title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 19. julija 2012.#Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö proti A Oy.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein hallinto‑oikeus.#Neposredna obdavčitev – Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Sporazum EGP – Člena 31 in 40 – Direktiva 2009/133/ES – Področje uporabe – Zamenjava kapitalskih deležev med družbo s sedežem v državi članici in družbo s sedežem v tretji državi, pogodbenici Sporazuma EGP – Zavrnitev davčne ugodnosti – Sporazum o medsebojni upravni pomoči v davčnih zadevah.#Zadeva C‑48/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-48/11,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus (Finska) z odločbo z dne 31. januarja 2011, ki je prispela na Sodišče 2. februarja 2011, v postopku
            Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö
            proti
            A Oy ,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis (poročevalec) in D. Šváby, sodnika,
            generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
            sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. februarja 2012,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za A Oy M. Ohtonen, odvetnik,
            – za finsko vlado M. Pere, zastopnica,
            – za portugalsko vlado L. Fernandes, zastopnik,
            – za norveško vlado K. B. Moen in K. Moe Winther, zastopnika,
            – za Evropsko komisijo R. Lyal in I. Koskinen, zastopnika,
            – za Nadzorni organ EFTE X. Lewis in F. Simonetti, zastopnika,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša razlago členov 31 in 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö, finsko davčno upravo, in finsko družbo A Oy (v nadaljevanju: A) v zvezi s transakcijo zamenjave kapitalskih deležev.
            Pravni okvir
            Sporazum EGP
            3. Člen 6 Sporazuma EGP določa:
            „Brez vpliva na prihodnji razvoj sodne prakse se določbe tega sporazuma, kolikor so po vsebini enake ustreznim pravilom Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo ter aktov, sprejetih za uporabo teh dveh pogodb, pri njihovem izvajanju in uporabi razlagajo v skladu z ustreznimi odločitvami Sodišča Evropskih skupnosti, sprejetimi pred datumom podpisa tega sporazuma.“
            4. Člen 31 tega sporazuma določa:
            „1. V okviru določb tega sporazuma ni nikakršnih omejitev glede pravice do ustanavljanja za državljane katere koli države članice [Evropske skupnosti] ali države [Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTA)] na ozemlju katere koli od teh držav. To velja tudi za ustanavljanje agencij, podružnic ali hčerinskih družb državljanov katere koli države članice [Evropske skupnosti] ali države EFTE s sedežem na ozemlju katere koli od teh držav.
            Svoboda ustanavljanja zajema pravico začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba ter pravico do ustanovitve in vodenja podjetij, zlasti družb ali podjetij iz člena 34, [drugi] odstavek, pod pogoji, ki jih ob upoštevanju določb poglavja o kapitalu za svoje državljane določa zakonodaja države, v kateri se taka ustanovitev izvede.
            2. Priloge VIII do XI vsebujejo posebne določbe o pravici do ustanavljanja.“
            5. Člen 40 navedenega sporazuma določa:
            „V okviru tega sporazuma med pogodbenicami ni omejitev pretoka kapitala, ki pripada osebam s stalnim prebivališčem v državah članicah [Evropske skupnosti] ali državah EFTE, in nikakršne diskriminacije na podlagi državljanstva ali kraja stalnega prebivališča teh strank ali kraja naložbe tega kapitala. Priloga XII vsebuje potrebne določbe za izvajanje tega člena.“
            Pravo Unije
            6. V členu 2(e) Direktive Sveta 2009/133/ES z dne 19. oktobra 2009 o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve, delne delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic ter za prenos statutarnega sedeža SE ali SCE med državami članicami (UL L 310, str. 34) je opredeljeno, da zamenjava kapitalskih deležev pomeni:
            „[…] operacijo, s katero družba pridobi delež v kapitalu druge družbe, tako da dobi večino glasovalnih pravic v tej družbi ali, če že ima to večino, pridobi dodaten delež v zameno za to, da delničarjem druge družbe v zameno za njihove vrednostne papirje izda vrednostne papirje, ki predstavljajo kapital prve družbe, in, če je to možno, plačilo v denarju do 10 % nominalne vrednosti, ali, v odsotnosti nominalne vrednosti, računovodske vrednosti vrednostnih papirjev, izdanih v zameno.“
            Finsko pravo
            7. Člena 52 in 52f(1) in (2) zakona 360/1968 o obdavčitvi prihodkov iz gospodarske dejavnosti (Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968), v nadaljevanju: zakon o obdavčitvi družb) določata:
            „Člen 52
            Določbe členov od 52a do 52f se uporabljajo za združitev, delitev, prenos podjetja in zamenjavo kapitalskih deležev nacionalnih delniških družb. Členi od 52a do 52e tega zakona se uporabljajo tudi za združitev, delitev, prenos podjetja in zamenjavo kapitalskih deležev drugih družb iz člena 3 zakona o obdavčitvi prihodkov. Določbe glede delniških družb, delnic, kapitala in delničarjev se v ta namen uporabljajo za druge družbe, njihove kapitalske deleže, ki ustrezajo njihovemu kapitalu, in za njihove družbenike ali člane. Določbe glede operacij združitve se uporabljajo tudi za operacije združitev nacionalnih gospodarskih združenj. Določbe glede delniških družb, delnic in delničarjev se v ta namen uporabljajo za kapitalske deleže združenj, njihove člane in sama združenja.
            Členi od 52a do 52f zakona se ob upoštevanju omejitev, navedenih v nadaljevanju, uporabljajo tudi, če združitev, delitev, prenos podjetja ali zamenjava kapitalskih deležev zadeva družbe v smislu člena 3(a) Direktive 90/434/EGS [z dne 23. julija 1990] o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve, delne delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic ter za prenos statutarnega sedeža SE ali SCE med državami članicami, ki so zavezane k plačilu davka od dohodkov pravnih oseb. Šteje se, da je družba rezidentka ene države članice, če se v skladu z zakonodajo te države članice šteje, da je njena rezidentka, in če se na podlagi sporazuma med državo članico Evropske unije in tretjo državo o izogibanju dvojnemu obdavčevanju ne šteje, da ima sedež zunaj Evropske unije.
            […]
            Člen 52f
            Zamenjava kapitalskih deležev je dogovor, pri katerem ena delniška družba pridobi toliko kapitalskih deležev druge delniške družbe, da ji kapitalski deleži, ki jih ima, dajejo več kot polovico glasovalnih pravic, ki izhajajo iz vseh kapitalskih deležev druge delniške družbe, ali – če že ima več kot polovico glasovalnih pravic – pridobi nadaljnje kapitalske deleže in delničarji druge družbe kot protidajatev prejmejo od nje na novo izdane delnice ali njene lastne kapitalske deleže. Protidajatev je lahko tudi denarna, vendar ne več kot 10 odstotkov nominalne vrednosti delnic, danih kot protidajatev, ali – če ni nominalne vrednosti – deleža vplačanega delniškega kapitala, ki ustreza delnicam.
            Zamenjava kapitalskih deležev pri obdavčitvi ne šteje za odsvojitev. Kot nabavni stroški kapitalskih deležev, pridobljenih z zamenjavo, šteje pri obdavčitvi neodpisani del nabavnih stroškov prenesenih kapitalskih deležev. Zamenjava šteje za odsvojitev, če je protidajatev denarna.“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            8. Družba A je lastnica 4093 delnic od 20.743 delnic C Oy, družbe finskega prava, (v nadaljevanju: C), kar pomeni približno 19,7-odstotno udeležbo. Druga lastnica družbe C je s približno 80,3-odstotno udeležbo B AS, družba norveškega prava (v nadaljevanju: B). Cilj operacije, ki je predmet spora o glavni stvari, je bil opraviti zamenjavo kapitalskih deležev v smislu člena 52f zakona o obdavčitvi družbi tako, da je družba A svoje delnice v kapitalu družbe C prenesla na družbo B in kot protidajatev od družbe B prejela delnice, ki jih je ta na novo izdala in ki so pomenile približno 6 % njenega kapitala. Družba B je s to operacijo postala stoodstotna lastnica kapitala družbe C.
            9. Družba A je keskusverolautakunta (glavna davčna komisija) vprašala, ali se člen 52f, na podlagi katerega se zamenjava kapitalskih deležev pod nekaterimi pogoji ne šteje za obdavčljivo odsvojitev, uporablja za zamenjavo kapitalskih deležev v postopku v glavni stvari.
            10. Ta komisija je v predhodni odločbi št. 55/2008 z dne 1. oktobra 2008 navedla, da se načela iz člena 52f zakona o obdavčitvi družb uporabijo za zamenjavo kapitalskih deležev, kot se načrtuje med družbama A in B. V skladu s to odločbo se v obravnavani zadevi načela, ki izhajajo iz člena 52f zakona o obdavčitvi družb, uporabljajo, tako da te zamenjave ni mogoče šteti za odsvojitev delnic, kar zadeva obdavčitev družbe A.
            11. Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö s pritožbo pri Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče) zahteva odpravo predhodne odločbe glavne davčne komisije.
            12. Korkein hallinto-oikeus je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali je treba zamenjavo kapitalskih deležev, pri kateri finska delniška družba na norveško družbo (ki ima pravno obliko aksjeselskap [delniška družba]) prenese kapitalske deleže ene od svojih družb in kot protidajatev prejme s strani norveške družbe izdane kapitalske deleže, pri obdavčitvi ob upoštevanju členov 31 in 40 Sporazuma EGP obravnavati enako nevtralno, kot če bi do te zamenjave prišlo med domačimi delniškimi družbami ali med družbami, ki imajo sedež v državah članicah Evropske unije?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            13. Najprej je treba navesti, da predložitveno sodišče trdi, da je bila z zakonom o obdavčitvi družb Direktiva 2009/133 prenesena v nacionalno pravo.
            14. V skladu s členom 1 navedene direktive se ta uporablja samo za zamenjave kapitalskih deležev, pri katerih so udeležene družbe s sedežem v dveh ali več državah članicah. Ker ena od družb, ki sta sodelovali pri zamenjavi kapitalskih deležev v postopku v glavni stvari, nima sedeža v državi članici, in sicer družba B, ki ima sedež na Norveškem, navedena zamenjava ne spada na področje uporabe Direktive 2009/133. Zato je treba za odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča preučiti določbe nacionalne davčne zakonodaje glede na določbe Sporazuma EGP.
            15. V zvezi s Sporazumom EGP je treba pojasniti, da je eden od glavnih ciljev tega sporazuma kar najbolj udejanjiti prosti pretok blaga, oseb, storitev in kapitala v celotnem Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), tako da se notranji trg z ozemlja Unije razširi na države EFTE. V tem smislu ima več določb navedenega sporazuma namen zagotoviti čim enotnejšo razlago tega sporazuma za celoten EGP (glej mnenje 1/92 z dne 10. aprila 1992, Recueil, str. I-2821). Pri tem na enotno razlago določb Sporazuma EGP, ki so po vsebini enake določbam Pogodbe DEU, v državah članicah pazi Sodišče (sodbi Sodišča z dne 19. novembra 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C-540/07, ZOdl., str. I-10983, točka 65, in z dne 28. oktobra 2010 v zadevi Établissements Rimbaud, C-72/09, ZOdl., str. I-10659, točka 20).
            16. Poleg tega je treba opozoriti, da čeprav spadajo neposredni davki v pristojnost držav članic, morajo te v skladu z ustaljeno sodno prakso pristojnost izvrševati ob spoštovanju prava Unije (glej zlasti sodbe z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen, C-319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 19; z dne 6. marca 2007 v zadevi Meilicke in drugi, C-292/04, ZOdl., str. I-1835, točka 19, in z dne 24. maja 2007 v zadevi Holböck, C-157/05, ZOdl., str. I-4051, točka 21, in z dne 11. oktobra 2007 v zadevi ELISA, C-451/05, ZOdl., str. I-8251, točka 68). Prav tako jim ta pristojnost ne dovoljuje, da bi sprejele ukrepe, ki bi bili v nasprotju s svobodami pretoka, ki jih zagotavljajo podobne določbe Sporazuma EGP (glej zgoraj navedeno sodbo Établissements Rimbaud, točka 23).
            17. Kar zadeva svoboščino, v zvezi s katero je treba preučiti zakonodajo v postopku v glavni stvari, je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je treba pri ugotavljanju, ali nacionalna zakonodaja spada v okvir svobode ustanavljanja ali prostega pretoka kapitala, upoštevati predmet zadevne zakonodaje (sklep Sodišča z dne 10. maja 2007 v zadevi Lasertec, C-492/04, ZOdl., str. I-3775, točka 19 in navedena sodna praksa).
            18. Tako nacionalne določbe, ki se nanašajo na delež, ki omogoča izvajanje določenega vpliva na odločitve zadevne družbe in določanje njenih dejavnosti, spadajo na stvarno področje uporabe določb Pogodbe DEU o svobodi ustanavljanja (glej zgoraj navedeni sklep Lasertec, točka 20 in navedena sodna praksa).
            19. Iz besedila člena 52f zakona o obdavčitvi družb je jasno razvidno, da mora družba pridobiteljica, da se zadevna zamenjava kapitalskih deležev ne šteje za obdavčljivo odsvojitev, imeti ali pridobiti delnice druge družbe, na podlagi katerih ima več kot polovico glasovalnih pravic v tej drugi družbi. Take nacionalne določbe, ki se torej uporabljajo za nadzor ali prevzetje nadzora nad neko družbo, spadajo v okvir svobode ustanavljanja.
            20. Torej je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti zgolj glede na člen 31 Sporazuma EGP.
            21. V zvezi s tem je Sodišče že presodilo, da so pravila o prepovedi omejitev svobode ustanavljanja iz člena 31 Sporazuma EGP enaka tistim iz člena 49 PDEU (glej sodbi z dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding, C-471/04, ZOdl., str. I-2107, točka 49, in z dne 23. oktobra 2008 v zadevi Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, ZOdl., str. I-8061, točka 24).
            22. Poleg tega je treba navesti, da člen 6 Sporazuma EGP določa, da se – brez vpliva na prihodnji razvoj sodne prakse – določbe tega sporazuma, če so po vsebini enake ustreznim pravilom Pogodb Unije, pri izvajanju in uporabi razlagajo v skladu z ustreznimi odločitvami Sodišča, sprejetimi pred datumom podpisa tega sporazuma.
            23. Tako svoboda ustanavljanja za družbe, ki so ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice ali tretje države, pogodbenice Sporazuma EGP, in ki imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Uniji ali v tretji državi, pogodbenici Sporazuma EGP, zajema pravico opravljati njihovo dejavnost v drugih državah članicah ali v tretjih državah, pogodbenicah Sporazuma EGP, preko hčerinske družbe, podružnice ali agencije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, točka 28 in navedena sodna praksa).
            24. Sodišče je poudarilo tudi, da je pojem ustanavljanja v smislu Pogodbe DEU zelo širok pojem, ki vključuje možnost, da državljan Unije stalno in trajno sodeluje v gospodarskem življenju druge države članice, kot je njegova država izvora, in da iz tega pridobi dobiček ter tako spodbuja gospodarsko in družbeno prepletenost v Uniji na področju dejavnosti samozaposlenih oseb (glej zgoraj navedeno sodbo ELISA, točka 63). S pravico do svobode ustanavljanja se tako želi zagotoviti ugodnost nacionalnega obravnavanja hčerinske družbe v državi članici gostiteljici, s tem da se prepoveduje vsakršna najmanjša diskriminacija, ki bi temeljila na kraju sedeža matične družbe (glej sodbo z dne 14. decembra 2006 v zadevi Denkavit Internationaal in Denkavit France, C-170/05, ZOdl., str. I-11949, točka 22).
            25. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba kot take omejitve obravnavati vse ukrepe, ki prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost izvrševanja te svoboščine (glej zgoraj navedeno sodbo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, točka 30).
            26. V skladu z nacionalno zakonodajo v postopku v glavni stvari se operacija zamenjave kapitalskih deležev med družbama obravnava davčno nevtralno, kar zadeva družbo odsvojiteljico, ki ima sedež na Finskem, samo če je, prvič, tudi statutarni sedež družbe pridobiteljice na Finskem ali v državi članici Unije in, drugič, če zamenjava kapitalskih deležev povzroči pridobitev večinske udeležbe družbe pridobiteljice v družbi, delnice katere pridobi. Če ti pogoji niso izpolnjeni, med drugim kadar je, kot v položaju v postopku v glavni stvari, sedež družbe pridobiteljice v tretji državi, pogodbenici Sporazuma EGP, se zamenjava kapitalskih deležev davčno obravnava kot obdavčljiva odsvojitev delnic.
            27. Ugotovljene razlike v obravnavanju ni mogoče pojasniti z objektivno razliko v položaju. Davčno obravnavanje zamenjave kapitalskih deležev, ki ga opravi nacionalna družba, je namreč v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, odvisno zgolj od kraja sedeža družbe pridobiteljice. Člen 31 Sporazuma EGP pa prepoveduje kakršno koli diskriminacijo na podlagi kraja sedeža družb (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 26. junija 2008 v zadevi Burda, C-284/06, ZOdl., str. I-4571, točka 77 in navedena sodna praksa).
            28. Poudariti je treba tudi, da v nasprotju s trditvami finske vlade uporaba člena 31 Sporazuma EGP za ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne povzroči razširitve področja uporabe Direktive 2009/133 na družbe s sedežem v tretji državi, pogodbenici Sporazuma EGP. Na podlagi načela prepovedi diskriminacije iz člena 31 Sporazuma EGP mora namreč država članica zamenjave kapitalskih deležev, v katerih je udeležena tudi družba s sedežem v tretji državi, pogodbenici Sporazuma EGP, davčno obravnavati enako kot zamenjave kapitalskih deležev med nacionalnimi družbami.
            29. Ugotoviti je treba, da davčna ureditev iz postopka v glavni stvari omejuje pravico iz člena 31 Sporazuma EGP.
            30. Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je omejitev svobode ustanavljanja dopustna samo, če jo upravičujejo nujni razlogi v splošnem interesu. V takem primeru mora biti tudi primerna za zagotavljanje uresničitve zadevnega cilja in ne sme presegati tistega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja (glej zgoraj navedeno sodbo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, točka 40).
            31. Predložitveno sodišče sprašuje, ali je taka omejitev upravičena z nujnimi razlogi v splošnem interesu, povezanimi z nujnostjo boriti se proti davčnim utajam in ohraniti učinkovitost davčnega nadzora.
            32. Toda samo okoliščina, da ima v okviru prenosa kapitalskih deležev družba pridobiteljica sedež v tretji državi, pogodbenici EGP, ne sme pomeniti podlage za splošno domnevo o davčni utaji in upravičevati ukrepa, ki posega v izvajanje temeljne svoboščine, ki jo zagotavlja Sporazum EGP (glej v tem smislu sodbe z dne 26. septembra 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-478/98, Recueil, str. I-7587, točka 45; z dne 21. novembra 2002 v zadevi X in Y, C-436/00, Recueil, str. I-10829, točka 62; z dne 4. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C-334/02, Recueil, str. I-2229, točka 27, in z dne 29. novembra 2011 v zadevi National Grid Indus, C-371/10, ZOdl., str. I-12273, točka 84).
            33. Kar zadeva nujnost ohraniti učinkovitost davčnega nadzora, je Sodišče presodilo, da a priori ni mogoče izključiti možnosti, da bi davčni zavezanec lahko predložil ustrezne dokaze, na podlagi katerih bi davčni organi države članice obdavčitve lahko jasno in natančno preverili, da se davčni zavezanec ne želi izogniti plačilu davka ali ne želi utajiti davka (sodba z dne 18. decembra 2007 v zadevi A, C-101/05, ZOdl., str. I-11531, točka 59 in navedena sodna praksa).
            34. Vendar pa te sodne prakse, ki se nanaša na omejitve pri uresničevanju svoboščin pretoka v Uniji, ni mogoče v celoti prenesti na svoboščine, zagotovljene s Sporazumom EGP, saj se te uveljavljajo v drugačnih pravnih okoliščinah (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi A, točka 60, in Établissements Rimbaud, točka 40).
            35. Glede tega je treba navesti, da okvir sodelovanja med pristojnimi organi držav članic, ki je bil določen z Direktivo Sveta z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposredne obdavčitve (77/799/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 63) in z Direktivo Sveta 2011/16/EU z dne 15. februarja 2011 o upravnem sodelovanju na področju obdavčevanja in razveljavitvi Direktive 77/799/EGS (UL L 64, str. 1), med temi organi in pristojnimi organi tretjih držav ne obstaja, če te niso sklenile dogovora o medsebojni pomoči (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Établissements Rimbaud, točka 41).
            36. Predvsem, kar zadeva države, pogodbenice Sporazuma EGP, kadar je dodelitev davčne ugodnosti v ureditvi države članice odvisna od izpolnitve pogojev, ki se lahko preveri le s pridobitvijo podatkov pristojnih organov tretje države, pogodbenice Sporazuma EGP, lahko ta država članica načeloma legitimno zavrne dodelitev te ugodnosti, če se pridobitev podatkov iz te države izkaže za nemogočo, predvsem ker za to tretjo državo ne obstaja pogodbena obveznost, da mora predložiti informacije (glej zgoraj navedeno sodbo Établissements Rimbaud, točka 44).
            37. Navesti je treba, da med Republiko Finsko in Kraljevino Norveško obstaja sporazum o medsebojni upravni pomoči v davčnih zadevah, Sporazum 37/1991, podpisan v Københavnu 7. decembra 1989. Čeprav mora predložitveno sodišče, zato da se sistem davčne nevtralnosti lahko uporabi za zamenjavo kapitalskih deležev, kot je ta v postopku v glavni stvari, presoditi, ali ta sporazum vsebuje mehanizme izmenjave informacij, ki finskim organom zadostno omogočajo, da preverijo in nadzirajo, ali so pogoji, ki jih zahteva nacionalna zakonodaja, izpolnjeni, je treba ugotoviti, da je na obravnavi finska vlada sama pojasnila, da je izmenjava informacij med nacionalnimi organi, določena v navedenem sporazumu, prav tako učinkovita kot izmenjava, predvidena v direktivah 77/799 in 2011/16.
            38. V teh okoliščinah se zadevna država članica ne more sklicevati na nujnost ohraniti učinkovitost davčnega nadzora za upravičitev razlike v obravnavanju, ugotovljene v točki 27 te sodbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo ELISA, točke od 98 do 101).
            39. Na podlagi zgornjih navedb je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da člen 31 Sporazuma EGP nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zamenjavo kapitalskih deležev med družbo s sedežem na ozemlju navedene države članice in družbo s sedežem na ozemlju tretje države, pogodbenice tega sporazuma, šteje za obdavčljivo odsvojitev kapitalskih deležev, čeprav bi bila taka operacija davčno nevtralna, če bi se nanašala zgolj na nacionalne družbe ali na družbe s sedežem v drugih državah članicah, kadar med navedeno državo članico in navedeno tretjo državo obstaja sporazum o medsebojni upravni pomoči v davčnih zadevah, v katerem je določena izmenjava informacij med nacionalnimi organi, ki je tako učinkovita kot izmenjava, predvidena z določbami direktiv 77/799 in 2011/16, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
            Stroški
            40. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            Člen 31 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 nasprotuje zakonodaji države članice, ki zamenjavo kapitalskih deležev med družbo s sedežem na ozemlju navedene države članice in družbo s sedežem na ozemlju tretje države, pogodbenice tega sporazuma, šteje za obdavčljivo odsvojitev kapitalskih deležev, čeprav bi bila taka operacija davčno nevtralna, če bi se nanašala zgolj na nacionalne družbe ali na družbe s sedežem v drugih državah članicah, kadar med navedeno državo članico in navedeno tretjo državo obstaja sporazum o medsebojni upravni pomoči v davčnih zadevah, v katerem je določena izmenjava informacij med nacionalnimi organi, ki je tako učinkovita kot izmenjava, predvidena z določbami Direktive Sveta z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposredne obdavčitve (77/799/EGS) in Direktive Sveta 2011/16/EU z dne 15. februarja 2011 o upravnem sodelovanju na področju obdavčevanja in razveljavitvi Direktive 77/799/EGS, kar mora preveriti predložitveno sodišče.


Sodba Sodišča z dne 20. oktobra 1977. # Antonio Giuliani proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sozialgericht Augsburg - Nemčija. # Socialna varnost delavcev migrantov. # Zadeva 32-77.


Sodba Sodišča z dne 16. julija 1998. # Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG proti Hartlauer Handelsgesellschaft mbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija. # Zadeva C-355/96.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 6. decembra 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Zadeva C-146/00.


Sodba Sodišča z dne 21. oktobra 1975. # Teresa in Silvana Petroni proti Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS), Bruxelles. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Zadeva 24-75.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 17. decembra 2015.#Imtech Marine Belgium NV proti Radio Hellenic SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof van beroep te Antwerpen.#Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 805/2004 – Evropski nalog za izvršbo nespornih zahtevkov – Pogoji za potrditev – Pravice dolžnika – Pravno sredstvo zoper sodbo.#Zadeva C-300/14.

text:
      SODBA SODIŠČA (četrti senat)
   z dne 17. decembra 2015 (
         *
      )
   „Predhodno odločanje — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 805/2004 — Evropski nalog za izvršbo nespornih zahtevkov — Pogoji za potrditev — Pravice dolžnika — Pravno sredstvo zoper sodbo“
   V zadevi C‑300/14,
   katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo hof van beroep te Antwerpen (pritožbeno sodišče v Antwerpnu, Belgija) z odločbo z dne 16. junija 2014, ki je prispela na Sodišče 20. junija 2014, v postopku

      Imtech Marine Belgium NV

   proti

      Radio Hellenic SA,

   SODIŠČE (četrti senat),
   v sestavi L. Bay Larsen, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, J. Malenovský, M. Safjan (poročevalec), sodnika, A. Prechal in K. Jürimäe, sodnici,
   generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
   sodni tajnik: A. Calot Escobar,
   na podlagi pisnega postopka,
   ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

            —

            za belgijsko vlado C. Pochet, J.‑C. Halleux in L. Van den Broeck, agenti,

            —

            za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

            —

            za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in E. Pedrosa, agenta,

            —

            za Evropsko komisijo G. Wils in A.‑M. Rouchaud-Joët, agenta,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. septembra 2015
   izreka naslednjo

      Sodbo

            1

            Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 19(1) Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 805/2004 z dne 21. aprila 2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 38).

            2

            Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Imtech Marine Belgium NV (v nadaljevanju: Imtech Marine) s sedežem v Belgiji, in družbo Radio Hellenic SA (v nadaljevanju: Radio Hellenic) s sedežem v Grčiji, zaradi zahteve prvonavedene za potrditev zamudne sodbe, ki se nanaša na terjatev, ki vključuje pogodbeno kazen in zamudne obresti, kot evropskega naloga za izvršbo v smislu Uredbe št. 805/2004.

      Pravni okvir

      Pravo Unije

   Uredba št. 44/2001

            3

            Člen 34, točka 2, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42) določa, da se sodna odločba ne prizna, „če tožencu, ki se ni spustil v postopek, ni bilo vročeno pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravil obrambo, razen če toženec ni začel postopka za izpodbijanje sodne odločbe, čeprav je imel to možnost“.

      Uredba št. 805/2004

            4

            V uvodnih izjavah od 10 do 14, 18 in 19 Uredbe št. 805/2009 je navedeno:

                     „(10)

                     Če je sodišče v državi članici izdalo sodbo o nespornem zahtevku v odsotnosti sodelovanja dolžnika v postopku, je odprava vseh preverjanj v državi članici izvršbe neizogibno povezana in odvisna od obstoja zadostnega jamstva glede upoštevanja pravic obrambe.

                     (11)

                     Ta uredba si prizadeva zagotavljati temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava predvsem Listina Unije o temeljnih pravicah [v nadaljevanju: Listina]. Predvsem si prizadeva zagotoviti polno spoštovanje pravice do poštenega sojenja kot jo priznava člen 47 Listine.

                     (12)

                     Treba je uvesti minimalne standarde za postopke, ki vodijo do sodbe, da bi zagotovili obveščenost dolžnika o postopkih, ki jih je sodišče uvedlo proti njemu, o zahtevah za njegovo aktivno sodelovanje v postopkih za ugovarjanje zahtevku in o posledicah njegovega nesodelovanja, in sicer pravočasno in na tak način, ki mu omogoča pripraviti obrambo.

                     (13)

                     Zaradi razlik med državami članicami glede predpisov o civilnem postopku in predvsem tistih določb, ki urejajo vročanje listin, je treba predpisati določno in podrobno opredelitev teh minimalnih standardov. Predvsem se noben način vročanja, ki temelji na pravni fikciji glede izpolnjevanja teh minimalnih standardov, ne more šteti kot zadosten za potrditev sodbe kot evropskega naloga za izvršbo.

                     (14)

                     Za vse načine vročanja, naštete v členih 13 in 14, je značilna bodisi popolna gotovost (člen 13) bodisi zelo visoka stopnja verjetnosti (člen 14), da je vročeni dokument dosegel naslovljenca. V drugi kategoriji se sodbo potrdi kot evropski nalog za izvršbo samo, če ima država članica izvora vzpostavljen ustrezen mehanizem, ki omogoča dolžniku zoper sodbo vložiti pravno sredstvo pod pogoji, določenimi v členu 19 v tistih izjemnih primerih, ko dokument ne doseže naslovljenca kljub temu, da se je ravnalo v skladu s členom 14.

               […]

                     (18)

                     Vzajemno zaupanje v pravosodje držav članic utemeljuje presojo sodišča ene države članice, da so izpolnjeni vsi pogoji za potrditev sodbe kot evropskega naloga za izvršbo, ki omogoča, da se sodba izvrši v vseh drugih državah članicah brez sodnega preizkusa pravilne uporabe minimalnih postopkovnih standardov v državi članici, kjer naj se sodba izvrši.

                     (19)

                     Ta uredba ne pomeni obveznosti za države članice, da prilagodijo svojo nacionalno zakonodajo minimalnim postopkovnih standardom, ki jih določa. Pomeni spodbudo v ta namen z omogočanjem učinkovitejše in hitrejše izvršljivosti sodb v drugih državah članicah zgolj, če so izpolnjeni ti minimalni standardi.“

            5

            Člen 6 te uredbe, naslovljen „Pogoji za potrditev kot evropskega naloga za izvršbo“, v odstavku 1 določa:
            „Sodba o nespornem zahtevku, izdana v državi članici, se kadarkoli na zahtevo sodišču izvora potrdi kot evropski nalog za izvršbo, če:

                     (a)

                     je sodba izvršljiva v državi članici izvora;

                     (b)

                     sodba ni v nasprotju s pravili o sodni pristojnosti, ki so določeni v oddelkih 3 in 6 Poglavja II Uredbe (ES) št. 44/2001; in

                     (c)

                     so sodni postopki v državi članici izvora izpolnili pogoje, kot so določeni v poglavju III, kadar je zahtevek nesporen v smislu člena 3(1)(b) ali (c); in

                     (d)

                     je bila sodba izdana v državi članici stalnega bivališča dolžnika v smislu člena 59 Uredbe (ES) št. 44/2001, v primerih, ko:

                              —

                              je zahtevek nesporen v smislu člena 3(1)(b) ali (c);

                              —

                              se nanaša na pogodbo, ki jo sklene oseba, potrošnik, za namen, ki se lahko šteje, da je za izven njegovega poslovanja ali poklica;

                              —

                              je dolžnik potrošnik.“

            6

            Člen 9 Uredbe št. 805/2004, naslovljen: „Izdaja potrdila o evropskem nalogu za izvršbo“, določa:
            „1.   Potrdilo o evropskem nalogu za izvršbo se izda z uporabo standardnega obrazca iz Priloge I.
            2.   Potrdilo o evropskem nalogu za izvršbo se izda v jeziku sodbe.“

            7

            Člen 10 Uredbe št. 805/2004, naslovljen: „Popravek ali umik potrdila o evropskem nalogu za izvršbo“, določa:
            „1.   Potrdilo o evropskem nalogu za izvršbo se na zahtevo sodišču izvora:

                     (a)

                     popravi, kadar zaradi vsebinske napake obstaja neskladje med sodbo in potrdilom;

                     (b)

                     umakne, kadar je bilo očitno napačno odobreno glede na pravila, določena v tej uredbi.

               2.   Za popravke ali umik potrdila o evropskem nalogu za izvršbo se uporablja zakonodaja države članice izvora.
            3.   Zahteva po popravku ali umiku potrdila o evropskem nalogu za izvršbo se lahko opravi z uporabo standardnega obrazca iz Priloge VI.
            4.   Pritožba proti izdaji potrdila o evropskem nalogu za izvršbo ni dovoljena.“

            8

            Člen 13 navedene uredbe, naslovljen: „Vročitev z dokazilom o dolžnikovem prejemu“, določa:
            „1.   Listina o začetku postopka ali enakovredna listina se lahko vroči dolžniku na enega od naslednjih načinov:

                     (a)

                     z osebno vročitvijo, ki jo potrjuje potrdilo o prejemu, vključno z datumom prejema, ki ga podpiše dolžnik;

                     (b)

                     z osebno vročitvijo, ki jo potrjuje dokument, podpisan s strani pristojne osebe, ki je opravila vročitev, z navedbo, da je dolžnik prejel listino ali je brez pravne utemeljitve zavrnil njen sprejem, ter datum vročitve;

                     (c)

                     s poštno vročitvijo, ki jo potrjuje potrdilo o prejemu, vključno z datumom prejema, ki ga dolžnik podpiše in vrne;

                     (d)

                     z vročitvijo preko elektronskega sredstva prenosa kot je telefaks ali e-pošta, ki jo potrjuje potrdilo o prejemu, vključno z datumom prejema, ki ga dolžnik podpiše in vrne.

               2.   Vsi sodni pozivi na sodno obravnavo se lahko vročijo dolžniku v skladu z odstavkom 1 ali ustno na prejšnji sodni obravnavi o istem zahtevku in se zapišejo v zapisniku te prejšnje sodne obravnave.“

            9

            Člen 14 Uredbe št. 805/2004, naslovljen: „Vročitev brez dokazila o dolžnikovem prejemu“, določa:
            „1.   Vročitev listine o začetku postopka ali enakovredne listine in vseh sodnih pozivov na sodno obravnavo dolžniku se lahko opravi tudi na enega od naslednjih načinov:

                     (a)

                     z osebno vročitvijo na osebnem naslovu dolžnika osebam, ki živijo v istem gospodinjstvu kot dolžnik ali so tam zaposlene;

                     (b)

                     v primeru samozaposlenega dolžnika ali pravne osebe z osebno vročitvijo v poslovnih prostorih dolžnika osebam, ki jih zaposluje dolžnik;

                     (c)

                     z oddajo listine v poštni nabiralnik dolžnika;

                     (d)

                     z deponiranjem listine na poštnem uradu ali pri pristojnem javnem organu in oddajo pisnega obvestila o tem deponiranju v poštni nabiralnik dolžnika, če pisno obvestilo jasno označuje naravo listine kot sodne listine ali pravni učinek pisnega obvestila kot izvršitev vročitve in začetek teka rokov;

                     (e)

                     s poštno vročitvijo brez dokazila na podlagi odstavka 3, ko ima dolžnik svoj naslov v državi članici izvora;

                     (f)

                     z elektronskimi sredstvi prenosa, ki jih potrdi avtomatska potrditev oddaje, če je dolžnik to metodo vročanja izrecno sprejel vnaprej.

               2.   V tej uredbi vročitev na podlagi odstavka 1 ni sprejemljiva, če dolžnikov naslov ni poznan z gotovostjo.
            3.   Vročitev na podlagi odstavka 1, (a) do (d), se potrdi z:

                     (a)

                     dokumentom, podpisanim s strani pristojne osebe, ki je opravila vročitev, z navedbo:

                              (i)

                              uporabljenega načina vročitve; in

                              (ii)

                              datuma vročitve; in

                              (iii)

                              kadar je bila listina vročena drugi osebi in ne dolžniku, imena te osebe in njenega razmerja do dolžnika;
                              ali

                     (b)

                     potrdilom o prejemu s strani osebe, ki ji je bila listina vročena, za namen odstavkov 1(a) in (b).“

            10

            Člen 19 iste uredbe, naslovljen: „Minimalni standardi za pravno sredstvo v izjemnih primerih“, določa:
            „1.   Poleg členov 13 do 18 se sodba lahko potrdi kot evropski nalog za izvršbo samo, če je dolžnik po zakonodaji države članice izvora upravičen zoper sodbo vložiti pravno sredstvo, kadar:

                     (a)

                     (i) je bila listina o začetku postopka ali enakovredna listina ali, kjer je to primerno, poziv na sodno zaslišanje, vročen na enega od načinov, ki jih določa člen 14; in

                              (ii)

                              vročitev brez njegove krivde ni bila opravljena pravočasno, da bi mu omogočila pripraviti svojo obrambo; ali
                              ali

                     (b)

                     je višja sila ali izredne okoliščine preprečile dolžniku, da bi brez njegove krivde ugovarjal zahtevku,
                     če v obeh primerih nemudoma ukrepa.

               2.   Ta člen ne posega v možnost držav članic, da omogočijo uveljavljanje pravnega sredstva zoper sodbo pod ugodnejšimi pogoji kot pa so tisti iz odstavka 1.“

            11

            Člen 21 Uredbe št. 805/2004, naslovljen „Zavrnitev izvršbe“, določa:
            „1.   Pristojno sodišče v državi članici izvršbe na zahtevo dolžnika zavrne izvršbo, če je sodba, potrjena kot evropski nalog za izvršbo, nezdružljiva s prejšnjo sodbo, izdano v katerikoli državi članici ali tretji državi, če:

                     (a)

                     je prejšnja sodba temeljila na istem dejanskem stanju in je bila izdana med istimi strankami; in

                     (b)

                     je bila prejšnja sodba izdana v državi članici izvršbe ali izpolnjuje pogoje, potrebne za priznanje v državi članici izvršbe; in

                     (c)

                     nezdružljivost ni bila in ni mogla biti upoštevana kot ugovor v sodnem postopku v državi članici izvora.

               2.   Pod nobenim pogojem pa se sodba ali njena potrditev kot evropski nalog za izvršbo v državi članici izvršbe ne sme preverjati glede vsebine.“

            12

            Člen 30 te uredbe, naslovljen: „Informacije v zvezi s postopki sodnega varstva, jeziki in organi“, določa:
            „1.   Države članice obvestijo Komisijo o:

                     (a)

                     postopkih za popravke in umik iz člena 10(2) in za pravno sredstvo iz člena 19(1);

               […]“

      Belgijsko pravo

            13

            Člen 50 postopkovnega zakonika določa:
            „Prekluzivni roki se ne morejo niti skrajšati niti podaljšati, kljub soglasju strank, razen v primeru in pod pogoji, določenimi v zakonu.
            Če pa se rok za pritožbo ali ugovor, določen v členih 1048, 1051 in 1253c(c) in (d), začne in konča med sodnimi počitnicami, se podaljša do petnajstega dne naslednjega sodnega leta.“

            14

            Člen 55 tega zakonika določa:
            „Če je z zakonom določeno, da se stranki, ki v Belgiji nima ne stalnega ne začasnega prebivališča, ne naslova za vročanje, podaljša postavljeni rok, je to podaljšanje:

                     1.

                     petnajst dni, če stranka prebiva v državi, ki meji na Belgijo ali v Združenem kraljestvu Velika Britanija [in Severna Irska];

                     2.

                     trideset dni, če prebiva v drugi evropski državi;

                     3.

                     osemdeset dni, če prebiva drugje na svetu.“

            15

            Člen 860 tega zakonika določa:
            „Ne glede na opuščeno formalnost ali storjeno nepravilnost nobenega postopkovnega akta ni mogoče razglasiti za ničen, če ničnost ni izrecno določena z zakonom.
            Roki, določeni za vložitev pravnega sredstva so prekluzivni.
            Drugi roki so prekluzivni, samo če to določa zakon.“

            16

            Člen 1047 tega zakonika določa:
            „Zoper vsako zamudno sodbo je mogoče vložiti pravno sredstvo, razen v primeru izjem, določenih z zakonom. […]“

            17

            Člen 1048 postopkovnega zakonika določa:
            „Razen rokov, določenih v nadnacionalnih ali mednarodnih določbah, je rok za vložitev ugovora en mesec od vročitve sodbe ali njene vročitve v skladu s členom 792(2) in (3).
            Če stranka, ki se postopka ni udeležila, v Belgiji nima niti stalnega niti začasnega prebivališča niti naslova za vročanje, se rok za ugovor podaljša v skladu s členom 55.“

            18

            Člen 1051 postopkovnega zakonika določa:
            „Razen rokov, določenih v zavezujočih nadnacionalnih ali mednarodnih določbah, je rok za vložitev pravnega sredstva en mesec od vročitve sodbe ali njene vročitve v skladu s členom 792(2) in (3).
            Ta rok začne teči od dneva vročitve sodbe tudi za stranko, ki je predlagala vročitev sodbe.
            Če ena od strank, ki ji je bila sodba vročena ali na predlog katere se vroča sodba, v Belgiji nima niti stalnega niti začasnega prebivališča niti naslova za vročanje, se rok za ugovor podaljša v skladu z določbami člena 55.
            […]“

      Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

            19

            Družba Imtech Marine je za družbo Radio Hellenic opravila različne storitve, za katere ji je ta dolgovala 23.506,99 EUR. V skladu s splošnimi pogoji družbe Imtech Marine se v primeru neplačila uporabi določba o 10‑odstotni pogodbeni kazni in zamudnih obrestih po 12‑odstotni letni obrestni meri.

            20

            Družba Radio Hellenic kljub več opominom ni izpolnila svoje obveznosti plačila.

            21

            Z vlogo, vloženo 25. marca 2013, je družba Imtech Marine rechtbank van koophandel te Antwerpen (gospodarsko sodišče v Antwerpnu) predlagala, naj družbi Radio Hellenic naloži plačilo dolgovanih zneskov in naj sodbo, s katero bo naloženo to plačilo, na podlagi Uredbe št. 805/2004 potrdi kot evropski nalog za izvršbo. To sodišče je s sodbo z dne 5. junija 2013 ta predlog razglasilo za dopusten in delno utemeljen. Družbi Radio Hellenic je bilo naloženo plačilo 23.506,99 EUR skupaj s pogodbeno kaznijo v višini 10 % in z zamudnimi obrestmi. Kljub temu je to sodišče odločilo, da te sodbe ni mogoče potrditi kot evropski nalog za izvršbo, ker notranja zakonodaja ni ustrezna.

            22

            Družba Imtech Marine je 3. septembra 2013 zoper to sodbo vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču. V pritožbi je predlagala, naj se sodba potrdi kot evropski nalog za izvršbo v smislu Uredbe št. 805/2004.

            23

            Predložitveno sodišče poudarja, da je vprašanje, ali je belgijsko pravo v skladu z zahtevami iz člena 19 Uredbe št. 805/2004, res sporno, prav tako kot pristojnosti sodnika in sodnega tajnika glede potrditve sodbe za evropski nalog za izvršbo. Opustitev nacionalnega zakonodajalca naj bi za posameznike povzročila pravno negotovost. Čeprav je uredba neposredno uporabljiva, so belgijska sodišča precej zadržana pri potrjevanju sodb za evropske naloge za izvršbo.

            24

            Predložitveno sodišče zlasti poudarja, da lahko v postopku s pravnim sredstvom iz člena 19(1) Uredbe št. 805/2004 rok za pritožbo zoper zamudno sodbo v belgijskem pravu poteče, še preden ga lahko dolžnik izkoristi.

            25

            V takih okoliščinah je hof van beroep te Antwerpen (pritožbeno sodišče v Antwerpnu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                     „1.

                     Ali gre za kršitev člena 288 [PDEU], če se Uredba [št. 805/2004] ne uporablja neposredno, ker

                              (a)

                              belgijski zakonodajalec te uredbe ni prenesel v belgijsko pravo in

                              (b)

                              belgijski zakonodajalec v belgijsko pravo – čeprav določa možnosti ugovora in pritožbe – ni vključil postopka s pravnim sredstvom?

                     2.

                     Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: kako je treba ob upoštevanju tega, da je uredba neposredno veljavna, razumeti izraz ‚zoper sodbo vložiti pravno sredstvo‘ iz člena 19(1) Uredbe št. 805/2004? Ali je treba postopek s pravnim sredstvom določiti, le če je bil sodni poziv/začetni procesni akt vročen v skladu s členom 14 te uredbe, to pomeni brez dokazila o prejemu? Ali belgijsko pravo z ugovorom v skladu s členom 1047 in naslednjimi belgijskega postopkovnega zakonika in pritožbo v skladu s členom 1050 in naslednjimi tega zakonika ne zagotavlja zadostnih jamstev, da bi izpolnilo zahteve „postopka s pravnim sredstvom“ v skladu s členom 19(1) te uredbe?

                     3.

                     Ali člen 50 belgijskega postopkovnega zakonika, v skladu s katerim se prekluzivni roki, določeni v členih 860(2), 55 in 1048 tega zakonika, v primerih višje sile ali zaradi izrednih okoliščin, ki so neodvisne od volje zadevne osebe, lahko podaljšajo, zagotavlja zadostno varstvo v smislu člena 19(1)(b) Uredbe št. 805/2004?

                     4.

                     Ali je potrditev za evropski nalog za izvršbo nespornih zahtevkov sodna odločba, ki jo je treba zahtevati z začetnim procesnim aktom? Če je odgovor pritrdilen: ali mora sodbo kot evropski nalog za izvršbo potrditi sodnik, sodni tajnik pa mora izdati potrdilo o evropskem nalogu za izvršbo?
                     Če je odgovor nikalen: ali je lahko naloga sodnega tajnika, da sodbo potrdi kot evropski nalog za izvršbo?

                     5.

                     Če potrditev za evropski nalog za izvršbo ni sodna odločba: ali lahko vlagatelj, ki potrditve za evropski nalog za izvršbo ni zahteval z začetnim procesnim aktom, naknadno – to pomeni po tem, ko je sodba postala pravnomočna – pri sodnem tajniku zahteva potrditev sodbe za evropski nalog za izvršbo?“

            26

            Predložitvenemu sodišču je bila 7. avgusta 2014 poslana zahteva za pojasnila, na katero je to odgovorilo 16. oktobra 2014.

      Vprašanja za predhodno odločanje

      Prvo vprašanje

            27

            S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 19 Uredbe št. 805/2004 v povezavi s členom 288 PDEU razlagati tako, da državam članicam nalaga, da v notranjem pravu uvedejo postopek s pravnim sredstvom, kakršen je določen z navedenim členom 19.

            28

            Člen 19 navedene uredbe določa, da se sodba lahko potrdi kot evropski nalog za izvršbo, samo če je dolžnik po zakonodaji države članice izvora upravičen zoper sodbo vložiti pravno sredstvo. V skladu z uvodno izjavo 19 Uredbe št. 805/2004 pa ta ne pomeni obveznosti za države članice, da prilagodijo svojo nacionalno zakonodajo minimalnim postopkovnim standardom, ki jih določa, torej niti, da določijo poseben postopek s pravnim sredstvom v smislu navedenega člena 19.

            29

            Edina posledica neobstoja postopka s pravnim sredstvom je, kot določa člen 19 Uredbe št. 805/2004, nemožnost potrditve odločbe za evropski nalog za izvršbo pod pogoji, ki jih določa ta uredba.

            30

            V teh okoliščinah in neodvisno od obveznosti držav članic, da na podlagi člena 30(1)(a) te Uredbe Komisijo obvestijo o postopku s pravnim sredstvom, ki naj bi morda obstajal v notranjem pravu, država članica, ki v skladu z isto uredbo izbere, da ne bo prilagodila svoje zakonodaje, ne krši člena 288 PDEU.

            31

            Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 19 Uredbe št. 805/2004 v povezavi s členom 288 PDEU razlagati tako, da državam članicam ne nalaga, da v notranjem pravu določijo postopek s pravnim sredstvom, kakršen je določen z navedenim členom 19.

      Drugo in tretje vprašanje

            32

            Z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, katere pogoje postavlja člen 19(1) Uredbe št. 805/2004 za potrditev zamudne sodbe za evropski nalog za izvršbo.

            33

            Člen 19(1) Uredbe št. 805/2004 določa, da se v primerih iz odstavka 1(a) in (b) tega člena, sodba lahko potrdi kot evropski nalog za izvršbo, samo če je dolžnik po zakonodaji države članice izvora upravičen zoper zadevno sodbo vložiti pravno sredstvo.

            34

            Primer iz člena 19(1)(a) Uredbe št. 805/2004 se nanaša na to, da je bil začetni procesni akt ali enakovredna listina vročena dolžniku na enega od načinov, ki jih določa člen 14 te uredbe, vendar vročitev brez njegove krivde ni bila opravljena pravočasno, da bi mu omogočila pripraviti obrambo.

            35

            V člen 19(1)(b) Uredbe št. 805/2004 pa spada primer, v katerem dolžnik zaradi višje sile ali izrednih okoliščin ni mogel brez svoje krivde izpodbijati zahtevka. Ta primer se lahko nanaša tudi na položaj, v katerem bi ta preprečitev obstajala v fazi, v kateri začne teči rok za vložitev pravnega sredstva zoper zadevno odločbo.

            36

            Čeprav bi lahko države članice v svojem nacionalnem pravu vzpostavile poseben postopek s pravnim sredstvom zoper odločbe v primerih iz člena 19(1)(a) in (b) Uredbe št. 805/2004, pa tudi ni izključeno, da postopki, ki so v državi članici obstajali pred začetkom veljave te uredbe, omogočajo dolžniku, da vloži tako pravno sredstvo. Brez vpliva na obveznost držav članic, da Komisijo v skladu s členom 30(1)(a) navedene uredbe obvestijo o zadevnih postopkih, pa na podlagi člena 288 PDEU vsi zavezujoči elementi te uredbe pomenijo obveznost za sodišče, ki mu je bila predložena zahteva za potrditev, da preuči, ali je pogoj, ki ga v zvezi s tem določa člen 19(1) te uredbe, izpolnjen, namreč, ali notranje pravo dejansko in brez izjeme omogoča pravno sredstvo zoper zadevno odločbo v teh primerih.

            37

            Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 24 sklepnih predlogov, ker postopek s pravnim sredstvom ni urejen v pravu Unije in ker se Uredba št. 805/2004 izrecno sklicuje na zakonodajo države članice izvora, gre lahko za pravna sredstva, ki dovolj spoštujejo pravico dolžnika do obrambe in pravico do poštenega sojenja iz uvodnih izjav 10 in 11 Uredbe št. 805/2004.

            38

            Za spoštovanje pravice dolžnika do obrambe in pravice do poštenega sojenja, ki ju zagotavlja člen 47(2) Listine, je treba zahtevati, da zadevna pravna sredstva, da bi lahko pomenila postopek s pravnim sredstvom v smislu člena 19(1) Uredbe št. 805/2004, ki se razlaga ob upoštevanju njene uvodne izjave 14, omogočajo, prvič, popolni ponovni, pravni in dejanski, preizkus odločbe.

            39

            Drugič, navedena pravna sredstva morajo omogočiti dolžniku, ki se sklicuje na enega od primerov iz členov 19(1)(a) in (b) te uredbe, da vloži pravno sredstvo zunaj običajnih rokov, ki jih določa nacionalno pravo za vložitev ugovora ali pritožbe zoper odločbo. To velja zlasti v primeru, če nacionalno pravo določa možnost podaljšanja teh rokov, tako da ti začnejo znova teči, najprej od dne, ko je imel dolžnik dejansko možnost, da se seznani z vsebino odločbe ali da vloži pravno sredstvo.

            40

            Notranje pravo mora, da bi bile, natančneje, izpolnjene zahteve iz člena 19(1)(b) Uredbe št. 805/2004, omogočiti táko podaljšanje rokov za vložitev pravnih sredstev tako v primeru višje sile kot v primeru izrednih okoliščin, ki niso odvisne od volje dolžnika, ker ta določba razlikuje med tema pojmoma.

            41

            Informacije, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, kažejo na to, da sta v belgijskem pravnem redu določeni v bistvenem dve pravni sredstvi za izpodbijanje odločbe v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, in sicer ugovor, posebej določen za izpodbijanje zamudnih sodb iz člena 1047 in naslednjih postopkovnega zakonika, in pritožba iz člena 1050 in naslednjih postopkovnega zakonika. Naloga predložitvenega sodišča, ki je edino pristojno za razlago teh določb notranjega prava, je, da izpelje posledice razlage člena 19(1) Uredbe št. 805/2004, podane v točkah od 38 do 40 te sodbe, in da ugotovi, ali nacionalna zakonodaja izpolnjuje minimalne zahteve glede postopka, ki jih uvaja ta določba. V takem primeru in če so za to izpolnjeni vsi drugi pogoji, je naloga tega sodišča, da opravi potrditev.

            42

            Ob upoštevanju navedenega je treba na drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 19(1) Uredbe št. 805/2004 razlagati tako, da se mora sodišče, pri katerem je bila vložena zahteva za potrditev zamudne sodbe za evropski nalog za izvršbo, prepričati, da njegovo notranje pravo dejansko in brez izjem omogoča ponovni popolni, pravni in dejanski preizkus take odločbe v obeh primerih iz te določbe in da omogoča podaljšanje rokov za vložitev pravnega sredstva zoper sodbo o nespornem zahtevku ne samo v primeru višje sile, ampak tudi če so druge izredne okoliščine, neodvisne od volje dolžnika, temu onemogočile, da izpodbija zadevno terjatev.

      Četrto in peto vprašanje

            43

            S četrtim in petim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali je treba člen 6 Uredbe št. 805/2004 razlagati tako, da je potrditev sodbe za evropski nalog za izvršbo sodna odločba, ki je torej pridržana sodniku in ki jo je treba zahtevati z začetnim procesnim aktom.

            44

            Člen 6(1) Uredbe št. 805/2004 določa, da se potrditev sodbe o nespornem zahtevku za evropski nalog za izvršbo zahteva od sodišča izvora, ne da bi bilo pojasnjeno, kdo je znotraj tega sodišča pristojen za tako potrditev.

            45

            Ob tem je glede na sistematiko Uredbe št. 805/2004 mogoče razlikovati med potrditvijo sodbe za evropski nalog za izvršbo v pravem pomenu besede in formalnim dejanjem izdaje potrdila, ki ga določa člen 9 te uredbe. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 52 sklepnih predlogov, to formalno dejanje, potem ko je bila sprejeta odločitev glede potrditve za evropski nalog za izvršbo, ni nujno dejanje, ki ga mora opraviti sodnik, tako da se ga lahko prepusti sodnemu tajniku.

            46

            Nasprotno pa potrditev v pravem pomenu besede zahteva sodni preizkus pogojev, ki jih določa Uredba št. 805/2004.

            47

            Pravne kvalifikacije sodnika so namreč nujne za pravilno presojo – v okoliščinah negotovosti glede spoštovanja minimalnih standardov za zagotavljanje spoštovanja pravice dolžnika do obrambe in pravice do poštenega sojenja – notranjih pravnih sredstev v skladu s točkami od 38 do 40 te sodbe. Poleg tega lahko samo sodišče v smislu člena 267 PDEU zagotovi, da so minimalni standardi, ki jih določa Uredba št. 805/2004, prek predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču predmet enotne razlage in uporabe v Evropski uniji.

            48

            Glede vprašanja, ali je treba potrditev odločbe za evropski nalog za izvršbo zahtevati z začetnim procesnim aktom, člen 6 Uredbe št. 805/2004 določa, da se sodba o nespornem zahtevku, izdana v državi članici, na zahtevo sodišča izvora kadar koli potrdi kot evropski nalog za izvršbo.

            49

            Poleg tega, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 56 sklepnih predlogov, ne bi bilo smiselno zahtevati, da se zahteva za potrditev vedno vloži skupaj z začetnim procesnim aktom, ker v tej fazi še ni mogoče vedeti, ali bo zahtevek izpodbijan in ali bo zato odločba, ki bo izdana na koncu tega postopka, izpolnjevala zahteve, potrebne za to, da bo potrjena kot evropski nalog za izvršbo.

            50

            Na podlagi navedenega je treba na četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6 Uredbe št. 805/2004 razlagati tako, da je treba potrditev sodbe za evropski nalog za izvršbo, ki jo je mogoče zahtevati kadarkoli, pridržati sodniku.

      Stroški

            51

            Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                        1.

                        Člen 19 Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 805/2004 z dne 21. aprila 2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov v povezavi s členom 288 PDEU je treba razlagati tako, da državam članicam ne nalaga, da v notranjem pravu določijo postopek s pravnim sredstvom, kot je določen z navedenim členom 19.

                        2.

                        Člen 19(1) Uredbe št. 805/2004 je treba razlagati tako, da se mora sodišče, pri katerem je bila vložena zahteva za potrditev zamudne sodbe za evropski nalog za izvršbo, prepričati, da njegovo notranje pravo dejansko in brez izjem omogoča ponovni popolni, pravni in dejanski preizkus take odločbe v obeh primerih iz te določbe in da omogoča podaljšanje rokov za vložitev pravnega sredstva zoper odločbo o nespornem zahtevku ne samo v primeru višje sile, ampak tudi če so druge izredne okoliščine, neodvisne od volje dolžnika, temu onemogočile, da izpodbija zadevno terjatev.

                        3.

                        Člen 6 Uredbe št. 805/2004 je treba razlagati tako, da je treba potrditev sodbe za evropski nalog za izvršbo, ki jo je mogoče zahtevati kadarkoli, pridržati sodniku.

                  Podpisi

         (
         *
      )   Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 4. aprila 1974. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Zadeva 167-73.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. julija 2017.#Hannele Hälvä in drugi proti SOS-Lapsikylä ry.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein oikeus.#Predhodno odločanje – Direktiva 2003/88/ES – Člen 17 – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Organizacija delovnega časa – Dodatna nadomestila – Društvo za zaščito otrok – ‚Starši v otroških vaseh‘ – Začasna odsotnost titularnih ‚staršev‘ – Delavke, zaposlene kot ‚starši‘ namestniki – Pojem.#Zadeva C-175/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 26. julija 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje – Direktiva 2003/88/ES – Člen 17 – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Organizacija delovnega časa – Dodatna nadomestila – Društvo za zaščito otrok – ‚,Starši v otroških vaseh‘ – Začasna odsotnost titularnih ‚staršev‘ – Delavke, zaposlene kot ‚starši‘ namestniki – Pojem“
      V zadevi C‑175/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Korkein oikeus (vrhovno sodišče, Finska) z odločbo z dne 24. marca 2016, ki je na Sodišče prispela 29. marca 2016, v postopku

         Hannele Hälvä,

         Sari Naukkarinen,

         Pirjo Paajanen,

         Satu Piik

      proti

         SOS-Lapsikylä ry,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča, v funkciji sodnika četrtega senata, E. Juhász, sodnik, K. Jürimäe, sodnica, in C. Lycourgos (poročevalec), sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. marca 2017,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za H. Hälvä, S. Naukkarinen, P. Paajanen in S. Piik sprva P. Ahonen, nato P. Ahonen skupaj s T. Lehtinen, odvetnici,

               –

               za SOS-Lapsikylä ry sprva J. Syrjänen, nato J. Syrjänen in J. Nevala, odvetnika,

               –

               za finsko vlado H. Leppo, agentka,

               –

               za nemško vlado J. Möller in T. Henze, agenta,

               –

               za Evropsko komisijo I. Koskinen in M. van Beek, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. aprila 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 17(1) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Hannele Hälvä, Sari Naukkarinen, Pirjo Paajanen in Satu Piik ter njihovim delodajalcem, društvom SOS-Lapsikylä ry, ker jim je to društvo zavrnilo plačilo nadomestil za nadurno, večerno, nočno, sobotno in nedeljsko delo v obdobju med letoma 2006 in 2009.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Člen 2 Direktive 2003/88 določa:
               „V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

                        1.

                        ‚delovni čas‘ pomeni vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso;

                        2.

                        ‚čas počitka‘ pomeni vsak čas, ki ni delovni čas;

                  […]“

               4

               Člen 7(1) navedene direktive določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa.“

               5

               Člen 17(1) te direktive določa:
               „Ob upoštevanju splošnih načel varovanja zdravja in varnosti delavcev države članice lahko odstopajo od členov 3 do 6, 8 in 16, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami, še posebno pa v primerih, ko gre za:

                        (a)

                        vodilne kadre ali druge osebe s pooblastili za avtonomno odločanje;

                        (b)

                        delavce, ki so družinski člani; ali

                        (c)

                        delavce, ki službujejo pri verskih obredih v cerkvah ali verskih skupnostih.“

         Finsko pravo

               6

               Člen 2(1) työaikalaki (605/1996) (zakon (605/1996) o delovnem času, v nadaljevanju: zakon o delovnem času) določa:
               „Ta zakon, razen člena 15(3), ne velja:
               […]

                        3.

                        za dela, ki jih delavec opravlja na domu ali v takih okoliščinah, da ni mogoče šteti, da je nadzor nad uporabo časa, posvečenega temu delu, v pristojnosti delodajalca;

                  […]“

         Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               7

               SOS-Lapsikylä ry, društvo, katerega cilj je zaščita otrok, za otroke, za katere prevzame skrb, organizira čim bolj družinsko nastanitev v sedmih otroških vaseh, v katerih je v vsaki od njih več hiš za otroke. Osebje otroških vasi sestavljajo vodja, titularni „starši“, „starši“ namestniki in drugo osebje. Hiše za otroke so prebivališča otrok, za katere se prevzame skrb, v njih pa so nastanjeni od trije do šest otrok in eden ali več titularnih „staršev“ (ali njihovih namestnikov, če so titularni „starši“ odsotni).

               8

               Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so bile v društvu SOS-Lapsikylä ry kot „starši“ namestniki zaposlene do leta 2009, nekatere od njih pa do leta 2010. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so kot „starši“, ki nadomeščajo titularne „starše“ med njihovo odsotnostjo (upravičeno s prostimi dnevi, letnim dopustom ali bolniško odsotnostjo), živele z otroki in same skrbele za hišo za otroke ter za vzgojo in varstvo mladoletnih stanovalcev med drugim tako, da so zagotavljale preskrbo in da so zunaj spremljale otroke.

               9

               Pri Etelä-Savon käräjäoikeus (sodišče prve stopnje za južni Savo, Finska) so vložile tožbo, s katero predlagajo, naj se ugotovi, da je bilo njihovo delo za društvo SOS-Lapsikylä ry „delo“ v smislu člena 1 zakona o delovnem času in naj se temu društvu naloži plačilo nadomestil, dolgovanih v skladu z zakonom o delovnem času in kolektivno pogodbo za zadevni sektor za obdobje med letoma 2006 in 2009 zaradi nadurnega dela oziroma delovnih nalog, izvajanih zvečer, ponoči ali med koncem tedna.

               10

               Etelä-Savon käräjäoikeus (sodišče prve stopnje za južni Savo) je s sodbo z dne 4. maja 2012 zavrnilo tožbo tožečih strank v postopku v glavni stvari, pri čemer je štelo, da se za njihovo delo ne uporabi zakon o delovnem času. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so, potem ko je Etelä-Savon käräjäoikeus (sodišče prve stopnje za južni Savo) zavrnilo njihovo tožbo, vložile pritožbo zoper sodbo navedenega sodišča pri Itä-Suomen hovioikeus (pritožbeno sodišče za vzhodno Finsko), ki je navedeno sodbo potrdilo s sodbo z dne 4. julija 2013. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so zoper to sodbo vložile pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               11

               Navedeno sodišče poudarja, da predstavniki delodajalca ne nadzirajo vsakodnevnega dela „staršev“ namestnikov in da jim delodajalec ne daje navodil glede delovnega časa ali počitka v delovnih dneh. Znotraj omejitev, ki jih narekujejo potrebe otrok, lahko „starš“ namestnik sam določa organizacijo in vsebino svojega dela. Vendar pa je za vsakega otroka določen program varstva in vzgoje, v skladu s katerim mora „starš“ namestnik skrbeti za otroka in v zvezi s katerim pripravi poročilo. Poleg tega se „starš“ namestnik s titularnim „staršem“ posvetuje glede delovanja hiše za otroke, ki jo vodi, in glede praktičnih vprašanj, ki so s tem povezana.

               12

               V skladu s pogodbami o zaposlitvi tožečih strank iz postopka v glavni stvari je njihova letna delovna obveznost znašala 190 24‑urnih obdobij, razen za eno od njih, katere letna delovna obveznost je znašala 170 24‑urnih obdobij, od tega pa je bilo treba odšteti od 30 do 33 dni letnega dopusta. V praksi so obdobja nadomeščanja trajala od nekaj dni do več tednov.

               13

               Predložitveno sodišče še poudarja, da vodja vnaprej določi sezname, iz katerih je za vsak dan posebej razvidno, v kateri hiši mora delati „starš“ namestnik. Zadnjenavedeni se s titularnim „staršem“ dogovori o uri, ko se začne nadomeščanje. Poleg tega je treba dnevne urnike določiti tako, da ima vsak delavec povprečno dva prosta konca tedna na mesec. Med nadomeščanjem ima delavec tudi pravico do enega prostega dneva na teden. Plačilo „staršev“ namestnikov je določeno glede na nespremenljivo mesečno osnovo, vendar pa ima „starš“ namestnik, ki dela več kot 190 24‑urnih obdobij, pravico do dodatnega nadomestila.

               14

               Predložitvenemu sodišče se predlaga, naj ugotovi, ali se zakon o delovnem času uporabi za „starše“ namestnike, kar bi pomenilo, da bi moralo društvo SOS-Lapsikylä ry tožečim strankam iz postopka v glavni stvari priznati nadomestila, ki jih zahtevajo. Natančneje, ugotoviti naj bi bilo treba, ali so dejavnosti „staršev“ namestnikov s področja uporabe tega zakona izključene na podlagi člena 2(1)(3) navedenega zakona. Predložitveno sodišče poudarja, da v skladu s to določbo delo, ki ga delavec opravlja na domu oziroma v takih okoliščinah, da ni mogoče šteti, da je nadzor nad uporabo časa, posvečenega temu delu, v pristojnosti delodajalca, ne spada na področje uporabe določb o organizaciji delovnega časa, z izjemo člena 15(3) zakona o delovnem času, ki pa v obravnavani zadevi ni upošteven.

               15

               Predložitveno sodišče navaja, da je bila z zakonom o delovnem času prenesena Direktiva 2003/88, ki z nekaterimi določbami, zlasti členom 17(1), nacionalnemu zakonodajalcu dopušča, da v določenih okoliščinah odstopa od določb te direktive glede obdobij dela in počitka.

               16

               Predložitveno sodišče poudarja še, da zakon o delovnem času ne ureja samo delovnega časa, trajanja zakonitega delovnega časa, prekoračitve takega časa, nočnega in izmenskega dela ter počitka in nedeljskega dela, temveč določa tudi nadomestila, ki se dolgujejo iz različnih razlogov, kot so nadure in nedeljsko delo.

               17

               Čeprav se predložitveno sodišče zaveda, da se Direktiva 2003/88 razen glede plačanega letnega dopusta ne uporablja za plačilo delavca, pa meni, da je razlaga te direktive bistvena za rešitev spora, ki ga obravnava. Pravica do dodatkov k plači, ki jih določa zakon o delovnem času, naj bi bila namreč odvisna od tega, ali se v obravnavani zadevi uporabi navedeni zakon, ki ureja tudi delovni čas in počitek.

               18

               Natančneje, predložitveno sodišče meni, da je za razlago izjeme iz člena 2(1)(3) zakona o delovnem času upoštevno predvsem odstopanje iz člena 17(1) Direktive 2003/88.

               19

               Po mnenju predložitvenega sodišča iz sodbe z dne 14. oktobra 2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612), izhaja, da se, če na eni strani ni dokazano, da lahko delavci odločajo o tem, koliko ur bodo delali, in če na drugi strani ti delavci niso dolžni biti na delovnem mestu ob določenem delovnem času, odstopanje iz člena 17(1) Direktive 2003/88 ne uporabi.

               20

               Predložitveno sodišče pa meni, da se dejansko stanje v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, zelo razlikuje od zadeve, ki jo obravnava, zlasti kar zadeva naravo dela in pogoje opravljanja tega dela.

               21

               Tako navaja, da je v obravnavanem primeru delo, ki so ga opravljale tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, po svoji vsebini primerljivo z delom, ki ga v družini opravlja eden od družinskih članov, ki je izrecno zajeto s členom 17(1)(b) Direktive 2003/88. Navedeno sodišče poleg tega poudarja, da je treba to določbo sicer razlagati ozko, da pa seznam dejavnosti, ki so z njo zajete, ni izčrpen. Zato meni, da je mogoče, da se to odstopanje uporabi za delo „staršev“ namestnikov, čeprav ne gre za delavce, ki so družinski člani, v smislu člena 17(1)(b) te direktive.

               22

               Predložitveno sodišče navaja še, da so v obravnavanem primeru možnosti delodajalca pri nadziranju, kako tožeče stranke iz postopka v glavni stvari uporabijo čas, omejene, ker bi lahko tak nadzor vplival na možnost „starša“ namestnika, da se vede kot pravi starš in da z otroki vzpostavi zaupno razmerje. Navedeno sodišče dodaja, da se zdi, da takega nadzora ni bilo. „Starši“ namestniki se namreč o svojih nalogah, počitku in odhodu iz hiše samostojno odločajo v okviru omejitev, ki jih narekujejo potrebe otrok, pri čemer je res, da te potrebe vplivajo na možnost, da se ti „starši“ namestniki posvetijo svojim osebnim stvarem in prosto organizirajo svoje življenje.

               23

               V teh okoliščinah je Korkein oikeus (vrhovno sodišče, Finska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 17(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da lahko spada na njegovo področje uporabe dejavnost v hiši za otroke, kot je zgoraj opisana, v okviru katere delavec, ki „starša v otroški vasi“ otrok, za katere se prevzame skrb, nadomešča med njegovo odsotnostjo, živi z otroki v razmerah družinskega okolja in v tem času samostojno skrbi za potrebe otrok in družine na enak način, kot bi to počel pravi starš?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               24

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 17(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da se lahko uporabi za dejavnost zaposlene osebe, kot je v postopku v glavni stvari, ki je zagotavljanje skrbi za otroke v razmerah družinskega okolja zaradi nadomeščanja osebe, ki ji je primarno naložena ta naloga.

               25

               Najprej je treba poudariti, da je Direktiva 2003/88 razen izjeme v posebnem primeru, kot je ta iz člena 7(1) te direktive v zvezi s plačanim letnim dopustom, omejena na urejanje nekaterih vidikov organizacije delovnega časa, da se zagotovita varnost in zdravje delavcev, tako da se načeloma ne uporablja za plače delavcev (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, točka 48 in navedena sodna praksa).

               26

               Vendar ta ugotovitev ne pomeni, da ni treba odgovoriti na vprašanje za predhodno odločanje, ki je bilo Sodišču predloženo v tej zadevi.

               27

               Kot generalni pravobranilec poudarja v točki 45 sklepnih predlogov, se namreč spor, o katerem odloča predložitveno sodišče, nanaša na to, ali se zakon o delovnem času uporabi za „starše“ namestnike in ali so tožeče stranke zato upravičene do zahtevanih plačil.

               28

               V teh okoliščinah je predložitveno sodišče Sodišču predlagalo, naj razloži člen 17(1) Direktive 2003/88, ki je bil v skladu s pojasnili navedenega sodišča v nacionalno pravo prenesen s členom 2(1)(3) zakona o delovnem času.

               29

               Zato je treba ugotoviti, ali so lahko dejavnosti, ki jih tožeče stranke iz postopka v glavni stvari izvajajo kot „starši“ namestniki, zajete s področjem uporabe člena 17(1) Direktive 2003/88, ki državam članicam dopušča, da pod določenimi pogoji odstopajo od členov od 3 do 6, 8 in 16 te direktive, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena ali vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami.

               30

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je „staršem“ namestnikom, ki so zaposleni pri društvu SOS-Lapsikylä ry, naloženo, da med odsotnostjo titularnih „staršev“, ki so prav tako zaposleni pri istem delodajalcu, v neprekinjenih obdobjih 24 ur, ki se lahko povezujejo več dni, prevzamejo dnevno upravljanje hiše za otroke ter varstvo in vzgojo otrok, ki so v njej nastanjeni, za kar dobijo pravico do enega prostega dne na teden in povprečno dveh prostih koncev tedna na mesec.

               31

               V skladu s sodno prakso Sodišča je treba odstopanje iz člena 17(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da se njegovo področje uporabe omeji na to, kar je nujno potrebno za varstvo interesov, katerih varstvo to odstopanje omogoča (sodbi z dne 9. septembra 2003, Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, točka 89, in z dne 14. oktobra 2010, Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, točka 40).

               32

               Sodišče je prav tako presodilo, da se navedeni člen 17(1) uporablja za delavce, katerih celotni delovni čas se ne meri oziroma ni vnaprej določen ali ga delavci lahko določijo sami zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti (sodbi z dne 7. septembra 2006, Komisija/Združeno kraljestvo, C‑484/04, EU:C:2006:526, točka 20, in z dne 14. oktobra 2010, Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, točka 41).

               33

               Predložitveno sodišče mora v zvezi s tem pri konkretni presoji okoliščin zadeve, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 68 sklepnih predlogov, upoštevati, da je delovni čas „starša“ namestnika v velikem delu vnaprej določen s pogodbo o zaposlitvi, ki ga povezuje z njegovim delodajalcem, saj je število 24‑urnih obdobij, ki jih mora opraviti letno, pogodbeno določeno. Navedeno sodišče mora upoštevati tudi, da navedeni delodajalec vnaprej pripravi sezname, na katerih so v rednih razmikih navedena 24‑urna obdobja, v katerih je „staršu“ namestniku naloženo upravljanje hiše za otroke.

               34

               Ob upoštevanju teh elementov ni mogoče trditi, da se celotni delovni čas „staršev“ namestnikov ne meri oziroma ni vnaprej določen ali da ga „starš“ namestnik lahko določi sam zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               35

               Ob upoštevanju elementov, ki so na voljo Sodišču, to, da so „starši“ namestniki v obdobju, v katerem jim je naloženo upravljanje hiše za otroke, nekoliko samostojni pri uporabi časa in natančneje pri organizaciji svojih dnevnih nalog, gibanju in obdobjih nedejavnosti, ne da bi se zdelo, da v praksi obstaja nadzor delodajalca, te ugotovitve ne omaja.

               36

               Prvič, najprej je treba poudariti, da težave, ki jih lahko ima delodajalec pri nadzoru nad vsakodnevnim izvajanjem dejavnosti svojih zaposlenih, na splošno ne morejo zadostovati za to, da bi se štelo, da se celotni delovni čas ne meri oziroma ni vnaprej določen ali da ga lahko določi delavec sam, saj delodajalec vnaprej določi začetek in konec delovnega časa.

               37

               Dalje, v obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da delodajalec ne nadzira, kako „starš“ namestnik izvaja svoje dejavnosti v 24‑urnem obdobju, v katerem vodi hišo za otroke. Vendar pa delodajalec vnaprej določi sezname, iz katerih je za vsak dan posebej razvidno, v kateri hiši mora delati „starš“ namestnik. Zadnjenavedeni se s titularnim „staršem“ dogovori o uri, ko se začne nadomeščanje. Poleg tega je treba izmene razporediti tako, da ima vsak delavec povprečno dva prosta konca tedna na mesec. Tako ni iz ničesar v predložitveni odločbi razvidno, da delodajalec ne bi mogel nadzorovati, ali je „starš“ namestnik na eni strani dejansko prevzel skrb za hišo za otroke ob času dneva, za katerega se je s titularnim „staršem“ dogovoril, da se začne nadomeščanje, in ali je na drugi strani opravljal to nadomeščanje do izteka 24‑urnih obdobij, ki so mu bila dodeljena.

               38

               Nazadnje, iz predložitvene odločbe je razvidno, da mora „starš“ namestnik pripraviti poročilo o tem, kako je izvedel program varstva in vzgoje, ki je določen za vsakega otroka. To poročilo tako pomeni sredstvo nadzora, ki ga ima na voljo delodajalec in ki ga ta lahko uporabi za nadziranje, kako njegovi delavci izvajajo svoje dejavnosti, in s tem meri njihov delovni čas.

               39

               Drugič, možnost „staršev“ namestnikov, da do neke mere odločajo glede svojih obdobij nedejavnosti v 24‑urnih obdobjih, v katerih skrbijo za hišo za otroke, kot jo je opisalo predložitveno sodišče, pa tem ne omogoča, da bi povsem prosto določali število delovnih ur, ki jih opravijo v navedenih obdobjih.

               40

               Kot poudarja predložitveno sodišče, je treba na eni strani navesti, da se morajo „starši“ namestniki s titularnimi „starši“ posvetovati o upravljanju hiše za otroke in da se zdi, da bi bilo to, da bi se „staršem“ namestnikom dovolilo, da zlasti glede urnikov v hiši, za katero so začasno prevzeli skrb, bistveno spremenijo navade, ki so jih uvedli titularni „starši“, v nasprotju s splošno shemo sistema sprejema, vzpostavljenega z vasmi za otroke. Zdi se, da zato spoštovanje teh navad pomeni, da „starši“ namestniki ne morejo sami povsem prosto določiti svojih delovnih ur.

               41

               Na drugi strani je treba poudariti, da je treba za „delovni čas“ v smislu člena 2(1) Direktive 2003/88 šteti čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso (sodba z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, točka 25).

               42

               Tako so obdobja nedejavnosti, do katerih lahko pride v 24‑urnih obdobjih, v katerih „starš“ namestnik vodi hišo za otroke, zajeta z opravljanjem dolžnosti delavca in pomenijo delovni čas, kadar je „starš“ namestnik zavezan biti fizično prisoten na kraju, ki ga določi delodajalec, in mu biti tam na voljo, da bi lahko takoj opravil ustrezne naloge, če bi bilo to potrebno (glej v tem smislu sodbo z dne 1. decembra 2005, Dellas in drugi, C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 48, in sklep z dne 11. januarja 2007, Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točka 28).

               43

               Ker taka obdobja nedejavnosti spadajo v delovni čas „staršev“ namestnikov, možnosti, ki jih imajo ti pri določanju, kdaj se ta obdobja začnejo in končajo, torej ni mogoče enačiti z možnostjo teh delavcev, da prosto določijo začetek in konec svojega delovnega časa.

               44

               Poleg tega in tudi ob predpostavljanju, da je mogoče za nekatera obdobja nedejavnosti v 24‑urnih obdobjih, v katerih „starši“ namestniki vodijo hišo za otroke, v delu, v katerem „starši“ namestniki, kot je društvo SOS-Lapsikylä ry navedlo na obravnavi in ne da bi bilo to prerekano, sicer morajo ostati ves čas dosegljivi, vendar jim je dovoljeno, da zapustijo delovno mesto, kadar so otroci, za katere skrbijo, zaposleni zunaj hiše, šteti, da niso delovni čas, temveč čas počitka v smislu člena 2(2) Direktive 2003/88, se ta možnost zapustiti delovno mesto nanaša le na del njihovega dnevnega urnika in je zanjo razvidno, da je ne določijo „starši“ namestniki sami, temveč je določena glede na ure odsotnosti otrok. Tako ta posebnost delovnih razmer „staršev“ namestnikov ne more privesti do sklepa, da se njihov celotni delovni čas ne meri oziroma ni vnaprej določen ali da ga v celoti določijo „starši“ namestniki sami.

               45

               Iz navedenega izhaja, da ob upoštevanju elementov, ki jih ima Sodišče na voljo, v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, ni iz ničesar razvidno, da bi bila lahko dejavnost „staršev“ namestnikov kot zaposlenih oseb zajeta s področjem uporabe člena 17(1) Direktive 2003/88. Zato ni razvidno, da bi bilo treba poleg tega preveriti, ali je dejavnost „staršev“ namestnikov z drugih vidikov primerljiva z eno od treh dejavnosti, ki so primeroma navedeni v navedenem členu, natančneje z „delavci, ki so družinski člani“ iz člena 17(1)(b) te direktive.

               46

               Kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah od 72 do 80 sklepnih predlogov, „staršev“ namestnikov nikakor ni mogoče šteti za delavce, ki so družinski člani, ker niso zajeti z izjemo iz člena 17(1)(b) Direktive 2003/88.

               47

               Tako odstopanje, ki ga je treba, kot je bilo poudarjeno v točki 31 te sodbe, razlagati ozko, namreč zajema le delo, ki je bilo opravljeno v okviru, v katerem je delovno razmerje, ki povezuje delodajalca z delavcem, družinsko. V takem okviru, za katerega so značilna zaupna razmerja in posebne obveznosti med strankami, je namreč mogoče dopustiti, da se celotni delovni čas ne meri oziroma ni vnaprej določen ali da ga lahko določi zaposleni družinski član.

               48

               Nasprotno pa zgolj okoliščina, da je zadevna dejavnost podobna vzgojnim nalogam in čustveni navezanosti, ki jih načeloma prevzemajo starši v razmerju do svojih otrok, ne omogoča, da bi se za navedeno dejavnost uporabila izjema, določena v členu 17(1)(b) Direktive 2003/88.

               49

               Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 17(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da se ne more uporabiti za dejavnost zaposlene osebe, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki je zagotavljanje skrbi za otroke v razmerah družinskega okolja med nadomeščanjem osebe, ki ji je primarno naložena ta naloga, če ni dokazano, da se celotni delovni čas ne meri oziroma ni vnaprej določen ali da ga lahko določi delavec sam, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Stroški

               50

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 17(1) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da se ne more uporabiti za dejavnost zaposlene osebe, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki je zagotavljanje skrbi za otroke v razmerah družinskega okolja med nadomeščanjem osebe, ki ji je primarno naložena ta naloga, če ni dokazano, da se celotni delovni čas ne meri oziroma ni vnaprej določen ali da ga lahko določi delavec sam, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: finščina.