
         ali tretji osebi v njenem imenu, da v svojem imenu razpolaga z blagom (prenos pravice do razpolaganja)“.

      11      Člen 3(9) UStG določa:

      „Druge storitve so storitve, ki niso dobava. […] Prodaja jedi in pijač za zaužitje na kraju samem je druga storitev. Jedi
         in pijače se prodajajo za zaužitje na kraju samem, če so glede na okoliščine prodaje namenjene zaužitju na kraju, ki je s
         krajem prodaje prostorsko povezan, in je za zaužitje na kraju samem na voljo posebna oprema.“

      12      Iz člena 12(2), točka 1, UStG je razvidno, da se nižja stopnja DDV uporabi med drugim za dobavo „izdelkov iz mesa, rib [itd.]“,
         „proizvodov iz žit, moke, škroba ali mleka [in] pekovskih proizvodov“, „proizvodov iz zelenjave, sadja [itd.]“ in „raznih
         živilskih proizvodov“ (blago, ki je navedeno v točkah 28 in od 31 do 33 priloge, na katero se sklicuje ta določba).

       Spori o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
       Zadeva C‑497/09
      13      M. Bog je na tedenskih tržnicah v treh enakih gostinskih vozilih prodajal pijače in jedi, pripravljene za zaužitje (predvsem
         klobase in pomfrit). Ta gostinska vozila so bila opremljena s prodajnim pultom, zaščitnim steklom in s pod njim nameščeno
         krožno „desko“ – iz materiala, ki se trži pod imenom „resopal“ – ki se lahko uporablja za zaužitje jedi na kraju samem. Ob
         strani teh vozil je bila nad drogom nameščena oprema, opisana kot zložljiv „jezik“ in zasnovana kot miza, ki je bila na isti
         višini in izdelana iz enakega materiala kot krožna „deska“. Predel, kjer se stranke lahko zadržujejo ob zaužitju hrane, je
         bil s premično streho zaščiten pred dežjem.

      14      M. Bog je v prijavi obračuna DDV za leto 2004 transakcije iz prodaje pijač opredelil kot transakcije, za katere se uporabi
         splošna stopnja DDV, transakcije iz prodaje jedi pa kot transakcije, za katere se uporabi nižja stopnja DDV. V okviru posebnega
         pregleda v zvezi z DDV je davčni inšpektor ugotovil, da so stranke M. Boga blago praviloma zaužile na kraju samem. Ker M. Bog
         ni navedel, v kolikšnem obsegu so stranke zaužile hrano ob gostinskih vozilih, je bilo ocenjeno, da je bilo 70 % transakcij
         prodaje jedi takih, ki se obdavčijo po splošni stopnji.

      15      Na podlagi tega je davčna uprava 27. decembra 2006 izdala spremenjeno odločbo o odmeri davka za leto 2004. M. Bog je zoper
         to odločbo vložil pritožbo.

      16      Pristojno Finanzgericht (finančno sodišče), ki je v bistvenem menilo, da je za razmejitev med dobavo živil, ki je obdavčena
         po splošni stopnji DDV, in tisto, ki je obdavčena po nižji stopnji, treba ugotoviti, ali elementi opravljanja storitev prevladajo
         z vsebinskega vidika, je tožbi M. Boga ugodilo. Vendar naj bi šlo v obravnavani zadevi za dobavo blaga, saj naj bi tožeča
         stranka v postopku v glavni stvari poleg priprave jedi dala na razpolago zgolj pokrite odlagalne površine ob svojih gostinskih
         vozilih, na katerih se lahko postrežejo jedi z namenom zaužitja, in zagotovila koše za smeti. Manjkali pa naj bi drugi elementi
         opravljanja storitev, ki so značilni za celostni vtis, ki ga pri obisku restavracije dajejo storitve lastnika ali zakupnika
         restavracije (zlasti postrežba, sedišča, zaprti prostori z uravnavano temperaturo oziroma primerno okolje za zaužitje hrane
         na prostem, garderobe, stranišča itd.).

      17      Davčna uprava je pri Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče) zoper odločbo navedenega Finanzgericht vložila zahtevo za revizijo,
         v kateri je navedla, da je bila dobava živil povezana s storitvami (priprava živil za jedi in dajanje na razpolago pokrite
         opreme za zaužitje hrane), ki presegajo zgolj prodajo.

      18      Predložitveno sodišče opozarja, da je v zvezi z razlikovanjem med dobavo blaga in opravljanjem storitev na področju ponudbe
         pripravljenih jedi in pijač Sodišče v sodbi z dne 2. maja 1996 v zadevi Faaborg-Gelting Linien (C‑231/94, Recueil, str. I‑2395)
         opredelilo razliko med gostinskimi transakcijami in transakcijami, ki se nanašajo na hrano, ki se odnese s seboj. Tako je
         za gostinske transakcije (opravljanje storitev) značilna „vrsta storitev ter postopkovnih faz, ki segajo od priprave jedi
         do njihove postrežbe“, od katerih je dobava hrane le en del, storitve pa v veliki meri prevladujejo, medtem ko gre za hrano,
         ki se odnese s seboj (dobava blaga), če se razen dobave hrane „ob tem ne opravljajo storitve, ki so namenjene temu, da je
         takojšnje uživanje jedi prijetno in da poteka v primernem okolju“.

      19      Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Bundesfinanzhof izhaja, da ni odločilno to, ali elementi opravljanja storitev gostinskih
         dejavnosti količinsko prevladajo v primerjavi z elementi priprave in dobave jedi, temveč to, ali ena od storitev, značilnih
         za gostinsko dejavnost, pri celostni presoji prevlada v vsebinskem smislu. Količinski pristop bi zaradi raznovrstnosti dejanskih
         stanj, to je raznolikosti in kompleksnosti jedi ter načina izročitve, povzročil tudi nerešljive težave v zvezi z razmejitvijo.

      20      Bundesfinanzhof je postopek priprave jedi ali obrokov v času, ki ga določi stranka, obravnavalo kot bistven element opravljanja
         storitev, ki pa skupaj z dodatnim elementom opravljanja storitev – v obravnavani zadevi na primer to, da so bile dane na razpolago
         visoke mize ali druga oprema, ki olajšujejo takojšnje zaužitje hrane in pijače – omogoča presojo, da v vsebinskem smislu prevladuje
         opravljanje storitev.

      21      Glede na trenutni razvoj prava Unije na področju DDV se predložitveno sodišče vseeno sprašuje, ali transakcij ne zaznamuje
         že priprava jedi ali obrokov, namenjenih za takojšnje zaužitje, tako da naj ne bi bilo pomembno, ali so k temu dodane še druge
         storitve.

      22      Če je treba prodajo jedi obravnavati kot opravljanje storitev le takrat, kadar so k temu dodane še druge storitve, pa predložitveno
         sodišče poudarja, da je tožena stranka v postopku v glavni stvari predvidela dodatno opremo, ki omogoča zaužitje na kraju
         samem. Toda dodaja, da je v obravnavanem primeru del strank pripravljene jedi ali obroke kupil izključno zato, da jih odnese
         s seboj, in torej ni izkoristil ponujene možnosti, da jih zaužije na kraju samem.

      23      Nazadnje predložitveno sodišče navaja, da če pripravljene jedi ali obroki niso „živila“ v smislu kategorije 1 iz Priloge H
         k Šesti direktivi, države članice ne bi bile upravičene do tega, da bi za take jedi ali obroke uporabile nižjo stopnjo DDV,
         čeprav bi šlo za dobavo blaga.

      24      Bundesfinanzhof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se prodaja jedi ali obrokov, pripravljenih za takojšnje zaužitje, šteje za dobavo [blaga] v smislu člena 5 Šeste direktive
         […]?

      2.      Ali je odgovor na prvo vprašanje odvisen od tega, ali so prisotni dodatni elementi opravljanja storitev (priprava opreme za
         zaužitje hrane na kraju samem)?

      3.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba pojem ,živila‘ v kategoriji 1 iz Priloge H k Šesti direktivi razlagati
         tako, da je s tem zajeta le hrana ,za s seboj‘, kot se običajno prodaja v trgovinah z živili, ali pa so s tem zajete tudi
         jedi oziroma obroki, ki so bili s cvrtjem, kuhanjem ali kako drugače pripravljeni za takojšnje zaužitje?“

       Zadeva C‑499/09
      25      Družba CinemaxX upravlja kinematografe v več krajih v Nemčiji.

      26      Poleg številnih slaščic in pijač lahko obiskovalci kinematografov v avlah kupijo tudi pokovko in koruzni čips „tortilja“ („nachos“)
         v različnih mericah. Same stojnice niso opremljene s pulti za zaužitje hrane in pijače, vendar je mogoče v avlah nekaterih
         kinematografov najti različno število visokih miz in barskih stolov, ponekod tudi klopi, stole, mize in stenske pulte. Vsa
         navedena oprema pa ni na voljo v vseh kinematografih. V nekaterih kinodvoranah so na sedežih nameščena držala za lončke.

      27      Pokovka se pripravi tako, da se aparat za pripravo pokovke napolni z ustreznimi količinami sladkorja, koruze, soli za pokovko
         in olja. Del pripravljene pokovke se nemudoma prenese v grelnike, postavljene na prodajnem pultu. Ob naročilu se papirnate
         vrečke različnih velikosti z lopatico napolnijo s pokovko iz tega grelnika in se v različnih velikosti prodajajo obiskovalcem
         kinematografa. Preostali del pripravljene pokovke se hrani v velikih vrečkah ali koritih in se po potrebi naknadno preloži
         v te grelnike. Koruzni čips „tortilja“ se pri dobaviteljih praviloma naroča v paketih po 500 g. Prav tako se preloži v grelnik,
         v katerem koruzni čips ostane topel. Ob naročilu koruznega čipsa so na voljo tudi različne omake. Te so pogrete in razdeljene
         na porcije.

      28      Pri prijavi obračuna DDV za junij 2005 je družba CinemaxX promet, ki je bil ustvarjen s prodajo pokovke in koruznega čipsa
         „tortilja“, prijavila kot transakcije, za katere se uporabi nižja stopnja DDV. Davčna uprava je izpodbijala ta obračun in
         izdala odločbo, s katero je določila, da so te transakcije obdavčene po splošni stopnji.

      29      Pritožba, ki jo je družba CinemaxX zoper to odločbo vložila pri davčni upravi, je bila zavrnjena, prav tako tožba, ki jo je
         ta družba vložila pri pristojnem Finanzgericht. To je štelo, da zadevne transakcije niso bile dobava blaga, temveč „druge
         storitve“ v smislu člena 3(9) UStG, ker družba CinemaxX ni prodajala hrane, ki se odnese s seboj, temveč jedi za takojšnje
         zaužitje.

      30      Družba CinemaxX je pri predložitvenem sodišču vložila zahtevo za revizijo, v kateri je navedla, da gre pri prodaji jedi in
         obrokov za gostinske storitve, za katere se uporablja splošna stopnja DDV le, če je element opravljanja storitev prevladujoč.
         Vzdrževanje temperature pokovke in koruznega čipsa „tortilja“ naj pri tem ne bi bilo odločilno, ker gre le za živilu primerno
         hrambo oziroma za vzdrževanje temperature, optimalne za prodajo. Poleg tega naj ne bi bilo bistveno niti to, da ni na voljo
         embalaža, s katero bi bilo mogoče hrano odnesti s seboj, saj naj zgolj z neobstojem embalaže ne bi bilo mogoče nadomestiti
         niti elementa opravljanja storitev niti ustreznih pogojev za zaužitje. Niti čiščenje kinodvoran naj se ne bi smelo upoštevati
         v škodo družbe CinemaxX. Visoke mize in barski stoli ter druga oprema naj ne bi bili namenjeni zaužitju pokovke in koruznega
         čipsa „tortilja“, ker naj bi večina obiskovalcev, ki kupijo ta živila v kinematografih, ta zaužila v kinodvoranah, ne pa v
         avlah. Poleg tega naj se storitve, ki jih opravi družba CinemaxX, ne bi razlikovale od storitev, opravljenih v supermarketih
         ali v kioskih v zvezi s prodajo hrane. Z vidika povprečnega obiskovalca kinematografov naj bi bila ta prodaja le dodatek k
         ogledu kinematografske predstave. Družba CinemaxX naj ne bi opravljala nobene gostinske storitve, kot je postrežba v kinodvorani.

      31      Bundesfinanzhof je na podlagi ugotovitev, ki so enake tistim, ki so v zvezi z zadevo C‑497/09 navedene v točkah od 18 do 23
         te sodbe, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se prodaja jedi ali obrokov, pripravljenih za takojšnje zaužitje, šteje za dobavo [blaga] v smislu člena 5 Šeste direktive
         […]?

      2.      Ali je odgovor na prvo vprašanje odvisen od tega, ali so prisotni dodatni elementi opravljanja storitev (prepustitev v uporabo
         miz, stolov in druge opreme za zaužitje hrane, predstavitev kinematografskega dogodka)?

      3.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba pojem ,živila‘ v kategoriji 1 iz Priloge H k Šesti direktivi razlagati
         tako, da je s tem zajeta le hrana ,za s seboj‘, kot se običajno prodaja v trgovinah z živili, ali pa so s tem zajete tudi
         jedi oziroma obroki, ki so bili s cvrtjem, kuhanjem ali kako drugače pripravljeni za takojšnje zaužitje?“

       Zadeva C-501/09
      32      L. Lohmeyer je od leta 1996 do leta 1999 upravljal več gostinskih stojnic in žar. Tam je prodajal gotove jedi (pečene klobase,
         klobase s curryjem, hot doge, pomfrit, pečene goveje zrezke, slanino, nabodala, kotlete). Ves promet, ki ga je ustvaril s
         prodajo teh jedi, je obračunal kot transakcije, za katere se uporablja nižja stopnja DDV.

      33      Vendar je davčna uprava ugotovila, da so bile te stojnice opremljene s pulti, in je menila, da gre za posebno opremo, namenjeno
         za zaužitje jedi na kraju samem, zaradi česar je treba zadevne transakcije načeloma obdavčiti po splošni stopnji DDV. Ker
         ni izključila možnosti, da del kupcev teh pultov ni uporabil za zaužitje jedi, temveč je kupil jedi „za s seboj“, je ta uprava
         presodila, da je treba 80 % transakcij obdavčiti po splošni stopnji DDV.

      34      Davčna uprava je zato 28. maja 2002 sprejela spremenjene odločbe o odmeri davka za leta od 1996 do 1999. Pritožba in tožba,
         ki ju je L. Lohmeyer vložil zoper to odločbo, sta bili zavrnjeni.

      35      L. Lohmeyer je pri predložitvenem sodišču vložil zahtevo za revizijo, v kateri je v bistvu navedel, da pult, postavljen ob
         stojnici, ni infrastruktura v smislu sodne prakse Sodišča.

      36      Bundesfinanzhof je s sklicevanjem na zgoraj navedeno sodbo Faaborg‑Gelting Linien v sodbi z dne 18. decembra 2008 presodilo,
         da je priprava jedi ali obroka v času, ki je določen glede na posamezno stranko, bistven element opravljanja storitve. Vendar
         predložitveno sodišče ob upoštevanju kritik te sodne prakse meni, da ni dovolj gotovo, da je treba pripravo jedi v nekem trenutku
         šteti za bistven element, ki bodisi sam bodisi v povezavi z nezanemarljivo dodatno storitvijo, ki se opravi v trenutku predaje
         stranki, omogoča, da se šteje, da gre na splošno za opravljanje storitev.

      37      Bundesfinanzhof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba pojem ,živila‘ iz kategorije 1 v Prilogi H k Šesti direktivi […] razlagati tako, da je s tem zajeta le hrana
         ,za s seboj‘, kot se običajno prodaja v trgovinah z živili, ali pa so s tem zajete tudi jedi oziroma obroki, ki so bili s
         cvrtjem, kuhanjem ali kako drugače pripravljeni za takojšnje zaužitje?

      2.      Če so ,živila‘ v smislu kategorije 1 iz Priloge H k Šesti direktivi tudi jedi ali obroki, ki so namenjeni takojšnjemu zaužitju,
         ali je treba prvi stavek člena 6(1) Šeste direktive razlagati tako, da se ta nanaša na prodajo sveže pripravljenih jedi ali
         obrokov, ki jih stranka zaužije na kraju samem ob uporabi priprav za zaužitje jedi, kot so pulti, visoke mize ali podobno,
         in jih ne vzame s seboj?

       Zadeva C‑502/09
      38      Družba Fleischerei Nier je komanditna družba, ki upravlja mesnico in opravlja dejavnost priprave in dostave hrane na dom (catering).
         V okviru te dejavnosti je naročene jedi dostavljala v zaprtih posodah, ki ohranjajo toploto, pri čemer je glede na željo stranke
         dala na razpolago tudi posodo, jedilni pribor, visoke mize in osebje.

      39      Družba Fleischerei Nier je na računih za plačilo uporabe posode, jedilnega pribora, visokih miz in osebja uporabila splošno
         stopnjo DDV, za plačilo dobave jedi pa nižjo stopnjo DDV.

      40      Toda davčna uprava je menila, da bi bilo treba tudi za dobavo hrane uporabiti splošno stopnjo DDV, če so bili skupaj z njo
         dani na razpolago posoda, jedilni pribor, visoke mize ali osebje, in je zato izdala spremenjeno odločbo o odmeri davka.

      41      V pritožbenem postopku sta se stranki sporazumeli, da je treba za prihodke od dobave hrane uporabiti splošno stopnjo DDV,
         kadar je družba Fleischerei Nier dala na voljo tudi osebje. Pritožba in tožba zoper spremenjeno odločbo o odmeri davka sta
         bili zavrnjeni.

      42      Družba Fleischerei Nier je v zahtevi za revizijo, ki jo je vložila, v bistvu navedla, da je prepustitev v uporabo posode in
         jedilnega pribora dodatna storitev k dostavi hrane, ki ne upravičuje, da se celotna transakcija opredeli kot opravljanje storitve.
         Za dejavnost priprave in dostave hrane je značilno, da želi stranka svoje goste pogostiti v domačih prostorih, tako da take
         transakcije ni mogoče enačiti z gostinsko transakcijo.

      43      Bundesfinanzhof se je sklicevalo na zgoraj navedeno sodbo Faaborg‑Gelting Linien in presodilo, da so storitve podjetja, ki
         se ukvarja z dejavnostjo priprave in dostave hrane, enotna storitev, če so poleg dobave pripravljenih jedi dobavljeni še posoda
         in pribor, ki se nato tudi pomijeta, in da je priprava jedi ali obroka v času, ki je določen glede na posamezno stranko, bistven
         element opravljanja storitve. Vendar to sodišče ob upoštevanju argumentov družbe Fleischerei Nier in kritik pravnih teoretikov
         meni, da ni več mogoče z dovolj gotovosti šteti, da je ta sodna praksa v skladu z načeli prava Unije.

      44      Predložitveno sodišče meni, da podjetje, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, opravlja enotno storitev, ne pa več samostojnih
         glavnih storitev, in to neodvisno od tega, ali je bila za kupca poleg dobave jedi opravljena ena ali več dodatnih fakultativnih
         storitev, kot je prepustitev na razpolago posode, jedilnega pribora, visokih miz ali osebja.

      45      Po mnenju predložitvenega sodišča je treba razjasniti, ali je to, da se pri opredelitvi enotne storitve podjetja, ki se ukvarja
         s pripravo in dostavo hrane, postopek priprave jedi iz več živil šteje za element opravljanja storitve, v skladu s pravom
         Unije.

      46      Predložitveno sodišče meni, da je treba določiti v praksi uporabljiva pravila, ki bi omogočila, da bi se pri opredelitvi teh
         storitev dobili predvidljivi rezultati in da bi bila vsakemu, ki se ukvarja s tako dejavnostjo, zagotovljena pravna varnost.
         Po mnenju tega sodišča ni dvoma, da je treba enotno storitev vedno obravnavati kot opravljanje storitev, če je dano na razpolago
         strežno osebje, medtem ko se druge obravnavane storitve ne smejo šteti za značilne ali prevladujoče, če so njihovi dejanski
         skupni stroški veliko manjši od dejanskih stroškov jedi, ki so pripravljene za postrežbo.

      47      Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali je tak pristop skladen s sodno prakso Sodišča, in navaja, da so lahko v skladu
         s sodbo z dne 27. oktobra 2005 v zadevi Levob Verzekeringen in OV Bank (C‑41/04, ZOdl., str. I‑9433, točka 28) pri določitvi
         prevladujočih elementov kompleksne storitve med drugim pomembni nastali stroški, da pa v skladu s sodbo z dne 29. marca 2007
         v zadevi Aktiebolaget NN (C‑111/05, ZOdl., str. I‑2697, točka 37) pri opredelitvi kompleksne transakcije ne smejo biti odločilni
         samo stroški .

      48      Bundesfinanzhof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba pojem ,živila‘ iz kategorije 1 v Prilogi H k Šesti direktivi […] razlagati tako, da je s tem zajeta le hrana
         ,za s seboj‘, kot se običajno prodaja v trgovinah z živili, ali pa so s tem zajete tudi jedi oziroma obroki, ki so bili s
         cvrtjem, kuhanjem ali kako drugače pripravljeni za takojšnje zaužitje?

      2.      Če so ,živila‘ v smislu kategorije 1 iz Priloge H k Šesti direktivi tudi jedi ali obroki za takojšnje zaužitje, ali je treba
         postopek priprave jedi ali obrokov obravnavati kot element opravljanja storitve, če je treba odločiti, ali je treba enotno
         storitev podjetja, ki se ukvarja z dejavnostjo priprave in dostave hrane za zabave in proslave (dostava gotovih jedi ali obrokov,
         pripravljenih za zaužitje, in njihov prevoz ter po potrebi prepustitev v uporabo jedilnega pribora in posode in/ali visokih
         miz ter odvoz v uporabo predanega blaga), opredeliti kot dobavo hrane, za katero velja davčna ugodnost (kategorija 1 iz Priloge H
         k tej direktivi), ali kot opravljanje storitev, za katero davčna ugodnost ne velja (člen 6(1) te direktive)?

      3.      Če je treba na drugo vprašanje odgovoriti nikalno, ali je v skladu s členom 2, točka 1, v povezavi s členoma 5(1) in 6(1)
         Šeste direktive, da je odločitev o tem, ali bo enotna storitev podjetja, ki se ukvarja z dejavnostjo priprave in dostave hrane,
         opredeljena bodisi kot dobava blaga bodisi kot opravljanje storitev posebne vrste, odvisna samo in posebej od števila elementov,
         ki imajo naravo opravljanja storitve (dveh ali več), v primerjavi z deležem dobave, ali pa je treba elemente, ki imajo naravo
         opravljanja storitve, presojati neodvisno od njihovega števila, in če je odgovor pritrdilen, po katerih merilih?“

      49      V skladu s členom 43 Poslovnika Sodišča so bile zadeve C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 in C‑502/09 s sklepom predsednika Sodišča
         z dne 3. februarja 2010 zaradi medsebojne povezanosti združene za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

       Vprašanja za predhodno odločanje
      50      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem v zadevah C‑497/09 in C‑499/09, z drugim vprašanjem v zadevi C‑501/09 ter
         z drugim in tretjim vprašanjem v zadevi C‑502/09, ki jih je treba obravnavati skupaj, Sodišče v bistvu sprašuje, ali so različne
         dejavnosti dobave jedi in obrokov, pripravljenih za takojšnje zaužitje, ki se obravnavajo v štirih postopkih v glavni stvari,
         dobava blaga v smislu člena 5 Šeste direktive ali opravljanje storitev v smislu člena 6 te direktive in kakšen vpliv imajo
         lahko v zvezi s tem dodatni elementi opravljanja storitve.

       Uvodne ugotovitve
      51      Najprej je treba določiti, ali je treba z vidika DDV različne dejavnosti, ki se obravnavajo v postopkih v glavni stvari, šteti
         za ločene transakcije, ki se obdavčijo ločeno, ali za enotne kompleksne transakcije, sestavljene iz več elementov.

      52      Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, je treba, kadar transakcija obsega skupek elementov in dejanj, upoštevati vse okoliščine,
         v katerih se opravi zadevna transakcija, da bi se ugotovilo, prvič, ali gre za dve ali več ločenih transakcij ali pa gre za
         enotno transakcijo, in drugič, ali je treba v zadnjem primeru to transakcijo opredeliti kot dobavo blaga ali opravljanje storitev
         (glej zgoraj navedeni sodbi Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 19, in Aktiebolaget NN, točka 21).

      53      Sodišče je presodilo tudi, da po eni strani iz člena 2 Šeste direktive izhaja, da je treba vsako transakcijo po navadi šteti
         za ločeno in neodvisno, ter da se po drugi strani transakcija, ki z gospodarskega vidika obsega eno samo storitev, ne sme
         umetno razdeliti, da se ne bi izkrivilo delovanje sistema DDV. Šteti je treba, da gre za enotno storitev, kadar sta dva ali
         več elementov ali dejanj, ki jih davčni zavezanec opravi za svojo stranko, tako tesno povezana, da dejansko sestavljata eno
         samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila umetna (zgoraj navedeni sodbi Levob Verzekeringen in OV Bank,
         točki 20 in 22, in Aktiebolaget NN, točki 22 in 23).

      54      Poleg tega gre za enotno storitev, če je treba enega ali več elementov šteti za glavno storitev, medtem ko je treba druge
         elemente obravnavati kot eno ali več pomožnih storitev, ki se z davčnega vidika obravnavajo enako kot glavna storitev. Natančneje,
         storitev je treba šteti za pomožno storitev glavne storitve, če sama za stranko ni cilj, temveč sredstvo, da lahko uporablja
         glavno storitev ponudnika storitve pod boljšimi pogoji (glej zlasti sodbo z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C‑349/96,
         Recueil, str. I‑973, točka 30; zgoraj navedeno sodbo Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 21; ter sodbi z dne 11. junija 2009
         v zadevi RLRE Tellmer Property, C‑572/07, ZOdl., str. I‑4983, točka 18, in z dne 2. decembra 2010 v zadevi Everything Everywhere,
         C‑276/09, še neobjavljena v ZOdl., točki 24 in 25).

      55      V okviru sodelovanja, vzpostavljenega na podlagi člena 267 PDEU, je v pristojnosti nacionalnih sodišč, da ugotovijo, ali gre
         v posameznem primeru za tak primer, in v tem pogledu dokončno presodijo vsa dejstva (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi
         CPP, točka 32, in Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 23).

      56      V obravnavanem primeru je v vseh postopkih v glavni stvari podana kombinacija dobave blaga in različnih elementov opravljanja
         storitev in predložitveno sodišče meni, da ta dobava blaga in te storitve z vidika DDV sestavljajo enotno transakcijo. Niti
         iz predložitvenih odločb niti iz stališč, ki so bila predložena Sodišču, ni razvidno, da ta opredelitev ni bila opravljena
         v skladu z zgoraj navedenimi merili.

      57      V zvezi s storitvami, ki spadajo v dejavnost podjetja, ki se ukvarja z dejavnostjo priprave in dostave hrane na dom, kot je
         ta iz postopka v glavni stvari v zadevi C‑502/09, je zlasti upoštevno, da obstoj enotne storitve ni odvisen od tega, ali podjetje,
         ki se ukvarja z dejavnostjo priprave in dostave hrane, izda le en račun, ki se nanaša na vse elemente, ali pa za dobavo jedi
         izda ločen račun (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe CPP, točka 31; Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 25, in Everything
         Everywhere, točka 29).

       Opredelitev kot dobava blaga ali opravljanje storitev
      58      Opozoriti je treba, da je Šesta direktiva uvedla skupni sistem DDV, ki temelji zlasti na enotni opredelitvi obdavčljivih transakcij
         (glej zlasti sodbo z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi, C‑255/02, ZOdl., str. I‑1609, točka 48).

      59      Glede pojma „dobava blaga“ člen 5(1) Šeste direktive določa, da taka dobava pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem
         v stvareh kot lastnik. V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ta pojem zajema vsak prenos premoženja v stvareh ene
         stranke, ki pooblasti drugo stranko, da dejansko razpolaga s to stvarjo kot lastnik (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Halifax
         in drugi, točka 51).

      60      Glede pojma „opravljanje storitev“ iz člena 6(1) Šeste direktive izhaja, da zajema vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v
         smislu člena 5 te direktive.

      61      Za ugotovitev, ali je treba enotno kompleksno storitev, kot so te, ki se obravnavajo v postopkih v glavni stvari, opredeliti
         kot „dobavo blaga“ ali kot „opravljanje storitve“, je treba upoštevati vse okoliščine, v katerih se opravi zadevna transakcija,
         da bi se ugotovilo, kateri elementi so značilni in kateri elementi so prevladujoči (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedene
         sodbe Faaborg‑Gelting Linien, točki 12 in 14; Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 27, in Aktiebolaget NN, točka 27, ter
         sodbo z dne 11. februarja 2010 v zadevi Graphic Procédé, C‑88/09, ZOdl., str. I-1049, točka 24).

      62      Poudariti je treba tudi, da mora biti prevladujoči element določen tako, da je utemeljen z vidika povprečnega potrošnika (glej
         v tem smislu zlasti zgoraj navedeni sodbi Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 22, in Everything Everywhere, točka 26) in
         da se pri presoji celote upošteva, kako pomembni so elementi opravljanja storitve glede na elemente dobave blaga v vsebinskem,
         in ne le količinskem smislu.

      63      V zvezi s tem je treba opozoriti, da glede na to, da trženje blaga zmeraj spremlja minimalno opravljanje storitev, kot je
         predstavitev izdelkov na tržnih policah ali izdaja računa, se lahko pri presoji deleža, ki ga zavzema opravljanje storitev
         v celotni kompleksni transakciji, ki obsega tudi dobavo dobrine, upoštevajo samo storitve, ki se razlikujejo od storitev,
         ki nujno spremljajo trženje blaga (sodba z dne 10. marca 2005 v zadevi Hermann, C‑491/03, ZOdl., str. I‑2025, točka 22).

      64      Sodišče je v točki 14 zgoraj navedene sodbe Faaborg‑Gelting Linien podrobneje presodilo, da je za gostinsko transakcijo značilen
         skupek elementov in dejanj, med katerimi je dobava hrane le eden od sestavnih delov in med katerimi storitve močno prevladujejo.
         Zato jo je treba obravnavati kot storitev v smislu člena 6(1) Šeste direktive. Drugače pa je, če se transakcija nanaša na
         živila, ki se odnesejo s seboj, in če se v zvezi s to transakcijo ne opravljajo storitve, ki so namenjene temu, da je uživanje
         jedi na kraju samem prijetno in da poteka v primernem okolju.

      65      V zvezi z gostinskimi storitvami, ki so se opravljale na trajektih, je Sodišče poudarilo, da je dobava gotovih jedi in pijač,
         ki so pripravljene za takojšnje zaužitje, rezultat več storitev, in sicer od kuhanja jedi do njihove dejanske izročitve, in
         da se pri tem stranki prepusti v uporabo potrebna organizacijska celota, ki zajema jedilnico s stranskimi prostori (garderoba
         itd.), pohištvo in posodo. Fizične osebe, katerih poklicna dejavnost je opravljanje teh gostinskih storitev, po potrebi pripravijo
         pogrinjke, svetujejo gostu in predstavijo ponujene jedi ali pijače, jih prinesejo in nazadnje po zaužitju pospravijo mize
         (zgoraj navedena sodba Faaborg‑Gelting Linien, točka 13).

      66      V obravnavanem primeru se glede na podatke, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, dejavnosti, ki se obravnavajo v postopkih
         v glavni stvari v zadevah C‑497/09 in C‑501/09, nanašajo na prodajo – v gostinskih vozilih ali na stojnicah – klobas, pomfrita
         in drugih živil, pripravljenih, da se še topli takoj zaužijejo.

      67      V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je prvi pogoj za prodajo takih proizvodov, da so bili ti skuhani ali pogreti,
         kar je storitev, ki jo je treba upoštevati pri celostni presoji zadevne transakcije, da bi se opredelila kot dobava blaga
         ali kot opravljanje storitev.

      68      Ker pa je priprava končnega toplega proizvoda omejena v bistvu na preproste in standardizirane postopke in ker večinoma ne
         poteka na podlagi naročila stranke, temveč stalno in redno v odvisnosti od predvidenega povpraševanja na splošno, ta priprava
         ni prevladujoč element zadevne transakcije in samo zaradi nje te transakcije ni mogoče označiti kot opravljanje storitev.

      69      Poleg tega je treba v zvezi z elementi opravljanja storitve, ki so značilni za gostinske transakcije, kot so razvidni iz sodne
         prakse, na katero je bilo opozorjeno v točkah od 63 do 65 te sodbe, ugotoviti, da dejavnosti, ki se obravnavajo v postopkih
         v glavni stvari v zadevah C‑497/09 in C‑501/09, ne vključujejo ne osebja za strežbo, ne dejanskega svetovanja strankam, ne
         postrežbe v pravem pomenu besede, ki zlasti pomeni prenos naročila v kuhinjo ter poznejšo predstavitev jedi in njihovo postrežbo
         strankam, ne zaprtih prostorov z uravnavano temperaturo, ki so posebej namenjeni uživanju prodajanih živil, ne garderobe,
         ne stranišč, niti – kar je bistveno – ne vključujejo ne posode, ne pohištva, ne jedilnega pribora.

      70      Elementi opravljanja storitev, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, so namreč le osnovna oprema, in sicer preprosti jedilni
         pulti brez sedišč, ki omejenemu številu strank omogočajo uživanje jedi na kraju samem na prostem. Taka osnovna oprema terja
         zanemarljiv človeški vložek. V teh okoliščinah so navedeni elementi le minimalne pomožne storitve in niso take, da bi lahko
         spremenile to, da je glavna storitev, to je dobava blaga, prevladujoča.

      71      Zgoraj navedene ugotovitve veljajo tudi za dejavnosti prodaje pokovke in koruznega čipsa „tortilja“ v avlah kinematografov,
         kakršne se obravnavajo v postopku v glavni stvari v zadevi C‑499/09.

      72      Kot je razvidno iz opisa dejanskega stanja, ki ga je podalo predložitveno sodišče, sta priprava pokovke, ki sovpada z njeno
         proizvodnjo, ter razdeljevanje te pokovke in koruznega čipsa „tortilja“ v embalaži sestavni del prodaje teh proizvodov in
         torej nista transakciji, ki bi bili neodvisni od prodaje teh proizvodov. Poleg tega se priprava živil in njihovo vzdrževanje
         na določeni temperaturi opravljata redno, ne pa na podlagi naročila posamezne stranke.

      73      Ugotoviti je treba tudi, da je prepustitev v uporabo pohištva (visoke mize, barski stoli, stoli in klopi) – ki poleg tega
         ni na voljo v vseh kinematografih – neodvisna od prodaje pokovke in koruznega čipsa „tortilja“ in da je prostor, ki je opremljen
         s tem pohištvom, prav tako uporablja kot čakalnica ali mesto srečanja. Poleg tega se navedena živila v praksi zaužijejo v
         kinematografskih dvoranah. V ta namen so sedeži v nekaterih kinematografskih dvoranah opremljeni z držali za lončke, katerih
         namen je tudi, da se v dvoranah ohranja čistoča. Zgolj obstoja tega pohištva, ki je namenjeno – neizključno – temu, da se
         olajša morebitno zaužitje teh živil, ni mogoče obravnavati kot tak element opravljanja storitve, zaradi katerega bi bilo treba
         transakcijo kot celoto obravnavati kot opravljanje storitve.

      74      Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je v zvezi z dejavnostmi, kakršne se obravnavajo v postopkih v glavni stvari v zadevah
         C‑497/09, C‑499/09 in C‑501/09, prevladujoči element zadevnih transakcij, obravnavanih kot celota, dobava jedi ali živil,
         ki so pripravljena za takojšnje zaužitje, saj je njihova preprosta in standardizirana priprava bistveno povezana s temi jedmi
         ali živili, prepustitev v uporabo osnovne opreme, ki omogoča zaužitje živil na kraju samem omejenemu številu strank, pa je
         povsem postranska in manj pomembna značilnost. To, ali stranke navedeno osnovno opremo uporabljajo ali ne, ni pomembno, ker
         glede na to, da takojšnje zaužitje na kraju samem ni bistvena značilnost zadevne transakcije, to ne more določiti njene narave.

      75      V zvezi z dejavnostmi podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane v okviru zabav in prireditev, kakršne se obravnavajo
         v postopku v glavni stvari v zadevi C‑502/09, je najprej treba poudariti, da je – kot je razvidno iz točke 38 te sodbe – mogočih
         več kombinacij transakcij, ki so odvisne od želje strank, in sicer od zgolj priprave in dostave jedi do polne storitve, ki
         vključuje med drugim prepustitev v uporabo posode in pohištva (mize in stoli), oblikovanje jedi, okrasitev, prepustitev na
         razpolago osebja, ki skrbi za strežbo, svetovanje pri sestavi menija ter po potrebi izbiro pijač.

      76      Nato je treba opozoriti, da če gre za enotno storitev, je opredelitev transakcije kot dobava blaga ali kot opravljanje storitev
         odvisna od vseh okoliščin dejanskega stanja, pri čemer se upoštevajo elementi, ki so z vidika potrošnika v vsebinskem smislu
         prevladujoči.

      77      V zvezi z jedmi, ki jih na dom dostavi podjetje, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, je treba navesti, da drugače kot
         jedi, ki so dobavljene na stojnicah, pri restavracijskih vozilih in v kinematografih te jedi na splošno niso rezultat zgolj
         standardizirane priprave, temveč vsebujejo element opravljanja storitve, ki je veliko pomembnejši, njihova priprava pa zahteva
         več dela in več znanja. Kakovost jedi, ustvarjalnost in oblikovanje so v tem primeru elementi, ki so za stranke večinoma odločilni.
         Stranki pogosto ni ponujena zgolj možnost, da sama sestavi meni, temveč celo to, da se pripravijo posamezne jedi po naročilu.
         Ta element storitve je viden tudi na terminološki ravni, saj se v pogovornem jeziku na splošno uporablja besedna zveza „catering
         storitve“, govori pa se o jedeh, ki so bile „naročene“, in ne „kupljene“ pri podjetju, ki se ukvarja s pripravo in dostavo
         hrane na dom.

      78      To podjetje nato dostavi jedi v zaprtih posodah, ki ohranjajo toploto, ali pa jih pogreje na kraju samem. Za stranko je bistveno
         tudi to, da so jedi dostavljene v točno določenem trenutku, ki ga je sama izbrala.

      79      Poleg tega storitev podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane na dom, lahko vključuje tudi elemente, ki omogočajo
         zaužitje, kot so dobava posode, pribora in celo pohištva. V zvezi s temi elementi pa je – drugače od zgolj prepustitve v uporabo
         osnovne opreme v primeru stojnic, gostinskih vozil in kinematografov – potreben tudi vložek ljudi, ki to opremo prinesejo,
         odnesejo in po potrebi pomijejo.

      80      Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba šteti – razen če je dejavnost podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane,
         omejena na dobavo standardiziranih jedi in ni drugih elementov dodatnih storitev ali če je iz drugih posebnih okoliščin razvidno,
         da je dobava jedi prevladujoč element transakcije – da so dejavnosti podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane,
         opravljanje storitev.

      81      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba na prvo in drugo vprašanje v zadevah C‑497/09 in C‑499/09, na drugo vprašanje
         v zadevi C‑501/09 ter na drugo in tretje vprašanje v zadevi C‑502/09 odgovoriti, da je treba člena 5 in 6 Šeste direktive
         razlagati tako, da:

      –        je prodaja sveže pripravljenih jedi ali obrokov, ki se lahko takoj zaužijejo, na stojnicah ali v gostinskih vozilih ali avlah
         kinematografov dobava blaga v smislu navedenega člena 5, če se na podlagi vsebinske preučitve celotne transakcije izkaže,
         da elementi opravljanja storitev, podani pred in med dobavo blaga, niso prevladujoči;

      –        so dejavnosti podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, opravljanje storitev v smislu navedenega člena 6, razen
         če je dejavnost podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, omejena na dobavo standardiziranih jedi in ni drugih
         dodatnih elementov opravljanja storitev ali če je iz drugih posebnih okoliščin razvidno, da je dobava jedi prevladujoč element
         transakcije.

       Pojem „živila“ iz kategorije 1 v Prilogi H k Šesti direktivi
      82      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v zadevah C‑497/09 in C‑499/09 ter s prvim vprašanjem v zadevah C‑501/09 in C‑502/09,
         ki ju je treba obravnavati skupaj, Sodišče sprašuje, ali se v primeru, da so transakcije, ki se obravnavajo v različnih postopkih
         v glavni stvari, dobava blaga, pojem „živil“ iz kategorije 1 v Prilogi H k Šesti direktivi nanaša tudi na jedi in obroke,
         ki so bili pripravljeni za takojšnje zaužitje.

      83      Ker v Šesti direktivi ni opredelitve pojma živil, je treba ta pojem razlagati ob upoštevanju okvira, v katerega je umeščen
         v Šesti direktivi (glej po analogiji sodbi z dne 18. januarja 2001 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑83/99, Recueil, str. I‑445,
         točka 17, in z dne 18. marca 2010 v zadevi Erotic Center, C‑3/09, ZOdl., str. I-2361, točka 14).

      84      V zvezi s tem iz člena 12(3)(a) Šeste direktive izhaja, da je uporaba ene ali dveh nižjih stopenj možnost, ki je z odstopanjem
         od načela, po katerem se uporablja splošna stopnja, priznana državam članicam. Poleg tega se lahko v skladu s to določbo nižje
         stopnje DDV uporabljajo samo za dobavo blaga in opravljanje storitev iz Priloge H k tej direktivi (glej zgoraj navedeni sodbi
         Komisija proti Španiji, točka 18, in Erotic Center, točka 15). Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba na področju
         DDV določbe, ki pomenijo izjemo od nekega načela, razlagati ozko, pri tem pa paziti, da izjemi ni odvzet poln učinek (glej
         zlasti sodbi z dne 30. septembra 2010 v zadevi EMI Group, C‑581/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 20, in z dne 28. oktobra 2010
         v zadevi AXA UK, C‑175/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 25).

      85      V zvezi s tem je treba navesti, da se zadevna določba nanaša na živila na splošno in ne določa nobenega razlikovanja ali omejitve
         glede na vrsto trgovske dejavnosti, načina prodaje, pakiranja, priprave ali temperature.

      86      Poleg tega so v tej določbi navedeni tudi „sestavine, ki so običajno namenjene za pripravo živil“, in „proizvodi, ki se običajno
         uporabljajo kot dodatki ali nadomestki živil“.

      87      Nazadnje, jedi in obroki, ki so pripravljeni za takojšnje zaužitje, so namenjeni za prehrano potrošnikov.

      88      Zato je treba na tretje vprašanje v zadevah C‑497/09 in C‑499/09 in na prvo vprašanje v zadevah C‑501/09 in C‑502/09 odgovoriti,
         da je treba v primeru dobave blaga pojem „živila“ iz kategorije 1 v Prilogi H k Šesti direktivi razlagati tako, da se nanaša
         tudi na jedi in obroke, ki so bili s kuhanjem, pečenjem, cvrtjem ali kako drugače pripravljeni za takojšnje zaužitje.

       Stroški
      89      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Člena 5 in 6 Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni
            sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/111/EGS
            z dne 14. decembra 1992, je treba razlagati tako, da:
      –        je prodaja sveže pripravljenih jedi ali obrokov, ki se lahko takoj zaužijejo, na stojnicah ali v gostinskih vozilih ali avlah
            kinematografov dobava blaga v smislu navedenega člena 5, če se na podlagi vsebinske preučitve celotne transakcije izkaže,
            da elementi opravljanja storitev, podani pred in med dobavo blaga, niso prevladujoči;
      –        so dejavnosti podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, opravljanje storitev v smislu navedenega člena 6, razen
            če je dejavnost podjetja, ki se ukvarja s pripravo in dostavo hrane, omejena na dobavo standardiziranih jedi in ni drugih
            dodatnih elementov opravljanja storitev ali če je iz drugih posebnih okoliščin razvidno, da je dobava jedi prevladujoč element
            transakcije.
      2.      V primeru dobave blaga je treba pojem „živila“ iz kategorije 1 v Prilogi H k Šesti direktivi 77/388, kakor je bila spremenjena
            z Direktivo 92/111, razlagati tako, da se nanaša tudi na jedi in obroke, ki so bili s kuhanjem, pečenjem, cvrtjem ali kako
            drugače pripravljeni za takojšnje zaužitje.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.