title: Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 14. novembra 2013.#Belgacom NV proti Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (INTEGAN) in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Raad van State (Belgija).#Predhodno odločanje – Člen 49 PDEU – Svoboda ustanavljanja – Člen 56 PDEU – Svoboda opravljanja storitev – Načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije – Obveznost preglednosti – Področje uporabe – Pogodba, sklenjena med subjekti javnega prava države članice in podjetjem iz te države članice – Prenos, s katerim so ti subjekti na podjetje iz te države članice prenesli svojo dejavnost zagotavljanja televizijskih storitev ter, za določen čas, izključno pravico do uporabe njihovih kabelskih omrežij – Možnost gospodarskega subjekta iz iste države članice, da se sklicuje na člena 49 PDEU in 56 PDEU v postopkih pred sodišči te države članice – Neizvedba javnega razpisa – Upravičenost – Obstoj predhodne pogodbe – Transakcija, namenjena razrešitvi spora, ki se nanaša na razlago te pogodbe – Nevarnost razvrednotenja prenesene dejavnosti.#Zadeva C‑221/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (deseti senat)
      z dne 14. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Člen 49 PDEU — Svoboda ustanavljanja — Člen 56 PDEU — Svoboda opravljanja storitev — Načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije — Obveznost preglednosti — Področje uporabe — Pogodba, sklenjena med subjekti javnega prava države članice in podjetjem iz te države članice — Prenos, s katerim so ti subjekti na podjetje iz te države članice prenesli svojo dejavnost zagotavljanja televizijskih storitev ter, za določen čas, izključno pravico do uporabe njihovih kabelskih omrežij — Možnost gospodarskega subjekta iz iste države članice, da se sklicuje na člena 49 PDEU in 56 PDEU v postopkih pred sodišči te države članice — Neizvedba javnega razpisa — Upravičenost — Obstoj predhodne pogodbe — Transakcija, namenjena razrešitvi spora, ki se nanaša na razlago te pogodbe — Nevarnost razvrednotenja prenesene dejavnosti“
      V zadevi C‑221/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Raad van State van België (Belgija) z odločbo z dne 2. maja 2012, ki je prispela na Sodišče 11. maja 2012, v postopku

         Belgacom NV

      proti

         Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan),

         Inter-Media,

         West-Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM),

         Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE),

      ob udeležbi

         Telenet NV,

         Telenet Vlaanderen NV,

         Telenet Group Holding NV,

      SODIŠČE (deseti senat),
      v sestavi A. Rosas, v funkciji predsednika desetega senata, D. Šváby (poročevalec) in C. Vajda, sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Belgacom NV B. Schutyser, odvetnik,

               —

               za Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter-Media, West-Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM) in Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE) D. D’Hooghe in P. Wytinck, odvetnika,

               —

               za Telenet NV, Telenet Vlaanderen NV in Telenet Group Holding NV T. De Meese, odvetnik,

               —

               za belgijsko vlado J.‑C. Halleux in C. Pochet, agenta, skupaj s S. Depréjem, odvetnikom,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s C. Colelli, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo T. van Rijn, I. Rogalski in A. Tokár, agenti,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 49 PDEU in 56 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Belgacom NV (v nadaljevanju: Belgacom) in štirimi združenji za medobčinsko sodelovanje, in sicer Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter-Media, West-Vlaamse Energie- en Teledistributiemaatschappij (WVEM) in Provinciale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE) (v nadaljevanju: združenja za medobčinsko sodelovanje), v zvezi z različnimi sklepi, s katerimi so ta združenja potrdila sklenitev – brez javnega razpisa – sporazumov, ki določajo prenos njihovih dejavnosti opravljanja televizijskih storitev, prenos pogodb o televizijski naročnini, ki so jih sklenile njihove stranke, ter za določen čas prenos dodatnih pravic na kabelskem omrežju na družbo Telenet NV (v nadaljevanju: Telenet) in podelitev zakupne pravice na teh omrežjih tej družbi.

         Pravni okvir

               3

               Člen 1 Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132) vsebuje te opredelitve:
               „[…]

                        2.

                                 (a)

                                 ‚Javna naročila‘ so proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več naročniki, katerih predmet je izvedba gradenj, dobav blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.

                           […]

                                 (d)

                                 ‚Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge II, razen javnih naročil gradenj ali naročil blaga.

                  […]

                        4.

                        ‚Koncesija za storitve‘ je naročilo enake vrste kakor javno naročilo storitev, z izjemo dejstva, da je razlog za opravljanje storitev bodisi samo pravica do koriščenja storitve ali ta pravica skupaj s plačilom.

                  […]“

               4

               Na podlagi člena 17 Direktive 2004/18 se ta direktiva ne uporablja za koncesije za storitve.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               5

               Člani združenj za medobčinsko sodelovanje so zgolj subjekti javnega prava. Združenja za medobčinsko sodelovanje so najprej opravljala storitve teledistribucije prek lastnih kabelskih omrežij.

               6

               Ob ustanovitvi družbe Telenet so združenja za medobčinsko sodelovanje leta 1996 – prek zadruge splošnega prava Interkabel – pridobila 1,51 % kapitala družbe Telenet, njihov vložek v kapital te družbe je bil opravljen s prenosom pravice do delne uporabe njihovih kabelskih omrežij za obdobje 50 let. V teh pravicah do uporabe sta bili zajeti izključna pravica do uporabe teh omrežij za „medtočkovne telekomunikacijske storitve“ in neizključna pravica za opravljanje „multimedijskih storitev“, združenja za medobčinsko sodelovanje pa so ohranila izključno pravico do uporabe svojih omrežij za opravljanje „storitev radiodifuzije“.

               7

               S pogodbo o prenosu je bila družbi Telenet podeljena tudi predkupna pravica v primeru prenosa lastninske pravice na kabelskih omrežjih združenj za medobčinsko sodelovanje in prednostna pravica pri podelitvi pravice do uporabe teh omrežij za opravljanje „multimedijskih storitev“ tretjim osebam.

               8

               Združenja za medobčinsko sodelovanje so nato ustanovila gospodarsko interesno združenje IN‑DI, da bi prek svojih kabelskih omrežij opravljala med drugim storitve interaktivne digitalne televizije.

               9

               Družba Telenet je vložila tožbo in predlog za izdajo začasne odredbe, s katerim je želela doseči prepoved opravljanja navedene storitve, ker naj bi ta spadala med „medtočkovne telekomunikacijske storitve“ v smislu pogodbe o prenosu iz leta 1996. Sodnik za začasne odredbe je z začasno odredbo ugodil vloženemu predlogu. Zoper njegovo odredbo je bila vložena pritožba.

               10

               Hkrati so vse zadevne stranke začele pogajanja, da bi sklenile poravnavo. Na teh pogajanjih je bil dosežen načelni sporazum, ki so ga pristojni organi združenj za medobčinsko sodelovanje s sklepi, sprejetimi decembra 2007, potrdili.

               11

               Ta sporazum je posebej določal podelitev zakupne pravice na omrežjih združenj za medobčinsko sodelovanje družbi Telenet za 38 let, kar ustreza preostanku časovne veljavnosti pravic za uporabo teh omrežij, ki so bile tej družbi sprva podeljene na podlagi pogodbe o prenosu iz leta 1996, v zameno za stroške, za amortizacijo, za vloženi kapital in za stroške upravljanja, vzdrževanja, razširitve in posodobitve teh omrežij. Tako bi to podjetje imelo izključno pravico za uporabo teh omrežij za opravljanje storitev telefonije, dostopa do interneta ter analogne, digitalne in interaktivne televizije. S tem bi mu bilo od tega trenutka dalje omogočeno, da za ozemlje, ki ga pokrivajo navedena omrežja, pripravi trenutnim tržnim standardom ustrezajočo ponudbo, imenovano „triple play“, ki pomeni kombinirano opravljanje teh storitev. V navedeni pogodbi je bilo med drugim tudi določeno, da bodo na družbo Telenet prenesene dejavnosti zagotavljanja televizijskih storitev, ki jih opravljajo združenja za medobčinsko sodelovanje, ter pogodbe o sklenitvi naročniškega razmerja za te storitve. Skupna vrednost predvidenih protidajatev je bila ocenjena na 350 milijonov EUR.

               12

               Na podlagi navedenega načelnega sporazuma je bil sklenjen končni sporazum (v nadaljevanju: sporni sporazum). Skupna vrednost protidajatev, ki jih mora plačati družba Telenet, se je kljub temu dvignil na 425 milijonov EUR, kar je 5 milijonov EUR več, kot je znašala „nezavezujoča“ ponudba, ki jo je na lastno pobudo predložila družba Belgacom za prevzem dejavnosti distribucije analognih in digitalnih televizijskih signalov, ki jih opravljajo združenja za medobčinsko sodelovanje, in pogodb o sklenitvi naročniškega razmerja za te storitve ter za pridobitev neizključnih pravic do uporabe omrežij združenj za medobčinsko sodelovanje za opravljanje storitev teledistribucije. Zadnjenavedeni sporazum je bil dokončno sklenjen po tem, ko so združenja za medobčinsko sodelovanje junija 2008 sprejela nove sklepe.

               13

               Zoper te zadnjenavedene sklepe ter zoper sklepe, navedene v točki 10 te sodbe, je družba Belgacom vložila tožbo pri Raad van State van België.

               14

               Ta družba je pred tem z združenji za medobčinsko sodelovanje vzpostavila stik glede načelnega sporazuma in ob tem izrazila interes za pridobitev nekaterih pravic, katerih prenos je bil določen v tem sporazumu. Združenja za medobčinsko sodelovanje so v odgovor navedla, da družbe Belgacom glede na omejitve, ki izhajajo iz pogodbe o prenosu iz leta 1996, in glede na to, da bi prenos zadevnih pravic pomenil zagotovitev monopolističnega položaja, ker družba Belgacom na ozemlju, ki ga pokrivajo omrežja združenj za medobčinsko sodelovanje, že ponuja celovite televizijske storitve prek lastnega omrežja, ni mogoče obravnavati kot potencialnega sogovornika. Ta družba je v zvezi s tem odgovorila, da bi bila lahko uporaba teh omrežij skupna, kar bi omogočalo ohranitev učinkovite konkurence. Družba Belgacom je kasneje, vendar pred sklenitvijo spornega sporazuma, predložila ponudbo, navedeno v točki 12 te sodbe.

               15

               Družba Belgacom v postopku v glavni stvari tožbe opira med drugim na člena 43 ES in 49 ES, ki trenutno ustrezata členoma 49 PDEU in 56 PDEU. Navaja, da je treba upoštevati načela enakega obravnavanja, prepovedi diskriminacije in sorazmernosti ne glede na to, kako je treba opredeliti sporni sporazum, ter da ni podan noben nujni razlog v splošnem interesu, ki bi upravičeval to, da pred sklenitvijo spornega sporazuma ni bil vzpostavljen konkurenčni položaj.

               16

               Nasprotno pa združenja za medobčinsko sodelovanje navajajo, da načelo enakosti ne izključuje možnosti sklenitve pogodbe, kot je ta iz postopka v glavni stvari, brez predhodnega poziva konkurenčnim podjetjem, če ima subjekt javnega prava, ki je dal pobudo za sklenitev take pogodbe, natančne razloge za to, ki so – ne da bi bili nujno v zvezi s splošnim interesom – dejanski in pravno dopustni, kar ustreza pojmu „objektivne okoliščine“ v smislu sodne prakse Sodišča. To naj bi bilo v obravnavanem primeru podano po eni strani v zvezi s prednostnimi pravicami in predkupno pravico, ki jih ima družba Telenet na podlagi pogodbe o prenosu iz leta 1996 in za katere bi bilo treba šteti, da pomenijo izključno pravico, zaradi katere naj ne bi bilo mogoče vzpostaviti položaja učinkovite konkurence, ter po drugi strani glede na spor, ki poteka med združenji za medobčinsko sodelovanje in družbo Telenet glede obsega te pogodbe o prenosu in v zvezi s katerim je treba upoštevati dolgotrajnost postopkov in nevarnost naložitve visokih sankcij, ki bi lahko doletele združenja za medobčinsko sodelovanje, če bi bilo pravnomočno razsojeno, da so kršila to pogodbo.

               17

               Predložitveno sodišče navaja, da vse stranke iz postopka v glavni stvari priznavajo, da sporni sporazum ne spada na področje uporabe nobene od direktiv, ki urejajo javna naročila. Po mnenju tega sodišča ne glede na to, kako je treba opredeliti sporni sporazum, sklepi združenj za medobčinsko sodelovanje, iz katerih ta sporazum izhaja, pomenijo ravnanje javnega organa, namenjeno ureditvi opravljanja gospodarske dejavnosti, in diskrecijska pravica javnega organa je v takem položaju omejena z načelom enakosti in z obveznostjo preglednosti. Poleg tega meni, da je glede na pomembnost zadevne transakcije verjetno, da bi podjetja s sedežem v tujini izrazila interes, če bi bil objavljen javni razpis.

               18

               Navedeno sodišče ugotavlja, da je bil razlog za sklenitev spornega sporazuma želja po končanju spora, ki je nastal med združenji za medobčinsko sodelovanje in družbo Telenet glede obsega pogodbe o prenosu iz leta 1996 in ki je izključno posledica tehnološkega razvoja, ki ga pogodbeni stranki ob sklenitvi te pogodbe nista mogli predvideti. Konkretno, taka razdelitev pravic do uporabe kabelskih omrežij združenj za medobčinsko sodelovanje, kot je bila določena z navedeno pogodbo, nobeni stranki ni omogočala opravljanja celovitih televizijskih storitev, saj so storitve interaktivne televizije spadale med izključne pravice družbe Telenet, medtem ko so imela le združenja za medobčinsko sodelovanje pravico do opravljanja storitev teledistribucije.

               19

               Vendar navedeno sodišče tudi ugotavlja, da sporni sporazum presega tisto, kar je bilo potrebno za končanje navedenega spora, ker korenito spreminja razdelitev pravic do uporabe kabelskih omrežij združenj za medobčinsko sodelovanje, kot je bila določena v pogodbi o prenosu iz leta 1996, s tem, da družbi Telenet podeljuje pravice, ki ji v začetku niso bile dodeljene in niso bile predmet spora. Na podlagi tega sporazuma družba Telenet v zameno za plačilo 425 milijonov EUR odslej razpolaga z izključno pravico do kakršne koli uporabe teh omrežij, ki ji omogoča, da na ozemlju, ki je pokrito s temi omrežji in ki predstavlja približno tretjino območja njenega delovanja, ponudi celovite televizijske storitve in torej „triple play“ storitev, ki ustreza trenutnim tržnim standardom, tako kot je to lahko že storila na drugih dveh tretjinah območja, na katerem deluje.

               20

               Poleg tega predložitveno sodišče meni, da pogodbe o prenosu iz leta 1996 same zase ni mogoče šteti za tako, ki upravičuje sklenitev spornega sporazuma. Po eni strani naj bi bilo namreč mogoče vzpostaviti sistem deljene uporabe kabelskega omrežja. Po drugi strani pa prednostne pravice in predkupna pravica, ki jih ima družba Telenet na podlagi navedene pogodbe, niso take, da bi preprečevale enako obravnavanje kandidatov in izvedbo dejanske primerjalne preučitve ponudb.

               21

               Vendar se navedeno sodišče sprašuje, ali je take okoliščine, za katere je poleg obstoja pogodbe o prenosu iz leta 1996 značilen tudi obstoj spora, do katerega je prišlo naknadno, glede obsega te pogodbe zaradi tehnološkega razvoja, ter sodne odločbe, ki je bila izdana v okviru tega spora, mogoče šteti za razlog, ki upravičuje to, da ni bil objavljen javni razpis. Po eni strani naj bi prenos pravic, ki so bile z navedeno pogodbo prenesene na družbo Telenet, na tretjo osebo gotovo povzročil nove spore in povečal pravno negotovost. Po drugi strani združenje za medobčinsko sodelovanje še dolgo ne bi moglo, če spor z družbo Telenet ne bi bil razrešen, opravljati celovitih televizijskih storitev, kar bi povzročilo veliko gospodarsko škodo, kajti družba Belgacom bi lahko zavzela trg, in to bi lahko negativno vplivalo na položaj potrošnikov.

               22

               V takih okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje o možnosti, da bi se sporni sporazum, s katerim je izvršena poravnava, s katero se je končal spor, ki je nastal med družbo Telenet in združenji za medobčinsko sodelovanje, obravnaval kot legitimen dodatek k pogodbi o prenosu iz leta 1996, ne pa kot samostojna pogodba, ki jo je mogoče skleniti zgolj ob upoštevanju členov 49 PDEU in 56 PDEU.

               23

               Nazadnje predložitveno sodišče navaja, da je Sodišče v sodbi z dne 21. julija 2005 v zadevi Coname (C-231/03, ZOdl., str. I-7287, točka 19) navedlo, da je različno obravnavanje, ki pomeni posredno diskriminacijo na podlagi državljanstva in ki je posledica neposredne podelitve koncesije za storitve, mogoče upravičiti z „objektivnimi okoliščinami“. Vendar se predložitveno sodišče sprašuje o obsegu tega pojma glede na pojem „nujni razlogi v splošnem interesu“.

               24

               V teh okoliščinah je Raad van State van België prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člena 49 PDEU in 56 PDEU razlagati tako, da se lahko podjetje s sedežem v Belgiji pred belgijskim sodiščem v zvezi s sporazumom, ki ne spada na področje veljavnosti ene od direktiv o javnih naročilih in s katerim belgijski organ prenaša pravice na drugo belgijsko podjetje, ne da bi prej izvedel javni razpis, sklicuje na temeljna pravila prava Unije, med drugim na zahtevo po preglednosti, ki izhaja iz zgoraj navedenih členov?

                        2.

                        Ali je mogoče prizadevanja za preprečitev kršitve obstoječega – samega po sebi nespornega in zelo posebnega – pogodbenega okvira med pravno osebo javnega prava in zasebnopravnim podjetjem, ki ni pod nadzorom te osebe, ali sklenitev transakcije ali poravnave za rešitev obstoječega spora o razlagi zgoraj navedenega pogodbenega okvira – pri čemer ta poravnava temelji na pravicah, ki so bile strankam priznane v skladu z začasno odločbo sodišča, ki odloča o zahtevi za izdajo začasne odredbe, in bi brez takšne poravnave lahko bila vrednost zadevne javne dejavnosti resno oškodovana in zmanjšana, potrošnikom pa medtem ne bi bile dostopne nekatere storitve – šteti za nujni razlog v splošnem interesu ali vsaj za upravičen objektivni razlog, ki pravnim osebam javnega prava daje pravico, da izjemoma ter z odstopanjem od načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva iz členov 49 PDEU in 56 PDEU ter iz njiju izhajajoče zahteve po preglednosti ne izvedejo javnega razpisa in naročilo oddajo neposredno?

                        3.

                        Če je na drugo vprašanje mogoče odgovoriti pritrdilno, ali mora biti zgoraj navedena transakcija ali zgoraj navedena poravnava, zato da se temeljne svoboščine, ki jih zagotavlja pravo Unije, ne bi z njo omejile bolj, kot je potrebno za dosego zastavljenega cilja, omejena na to, kar je nujno potrebno za rešitev nastalega spora, ali pa lahko stranke glede na prihodnja razhajanja, ki so razumno in logično povezana s sporom, sklenejo širšo poravnavo, ki hkrati ščiti interese potrošnikov in poveča vrednost zadevne prenesene dejavnosti?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               25

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 49 PDEU in 56 PDEU razlagati tako, da se gospodarski subjekt države članice pred sodišči te države članice lahko sklicuje na kršitev obveznosti preglednosti, ki izhaja iz teh členov, pri sklenitvi pogodbe, s katero en ali več subjektov javnega prava iz te države članice na gospodarski subjekt iz iste države članice odplačno prenese med drugim izključno pravico do uporabe kabelskega omrežja za teledistribucijo ter dejavnost zagotavljanja televizijskih storitev in pogodb o sklenitvi naročniškega razmerja v zvezi s to storitvijo.

               26

               Neodvisno od praktičnih podrobnosti in opredelitev, ki so jih navedle stranke, je treba ugotoviti, da se zdi, da bi se morala pogodba, kot je sporni sporazum, v delu, v katerem je z njo na družbo Telenet prenesena dejavnost opravljanja televizijskih storitev združenj za medobčinsko sodelovanje in je tej družbi ravno zaradi opravljanja teh storitev podeljena izključna pravica do uporabe kabelskega omrežja teh združenj, obravnavati kot koncesija za storitve v smislu člena 1(4) Direktive 2004/18.

               27

               Taka pogodba namreč po eni strani, ker je z njo prevzemniku naložena obveznost opravljanja prenesene storitve, v skladu z navedenim členom 1(4) pomeni javno naročilo, ki se nanaša na opravljanje storitev, navedenih v Prilogi II k Direktivi 2004/18, z izjemo načina plačila, ker je razlog za opravljanje televizijskih storitev namreč sama pravica do opravljanja zadevnih storitev. Po drugi strani je pogoj, da mora biti tveganje v zvezi z opravljanjem te dejavnosti preneseno na koncesionarja (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 11. junija 2009 v zadevi Hans & Christophorus Oymanns, C-300/07, ZOdl., str. I-4779, točka 72, in z dne 10. marca 2011 v zadevi Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, C-274/09, ZOdl., str. I-1335, točka 26 in navedena sodna praksa), v okviru te pogodbe tudi izpolnjen.

               28

               Vendar ne glede na to, da so koncesije za storitve na podlagi člena 17 Direktive 2004/18 izključene iz področja uporabe te direktive, morajo javni organi, ki podelijo tako koncesijo, spoštovati temeljna pravila Pogodbe DEU, načeli prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva in enakega obravnavanja ter obveznost preglednosti, ki iz njiju izhaja, če je glede te koncesije podan gotov čezmejni interes (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi ASM Brescia, C-347/06, ZOdl., str. I-5641, točki 58 in 59 ter navedena sodna praksa).

               29

               Gotov čezmejni interes je lahko med drugim razviden iz gospodarske pomembnosti pogodbe, ki se namerava skleniti, kraja, kjer se bo izvajala (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo ASM Brescia, točka 62 in navedena sodna praksa), ali tehničnih značilnosti (glej po analogiji sodbo z dne 15. maja 2008 v združenih zadevah SECAP in Santorso, C-147/06 in C-148/06, ZOdl., str. I-3565, točka 24).

               30

               Podrobno presojo vseh upoštevnih dejavnikov v zvezi s tem mora opraviti predložitveno sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 23. decembra 2009 v zadevi Serrantoni in Consorzio stabile edili, C-376/08, ZOdl., str. I-12169, točka 25 in navedena sodna praksa) in v obravnavanem primeru se zdi, da jo je, saj je ugotovilo, da je glede pomembnosti pogodbe iz postopka v glavni stvari verjetno, da bi podjetja s sedežem v drugih državah članicah izrazila interes, če bi bil objavljen javni razpis.

               31

               Poudariti je treba še, da je gotov čezmejni interes lahko podan, ne da bi gospodarski subjekt dejansko izrazil interes. Tako je – kot v obravnavanem primeru – posebej takrat, ko se spor nanaša na to, da postopek sklenitve zadevne pogodbe ni bil pregleden. V takem primeru namreč gospodarski subjekti s sedežem v drugih državah članicah nimajo dejanske možnosti, da bi izrazili interes za pridobitev te koncesije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Coname, točka 18, in sodbo z dne 13. oktobra 2005 v zadevi Parking Brixen, C-458/03, ZOdl., str. I-8585, točka 55).

               32

               Poleg tega, ko je obstoj gotovega čezmejnega interesa v zvezi s podelitvijo določene koncesije za storitve podan, obveznost preglednosti, ki je naložena javnemu organu, koristi vsem potencialnim ponudnikom (glej v tem smislu sodbo z dne 13. aprila 2010 v zadevi Wall, C-91/08, ZOdl., str. I-2815, točka 36) in s tem tudi tistim, ki imajo sedež v državi članici tega organa.

               33

               Poudariti je treba, da bi pravo Unije določalo enake zahteve za organ, ki odstopa dejavnost, tudi če s pogodbo iz postopka v glavni stvari prevzemniku ne bi bilo naloženo, da mora opravljati preneseno dejavnost, tako da bi bilo torej s pogodbo podeljeno dovoljenje za opravljanje gospodarske dejavnosti. Tako dovoljenje se od koncesije za storitve namreč glede obveznosti spoštovanja temeljnih pravil Pogodbe in načel, ki iz nje izhajajo, ne razlikuje, če gre za dejavnost, za opravljanje katere bi bili gospodarski subjekti s sedežem v drugih državah članicah potencialno zainteresirani (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 3. junija 2010 v zadevi Sporting Exchange, C-203/08, ZOdl., str. I-4695, točki 46 in 47, in z dne 9. septembra 2010 v zadevi Engelmann, C-64/08, ZOdl., str. I-8219, točke od 51 do 53).

               34

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 49 PDEU in 56 PDEU razlagati tako, da se gospodarski subjekt iz države članice pred sodišči te države članice lahko sklicuje na kršitev obveznosti preglednosti, ki izhaja iz teh členov in ki naj bi bila kršena ob sklenitvi pogodbe, s katero je en ali več subjektov javnega prava iz te države članice gospodarskemu subjektu iz te iste države članice podelilo bodisi koncesijo za storitve, v zvezi z opravljanjem katere je podan gotov čezmejni interes, bodisi izključno pravico do opravljanja gospodarske dejavnosti, v zvezi s katero je podan tak interes.

         Drugo vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 49 PDEU in 56 PDEU razlagati tako, da je okoliščine, kot so te iz postopka v glavni stvari, mogoče šteti za nujne razloge v splošnem interesu ali za objektivne okoliščine, ki upravičujejo to, da subjekti javnega prava z odstopanjem od načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, ki ju določata navedena člena, gospodarskemu subjektu neposredno podelijo koncesijo za storitve, ki se nanaša na dejavnost opravljanja televizijskih storitev, ki jih ti subjekti javnega prava opravljajo prek svojih kabelskih omrežij.

               36

               Tako opredeljene okoliščine so želja po spoštovanju nekaterih pravic glede uporabe kabelskih omrežij, ki so jih zadevni subjekti javnega prava podelili temu gospodarskemu subjektu s pogodbo, ki je bila sklenjena pred tem, ter želja po sklenitvi poravnave z namenom razrešitve spora, ki se nanaša na obseg teh pravic, ob upoštevanju začasne odredbe sodišča, pri čemer se želi izogniti razvrednotenju navedene dejavnosti opravljanja televizijskih storitev, ki jih ti subjekti javnega prava opravljajo prek svojih kabelskih omrežij, in omogočiti, da se naročnikom na te storitve ponudi celovita ponudba.

               37

               Spomniti je treba, da če je v zvezi s tako koncesijo podan gotov čezmejni interes, pomeni njena popolnoma nepregledna podelitev podjetju, ki je v državi članici naročnika, različno obravnavanje v škodo podjetij, ki bi jih lahko ta koncesija zanimala, vendar so v drugi državi članici. Tako različno obravnavanje s tem, da izključuje vsa ta podjetja, škodi predvsem njim in zato pomeni posredno diskriminacijo na podlagi državljanstva, ki je načeloma prepovedana na podlagi členov 49 PDEU in 56 PDEU (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo ASM Brescia, točki 59 in 60 ter navedena sodna praksa).

               38

               Izjemoma je tak ukrep lahko dopusten na podlagi enega od razlogov, navedenih v členu 52 PDEU, ali če ga upravičujejo nujni razlogi v splošnem interesu, kot to določa sodna praksa Sodišča (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Engelmann, točki 51 in 57 ter navedena sodna praksa, in sodbo z dne 10. maja 2012 v združenih zadevah Duomo Gpa in drugi, od C‑357/10 do C‑359/10, točka 39 in navedena sodna praksa). Glede zadnjenavedenega je iz točke 51 v povezavi s točko 57 zgoraj navedene sodbe Engelmann razvidno, da ni treba razlikovati med objektivnimi okoliščinami in nujnimi razlogi v splošnem interesu. Take okoliščine morajo namreč – po preučitvi – pomeniti nujne razloge v splošnem interesu.

               39

               Razlogov, navedenih v tem vprašanju za predhodno odločanje, obravnavanih vsak posebej ali kot celota, pa ni mogoče šteti za nujne razloge v splošnem interesu.

               40

               Res je treba priznati, da načelo pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Unije, upravičuje to, da se pravni učinki pogodbe spoštujejo, tudi – kolikor to narekuje to načelo – v primeru, ko je bila pogodba sklenjena, preden se je Sodišče izreklo o vplivu primarnega prava glede tovrstnih pogodb, in se je v zvezi z njo naknadno izkazalo, da je v nasprotju s tem vplivom (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo ASM Brescia, točki 69 in 70). Vendar se na navedeno načelo ni mogoče sklicevati, da bi se pogodba razširila na način, ki je v nasprotju z načeloma enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije ter obveznostjo preglednosti, ki izhaja iz teh načel. V zvezi s tem ni pomembno, da je ta razširitev razumna rešitev, s katero je mogoče razrešiti spor, ki je nastal med zadevnima strankama iz razlogov, na katere nimata nikakršnega vpliva, in ki se nanaša na obseg pogodbe, ki ju zavezuje.

               41

               Poleg tega glede tveganja razvrednotenja gospodarske dejavnosti, ki jo opravlja subjekt javnega prava, zaradi predhodno obstoječega pogodbenega okvira, ki se je glede na tehnično‑tržni kontekst izkazal kot neprimeren, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da gospodarskih razlogov ni mogoče sprejeti kot nujnih razlogov v splošnem interesu, ki bi lahko upravičili omejitev temeljne svoboščine, ki jo zagotavlja Pogodba (glej sodbo z dne 16. februarja 2012 v združenih zadevah Costa in Cifone, C‑72/10 in C‑77/10, točka 59 in navedena sodna praksa).

               42

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se okoliščina, da sklenitev spornega sporazuma sovpada z interesom potrošnikov, ki brez tega sporazuma ne bi mogli uporabljati storitve interaktivne televizije oziroma ne bi bili deležni ponudbe, ki bi združevala tržno zanimive storitve, dejansko ne razlikuje od razloga, ki se nanaša na razvrednotenje navedene dejavnosti, temveč je, nasprotno, tesno povezana z njim. Ta okoliščina namreč ne zadeva vseh potrošnikov na ozemlju, ki je pokrito s kabelskim omrežjem združenj za medobčinsko sodelovanje, temveč le tiste, ki so se naročili na televizijske storitve, ki so jih opravljala ta združenja v okviru dejavnosti, katere prenos na družbo Telenet je predmet spora iz postopka v glavni stvari, nezmožnost združenj za medobčinsko sodelovanje, da bi tem naročnikom ponudila nekatere storitve, zaradi razdelitve pravic do uporabe kabelskih omrežij, ki je urejena s pogodbo o prenosu iz leta 1996, pa pojasnjuje izgubo privlačnosti ponudbe, ki jo lahko ta združenja ponudijo na trgu, in torej razvrednotenje njihove dejavnosti.

               43

               Nazadnje je treba pojasniti, da preudarki, ki, če so obravnavani posamično, niso nujni razlogi v splošnem interesu, ki bi upravičevali neupoštevanje načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije ter obveznosti preglednosti, to ne morejo postati zgolj zato, ker jih je več.

               44

               Glede na vse navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 49 PDEU in 56 PDEU razlagati tako, da:

                        —

                        želja, da ne bi bile kršene nekatere pravice, ki so jih subjekti javnega prava na podlagi prej obstoječe pogodbe podelili gospodarskemu subjektu glede uporabe njihovih kabelskih omrežij, ne more upravičiti tega, da bi se ta pogodba s kršitvijo prava Unije razširila tako, da bi se neposredno podelila koncesija za storitve ali izključna pravica do opravljanja dejavnosti, v zvezi s katero je podan gotov čezmejni interes, ne glede na to, da se želi s tem razrešiti spor, ki je glede obsega te pogodbe nastal med zadevnimi strankami povsem neodvisno od njihove volje;

                        —

                        gospodarski razlogi, kot je želja po preprečitvi razvrednotenja gospodarske dejavnosti, niso nujni razlogi v splošnem interesu, ki bi upravičevali neposredno podelitev koncesije za storitve, ki se nanaša na to dejavnost, ali izključne pravice do opravljanja navedene dejavnosti, v zvezi s katero je podan gotov čezmejni interes, z odstopanjem od načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, ki sta določeni z navedenima členoma.

         Tretje vprašanje

               45

               Glede na odgovor na drugo vprašanje na tretje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               46

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člena 49 PDEU in 56 PDEU je treba razlagati tako, da se gospodarski subjekt iz države članice pred sodišči te države članice lahko sklicuje na kršitev obveznosti preglednosti, ki izhaja iz teh členov in ki naj bi bila kršena ob sklenitvi pogodbe, s katero je en ali več subjektov javnega prava iz te države članice gospodarskemu subjektu iz te iste države članice podelilo bodisi koncesijo za storitve, v zvezi z opravljanjem katere je podan gotov čezmejni interes, bodisi izključno pravico do opravljanja gospodarske dejavnosti, v zvezi s katero je podan tak interes.

                           2.

                           Člena 49 PDEU in 56 PDEU je treba razlagati tako, da:

                                 —

                                    želja, da ne bi bile kršene nekatere pravice, ki so jih subjekti javnega prava na podlagi prej obstoječe pogodbe podelili gospodarskemu subjektu glede uporabe njihovih kabelskih omrežij, ne more upravičiti tega, da bi se ta pogodba s kršitvijo prava Unije razširila tako, da bi se neposredno podelila koncesija za storitve ali izključna pravica do opravljanja dejavnosti, v zvezi s katero je podan gotov čezmejni interes, ne glede na to, da se želi s tem razrešiti spor, ki je glede obsega te pogodbe nastal med zadevnimi strankami povsem neodvisno od njihove volje;

                                 —

                                    gospodarski razlogi, kot je želja po preprečitvi razvrednotenja gospodarske dejavnosti, niso nujni razlogi v splošnem interesu, ki bi upravičevali neposredno podelitev koncesije za storitve, ki se nanaša na to dejavnost, ali izključne pravice do opravljanja navedene dejavnosti, v zvezi s katero je podan gotov čezmejni interes, z odstopanjem od načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, ki sta določeni z navedenima členoma.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 30. januarja 2008.#Ioannis Terezakis proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Dostop do dokumentov - Uredba (ES) št. 1049/2001 - Dokumenti v zvezi z izgradnjo novega atenskega mednarodnega letališča v Spati - Zavrnitev dostopa - Izjema, ki se nanaša na varstvo poslovnih interesov - Izjema, ki se nanaša na varstvo namena revizije - Delni dostop.#Zadeva T-380/04.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 30. januarja 2008 – Terezakis proti Komisiji
      (Zadeva T-380/04)
      „Dostop do dokumentov – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Dokumenti v zvezi z izgradnjo novega atenskega mednarodnega letališča v Spati – Zavrnitev dostopa – Izjema, ki se nanaša na varstvo poslovnih interesov – Izjema, ki se nanaša na varstvo namena revizije – Delni dostop“
      Evropske skupnosti – Institucije – Pravica dostopa javnosti do dokumentov – Uredba št. 1049/2001(člen 253 ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člena 2(3) in 4 od (1) do (6)) (Glej
         točke od 38 do 46, od 53 do 67, od 69 do 73, od 85 do 105, od 153 do 155 in 163.)

      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 12. julija 2004, s katero je ta tožeči stranki zavrnila dostop do nekaterih
                  dokumentov v zvezi z izgradnjo novega atenskega mednarodnega letališča v Spati.

            Izrek

                  1)

                  	Odločba Komisije z dne 12. julija 2004 se razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na zavrnitev dostopa do pogodbe z
                     dne 14. junija 1996, sklenjene med družbo Athens International Airport SA in konzorcijem družb pod vodstvom Hochtief AG.

                  2)

                  	Tožba se v preostalem zavrne.

                  3)

                  	Ioannis Terezakis nosi polovico svojih stroškov.

                  4)

                  	Komisija poleg svojih stroškov nosi polovico stroškov, ki jih je priglasil I. Terezakis.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 15. maja 2008.#SECAP SpA (C-147/06) in Santorso Soc. coop. arl (C-148/06) proti Comune di Torino.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Consiglio di Stato - Italija.#Javna naročila gradenj - Oddaja naročil - Neobičajno nizke ponudbe - Načini izključitve - Naročila za gradnje, ki ne dosegajo praga, ki ga določata direktivi 93/37/EGS in 2004/18/ES - Obveznosti naročnika, ki izhajajo iz temeljnih načel prava Skupnosti.#Združeni zadevi C-147/06 in C-148/06.

text:
      Združeni zadevi C-147/06 in C-148/06
      SECAP SpA in Santorso Soc. coop. arl
      proti
      Comune di Torino
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Consiglio di Stato)
      „Javna naročila gradenj − Oddaja naročil – Neobičajno nizke ponudbe − Načini izključitve − Naročila za gradnje, ki ne dosegajo praga, ki ga določata Direktivi 93/37/EGS
         in 2004/18/ES − Obveznosti naročnika, ki izhajajo iz temeljnih načel prava Skupnosti“

      Povzetek sodbe
      Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Diskriminacija zaradi nacionalne pripadnosti
      (členi 12 ES, 43 ES in 49 ES)
      Temeljna pravila Pogodbe ES o pravici do ustanavljanja in prostega pretoka storitev kot tudi splošno načelo nediskriminacije
         nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki – kar zadeva razpise, katerih vrednost je manjša od praga, določenega v členu 6(1)(a)
         Direktive Sveta 93/37, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/52, in ki imajo določen čezmejni interes – obvezuje naročnike,
         kadar je veljavnih ponudb več kot pet, naj skladno z matematičnim merilom, ki ga predvideva ta ureditev, samodejno izključijo
         ponudbe, ki se štejejo za neobičajno nizke glede na gradnje, ne da bi omenjenim naročnikom dajala kakršno koli možnost preveriti
         sestavne dele teh ponudb, ob tem ko bi se od ponudnikov zahtevale podrobnosti glede ponudbe. To ne bi veljalo, če nacionalna
         ali lokalna ureditev ali celo sam zadevni naročnik zaradi prevelikega števila ponudb, glede na to, da bi se zaradi obveze
         naročnika, naj kontradiktorno preveri nekatere od teh množičnih ponudb, preseglo upravne zmožnosti omenjenega naročnika ali
         bi bila lahko zaradi zamude, ki bi jo povzročilo to preverjanje, v nevarnosti uresničitev projekta, določi razumen prag, pod
         vrednostjo katerega bi se uporabila samodejna izključitev neobičajno nizkih ponudb.

      (Glej točko 35 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 15. maja 2008(*)

      „Javna naročila gradenj − Oddaja naročil − Neobičajno nizke ponudbe − Načini izključitve − Naročila za gradnje, ki ne dosegajo
         praga, ki ga določata direktivi 93/37/EGS in 2004/18/ES − Obveznosti naročnika, ki izhajajo iz temeljnih načel prava Skupnosti“

      V združenih zadevah C-147/06 in C-148/06,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ju je vložilo Consiglio di Stato (Italija),
         z odločbama z dne 25. oktobra 2005, ki sta na Sodišče prispeli 20. marca 2006, v postopkih

      SECAP SpA (C-147/06)

      proti
      Comune di Torino,

      ob udeležbi
      Tecnoimprese Srl,

      Gambarana Impianti Snc,

      ICA Srl,

      Cosmat Srl,

      Consorzio Ravennate,

      ARCAS SpA,

      Regione Piemonte,

      in
      Santorso Soc. coop. arl (C-148/06)

      proti
      Comune di Torino,

      ob udeležbi
      Bresciani Bruno Srl,

      Azienda Agricola Tekno Green Srl,

      Borio Giacomo Srl,

      Costrade Srl,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi G. Arestis, predsednik osmega senata v funkciji predsednika četrtega senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász
         (poročevalec), J. Malenovský in T. von Danwitz, sodniki,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. oktobra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za SECAP SpA F. Videtta, odvetnik,
      –        za Santorso Soc. coop. arl B. Amadio, L. Fumarola in S. Bonatti, odvetniki,
      –        za Comune di Torino M. Caldo, A. Arnone in M. Colarizi, odvetniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z D. Del Gaizom in F. Areno, avvocati dello Stato,
      –        za nemško vlado M. Lumma, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in J.-C. Gracia, zastopnika,
      –        za litovsko vlado D. Kriaučiūnas, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in P. van Ginneken, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado M. Fruhmann, zastopnik,
      –        za slovaško vlado R. Procházka, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti X. Lewis in D. Recchia, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. novembra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 30(4) Direktive Sveta 93/37/EGS z dne 14. junija 1993
         o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje (UL L 199, str. 54), kot je bila spremenjena z Direktivo 97/52/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 1997 (UL L 328, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 93/37), in razlago temeljnih
         načel prava Skupnosti pri oddaji javnih naročil.

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med SECAP SpA (v nadaljevanju: SECAP) in Santorso Soc. coop. arl (v nadaljevanju:
         Santorso) ter Comune di Torino glede združljivosti s pravom Skupnosti pravila italijanske zakonodaje, ki predvideva, kar zadeva
         javna naročila za gradnje, katerih znesek je nižji od praga, ki je naveden v Direktivi 93/37, samodejno izključitev neobičajno
         nizkih ponudb.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva 93/37 se v skladu z njenim členom 6(1)(a) uporablja za „[…] javna naročila gradenj, katerih ocenjena neto vrednost
         brez davka na dodano vrednost (DDV) ni nižja kakor enakovreden znesek v [eurih] za 5 000 000 posebnih pravic črpanja (SDR)“.

      4        Člen 30 Direktive 93/37 pod naslovom IV „Skupna pravila o udeležbi“, katerega poglavje 3 zadeva kriterije za oddajo naročil,
         določa:

      „1.      Kriteriji, na podlagi katerih naročniki oddajo naročila, so:
      (a)      ali le najnižja cena;
      (b)      ali, če je naročilo oddano za ekonomsko najugodnejšo ponudbo, različni kriteriji v zvezi s pogodbo: na primer cena, izvedbeni
         rok, tekoči stroški, finančne ugodnosti, tehnična prednost.

      […]
      4.      Če se za dano naročilo zdijo ponudbe neobičajno nizke glede na gradnje, naročnik pisno zahteva, preden zavrne takšne ponudbe,
         podrobnosti o sestavnih elementih ponudbe, ki so po njegovem mnenju pomembni, in jih preveri ob upoštevanju prejetih pojasnil.

      Naročnik lahko upošteva pojasnila, ki so utemeljena z objektivnimi razlogi, vključno z ekonomičnostjo konstrukcijske metode,
         ali zaradi izbrane tehnične rešitve ali zaradi izjemno ugodnih pogojev, ki so na voljo gradbeniku za izvedbo gradnje, ali
         pa zaradi izvirnosti storitve, ki jo predlaga ponudnik.

      Če je v dokumentih v zvezi z naročilom predvidena oddaja po najnižji ponujeni ceni, mora naročnik obvestiti Komisijo o zavrnitvi
         ponudb, za katere meni, da so prenizke.

      […]“
      5        Vsebina člena 30(4) Direktive 93/37 je natančneje povzeta v členu 55 Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z
         dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134. str. 114) z naslovom
         „Neobičajno nizke ponudbe“. V skladu s prvo uvodno izjavo so v Direktivi 2004/18 združene direktive, ki ločeno urejajo postopke
         za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, v skladu s členom 80(1) pa naj bi bila ta direktiva prenesena v pravne
         rede držav članic najpozneje do 31. januarja 2006.

      6        Razlog za samodejno neizključitev ponudb, ki se izkažejo za neobičajno nizke glede na blago, gradnje ali storitve, izhaja
         iz prvega odstavka uvodne izjave 46 Direktive 2004/18, v skladu s katerim je „[n]aročila […] treba oddati na podlagi objektivnih
         meril, […] ki jamčijo ocenjevanje ponudb v razmerah učinkovite konkurence. Zato je primerno dovoliti uporabo samo dveh meril
         za oddajanje naročila: ‚najnižja cena‘ in ‚ekonomsko najugodnejša ponudba‘. Ti merili za oddajanje naročila sta omenjeni v
         členu 30(1)(a) in (b) Direktive 93/37 in 53(1)(a) in (b) Direktive 2004/18.

       Nacionalna ureditev
      7        Direktiva 93/37 je bila v italijansko nacionalno pravo prenesena z zakonom št. 109 okvirnega zakona za področje javnih gradenj
         (Legge quadro in materia di lavori pubblici) z dne 11. februarja 1994 (običajni dodatek h GURI št. 41 z dne 19. februarja
         1994).

      8        Člen 21(1a) omenjenega zakona, v različici, ki se uporablja v sporih v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon št. 109/94), določa:

      „Ob naročilu gradenj v vrednosti 5 milijonov ali več SDR v eurih ob uporabi merila najnižje cene v smislu odstavka 1 zadevni
         upravni organ presodi nenavadnost – v smislu člena 30 Direktive 93/37/ […] – vsake ponudbe, pri kateri je popust enak ali
         višji od aritmetične sredine odstotnih vrednosti popusta vseh dopustnih ponudb (to je brez 10 %, zaokroženo navzgor, ponudb
         z višjim oziroma nižjim popustom), povečane za aritmetično sredino odstotkov popusta, ki presegajo zgoraj navedeno sredino.

      Ponudbam morajo biti že ob predložitvi priložena dokazila, ki se nanašajo na najpomembnejše cenovne postavke, navedene v obvestilu
         o razpisu ali pisnem povabilu k sodelovanju, na podlagi katerih je mogoče priti do zneska v vrednosti najmanj 75 % osnovne
         tržne vrednosti. V obvestilu o razpisu ali pisnem povabilu k sodelovanju morajo biti natančneje določeni načini predložitve
         pojasnil in navedeno, katera so morebiti potrebna, da bi bila ponudba dopustna. Pojasnila niso potrebna za elemente, za katere
         je lahko minimalna vrednost ugotovljena na podlagi uradnih podatkov. Če pregled zahtevanih in prejetih pojasnil ne zadostuje,
         da bi se izključila nekoherentnost ponudbe, se ponudnika povabi, naj dopolni dokazne dokumente, o izključitvi pa se lahko
         odloči le po poznejšem kontradiktornem postopku preverjanja.

      Kar zadeva samo javna naročila za gradnje v znesku, nižjem od praga Skupnosti, zadevni upravni organ uporabi samodejno izključitev
         iz postopka za ponudbe, katerih odstotni delež popusta je enak ali višji od deleža, določenega v prvem pododstavku tega odstavka.
         Postopek samodejne izključitve se ne uporablja, ko je število veljavnih ponudb manjše od pet.“

       Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      9        SECAP je sodeloval na javnem razpisu za zbiranje ponudb, ki ga je objavila Comune di Torino decembra 2002 glede javnega naročila
         za gradnje, katerih ocenjena vrednost je bila  4.699.999 eurov. Na dan tega javnega razpisa je prag za uporabo Direktive 93/37,
         ki je določen v skladu z njenim členom 6(1)(a), znašal 6.242.028 eurov. Santorso je sodeloval na podobnem javnem razpisu,
         ki je bil objavljen septembra 2004, z ocenjeno vrednostjo 5.172.579  eurov. Tistega dne je prag za uporabo Direktive 93/37
         znašal 5.923.624 eurov. Zato je bila v obeh primerih ocenjena vrednost zadevnih javnih naročil nižja od ustreznih pragov za
         uporabo Direktive 93/37.

      10      Obvestili, s katerima je Comune di Torino začela omenjena postopka javnega razpisa, določata, da bo naročilo temeljilo na
         merilu največjega popusta, s preverjanjem in brez samodejne izključitve neobičajno nizkih ponudb. Ti obvestili sta temeljili
         na sklepu Giunta comunale (izvršni organ Comune), ki določa, da uporaba merila največjega popusta obsega preverjanje „neobičajnih“
         ponudb v skladu z Direktivo 93/37, vključno z naročili z nižjo vrednostjo od skupnostnega praga, s čimer ni uporabil člena
         21(1a) zakona št. 109/94, kolikor ta predvideva samodejno izključitev neobičajno nizkih ponudb.

      11      Po oceni ponudb so bile ponudbe družb SECAP in Santorso razvrščene v prvi rang ponudb, ki so se štele kot „običajne“. Comune
         di Torino je po tem, ko je nadaljevala preverjanje neobičajno nizkih ponudb, končno izločila ponudbi družb SECAP in Santorso,
         v korist ponudb drugih družb.

      12      SECAP in Santorso sta oporekali tej odločitvi pri Tribunale amministrativo regionale del Piemonte, ob tem pa sta navajali,
         da zakon št. 109/94 nalaga naročniku obveznost, da izključi neobičajno nizke ponudbe, ne da bi mu dopuščal manevrski prostor
         za uporabo kontradiktornega postopka preverjanja.

      13      S sodbama z dne 11. oktobra 2004 in z dne 30. aprila 2005 je omenjeno sodišče zavrnilo tožbi družb SECAP in Santorso, saj
         naj postopek samodejne izključitve neobičajno nizkih ponudb ne bi bil obvezen za naročnika, ampak mu zgolj daje možnost, da
         opravi preverjanje morebitne nenavadnosti, ki izhaja iz majhnosti teh ponudb, vključno z javnimi naročili, katerih vrednost
         je nižja od skupnostnega praga.

      14      SECAP in Santorso sta se pritožili proti tema sodbama pri Consiglio di Stato. Ta se strinja s tema družbama glede omejujočega
         značaja pravila o samodejni izključitvi neobičajno nizkih ponudb, vendar je kljub temu razumel argumente, ki jih je navedla
         Comune di Torino, ki je s sklicevanjem na statistične podatke trdila, da to pravilo zaradi svoje velike rigidnosti spodbuja
         tajne dogovore med podjetji, ki se sporazumejo o ceni, da bi vplivali na izid postopka javnega razpisa, s čimer tako povzročijo
         škodo tako naročniku kot drugim ponudnikom, ki so v veliki večini podjetja s sedežem v drugi državi članici.

      15      Predložitveno sodišče se sklicuje na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero morajo naročniki, kar zadeva pogodbe, ki glede
         na predmet ne spadajo v okvir uporabe direktiv s področja javnih naročil, upoštevati temeljna načela Pogodbe ES, predvsem
         načelo nediskriminacije na podlagi državljanstva (glej zlasti sodbo z dne 7. decembra 2000 v zadevi Telaustria in Telefonadress,
         C‑324/98, Recueil, str. I-10745, točka 60), kot tudi na sodno prakso, ki prepoveduje državam članicam sprejeti določbe, ki
         predvidevajo, kar zadeva javna naročila gradenj, katerih znesek je višji od skupnostnega praga, izključitev določenih ponudb
         po uradni dolžnosti glede na matematično merilo, namesto da bi naročniku naložile uporabo postopka kontradiktornega preverjanja,
         ki ga predvidevajo predpisi Skupnosti (glej zlasti sodbo z dne 22. junija 1989 v zadevi Costanzo, 103/88, Recueil, str. 1839,
         točka 19).

      16      V teh okoliščinah in glede na dvome v zvezi z odgovorom – ki ga je treba dati na vprašanje, ali se pravilo o kontradiktornem
         preverjanju neobičajno nizkih ponudb lahko opredeli kot temeljno načelo prava Skupnosti, ki lahko razveljavi morebitne nacionalne
         določbe, ki mu nasprotujejo – je Consiglio di Stato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji,
         ki sta enaki v zadevah  C-147/06 in C-148/06:

      „1.      Ali pravilo iz člena 30(4) Direktive 93/37 […] oziroma podobno pravilo iz odstavkov 1 in 2 člena 55 Direktive 2004/18 […]
         (če se upošteva ta člen) – v skladu s katerim velja, da če se zdijo ponudbe neobičajno nizke glede na gradnje, naročnik pisno
         zahteva, preden zavrne take ponudbe, podrobnosti o sestavnih delih ponudbe, ki so po njegovem mnenju pomembni, in jih preveri
         ob upoštevanju prejetih pojasnil – izraža temeljno načelo prava Skupnosti?

      2.      Če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, ali pravilo iz člena 30(4) Direktive 93/37 […]  oziroma podobno pravilo iz odstavkov
         1 in 2 člena 55 Direktive 2004/18 […] (če se upošteva ta člen) – v skladu s katerim velja, da če se zdijo ponudbe neobičajno
         nizke glede na gradnje, naročnik pisno zahteva, preden zavrne take ponudbe, podrobnosti o sestavnih delih ponudbe, ki so po
         njegovem mnenju pomembni, in jih preveri ob upoštevanju prejetih pojasnil – pomeni implicitno posledico načela konkurence
         ali ,izvedeno načelo‘ iz tega načela, upoštevanega v povezavi z načeli preglednosti uprave in prepovedi diskriminacije na
         podlagi državljanstva, in ali zato ta določba velja neposredno in prednostno pred morebitnimi neskladnimi nacionalnimi predpisi,
         ki so jih sprejele države članice za ureditev postopkov oddaje javnih naročil, za katere pravo Skupnosti ne velja neposredno?

      17      S sklepom predsednika Sodišča z dne 10. maja 2006 sta bili zadevi C‑147/06 in C‑148/06 združeni za pisni in ustni postopek
         ter sodbo.

       Vprašanji za predhodno odločanje
      18      Z vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali temeljna načela prava Skupnosti,
         ki prav tako urejajo oddajo javnih naročil, ki so posebej povzeta v členu 30(4) Direktive 93/37, nasprotujejo nacionalni ureditvi,
         ki kar zadeva razpise, katerih vrednost je manjša od praga, določenega v členu 6(1)(a) te direktive, nalaga naročnikom, kadar
         je veljavnih ponudb več kot pet, naj skladno z matematičnim merilom, ki ga predvideva ta ureditev, samodejno izključijo ponudbe,
         ki se štejejo za neobičajno nizke glede na gradnje, ne da bi omenjenim naročnikom dajala kakršno koli možnost preveriti sestavne
         dele teh ponudb, ob tem ko bi se od ponudnikov zahtevale podrobnosti glede ponudbe,.

      19      Spomniti je treba, da se posebni in strogi postopki, ki jih določajo skupnostne direktive o usklajevanju postopkov za oddajo
         javnih naročil, uporabljajo zgolj za pogodbe, katerih vrednost je večja od praga, ki je izrecno določen v vsaki od omenjenih
         direktiv (sklep z dne 3. decembra 2001 v zadevi Vestergaard, C-59/00, Recueil, str. I-9505, točka 19). Tako se predpisi iz
         teh direktiv ne uporabljajo za naročila, katerih vrednost je manjša od praga, ki ga določajo ti predpisi (glej v tem smislu
         sodbo z dne 21. februarja 2008 v zadevi Komisija proti Italiji, C-412/04, še neobjavljena v ZOdl., točka 65).

      20      To ne pomeni, da so ta zadnja naročila izključena iz okvira uporabe prava Skupnosti (zgoraj naveden sklep Vestergaard, točka
         19). Dejansko so naročniki – v skladu z ustaljeno prakso Sodišča, kar zadeva oddajo naročil, ki glede na njihovo vrednost
         niso podvrženi postopkom, ki jih predvidevajo predpisi Skupnosti – zavezani upoštevati splošna načela Pogodbe, predvsem pa
         načelo nediskriminacije na podlagi državljanstva (zgoraj navedena sodba Telaustria in Telefonadress, točka 60, in zgoraj navedeni
         sklep Vestergaard, točki 20 in 21, ter sodbi z dne 20. oktobra 2005 v zadevi Komisija proti Franciji, C-264/03, ZOdl., str.
         I-8831, točka 32, in z dne 14. junija 2007 v zadevi Medipac-Kazantzidis, C‑6/05, ZOdl., str. I-4557, točka 33).

      21      Kljub temu v skladu s sodno prakso Sodišča uporaba temeljnih pravil in splošnih načel Pogodbe za postopke oddaj naročil, ki
         so manjše vrednosti od praga za uporabo skupnostnih direktiv, predvideva, da imajo zadevna naročila določen čezmejni interes
         (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2007 v zadevi Komisija proti Irski, C‑507/03, še neobjavljena v ZOdl., točka 29,
         in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točki 66 in 67).

      22      Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba preučiti nacionalno zakonodajo, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

      23      Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da omenjena zakonodaja nalaga zadevnemu naročniku, kar zadeva oddajo naročil,
         katerih vrednost je manjša od praga, določenega v členu 6(1)(a) Direktive 93/37, da samodejno izključi ponudbe, ki se v skladu
         z matematičnim merilom, ki ga ta ureditev predvideva, štejejo za neobičajno nizke glede na gradnje, z edino izjemo, da se
         to pravilo izključitve ne uporablja, kadar je veljavnih ponudb manj kot pet.

      24      Zato omenjeno pravilo, ki je zapisano jasno, obvezno in absolutno, odvzema ponudnikom, ki so vložili neobičajno nizke ponudbe,
         možnost dokazati, da so te zanesljive in resne. Ta vidik zadevne ureditve iz postopka v glavni stvari bi lahko vodil do posledic,
         ki ne bi bile združljive s pravom Skupnosti, če bi dano naročilo, glede na lastne značilnosti, lahko imelo določen čezmejni
         interes in bi tako pritegnilo gospodarske subjekte iz drugih držav članic. Naročilo gradenj bi lahko imelo zadevni čezmejni
         interes zaradi ocenjene vrednosti v povezavi z njegovim tehničnim značajem ali nahajanjem gradenj v okolju, ki bi bilo ugodno
         za pritegnitev interesa tujih gospodarskih subjektov.

      25      Kot navaja generalni pravobranilec v točkah 45 in 46 sklepnih predlogov, bi lahko taka ureditev, čeprav je sama po sebi objektivna
         in nediskriminatorna, škodila splošnemu načelu nediskriminacije pri postopkih oddaj naročil, ki imajo čezmejni interes.

      26      Dejansko bi uporaba pravila samodejne izključitve neobičajno nizkih ponudb za naročila, ki imajo določen čezmejni interes,
         lahko pomenila neposredno diskriminacijo, s čimer bi se v praksi v manj ugoden položaj postavilo gospodarske subjekte iz drugih
         držav članic, ki bi – ker lahko zaradi drugačne strukture stroškov koristijo od pomembne ekonomije velikega obsega ali žele
         zmanjšati svoje marže, da bi lahko bolj učinkovito prodrli na zadevni trg,  tako – lahko dali konkurenčno ponudbo in hkrati
         resno in zanesljivo, ki je naročnik ne bo mogel upoštevati zaradi omenjene ureditve.

      27      Med drugim, kot navajata Comune di Torino in generalni pravobranilec v točkah 43, 46 in 47 sklepnih predlogov, bi lahko taka
         ureditev spodbujala protikonkurenčna ravnanja in dogovore oziroma celo prakso tajnih dogovorov med nacionalnimi in lokalnimi
         podjetji, zato da bi za zadnje pridržali javna naročila gradenj.

      28      Tako bi uporaba pravila samodejne izključitve neobičajno nizkih ponudb za naročila, ki imajo določen čezmejni interes, lahko
         prikrajšala gospodarske subjekte iz drugih držav članic za možnost, da ponudijo učinkovitejšo konkurenco gospodarskim subjektom
         iz zadevne države članice, in tako nekako vplivala na njihov dostop na trg te države članice, s čimer bi motila izvrševanje
         pravice do ustanavljanja in prostega pretoka storitev, kar pomeni omejitev teh svoboščin (glej v tem smislu sodbe z dne 17.
         oktobra 2002 v zadevi Payroll in drugi, C-79/01, Recueil, str. I-8923, točka 26; z dne 5. oktobra 2004 v zadevi CaixaBank
         France, C-442/02, ZOdl., str. I-8961, točki 12 in 13, in z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Fidium Finanz, C-452/04, ZOdl., str.
         I-9521, točka 46).

      29      Z uporabo te ureditve za naročila, ki imajo določen čezmejni interes, naročniki, ki so prikrajšani za kakršno koli možnost
         oceniti trdnost in zanesljivost neobičajno nizkih ponudb, ne morejo izpolniti svoje obveznosti spoštovati temeljna načela
         Pogodbe na področju prostega pretoka niti splošnega načela nediskriminacije, kot to zahteva sodna praksa Sodišča, navedena
         v točki 20 te sodbe. Prikrajšanje take možnosti je prav tako v nasprotju z lastnim interesom naročnikov, ker ne morejo oceniti
         ponudb, ki so vložene v razmerah učinkovite konkurence, in tako podeliti naročila ob uporabi meril, ki sta prav tako vzpostavljeni
         v javnem interesu, in sicer najnižje cene ali ekonomsko najugodnejše ponudbe.

      30      Presojo, pred opredelitvijo pogojev javnega razpisa, morebitnega čezmejnega interesa naročila, katerega ocenjena vrednost
         je nižja od praga, določenega v skupnostnih predpisih, načeloma opravi zadevni naročnik, če je ta presoja lahko predmet sodnega
         nadzora.

      31      Kljub temu je dovoljeno, da ureditev vzpostavi na nacionalni ali lokalni ravni objektivna merila, ki kažejo na obstoj določenega
         čezmejnega interesa. Taka merila so lahko predvsem višina določenega pomena zadevnega naročila v povezavi z mestom izvedbe
         gradenj. Prav tako bo na primer mogoče izključiti tak interes v primeru zelo majhnega gospodarskega interesa zadevnega naročila
         (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2005 v zadevi Coname, C-231/03, ZOdl., str. I-7287, točka 20). Kljub temu je treba
         upoštevati dejstvo, da v določenih primerih meje potekajo čez pozidane površine, ki se nahajajo na ozemlju različnih držav
         članic, in da lahko v takih okoliščinah tudi naročila majhne vrednosti pomenijo določen čezmejni interes.

      32      Tudi ob obstoju določenega obmejnega interesa se samodejna izključitev določenih ponudb, ker so neobičajno nizke, lahko izkaže
         kot sprejemljiva, če je sklicevanje na to pravilo upravičeno s prevelikim številom ponudb, glede na to, da bi se zaradi obveze
         naročnika, naj kontradiktorno preveri nekatere od teh množičnih ponudb, preseglo upravne zmožnosti omenjenega naročnika ali
         bi bila lahko zaradi zamude, ki bi jo povzročilo to preverjanje, v nevarnosti uresničitev projekta.

      33      V takih okoliščinah lahko nacionalna ali lokalna ureditev ali celo sam naročnik določi razumen prag za uporabo samodejne izključitve
         neobičajno nizkih ponudb. Kljub temu se prag petih veljavnih ponudb, ki je določen v členu 21(1a), tretja alinea, zakona št.
         109/94, ne more šteti za razumljivega.

      34      Kar zadeva postopek v glavni stvari, mora predložitveno sodišče opraviti podrobno presojo vseh upoštevnih elementov, ki zadevajo
         ti naročili, da bi preverilo obstoj določenega čezmejnega interesa v teh primerih.

      35      Zato je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti tako, da temeljna pravila Pogodbe o pravici do ustanavljanja in prostega
         pretoka storitev kot tudi splošno načelo nediskriminacije nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki – kar zadeva razpise, katerih
         vrednost je manjša od praga, določenega v členu 6(1)(a) Direktive 93/37, in ki imajo določen čezmejni interes – obvezuje naročnike,
         kadar je veljavnih ponudb več kot pet, da skladno z matematičnim merilom, ki ga predvideva ta ureditev, samodejno izključijo
         ponudbe, ki se štejejo za neobičajno nizke glede na gradnje, ne da bi omenjenim naročnikom dajala kakršno koli možnost preveriti
         sestavne dele teh ponudb, ob tem ko se bi od ponudnikov zahtevale podrobnosti glede ponudbe. To ne bi veljalo, če nacionalna
         ali lokalna ureditev ali celo sam zadevni naročnik zaradi preveč ponudb – glede na to, da bi se zaradi obveze naročnika, naj
         kontradiktorno preveri nekatere od teh množičnih ponudb, preseglo upravne zmožnosti omenjenega naročnika ali bi se lahko,
         zaradi zamude, ki bi jo povzročilo to preverjanje, v nevarnost postavila uresničitev projekta – določi razumen prag, pod vrednostjo
         katerega bi se uporabila samodejna izključitev neobičajno nizkih ponudb.

       Stroški
      36      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Temeljna pravila Pogodbe ES o pravici do ustanavljanja in prostega pretoka storitev kot tudi splošno načelo nediskriminacije
            nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki – kar zadeva razpise, katerih vrednost je manjša od praga, določenega v členu 6(1)(a)
            Direktive Sveta 93/37/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje, kot je bila
            spremenjena z Direktivo 97/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 1997, in ki imajo določen čezmejni interes
            – obvezuje naročnike, kadar je veljavnih ponudb več kot pet, naj skladno z matematičnim merilom, ki ga predvideva ta ureditev,
            samodejno izključijo ponudbe, ki se štejejo za neobičajno nizke glede na gradnje, ne da bi omenjenim naročnikom dajala kakršno
            koli možnost preveriti sestavne dele teh ponudb, ob tem ko bi se od ponudnikov zahtevale podrobnosti glede ponudbe.
      To ne bi veljalo, če nacionalna ali lokalna ureditev ali celo sam zadevni naročnik zaradi prevelikega števila ponudb, glede
            na to, da bi se zaradi obveze naročnika, naj kontradiktorno preveri nekatere od teh množičnih ponudb, preseglo upravne zmožnosti
            omenjenega naročnika ali bi bila lahko zaradi zamude, ki bi jo povzročilo to preverjanje, v nevarnosti uresničitev projekta,
            določi razumen prag, pod vrednostjo katerega bi se uporabila samodejna izključitev neobičajno nizkih ponudb.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.