title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. oktobra 2011. # Deutsche Post AG in Zvezna republika Nemčija proti Evropski komisiji. # Pritožba - Državne pomoči - Uredba (ES) št. 659/1999 - Člen 10(3) - Odločba, ki vsebuje odredbo o predložitvi podatkov - Izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU. # Združeni zadevi C-463/10 P in C-475/10 P.

text:
      Združeni zadevi C-463/10 P in C-475/10 P
      Deutsche Post AG
      in
      Zvezna republika Nemčija
      proti
      Evropski komisiji
      „Pritožba – Državne pomoči – Uredba (ES) št. 659/1999 – Člen 10(3) – Odločba, ki vsebuje odredbo o predložitvi podatkov – Izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU“
      Povzetek sodbe
      1.        Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Akti s pravnimi učinki – Pojem – Pogoji
      (člen 263 PDEU)
      2.        Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Akti, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke – Odločba Komisije, s katero je državi članici
            v okviru postopka o državni pomoči odrejena predložitev podatkov, sprejeta na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 – Vključitev
      (člena 263, prvi odstavek, PDEU in 288, četrti odstavek, PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 10(2) in (3))
      3.        Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Pripravljalni ukrepi – Izključitev – Odločba Komisije, s katero je državi članici odrejena
            predložitev podatkov, sprejeta na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 – Akt s samostojnimi pravnimi učinki – Vključitev
      (člena 258 PDEU in 263 PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 10(3))
      4.        Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je
            državi članici odrejena predložitev podatkov o javnem podjetju, sprejeta na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 – Tožba
            tega podjetja – Dopustnost
      (člen 263 PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 10(3))
      1.        V okviru ničnostnih tožb držav članic ali institucij so izpodbojni akti v smislu člena 263 PDEU vse določbe, ki jih sprejmejo
         institucije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke. Poleg tega je dopustna ničnostna tožba države članice
         zoper akt, ki ima take zavezujoče učinke, ne da bi ji bilo treba dokazati, da ima pravni interes.

      Fizična ali pravna oseba lahko vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ga je izdala ena od institucij, le če ima ta akt zavezujoče
         pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj. Kadar neprivilegirana
         tožeča stranka vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ni naslovljen nanjo, se ta zahteva o vplivanju na interese tožeče stranke
         prekriva s pogoji, določenimi v členu 263, četrti odstavek, PDEU.

      (Glej točke od 36 do 38.)
      2.        Odločba Komisije, sprejeta na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 108 PDEU,
         s katero je državi članici odrejeno, da ji posreduje podatke glede domnevno nezakonite pomoči, ima zavezujoče pravne učinke
         in je zato izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU. Taka odredba se namreč umešča v drugo fazo postopka, določenega v členu
         10 te uredbe, zato da Komisiji omogoči, da od zadevne države članice pridobi potrebne podatke o taki pomoči, za to fazo pa
         je značilno, da Komisija sprejme odločbo v smislu člena 288 PDEU. Zakonodajalec Unije je s tem, da je določil, da se odredba
         o predložitvi podatkov izda v obliki odločbe, nameraval takemu aktu dati zavezujočo naravo.

      (Glej točke 41 in od 43 do 45.)
      3.        Vmesni ukrepi, katerih cilj je priprava končne odločbe, načeloma ne pomenijo aktov, ki so lahko predmet ničnostne tožbe. Ničnostna
         tožba, vložena zoper akte, ki izražajo začasno stališče Komisije, bi namreč lahko zahtevala od sodišča Unije, da opravi presojo
         vprašanj, o katerih se zadevna institucija še ni imela priložnosti izreči, in bi tako povzročila predčasnost vsebinskih razprav
         in pomešanje različnih faz upravnega in sodnega postopka. Dopustitev take tožbe torej ne bi bila skladna s sistemom delitve
         pristojnosti med Komisijo in sodiščem Unije, s pravnimi sredstvi, določenimi v Pogodbi, ter z zahtevami učinkovitega izvajanja
         sodne oblasti in pravilnega poteka upravnega postopka.

      Zoper vmesni akt tudi ni mogoče vložiti tožbe takrat, ko bi se bilo na njegovo nezakonitost mogoče sklicevati v utemeljitev
         tožbe zoper končno odločbo, za katero predstavlja pripravljalni akt. V tem primeru bi tožba zoper odločbo, s katero se postopek
         konča, zagotavljala zadostno pravno varstvo. Če pa zadnji pogoj ni izpolnjen, je treba šteti, da ima vmesni akt samostojne
         pravne učinke, zato mora biti zoper ta akt mogoča ničnostna tožba.

      To je podano v primeru odredbe, ki jo Komisija na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za
         uporabo člena 108 PDEU naslovi na državo članico in ji naloži predložitev podatkov o prihodkih in odhodkih javnega podjetja
         v okviru postopka ugotavljanja državne pomoči. Tožba zoper odločbo, s katero bi se končal postopek glede take državne pomoči,
         namreč ne more zagotoviti zadostnega sodnega varstva tožečih strank, ker po eni strani morebitna nezakonitost vmesnega akta,
         in sicer nesorazmernost odredbe, ker bi zajemala podatke, ki niso upoštevni, ne bi mogla vplivati na zakonitost končne odločbe
         Komisije, saj ta odločba ne bi temeljila na podatkih, pridobljenih v odgovor na navedeno odredbo, in ker po drugi strani zavrnitev
         zadevne države članice, da izpolni tako odredbo, pomeni neizpolnitev obveznosti iz Pogodb v smislu člena 258 PDEU, v okviru
         katere pa neizpolnitve take odredbe ne more upravičiti z njeno domnevno nezakonitostjo. Zato je treba kakršno koli izpodbijanje
         zakonitosti take odredbe uveljavljati v ločenem postopku, in sicer v postopku s tožbo za razglasitev ničnosti iz člena 263
         PDEU.

      (Glej točke od 50 do 60.)
      4.        V skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU lahko fizična ali pravna oseba vloži tožbo zoper odločbo, naslovljeno na drugo
         osebo, samo če se navedena odločba nanjo neposredno in posamično nanaša. V zvezi s tem se odredba o predložitvi podatkov o
         prihodkih in odhodkih javnega podjetja v okviru postopka ugotavljanja državne pomoči, ki jo Komisija na podlagi člena 10(3)
         Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 108 PDEU naslovi na državo članico, neposredno nanaša na
         to podjetje, prvič, ker bo kot upravičenka do ukrepa, s katerim so povezani podatki, na katere se nanaša ta odredba, in kot
         imetnica teh informacij morala izpolniti odredbo o predložitvi podatkov, in drugič, ker dokončna in izčrpna vsebina zahtevanih
         podatkov izhaja iz samega spornega akta, ne da bi bila zadevni državi članici glede tega prepuščena diskrecijska pravica.
         Taka odredba pa se na tako podjetje poleg tega nanaša posamično, saj se podatki, ki jih zadeva nanašajo zgolj na to podjetje
         v okviru postopka preiskave domnevne državne pomoči, katere prejemnik naj bi to bilo.

      (Glej točke 65, od 68 do 70 in 74.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 13. oktobra 2011(*)

      „Pritožba – Državne pomoči – Uredba (ES) št. 659/1999 – Člen 10(3) – Odločba, ki vsebuje odredbo o predložitvi podatkov – Izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU“
      V združenih zadevah C‑463/10 P in C‑475/10 P,
      zaradi dveh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vloženih 24. in 27. septembra 2010,
      Deutsche Post AG s sedežem v Bonnu (Nemčija), ki jo zastopata J. Sedemund in T. Lübbig, odvetnika,

      in
      Zvezna republika Nemčija, ki jo zastopajo T. Henze, J. Möller in N. Graf Vitzthum, zastopniki,

      pritožnici,
      druga stranka v postopku je
      Evropska komisija, ki jo zastopata B. Martenczuk in T. Maxian Rusche, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), predsednik senata, J. Malenovský, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in
         D. Šváby, sodnika,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. maja 2011,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. junija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družba Deutsche Post AG (v nadaljevanju: Deutsche Post) in Zvezna republika Nemčija s pritožbo zahtevata razveljavitev sklepov
         Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. julija 2010 v zadevah Deutsche Post proti Komisiji (T‑570/08) in Nemčija proti
         Komisiji (T‑571/08, v nadaljevanju skupaj: izpodbijana sklepa), v katerih je Splošno sodišče razglasilo njuni tožbi za razglasitev
         ničnosti Odločbe Evropske komisije z dne 30. oktobra 2008, ki vsebuje odredbo Zvezni republiki Nemčiji o predložitvi podatkov
         v postopku glede državne pomoči družbi Deutsche Post (v nadaljevanju: sporni akt) za nedopustni.

       Pravni okvir
      2        Člen 2(2) Uredbe Sveta (ES) [št.] 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] (posebna
         izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339) določa, da mora država članica, ki Evropski komisiji priglasi načrt
         za dodeljevanje nove pomoči, v uradni prijavi predložiti „vse potrebne podatke, z namenom da Komisija lahko odloči na podlagi
         členov 4 in 7“.

      3        Člen 5 Uredbe št. 659/1999 določa:

      „1.      Če Komisija meni, da so podatki, ki jih je predložila država članica v zvezi z ukrepom, prijavljenim na podlagi člena 2, nepopolni,
         zahteva vse potrebne dodatne podatke. […]

      2.      Če država članica zahtevanih podatkov ne predloži v roku, ki ga je določila Komisija, ali predloži nepopolne podatke, Komisija
         državi pošlje opomin in omogoči primeren dodatni rok, v katerem mora predložiti podatke.

      3.      Šteje se, da je uradna priglasitev preklicana, če država članica ne predloži zahtevanih podatkov v predpisanem roku […]“
      4        Člen 10 Uredbe št. 659/1999 določa:

      „1.      Če ima Komisija podatke iz katerega koli vira o domnevni nezakoniti pomoči, te podatke brez odlašanja preveri.
      2.      Če je potrebno, zahteva podatke od zadevne države članice. Člen 2(2) ter člen 5(1) in (2) se uporabljata smiselno.
      3.      Če kljub opominu na podlagi člena 5(2) zadevna država članica ne predloži zahtevanih podatkov v roku, ki ga je predpisala
         Komisija, ali če predloži nepopolne podatke, Komisija z odločbo zahteva predložitev podatkov (v nadaljnjem besedilu ‚odredba
         o predložitvi podatkov‘). V odločbi se navede, kateri podatki se zahtevajo, in predpiše primeren rok, v katerem morajo biti
         predloženi.“

      5        Člen 13(1) Uredbe št. 659/1999 določa:

      „Pregled morebitne nezakonite pomoči se zaključi z odločbo na podlagi člena 4(2), (3) ali (4). V primeru odločbe o začetku
         formalnega postopka preiskave se postopek zaključi z odločbo na podlagi člena 7. Če država članica ne izpolni odredbe o predložitvi
         podatkov, se ta odločba sprejme na podlagi razpoložljivih podatkov.“

      6        Člen 18(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe (posebna
         izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) določa, da „[k]adar Komisija zahteva predložitev podatkov od podjetij
         in podjetniških združenj z odločbo, navede […] pravico Sodišča do pritožbe zoper odločbo [pravico do pritožbe zoper odločbo
         pred Sodiščem]“.

       Dejansko stanje
      7        Komisija je 12. septembra 2007 sprožila formalni postopek preiskave v smislu člena 88(2) ES v zvezi z državno pomočjo družbi
         Deutsche Post AG [C 36/2007 (ex NN 25/2007)]. Povzetek te odločbe je bil objavljen v Uradnem listu Evropske unije (C 245,
         str. 21).

      8        Komisija je 17. julija 2008 Zvezni republiki Nemčiji poslala zahtevo za informacije, ki je vključevala vprašalnik o prejemkih
         in izdatkih družbe Deutsche Post v obdobju od leta 1989 do leta 2007. V opominih z dne 12. in 21. avgusta 2008 je od navedene
         države ponovno zahtevala, naj ji pošlje zahtevane informacije.

      9        Zvezna republika Nemčija je v odgovorih z dne 5. avgusta, 14. avgusta in 29. septembra 2008 navedla, da ne bo poslala podatkov
         o prihodkih in stroških družbe Deutsche Post v obdobju po letu 1995. Menila je zlasti, da bi se morala Komisija pri preučitvi
         omejiti na obdobje od leta 1989 do leta 1994 in da bi bilo treba v odgovor na navedeni vprašalnik vložiti nesorazmerno veliko
         časa in dela.

      10      Komisija je s spornim aktom na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 od Zvezne republike Nemčije zahtevala, naj ji v 20
         dneh predloži vse potrebne podatke v odgovor na zadevni vprašalnik. Dodala je še, da bo, če nemški organi kljub tej zahtevi
         ne bodo pravočasno predložili zahtevanih podatkov, odločila na podlagi razpoložljivih podatkov v skladu s členom 13(1) Uredbe
         št. 659/1999.

       Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sklepa
      11      Družba Deutsche Post (zadeva T‑570/08) in Zvezna republika Nemčija (zadeva T‑571/08) sta 22. decembra 2008 vložili ničnostni
         tožbi zoper sporni akt.

      12      Komisija je z ločenima aktoma, ki ju je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 19. marca 2009, v vsaki od zadev vložila
         ugovor nedopustnosti na podlagi člena 114(1) Poslovnika Splošnega sodišča. Splošno sodišče je ugovoru ugodilo, saj je menilo,
         da sporni akt ni izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.

      13      Tako je Splošno sodišče v točkah od 24 do 26 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in v točkah od 22 do 25
         zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji navedlo, prvič, da se je treba pri ugotavljanju, ali je akt izpodbojni akt
         v smislu člena 230 ES, opreti na njegovo vsebino, in ne na obliko, in, drugič, da vmesni ukrep, katerega cilj je priprava
         končne odločbe in ki nima pravnih učinkov, ne more biti predmet ničnostne tožbe. Splošno sodišče se je v zvezi s tem sklicevalo
         zlasti na sodbi Sodišča z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji (60/81, Recueil, str. 2639, točki 9 in 10) in
         z dne 17. julija 2008 v zadevi Athinaïki Techniki proti Komisiji (C‑521/06 P, ZOdl., str. I‑5829, točka 46).

      14      Splošno sodišče je glede učinkov spornega akta v točkah 29 in 30 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in
         v točkah 28 in 29 zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji poudarilo, da ni predvidena nikakršna sankcija, če država
         članica ne izpolni odredbe o predložitvi podatkov. Taka odredba naj bi zagotavljala spoštovanje načela kontradiktornosti.

      15      V točkah 31 in 32 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in v točkah 30 in 31 zgoraj navedenega sklepa Nemčija
         proti Komisiji je Splošno sodišče navedlo, da sporni akt spada v okvir upravnega postopka preiskave zadevnega ukrepa pomoči,
         in sicer med odločbo o začetku formalnega postopka preiskave in končno odločbo. Splošno sodišče meni, da sporni akt ne prejudicira
         končne odločbe Komisije, saj bi ta na tej stopnji še vedno lahko ugotovila neobstoj državne pomoči, njeno združljivost ali
         nezdružljivost s skupnim trgom. Po mnenju Splošnega sodišča je iz tega mogoče sklepati, da je sporni akt vmesni ukrep, katerega
         cilj je priprava končne odločbe s strani Komisije.

      16      Splošno sodišče je v odgovor na argument družbe Deutsche Post in Zvezne republike Nemčije – da v skladu s sodno prakso Sodišča
         v zvezi z dopustnostjo tožbe zoper odločbo o začetku formalnega postopka preiskave iz člena 88(2) ES (glej sodbo z dne 9. oktobra 2001
         v zadevi Italija proti Komisiji, C‑400/99, Recueil, str. I‑7303) iz dejstva, da je akt začasen, ni nujno mogoče sklepati,
         da ni izpodbojen – v točki 36 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in v točki 35 zgoraj navedenega sklepa
         Nemčija proti Komisiji navedlo, da učinki take odločbe o začetku postopka in učinki spornega akta niso primerljivi.

      17      Kar zadeva domnevno poslabšanje procesnega položaja družbe Deutsche Post in Zvezne republike Nemčije zaradi neupoštevanja
         spornega akta, je Splošno sodišče v točki 42 izpodbijanih sklepov navedlo, da bi bilo zadevnima strankama lahko onemogočeno
         sklicevanje na pomanjkljivo dejansko podlago končnega sklepa zato, ker nemški organi Komisiji niso predložili podatkov, zahtevanih
         v spornem aktu, in ne zaradi akta kot takega. Splošno sodišče navaja, da se nemški organi lahko odločijo, da ne izpolnijo
         odredbe, ki jim je izdana, če menijo, da podatki, ki jih zahteva Komisija, niso nujni za ugotovitev dejanskega stanja ali
         da so zahtevane preiskave prezahtevne glede na pričakovani rezultat.

      18      Splošno sodišče je v točki 46 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in v točki 45 zgoraj navedenega sklepa
         Nemčija proti Komisiji sklenilo, da sporni akt ni izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.

       Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
       Zadeva Deutsche Post proti Komisiji (C‑463/10 P)
      19      Družba Deutsche Post Sodišču predlaga, naj:

      –        zgoraj navedeni sklep Deutsche Post proti Komisiji razveljavi,
      –        sporni akt razglasi za ničen in
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      20      Komisija Sodišču predlaga, naj:

      –        pritožbo zavrne in
      –        družbi Deutsche Post naloži plačilo stroškov.
       Zadeva Nemčija proti Komisiji (C‑475/10 P)
      21      Zvezna republika Nemčija Sodišču predlaga, naj:

      –        zgoraj navedeni sklep Nemčija proti Komisiji razveljavi in
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      22      Komisija Sodišču predlaga, naj:

      –        pritožbo zavrne in
      –        Zvezni republiki Nemčiji naloži plačilo stroškov.
      23      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 15. decembra 2010 zadevi C‑463/10 P in C‑475/10 P združil za ustni postopek in izdajo
         sodbe.

       Pritožbi
      24      Družba Deutsche Post in Zvezna republika Nemčija v utemeljitev pritožb trdita, da je Splošno sodišče v izpodbijanih sklepih
         napačno uporabilo pravo pri razlagi pojma „izpodbojni akt“ v smislu člena 263 PDEU. V zvezi s tem navajata pet pritožbenih
         razlogov. Prvi zadeva kršitev člena 288 PDEU, drugi neupoštevanje sodne prakse, v skladu s katero na področju državnih pomoči
         pripravljalni akti lahko pomenijo izpodbojne akte, tretji neupoštevanje pravnih učinkov odredbe o predložitvi podatkov, četrti
         kršitev načela učinkovitega sodnega varstva in peti neupoštevanje delitve pristojnosti med Komisijo in državami članicami
         na podlagi členov 107 PDEU in 108 PDEU.

      25      Prvi štirje pritožbeni razlogi so tesno povezani, zato jih je treba obravnavati skupaj.

       Trditve strank
      26      Zvezna republika Nemčija in družba Deutsche Post trdita, da je Komisija na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 izrecno
         pooblaščena za sprejetje formalne odločbe. V skladu s členom 288 PDEU naj bi bila taka odločba zavezujoča in naj bi zaradi
         same narave pomenila izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU. Splošno sodišče naj bi v točki 26 zgoraj navedenega sklepa Deutsche
         Post proti Komisiji in v točki 25 zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji napačno uporabilo pravo s tem, da sploh
         ni upoštevalo oblike spornega akta.

      27      Zvezna republika Nemčija meni, da dejstvo, da je sporni akt vmesni ukrep v postopku preiskave državne pomoči, ne vpliva na
         to, ali je izpodbojni akt. Interesi zadevnih strank naj namreč z izpodbojnostjo končne odločbe ne bi bili dovolj zaščiteni.

      28      Pritožnici nato trdita, da ima – ne glede na obliko spornega akta in drugače, kot je Splošno sodišče presodilo v točki 46
         zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in v točki 45 zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji – odredba
         o predložitvi podatkov na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 zavezujoče pravne učinke neposredno na zadevno državo članico
         in zadevno podjetje. Po mnenju Zvezne republike Nemčije bi se s tako odločbo končal upravni postopek glede državnih pomoči,
         saj bi Komisiji omogočila, da odloči na podlagi podatkov v spisu, če država članica ne izpolni navedene odredbe. Poleg tega
         naj bi proti državi članici, ki ne izpolni obveznosti iz člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 v povezavi s členoma 288 PDEU in
         4(3) PEU, lahko bil v skladu s členom 258 PDEU začet postopek zaradi neizpolnitve obveznosti.

      29      Komisija odgovarja, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da le ukrepi, ki imajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo
         na interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj, pomenijo akte ali odločbe, ki so lahko predmet
         ničnostne tožbe v smislu člena 263 PDEU (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo IBM proti Komisiji, točka 9; sodbe z dne 5. oktobra 1999
         v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C‑308/95, Recueil, str. I‑6513, točka 26; z dne 6. aprila 2000 v zadevi Španija proti
         Komisiji, C‑443/97, Recueil, str. I‑2415, točka 27; z dne 22. junija 2000 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C‑147/96, Recueil,
         str. I‑4723, točka 25, in z dne 12. septembra 2006 v zadevi Reynolds Tobacco in drugi proti Komisiji, C‑131/03 P, ZOdl., str. I‑7795,
         točka 54). „Sklep“ v smislu člena 288 PDEU nima nujno takih učinkov. Po mnenju Komisije na to, ali gre za izpodbojni akt,
         ne vpliva oblika akta, temveč njegova vsebina. Zato naj bi bila ničnostna tožba zoper sklep v smislu člena 288 PDEU ali zoper
         akt, ki ima drugačno obliko, mogoča le, če imata ta odločba ali akt pravne učinke proti tretjim osebam.

      30      Splošno sodišče naj bi pravilno presodilo, da sporni akt nima zavezujočih pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na interese
         pritožnic.

      31      Komisija v zvezi s tem pojasnjuje, da morajo države članice na podlagi člena 4(3) PEU v postopku glede državnih pomoči Komisiji
         predložiti vse podatke, ki jih ta potrebuje pri presojanju, ali gre za državno pomoč in ali je ta združljiva z notranjim trgom.
         Obveznost države članice dati zahtevane podatke Komisiji na razpolago naj bi tako izhajala iz člena 4(3) PEU, in ne iz odredbe
         o predložitvi podatkov.

      32      Odredba o predložitvi podatkov naj bi zagotavljala spoštovanje načela kontradiktornosti v upravnem postopku. Država članica
         ima po zahtevi za podatke in opominu iz člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 v povezavi s členom 5(2) te uredbe zadnjo priložnost
         za predložitev zahtevanih podatkov, preden Komisija sprejme odločbo na podlagi podatkov, s katerimi razpolaga.

      33      Komisija navaja, da glede prava državnih pomoči, drugače kot glede omejevalnih sporazumov, nima nobenega preiskovalnega pooblastila
         pred izdajo končne odločbe. Dejanskega stanja naj tako ne bi mogla ugotoviti brez lojalnega sodelovanja držav članic. Možnost,
         da Komisija odloči na podlagi razpoložljivih podatkov, naj ne bi izhajala iz odredbe o predložitvi podatkov, temveč iz odločitve
         države članice, da ne bo izpolnila odredbe. Poleg tega naj to, da Komisija presodi, da ima dovolj informacij, in jih preneha
         iskati, ne bi samo po sebi imelo nikakršnega pravnega učinka. Take učinke pa naj bi imela pravna presoja, ki jo opravi o teh
         dejstvih v končni odločbi. Zato naj bi odredba o predložitvi podatkov bila le pripravljalni akt, ki naj ne bi vplival na pravni
         položaj zadevne države članice.

      34      Komisija dodaja, da je pritožnicama z možnostjo, da vložita ničnostno tožbo zoper končno odločbo glede združljivosti pomoči
         z notranjim trgom, zagotovljeno zadostno sodno varstvo. Na morebitno nezakonitost pripravljalnih aktov naj bi se bilo namreč
         mogoče sklicevati v utemeljitev tožbe zoper končni akt, ki je bil pripravljen na podlagi teh aktov (zgoraj navedena sodba
         IBM proti Komisiji, točka 12).

      35      Komisija nazadnje vztraja pri tem, da neupoštevanje spornega akta ne povzroči nikakršne sankcije. Država članica s tem, da
         ne izpolni odredbe, implicitno pokaže, da meni, da Komisija razpolaga z vsemi podatki in da lahko na njihovi podlagi sprejme
         odločbo. Zgolj možnost, da bi bil lahko proti tej državi članici sprožen postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, naj ne bi
         bila niti sankcija niti okoliščina, ki bi lahko vplivala na interese navedene države. Ker morajo države članice na podlagi
         člena 4(3) PEU Komisiji predložiti vse podatke, ki jih ta potrebuje pri presojanju, ali gre za državno pomoč in ali je združljiva
         z notranjim trgom, bi bil lahko postopek zaradi neizpolnitve obveznosti sprožen tudi, če odredba o predložitvi podatkov ne
         bi bila izdana. Poleg tega bi prišlo do vpliva na interese države članice samo, če bi se Komisija dejansko odločila, da bo
         proti državi članici začela postopek zaradi kršitve Pogodbe.

       Presoja Sodišča
      36      Iz ustaljene sodne prakse, razvite na področju ničnostnih tožb držav članic ali institucij, izhaja, da so izpodbojni akti
         v smislu člena 263 PDEU vse določbe, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke
         (glej zlasti sodbi z dne 31. marca 1971 v zadevi Komisija proti Svetu, imenovana „AETR“, 22/70, Recueil, str. 263, točka 42,
         in z dne 2. marca 1994 v zadevi Parlament proti Svetu, C‑316/91, Recueil, str. I‑625, točka 8; zgoraj navedeno sodbo Španija
         proti Komisiji, točka 27; sodbe z dne 24. novembra 2005 v združenih zadevah Italija proti Komisiji, C‑138/03, C‑324/03 in
         C‑431/03, ZOdl., str. I‑10043, točka 32; z dne 1. decembra 2005 v zadevi Italija proti Komisiji, C‑301/03, ZOdl., str. I‑10217,
         točka 19, in z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Komisija proti Svetu, C‑370/07, ZOdl., str. I‑8917, točka 42). Poleg tega iz sodne
         prakse izhaja, da država članica, kot je pritožnica v zadevi C‑475/10 P, lahko vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ima zavezujoče
         pravne učinke, ne da bi ji bilo treba dokazati, da ima pravni interes (glej v tem smislu sodbo z dne 26. marca 1987 v zadevi
         Komisija proti Svetu, 45/86, Recueil, str. 1493, točka 3, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Svetu z dne 1. oktobra 2009,
         točka 16).

      37      Sodišče je že večkrat odločilo, da lahko fizična ali pravna oseba vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ga je izdala ena od
         institucij, le če ima ta akt zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo
         njen pravni položaj (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi IBM proti Komisiji, točka 9, in Athinaïki Techniki proti Komisiji,
         točka 29, in sodbo z dne 18. novembra 2010 v zadevi NDSHT proti Komisiji, C‑322/09 P, ZOdl., str. I-11911, točka 45).

      38      Vendar je treba poudariti, da je bila sodna praksa, navedena v prejšnji točki, razvita v okviru tožb, ki so jih pri sodišču
         Unije vložile fizične in pravne osebe zoper akte, ki so bili naslovljeni nanje. Kadar pa kot v zadevi, v kateri je bil izdan
         zgoraj navedeni sklep Deutsche Post proti Komisiji, neprivilegirana tožeča stranka vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ni
         naslovljen nanjo, se zahteva, da morajo zavezujoči pravni učinki izpodbijanega ukrepa vplivati na interese tožeče stranke
         tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj, prekriva s pogoji, določenimi v členu 263, četrti odstavek, PDEU.

      39      Navesti je tudi treba, da je Splošno sodišče ugovoru nedopustnosti, ki ga je navedla Komisija, ugodilo, ker je menilo, da
         sporni akt ni izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.

      40      Da bi se lahko ugotovilo, ali je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v teh sklepih presodilo, da odredba
         o predložitvi podatkov, izdana na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999, ne more biti predmet ničnostne tožbe, je torej
         glede na sodno prakso, navedeno v točki 36 te sodbe, treba preučiti, ali taka odredba pomeni akt, ki ustvarja obvezne pravne
         učinke.

      41      V zvezi s tem je treba ponoviti, da je v členu 10 Uredbe št. 659/1999 predviden postopek v dveh fazah, v katerem lahko Komisija
         od zadevne države članice pridobi potrebne podatke glede domnevno nezakonite pomoči, da bi lahko presodila naravo ukrepa in
         njegovo združljivost z notranjim trgom.

      42      Glede prve faze člen 10(2) Uredbe št. 659/1999 določa, da Komisija lahko zahteva, naj ji zadevna država članica predloži podatke
         o domnevno nezakoniti pomoči.

      43      V drugi fazi lahko Komisija v skladu s členom 10(3) Uredbe št. 659/1999 „z odločbo zahteva predložitev podatkov“, če država
         članica kljub opominu, ki ji je bil poslan, ne predloži zahtevanih podatkov v določenem roku. Zato je za drugo fazo postopka
         značilno, da Komisija sprejme „odločbo“ v smislu člena 288 PDEU, česar Komisija sicer ne zanika.

      44      Na podlagi člena 288 PDEU pa je „sklep […] v celoti zavezujoč“. Zakonodajalec Unije je s tem, da je določil, da se odredba
         o predložitvi podatkov izda v obliki odločbe, nameraval takemu aktu dati zavezujočo naravo.

      45      Iz navedenega izhaja, da je namen odločbe, sprejete na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999, ustvariti zavezujoče pravne
         učinke v smislu sodne prakse, navedene v točki 36 te sodbe, in da zato ta odločba pomeni izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.

      46      Zgoraj navedeno analizo potrjuje sodna praksa v zvezi z odločbami o zahtevah za podatke, sprejetimi na podlagi člena 11 Uredbe
         Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve Uredbe o izvajanju členov [80 ES] in [81 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini,
         poglavje 8, zvezek 1, str. 3), v kateri je tako kot v členu 10 Uredbe št. 659/1999 predviden postopek v dveh fazah, pri čemer
         v drugi fazi Komisija sprejme odločbo, ki je lahko predmet ničnostne tožbe (glej sodbi z dne 26. junija 1980 v zadevi National
         Panasonic proti Komisiji, 136/79, Recueil, str. 2033, in z dne 18. oktobra 1989 v zadevi Orkem proti Komisiji, 374/87, Recueil,
         str. 3283). Prav tako je iz člena 18(3) Uredbe št. 1/2003 nedvoumno razvidno, da zahteva za podatke, ki je sprejeta v obliki
         odločbe, pomeni izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.

      47      Sodna praksa, ki jo Splošno sodišče navaja v izpodbijanih sklepih, v skladu s katero se je treba pri presoji zavezujoče narave
         akta opreti na njegovo vsebino, in ne na obliko, ne spreminja te analize.

      48      Poleg tega, drugače kot trdi Komisija, to, da Uredba št. 659/1999 ne določa sankcije, če država članica ne izpolni odredbe
         o predložitvi informacij, ni odločilno pri presoji, ali je akt lahko predmet ničnostne tožbe.

      49      Splošno sodišče je s tem, da je v točkah 31, 32 in 46 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in v točkah 30,
         31 in 45 zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji presodilo, da sporni akt, zato ker je pripravljalni akt, ne pomeni
         izpodbojnega akta v smislu sodne prakse, napačno uporabilo pravo.

      50      V zvezi s tem je treba spomniti, da vmesni ukrepi, katerih cilj je priprava končne odločbe, načeloma res ne pomenijo aktov,
         ki so lahko predmet ničnostne tožbe (glej zgoraj navedeni sodbi IBM proti Komisiji, točka 10, in Athinaïki Techniki proti
         Komisiji, točka 42, in sodbo z dne 26. januarja 2010 v zadevi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji, C‑362/08 P, ZOdl.,
         str. I‑669, točka 52). Vendar pa so taki vmesni akti predvsem akti, ki izražajo začasno stališče institucije (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo IBM proti Komisiji, točka 20; sodbe z dne 14. marca 1990 v združenih zadevah Nashua Corporation in drugi
         proti Komisiji in Svetu, C‑133/87 in C‑150/87, Recueil, str. I‑719, točke od 8 do 10; z dne 18. marca 1997 v zadevi Guérin
         automobiles proti Komisiji, C‑282/95 P, Recueil, str. I‑1503, točka 34, in z dne 22. junija 2000 v zadevi Nizozemska proti
         Komisiji, C‑147/96, Recueil, str. I‑4723, točka 35).

      51      Ničnostna tožba, vložena zoper akte, ki izražajo začasno stališče Komisije, bi namreč lahko zahtevala od sodišča Unije, da
         opravi presojo vprašanj, o katerih se zadevna institucija še ni imela priložnosti izreči, in bi tako povzročila predčasnost
         vsebinskih razprav in pomešanje različnih faz upravnega in sodnega postopka. Dopustitev take tožbe torej ne bi bila skladna
         s sistemom delitve pristojnosti med Komisijo in sodiščem Unije, s pravnimi sredstvi, določenimi v Pogodbi, ter z zahtevami
         učinkovitega izvajanja sodne oblasti in pravilnega poteka upravnega postopka (glej zgoraj navedeno sodbo IBM proti Komisiji,
         točka 20).

      52      Vendar v obravnavani zadevi ničnostna tožba zoper sporni akt, s katerim je Komisija od nemških organov zahtevala podatke o
         prihodkih in odhodkih družbe Deutsche Post v obdobju od leta 1989 do leta 2007, ne povzroči nevarnosti pomešanja različnih
         faz upravnega in sodnega postopka (glej zgoraj navedeno sodbo IBM proti Komisiji, točka 20). Taka ničnostna tožba namreč ne
         sme privesti do tega, da bi sodišče Unije odločalo o obstoju državne pomoči ali o njeni morebitni združljivosti z notranjim
         trgom.

      53      Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da zoper vmesni akt ni mogoče vložiti tožbe tudi takrat, ko bi se bilo na nezakonitost
         tega akta mogoče sklicevati v utemeljitev tožbe zoper končno odločbo, za katero predstavlja pripravljalni akt. V tem primeru
         bi tožba zoper odločbo, s katero se postopek konča, zagotavljala zadostno pravno varstvo (glej zgoraj navedeno sodbo IBM proti
         Komisiji, točka 12; sodbo z dne 24. junija 1986 v zadevi AKZO Chemie in AKZO Chemie UK proti Komisiji, 53/85, Recueil, str. 1965,
         točka 19, in zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji z dne 9. oktobra 2001, točka 63).

      54      Če pa zadnji pogoj ni izpolnjen, je treba šteti, da ima vmesni akt – ne glede na to, ali izraža začasno mnenje zadevne institucije
         – samostojne pravne učinke, zato mora biti zoper ta akt mogoča ničnostna tožba (glej zgoraj navedeno sodbo AKZO Chemie in
         AKZO Chemie UK proti Komisiji, točka 20; sodbi z dne 28. novembra 1991 v zadevi BEUC proti Komisiji, C‑170/89, Recueil, str. I‑5709,
         točke od 9 do 11, in z dne 16. junija 1994 v zadevi SFEI in drugi proti Komisiji, C‑39/93 P, Recueil, str. I‑2681, točka 28;
         zgoraj navedeni sodbi Italija proti Komisiji z dne 9. oktobra 2001, točke od 57 do 68, in Athinaïki Techniki proti Komisiji,
         točka 54).

      55      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da ima odredba o predložitvi podatkov, sprejeta na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999,
         samostojne pravne učinke.

      56      Tožba zoper odločbo, s katero bi se končal postopek glede domnevne državne pomoči družbi Deutsche Post, namreč ne more zagotoviti
         zadostnega sodnega varstva pritožnic.

      57      Glede tega je treba ugotoviti po eni strani, da kadar je, kot navajata pritožnici v obravnavanih zadevah, odredba nesorazmerna,
         ker zahtevani podatki niso upoštevni pri presoji državnega ukrepa glede na člena 107 PDEU in 108 PDEU, nezakonitosti vmesnega
         akta ne bi mogle vplivati na zakonitost končne odločbe Komisije, kadar ta odločba ne bi temeljila na podatkih, pridobljenih
         na podlagi navedene odredbe.

      58      Po drugi strani, kadar Komisija na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 državi članici naloži predložitev zahtevanih podatkov,
         sprejme „sklep“ v smislu člena 288 PDEU. Zato dejstvo, da zadevna država članica na izpolni take odredbe, pomeni kršitev obveznosti
         iz Pogodb v smislu člena 258 PDEU.

      59      V okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti pa država članica, na katero je naslovljena odločba, kot je na primer odredba
         o predložitvi podatkov, ne more veljavno upravičiti neizpolnitve te odločbe z njeno domnevno nezakonitostjo. Kakršno koli
         izpodbijanje zakonitosti take odredbe je treba namreč uveljavljati v ločenem postopku, in sicer v postopku s tožbo za razglasitev
         ničnosti iz člena 263 PDEU (glej v tem smislu sodbi z dne 22. marca 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑261/99, Recueil,
         str. I‑2537, točka 18, in z dne 14. februarja 2008 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑419/06, točka 52).

      60      Učinkov morebitne nezakonitosti vmesnega akta torej ni mogoče odpraviti s tožbo zoper končno odločbo. Neizpolnitev obveznosti
         iz člena 10(3) Uredbe št. 659/1999 s strani države članice, ki ne ravna v skladu z odredbo o predložitvi informacij, se namreč
         lahko ugotovi ne glede na izid morebitne ničnostne tožbe, vložene zoper končno odločbo.

      61      Nazadnje je treba zavrniti argument Komisije, da bi možnost vložiti ničnostno tožbo zoper odločbo, sprejeto na podlagi člena
         10(3) Uredbe št. 659/1999, povzročila, da bi država članica, ki ne odgovori na zahtevo za podatke, ki so ali niso v zvezi
         s priglašeno pomočjo, imela širše sodno varstvo, kot če pomoč ni bila priglašena.

      62      V zvezi s tem je treba ponoviti, da člen 5(3) Uredbe št. 659/1999 določa, da se, če zadevna država članica, potem ko je prejela
         opomin, podatkov glede priglašene pomoči, ki jih je Komisija zahtevala v zahtevi za predložitev podatkov, ne predloži ali
         pa predloži nepopolne podatke, šteje, da je uradna priglasitev preklicana. Tedaj preklic priglasitve povzroči, da je to pomoč
         treba šteti za nepriglašeno, zato to, da zadevna država članica noče predložiti zahtevanih podatkov, vodi – če je bila pomoč
         sprva priglašena ali pa če pomoč sploh ni bila priglašena – do sprejetja izpodbojnega akta, to je „odločbe“ v smislu člena
         10(3) Uredbe št. 659/1999.

      63      Iz tega je mogoče sklepati, da je Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da sporni akt ne more biti predmet ničnostne tožbe,
         napačno uporabilo pravo. Zato je treba sprejeti pritožbene razloge od prvega do četrtega, ne da bi bilo treba presojati petega.

      64      Komisija v zadevi C‑463/10 P tudi predlaga Sodišču, naj v primeru, če bo presodilo, da je sporni akt izpodbojni akt v smislu
         člena 263 PDEU, nadomesti obrazložitev v zgoraj navedenem sklepu Deutsche Post proti Komisiji in navede, da tožba družbe Deutsche
         Post ni dopustna, ker to podjetje nima procesnega upravičenja v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. V ugovoru nadopustnosti,
         ki ga je Komisija navedla v tej zadevi, je namreč trdila, da sporni akt družbe Deutsche Post ne zadeva niti neposredno niti
         posamično.

      65      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU fizična ali pravna oseba lahko vloži tožbo
         zoper odločbo, naslovljeno na drugo osebo, samo če jo navedena odločba neposredno in posamično zadeva.

      66      Kar zadeva, na prvem mestu, vprašanje, ali sporni akt, ki je naslovljen na Zvezno republiko Nemčijo, družbo Deutsche Post
         neposredno zadeva, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ta pogoj zahteva izpolnitev dveh kumulativnih meril, in sicer, prvič,
         da ima izpodbijani ukrep neposredne učinke na pravni položaj posameznika, in drugič, da naslovnikom tega ukrepa, ki so odgovorni
         za njegovo izvedbo, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno na ureditvi Unije
         brez uporabe drugih vmesnih pravil (glej sodbo z dne 10. septembra 2009 v združenih zadevah Komisija proti Ente per le Ville
         Vesuviane in Ente per le Ville Vesuviane proti Komisiji, C‑445/07 P in C‑455/07 P, ZOdl., str. I‑7993, točka 45 in navedena
         sodna praksa).

      67      Po mnenju Komisije ta pogoj v obravnavani zadevi ni izpolnjen, saj naj bi v spornem aktu izključno od Zvezne republike Nemčije
         zahtevala predložitev nekaterih informacij. Posledica te odredbe naj torej ne bi bilo sprejetje nacionalnega ukrepa, katerega
         izvedba bi bila samodejna in bi temeljila izključno na ureditvi Unije. Zvezna republika Nemčija naj bi bila tista, ki bo odločila,
         ali se bo obrnila na družbo Deutsche Post oziroma kako bo pripravila to podjetja do tega, da predloži podatke.

      68      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da sporni akt družbo Deutsche Post zadeva neposredno v smislu člena 263, četrti odstavek,
         PDEU.

      69      Po eni strani bo namreč družba Deutsche Post kot upravičenka do ukrepa, s katerim so povezani podatki, na katere se nanaša
         sporni akt, in kot imetnica teh informacij morala izpolniti odredbo o predložitvi podatkov.

      70      Po drugi strani dokončna in izčrpna vsebina zahtevanih podatkov izhaja iz samega spornega akta, ne da bi bila Zvezni republiki
         Nemčiji glede tega prepuščena diskrecijska pravica.

      71      Glede vprašanja, ali izpodbijani akt družbo Deutsche Post posamično zadeva, je treba opozoriti, da se lahko v skladu z ustaljeno
         sodno prakso Sodišča subjekti, ki niso naslovniki odločbe, sklicujejo na to, da jih odločba posamično zadeva le, kadar vpliva
         nanje zaradi nekaterih njihovih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, ki jih razlikuje od vseh drugih subjektov in jih
         torej individualizira podobno kot naslovnika odločbe (glej zlasti sodbo z dne 22. novembra 2007 v zadevi Sniace proti Komisiji,
         C‑260/05 P, ZOdl., str. I‑10005, točka 53 in navedena sodna praksa).

      72      Komisija meni, da družbe Deutsche Post sporni akt ne zadeva posamično, saj ni bil naslovljen nanjo in ji ne nalaga nobene
         obveznosti.

      73      V zvezi s tem je treba navesti, da to, da sporni akt ni naslovljen na družbo Deutsche Post, ni upoštevno pri presoji vprašanja,
         ali navedeni akt to podjetje posamično zadeva v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.

      74      Poleg tega je treba ugotoviti, da je bila odredba o predložitvi podatkov izdana v postopku preiskave domnevne državne pomoči,
         ki jo je prejela družba Deutsche Post. Podatki, na katere se nanaša sporni akt, se nanašajo izključno na družbo Deutsche Post.
         Torej to družbo navedeni akt posamično zadeva v smislu sodne prakse, navedene v točki 71 te sodbe.

      75      Ker družbo Deutsche Post sporni akt neposredno in posamično zadeva, v zadevi C‑463/10 P ni treba nadomestiti obrazložitve,
         kot je predlagala Komisija.

      76      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba ugoditi pritožbi in razveljaviti izpodbijana sklepa.

       Vrnitev zadeve Splošnemu sodišču
      77      Iz člena 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije je razvidno, da če je pritožba utemeljena, lahko Sodišče samo dokončno
         odloči o sporu, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

      78      Sodišče razpolaga s potrebnimi elementi, da v teh dveh zadevah dokončno odloči o ugovoru nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija
         v postopku na prvi stopnji.

      79      Iz razlogov, navedenih v točkah od 36 do 62 te sodbe, je treba zadevni ugovor nedopustnosti, ki temelji na tem, da naj sporni
         akt ne bi mogel biti predmet ničnostne tožbe, zavrniti. Poleg tega ugovora nedopustnosti v zadevi Deutsche Post proti Komisiji
         (T‑570/08), ki se nanaša tudi na to, da sporni akt pritožnice ne zadeva neposredno in posamično, iz razlogov, navedenih v
         točkah od 65 do 75 te sodbe, prav tako ni mogoče sprejeti.

      80      Vendar pa Sodišče v okoliščinah te zadeve ne more vsebinsko odločiti o tožbi družbe Deutsche Post in Zvezne republike Nemčije.

      81      V zvezi s tem je treba poudariti, da so se razprave pri Splošnem sodišču in njegova presoja nanašale samo na dopustnost tožb,
         saj je Splošno sodišče v teh dveh zadevah sprejelo ugovor nedopustnosti, ki ga je Komisija vložila v skladu s členom 114(1)
         Poslovnika Splošnega sodišča, ne da bi se začele vsebinske razprave in ne da bi se začel ustni postopek.

      82      Zadevi je treba zato vrniti v odločanje Splošnemu sodišču, da bo odločilo o predlogih pritožnic za razglasitev ničnosti spornega
         akta.

       Stroški
      83      Ker se zadevi vrneta Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških pritožbenega postopka pridrži.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. julija 2010 v zadevah Deutsche Post proti Komisiji (T‑570/08) in Nemčija
            proti Komisiji (T‑571/08) se razveljavita.
      2.      Ugovora nedopustnosti, ki ju je navedla Evropska komisija pred Splošnim sodiščem, se zavrneta.
      3.      Zadevi se vrneta Splošnemu sodišču Evropske unije, da bo odločilo o predlogih družbe Deutsche Post (T‑570/08) in Zvezne republike
            Nemčije (T‑571/08) za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 30. oktobra 2008, ki vsebuje odredbo Zvezni republiki Nemčiji
            o predložitvi podatkov v postopku glede državne pomoči družbi Deutsche Post AG.
      4.      Odločitev o stroških se pridrži.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 9. novembra 2010.#VB Pénzügyi Lízing Zrt. proti Ferenc Schneider.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Budapesti II. és III. kerületi bíróság - Madžarska.#Direktiva 93/13/EGS - Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah - Merila presoje - Presoja klavzule o pristojnosti sodišča po uradni dolžnosti s strani nacionalnega sodišča - Člen 23 Statuta Sodišča.#Zadeva C-137/08.

text:
      Zadeva C-137/08
      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      proti
      Ferencu Schneiderju
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Budapesti II. és III. kerületi bíróság)
      „Direktiva 93/13/EGS – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Merila za presojo – Presoja klavzule o pristojnosti sodišča po uradni dolžnosti, ki jo opravi nacionalno sodišče – Člen 23 Statuta Sodišča“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Obveznost nacionalnega sodišča, ki začne postopek predhodnega odločanja,
            da hkrati o tem obvesti ministra za pravosodje – Nevplivanje
      (člen 267 PDEU; Statut Sodišča, člen 23)
      2.        Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13 – Nedovoljeni pogoj v smislu člena
            3 – Pojem – Klavzula o pristojnosti
      (Direktiva Sveta 93/13, člen 3(1))
      3.        Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13 – Obveznost nacionalnega sodišča, da
            po uradni dolžnosti preuči nedovoljenost klavzule v pogodbi, predloženi v njegovo presojo – Obseg
      (Direktiva Sveta 93/13, člen 3)
      1.        Člen 23, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, v skladu s katero mora sodišče,
         ki začne postopek predhodnega odločanja, hkrati po uradni dolžnosti o tem obvestiti ministra za pravosodje iz zadevne države
         članice.

      Take obveznosti ni mogoče šteti za poseganje v mehanizem sodnega dialoga, uvedenega s členom 267 PDEU. Obveznost, naložena
         nacionalnim sodiščem zadevne države članice, da ob pošiljanju predložitvene odločbe Sodišču o tem obvestijo ministra za pravosodje,
         namreč ni pogoj za tako predložitev. Tako ne more vplivati na pooblastilo navedenih sodišč, da vložijo predlog za sprejetje
         predhodne odločbe, niti posegati v prerogative, ki jih imajo na podlagi člena 267 PDEU. Poleg tega ni razvidno, da bi morebitna
         kršitev te obveznosti seznanitve imela pravne posledice, ki bi lahko posegale v postopek iz člena 267 PDEU, niti ni bila navedena
         nobena okoliščina, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da bi lahko navedena obveznost seznanitve nacionalna sodišča
         zadevne države članice odvračala od tega, da Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe.

      (Glej točke od 31 do 35 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 267 PDEU je treba razlagati tako, da je Sodišče Evropske unije pristojno za razlago pojma „nedovoljeni pogodbeni pogoj“
         iz člena 3(1) Direktive Sveta 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah in priloge k tej direktivi ter meril, ki
         jih lahko uporabi ali mora uporabiti nacionalno sodišče pri proučitvi pogodbene klavzule glede na določbe te direktive, pri
         čemer je pristojno, da ob upoštevanju navedenih meril odloči o konkretni opredelitvi posebne pogodbene klavzule glede na okoliščine
         obravnavanega primera.

      Nedovoljenost pogodbenega pogoja je treba presoditi ob upoštevanju značilnosti blaga ali storitev, ki so predmet pogodbe,
         in s sklicevanjem na vse okoliščine v zvezi s sklenitvijo pogodbe, ki so takrat obstajale, med katere spada tudi dejstvo,
         da je bil pogoj v pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in ponudnikom ali prodajalcem, dodan, ne da bi se stranki o njem dogovorili
         posamično, in da določa izključno pristojnost sodišča, na območju katerega ima ponudnik ali prodajalec sedež.

      (Glej točke od 42 do 44 in točko 2 izreka.)
      3.        Nacionalno sodišče mora po uradni dolžnosti opraviti poizvedbe za ugotovitev, ali klavzula o izključni krajevni pristojnosti
         sodišča iz pogodbe, ki je predmet spora, ki mu je bil predložen, in ki je bila sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in
         potrošnikom, spada na področje uporabe Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, in če spada, po uradni
         dolžnosti presoditi morebitno nedovoljenost take klavzule.

      Za zagotovitev učinkovitosti varstva potrošnikov, ki jo zahteva zakonodajalec Unije, v položaju, za katerega je značilna neenakost
         med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, ki jo je mogoče izravnati samo s pozitivnim posredovanjem zunaj kroga pogodbenih
         strank, mora namreč nacionalno sodišče v prvi fazi svoje presoje v vseh primerih in ne glede na pravila nacionalnega prava
         ugotoviti, ali je bila sporna klavzula predmet posamičnega dogovora med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.

      Kar zadeva drugo fazo navedene presoje, klavzulo, ki je bila vključena v pogodbo med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom,
         ne da bi bila posamično dogovorjena, in ki določa izključno krajevno pristojnost sodišča, ki je tako zemljepisno kot z vidika
         prometnih povezav blizu sedeža prodajalca ali ponudnika, je treba šteti za nedovoljeno v smislu člena 3 Direktive, saj v nasprotju
         z zahtevami dobre vere vzpostavlja znatno neravnotežje med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank v škodo potrošnika.

      (Glej točke 48, od 51 do 53 in 56 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 9. novembra 2010(*)

      „Direktiva 93/13/EGS – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Merila za presojo – Presoja klavzule o pristojnosti sodišča po uradni dolžnosti, ki jo opravi nacionalno sodišče – Člen 23 Statuta Sodišča“
      V zadevi C‑137/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Budapesti II. és III. kerületi
         bíróság (Madžarska) z odločbo z dne 27. marca 2008, ki je prispela na Sodišče 7. aprila 2008, v postopku

      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      proti
      Ferencu Schneiderju,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts in J.-C. Bonichot, predsedniki senatov, R.
         Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, sodniki,
         in P. Lindh, sodnica,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za madžarsko vlado J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi, in M. Fehér, zastopniki,
      –        za Irsko D. J. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. M. Collinsom, SC,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Báscones, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado C. M. Wissels, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Ossowski in L. Seeboruth, zastopnika, in T. de la Mare, barrister,
      –        za Evropsko komisijo B. D. Simon in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 6. julija 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih
         pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, str. 29; v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo VB Pénzügyi Lízing Zrt. (v nadaljevanju: VB Pénzügyi Lízing) in F. Schneiderjem
         zaradi predloga za izdajo plačilnega naloga.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Člen 23 Statuta Sodišča Evropske unije določa:

      „V zadevah iz člena 267 Pogodbe o delovanju Evropske unije mora sodišče države članice, ki prekine svoj postopek in predloži
         zadevo Sodišču, o svoji odločitvi uradno obvestiti Sodišče. Sodni tajnik Sodišča o tej odločitvi nato obvesti zadevne stranke,
         države članice in Komisijo, ter institucijo, organ, urad ali agencijo Unije, ki je sprejela akt, katerega veljavnost ali razlaga
         je predmet spora.

      V dveh mesecih od tega uradnega obvestila smejo stranke, države članice, Komisija in, kjer je to primerno, institucija, organ,
         urad ali agencija Unije, ki je sprejela akt, katerega veljavnost ali razlaga je predmet spora, predložiti Sodišču navedbe
         o zadevi ali pisne izjave.

      […]“.
      4        Namen Direktive je v skladu z njenim členom 1(1) „približati zakone in druge predpise držav članic o nedovoljenih pogojih
         v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom“.

      5        Člen 3(1) in (2) Direktive določa:

      „1.      Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere
         v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.

      2.      Pogodbeni pogoj [se] šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik
         zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.

      […]“
      6        Člen 3(3) Direktive se sklicuje na prilogo k tej direktivi, ki vsebuje „okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo
         za nedovoljene“. V točki 1 te priloge so navedeni „[p]ogoji, katerih cilj ali učinek je:

      […]
      (q)      izključitev ali omejitev potrošnikove pravice do sprožitve pravnega postopka ali drugega pravnega sredstva […]“.
      7        Člen 6(1) Direktive določa:

      „Države članice določijo, da nedovoljeni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik,
         kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi
         teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih pogojev.“

      8        Člen 7(1) in (2) Direktive določa:

      „1.      Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje
         nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.

      2.      Sredstva, navedena v odstavku 1, vključujejo predpise, na podlagi katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem
         pravu pravni interes pri zaščiti potrošnikov, ukrepajo v skladu z zadevnim nacionalnim pravom na sodiščih ali pri pristojnih
         upravnih organih, da odločijo, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nedovoljeni, tako da lahko uporabijo
         ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe takih pogojev.“

       Nacionalno pravo
      9        V času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari sta veljala civilni zakonik v različici, ki izhaja iz zakona št. III
         iz leta 2006, in uredba vlade št. 18/1999 o pogojih, ki jih je v potrošniških pogodbah treba šteti za nedovoljene.

      10      V skladu s členom 209/A(2) civilnega zakonika so nedovoljene klavzule potrošniške pogodbe, ki so bile bodisi določene kot
         splošni pogoji pogodbe bodisi jih je stranka, ki je sklenila pogodbo s potrošnikom, enostransko in brez posamičnega dogovora
         določila vnaprej, nične.

      11      V uredbi vlade št. 18/1999 so pogodbene klavzule razvrščene v dve kategoriji. V prvi so pogodbene klavzule, katerih uporaba
         je v potrošniških pogodbah prepovedana in so zato ipso iure nične. Druga pa vsebuje klavzule, ki se štejejo za nedovoljene, dokler ni podan nasprotni dokaz, pri čemer lahko to domnevo
         izpodbija avtor take klavzule.

      12      Člen 155/A(2) zakona o civilnem postopku določa:

      „Sodišče s sklepom odloči o predložitvi vprašanja za predhodno odločanje Sodišču Evropskih skupnosti in hkrati prekine postopek.
         Sodišče v sklepu navede vprašanje, predloženo Sodišču zaradi izdaje predhodne odločbe, ter dejansko stanje in upoštevno madžarsko
         zakonodajo, kolikor je to nujno za odgovor Sodišča na postavljeno vprašanje. Sodišče o sklepu uradno obvesti Sodišče in ga
         hkrati v vednost pošlje ministru za pravosodje.“

      13      V skladu z odstavkom 1 člena 164 navedenega zakona mora dejstva, ki so potrebna za odločanje o sporu, praviloma dokazati stranka,
         ki ima interes, da jih sodišče sprejme kot dokazana. V skladu z odstavkom 2 istega člena lahko sodišče, če tako določa zakon,
         odredi izvedbo dokazov po uradni dolžnosti.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Stranki iz postopka v glavni stvari sta 14. aprila 2006 sklenili posojilno pogodbo za financiranje nakupa avtomobila.

      15      Ko F. Schneider ni več izpolnjeval pogodbenih obveznosti, je družba VB Pénzügyi Lízing odstopila od te posojilne pogodbe in
         pri predložitvenem sodišču zahtevala plačilo terjatve v višini 317.404 HUF skupaj z obrestmi na neplačani znesek in stroškov.

      16      Družba VB Pénzügyi Lízing predloga za izdajo plačilnega naloga ni vložila pri sodišču, pristojnem za okraj, v katerem ima
         F. Schneider stalno prebivališče, ampak se je oprla na klavzulo o pristojnosti sodišča, vključeno v navedeno posojilno pogodbo,
         ki določa, da je za morebiten spor med strankama pristojno predložitveno sodišče.

      17      Predlagan plačilni nalog je bil izdan v okviru nekontradiktornega postopka, v katerem zadevnemu sodišču ni treba razpisati
         obravnave ali zaslišati nasprotne stranke. Ob izdaji tega plačilnega naloga predložitveno sodišče ni obravnavalo svoje krajevne
         pristojnosti niti klavzule o pristojnosti sodišča iz posojilne pogodbe.

      18      F. Schneider je pred predložitvenim sodiščem zoper ta plačilni nalog vložil ugovor, ne da bi ga obrazložil. Zaradi ugovora
         je postopek postal kontradiktoren, tako da je naprej potekal v skladu s splošnimi določbami civilnega postopka.

      19      Navedeno sodišče je ugotovilo, da F. Schneider nima stalnega prebivališča na območju tega sodišča, pravila civilnega postopka
         pa določajo, da je za spor, kot je ta, ki mu je bil predložen, krajevno pristojno sodišče, na območju katerega je stalno prebivališče
         tožene stranke.

      20      V teh okoliščinah je Budapesti II. és III. kerületi bíróság prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1.      Ali se za varstvo, zagotovljeno potrošnikom z Direktivo […], zahteva, da nacionalno sodišče – ne glede na to, ali gre za kontradiktorni
         ali nekontradiktorni postopek – v okviru preizkusa svoje pristojnosti po uradni dolžnosti presodi nedovoljenost pogodbene
         klavzule, čeprav to ni bilo izrecno predlagano?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, katera merila lahko nacionalno sodišče upošteva pri tem preizkusu, zlasti če pogodbena
         klavzula kot pristojno sodišče ne določa sodišča, pristojnega za območje, na katerem je sedež prodajalca ali ponudnika, ampak
         drugo sodišče, ki se nahaja blizu tega sedeža?

      3.      Ali člen 23, prvi odstavek, [Statuta Sodišča] izključuje možnost, da nacionalno sodišče, ki poda predlog za sprejetje predhodne
         odločbe, o tem hkrati po uradni dolžnosti obvesti tudi ministrstvo za pravosodje svoje države članice?“

       Postopek pred Sodiščem
      21      Z odločbo predsednika Sodišča z dne 13. februarja 2009 je bil postopek do izdaje sodbe z dne 4. junija 2009 v zadevi Pannon
         GSM (C‑243/08, ZOdl., str. I-4713) prekinjen.

      22      Po izdaji navedene sodbe je predložitveno sodišče 2. julija 2009 Sodišču sporočilo, da meni, da odgovor Sodišča na prvo in
         drugo vprašanje, postavljeno v odločbi z dne 27. marca 2008, ni več potreben. Vendar pa je navedlo, da še vedno prosi za odgovor
         na tretje vprašanje.

      23      Poleg tega se navedeno sodišče sprašuje o vlogi Sodišča pri zagotavljanju enotne uporabe ravni varstva pravic potrošnikov
         v vseh državah članicah, ki je predpisana z Direktivo. V zvezi s tem navaja, da iz točk 34 in 35 zgoraj navedene sodbe Pannon
         GSM izhaja, da posebne značilnosti sodnega postopka, ki med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom poteka na temelju nacionalnega
         prava, ne morejo biti dejavnik, ki bi lahko posegel v pravno varstvo, ki ga mora v skladu z določili Direktive imeti potrošnik.
         Iz teh točk naj bi zlasti izhajalo, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti proučiti nedovoljenost pogodbenega pogoja,
         če razpolaga s potrebnimi dejanskimi in pravnimi elementi.

      24      Toda po mnenju predložitvenega sodišča pojasnila, ki jih je dalo Sodišče v upoštevnih točkah zgoraj navedene sodbe Pannon
         GSM, ne omogočajo odgovora na vprašanje, ali lahko nacionalno sodišče prouči nedovoljenost pogodbenega pogoja po uradni dolžnosti
         le, če razpolaga s potrebnimi dejanskimi in pravnimi elementi, ali pa proučitev te nedovoljenosti po uradni dolžnosti pomeni
         tudi, da mora v okviru te proučitve nacionalno sodišče po uradni dolžnosti ugotoviti dejanske in pravne elemente, potrebne
         za to proučitev.

      25      Glede na te preudarke je Budapesti II. és III. kerületi bíróság Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta dodatna vprašanja:

      „1.      Ali je Sodišče v skladu s členom [267 PDEU] pristojno tudi za razlago pojma ‚nedovoljeni pogodbeni pogoj‘ v smislu člena 3(1)
         Direktive […] ter pogojev, naštetih v prilogi k tej direktivi?

      2.      Če je odgovor pritrdilen, ali se predlog za sprejetje predhodne odločbe, s katerim je zaprošena takšna razlaga, v interesu
         enotne uporabe ravni varstva pravic potrošnikov, ki jo zagotavlja Direktiva […], v vseh državah članicah lahko nanaša na vprašanje,
         katere vidike sme oziroma mora upoštevati nacionalno sodišče, če se splošna merila, določena v tej direktivi, uporabljajo
         za posebni individualni pogodbeni pogoj?

      3.      Ali lahko nacionalno sodišče, kadar opazi, da bi lahko šlo za nedovoljeni pogodbeni pogoj, po uradni dolžnosti ugotavlja pravne
         in dejanske elemente, potrebne za presojo nedovoljenosti, čeprav stranki tega nista predlagali, nacionalno procesno pravo
         pa omogoča takšen preizkus le na predlog strank?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Tretje prvotno postavljeno vprašanje
      26      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem sprašuje, ali člen 23, prvi odstavek, Statuta Sodišča nasprotuje določbi nacionalnega
         prava, v skladu s katero mora sodišče, ki začne postopek predhodnega odločanja, hkrati po uradni dolžnosti o tem obvestiti
         ministra za pravosodje.

      27      V zvezi s tem je treba navesti, da člen 23, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki določa, da nacionalno sodišče, ki prekine svoj
         postopek in predloži zadevo Sodišču, o svoji odločitvi uradno obvesti Sodišče in da sodni tajnik Sodišča o tej odločitvi nato
         med drugim in glede na primer obvesti zadevne stranke, države članice in Komisijo ter druge institucije, organe, urade ali
         agencije Unije, ne vsebuje nobene navedbe glede drugih ukrepov obveščanja, ki bi jih lahko sprejelo nacionalno sodišče v okviru
         svoje odločitve, da Sodišču predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe.

      28      Za odgovor na postavljeno vprašanje je treba poudariti, da ureditev, ki jo člen 267 PDEU določa za zagotovitev enotne razlage
         prava Unije v državah članicah, vzpostavlja neposredno sodelovanje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči v okviru postopka,
         ki ne poteka na predlog strank (glej sodbe z dne 10. julija 1997 v zadevi Palmisani, C‑261/95, Recueil, str. I‑4025, točka
         31; z dne 12. februarja 2008 v zadevi Kempter, C‑2/06, ZOdl., str. I‑411, točka 41, in z dne 16. decembra 2008 v zadevi Cartesio,
         C‑210/06, ZOdl., str. I‑9641, točka 90).

      29      Predlog za sprejetje predhodne odločbe namreč temelji na izmenjavi mnenj med sodišči, katere začetek je v celoti odvisen od
         presoje nacionalnega sodišča glede pomembnosti in nujnosti tega predloga (glej zgoraj navedeni sodbi Kempter, točka 42, in
         Cartesio, točka 91).

      30      Glede na ta načela, na katerih temelji postopek predhodnega odločanja, in postavljeno vprašanje, je treba ugotoviti, ali zadevna
         obveznost seznanitve lahko vpliva na pooblastila, ki jih imajo nacionalna sodišča na podlagi člena 267 PDEU.

      31      V zvezi s tem je treba navesti, da obveznosti, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ni mogoče šteti za poseganje v mehanizem
         sodnega dialoga, uvedenega s členom 267 PDEU.

      32      Obveznost, naložena nacionalnim sodiščem zadevne države članice, da ob pošiljanju predložitvene odločbe Sodišču o tem obvestijo
         ministra za pravosodje, namreč ni pogoj za tako predložitev. Tako ne more vplivati na pooblastilo navedenih sodišč, da vložijo
         predlog za sprejetje predhodne odločbe, niti posegati v prerogative, ki jih imajo na podlagi člena 267 PDEU.

      33      Poleg tega ni razvidno, da bi morebitna kršitev te obveznosti seznanitve imela pravne posledice, ki bi lahko posegale v postopek
         iz člena 267 PDEU.

      34      Dalje, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 74 sklepnih predlogov, ni bila navedena nobena okoliščina, na podlagi
         katere bi bilo mogoče sklepati, da bi lahko zadevna obveznost seznanitve nacionalna sodišča zadevne države članice odvračala
         od tega, da Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe.

      35      Zato je treba na tretje prvotno postavljeno vprašanje odgovoriti, da člen 23, prvi odstavek, Statuta Sodišča ne nasprotuje
         določbi nacionalnega prava, v skladu s katero mora sodišče, ki začne postopek predhodnega odločanja, hkrati po uradni dolžnosti
         o tem obvestiti ministra za pravosodje iz zadevne države članice.

       Prvo in drugo dodatno postavljeno vprašanje
      36      Predložitveno sodišče s tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, sprašuje, ali je treba člen 267 PDEU razlagati
         tako, da je Sodišče pristojno za razlago pojma „nedovoljeni pogodbeni pogoj“ iz člena 3(1) Direktive in priloge k Direktivi
         ter meril, ki jih lahko uporabi ali mora uporabiti nacionalno sodišče pri proučitvi pogodbene klavzule glede na določbe Direktive.

      37      Za odgovor na navedeni vprašanji je treba spomniti, da je postopek, uveden s členom 234 ES, instrument sodelovanja med Sodiščem
         in nacionalnimi sodišči, prek katerega prvo zagotavlja drugim razlago prava Skupnosti, ki jo potrebujejo za rešitev spora,
         ki ga obravnavajo (glej zlasti sodbi z dne 8. novembra 1990 v zadevi Gmurzynska-Bscher, C‑231/89, Recueil, str. I‑4003, točka
         18, in z dne 12. marca 1998 v zadevi Djabali, C‑314/96, Recueil, str. I‑1149, točka 17).

      38      V zvezi z določbami prava Unije, ki so lahko predmet sodbe Sodišča na podlagi člena 267 PDEU, je treba spomniti, da je Sodišče
         pristojno za razlago Pogodb in aktov, ki jih sprejmejo institucije, organi, uradi ali agencije Unije, brez kakršne koli izjeme
         (glej sodbi z dne 13. decembra 1989 v zadevi Grimaldi, C‑322/88, Recueil, str. 4407, točka 8, in z dne 11. maja 2006 v zadevi
         Friesland Coberco Dairy Foods, C‑11/05, ZOdl., str. I‑4285, točki 35 in 36).

      39      V zvezi s predpisom prava Unije lahko tako nacionalno sodišče zaprosi Sodišče za razlago pojmov iz akta sekundarne zakonodaje,
         kot je pojem „nedovoljeni pogodbeni pogoj“ iz Direktive in priloge k njej.

      40      V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da člena 3(1) in 4(1) Direktive skupaj opredeljujeta splošna merila, ki omogočajo presojo
         nedovoljenosti pogodbenih pogojev, za katere se uporabljajo določbe Direktive (glej sodbo z dne 3. junija 2010 v zadevi Caja
         de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 33 in navedena sodna praksa).

      41      Poleg tega je bilo podobno vprašanje postavljeno v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, na podlagi katerega je bila izdana
         zgoraj navedena sodba Pannon GSM, in sicer je v tej zadevi predložitveno sodišče prosilo Sodišče za napotke v zvezi z elementi,
         ki jih mora nacionalno sodišče upoštevati pri presoji morebitne nedovoljenosti pogodbenega pogoja.

      42      V zvezi s tem je Sodišče v točkah od 37 do 39 navedene sodbe poudarilo, da člen 3 Direktive le abstraktno opredeljuje elemente,
         zaradi katerih je pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, nedovoljen, in da priloga, na katero napotuje
         člen 3(3) Direktive, vsebuje le okviren in neizčrpen seznam pogojev, ki so lahko razglašeni za nedovoljene ter da je treba
         v skladu s členom 4 Direktive nedovoljenost pogodbenega pogoja presoditi ob upoštevanju značilnosti blaga ali storitev, ki
         so predmet pogodbe, in s sklicevanjem na vse okoliščine v zvezi s sklenitvijo pogodbe, ki so takrat obstajale.

      43      V teh okoliščinah je Sodišče v odgovoru na navedeno vprašanje pojasnilo, da je nacionalno sodišče pristojno za ugotovitev,
         ali pogodbeni pogoj izpolnjuje zahtevana merila, da ga je mogoče opredeliti kot „nedovoljenega“ v smislu člena 3(1) Direktive,
         in da mora pri tem upoštevati dejstvo, da je pogoj v pogodbi, sklenjeni med potrošnikom in ponudnikom ali prodajalcem, ki
         je bil dodan, ne da bi se stranki o njem dogovorili posamično, in ki določa izključno pristojnost sodišča, na območju katerega
         ima ponudnik ali prodajalec sedež, mogoče šteti za nedovoljen (glej zgoraj navedeno sodbo Pannon GSM, točka 44).

      44      Tako je treba na prvo in drugo dodatno postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 267 PDEU razlagati tako, da je Sodišče
         pristojno za razlago pojma „nedovoljeni pogodbeni pogoj“ iz člena 3(1) Direktive in priloge k Direktivi ter meril, ki jih
         lahko uporabi ali mora uporabiti nacionalno sodišče pri proučitvi pogodbene klavzule glede na določbe Direktive, pri čemer
         je pristojno, da ob upoštevanju navedenih meril odloči o konkretni opredelitvi posebne pogodbene klavzule glede na okoliščine
         obravnavanega primera.

       Tretje dodatno postavljeno vprašanje
      45      Predložitveno sodišče želi s tem vprašanjem, ki je oblikovano zelo splošno, izvedeti, katere obveznosti ima na podlagi določb
         Direktive, ko se sprašuje o morebitni nedovoljenosti pogodbene klavzule o izključni krajevni pristojnosti sodišča. Sprašuje
         zlasti, ali ima v takem položaju nacionalno sodišče obveznost, da po uradni dolžnosti opravi poizvedbe za ugotovitev dejanskih
         in pravnih elementov, potrebnih za preizkus obstoja take klavzule, če nacionalno pravo take poizvedbe dopušča le na predlog
         ene od strank.

      46      Za odgovor na postavljeno vprašanje je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso sistem varstva, ki ga uvaja Direktiva,
         temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti
         in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno določil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko
         vplival na njihovo vsebino (glej sodbe z dne 27. junija 2000 v združenih zadevah Océano Grupo Editorial in Salvat Editores,
         od C‑240/98 do C‑244/98, Recueil, str. I‑4941, točka 25; z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Mostaza Claro, C‑168/05, ZOdl., str. I‑10421,
         točka 25, in z dne 6. oktobra 2009 v zadevi Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, ZOdl., str. I‑9579, točka 29).

      47      Sodišče je prav tako razsodilo, da glede na tak podrejeni položaj člen 6(1) Direktive določa, da nedovoljeni pogoj za potrošnike
         ni zavezujoč. Kot izhaja iz sodne prakse, gre za zavezujočo določbo, katere namen je formalno ravnotežje med pravicami in
         obveznostmi sopogodbenikov, določeno s pogodbo, zamenjati z dejanskim ravnotežjem, tako da se med njimi spet vzpostavi enakost
         (glej zgoraj navedeni sodbi Mostaza Claro, točka 36, in Asturcom Telecomunicaciones, točka 30).

      48      Da bi se zagotovilo varstvo, ki je zahtevano z Direktivo, je Sodišče poudarilo, da je neenak položaj med potrošnikom in prodajalcem
         ali ponudnikom mogoče izravnati samo s pozitivnim posredovanjem zunaj kroga pogodbenih strank (glej zgoraj navedene sodbe
         Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, točka 27, Mostaza Claro, točka 26, ter Asturcom Telecomunicaciones, točka 31).

      49      Tako mora nacionalno sodišče v okviru nalog, ki jih ima na podlagi določb Direktive, preveriti, ali pogodbena klavzula, ki
         je predmet spora, ki mu je bilo predloženo, spada na področje uporabe Direktive. Če je tako, mora – če je treba, po uradni
         dolžnosti – presoditi to klavzulo glede na zahteve varstva potrošnikov, določene z Direktivo.

      50      V zvezi s prvo fazo preizkusa, ki ga mora opraviti nacionalno sodišče, je iz člena 1 v povezavi s členom 3 Direktive razvidno,
         da ta velja za vsako klavzulo o izključni krajevni pristojnosti sodišča, ki je v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom
         in potrošnikom, in o kateri se stranki nista dogovorili posamično.

      51      Za zagotovitev učinkovitosti varstva potrošnikov, ki jo zahteva zakonodajalec Unije, mora torej nacionalno sodišče v vseh
         primerih in ne glede na pravila nacionalnega prava ugotoviti, ali je bila sporna klavzula predmet posamičnega dogovora med
         prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.

      52      V zvezi z drugo fazo navedenega preizkusa je treba ugotoviti, da pogodbena klavzula, ki je predmet spora o glavni stvari,
         določa, kot je navedlo predložitveno sodišče, izključno krajevno pristojnost sodišča, ki ni sodišče, na območju katerega ima
         tožena stranka stalno prebivališče, niti tisto, na območju katerega je sedež tožeče stranke, ampak tisto, ki je tako zemljepisno
         kot z vidika prometnih povezav blizu njenega sedeža.

      53      V zvezi s klavzulo o pristojnosti sodišča, ki je bila vključena v pogodbo med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, ne
         da bi bila posamično dogovorjena, in ki določa izključno pristojnost sodišča, na območju katerega ima prodajalec ali ponudnik
         sedež, je Sodišče v točki 24 zgoraj navedene sodbe Océano Grupo Editorial in Salvat Editores razsodilo, da je treba tako klavzulo
         šteti za nedovoljeno v smislu člena 3 Direktive, saj v nasprotju z zahtevami dobre vere vzpostavlja znatno neravnotežje med
         pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank v škodo potrošnika.

      54      Poudariti je treba, da klavzula, ki jo obravnava nacionalno sodišče v zadevi iz postopka v glavni stvari, podobno kot klavzula,
         ki za vse spore v zvezi s pogodbo določa pristojnost sodišča, na območju katerega je sedež prodajalca ali ponudnika, potrošniku
         nalaga obveznost, da prizna izključno pristojnost sodišča, ki je od njegovega stalnega prebivališča morda zelo daleč, kar
         lahko oteži njegov prihod na sodišče. V sporih majhne vrednosti lahko stroški potrošnika za njegov prihod na sodišče delujejo
         odvračajoče in bi se lahko potrošnik zaradi njih odpovedal pravnemu sredstvu ali obrambi. Takšna klavzula tako spada v skupino
         klavzul, navedenih v točki 1(q) priloge k Direktivi, katerih cilj ali učinek je, da je potrošnikova pravica do sprožitve pravnega
         postopka izključena ali omejena (glej zgoraj navedeno sodbo Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, točka 22).

      55      Poleg tega takšna klavzula o izključni pristojnosti prodajalcu ali ponudniku omogoča, da združi vse spore, ki se nanašajo
         na njegovo poklicno dejavnost, pred enim sodiščem, ki ni sodišče na območju stalnega prebivališča potrošnika, kar hkrati olajšuje
         organizacijo prihoda navedenega prodajalca ali ponudnika in zmanjšuje s tem povezane stroške (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, točka 23).

      56      Zato je treba na tretje dodatno postavljeno vprašanje odgovoriti, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti opraviti
         poizvedbe za ugotovitev, ali klavzula o izključni krajevni pristojnosti sodišča iz pogodbe, ki je predmet spora, ki mu je
         bil predložen, in ki je bila sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, spada na področje uporabe Direktive,
         in če spada, po uradni dolžnosti presoditi morebitno nedovoljenost take klavzule.

       Stroški
      57      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Člen 23, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, v skladu s katero mora sodišče,
            ki začne postopek predhodnega odločanja, hkrati po uradni dolžnosti o tem obvestiti ministra za pravosodje iz zadevne države
            članice.
      2.      Člen 267 PDEU je treba razlagati tako, da je Sodišče Evropske unije pristojno za razlago pojma „nedovoljeni pogodbeni pogoj“
            iz člena 3(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah in priloge k tej
            direktivi ter meril, ki jih lahko uporabi ali mora uporabiti nacionalno sodišče pri proučitvi pogodbene klavzule glede na
            določbe te direktive, pri čemer je pristojno, da ob upoštevanju navedenih meril odloči o konkretni opredelitvi posebne pogodbene
            klavzule glede na okoliščine obravnavanega primera.
      3.      Nacionalno sodišče mora po uradni dolžnosti opraviti poizvedbe za ugotovitev, ali klavzula o izključni krajevni pristojnosti
            sodišča iz pogodbe, ki je predmet spora, ki mu je bil predložen, in ki je bila sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in
            potrošnikom, spada na področje uporabe Direktive 93/13, in če spada, po uradni dolžnosti presoditi morebitno nedovoljenost
            take klavzule.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 10. aprila 2003.#Scott SA proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Ničnostna tožba - Državna pomoč - Člen 15.#Zadeva T-366/00.