title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 3. julija 2014.#Kamino International Logistics BV in Datema Hellmann Worldwide Logistics BV proti Staatssecretaris van Financiën.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Hoge Raad der Nederlanden.#Izterjava carinskega dolga – Načelo spoštovanja pravice do obrambe – Pravica do izjave – Naslovnik odločbe o izterjavi, ki izjave pred carinskimi organi ni podal pred sprejetjem navedene odločbe, temveč šele v kasnejši fazi postopka, in sicer v postopku z ugovorom – Kršitev pravice do obrambe – Določitev pravnih posledic nespoštovanja pravice do obrambe.#Združeni zadevi C‑129/13 in C‑130/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V združenih zadevah C‑129/13 in C‑130/13,
            katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbama z dne 22. februarja 2013, ki sta na Sodišče prispeli 18. marca 2013, v postopkih
            Kamino International Logistics BV  (C‑129/13),
            Datema Hellmann Worldwide Logistics BV (C‑130/13),
            proti
            Staatssecretaris van Financiën ,
            SODIŠČE (peti senat),
            v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász, A. Rosas (poročevalec), D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
            generalni pravobranilec: M. Wathelet,
            sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. januarja 2014,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Kamino International Logistics BV in Datema Hellmann Worldwide Logistics BV B. Boersma in G. Koevoets, svetovalca,
            – za nizozemsko vlado M. Bulterman, B. Koopman in J. Langer, agenti,
            – za belgijsko vlado M. Jacobs in J.‑C. Halleux, agenta,
            – za grško vlado D. Kalogiros in K. Paraskevopoulou, agenta,
            – za špansko vlado J. García-Valdecasas Dorrego, agentka,
            – za Evropsko komisijo F. Wilman in B.‑R. Killmann, agenta,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. februarja 2014
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 10, str. 239, v nadaljevanju: Carinski zakonik), in načela spoštovanja pravice do obrambe v skladu s pravom Unije.
            2. Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med družbama Kamino International Logistics BV (v nadaljevanju: Kamino) in Datema Hellmann Worldwide Logistics BV (v nadaljevanju: Datema) na eni strani ter Staatssecretaris van Financiën na drugi glede uporabe načela spoštovanja pravice do obrambe v okviru Carinskega zakonika.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člen 6(3) Carinskega zakonika določa:
            „Carinski organi morajo odločbe, ki jih sprejmejo pisno in s katerimi zavrnejo zahtevke ali pa so za naslovnika neugodne, ustrezno utemeljiti. Navedena mora biti pravica do pritožbe, predvidena v členu 243.“
            4. Naslov VII Carinskega zakonika, ki se nanaša na carinski dolg, zajema poglavje 3, ki se nanaša na izterjavo zneska tega dolga. Oddelek 1 poglavja 3, naslovljen „Vknjižba in obvestitev dolžnika o znesku dajatev“, obsega člene od 217 do 221 tega zakonika.
            5. Člen 219(1) Carinskega zakonika določa:
            „Roki za vknjižbo iz člena 218 se lahko podaljšajo:
            (a) iz razlogov, ki se nanašajo na upravno ureditev držav članic ter predvsem v primerih centralnega knjigovodstva,
            (b) zaradi posebnih okoliščin, ki carinske organe ovirajo pri upoštevanju omenjenih rokov.
            Tako podaljšani roki ne smejo biti daljši od 14 dni.“
            6. V skladu s členom 220(1) Carinskega zakonika se mora,
            „[č]e znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členoma 218 in 219 ali je bil vknjižen nižji znesek od zakonsko dolgovanega, […] vknjižba zneska izterjevanih dajatev, ali preostalega izterjevanega zneska dajatev, opraviti v roku dveh dni, ki se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek ter določijo dolžnika (naknadna vknjižba). Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 219.“
            7. Člen 221 Carinskega zakonika določa:
            „1. Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.
            […]
            3. Po poteku treh let od datuma, ko je carinski dolg nastal, se dolžniku ne pošlje obvestilo. Ta rok se odloži z dnem, ko je vložena pritožba v smislu člena 243[,] za toliko časa, kolikor traja pritožbeni postopek.
            […]“
            8. Členi od 243 do 245 Carinskega zakonika spadajo pod naslov VIII tega zakonika – „Pritožbe“. Člen 243 tega zakonika določa:
            „1. Vsaka oseba se lahko pritoži na odločbe carinskih organov, ki se nanašajo na uporabo carinske zakonodaje in to osebo neposredno in osebno zadevajo.
            […]
            Pritožbo je treba vložiti v državi članici, v kateri je bila odločba sprejeta ali vložen zahtevek zanjo.
            2. Pritožba se lahko vloži:
            (a) v začetni fazi pri carinskem organu, ki ga za ta namen določijo države članice;
            (b) v poznejši fazi pri neodvisnem organu, ki je lahko pravosodni organ ali enakovredno specializiran organ v skladu z veljavnimi predpisi v državah članicah.“
            9. Člen 244 Carinskega zakonika določa:
            „Vložitev pritožbe ne zadrži izvršbe izpodbijane odločbe.
            Vendar carinski organi v celoti ali delno zadržijo izvršbo te odločbe, če utemeljeno dvomijo v skladnost izpodbijane odločbe s carinsko zakonodajo ali če bi lahko udeleženemu grozila nepopravljiva škoda.
            Če izpodbijana odločba povzroči, da se uporabijo uvozne ali izvozne dajatve, se njena izvršitev lahko odloži le, če se predloži […] zavarovanje. Vendar se lahko zahteva predložitve […] zavarovanja opusti, če bi ta zahteva zaradi položaja dolžnika povzročila občutne gospodarske ali socialne težave.“
            10. V skladu s členom 245 Carinskega zakonika velja:
            „Določbe v zvezi z izvajanjem pritožb sprejmejo države članice.“
            Nizozemsko pravo
            11. Člen 4:8(1) splošnega upravnega zakona (Algemene wet bestuursrecht, v nadaljevanju: Awb) določa, da uprava pred sprejetjem odločbe, ki bo verjetno posegala v položaj zadevne stranke, ki ni predlagala sprejetja te odločbe, tej osebi omogoči, da predstavi svoje stališče, če navedena odločba temelji na elementih v zvezi z dejstvi in interesi, ki se nanašajo na zadevno stranko, in teh elementov ni posredovala zadevna stranka.
            12. Člen 4:12(1) Awb določa:
            „Upravnemu organu ni treba uporabiti določb členov 4:7 in 4:8 pri sprejetju odločbe, katere namen je določitev finančne obveznosti ali pravice, če:
            (a) je mogoče vložiti ugovor ali upravno pritožbo zoper to odločbo in
            (b) bodo negativne posledice odločbe ob koncu postopka z ugovorom ali pritožbenega postopka lahko popolnoma izničene.“
            13. Člen 6:22 Awb določa:
            „Organ, ki odloča o ugovoru ali pritožbi, lahko kljub kršitvi napisanega ali nenapisanega pravnega pravila ali splošnega pravnega načela ohrani odločbo, zoper katero je vložen ugovor ali pritožba, če je mogoče ugotoviti, da ta kršitev pravila ali načela ni škodovala zadevnim strankam.“
            14. Člen 7:2 Awb določa:
            „1. Upravni organ zadevni stranki pred odločanjem o ugovoru omogoči, da poda izjavo.
            2. Upravni organ v vseh primerih o tem obvesti vlagatelja ugovora in zadevne stranke, ki so med pripravo odločbe predstavile svoje stališče.“
            15. Zoper upravne odločbe je mogoče nato pri sodišču vložiti tožbo, z možnostjo pritožbe in kasacijske pritožbe.
            Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            16. V obeh postopkih v glavni stvari je carinski posrednik, in sicer družba Kamino v zadevi C‑129/13 in družba Datema v zadevi C‑130/13, po pooblastilu istega podjetja v letih 2002 in 2003 vložil prijave za sprostitev opredeljenega blaga, opisanega kot „vrtni paviljoni/šotori za zabave in stranske stene“, v prosti promet. Družbi Kamino in Datema sta to blago deklarirali pod tarifno številko 6601 10 00 („vrtni in podobni dežniki“) kombinirane nomenklature in plačali carino po 4,7‑odstotni stopnji, določeni za to postavko.
            17. Po preverjanju, ki ga so ga izvedli nizozemski carinski organi, je davčni inšpektor ugotovil, da blago ni bilo pravilno uvrščeno in da bi ga bilo treba uvrstiti pod tarifno številko 6306 99 00 kombinirane nomenklature („šotori in izdelki za taborjenje“), za katero se uporablja višja carina, in sicer 12,2 %.
            18. Davčni inšpektor je zato z odločbama z dne 2. in 28. aprila 2005 izdal odločbi o odmeri dajatve na podlagi členov 220(1) in 221(1) Carinskega zakonika, da bi se od družb Kamino in Datema izterjala dodatna carina, ki sta jo dolgovali.
            19. Tožeči stranki v glavni stvari pred vročitvijo teh odločb o odmeri dajatve nista imeli možnosti podati izjave.
            20. Vsaka od njiju je pri davčnem inšpektorju vložila ugovor zoper odločbo, ki se je nanašala nanjo, ta pa ga je po preučitvi predloženih trditev zavrnil.
            21. Rechtbank te Haarlem je tožbi, ki sta ju tožeči stranki v postopku v glavni stvari vložili zoper ti zavrnilni odločbi, razglasilo za neutemeljeni. Gerechtshof te Amsterdam je v pritožbenem postopku potrdilo sodbo Rechtbank te Haarlem v delu, ki se nanaša na obveznost tožečih strank v postopku v glavni stvari, da poravnata obveznosti, ki izhajajo iz zadevnih odločb o odmeri dajatve.
            22. Družbi Kamino in Datema sta nato, posamično, pri Hoge Raad der Nederlanden vložili kasacijsko pritožbo.
            23. Hoge Raad der Nederlanden v predložitvenih odločbah opozarja, da je Gerechtshof te Amsterdam v pritožbenem postopku ob upoštevanju sodbe Sodišča Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746) ugotovilo, da je davčni inšpektor kršil načelo spoštovanja pravice do obrambe, ker zadevnima strankama pred izdajo zadevnih odločb o odmeri dajatve ni omogočil, da se izjavita o elementih, na katerih je temeljila naknadna izterjava carine.
            24. Hoge Raad der Nederlanden pa poudarja, da niti Carinski zakonik niti upoštevno nacionalno pravo ne vsebujeta postopkovnih določb, s katerimi bi bilo carinskim organom naloženo, naj osebam, ki so zavezanci za plačilo carine, pred obvestitvijo o carinskem dolgu iz člena 221(1) Carinskega zakonika omogočijo predstavitev njihovega stališča v zvezi z elementi, na katerih temelji naknadna izterjava.
            25. V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja, ki so v zadevah C‑129/13 in C‑130/13 postavljena enako:
            „1. Ali je načelo prava Unije, da uprava spoštuje pravico do obrambe, primerno za neposredno uporabo s strani nacionalnega sodišča?
            2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
            (a) Ali je treba načelo prava Unije, da uprava spoštuje pravico do obrambe, razlagati tako, da je to kršeno, če naslovnik predvidene odločbe sicer ni podal izjave, preden je uprava zoper njega sprejela akt, ki posega v položaj, vendar je imel možnost podati izjavo v upravnem postopku na zadnji stopnji (v postopku z ugovorom), ki mu sledi sodni postopek?
            (b) Ali se pravne posledice kršitve načela prava Unije, da uprava spoštuje pravico do obrambe, določajo v skladu z nacionalnim pravom?
            3. Če je odgovor na drugo vprašanje, točka (b), nikalen, katere okoliščine lahko nacionalno sodišče upošteva pri določitvi pravnih posledic in, zlasti, ali lahko upošteva vprašanje, ali je mogoče domnevati, da bi bilo v postopku odločeno drugače, če ne bi bilo kršitve načela prava Unije, da uprava spoštuje pravico do obrambe?“
            26. S sklepom predsednika Sodišča z dne 24. aprila 2013 sta bili zadevi C‑129/13 in C‑130/13 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            27. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali se lahko posamezniki na načelo, da uprava spoštuje pravico do obrambe, in na pravico vsakogar – ki temelji na tem načelu – do izjave pred sprejetjem vsake odločbe, ki bi lahko negativno vplivala na njegove interese, kot se uveljavljajo v okviru Carinskega zakonika, sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči.
            28. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je spoštovanje pravice do obrambe temeljno načelo prava Unije, katerega sestavni del je pravica do izjave v vsakem postopku (sodbi Sopropé, EU:C:2008:746, točki 33 in 36, in M., C‑277/11, EU:C:2012:744, točki 81 in 82).
            29. Pravica do izjave v vsakem postopku je zdaj določena ne le s členoma 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki zagotavljata spoštovanje pravice do obrambe in pravice do poštenega sojenja v okviru vsakega sodnega postopka, ampak tudi s členom 41 te listine, ki zagotavlja pravico do dobrega upravljanja. Odstavek 2 navedenega člena 41 določa, da ta pravica do dobrega upravljanja med drugim zajema pravico vsake osebe, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene (sodba M., EU:C:2012:744, točki 82 in 83). Treba pa je poudariti, da se Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, ki je začela veljati 1. decembra 2009, ne uporabi za postopka, v katerih sta bili sprejeti odločbi o odmeri dajatev z dne 2. in 28. aprila 2005 (glej po analogiji sodbo Sabou, C‑276/12, EU:C:2013:678, točka 25).
            30. V skladu s tem načelom, ki se uporabi, kadar organ namerava zoper osebo izdati akt, ki posega v njen položaj (sodba Sopropé, EU:C:2008:746, točka 36), mora biti naslovnikom odločb, ki občutno vplivajo na njihove interese, omogočeno, da učinkovito izrazijo svoje stališče o elementih, s katerimi namerava organ utemeljiti svojo odločbo (sodba Sopropé, EU:C:2008:746, točka 37).
            31. Ta obveznost velja za organe držav članic, kadar sprejemajo odločbe, ki spadajo na področje uporabe prava Unije, tudi kadar veljavna ureditev izrecno ne določa takšne formalnosti (glej sodbe Sopropé, EU:C:2008:746, točka 38; M., EU:C:2012:744, točka 86, ter G. in R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, točka 32).
            32. V postopku v glavni stvari niti Carinski zakonik niti nacionalna zakonodaja v okviru postopka naknadne izterjave carine pri uvozu ne določata pravice do izjave pred pristojnim carinskim organom, preden se pošljejo odločbe o odmeri dajatve. Glede postopka v zvezi z naknadno izterjavo carine in s tem glede odločbe, ki spada na področje uporabe prava Unije, poleg tega ni sporno, da načelo spoštovanja pravice do obrambe velja za države članice.
            33. Nazadnje, Sodišče je v točki 44 zadeve, v kateri je bila razglašena sodba Sopropé (EU:C:2008:746) in v kateri mu je bilo postavljeno vprašanje glede združljivosti roka od osem do petnajst dni, ki ga določa nacionalno pravo za to, da zavezanec uveljavi svojo pravico do izjave pred sprejetjem odločbe o odmeri dajatve, z zahtevami načela spoštovanja pravice do obrambe, razsodilo, da mora nacionalno sodišče, kadar nacionalna zakonodaja določa rok za sprejetje stališč zadevnih strank, ob primernem upoštevanju podatkov v zadevi zagotoviti, da ta rok ustreza posamičnemu položaju zadevne osebe ali podjetja in da jima je omogočilo izvajanje pravice do obrambe ob spoštovanju načela učinkovitosti.
            34. Iz zgoraj navedenega ne izhaja samo, da morajo nacionalni organi pri sprejemanju odločb, ki spadajo na področje uporabe prava Unije, spoštovati pravico do obrambe, ampak tudi, da morajo zadevne stranke imeti možnost spoštovanje te pravice zahtevati neposredno pred nacionalnimi sodišči.
            35. Na prvo vprašanje je zato treba odgovoriti, da se posamezniki lahko na načelo, da uprava spoštuje pravico do obrambe, in na pravico vsakogar – ki temelji na tem načelu – do izjave pred sprejetjem vsake odločbe, ki bi lahko negativno vplivala na njegove interese, kot se uporabljajo v okviru Carinskega zakonika, sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči.
            Drugo vprašanje, točka (a)
            36. Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem, točka (a), v bistvu izvedeti, ali je treba načelo spoštovanja pravice do obrambe in zlasti pravico vsakogar do izjave pred sprejetjem vsake posamične odločbe, ki bi lahko posegala v njegov položaj, razlagati tako, da je pravica do obrambe naslovnika odločbe o odmeri dajatve, ki je bila na podlagi Carinskega zakonika sprejeta v okviru postopka naknadne izterjave carine pri uvozu, kršena, če mu uprava pred sprejetjem odločbe ni dala možnosti podati izjavo, čeprav je lahko svoja stališča uveljavljal v poznejši fazi upravnega pritožbenega postopka.
            37. Za odgovor na to vprašanje je treba najprej opozoriti na cilj, ki se uresničuje z načelom spoštovanja pravice do obrambe, zlasti v delu, v katerem se nanaša na pravico do izjave.
            38. Po presoji Sodišča je namen pravila, v skladu s katerim mora biti naslovniku odločbe, ki posega v položaj, omogočeno, da predstavi svoja stališča, preden bo ta sprejeta, v tem, da se pristojnemu organu omogoči, da učinkovito upošteva celoto upoštevnih elementov. Da bi se zagotovilo učinkovito varstvo zadevne osebe ali podjetja, je namen tega pravila zlasti to, da lahko navedena oseba ali podjetje popravi napako ali uveljavlja taka dejstva v zvezi s svojim osebnim položajem, ki govorijo v prid temu, da naj bo odločba sprejeta, da naj ne bo sprejeta ali da naj ima določeno vsebino (sodba Sopropé, EU:C:2008:746, točka 49).
            39. V skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do izjave zagotavlja, da ima vsaka oseba možnost, da koristno in učinkovito poda svoje stališče v upravnem postopku, in to pred sprejetjem vsake odločbe, ki bi lahko negativno vplivala na njene interese (glej sodbo M., EU:C:2012:744, točka 87 in navedena sodna praksa). Kot je navedeno v točki 31 te sodbe, se spoštovanje te pravice zahteva, tudi kadar veljavna ureditev izrecno ne določa takšne formalnosti (glej sodbo G. in R., EU:C:2013:533, točka 32 in navedena sodna praksa).
            40. V zvezi s tem ni sporno, da v postopku v glavni stvari naslovnici odločb o odmeri dajatve pred sprejetjem odločb, ki posegata v njun položaj, nista imeli možnosti podati izjavo.
            41. V teh okoliščinah je treba šteti, da sprejetje odločb o odmeri dajatve na podlagi členov 220(1) in 221(1) Carinskega zakonika in upravnega postopka, ki se uporabi v skladu z nacionalno zakonodajo, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se izvaja člen 243 Carinskega zakonika, pomeni omejitev pravice do izjave naslovnikov teh odločb o odmeri dajatve.
            42. Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da temeljne pravice, kot je spoštovanje pravice do obrambe, ne pomenijo absolutnih pravic, ampak lahko vsebujejo omejitve, če te dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki se uresničujejo z zadevnim ukrepom, in da glede na želeni cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi omejeval samo bistvo tako zagotovljenih pravic (sodbi G. in R., EU:C:2013:533, točka 33, in Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, točka 84).
            43. Preučiti je treba, ali je lahko v okviru, kot je ta v postopkih v glavni stvari, omejitev pravice do izjave, ki je predmet postopka v glavni stvari, upravičena glede na sodno prakso, navedeno v prejšnji točki.
            44. Nizozemska vlada zatrjuje, da – če bi moralo Sodišče odločiti, da nacionalni organi v primeru naknadne izterjave zadevnim strankam v bistvu morajo dati možnost podati izjavo pred izdajo odločbe o odmeri dajatve – obstajajo utemeljitveni razlogi za odstopanje od tega pravila. Natančneje, možnost zadevne stranke podati izjavo pred izdajo odločbe o odmeri dajatve naj ne bi bila združljiva z zavezujočimi pravili Carinskega zakonika o knjiženju in pobiranju. Zaradi rokov, ki jih določa Carinski zakonik, naj bi bilo pomembno, da lahko carinski organi, takoj ko so lahko ugotovili carinski dolg, tega vknjižijo in brez odlašanja izdajo odločbo o odmeri dajatve. Splošni interes, ki naj bi se s tem uresničeval, naj bi bil interes upravne poenostavitve in učinkovitega upravljanja postopka. Zaradi zelo velike količine odločb o odmeri dajatve naj predhodno zaslišanje zadevnih strank ne bi bilo učinkovito.
            45. Ta vlada poleg tega zatrjuje, da ob upoštevanju vseh značilnosti zadevnega nacionalnega upravnega postopka to, da ni zaslišanja pred sprejetjem odločbe o odmeri dajatve, ne posega v samo bistvo pravice do obrambe, ker imajo osebe, na katere se nanaša odločba o odmeri dajatve, na podlagi člena 7:2 Awb možnost podati izjavo v poznejšem postopku z ugovorom, vloženim zoper navedene odločbe. Ker naj bi se lahko s tem ugovorom dosegle enake pravne posledice in ker naj bi se lahko to, kar posega v položaj, odložilo, naj bi bilo bistvo načela spoštovanja pravice do obrambe, ki naj bi bilo v tem, da se brez nastanka škode izpodbija določena odločba, ohranjeno.
            46. V teh okoliščinah je treba na eni strani upoštevati pogoje glede roka, ki ga Carinski zakonik določa za naknadno vknjižbo dajatev, ki izhajajo iz carinskega dolga, in na drugi strani značilnosti upravnega postopka v glavni stvari.
            47. Prvič, v zvezi z roki, ki jih določa Carinski zakonik, člen 220(1) tega zakonika določa, da če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členoma 218 in 219 omenjenega zakonika ali je bil vknjižen nižji znesek od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev ali preostalega izterjevanega zneska dajatev opraviti v roku dveh dni, ki se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek ter določijo dolžnika. Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 219 tega zakonika, vendar ne za več kot štirinajst dni. Člen 221 Carinskega zakonika še določa, da je treba znesek dajatev dolžniku sporočiti takoj po vknjižbi.
            48. Po mnenju nizozemske vlade je tako določeni obvezni dvodnevni rok težko združljiv z obveznostjo, da se da zadevni stranki možnost izjave pred izdajo odločbe o odmeri dajatve.
            49. V zvezi s tem je treba vsekakor poudariti, da se je Sodišče v sodbah Komisija/Španija (C‑546/03, EU:C:2006:132) in Komisija/Italija (C‑423/08, EU:C:2010:347) že izreklo, da morajo države članice spoštovati rok za naknadno vknjižbo zneska dajatev, ki izhajajo iz carinskega dolga, določenega v členu 220(1) Carinskega zakonika, in sicer v okviru zadev zaradi neizpolnitve obveznosti, v katerih so se zadevne države članice, da bi upravičile nespoštovanje takega roka, ki je povzročilo zamudo pri zagotovitvi lastnih sredstev Evropske skupnosti, sklicevale na obveznost spoštovanja pravice zavezancev za plačilo davčnega dolga do obrambe.
            50. Sodišče je v točki 33 sodbe Komisija/Španija (EU:C:2006:132) in točki 45 sodbe Komisija/Italija (EU:C:2010:347) namreč ločilo med, prvič, odnosi med državami članicami in Evropsko unijo ter, drugič, odnosi med zavezancem za plačilo davčnega dolga in nacionalnimi carinskimi organi, v okviru katerih je treba spoštovati pravico do obrambe.
            51. Sodišče je tako presodilo, da čeprav velja načelo spoštovanja pravice do obrambe, zlasti v postopku naknadne izterjave, v odnosih med dolžnikom in državo članico, njegova posledica pri odnosih med državami članicami in Unijo ne more biti, da je državi članici omogočena kršitev obveznosti, da v rokih, ki jih določa ureditev Unije, določi pravico Unije do lastnih sredstev (sodbi Komisija/Španija, EU:C:2006:132, točka 33, in Komisija/Italija, EU:C:2010:347, točka 45).
            52. Poleg tega je treba pojasniti, kot je to na obravnavi poudarila Evropska komisija, da se lahko dvodnevni rok, določen v členu 220(1) Carinskega zakonika za vknjižbo dajatev, ki izhajajo iz davčnega dolga, podaljša v skladu s členom 219 tega zakonika. V skladu z odstavkom 1(b) te določbe se lahko ta rok za vknjižbo med drugim podaljša – vendar ne za več kot štirinajst dni – zaradi posebnih okoliščin, ki carinske organe ovirajo pri upoštevanju navedenega roka.
            53. Nazadnje, Sodišče je v točki 46 sodbe Komisija/Italija (EU:C:2010:347) poleg tega opozorilo, da vknjižba in obvestilo o dolgovanih carinskih dajatvah ter knjiženje lastnih sredstev dolžniku ne preprečujejo, da na podlagi členov 243 in naslednjih Carinskega zakonika izpodbija njemu naloženo obveznost z navajanjem vseh trditev, ki so mu na voljo.
            54. Drugič, kar zadeva vprašanje, ali je bila pravica zadevnih strank v postopku v glavni stvari do obrambe spoštovana, čeprav sta lahko svoje stališče uveljavljali šele v okviru postopka s pritožbo, je treba opozoriti, da splošni interes Unije in zlasti interes izterjave lastnih dohodkov v najkrajšem roku zahtevata, da so kontrole opravljene hitro in učinkovito (sodba Sopropé, EU:C:2008:746, točka 41).
            55. Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se s predhodnim zaslišanjem v okviru postopka s pritožbo, vloženo zoper neugodno odločbo, pod nekaterimi pogoji lahko zagotovi spoštovanje pravice do izjave (glej po analogiji sodbo Texdata Software, EU:C:2013:588, točka 85).
            56. Kar zadeva odločbe carinskih organov, se lahko v skladu s členom 243(1) Carinskega zakonika vsaka oseba pritoži na odločbe, sprejete na podlagi carinske zakonodaje, ki to osebo neposredno in osebno zadevajo. Vendar, kot to poudarjata predložitveno sodišče in Komisija, vložitev pritožbe, izvedena na podlagi člena 243 Carinskega zakonika, v skladu s členom 244, prvi odstavek, tega zakonika ne zadrži izvršbe izpodbijane odločbe. Ker ta pritožba ni suspenzivna, ni ovira za takojšnjo izvršitev te odločbe. Drugi odstavek člena 244 navedenega zakonika pa pooblašča carinske organe, da v celoti ali delno zadržijo izvršbo te odločbe, če dvomijo o skladnosti izpodbijane odločbe s carinsko zakonodajo ali če obstaja nevarnost, da zadevni stranki nastane nepopravljiva škoda. Poleg tega člen 244, tretji odstavek, Carinskega zakonika za tak primer določa predložitev zavarovanja.
            57. Kot je razvidno iz člena 245 Carinskega zakonika, določbe v zvezi z izvajanjem pritožbenega postopka sprejmejo države članice.
            58. Kar zadeva upravni postopek v glavni stvari, je ta urejen z Awb. Načeloma upravni organi v skladu s členom 4:8 Awb pred sprejetjem odločbe, ki bi lahko posegala v položaj zadevne stranke, ki ni predlagala sprejetja te odločbe, tej stranki omogočijo, da predstavi svoje stališče o odločbi, ki naj bi bila sprejeta.
            59. Vendar v skladu s členom 4:12 Awb tega načela ni treba uporabiti za finančne odločbe, če je mogoče vložiti ugovor ali upravno pritožbo zoper to odločbo in bodo negativne posledice odločbe ob koncu postopka z ugovorom ali pritožbenega postopka, sproženega zoper to odločbo, lahko popolnoma izničene.
            60. V postopkih v glavni stvari je bila ta določba uporabljena.
            61. Zadevni stranki sta namreč – preden sta lahko vložili tožbo z možnostjo pritožbe in kasacijske pritožbe – imeli možnost pri izdajatelju odločbe vložiti ugovor in v skladu s členom 7:2 Awb podati izjavo v okviru tega ugovora.
            62. Iz stališč nizozemske vlade je poleg tega razvidno, da se ta ugovor obravnava na podlagi upoštevnih zakonskih določb in dejstev, kakršna so bila ta ob sprejetju odločbe na koncu postopka z ugovorom, tako da bi bile lahko negativne posledice prvotne odločbe ob koncu postopka z ugovorom izničene. V obravnavanem primeru bi lahko bile morebitne negativne posledice odločb o odmeri dajatve, kot sta ti v postopku v glavni stvari, naknadno izničene, saj bi bilo mogoče v skladu z nacionalnimi pravili plačilo v primeru ugovora odložiti, izvršbo odločbe pa zadržati do konca postopka z ugovorom (in s pritožbo).
            63. Vendar je nizozemska vlada na obravnavi navedla, da zadržanje izvršbe odločbe o odmeri dajatve ni samodejno, temveč da mora naslovnik izpodbijane odločbe o odmeri dajatve ob ugovoru zanj zaprositi. Ta vlada je tudi zatrdila, da se zadržanje načeloma odobri in da je načelna odobritev določena z ministrsko okrožnico.
            64. Postopek z ugovorom tako ne povzroči, da se izvršba odločbe, ki posega v položaj, samodejno zadrži in da postane ta odločba s takojšnjim učinkom neuporabljiva.
            65. Iz sodbe Texdata Software (EU:C:2013:588, točka 85) pa izhaja, da je ta značilnost lahko do neke mere pomembna pri preizkusu morebitne utemeljenosti omejitve pravice do izjave pred sprejetjem odločbe, ki posega v položaj.
            66. Tako je Sodišče je v tej sodbi presodilo, da naložitev denarne kazni brez predhodnega poziva in možnosti izjave, preden se sankcija naloži, ne more vplivati na bistveno vsebino zadevne temeljne pravice, ker zaradi vložitve obrazloženega ugovora zoper sklep o naložitvi denarne kazni ta takoj postane neuporabljiv in se sproži redni postopek, v katerem je pravico do izjave mogoče spoštovati (sodba Texdata Software, EU:C:2013:588, točka 85).
            67. Vendar iz sodne prakse, navedene v prejšnji točki, ni mogoče sklepati, da – če ni zaslišanja pred sprejetjem odločbe o odmeri dajatve – mora vložitev ugovora ali upravne pritožbe zoper to odločbo o odmeri dajatve nujno povzročiti samodejno zadržanje izvršbe navedene odločbe o odmeri dajatve, da bi se v okviru tega ugovora ali upravne pritožbe zagotovilo spoštovanje pravice do izjave.
            68. Glede na splošni interes Unije za izterjavo lastnih dohodkov v najkrajšem roku, poudarjen v točki 54 te sodbe, člen 244, drugi odstavek, Carinskega zakonika določa, da vložitev pritožbe zoper odločbo o odmeri dajatve zadrži izvršbo te odločbe le, če obstajajo razlogi za dvom o skladnosti izpodbijane odločbe s carinsko zakonodajo ali če obstaja nevarnost, da zadevni stranki nastane nepopravljiva škoda.
            69. Opozoriti je treba, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba določbe prava Unije, kot so določbe Carinskega zakonika, razlagati ob upoštevanju temeljnih pravic, ki so na podlagi sodne prakse sestavni del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče (glej v tem smislu sodbi Österreichischer Rundfunk in drugi, C‑465/00, C‑138/01 in C‑139/01, EU:C:2003:294, točka 68, ter Google Spain in Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, točka 68).
            70. V teh okoliščinah morajo nacionalne določbe, s katerimi se izvršujeta pogoja – določena v členu 244, drugi odstavek, Carinskega zakonika – za odobritev zadržanja izvršbe, če ni predhodnega zaslišanja, zagotoviti, da se ta pogoja, namreč obstoj razlogov za dvom o skladnosti izpodbijane odločbe s carinsko zakonodajo ali možnost, da bi zadevni stranki nastala nepopravljiva škoda, ne uporabljata ali razlagata restriktivno.
            71. V postopkih v glavni stvari se zadržanje izvršbe odločb o odmeri dajatve v primeru ugovora odobri na podlagi ministrske okrožnice. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali lahko navedena okrožnica naslovnikom odločb o odmeri dajatve ob neobstoju predhodnega zaslišanja omogoči zadržanje izvršbe teh odločb do njihove morebitne spremembe, tako da bi bila pravica do takega zadržanja izvršbe učinkovita.
            72. V vsakem primeru nacionalni upravni postopek, s katerim se izvaja člen 244, drugi odstavek, Carinskega zakonika, ne more omejiti odobritve takega zadržanja, če obstajajo razlogi za dvom o skladnosti izpodbijane odločbe s carinsko zakonodajo ali če ostaja nevarnost, da zadevni stranki nastane nepopravljiva škoda.
            73. V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje, točka (a), odgovoriti, da je treba načelo spoštovanja pravice do obrambe in zlasti pravico vsakogar do izjave pred sprejetjem vsake posamične odločbe, ki bi lahko posegala v njegov položaj, razlagati tako, da je, kadar uprava naslovniku odločbe o odmeri dajatve, ki je bila na podlagi Carinskega zakonika sprejeta v postopku naknadne izterjave carine pri uvozu, ni dala možnosti podati izjavo pred sprejetjem te odločbe, kršena njegova pravica do izjave, čeprav ima možnost svoja stališča uveljavljati v poznejši fazi upravnega pritožbenega postopka, če nacionalna ureditev naslovnikom takih odločb, kadar ni predhodnega zaslišanja, ne omogoča zadržanja izvršbe teh odločb do njihove morebitne spremembe. V vsakem primeru je tako, če nacionalni upravni postopek, s katerim se izvaja člen 244, drugi odstavek, Carinskega zakonika, omejuje odobritev takega zadržanja, če obstajajo razlogi za dvom o skladnosti izpodbijane odločbe s carinsko zakonodajo ali če obstaja nevarnost, da zadevni stranki nastane nepopravljiva škoda.
            Drugo vprašanje, točka (b), in tretje vprašanje
            74. Predložitveno sodišče s točko (b) drugega vprašanja in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali so pravne posledice tega, da uprava krši načelo spoštovanja pravice do obrambe, določene z nacionalnim pravom in katere okoliščine lahko nacionalno sodišče upošteva pri svojem preizkusu. Natančneje, sprašuje, ali lahko nacionalno sodišče upošteva domnevo, da bi bil rezultat odločanja enak, če bi bila pravica do predhodne izjave spoštovana.
            75. V zvezi s tem je treba na začetku opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da kadar pravo Unije ne določa niti pogojev, pod katerimi je treba zagotoviti spoštovanje pravice do obrambe, niti posledic kršitve te pravice, te pogoje in te posledice določi nacionalno pravo, če so ukrepi, sprejeti v zvezi s tem, enaki tistim, ki so jih deležni posamezniki v primerljivem položaju po nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti), in praktično ne onemogočajo ali pretirano ne otežujejo izvajanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej sodbo G. in R., EU:C:2013:533, točka 35 in navedena sodna praksa).
            76. Ta rešitev se lahko uporabi za področje carin, saj člen 245 Carinskega zakonika s pojasnitvijo, da „[d]oločbe v zvezi z izvajanjem pritožb sprejmejo države članice“, izrecno napotuje na nacionalno pravo.
            77. Vendar čeprav države članice lahko dopuščajo izvajanje pravice do obrambe na podlagi enakih pravil, kot veljajo za notranje položaje, morajo biti ta pravila v skladu s pravom Unije in zlasti ne smejo ogrožati polnega učinka Carinskega zakonika (sodba G. in R., EU:C:2013:533, točka 36).
            78. Kot je navedla Komisija, pa obveznost nacionalnega sodišča, da zagotovi polni učinek prava Unije, ne pomeni, da bi se zahtevalo, da bi bilo treba izpodbijano odločbo, ker je bila ob njenem sprejetju kršena pravica do obrambe, zlasti pravica do izjave, v vsakem primeru razglasiti za nično.
            79. V skladu s pravom Unije namreč kršitev pravice do obrambe, zlasti pravice do izjave, povzroči razglasitev ničnosti odločbe, sprejete v zadevnem upravnem postopku, le če bi bil rezultat tega postopka v primeru, da te kršitve ne bi bilo, drugačen (glej v tem smislu sodbe Francija/Komisija, C‑301/87, EU:C:1990:67, točka 31; Nemčija/Komisija, C‑288/96, EU:C:2000:537, točka 101; Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Svet, C‑141/08 P, EU:C:2009:598, točka 94; Storck/UUNT, C‑96/11 P, EU:C:2012:537, točka 80, ter G. in R., EU:C:2013:533, točka 38).
            80. Kršitev načela spoštovanja pravice do obrambe zato povzroči razglasitev ničnosti zadevne odločbe le, če bi lahko bil rezultat postopka drugačen, če te kršitve ne bi bilo.
            81. Treba je poudariti, da v obravnavanih postopkih v glavni stvari zadevni stranki sami priznavata, da rezultat postopka z ugovorom ne bi bil drugačen, tudi če bi podali izjavo pred sprejetjem izpodbijane odločbe, saj ne izpodbijata uvrstitve pod tarifno številko, ki jo je določil davčni inšpektor.
            82. Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje, točka (b), in tretje vprašanje odgovoriti, da pogoje, pod katerimi je treba zagotoviti spoštovanje pravice do obrambe, in posledice kršitve te pravice določi nacionalno pravo, če so ukrepi, sprejeti v zvezi s tem, enaki tistim, ki so jih deležni posamezniki v primerljivem položaju po nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti), in praktično ne onemogočajo ali pretirano ne otežujejo izvajanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti). Ker mora nacionalno sodišče zagotoviti polni učinek prava Unije, mora ob presoji posledic kršitve pravice do obrambe, zlasti pravice do izjave, upoštevati, da taka kršitev povzroči razglasitev ničnosti odločbe, sprejete v zadevnem upravnem postopku, le če bi bil rezultat tega postopka v primeru, da te kršitve ne bi bilo, drugačen.
            Stroški
            83. Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
            1. Posamezniki se lahko na načelo, da uprava spoštuje pravico do obrambe, in na pravico vsakogar – ki temelji na tem načelu – do izjave pred sprejetjem vsake odločbe, ki bi lahko negativno vplivala na njegove interese, kot se uporabljajo v okviru Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000, sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči.
            2. Načelo spoštovanja pravice do obrambe in zlasti pravico vsakogar do izjave pred sprejetjem vsake posamične odločbe, ki bi lahko posegala v njegov položaj, je treba razlagati tako, da je, kadar uprava naslovniku odločbe o odmeri dajatve, ki je bila na podlagi Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000, sprejeta v postopku naknadne izterjave carine pri uvozu, ni dala možnosti podati izjavo pred sprejetjem te odločbe, kršena njegova pravica do izjave, čeprav ima možnost svoja stališča uveljavljati v poznejši fazi upravnega pritožbenega postopka, če nacionalna ureditev naslovnikom takih odločb, kadar ni predhodnega zaslišanja, ne omogoča zadržanja izvršbe teh odločb do njihove morebitne spremembe. V vsakem primeru je tako, če nacionalni upravni postopek, s katerim se izvaja člen 244, drugi odstavek, Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000, omejuje odobritev takega zadržanja, če obstajajo razlogi za dvom o skladnosti izpodbijane odločbe s carinsko zakonodajo ali če obstaja nevarnost, da zadevni stranki nastane nepopravljiva škoda.
            3. Pogoje, pod katerimi je treba zagotoviti spoštovanje pravice do obrambe, in posledice kršitve te pravice določi nacionalno pravo, če so ukrepi, sprejeti v zvezi s tem, enaki tistim, ki so jih deležni posamezniki v primerljivem položaju po nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti) in praktično ne onemogočajo ali pretirano ne otežujejo izvajanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti).
            Ker mora nacionalno sodišče zagotoviti polni učinek prava Unije, mora ob presoji posledic kršitve pravice do obrambe, zlasti pravice do izjave, upoštevati, da taka kršitev povzroči razglasitev ničnosti odločbe, sprejete v zadevnem upravnem postopku, le če bi bil rezultat tega postopka v primeru, da te kršitve ne bi bilo, drugačen.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 5. junija 2003. # Design Concept SA proti Flanders Expo SA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Luksemburg. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-438/01.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. maja 2011. # Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen proti H. Akdas in drugi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Pridružitev EGS-Turčija - Socialna varnost delavcev migrantov - Odpoved pogoju stalnega prebivališča - Obseg - Dodatek k invalidski pokojnini, ki ga upravičencem izplačuje država članica gostiteljica za zagotovitev življenjskega minimuma - Sprememba nacionalne zakonodaje - Ukinitev navedenega dodatka, če ima upravičenec prebivališče zunaj ozemlja zadevne državne članice. # Zadeva C-485/07.

text:
      Zadeva C-485/07
      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      proti
      H. Akdasu in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep)
      „Pridružitev EGS-Turčija – Socialna varnost delavcev migrantov – Odpoved pogoju stalnega prebivališča – Obseg – Dodatek k invalidski pokojnini, ki ga upravičencem izplačuje država članica gostiteljica za zagotovitev življenjskega minimuma
         – Sprememba nacionalne zakonodaje – Ukinitev navedenega dodatka, če ima upravičenec prebivališče zunaj ozemlja zadevne državne članice“

      Povzetek sodbe
      1.        Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Socialna varnost delavcev migrantov
      (Sklep Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 3/80, člen 6(1), prvi pododstavek)
      2.        Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Socialna varnost delavcev migrantov
      (Sklep Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 3/80, člen 6(1), prvi pododstavek)
      3.        Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Socialna varnost delavcev migrantov
      (Dodatni protokol k Pridružitvenemu sporazumu EGS-Turčija, člen 59; Uredba Sveta št. 1408/71, člen 10a(1); Sklep Pridružitvenega
            sveta EGS-Turčija št. 3/80, člen 6(1), prvi pododstavek)
      4.        Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva – Obseg na področju
            socialne varnosti
      (Pridružitveni sporazum EGS-Turčija, člen 9; Sklep Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 3/80, člena 3(1) in 6(1), prvi pododstavek)
      1.        Člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 3/80 o uporabi sistemov socialne varnosti držav članic Evropske
         skupnosti za turške delavce in člane njihovih družin je treba razlagati tako, da ima neposredni učinek, tako da imajo turški
         državljani, za katere ta določba velja, pravico sklicevati se nanj neposredno pred sodišči držav članic, da bi izključili
         uporabo pravil notranjega prava, ki so v nasprotju z njo.

      Navedeno pravilo namreč nalaga obveznost natančnega rezultata, in sicer prepoved kakršnih koli omejitev glede izvoza pravic,
         ki so jih v skladu z zakonodajo ene od držav članic pridobili zadevni turški državljani. Posameznik se zato na takšno obveznost
         lahko sklicuje pred nacionalnim sodiščem ter od tega zahteva neuporabo določb iz ureditve države članice, ki so v nasprotju
         s to obveznostjo, ne da bi bilo za to potrebno sprejetje dodatnih izvedbenih ukrepov.

      (Glej točki 69 in 74 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 3/80 o uporabi sistemov socialne varnosti držav
         članic Evropske skupnosti za turške delavce in člane njihovih družin je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države
         članice, ki za nekdanje turške delavce migrante, če se po izgubi pravice do bivanja v državi članici gostiteljici, ker so
         v njej utrpeli invalidnost, vrnejo v Turčijo, ukinja pravico do dajatve, kot je dodatek k invalidski pokojnini, dodeljen na
         podlagi nacionalne zakonodaje.

      (Glej točko 96 in točko 2 izreka.)
      3.        Na ugotovitev, da se lahko turški državljani pri zahtevi, da se jim dodatek, ki ga prejemajo v skladu z nacionalno zakonodajo
         države članice, še naprej izplačuje v Turčiji, utemeljeno opirajo na člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta
         EGS-Turčija št. 3/80 o uporabi sistemov socialne varnosti držav članic Evropske skupnosti za turške delavce in člane njihovih
         družin, ne vpliva dejstvo, da se glede socialne dajatve, kakršen je dodatek, veljavna ureditev po Uredbi št. 1408/71 razlikuje
         od tiste po navedenem sklepu, niti dejstvo, da je zadevna država članica na podlagi tega nadaljevala ukinjanje dodatka za
         državljane Unije, kadar upravičenci ne prebivajo na ozemlju navedene države članice.

      Takega položaja ni mogoče obravnavati kot neskladnega z zahtevami člena 59 Dodatnega protokola k Pridružitvenemu sporazumu
         EGS-Turčija, v skladu s katerimi turški državljani ne smejo biti postavljeni v boljši položaj kakor državljani Unije. Položaja
         nekdanjih turških delavcev migrantov, ki so se po izgubi pravice do bivanja v državi članici gostiteljici, ker so v njej utrpeli
         invalidnost, vrnili v Turčijo, namreč za potrebe uporabe navedenega člena 59 ni mogoče koristno primerjati s položajem državljanov
         Unije, saj se lahko ti kot imetniki pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki tako ohranijo tudi
         pravico do prostega prebivanja na ozemlju države članice, ki dodeljuje zadevno dajatev, po eni strani odločijo zapustiti ozemlje
         te države, s čimer izgubijo pravico do obravnavanega dodatka, po drugi strani pa imajo pravico, da se v zadevno državo članico
         kadar koli vrnejo.

      (Glej točke 82, 83, 87, 88 in 95.)
      4.        Člen 3(1) Sklepa Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 3/80 o uporabi sistemov socialne varnosti držav članic Evropske skupnosti
         za turške delavce in člane njihovih družin pomeni izvedbo in konkretizacijo – na področju socialne varnosti – splošnega načela
         prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva, določenega v členu 9 navedenega pridružitvenega sporazuma. Kot je razvidno
         iz besedila navedenega člena 3(1), se ta uporablja v skladu s posebnimi določbami tega sklepa.

      Vendar člen 6(1), prvi pododstavek, tega sklepa vsebuje tako posebno določbo. Zato se člen 9 Pridružitvenega sporazuma EGS-Turčija
         ne uporabi za položaj, ki spada na področje uporabe navedenega člena 6(1), prvi pododstavek.

      (Glej točke od 98 do 101 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 26. maja 2011(*)

      „Pridružitev EGS-Turčija – Socialna varnost delavcev migrantov – Odpoved pogoju stalnega prebivališča – Obseg – Dodatek k invalidski pokojnini, ki ga upravičencem izplačuje država članica gostiteljica za zagotovitev življenjskega minimuma
         – Sprememba nacionalne zakonodaje – Ukinitev navedenega dodatka, če ima upravičenec prebivališče zunaj ozemlja zadevne državne članice“

      V zadevi C‑485/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep
         (Nizozemska) z odločbo z dne 1. novembra 2007, ki je prispela na Sodišče 5. novembra 2007, v postopku

      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      proti
      H. Akdasu,

      H. Agartanu,

      Z. Akbulutu,

      M. Basu,

      K. Yüzügüllüeru,

      E. Keskinu,

      C. Topalogluju,

      A. Cubuku,

      S. Sariisiku,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.-J. Kasel (poročevalec), A. Borg Barthet, M. Ilešič, sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. oktobra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen F. Keunen in I. Eijkhout, zastopnika,
      –        za H. Akdasa C. de Roy van Zuydewijn, odvetnik,
      –        za H. Agartana D. Schaap, odvetnik,
      –        za M. Basa N. Türkkol, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels, C. ten Dam in M. Noort, zastopnice,
      –        za vlado Združenega kraljestva Z. Bryanston-Cross, zastopnica, skupaj z J. Coppelom in T. Wardom, barristers,
      –        za Evropsko komisijo M. van Beek in V. Kreuschitz, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 9 Sporazuma o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo
         in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari
         12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS)
         (UL 1964, 217, str. 3685, v nadaljevanju: Pridružitveni sporazum), na razlago člena 59 Dodatnega protokola, ki je bil podpisan
         23. novembra 1970 v Bruslju in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z
         dne 19. decembra 1972 (UL L 293, str. 1, v nadaljevanju: Dodatni protokol), ter na razlago členov 3(1) in 6(1), prvi pododstavek,
         Sklepa Pridružitvenega sveta št. 3/80 z dne 19. septembra 1980 o uporabi sistemov socialne varnosti držav članic Evropske
         skupnosti za turške delavce in člane njihovih družin (UL 1983, L 110, str. 60, v nadaljevanju: Sklep št. 3/80).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (uprava
         zavoda za zavarovanje zaposlenih, v nadaljevanju: Uwv) ter H. Akdasom in osmimi drugimi nekdanjimi turškimi delavci migranti
         glede ukinitve dodatka k invalidski pokojnini (v nadaljevanju: dodatek), ki se jim je izplačeval na podlagi nizozemske zakonodaje.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
       Pridružitev EGS-Turčija
      –        Pridružitveni sporazum EGS-Turčija
      3        Cilj Pridružitvenega sporazuma je v skladu z njegovim členom 2(1) spodbuditi trajno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in
         gospodarskih odnosov med pogodbenicama, vključno s področjem delovne sile, s postopnim uresničevanjem prostega gibanja delavcev
         (člen 12 Pridružitvenega sporazuma), odpravljanjem omejitev svobode ustanavljanja (člen 13 tega sporazuma) in svobode opravljanja
         storitev (člen 14 tega sporazuma), da bi se izboljšale življenjske razmere turškega naroda in olajšal poznejši pristop Turčije
         k Skupnosti (četrta uvodna izjava in člen 28 tega sporazuma).

      4        Zato Pridružitveni sporazum določa pripravljalno obdobje, ki Republiki Turčiji omogoča okrepitev gospodarstva ob pomoči Skupnosti
         (člen 3 tega sporazuma), prehodno obdobje, med katerim se zagotovita postopna vzpostavitev carinske unije in približevanje
         gospodarskih politik (člen 4 tega sporazuma), ter zaključno obdobje, ki temelji na carinski uniji in vključuje okrepljeno
         usklajevanje gospodarskih politik pogodbenic (člen 5 tega sporazuma).

      5        Člen 6 Pridružitvenega sporazuma določa:

      „Zaradi zagotovitve uporabe in postopnega razvoja pridružitvenega sistema se pogodbenici sestajata v Pridružitvenem svetu,
         ki deluje v okviru pristojnosti, dodeljenih s tem sporazumom.“

      6        Člen 8 Pridružitvenega sporazuma, ki spada pod naslov II, „Izvajanje prehodnega obdobja“, določa:

      „Zaradi uresničevanja ciljev iz člena 4 Pridružitveni svet pred začetkom prehodnega obdobja v skladu s postopkom iz člena 1
         Začasnega protokola določi pogoje, način in časovni načrt izvajanja določb po posameznih področjih [Pogodbe ES], ki jih je
         treba upoštevati; to velja zlasti za področja iz tega naslova, pa tudi za vse vrste zaščitnih klavzul, za katere bi se izkazalo,
         da so potrebne.“

      7        Člen 9 Pridružitvenega sporazuma, ki spada pod isti naslov II, določa:

      „Pogodbenici se strinjata, da je za področje uporabe Sporazuma brez poseganja v posebne določbe, ki bodo morda še sprejete
         na podlagi člena 8, v skladu z načelom iz člena [12 ES] prepovedana vsaka diskriminacija zaradi državljanstva.“

      8        Člen 12 Pridružitvenega sporazuma, ki prav tako spada pod naslov II, poglavje 3, z naslovom „Druge določbe gospodarske narave“,
         določa:

      „Pogodbeni stranki soglašata, da se bosta zgledovali po členih [39 ES], [40 ES] in [41 ES], da bi postopoma uresničili prosto
         gibanje delavcev med njima.“

      9        Člen 22(1) Pridružitvenega sporazuma določa:

      „Zaradi uresničevanja ciljev [Pridružitvenega] sporazuma in v primerih, predvidenih v njem, je Pridružitveni svet pooblaščen
         za sprejemanje sklepov. Vsaka od obeh strank je obvezana sprejeti ukrepe, s katerimi izvaja sprejete sklepe. […]“

      –        Dodatni protokol
      10      Dodatni protokol, ki je v skladu s svojim členom 62 sestavni del Pridružitvenega sporazuma, določa pogoje, režime in časovni
         razpored za izvajanje prehodnega obdobja iz člena 4 tega sporazuma.

      11      Dodatni protokol vsebuje naslov II, „Gibanje oseb in pretok storitev“, katerega poglavje I se nanaša na „delavce“.

      12      Člen 36 Dodatnega protokola, ki je del omenjenega poglavja I, določa, da se prosto gibanje delavcev med državami članicami
         Skupnosti in Turčijo uresniči postopno v skladu z načeli, navedenimi v členu 12 Pridružitvenega sporazuma, med koncem dvanajstega
         in dvaindvajsetega leta po začetku veljavnosti navedenega sporazuma in da o sredstvih izvajanja, potrebnih za to, odloči Pridružitveni
         svet.

      13      Člen 39 Dodatnega protokola določa:

      „1.      Pridružitveni svet pred iztekom prvega leta po začetku veljavnosti tega protokola sprejme ukrepe socialne varnosti za delavce
         turške narodnosti, ki se gibljejo v Skupnosti, in za njihove družinske člane, ki prebivajo v Skupnosti.

      2.      Te določbe morajo delavcem turške narodnosti v skladu z režimom, ki bo določen, omogočiti seštevanje zavarovalnih obdobij
         ali obdobij zaposlitve v posameznih državah članicah za pridobitev starostne pokojnine, nadomestil za primer smrti in invalidskih
         pokojnin ter zdravstvene storitve za delavce in njihove družine, ki prebivajo v Skupnosti. Ti ukrepi držav članic ne zavezujejo,
         da upoštevajo obdobja, dopolnjena v Turčiji.

      3.      Navedeni ukrepi morajo zagotoviti, da se izplačajo družinski dodatki, če delavčeva družina prebiva v Skupnosti.
      4.      Omogočati morajo, da se v Turčijo prenesejo starostne pokojnine, nadomestila za primer smrti in invalidske pokojnine, pridobljene
         v skladu z ukrepi, sprejetimi po odstavku 2.

      5.      Ukrepi, predvideni v tem členu, ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz dvostranskih sporazumov, sklenjenih med
         Turčijo in državami članicami Skupnosti, če ti sporazumi zagotavljajo ugodnejše režime za turške državljane.“

      14      Člen 59 Dodatnega protokola določa:

      „Turčija na področjih, zajetih s tem protokolom, ni deležna obravnave, ki je ugodnejša od tiste, ki jo države članice zagotavljajo
         druga drugi po [Pogodbi ES].“

      –        Sklep št. 3/80
      15      Sklep št. 3/80, ki ga je Pridružitveni svet sprejel na podlagi člena 39 Dodatnega protokola, je namenjen usklajevanju sistemov
         socialne varnosti držav članic, da bi bili lahko turški delavci, ki so ali so bili zaposleni v eni ali več državah članicah
         Skupnosti, kot tudi njihovi družinski člani in preživeli člani, upravičeni do dajatev na tradicionalnih področjih socialne
         varnosti. Zato so določbe tega sklepa v bistvenem delu povzete v nekaterih določbah Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971
         o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL L 149,
         str. 2).

      16      Člen 2 Sklepa št. 3/80 z naslovom „Osebna veljavnost“ določa:

      „Ta sklep se uporablja:
      –        za delavce, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav članic in ki so državljani Turčije,
      –        za družinske člane teh delavcev, ki prebivajo na ozemlju ene od držav članic,
      –        za preživele družinske člane teh delavcev.“
      17      Člen 3(1) Sklepa št. 3/80 z naslovom „Enako obravnavanje“, ki povzema določbo člena 3(1) Uredbe št. 1408/71, določa:

      „V skladu s posebnimi določbami tega sklepa imajo osebe s stalnim prebivališčem na ozemlju ene od držav članic, za katere
         se uporablja ta sklep, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice, kot državljani te države članice.“

      18      Člen 4 Sklepa št. 3/80 z naslovom „Stvarna veljavnost“ v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.      Ta sklep se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:
      a)      dajatve za bolezen in materinstvo;
      b)      invalidske dajatve, vključno s tistimi, ki so namenjene vzdrževanju ali izboljševanju možnosti pridobivanja zaslužka;
      c)      dajatve za starost;
      d)      dajatve za preživele osebe;
      e)      dajatve za nesreče pri delu in poklicne bolezni;
      f)      pomoči ob smrti;
      g)      dajatve za brezposelnost;
      h)      družinske dajatve.
      2.      Ta sklep se uporablja za vse splošne in posebne sisteme socialne varnosti, na podlagi plačevanja prispevkov ali brez njih
         […]“

      19      Člen 6 Sklepa št. 3/80 z naslovom „Odpoved pogoju stalnega prebivališča […]“, ki ustreza členu 10 Uredbe št. 1408/71, v odstavku
         1, prvi pododstavek, določa:

      „Če ta sklep ne določa drugače, se denarne dajatve za invalidnost, starost in za preživele osebe ter pokojnine za nesreče
         pri delu ali poklicne bolezni, pridobljene po zakonodaji ene ali več držav članic, ne morejo zmanjšati, spremeniti, začasno
         ustaviti, odvzeti ali zapleniti zaradi tega, ker prejemnik prebiva v Turčiji ali na ozemlju druge države članice, kot je tista,
         v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo.“

      20      Naslov III Sklepa št. 3/80, „Posebne določbe za različne kategorije dajatev“, po zgledu Uredbe št. 1408/71 vsebuje usklajevalne
         določbe zlasti v zvezi z invalidskimi dajatvami, dajatvami za starost in za smrt (pokojnine).

      21      Člen 32 Sklepa št. 3/80 določa:

      „Turčija in Skupnost vsaka v okviru svojih pristojnosti sprejmeta ukrepe, potrebne za izvajanje določb tega sklepa.“
      22      Komisija Evropske skupnosti je 8. februarja 1983 predstavila predlog uredbe Sveta (EGS) za izvajanje Sklepa št. 3/80 (UL C 110,
         str. 1) v Evropski gospodarski skupnosti, v skladu s katerim bi se ta „uporabljal v Skupnosti“ (člen 1) in s katerim se določijo
         „nadaljnji izvedbeni ukrepi“.

      23      Ta predlog kljub temu ni vodil k sprejetju uredbe Sveta Evropske unije.

       Uredba št. 1408/71
      24      Uredba št. 1408/71 vsebuje člen 3 z naslovom „Enako obravnavanje“, ki v odstavku 1 določa:

      „Ob upoštevanju posebnih določb te uredbe imajo osebe s stalnim prebivališčem na ozemlju ene od držav članic, za katere se
         uporablja ta uredba, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice, kot državljani te države članice.“

      25      V členu 4(1) in (2) te uredbe je njena stvarna veljavnost določena tako:

      „1.      Ta uredba se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:
      a)      dajatve za bolezen in materinstvo;
      b)      invalidske dajatve, vključno s tistimi, ki so namenjene vzdrževanju ali izboljševanju možnosti pridobivanja zaslužka;
      c)      dajatve za starost;
      d)      dajatve za preživele osebe;
      e)      dajatve za nesreče pri delu in poklicne bolezni;
      f)      pomoči ob smrti;
      g)      dajatve za brezposelnost;
      h)      družinske dajatve.
      2.      Ta uredba se uporablja za vse splošne in posebne sisteme socialne varnosti, na podlagi plačevanja prispevkov ali brez njih
         […]“

      26      Na podlagi člena 1, točka 2, Uredbe Sveta (EGS) št. 1247/92 z dne 30. aprila 1992 o spremembi Uredbe št. 1408/71 (UL L 136,
         str. 1), ki je začela veljati 1. junija 1992, je bil členu 4 Uredbe št. 1408/71 dodan nov odstavek 2a, ki določa:

      „Ta uredba velja za posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, ki so določeni z zakonodajo ali sistemi, ki niso
         navedeni v odstavku 1 ali izključeni na podlagi odstavka 4, pri čemer so te dajatve namenjene:

      a)      bodisi zagotavljanju dodatnega, nadomestnega ali pomožnega zavarovanja proti tveganju, ki ga pokrivajo veje socialnega zavarovanja
         iz odstavkov 1(a) do (h), ali

      b)      izključno posebni zaščiti za invalidne osebe.“
      27      Navedeni člen 4(2) je bil spremenjen na podlagi člena 1, točka 2, Uredbe št. 647/2005, tako da zdaj določa:

      „Ta člen se uporablja za posebne denarne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, ki se dodelijo po pravnih predpisih,
         ki imajo zaradi svojega področja osebne veljavnosti, ciljev in/ali pogojev upravičenosti tako značilnosti zakonodaje socialne
         varnosti iz odstavka 1 kot tudi socialne pomoči.

      ‚Posebne denarne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki‘, so dajatve:
      a)      ki so namenjene:
      i)      zagotavljanju dodatnega, nadomestnega ali pomožnega zavarovanja proti tveganju, ki ga pokrivajo področja socialne varnosti
         iz odstavka 1 in ki osebam zagotavljajo minimalni dohodek za preživljanje ob upoštevanju gospodarskih in socialnih razmer
         v državi članici;

      ali
      ii)      izključno posebni zaščiti za invalidne osebe, v tesni povezavi s socialnim okoljem te osebe v državi članici;
      in
      b)      kadar financiranje poteka izključno iz obveznih davkov, namenjenih kritju splošnih javnih izdatkov, in pogoji za njihovo dodelitev
         in izračun niso odvisni od kakršnih koli prispevkov upravičenca. Vendar pa se dajatve, ki se izplačajo dodatno k prispevnim
         dajatvam, ne obravnavajo kot dajatve, za katere se plačujejo prispevki; in

      c)      ki so naštete v Prilogi IIa.“
      28      Člen 10(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 1408/71 določa:

      „Kadar ta uredba ne določa drugače, se denarne dajatve za invalidnost, starost ter za preživele osebe, pokojnine za nesreče
         pri delu ali poklicne bolezni ter pomoči ob smrti, pridobljene po zakonodaji ene ali več držav članic, ne morejo zmanjšati,
         spremeniti, začasno ustaviti, odvzeti ali zapleniti zaradi tega, ker prejemnik stalno prebiva na ozemlju druge države članice,
         kot je tista, v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo.“

      29      Na podlagi člena 1, točka 4, Uredbe št. 1247/92 je bil v Uredbo št. 1408/71 vstavljen nov člen 10a, ki v odstavku 1 določa:

      „Ne glede na določbe člena 10 in naslova III so osebam, za katere se ta uredba uporablja, zagotovljene posebne denarne dajatve,
         ki ne izhajajo iz prispevkov iz člena 4(2a), izključno na ozemlju države članice, v kateri stalno prebivajo, v skladu z zakonodajo
         te države, pri čemer so take dajatve navedene v Prilogi IIa. Take dajatve dodeli in zagotovi na lastne stroške nosilec v kraju
         stalnega prebivališča.“

      30      Na podlagi člena 1, točka 5, Uredbe št. 647/2005 je bil odstavek 1 navedenega člena 10a spremenjen tako, da zdaj določa:

      „Določbe člena 10 in naslova III se ne uporabljajo za posebne denarne dajatve, za katere se ne plačuje prispevkov iz člena
         4(2a). Osebe, za katere se ta uredba uporablja, prejemajo te dajatve izključno na ozemlju države članice, v kateri stalno
         prebivajo, v skladu z zakonodajo te države, v kolikor so take dajatve navedene v Prilogi IIa. Take dajatve na lastne stroške
         izplača nosilec v kraju stalnega prebivališča.“

      31      Člen 2(1) in (2) Uredbe št. 1247/92 določa:

      „1.      Uporaba člena 1 te uredbe nima za posledico odvzema dajatev, ki so bile zagotovljene, preden je ta uredba začela veljati,
         s strani pristojnih nosilcev držav članic v skladu s predpisi iz naslova III Uredbe […] št. 1408/71, na katero se nanašajo
         določila člena 10 te uredbe.

      2.      Uporaba člena 1 te uredbe nima za posledico zavrnitve zahteve prosilca ali upravičenca za posebne dajatve, za katere se ne
         plačujejo prispevki, ki so zagotovljene kot dodatek k pokojnini, če prosilec ali upravičenec izpolnjuje pogoje za zagotovitev
         te dajatve pred začetkom veljavnosti te uredbe, tudi če oseba prebiva na ozemlju države članice, ki ni pristojna država, pod
         pogojem, da je bila prošnja za dajatev vložena v petih letih od začetka veljavnosti te uredbe.“

      32      Postopek izvajanja Uredbe št. 1407/71 je določen z Uredbo Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 (UL L 74, str. 1).

       Nacionalna ureditev
      33      Zakon, ki na Nizozemskem ureja zavarovanje zaposlenih delavcev za primer nezmožnosti za delo, je Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering
         (zakon o splošnem zavarovanju za primer nezmožnosti za delo, v nadaljevanju: WAO), ki velja od leta 1966.

      34      Toeslagenwet (zakon o dodatnih dajatvah, v nadaljevanju: TW) z dne 6. novembra 1986, ki je začel veljati 1. januarja 1987,
         se nanaša na osebe, ki iz sheme socialnega zavarovanja, kot je ta, ki se izvaja po WAO (na isti podlagi kot zlasti zavarovanja
         za primer brezposelnosti, bolezni in nesreče pri delu), prejemajo nadomestilo za izgubo dohodka, ki je nižje od minimalne
         plače – dodatno dajatev, namenjeno dvigu njihovega nadomestnega dohodka največ na raven minimalne plače, kakršna je predpisana
         na Nizozemskem. V času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari je bila ta dodatna dajatev omejena na 30 % minimalne plače,
         tako da so imeli upravičenci, ki so prejemali invalidnino, nižjo od 70 % minimalne plače, skupno manjši dohodek od minimalne
         plače. Uwv na zahtevo zainteresirane osebe ugotovi obstoj pravice do dodatka v skladu s TW.

      35      Z Wet beperking export uitkeringen (zakon o omejevanju izvoza dajatev, v nadaljevanju: BEU) z dne 27. maja 1999 je bil v TW
         vstavljen nov člen 4a, ki v odstavku 1 določa, da oseba, ki izpolnjuje pogojev za dodelitev prejemkov po tem zakonu, do njih
         ni upravičena za obdobje, ko ne prebiva na Nizozemskem. Določeno je, da je izvoz zadevnih dajatev mogoč le, če dvostranski
         sporazum, sklenjen z državo stalnega prebivališča prosilca, zagotavlja pravilno izvajanje nizozemske zakonodaje.

      36      Kot izhaja iz obrazložitvenega memoranduma BEU, je bil namen te spremembe TW nadomestiti načelo individualizacije z načelom
         teritorialnosti zaradi izboljšanja pogojev za spremljanje dajatev, dodeljenih upravičencem, ki prebivajo v tujini. V tem smislu
         se je nizozemski zakonodajalec v podporo omenjene spremembe skliceval tudi na naravo dodatnih dajatev, namenjenih zagotavljanju
         življenjskega minimuma na Nizozemskem, in dejstvo, da se te financirajo iz državnega proračuna.

      37      Zgoraj omenjena sprememba TW je začela veljati 1. januarja 2000.

      38      Vendar je bila vzpostavljena prehodna ureditev, v skladu s katero osebe, ki so na dan pred začetkom veljavnosti nove ureditve
         upravičene do dajatev po TW in ki na ta datum ne prebivajo na Nizozemskem:

      „1.      prejemajo [celoten] znesek, do katerega bi bile upravičene, če bi v prvem letu po začetku veljavnosti tega zakona [to je leta
         2000] prebivale na Nizozemskem;

      2.      prejemajo dve tretjini zneska, do katerega bi bile upravičene, če bi na Nizozemskem prebivale v drugem letu po začetku veljavnosti
         tega zakona [to je leta 2001];

      3.      prejemajo ene tretjino zneska, do katerega bi bile upravičene, če bi na Nizozemskem prebivale v tretjem letu po začetku veljavnosti
         tega zakona [to je leta 2002].“

      39      Za vsa naslednja leta se dajatve za osebe, ki ne prebivajo na Nizozemskem, popolnoma ukinejo.

      40      Z Uredbo št. 647/2005 je bil TW, kakor je bil spremenjen leta 2000 z BEU, dodan na seznam v Prilogi IIa k Uredbi št. 1408/71,
         kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1247/92, kjer so navedene posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki iz člena
         4a Uredbe št. 1408/71 in za katere zahteva po možnosti izvoza iz člena 10 Uredbe št. 1408/71 v skladu z njenim členom 10a
         ne velja.

      41      Pozneje je bila v TW v korist oseb, ki ne prebivajo na Nizozemskem, temveč v drugi državi članici Evropske unije, v državi
         znotraj Evropskega gospodarskega prostora ali v Švici, dodana nova prehodna določba z učinkom od 7. decembra 2006, v skladu
         s katero te osebe pod pogojem, da so na dan pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 647/2005 upravičene do dajatev iz člena 10(1)
         Uredbe št. 1408/71,

      –      v letu 2007 prejemajo celoten znesek, do katerega bi bile upravičene, če bi prebivale na Nizozemskem;
      –      v letu 2008 prejemajo dve tretjini zneska, do katerega bi bile upravičene, če bi prebivale na Nizozemskem;
      –      v letu 2009 prejemajo eno tretjino zneska, do katerega bi bile upravičene, če bi prebivale na Nizozemskem.
      42      Za navedene osebe se dajatev s 1. januarjem 2010 popolnoma ukine.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      43      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so nasprotne stranke v postopku s pritožbo v glavni stvari (v nadaljevanju: nasprotne
         stranke v postopku v glavni stvari) turški državljani, ki so bili neko obdobje zaposleni na Nizozemskem.

      44      Ti so zaradi invalidnosti pred letom 2000 zaprosili in pridobili pravico do dajatve na podlagi WAO, ki jo izplačuje nizozemska
         država.

      45      Ker je bil znesek navedene dajatve nižji od minimalne plače, je bil nasprotnim strankam v postopku v glavni stvari na podlagi
         TW, kot je veljal pred letom 2000, dodeljen dodatek, ki naj bi jim zagotavljal raven dohodka, ki bi bila kar najbližje minimalni
         plači.

      46      Nasprotne stranke v postopku v glavni stvari so se pozneje zaradi fizične nezmožnosti za delo vrnili v Turčijo k svojim družinam,
         pri čemer so v skladu s členom 39(4) Dodatnega protokola ohranili upravičenost do teh dveh dajatev. Plačilo je bilo vsakič
         opravljeno v enem znesku, ne bi bila pri tem prikazana razlika med višino invalidske pokojnine in višino dodatka.

      47      Po spremembi TW z BEU, ki je začela veljati 1. januarja 2000, so pristojni nizozemski organi na podlagi prehodne ureditve,
         opisane v točki 38 te sodbe, odločili, da se dodatek, ki jim je bil do tedaj izplačevan, postopoma ukine, in sicer po eno
         tretjino na leto od 1. januarja 2001 dalje.

      48      Nasprotne stranke v postopku v glavni stvari so zoper to postopno ukinitev vložile tožbe.

      49      Centrale Raad van Beroep je z odločbo z dne 14. marca 2003 odločil, da je z navedeno ukinitvijo kršena dolžnost glede dopustitve
         izvoza dajatev, ki je določena v členu 5(1) konvencije št. 118 o enakem obravnavanju državljanov in nedržavljanov na področju
         socialne varnosti, ki jo je v Ženevi 28. junija 1964 sprejela Mednarodna organizacija dela (v nadaljevanju: konvencija št.
         118 MOD).

      50      Uwv je 18. avgusta 2003 torej odločil, da se nasprotnim strankam v postopku v glavni stvari za obdobje od 1. januarja 2001
         do 30. junija 2003 dodeli celoten dodatek. S 1. julijem 2003 pa jim je bilo izplačilo dodatka nepreklicno ukinjeno.

      51      Ugovori nasprotnih strank v postopku v glavni stvari zoper te odločbe o ukinitvi so bili zavrnjeni.

      52      Rechtbank te Amsterdam je s sodbama z dne 19. marca 2004 in 23. avgusta 2004 odločilo, da so tožbe nasprotnih strank v postopku
         v glavni stvari utemeljene, in je navedene odločbe razveljavilo, ker je menilo, da ukinitev dodatka, do katerega so bile navedene
         stranke upravičene, ni v nasprotju samo s členom 5(1) konvencije št. 118 MOD, temveč tudi s členom 6(1), prvi pododstavek,
         Sklepa št. 3/80 in načelom prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva iz člena 14 Evropske konvencije o varstvu človekovih
         pravic in temeljnih svoboščin, podpisane dne 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP) v povezavi s členom 1 Dodatnega
         protokola k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisanega dne 20. marca 1952 v Parizu
         (v nadaljevanju: Prvi dodatni protokol), kot tudi s členom 26 Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah, ki
         ga je Generalna skupščina Združenih narodov sprejela 16. decembra 1966 in ki je začel veljati 23. marca 1976.

      53      Uwv je pri Centrale Raad van Beroep zoper navedene sodbe vložil pritožbo.

      54      Centrale Raad van Beroep pa se – potem ko je tako kot Rechtbank te Amsterdam in brez nasprotovanja strank postopka pred njim
         ugotovilo, da je treba dodatek, ki se izplačuje na podlagi WAO in katerega dodelitev ni odvisna od posamične presoje osebnih
         potreb prosilca, obravnavati enako kot dajatev za invalidnost iz člena 4(1)(b) Sklepa št. 3/80, zaradi česar spada pod njegovo
         stvarno veljavnost – po eni strani vseeno sprašuje glede neposrednega učinka in obsega člena 6(1), prvi pododstavek, tega
         sklepa, ki pogoj stalnega prebivališča absolutno prepoveduje, glede na to, da je bila Uredba št. 1408/71 po sprejetju Sklepa
         št. 3/80 spremenjena, tako da ta prepoved za posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, pod določenimi pogoji ne
         velja.

      55      Po drugi strani se predložitvenemu sodišču porajajo dvomi glede razlage načela prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva
         v okviru Pridružitvenega sporazuma EGS-Turčija.

      56      Glede na navedeno – kot je že odločilo Rechtbank te Amsterdam – se na pravilo enakega obravnavanja, določeno v členu 3(1)
         Sklepa št. 3/80, ni mogoče sklicevati, ker se ta določba uporablja samo za „osebe, ki prebivajo na ozemlju ene od držav članic“,
         medtem ko imajo nasprotne stranke v postopku v glavni stvari zdaj stalno prebivališče v Turčiji. Vendar bi bil položaj drugačen
         glede na člen 9 Pridružitvenega sporazuma, ki ne vsebuje podobnega pridržka.

      57      Med strankami v postopku v glavni stvari ni sporno, da ima navedeni člen neposredni učinek. Iz ustaljene sodne prakse izhaja
         tudi, da ne prepoveduje le neposredne diskriminacije na podlagi državljanstva, temveč tudi vse posredne oblike diskriminacije,
         ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko pripeljejo do istega rezultata.

      58      Centrale Raad van Beroep v tem primeru ugotavlja obstoj dveh različnih oblik posrednega razlikovanja na podlagi državljanstva,
         ki izhaja iz člena 4a TW, ki ju je treba glede njune morebitne upravičenosti presojati ločeno.

      59      Prvič, verjetno je, da bo upravičencev, ki imajo drugo državljanstvo od nizozemskega in med katerimi je veliko turških državljanov,
         ki ne bodo več upravičeni do dodatka po TW, ker ne prebivajo več na Nizozemskem, več od upravičencev z nizozemskim državljanstvom,
         ki bodo večinoma še naprej prebivali na Nizozemskem.

      60      Kraljevina Nizozemska odpravo možnosti izvoza dodatka v skladu s TW utemeljuje z njegovim domnevno problematičnim spremljanjem
         za namene preverjanja osebnih in premoženjskih razmer upravičencev, ki ne prebivajo na Nizozemskem, s financiranjem tega dodatka
         iz državnega proračuna, z željo nacionalnega zakonodajalca vrniti se na primarni namen socialnih zavarovanj, ki je dodelitev
         finančne pomoči prebivalcem, in s specifičnostjo TW, katerega namen je dopolniti dajatev socialne varnosti tako, da doseže
         minimalno plačo na Nizozemskem.

      61      V zvezi s pogoji za spremljanje predložitveno sodišče poudarja obstoj dvostranskega sporazuma, sklenjenega z Republiko Turčijo,
         ki v tej državi zagotavlja možnosti za nadzor. Centrale Raad van Beroep se zato sprašuje, ali so lahko drugi vzroki, povezani
         predvsem s finančnimi razlogi, zadostna utemeljitev za različno obravnavanje, ki se obravnava v postopku pred tem sodiščem.

      62      Drugič, obstajalo bi posredno razlikovanje na podlagi državljanstva, saj je bilo izplačevanje dodatka nasprotnim strankam
         v postopku v glavni stvari popolnoma ukinjeno s 1. julijem 2003, ker prosilci prebivajo v Turčiji, medtem ko se je prehodna
         ureditev za postopno ukinitev tega dodatka upravičencem, ki so državljani ene od držav članic Unije in nekaterih tretjih držav,
         vendar ki prebivajo na ozemlju Unije, začela izvajati šele leta 2007.

      63      Uwv naj bi v okviru tega trdil, da je treba zadevno razlikovanje analizirati ob upoštevanju omejenih ciljev Pridružitvenega
         sporazuma, ki sestojijo iz postopnega uresničevanja prostega gibanja turških delavcev ter neprekinjene in uravnotežene krepitve
         gospodarskih odnosov med državami članicami in Turčijo. Členu 9 Pridružitvenega sporazuma zato ni mogoče pripisati enakega
         obsega, kot ga ima člen 12 ES.

      64      Predložitveno sodišče pa vseeno dvomi, da ta razlog pomeni zadostno utemeljitev za ugotovljeno različno obravnavo. Dodaja,
         da v okviru razlage člena 9 Pridružitvenega sporazuma želi tudi pojasnitev glede ustreznih elementov, ki bi mu omogočili presoditi
         skladnost zadevne nacionalne zakonodaje s temeljnimi pravicami, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče, kot so tiste, ki jih
         zagotavljata EKČP in Prvi dodatni protokol.

      65      V teh okoliščinah je Centrale Raad van Beroep prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali člen 6(1)[, prvi pododstavek,] Sklepa št. 3/80 zaradi svojega besedila ter smisla in namena Sklepa št. 3/80 ter [Pridružitvenega]
         sporazuma vsebuje jasno in nedvoumno obveznost, katere izpolnitev ali katere učinek nista odvisni od sprejetja nadaljnjega
         akta, tako da lahko ta določba učinkuje neposredno?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
      a)      Ali je pri uporabi člena 6(1) Sklepa št. 3/80 treba kakor koli upoštevati spremembe Uredbe št. 1408/71, kot so bile določene
         po 19. septembru 1980 glede posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki?

      b)      Ali ima v zvezi s tem kakršen koli pomen člen 59 Dodatnega protokola k Pridružitvenem sporazumu?
      3.      Ali je treba člen 9 Pridružitvenega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje uporabi zakonske določbe države članice, kot je
         člen 4a nizozemskega TW, ki vodi do posredno različnega obravnavanja zaradi državljanstva,

      –        prvič, ker je zaradi nje manj oseb z nizozemskim, več pa tistih z državljanstvom, ki ni nizozemsko – med njimi velika skupina
         turških državljanov – ki nimajo (več) pravice do dodatka, ker ne prebivajo več na Nizozemskem;

      –        in drugič, ker so se z njo dodatne dajatve turškim državljanom, ki prebivajo v Turčiji, ukinile s 1. julijem 2003, medtem
         ko so se dodatne dajatve osebam z državljanstvom države članice EU in tretjih držav, če prebivajo na ozemlju EU, začele (postopoma)
         ukinjati s 1. januarjem 2007?

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      66      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali ima člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 v državah članicah
         neposredni učinek.

      67      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba določbo sporazuma, ki ga Skupnost sklene s tretjimi državami, šteti za
         določbo z neposrednim učinkom, če glede na njeno besedilo ter tudi predmet in naravo tega sporazuma vsebuje jasno in nedvoumno
         obveznost, katere izpolnitev ali učinki niso odvisni od sprejetja nadaljnjega predpisa. Enaki pogoji se uporabijo pri ugotavljanju,
         ali imajo lahko določbe Pridružitvenega sveta neposredni učinek (glej zlasti sodbo z dne 4. maja 1999 v zadevi Sürül, C‑262/96,
         Recueil, str. I‑2685, točka 60 in navedena sodna praksa).

      68      Besedilo člena 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 državam članicam z jasnimi, nedvoumnimi in nepogojnimi izrazi prepoveduje
         zmanjšati, spremeniti, začasno ustaviti, odvzeti ali zapleniti dajatve, ki jih našteva ta določba, ker upravičenec prebiva
         v Turčiji ali na ozemlju druge države članice, kot je tista, v kateri je nosilec, ki je odgovoren za plačilo.

      69      Kot je pravilno poudarila Evropska komisija, to pravilo nalaga obveznost natančnega rezultata, in sicer prepoved kakršnih
         koli omejitev glede izvoza pravic, ki so jih v skladu z zakonodajo ene od držav članic pridobili zadevni turški državljani.
         Posameznik se zato na takšno obveznost lahko sklicuje pred nacionalnim sodiščem ter od tega zahteva neuporabo določb iz ureditve
         države članice, ki so v nasprotju s to obveznostjo, ne da bi bilo za to potrebno sprejetje dodatnih izvedbenih ukrepov (glej
         po analogiji zgoraj navedeno sodbo Sürül, točka 63).

      70      Člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 je tako očitno po naravi drugačen od tehničnih določb za usklajevanje različnih
         nacionalnih zakonodaj na področju socialne varnosti, kot so pravila iz členov 12 in 13 tega sklepa, ki ju je Sodišče obravnavalo
         v zadevi Taflan-Met in drugi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 10. septembra 1996 (C-277/94, Recueil, str. I-4085), in
         glede katerih je odločilo, da na ozemlju držav članic nimata neposrednega učinka, dokler Svet ne sprejme nujno potrebnih dodatnih
         izvedbenih ukrepov.

      71      Zgornje razlage ne omaja dejstvo, da člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 določa, da v njem navedena prepoved pogojev
         stalnega prebivališča učinkuje, „razen če ta sklep ne določa drugače“. Pravzaprav glede tega zadošča poudariti, da ta sklep
         ne določa nobene izjeme ali omejitve glede prepovedi pogoja stalnega prebivališča, določene v tej določbi.

      72      Poleg tega ugotovitve, da lahko člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 neposredno ureja položaj posameznikov, iz istih
         razlogov, kot so navedeni v točkah od 70 do 72 zgoraj navedene sodbe Sürül, ne izpodbije preučitev namena in narave Pridružitvenega
         sporazuma, na katerega se ta določba nanaša.

      73      Torej člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 uvaja specifično in brezpogojno pravilo, ki je dovolj določno, da ga lahko
         uporabi nacionalno sodišče, in zato lahko ureja pravni položaj posameznikov.

      74      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 razlagati tako, da ima
         neposredni učinek, tako da imajo turški državljani, za katere ta določba velja, pravico sklicevati se nanjo neposredno pred
         sodišči držav članic, da bi izključili uporabo pravil notranjega prava, ki so v nasprotju z njo.

       Drugo vprašanje
      75      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 razlagati
         tako, da nasprotuje pravilu države članice, kakršno je to iz člena 4a TW, saj ukinja dodatek, dodeljen v skladu z nacionalno
         zakonodajo, ker upravičenci do tega dodatka ne prebivajo več na ozemlju te države.

      76      V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 glede dajatev socialne varnosti, ki jih
         ureja in med katerimi so denarne dajatve za invalidnost, določa načelo prepovedi pogojev stalnega prebivališča.

      77      Kakor je razvidno iz predložitvene odločbe, med strankami v postopku v glavni stvari ni sporno, da je treba socialno dajatev,
         kot je dodatek, izplačan v okviru sheme socialnega zavarovanja, kakršna je vzpostavljena po WAO, v smislu člena 4(1)(b) Sklepa
         št. 3/80 obravnavati enako kot dajatev za invalidnost, zaradi česar spada pod stvarno veljavnost člena 6(1), prvi pododstavek,
         tega sklepa.

      78      Poleg tega ni sporno, da so nasprotne stranke v postopku v glavni stvari turški državljani, ki so zakonito prebivali in delali
         na ozemlju države članice. Po nekem obdobju zaposlitve so v skladu s predpisi države članice gostiteljice pridobili pravico
         do socialnih dajatev. V tem primeru je šlo za invalidsko pokojnino, ker osebe niso bile zmožne še naprej delati, in za dodatek,
         določen s TW, saj je bil znesek pokojnine, do katere so bili upravičeni, manjši od minimalne plače. Ti dajatvi sta jim bili
         v skladu s členom 39(4) Dodatnega protokola, ki določa možnost izvoza pokojnin in dajatev za starost, invalidnost ter smrt,
         pridobljenih v državah članicah, nekaj časa dejansko izplačevani tudi po vrnitvi v Turčijo.

      79      V teh okoliščinah spadajo nasprotne stranke v postopku v glavni stvari – glede na to, da so delavci turške narodnosti, ki
         so prejemniki denarnih dajatev za invalidnost, pridobljenih v skladu z zakonodajo države članice, ki zdaj prebivajo v Turčiji
         – v okvir osebne veljavnosti člena 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80.

      80      Treba je dodati, kot je že bilo navedeno v točki 71 te sodbe, da Sklep št. 3/80 ne določa nobene izjeme ali omejitve glede
         prepovedi pogojev stalnega prebivališča, določene v njegovem členu 6(1), prvi pododstavek.

      81      Glede na navedeno so za uporabo člena 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni
         stvari, izpolnjene vse predpostavke.

      82      Torej se lahko turški državljani kot nasprotne stranke v postopku v glavni stvari pri zahtevi, da se jim dodatek, ki ga prejemajo
         v skladu WAO, še naprej izplačuje v Turčiji, utemeljeno opirajo na člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80.

      83      Na zgornjo ugotovitev ne vpliva dejstvo, da se glede socialne dajatve, kakršen je dodatek po WAO, veljavna ureditev po Uredbi
         št. 1408/71 razlikuje od tiste po Sklepu št. 3/80.

      84      Uredba št. 1408/71 je bila namreč po sprejetju Uredbe št. 1247/92 spremenjena. Tako so bile denarne dajatve, ki so enake vrste
         kot dodatek in za katere se ne plačujejo prispevki, z začetkom veljavnosti te uredbe 1. junija 1992 v skladu s členom 4(2a)(a)
         Uredbe št. 1408/71 izrecno vključene v okvir njene stvarne veljavnosti.

      85      Prav tako je bil z Uredbo št. 1247/92 z veljavnostjo od istega dne dalje v Uredbo št. 1408/71 vstavljen nov člen 10a, ki vnaša
         izjemo od dolžnosti izvoza dajatev, določenih v njenem členu 10(1).

      86      TW, kakor je bil spremenjen leta 2000 z BEU, je bil z Uredbo št. 647/2005 tudi dodan na seznam v Prilogi IIa k Uredbi št.
         1408/71, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1247/92, kjer so navedene posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki
         iz člena 4a Uredbe št. 1408/71 in za katere obveznost izvoza iz člena 10 te uredbe v skladu z njenim členom 10a ne velja.

      87      Kraljevina Nizozemska je na podlagi tega nadaljevala ukinjanje dodatka, ki ga je prej določal TW, za državljane Unije, kadar
         upravičenci ne prebivajo na nizozemskem ozemlju.

      88      Vendar položaja, v katerem so nekdanji turški delavci migranti, ki so se vrnili v Turčijo, v skladu s členom 6(1), prvi pododstavek,
         Sklepa št. 3/80 še naprej upravičeni do socialne dajatve, kot je obravnavani dodatek, medtem ko se ta ukine za državljane
         Unije, ki ne prebivajo na ozemlju države članice, v takih okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, ni mogoče obravnavati
         kot neskladnega z zahtevami člena 59 Dodatnega protokola, v skladu s katerimi turški državljani ne smejo biti postavljeni
         v boljši položaj kakor državljani Unije (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 19. februarja 2009 v zadevi Soysal in Savatli,
         C‑228/06, ZOdl., str. I‑1031, točka 61).

      89      Po eni strani člen 39(4) Dodatnega protokola dejansko izrecno omogoča izvoz nekaterih dajatev socialnega varstva – med njimi
         starostnih in invalidskih pokojnin, ki so jih turški delavci pridobili na podlagi zakonodaje ene ali več držav članic – v
         Turčijo.

      90      Po drugi strani pa prva alinea člena 2 Sklepa št. 3/80 na področje uporabe tega sklepa vključuje turške delavce, za katere
         – brez dodatnih pojasnil – „velja“ zakonodaja ene ali več držav članic, medtem ko se v drugi alinei tega člena za družinske
         člane teh delavcev zahteva, da „prebivajo na ozemlju ene od držav članic“.

      91      Poleg tega, če bi se v okviru Sklepa št. 3/80 glede posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki, uporabila ureditev,
         kot velja na podlagi Uredbe št. 1408/71, bi to pomenilo spremembo tega sklepa, medtem ko je takšna sprememba v skladu s členoma
         8 in 22 Pridružitvenega sporazuma v izključni pristojnosti Pridružitvenega sveta.

      92      Nazadnje je treba ugotoviti, da so se nasprotne stranke v postopku v glavni stvari po tem, ko so v državi članici gostiteljici
         utrpele invalidnost, vrnile v Turčijo.

      93      Vendar turški državljan, ki je bil vključen v zakoniti trg dela v državi članici gostiteljici v smislu člena 6 Sklepa št.
         1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki ga je sprejel Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom,
         v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča na podlagi tega sklepa ne more uveljavljati pravice do nadaljnjega prebivanja na
         ozemlju te države, potem ko je zaradi nesreče pri delu postal trajno nezmožen za delo in bil dokončno izločen s trga dela
         (glej sodbo z dne 6. junija 1995 v zadevi Bozkurt, C‑434/93, Recueil, str. I‑1475, točka 42).

      94      V takih okoliščinah ni mogoče veljavno trditi, da so osebe po lastni volji in brez upravičenih razlogov zapustile ozemlje
         države članice gostiteljice ter da je tako ravnanje povzročilo izgubo pravic, ki jih imajo po Sporazumu EGS-Turčija (glej
         zlasti sodbo z dne 4. februarja 2010 v zadevi Genc, C‑14/09, ZOdl., str. I-931, točka 42).

      95      Zato položaja nekdanjih turških delavcev migrantov, kot so nasprotne stranke v postopku v glavni stvari – zato ker so se po
         izgubi pravice do bivanja v državi članici gostiteljici, ker so v njej utrpeli invalidnost, vrnili v Turčijo – za potrebe
         uporabe člena 59 Dodatnega protokola ni mogoče koristno primerjati s položajem državljanov Unije, saj se lahko ti kot imetniki
         pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki tako ohranijo tudi pravico do prostega prebivanja na
         ozemlju države članice, ki dodeljuje zadevno dajatev, po eni strani odločijo zapustiti ozemlje te države, s čimer izgubijo
         pravico do obravnavanega dodatka, po drugi strani pa imajo pravico, da se v zadevno državo članico kadar koli vrnejo (glej
         po analogiji sodbi z dne 18. julija 2007 v zadevi Derin, C‑325/05, ZOdl., str. I‑6495, točka 68, in z dne 22. decembra 2010
         v zadevi Bozkurt, C‑303/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 45).

      96      Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih razlogov je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1), prvi pododstavek,
         Sklepa št. 3/80 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v zadevi v glavni stvari, nasprotuje ureditvi države članice,
         ki kot člen 4a TW za nekdanje turške delavce migrante, ki so se po izgubi pravice do bivanja v državi članici gostiteljici,
         ker so v njej utrpeli invalidnost, vrnili v Turčijo, ukinja pravico do dajatve, kot je dodatek, dodeljen na podlagi nacionalne
         zakonodaje.

       Tretje vprašanje
      97      Tretje vprašanje, ki ga je zastavilo predložitveno sodišče, se v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v bistvu
         nanaša na načelo enakega obravnavanja, kot je določeno v členu 9 Pridružitvenega sporazuma in ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo
         na podlagi državljanstva „brez poseganja v posebne določbe, ki bodo morda še sprejete na podlagi člena 8 [s strani Pridružitvenega
         sveta]“ tega sporazuma.

      98      Člen 3(1) Sklepa št. 3/80 v skladu s sodno prakso Sodišča pomeni izvedbo in konkretizacijo – na področju socialne varnosti
         – splošnega načela prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva, določenega v členu 9 Pridružitvenega sporazuma (glej
         zgoraj navedeno sodbo Sürül, točka 64, ter sodbi z dne 14. marca 2000 v združenih zadevah Kocak in Örs, C‑102/98 in C‑211/98,
         Recueil, str. I‑1287, točka 36, in z dne 28. aprila 2004 v zadevi Öztürk, C‑373/02, Recueil, str. I‑3605, točka 49).

      99      Kot je razvidno iz besedila člena 3(1) Sklepa št. 3/80, se ta člen uporablja „v skladu s posebnimi določbami tega sklepa“.

      100    Vendar člen 6(1), prvi pododstavek, tega sklepa vsebuje tako posebno določbo, o obsegu katere je Sodišče že odločilo v okviru
         prvega in drugega vprašanja.

      101    Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da se člen 9 Pridružitvenega sporazuma ne uporabi
         v položaju, kakršen je ta v zadevi v glavni stvari.

       Stroški
      102    Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 3/80 z dne 19. septembra 1980 o uporabi sistemov socialne varnosti
            držav članic Evropske skupnosti za turške delavce in člane njihovih družin je treba razlagati tako, da ima neposredni učinek,
            tako da imajo turški državljani, za katere ta določba velja, pravico sklicevati se nanj neposredno pred sodišči držav članic,
            da bi izključili uporabo pravil notranjega prava, ki so v nasprotju z njo.
      2.      Člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa št. 3/80 je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v zadevi v glavni stvari,
            nasprotuje ureditvi države članice, ki kot člen 4a zakona o dodatnih dajatvah (Toeslagenwet) z dne 6. novembra 1986 za nekdanje
            turške delavce migrante, če se po izgubi pravice do bivanja v državi članici gostiteljici, ker so v njej utrpeli invalidnost,
            vrnejo v Turčijo, ukinja pravico do dajatve, kot je dodatek k invalidski pokojnini, dodeljen na podlagi nacionalne zakonodaje.

      3.      Člen 9 Sporazuma o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter
            države članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 ter je bil v imenu Skupnosti sklenjen,
            odobren in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS), se ne uporabi v položaju, kakršen je ta v zadevi
            v glavni stvari.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 4. februarja 1970. # August Joseph van Eick proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 13-69.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 12. decembra 2000. # Michel Hautem proti Evropski investicijski banki. # Uradniki - Odstavitev. # Zadeva T-11/00.