title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 30. aprila 2015.#SMK kft proti Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága in Nemzeti Adó- és Vámhivatal.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Člena 52(c) in 55 – Določitev kraja opravljanja storitev – Prejemnik storitve, identificiran za davek na dodano vrednost v več državah članicah – Pošiljanje ali prevoz iz države članice, v kateri je bila storitev dejansko opravljena.#Zadeva C-97/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 30. aprila 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Člena 52(c) in 55 — Določitev kraja opravljanja storitev — Prejemnik storitve, identificiran za davek na dodano vrednost v več državah članicah — Pošiljanje ali prevoz iz države članice, v kateri je bila storitev dejansko opravljena“
      V zadevi C‑97/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Madžarska) z odločbo z dne 17. februarja 2014, ki je prispela na Sodišče 3. marca 2014, v postopku

         SMK kft

      proti

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága,

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi A. Ó Caoimh, predsednik senata, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas (poročevalec), sodnik,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za madžarsko vlado G. Koós in Z. Fehér, agenta,

               —

               za grško vlado K. Paraskevopoulou in I. Kotsoni, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo V. Bottka in L. Lozano Palacios, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 52(c) in 55 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo SMK kft s sedežem na Madžarskem, ter Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (regionalni davčni urad v Dél alföldiju, ki spada pod državno finančno in carinsko upravo, v nadaljevanju: Főigazgatóság) in Nemzeti Adó- és Vámhivatal (državna davčna in carinska uprava, v nadaljevanju: NAV) zaradi odločbe, s katero je bilo družbi SMK kft naloženo plačilo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za leta od 2007 do 2009 in za obdobje od januarja do marca 2010.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Čeprav se del spora o glavni stvarni nanaša na obdobje od januarja do marca 2010, za katero velja Direktiva o DDV, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/8/ES Sveta z dne 12. februarja 2008 (UL L 44, str. 11), je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da se predložitveno sodišče sprašuje le glede razlage členov 52(c) in 55 Direktive o DDV v različici, ki je veljala do 1. januarja 2010, torej pred spremembami z Direktivo 2008/8.

               4

               Člen 52 Direktive o DDV v naslovu V te direktive v zvezi s krajem obdavčljivih transakcij določa:
               „Kraj opravljanja naslednjih storitev je kraj, kjer so storitve dejansko opravljene:
               […]

                        (c)

                        cenitve ali delo na premičnini.“

               5

               Člen 55 te direktive določa:
               „Z odstopanjem od člena 52(c) se šteje, da je kraj opravljanja storitev, ki vključujejo cenitev ali delo na tej premičnini, opravljenih za prejemnike, identificirane za DDV v državi članici, ki ni tista, na ozemlju katere so te storitve dejansko opravljene, na ozemlju države članice, ki je prejemniku izdala identifikacijsko številko za DDV, pod katero je bila zanj storitev opravljena.
               To odstopanje iz prvega odstavka se uporablja le, kadar se blago odpošlje ali odpelje iz države članice, v kateri se bile storitve dejansko opravljene.“

         Madžarsko pravo

               6

               Člen 15(4) zakona LXXIV iz leta 1992 o davku na dodano vrednost (az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény), kot je veljal leta 2007 (v nadaljevanju: zakon o DDV), je določal:
               „Za kraj opravljanja storitev se šteje kraj, v katerem so bile dejansko opravljene [naslednje] storitve:
               […]

                        (c)

                        (montaže, popravila, vzdrževanja, prenove, predelave ali dokončanja proizvodov (razen nepremičnin).

                  […]“

               7

               Člen 15/A od (12) do (14) navedenega zakona je določal:
               „12.   Če je prejemnik storitev iz člena 15(4)(c) in (d) davčni zavezanec, ki je registriran v državi članici, ki ni država članica, v kateri se bile storitve dejansko opravljene, se šteje za kraj opravljanja storitev ozemlje države članice, v kateri je prejemnik storitev registriran kot davčni zavezanec.
               13.   Odstavek 12 se ne uporabi, če se blago ne odpelje iz države članice, v kateri se bile storitve dejansko opravljene.
               14.   Če se kraj opravljanja storitev določi na podlagi ozemlja države članice, v kateri je oseba ali organizacija, ki za svoj račun prejema storitve, na katere se nanaša ta člen, registrirana kot davčni zavezanec, in če je oseba ali organizacija, prejemnica storitev, hkrati registrirana kot davčni zavezanec v več državah članicah, se za kraj opravljanja storitev šteje država članica, v kateri je davčni organ izdal davčno identifikacijsko številko, ki se uporablja za prejemanje storitev, na katere se nanaša ta člen. Davčni zavezanec mora to storitev prejeti pod davčno identifikacijsko številko, ki jo je izdala država članica, v kateri opravlja dejavnost, za katero ga je treba obdavčiti, in za katero je bila storitev opravljena.“

               8

               Člen 42(1) zakona CXXVII iz leta 2007 o davku na dodano vrednost, ki velja od 1. januarja 2008 (v nadaljevanju: novi zakon o DDV), določa:
               „Kraj, v katerem so bile dejansko opravljene storitve, se šteje za kraj opravljanja storitev, kadar gre za:
               […]

                        (d)

                        dela, opravljena na blagu (razen na nepremičninah).“

               9

               Člen 45(1) in (2) novega zakona o DDV določa:
               „1.   Ne glede na člen 42, če je prejemnik storitev iz člena 42(1)(c) in (d) davčni zavezanec, registriran v državi članici Skupnosti, ki ni država članica, v kateri so bile storitve dejansko opravljene, se za kraj opravljanja storitev šteje država članica Skupnosti, v kateri je prejemnik za te namene registriran kot davčni zavezanec.
               2.   Prvi odstavek se uporabi, če je blago, ki je predmet storitev iz člena 42(1)(c) in (d), poslano ali odpeljano iz države članice Skupnosti, v kateri so bile storitve dejansko opravljene.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               10

               Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je družba SMK kft, članica skupine družb SMK, zavezanka za DDV na Madžarskem in ima zato davčno identifikacijsko številko te države. V tej skupini družb je tudi družba SMK UK Ltd s sedežem v Združenem kraljestvu, ki je bila do 30. julija 2007 kot zavezanka prijavljena tako v Združenem kraljestvu kot na Madžarskem in je imela britansko in madžarsko identifikacijsko številko za DDV. Družba SMK Europe NV (v nadaljevanju: SMK Europe), ki ima sedež v Belgiji in je na Madžarskem vpisana v register DDV, je prav tako članica navedene skupine in je zadolžena za trženje proizvodov te skupine v Evropi.

               11

               Družba SMK kft je od marca 2006 po naročilu in na račun družbe SMK UK Ltd opravljala podizvajalske storitve. Zadnjenavedena družba je dobavila surovine in dele, potrebne za sestavljanje končnih proizvodov, in sicer naprav za daljinsko upravljanje električnih aparatov. Stroji, instalacije in proizvodna sredstva so bili last družbe SMK UK Ltd. Družba SMK kft ni imela svojih zalog surovin ali končnih proizvodov in je izključno sestavljala te naprave za daljinsko upravljanje.

               12

               Končni proizvodi so po njihovi sestavi ostali v prostorih družbe SMK kft, prejemnica storitev, družba SMK UK Ltd, pa jih je prodajala družbi SMK Europe, ki jih je nato preprodala kupcem s sedežem v drugi državi članici ali v tretji državi. Družba SMK UK Ltd je družbo SMK kft zadolžila za dostavo teh produktov kupcem. Račune, ki so bili izdani pri teh prodajah in ki so veljali kot tovorne listine, je sestavila družba SMK UK Ltd na ime kupca končnih proizvodov, in sicer družbe SMK Europe, vendar pa so bili končni proizvodi poslani neposredno končnim kupcem v Evropsko unijo ali tretjo državo, ki jim je družba SMK Europe preprodala navedene proizvode. V vseh primerih so končni proizvodi zapustili madžarsko ozemlje in niso bili nikoli pripeljani v Združeno kraljestvo.

               13

               Družba SMK kft je kot protidajatev za opravljene storitve družbi SMK UK Ltd zaračunavala ceno za izdelovanje končnih proizvodov brez davka, z navedbo „zunaj ozemeljskega področja uporabe DDV“. Na računu je navedla britansko identifikacijsko številko za DDV družbe SMK UK Ltd.

               14

               Služba za nadzor nad davčnimi zavezanci lokalnega davčnega urada v Békésu državne finančne in carinske uprave (v nadaljevanju: prvostopenjski davčni organ) je izvedel nadzor nad obračuni DDV družbe SMK kft za obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2007.

               15

               Na podlagi tega nadzora je prvostopenjski davčni organ ugotovil, da je bil kraj opravljanja zadevnih podizvajalskih storitev v kraju, v katerem so bile te storitve dejansko opravljene, in sicer na Madžarskem. Natančneje, presodil je, da družba SMK kft ni dokazala, da so bili končni proizvodi poslani izven Madžarske in da zato Združenega kraljestva ni bilo mogoče šteti za kraj opravljanja storitev. Zato je ta davčni organ ugotovil obstoj davčnega dolga v znesku 27.712.000 madžarskih forintov (HUF) in družbi SMK kft naložil njegovo plačilo.

               16

               Družba SMK kft je izpodbijala odločbo prvostopenjskega davčnega organa pred Főigazgatóság s trditvijo, da so bili pogoji, predpisani s členom 15/A(12) in (13) zakona o DDV izpolnjeni, zato so se lahko podizvajalske storitve zaračunale brez DDV, in sicer kot pravni posli, izvedeni zunaj teritorialnega področja uporabe tega zakona. Trdila je, da ni bilo nobene obveznosti prevoza končnih proizvodov v državo članico prejemnica storitev.

               17

               Főigazgatóság je z odločbo z dne 10. decembra 2012 kot drugostopenjski davčni organ potrdil odločbo prvostopenjskega davčnega organa. Ugotovil je, da je družba SMK UK Ltd končne proizvode prodala družbi SMK Europe pred njihovim prevozom, ko so bili ti še na madžarskem ozemlju. Presodil je, da je bil prevoz teh proizvodov v teh okoliščinah posledica njihove prodaje in ne opravljanja podizvajalskih storitev.

               18

               Poleg tega je prvostopenjski davčni organ za leti 2008 in 2009 ter obdobje od januarja do marca 2010 opravil nadzor nad obračunom DDV in davka od dohodkov pravnih oseb. Družba SMK kft je tudi v tem obdobju za družbo SMK UK Ltd opravljala podizvajalske storitve, za katere ni obračunala DDV.

               19

               Generalni direktor Főigazgatóság je po ponovni preveritvi tega nadzora v breme tožeče stranke ugotovil davčni dolg v znesku 107.616.000 HUF in ji naložil plačilo globe za davčni prekršek v višini 21.523.000 HUF ter zamudne obresti v višini 38.208.000 HUF. Ugotovil je, da je bil v skladu s členoma 42(1), od (b) do (d) in 45 novega zakona o DDV kraj opravljanja podizvajalskih storitev, ki jih je ta družba opravila v zgorajnavedenem obdobju, na Madžarskem.

               20

               Družba SMK kft je izpodbijala odločbo prvostopenjskega davčnega organa pred NAV, ki je z odločbo z dne 8. januarja 2013 potrdila odločbo s tem, da je ugotovila, da je bil za kraj opravljanja podizvajalskih storitev na Madžarskem.

               21

               Družba SMK kft je zoper odločbo Főigazgatóság z dne 10. decembra 2012 in odločbo NAV z dne 8. januarja 2013 pred predložitvenim sodiščem vložila upravno pritožbo. Prvič, v zvezi z odločbo Főigazgatóság družba SMK kft med drugim trdi, da člen 55 Direktive o DDV za določitev kraja opravljanja storitev, katerih predmet so dela na premičninah, ne zahteva, da so te premičnine dostavljene v državo članico prejemnika storitev. Ta družba meni, da zadošča, da se je te premičnine izvozilo ali poslalo iz države članice, v kateri so bile dokončno obdelane.

               22

               Družba SMK kft poudarja, da so – potem ko je opravila storitve – končni proizvodi, prodani kupcem, ki niso bili iz Madžarske, zapustili madžarsko ozemlje. Okoliščina, da je bila prejemnica storitev, in sicer družba SMK UK Ltd, leta 2007 prav tako vpisana v madžarski register DDV, naj ne bi pomenila, da je storitve prejemala pod svojo madžarsko identifikacijsko številko za DDV, saj je bila njena glavna dejavnost povezana s podjetjem, ki je bilo v drugi državi članici. Družba SMK kft meni, da je člen 15/A(14) zakona o DDV v nasprotju z Direktivo o DDV.

               23

               Főigazgatóság trdi, da je družba SMK kft opravljene storitve morala upoštevati pod madžarsko identifikacijsko številko za DDV družbe SMK UK Ltd, ker so bili končni proizvodi, ki so nastali po delu, ki ga je opravila družba SMK kft, prodani na Madžarskem. Iz tega po njegovem mnenju sledi, da je bilo znano, da je bil kraj opravljanja storitev na ozemlju te države članice in da zato te storitve ne morejo biti izvzete iz teritorialnega dometa zakona o DDV. Prevoz končnih proizvodov naj na to ne bi imel nikakršnega vpliva, saj je bila družba SMK kft, potem ko je opravila storitve, zavezana za DDV.

               24

               Drugič, v zvezi z odločbo NAV z dne 8. januarja 2013 družba SMK kft meni, da obveznost obračuna DDV iz Direktive o DDV izhaja, le če se jo napačno razlaga. Po njenem mnenju mora prejemnik storitev odločiti, kdo nosi davčno obveznost. Nazadnje, zavrnitev davčne oprostitve v nasprotju z načelom teritorialnosti in nevtralnosti DDV.

               25

               NAV trdi, da je treba za uporabo izjeme, določene v členu 55 Direktive o DDV, preveriti, ali je prejemnik podizvajalskih storitev imel oziroma bi moral imeti na Madžarskem identifikacijsko številko za DDV. V zvezi s tem poudarja, da končni proizvodi, ki jih je sestavila družba SMK kft, niso bili odposlani v drugo državo članico, na ozemlju katere je sedež družbe SMK UK Ltd, ampak so bili prodani, ko so bili še na Madžarskem, zato je treba to državo članico šteti za kraj, v katerem je družba SMK UK Ltd izvedla prodajo.

               26

               V teh okoliščinah je Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Gyulaju) prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 55 Direktive o DDV, kot je veljala do 1. januarja 2010, razlagati tako, da se ta določba nanaša le na davčne zavezance kot prejemnike storitev, ki so oziroma bi za DDV morali biti prijavljeni v državi članici, v kateri so te storitve dejansko opravljene?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali se za določitev kraja opravljanja storitev uporablja izključno člen 52 Direktive o DDV?

                        3.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba člen 55 Direktive o DDV, kot je veljala do 1. januarja 2010, razlagati tako, da o tem, pod katero davčno identifikacijsko številko bo davčni zavezanec prejel storitev, kadar ima ali bi kot prejemnik storitve, ki je predmet pogodbe, moral imeti identifikacijsko številko za DDV v več kot eni državi članici, odloči izključno navedeni davčni zavezanec (tudi v primeru, da se šteje, da ima davčni zavezanec kot prejemnik storitve sedež v državi članici, v kateri so te storitve dejansko opravljene, vendar ima identifikacijsko številko za DDV tudi v drugi državi članici)?

                        4.

                        Če je odgovor na tretje vprašanje, da ima prejemnik storitve neomejeno pravico do izbire, ali je treba člen 55 Direktive o DDV razlagati tako, da:

                                 —

                                 je mogoče šteti, da se je do 31. decembra 2009 storitev opravljala pod identifikacijsko številko za DDV, ki jo je izbral prejemnik navedene storitve, če je zadnjenavedeni davčni zavezanec prijavljen (ima sedež) tudi v drugi državi članici, in se blago pošlje ali odpelje iz države članice, v kateri so bile te storitve dejansko opravljene;

                                 —

                                 in ali to, da je prejemnik storitev davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici, vendar končne proizvode s tem, da jih odpošlje ali odpelje iz države članice, v kateri so bile te storitve opravljene, dobavi posredniku, ki blago nato proda v tretjo državo članico Skupnosti, ne da bi prejemnik podizvajalskih storitev blago najprej poslal nazaj na svoj sedež, vpliva na določitev kraja opravljanja storitev?

                        5.

                        Če prejemnik storitve nima neomejene pravice do izbire, ali na uporabo člena 55 Direktive o DDV, kot je veljala do 1. januarja 2010, vpliva:

                                 —

                                 okoliščina, da prejemnik storitev obdelave blaga dobavi ustrezne surovine in jih da na voljo osebi, ki izvede obdelavo;

                                 —

                                 okoliščina, iz katere države članice in pod katero davčno identifikacijsko številko davčni zavezanec kot prejemnik storitve dobavi končne proizvode, ki so rezultat navedene obdelave;

                                 —

                                 okoliščina – tako kot v postopku v glavni stvari – da se je blago po njegovi obdelavi, čeprav je ostalo v državi, v kateri je bilo obdelano, večkrat prodalo v okviru verige transakcij, nato pa iz te države odpeljalo neposredno do končnega kupca proizvoda?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               27

               Najprej je treba spomniti, da mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja z nacionalnimi sodišči, kot je določen v členu 267 PDEU, predložitvenemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika lahko Sodišče po potrebi preoblikuje vprašanja, ki so mu bila predložena (glej sodbo Douane Advies Bureau Rietveld, C‑541/13, EU:C:2014:2270, točka 18 in navedena sodna praksa).

               28

               V zvezi s tem je iz predložitvene odločbe razvidno, da gre v zadevi v glavni stvari za vprašanje določitve – za namene DDV – kraja, v katerem je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari na Madžarskem opravila podizvajalske storitve po naročilu in na račun družbe SMK UK Ltd, ki ima sedež v Združenem kraljestvu in ki je lastnica proizvodov, na katere se nanašajo te storitve. Iz elementov, predloženih Sodišču, izhaja tudi, da je šlo pri zadevnih storitvah za sestavljanje naprav za daljinsko upravljanje družbe SMK UK Ltd, ki ga je opravila tožeča stranka iz postopka v glavni stvari. Po njihovi sestavi so zadevni končni proizvodi ostali na Madžarskem. Družba SMK UK Ltd jih je nato prodala družbi SMK Europe, ki jih je preprodala kupcem s sedežem v drugi državi članici ali v tretji državi. Tako so bili končni proizvodi šele po njihovi preprodaji odpeljani oziroma odposlani iz Madžarske.

               29

               Ugotoviti je treba tudi, da predložitveno sodišče loči med obdobjem, v katerem je bil prejemnik storitev identificiran za DDV tako na Madžarskem kot v Združenem kraljestvu, in obdobjem, v katerem identifikacijske številke za DDV na Madžarskem ni več imel.

               30

               Na podlagi navedenega je treba pet vprašanj za predhodno odločanje, ki jih je treba obravnavati skupaj, razumeti, kot da se v bistvu nanašajo na vprašanje, ali je treba člen 55 Direktive o DDV v različici, ki je veljala do 1. januarja 2010, razlagati tako, da se uporabi v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, v katerih je bil prejemnik storitev identificiran za DDV hkrati v državi članici, v kateri so bile storitve dejansko opravljene, in v drugi državi članici, nato pa le še v tej drugi državi članici, in v katerih premičnine, na katere so se nanašale te storitve, niso bile odposlane oziroma odpeljane iz države članice, v kateri so bile te storitve dejansko opravljene, potem ko so bile te storitve opravljene, ampak po preprodaji teh premičnin.

               31

               V Direktivi o DDV, s katero je bila nadomeščena Šesta direktiva 77/388/EGS Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih - Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23) (v nadaljevanju: Šesta direktiva) je pod naslovom V obravnavan kraj obdavčljivih transakcij. V poglavju 3 pod tem naslovom je obravnavan kraj opravljanja storitev, v oddelku 1 in 2 tega poglavja pa sta določena splošno pravilo za določitev kraja opravljanja storitev ter posebne določbe za posebne vrste storitev. Tako kot člen 9 (2) in (3) Šeste direktive, členi od 44 do 59 Direktive o DDV vsebujejo pravila, ki določajo kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina (glej sodbo Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, točki 37 in 38).

               32

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je cilj določb, ki določajo kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina za opravljanje storitev, izogibanje, prvič, sporom glede pristojnosti, ki lahko pripeljejo do dvojnega obdavčevanja, in drugič, neobdavčenju prihodkov (sodba Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, točka 42 in navedena sodna praksa).

               33

               Tako določba, kot je člen 55 Direktive o DDV, določa kraj davčno upoštevne navezne okoliščine za storitev in razmejuje pristojnosti držav članic. V ta namen se s to določbo uvaja razumna razdelitev posamičnih področij uporabe nacionalnih zakonodaj na področju DDV s tem, da se enotno določi navezna okoliščina za določitev kraja opravljanja storitev (glej v tem smislu sodbo Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, točki 50 in 51).

               34

               Spomniti je treba, da je splošno pravilo za določitev kraja, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina za storitve, katerih predmet so dela na premičninah, določeno v členu 52(c) Direktive o DDV in v skladu s katerim je kraj takih storitev kraj, v katerem so storitve dejansko opravljene.

               35

               Člen 55 Direktive o DDV določa, da se z odstopanjem od člena 52(b) šteje, da je kraj opravljanja zgorajnavedenih storitev, opravljenih za prejemnike, identificirane za DDV v državi članici, ki ni tista, na ozemlju katere so te storitve dejansko opravljene, na ozemlju države članice, ki je prejemniku izdala identifikacijsko številko za DDV, pod katero je bila zanj storitev opravljena. To odstopanje se uporablja le takrat, kadar se blago odpošlje ali odpelje iz države članice, v kateri se bile storitve dejansko opravljene.

               36

               Tako, kot izhaja iz besedila člena 55 Direktive o DDV, se odstopanje, določeno v tem zadnjenavedenem členu, uporabi, kadar sta izpolnjena oba kumulativna pogoja Prvič, prejemnik storitev mora biti „identificiran za DDV“ v državi članici, ki ni tista, na ozemlju katere so te storitve dejansko opravljene, in drugič, blago mora biti odposlano ali odpeljano iz države članice, v kateri se bile storitve dejansko opravljene.

               37

               Ker mora določitev kraja opravljanja storitve temeljiti zgolj na dejstvih, ki se nanašajo na zadevno obdavčljivo transakcijo, je treba drugi pogoj iz člena 55 Direktive o DDV za uporabo v njemu določenega odstopanja presojati le na podlagi teh dejstev in ne na podlagi morebitnih naknadnih transakcij.

               38

               Zato mora biti za to, da se lahko uporabi člen 55 Direktive o DDV, prevoz oziroma odprema premičnin opravljena v okviru transakcije, ki se nanaša na delo na teh premičninah, in to pred morebitno izvedbo druge transakcije, ki se nanaša na te premičnine in ki je predmet DDV.

               39

               V obravnavanem primeru, kot je razvidno iz spisa, ki je bil predložen Sodišču in kot je bilo navedeno v točki 28 te sodbe, so končni proizvodi po njihovi sestavi ostali na Madžarskem in so bili iz te države članice odpeljani šele po prodaji in preprodaji teh proizvodov.

               40

               Iz tega sledi, da v okviru zadevnega opravljanja storitev blago ni bilo odpeljano ali odposlano iz države članice, v kateri so bile te storitve dejansko opravljene. Pogoj v zvezi s prevozom ali odpremo blaga, določen v členu 55 Direktive o DDV, tako ni bil izpolnjen. Zato je treba kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina, določiti na podlagi člena 52(c) te direktive, v skladu s katerim je ta kraj v tisti državi članici, v kateri so bile storitve dejansko opravljene, v tem primeru je to Madžarska.

               41

               Poleg tega je treba v zvezi s prvim pogojem, določenim za uporabo člena 55 Direktive o DDV, ugotoviti, da okoliščina, da je bil prejemnik zadevnih storitev v obdobju opravljanja teh storitev identificiran za DDV tako na Madžarskem kot v Združenem kraljestvu, nato pa le še v zadnjenavedeni državi članici, nima nikakršnega vpliva na rešitev spora o glavni stvari, o katerem odloča predložitveno sodišče, saj v okviru opravljanja storitev blago ni bilo odpeljano ali odposlano iz Madžarske.

               42

               Na podlagi navedenega je treba na vprašanja za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 55 Direktive o DDV v različici, ki je veljala pred 1. januarjem 2010, razlagati tako, da se v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, v katerih je bil prejemnik storitev za DDV identificiran tako v državi članici, v kateri so bile storitve dejansko opravljene, kot v drugi državi članici, nato pa le še v tej drugi državi članici, in v katerih premičnine, na katere so se nanašale te storitve, niso bile odposlane ali odpeljane iz države članice, v kateri so bile storitve dejansko opravljene, potem ko so bile te storitve opravljene, ampak šele po nadaljnji prodaji teh premičnin, ne uporabi.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Člen 55 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost v različici, ki je veljala do 1. januarja 2010, je treba razlagati tako, da se v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, v katerih je bil prejemnik storitev za DDV identificiran tako v državi članici, v kateri so bile storitve dejansko opravljene, kot v drugi državi članici, nato pa le še v tej drugi državi članici, in v katerih premičnine, na katere so se nanašale te storitve, niso bile odposlane ali odpeljane iz države članice, v kateri so bile storitve dejansko opravljene, potem ko so bile te storitve opravljene, ampak šele po nadaljnji prodaji teh premičnin, ne uporabi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: madžarščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. junija 2009.#L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC in Laboratoire Garnier & Cie proti Bellure NV, Malaika Investments Ltd in Starion International Ltd.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo.#Direktiva 89/104/EGS - Znamke - Člen 5(1) in (2) - Uporaba pri primerjalnem oglaševanju - Pravica do prepovedi te uporabe - Neupravičena korist na podlagi ugleda - Vplivanje na naloge znamke - Direktiva 84/450/EGS - Primerjalno oglaševanje - Člen 3a(1)(g) in (h) - Pogoji za dopustnost primerjalnega oglaševanja - Nepošteno okoriščanje z ugledom blagovne znamke - Predstavljanje blaga kot imitacije ali kopije.#Zadeva C-487/07.

text:
      Zadeva C-487/07
      L'Oréal SA in drugi
      proti
      Bellure NV in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))
      „Direktiva 89/104/EGS – Znamke – Člen 5(1) in (2) – Uporaba pri primerjalnem oglaševanju – Pravica do prepovedi te uporabe – Neupravičena korist na podlagi ugleda – Vplivanje na naloge znamke – Direktiva 84/450/EGS – Primerjalno oglaševanje – Člen 3a(1)(g) in (h) – Pogoji za dopustnost primerjalnega oglaševanja – Nepošteno okoriščanje z ugledom blagovne znamke – Predstavljanje blaga kot imitacije ali kopije“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Ugledna znamka – Varstvo, ki se razteza na blago ali storitve, ki niso
            podobne (člen 5(2) direktive) – Pogoji za obsežnejše varstvo
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 5(2))
      2.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Pravica imetnika znamke, da nasprotuje uporabi enakega ali podobnega
            znaka za enake ali podobne proizvode s strani tretjih oseb – Uporaba znamke v smislu člena 5(1)(a) direktive
      (direktivi Sveta 84/450, člen 3a(1), in 89/104, člen 5(1)(a))
      3.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450 – Primerjalno oglaševanje
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 3a(1)(g) in (h))
      1.        Člen 5(2) Prve direktive 89/104 o blagovnih znamkah je treba razlagati tako, da se za obstoj nepoštenega izkoriščanja razlikovalnosti
         ali ugleda znamke v smislu te določbe ne zahteva niti obstoj verjetnosti zmede niti obstoj tveganja oškodovanja razlikovalnega
         značaja ali ugleda znamke oziroma, splošneje, imetnika te znamke. Koristi, ki jih imajo tretje osebe zaradi uporabe znaka,
         ki je podoben ugledni znamki, so te tretje osebe pridobile nepošteno, kadar se skušajo s to uporabo obesiti na ugled ugledne
         znamke zaradi pridobitev ugodnosti njene privlačnosti, ugleda in njene veljave ter brez finančnega nadomestila izkoristiti
         tržna prizadevanja imetnika znamke za ustvarjenje in ohranitev njene podobe.

      (Glej točko 50 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 5(1)(a) Prve direktive 89/104 o blagovnih znamkah je treba razlagati tako, da lahko imetnik registrirane znamke tretjim
         osebam v primerjalnem oglaševanju prepove uporabo znaka, ki ne izpolnjuje vseh pogojev za dopustnost iz člena 3a(1) Direktive
         84/450 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, znaka, ki je enak znamki za
         enako blago ali storitve, za katere je registrirana znamka, kadar ta uporaba ne more ogroziti bistvene naloge blagovne znamke
         kot označbe porekla blaga ali storitev, pod pogojem, da ta uporaba vpliva ali lahko vpliva na naloge znamke.

      Na podlagi člena 5(1), prvi stavek, Direktive 89/104 registrirana znamka namreč podeljuje imetniku izključne pravice. V skladu
         s členom 5(1)(a) te direktive ta izključna pravica imetniku dovoljuje, da tretjim osebam prepove, da brez njegovega dovoljenja
         v gospodarskem prometu uporabijo katerikoli znak, ki je enak znamki, za enako blago ali storitve, za katere je registrirana
         znamka.

      Izključna pravica iz člena 5(1)(a) Direktive 89/104 je bila dana zato, da imetnik znamke lahko zavaruje svoje posebne interese
         kot imetnik znamke, in sicer zato, da se zagotovi, da znamka lahko opravi svoje naloge, zato mora biti izvrševanje teh pravic
         pridržano za primere, v katerih uporaba znaka s strani tretjega vpliva ali lahko vpliva na naloge znamke. Med te naloge ne
         spada samo bistvena naloga znamke potrošniku jamčiti za poreklo proizvoda ali storitve, ampak tudi druge, zlasti zagotavljanje
         kakovosti zadevnega proizvoda ali storitve, sporočanje, investiranje ali oglaševanje.

      (Glej točke 57, 58, 65 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 3a(1) Direktive 84/450 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba
         razlagati tako, da oglaševalec, ki pri primerjalnem oglaševanju izrecno ali implicitno navede, da je proizvod, ki ga trži,
         imitacija proizvoda z ugledno znamko, predstavlja „blago ali storitev kot imitacijo ali kopijo“ v smislu tega člena 3a(1)(h).

      Poseben namen pogoja, določenega v členu 3a(1)(h) Direktive 84/450, je namreč prepoved oglaševalcu, da pri primerjalnem oglaševanju
         navede dejstvo, da so proizvodi ali storitve, ki jih trži, imitacija ali kopija proizvodov ali storitev, za katere je registrirana
         znamka. V zvezi s tem niso prepovedana le oglasna sporočila, ki izrecno opozarjajo na imitacijo ali kopijo, temveč tudi tista,
         ki glede na celovito predstavitev in gospodarske okoliščine obravnavanega primera javnosti, na katero je oglaševanje naslovljeno,
         lahko prenašajo tak vtis.

      V zvezi s tem ni pomembno, ali oglasno sporočilo opozarja, da gre za imitacijo proizvoda, ki ima zaščiteno blagovno znamko,
         v celoti ali le za imitacijo bistvene značilnosti tega proizvoda.

      Kadar je primerjalno oglaševanje – s katerim se predstavljajo proizvodi oglaševalca kot imitacija proizvoda z blagovno znamko
         – v skladu z Direktivo 84/450 opredeljeno, kot da je v nasprotju z lojalno konkurenco in torej nezakonito, je korist, ki jo
         ima oglaševalec zaradi takega oglaševanja, rezultat nelojalne konkurence in jo je treba zato šteti za neupravičeno pridobljeno
         na podlagi ugleda te znamke v smislu člena 3a(1)(g).

      (Glej točke 75, 76, 79, 80 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 18. junija 2009(*)

      „Direktiva 89/104/EGS – Znamke – Člen 5(1) in (2) – Uporaba pri primerjalnem oglaševanju – Pravica do prepovedi te uporabe – Neupravičena korist na podlagi ugleda – Vplivanje na naloge znamke – Direktiva 84/450/EGS – Primerjalno oglaševanje – Člen 3a(1)(g) in (h) – Pogoji za dopustnost primerjalnega oglaševanja – Nepošteno okoriščanje z ugledom blagovne znamke – Predstavljanje blaga kot imitacije ali kopije“
      V zadevi C-487/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 22. oktobra 2007, ki je prispela na Sodišče 5. novembra 2007,
         v postopku

      L’Oréal SA,

      Lancôme parfums et beauté & Cie SNC,

      Laboratoires Garnier & Cie
      proti
      Bellure NV,

      Malaika Investments Ltd, ki posluje kot „Honeypot cosmetic & Perfumery Sales“,

      Starion International Ltd,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič (poročevalec), A. Tizzano, A. Borg Barthet in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. novembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za L’Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC in Laboratoire Garnier & Cie H. Carr in D. Anderson, QC, ter J. Reid, barrister,
         po pooblastilu Baker & McKenzie LLP,

      –        za Malaika Investments Ltd in Starion International Ltd R. Wyand, QC, ter H. Porter in T. Moody-Stuart, solicitors,
      –        za vlado Združenega kraljestva T. Harris in L. Seeboruth, zastopnika, skupaj s S. Malyncizom, barrister,
      –        za francosko vlado G. de Bergues, A.-L. During in B. Beaupère‑Manokha, zastopniki,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels, zastopnica,
      –        za poljsko vlado A. Rutkowska in K. Rokicka, zastopnici,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in I. Vieira da Silva, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. februarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(1) in (2) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988
         o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), in člena 3a(1) Direktive Sveta
         84/450/EGS z dne 10. septembra 1984 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju (UL L 250, str. 17), kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 97/55/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 1997 (UL L 290, str. 18, v nadaljevanju: Direktiva 84/450).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, ki so jo družbe L’Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC in Laboratoires Garnier
         & Cie (v nadaljevanju skupaj: L’Oréal in drugi) vložile zoper družbe Bellure NV (v nadaljevanju: Bellure), Malaika Investments
         Ltd, ki posluje kot „Honeypot cosmetics & Perfumery Sales“ (v nadaljevanju: Malaika), in Starion International Ltd (v nadaljevanju:
         Starion), s katero so predlagale, naj se ugotovi, da so zadnjenavedene kršile blagovne znamke.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva 89/104 je bila razveljavljena z Direktivo 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju
         zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (Kodificirana različica) (UL L 299, str. 25), ki je začela veljati 28. novembra 2008.
         Vendar pa se glede na čas dejanskega stanja za spor o glavni stvari upošteva Direktiva 89/104.

      4        V deseti uvodni izjavi Direktive 89/104 je navedeno:

      „ker je varstvo, ki ga zagotovi registrirana znamka in katerega funkcija je še posebej v zagotavljanju znamke kot označbe
         izvora, absolutno v primeru enakosti znamke in znaka ter blaga ali storitev; ker varstvo velja tudi v primeru podobnosti med
         znamko in znakom ter blagom ali storitvami; ker je neizogibno potrebno podati interpretacijo koncepta podobnosti v zvezi z
         verjetnostjo zmede; ker verjetnost zmede, katere upoštevanje je odvisno od številnih elementov, zlasti od prepoznavnosti znamke
         na tržišču, povezovanja, ki ga lahko povzroči uporabljen ali registriran znak, stopnje podobnosti med znamko ter označenim
         blagom in storitvami, pomeni poseben pogoj takšnega varstva; ker so načini, na katere se lahko ugotovi verjetnost zmede, in
         zlasti dokazno breme, stvar nacionalnih postopkovnih pravil, v katere direktiva ne posega“.

      5        Člen 5 Direktive 89/104, naslovljen „Pravice iz znamke“, določa:

      „1.      Registrirana znamka podeljuje imetniku izključne pravice. Imetnik ima pravico, da tretjim osebam prepove, da brez njegovega
         dovoljenja v gospodarskem prometu uporabijo:

      a)      katerikoli znak, ki je enak znamki, za enako blago ali storitve, za katere je registrirana znamka;
      b)      katerikoli znak, pri katerem zaradi njegove enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev,
         označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti, ki vključuje verjetnost povezovanja med znakom in znamko.

      2.      Vsaka država članica lahko predvidi, da je imetnik upravičen preprečiti vsem tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja,
         da v gospodarskem prometu uporabljajo katerikoli znak, enak ali podoben znamki, v zvezi z blagom ali storitvami, ki niso podobne
         tistim, za katere je registrirana znamka, če ima slednja v državi članici ugled in če bi uporaba takega znaka brez upravičenega
         razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled znamke.

      3.      Po odstavkih 1 in 2 je lahko med drugim prepovedano naslednje:
      […]
      b)      ponujanje blaga, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene pod tem znakom ali ponujanje ali opravljanje storitev
         pod tem znakom;

      […]
      d)      uporaba znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju.
      […]“
      6        Člen 6(1) navedene direktive, naslovljen „Omejitev učinkov znamke“, določa:

      „Znamka ne daje imetniku pravice, da prepove tretji osebi uporabo v gospodarskem prometu
      […]
      b)      označb glede vrste, kakovosti, količine, namena, vrednosti, geografskega izvora, časa proizvodnje blaga ali opravljanja storitve
         ali drugih značilnosti blaga ali storitev;

      [...]“
      7        Določbe, ki se nanašajo na primerjalno oglaševanje, so bile vnesene v Direktivo 84/450 v njeni izvirni različici z Direktivo
         97/55.

      8        V uvodnih izjavah 2, 7, 9, 11, od 13 do 15 in 19 Direktive 97/55 je navedeno:

      „(2)      ker bo dokončna vzpostavitev notranjega trga pomenila večji obseg izbire; ker potrošniki lahko in naj bi kar najbolje izrabili
         notranji trg in ker je oglaševanje zelo pomembno sredstvo pri ustvarjanju resničnih trgov in prodajnih mest oziroma plasmajev
         za vse blago in storitve v Skupnosti, naj bi bila temeljna načela, ki urejajo obliko in vsebino primerjalnega oglaševanja
         v državah članicah, usklajena; ker bo izpolnitev teh pogojev pomagala objektivno prikazati odlike raznih primerljivih izdelkov;
         ker lahko primerjalno oglaševanje tudi spodbuja konkurenco med dobavitelji blaga in storitev v korist potrošnikov;

      […]
      (7)      ker je treba oblikovati pogoje za dovoljeno primerjalno oglaševanje, kar se tiče primerjav, da bi določili, katere prakse
         v zvezi s primerjalnim oglaševanjem lahko povzročajo izkrivljanje konkurence, škodijo konkurentom in škodljivo vplivajo na
         izbiro potrošnikov; ker morajo taki pogoji za dovoljeno oglaševanje zajemati tudi merila za objektivno primerjavo lastnosti
         blaga in storitev;

      […]
      (9)      ker je za preprečitev tega, da bi primerjalno oglaševanje uporabili v nasprotju s pravili o varstvu konkurence in nepošteno,
         naj bi bile dovoljene le primerjave med blagom oziroma storitvami, ki zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen;

      […]
      (11)      ker morajo biti pogoji za primerjalno oglaševanje kumulativno izpolnjeni in jih je treba spoštovati v celoti; […]
      [...]
      (13)      ker člen 5 […] [D]irektive […] 89/104/EGS […] dodeljuje izključne pravice imetniku registrirane blagovne znamke, vključno
         s pravico preprečevanja vsem tretjim strankam, da bi pri trgovanju uporabljale vsak znak, ki je enak ali podoben blagovni
         znamki, v zvezi z enakim blagom ali storitvami, ali če je to potrebno, celo v zvezi z drugim blagom;

      (14)      ker je vendarle lahko nujno, če naj bo primerjalno oglaševanje učinkovito, določiti identiteto blaga ali storitev konkurenta,
         se sklicevati na blagovno znamko ali trgovsko ime, katerega lastnik je konkurent;

      (15)      ker uporaba blagovne znamke ali trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ne krši te izključne pravice, če
         je v skladu s pogoji, določenimi v tej direktivi, torej če je cilj take uporabe le razločevanje med konkurenti in objektivno
         poudarjanje razlik;

      […]
      (19)      ker se šteje, da primerjava, ki predstavlja blago ali storitve kot imitacijo ali kopijo blaga ali storitev, ki imajo zaščiteno
         blagovno znamko ali trgovsko ime, ne izpolnjuje pogojev, ki jih je treba izpolniti za dovoljeno primerjalno oglaševanje“.

      9        Na podlagi člena 1 Direktive 84/450 je namen te zlasti določiti pogoje za dopustnost primerjalnega oglaševanja.

      10      V skladu s členom 2, točka 1, te direktive pomeni oglaševanje „kakršno koli obliko predstavitve v zvezi s trgovsko, poslovno,
         obrtno dejavnostjo ali svobodno poklicno dejavnostjo, katere namen je spodbujanje prodaje blaga ali storitev, vključno z nepremičninami,
         pravicami in obveznostmi“. V skladu s točko 2a istega člena primerjalno oglaševanje pomeni „vsako oglaševanje, ki izrecno
         ali z nakazovanjem določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja konkurent“.

      11      Člen 3a(1) navedene direktive določa:

      „Kar zadeva primerjavo, se dovoli primerjalno oglaševanje, če so izpolnjeni ti pogoji:
      a)      oglaševanje ni zavajajoče v skladu s členi 2(2), 3 in 7(1);
      […]
      d)      ne ustvarja zmede na trgu med oglaševalcem in konkurenti ali med blagovnimi znamkami, trgovskimi imeni, drugimi znaki razlikovanja,
         blagom ali storitvami oglaševalca in konkurentov;

      e)      ne diskreditira ali očrni blagovnih znamk, trgovskih imen, drugih znakov razlikovanja, blaga, storitev, dejavnosti ali razmer
         konkurenta;

      […]
      g)      se ne okorišča nepošteno z ugledom blagovne znamke, trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ali z navedbo
         porekla konkurenčnih izdelkov;

      h)      ne predstavlja blaga ali storitev kot imitacije ali kopije blaga ali storitev, ki imajo zaščiteno blagovno znamko ali trgovsko
         ime.“

       Nacionalna ureditev
      12      Določbe Direktive 89/104 so bile v nacionalno pravo prenesene z zakonom o znamkah iz leta 1994 (Trade Marks Act 1994). Prenos
         člena 5(1)(a) in (2) je bil zagotovljen s členom 10(1) in (3) tega zakona.

      13      Določbe člena 3a Direktive 84/450 so bile v nacionalno pravo prenesene s predpisi o nadzoru zavajajočega oglaševanja iz leta
         2000 (Control of Misleading Advertisements (Amendment) Regulations 2000 (SI 2000/914)), s katerimi je bil v predpise o nadzoru
         zavajajočega oglaševanja iz leta 1988 (Control of Misleading Advertisements (Amendment) Regulations 1988 (SI 1988/915)) vnesen
         nov člen 4A.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Družba L’Oréal in drugi so člani skupine L’Oréal, ki proizvaja in trži izbrane parfume. V Združenem kraljestvu so imetniki
         teh uglednih znamk, registriranih za parfume in druge dišave:

      –        znamk, ki se nanašajo na parfum Trésor:
      –        besedna znamka Trésor,
      –        besedna in figurativna znamka, ki jo sestavlja podoba parfumske stekleničke Trésor v pogledu od spredaj in s strani, na kateri
         je med drugim napis „Trésor“ (v nadaljevanju: znamka stekleničke Trésor),

      –        besedna in figurativna znamka, ki jo sestavlja podoba škatlice, v kateri se trži ta steklenička, v pogledu od spredaj, na
         kateri je med drugim napis Trésor (v nadaljevanju: znamka škatlice Trésor);

      –        znamk, ki se nanašajo na parfum Miracle:
      –        besedna znamka Miracle,
      –        besedna in figurativna znamka, ki jo sestavlja podoba parfumske stekleničke Miracle v pogledu od spredaj, na kateri je med
         drugim napis „Miracle“ (v nadaljevanju: znamka stekleničke Miracle),

      –        besedna in figurativna znamka, ki jo sestavlja podoba škatlice, v kateri se trži ta steklenička, v pogledu od spredaj, na
         kateri je med drugim napis „Miracle“ (v nadaljevanju: znamka škatlice Miracle);

      –        besedne znamke Anaïs-Anaïs;
      –        znamk, ki se nanašajo na parfum Noa:
      –        besedna znamka Noa Noa in
      –        besedne in figurativne znamke, sestavljene iz stiliziranega napisa besede „Noa“.
      15      Družbi Malaika in Starion v Združenem kraljestvu tržita imitacije izbranih parfumov serije „Creation Lamis“. Starion trži
         tudi imitacije izbranih parfumov serij „Dorall“ in „Stitch“.

      16      Seriji „Creation Lamis“ in „Dorall“ proizvaja družba Bellure.

      17      Serija „Creation Lamis“ med drugim zajema parfum La Valeur, ki je imitacija parfuma Trésor in katerega steklenička in škatlica
         sta na splošno podobni steklenički in škatlici zadnjenavedenega parfuma. Zajema tudi parfum Pink Wonder, ki je imitacija parfuma
         Miracle in katerega steklenička in škatlica sta na splošno podobni steklenički in škatlici zadnjenavedenega parfuma.

      18      Nikakor ni dvoma, da ta podobnost ni tolikšna, da bi lahko zavedla strokovnjake ali javnost.

      19      Serija „Dorall“ med drugim zajema parfum Coffret d’Or, ki je imitacija parfuma Trésor in katerega steklenička in škatlica
         sta deloma podobni steklenički in škatlici zadnjenavedenega parfuma.

      20      Škatlice parfumov serije „Stitch“, ki so preprostega videza, v ničemer niso podobne stekleničkam in škatlicam parfumov, ki
         jih tržijo družba L’Oréal in drugi.

      21      Družbi Malaika in Starion v okviru trženja parfumov serij „Creation Lamis“, „Dorall“ in „Stitch“ uporabljata primerjalne sezname,
         ki jih pošljeta prodajalcem na drobno in na katerih je navedena besedna znamka izbranega parfuma, katerega imitacija je trženi
         parfum (v nadaljevanju: primerjalni seznami).

      22      Družba L’Oréal in drugi so pri High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, proti družbam Bellure, Malaika
         in Starion vložili tožbo zaradi kršitev blagovne znamke.

      23      Družba L’Oréal in drugi so trdili, prvič, da uporaba primerjalnih seznamov pomeni kršitev pravic, ki izhajajo iz njenih besednih
         znamk Trésor, Miracle, Anaïs-Anaïs in Noa ter njihovih besednih in figurativnih znamk Noa, kršitev, ki je s členom 10(1) zakona
         o znamkah iz leta 1994 prepovedana.

      24      Trdili so, drugič, da imitacija stekleničk in škatlic njihovih proizvodov ter prodaja parfumov v teh embalažah pomeni kršitev
         pravic, ki izhajajo zlasti iz njenih besednih znamk Trésor in Miracle ter iz njihovih besednih in figurativnih znamk stekleničke
         Trésor, škatlice Trésor, stekleničke Miracle in škatlice Miracle, kar je v nasprotju s členom 10(3) zakona o znamkah iz leta
         1994.

      25      High Court je s sodbo z dne 4. oktobra 2006 ugodilo zahtevku, ki je temeljil na členu 10(1) zakona o znamkah iz leta 1994.
         Nasprotno pa je zahtevku, ki je temeljil na členu 10(3) tega zakona ugodilo le v zvezi z znamkami škatlice Trésor in stekleničke
         Miracle.

      26      Tako družbi Malaika in Starion kot družba L’Oréal in drugi so se zoper to sodbo pritožili pri Court of Appeal (England & Wales)
         (Civil Division).

      27      Glede uporabe primerjalnih seznamov, na katerih so navedene besedne znamke, katerih imetniki so družba L’Oréal in drugi, torej
         seznamov, za katere zadnji štejejo, da pomenijo primerjalno oglaševanje v smislu Direktive 84/450, želi predložitveno sodišče
         izvedeti, ali se uporaba znamke konkurenta v okviru teh seznamov lahko prepove na podlagi člena 5(1)(a) Direktive 89/104.

      28      Če to drži, želi navedeno sodišče izvedeti, ali bi bila lahko taka uporaba kljub temu dovoljena na podlagi člena 6(1)(b) Direktive
         89/104. Ker v zvezi s tem predložitveno sodišče meni, da uporaba znamke konkurenta v primerjalnem oglaševanju zadosti določbam
         člena 6 Direktive 89/104, če se z navedenim oglaševanjem spoštuje člen 3a Direktive 84/450, meni tudi, da za odločitev v zadevi
         v glavni stvari potrebuje razlago zadnje določbe.

      29      Glede uporabe škatlic in stekleničk, podobnih škatlicam in stekleničkam izbranih parfumov, ki jih tržijo družba L’Oréal in
         drugi, se predložitveno sodišče sprašuje glede pojma „nepošteno okoriščanje“ v smislu člena 5(2) Direktive 89/104.

      30      V teh okoliščinah je Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja:

      „1.      Kadar trgovec v oglasu za lastno blago in storitve uporabi registrirano blagovno znamko, katere imetnik je konkurent, zato
         da primerja značilnosti (in zlasti vonj) blaga, ki ga prodaja, z značilnostmi (in zlasti vonjem) blaga, ki ga pod to znamko
         prodaja konkurent, ne da bi povzročal zmedo ali drugače ogrozil bistvene naloge blagovne znamke kot označbe porekla, ali je
         ta uporaba zajeta s členom 5(1)(a) in 5(1)(b) Direktive 89/104?

      2.      Kadar trgovec med prodajo uporabi (zlasti na primerjalnem seznamu) znano registrirano blagovno znamko zato, da bi navedel
         značilnosti svojega proizvoda (zlasti vonja), in sicer tako, da:

      a)      ne povzroči verjetnosti zmede;
      b)      ne vpliva na prodajo proizvodov pod znano registrirano znamko;
      c)      ne ogrozi bistvene naloge registrirane blagovne znamke kot zagotovila izvora in ne škodi ugledu te znamke niti z očrnjenjem
         njene podobe niti z […] oslabitvijo niti kakor koli drugače;

      d)      ima to pomembno vlogo pri promociji proizvoda trgovca,
      ali je ta uporaba zajeta s členom 5(1)(a) Direktive 89/104?
      3.      Kakšen je v okviru člena 3a(g) [Direktive 84/450] pomen izraza „okorišča nepošteno z“, in zlasti, ali se trgovec, kadar na
         primerjalnem seznamu primerja svoj proizvod s proizvodom znane blagovne znamke, nepošteno okorišča z ugledom znane blagovne
         znamke?

      4.      Kakšen je v okviru člena 3a(h) navedene direktive pomen izraza „predstavljanje blaga ali storitev kot imitacije ali kopije“,
         in predvsem, ali se ta izraz nanaša na primer, ko stranka, ne da bi povzročala zmedo oziroma zavajala, le po resnici pove,
         da je glavna značilnost (vonj) njenega proizvoda podobna glavni značilnosti znanega proizvoda, ki je zaščiten z blagovno znamko?

      5.      Kadar trgovec uporablja znak – ki je podoben ugledni registrirani blagovni znamki, vendar ta znak blagovni znamki ni podoben
         tako, da bi povzročal zmedo – tako, da:

      a)      ne zmanjša ali ogroža bistvene funkcije registrirane blagovne znamke;
      b)      ne očrni registrirane blagovne znamke ali njenega ugleda oziroma ne obstaja tveganje za to;
      c)      ne zmanjšuje prodaje lastnika blagovne znamke;
      d)      lastnik blagovne znamke ni prikrajšan za ugodnosti pri promociji, ohranjanju ali povečanju vrednosti njegove blagovne znamke;
      e)      vendar ima trgovec zaradi uporabe njegovega znaka, ker je podoben registrirani znamki, tržne ugodnosti,
      ali to pomeni, da se „okorišča nepošteno“ z ugledom registrirane znamke v smislu člena 5(2) [Direktive 89/104]?“
       Vprašanja za predhodno odločanje
      31      Tako kot je pojasnilo predložitveno sodišče, se vprašanja od prvega do četrtega o razlagi člena 5(1) Direktive 89/104 in člena
         3a(1) Direktive 84/450 nanašajo na uporabo – s strani toženih strank v postopku v glavni stvari – besednih znamk, katerih
         imetniki so družba L’Oréal in drugi, na primerjalnih seznamih, medtem ko se peto vprašanje o razlagi člena 5(2) Direktive
         89/104 nanaša na uporabo škatlic in stekleničk, podobnih škatlicam in stekleničkam izbranih parfumov, ki jih tržijo družba
         L’Oréal in drugi, ki so zaščitene z besednimi in figurativnimi znamkami. Ker pa se zadnja določba lahko uporabi tudi za uporabo
         navedenih znamk z zadevnih primerjalnih seznamov, je treba najprej odgovoriti na peto vprašanje.

       Peto vprašanje
      32      S petim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2) Direktive 89/104 razlagati tako, da se
         lahko domneva, da se tretja oseba, ki uporablja znak, ki je podoben ugledni znamki, nepošteno okorišča z znamko, v smislu
         te določbe, kadar mu ta uporaba daje ugodnosti za trženje izdelkov ali storitev, vendar pa to v javnosti ne povzroči verjetnosti
         zmede ali povzroči škode oziroma tveganja za povzročitev škode znamki ali njenemu imetniku.

      33      Za uvod je treba poudariti, da pravni in dejanski okvir določi predložitveno sodišče, tako da ni naloga Sodišča, da ponovno
         odloča o presoji dejanskega stanja (glej v tem smislu sodbi z dne 13. novembra 2003 v zadevi Neri, C-153/02, Recueil, str. I-13555,
         točki 34 in 35, in z dne 17. julija 2008 v zadevi ASM Brescia, C-347/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 28). Zato – čeprav
         bi se, kot trdi vlada Združenega kraljestva, lahko na prvi pogled zdelo malo verjetno, da uporaba s strani tretjih oseb znamki
         podobnega znaka za trženje proizvodov, ki so imitacija proizvodov, za katere je bila ta znamka registrirana, prinaša ugodnosti
         pri trženju tretjih oseb, ne da bi hkrati škodila podobi ali trženju proizvodov, ki jih ta znamka označuje – je Sodišče vezano
         na to trditev predložitvenega sodišča.

      34      Odstavek 2 člena 5 Direktive 89/104 v korist uglednih znamk določa obsežnejše varstvo od določenega v odstavku 1. Poseben
         pogoj tega varstva je neutemeljena uporaba znaka, ki je enak ali podoben registrirani znamki, s katero se nepošteno izkorišča
         ali oškoduje razlikovalni značaj ali ugled te znamke oziroma bi se izkoriščal ali oškodoval njen razlikovalni značaj ali ugled
         (glej v tem smislu sodbe z dne 22. junija 2000 v zadevi Marca Mode, C-425/98, Recueil, str. I-4861, točka 36; z dne 23. oktobra 2003
         v zadevi Adidas-Salomon in Adidas Benelux, C‑408/01, Recueil, str. I-12537, točka 27, in z dne 10. aprila 2008 v zadevi adidas
         in adidas Benelux, C‑102/07, ZOdl., str. I‑2439, točka 40, in glede člena 4(4)(a) Direktive 89/104 sodbo z dne 27. novembra 2008
         v zadevi Intel Corporation, C‑252/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 26).

      35      Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da se člen 5(2) Direktive 89/104 uporablja tudi v zvezi s proizvodi in storitvami, ki so
         enaki ali podobni proizvodom in storitvam, za katere je znamka registrirana (glej v tem smislu sodbo z dne 9. januarja 2003
         v zadevi Davidoff, C-292/00, Recueil, str. I-389, točka 30, ter zgoraj navedeni sodbi Adidas-Salomon in Adidas Benelux, točke
         od 18 do 22, in adidas in adidas Benelux, točka 37).

      36      Morebitne kršitve iz člena 5(2) Direktive so posledica nekolikšne podobnosti med znamko in znakom, zaradi katere upoštevna
         javnost med njima vzpostavi zvezo, čeprav ju ne zamenjuje. Ne zahteva se torej, da je stopnja podobnosti med znamko z ugledom
         in znakom, ki ga uporabljajo tretje osebe, taka, da bi pri upoštevni javnosti nastala verjetnost zmede. Zadostuje, da upoštevna
         javnost zaradi stopnje podobnosti med znamko z ugledom in znakom začne znak povezovati z znamko (glej zgoraj navedeni sodbi
         Adidas-Salomon in Adidas Benelux, točki 29 in 31, in adidas in adidas Benelux, točka 41).

      37      Obstoj take zveze pri upoštevni javnosti pomeni nujen pogoj, ki pa sam po sebi ne zadostuje za ugotovitev obstoja ene od kršitev,
         zoper katere je s členom 5(2) Direktive 89/104 zagotovljeno varstvo v korist uglednih znamk (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Intel Corporation, točki 31 in 32).

      38      Te kršitve so, prvič, oškodovanje razlikovalnega značaja znamke, drugič, oškodovanje ugleda te znamke in, tretjič, izkoriščanje
         razlikovalnega značaja ali ugleda navedene znamke (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Intel Corporation, točka 27).

      39      Oškodovanje razlikovalnega značaja prejšnje znamke – pri čemer se to oškodovanje označuje tudi z besedami „oslabitev“, „izpodjedanje“
         ali „zabris“ – obstaja, če je sposobnost te znamke – da proizvode ali storitve, za katere je registrirana in za katere se
         uporablja, označuje tako, kot da izvirajo od imetnika navedene znamke – oslabljena, ker uporaba poznejše znamke povzroči razpršitev
         identitete prejšnje znamke in njene razpoznavne moči v javnosti. Tako je zlasti takrat, kadar prejšnja znamka, ki je izzvala
         takojšne povezovanje s proizvodi ali storitvami, za katere je registrirana, tega ne more več povzročiti (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Intel Corporation, točka 29).

      40      Kar zadeva škodo, povzročeno ugledu znamke, kar se označuje tudi z besedama „očrnjenje“ ali „razvrednotenje“, ta škoda nastane,
         če javnost zazna proizvode ali storitve, za katere tretje osebe uporabljajo enak ali podoben znak tako, da se zmanjša privlačnost
         znamke. Tveganje za nastanek te škode lahko izhaja zlasti iz dejstva, da imajo proizvodi ali storitve, ki jih ponujajo tretje
         osebe, lastnost ali značilnost, zaradi katere lahko negativno vplivajo na podobo znamke.

      41      Kar zadeva pojem „nepošteno izkoriščanje razlikovalnega značaja ali ugleda znamke“, kar se označuje tudi z besednima zvezama
         „obešanje na ugled“ in „free-riding“, se ta pojem ne nanaša na oškodovanje znamke, temveč na prednosti, ki jih imajo tretje
         osebe z uporabo enakega ali podobnega znaka. Vključuje zlasti primere, v katerih se zaradi prenosa podobe znamke ali značilnosti,
         ki jih podoba prikazuje, na proizvode, na katere se nanaša enak ali podoben znak, pojavi očitno izkoriščanje z obešanjem na
         ugled ugledne znamke.

      42      Že ena od teh treh kršitev zadošča za uporabo člena 5(2) Direktive 89/104 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Intel Corporation,
         točka 28).

      43      Iz tega izhaja, da se korist, ki jo ima tretja oseba zaradi razlikovalnega značaja ali ugleda znamke, lahko izkaže za nepošteno,
         čeprav se z uporabo enakega ali podobnega znaka ne oškoduje niti razlikovalni značaj niti ugled znamke oziroma, splošneje,
         imetnik te znamke.

      44      Za ugotovitev, ali se z uporabo nepošteno izkorišča razlikovalni značaj ali ugled znamke, je treba opraviti celovito presojo,
         ki upošteva vse ustrezne dejavnike obravnavanega primera, predvsem pa intenzivnost ugleda ter stopnjo razlikovalnega značaja
         znamke, stopnjo podobnosti med nasprotujočima si znamkama ter naravo in stopnjo bližine zadevnih proizvodov ali storitev.
         V zvezi z intenzivnostjo ugleda in stopnjo razlikovalnega značaja znamke je Sodišče že razsodilo, da večja ko bosta razlikovalni
         značaj in ugled te znamke, lažje bo sprejeti obstoj kršitve. Iz sodne prakse prav tako izhaja, da hitreje in močneje ko se
         ob znaku sproži misel na znamko, večje je tveganje, da sedanja ali prihodnja uporaba znaka nepošteno izkorišča ali oškoduje
         razlikovalni značaj ali ugled znamke (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Intel Corporation, točke od 67 do 69).

      45      Poleg tega je treba poudariti, da se v okviru te celovite presoje lahko, odvisno od primera, upošteva tudi obstoj tveganja
         oslabitve ali očrnjenja znamke.

      46      V obravnavani zadevi ni dvoma, da družbi Malaika in Starion škatlice in stekleničke, ki so podobne uglednim znamkam, ki so
         jih registrirali družba L’Oréal in drugi, uporabljata za trženje parfumov, ki so imitacija „nižjega cenovnega razreda“ luksuznih
         parfumov, za katere so navedene znamke registrirane in za katere se uporabljajo.

      47      V zvezi s tem je predložitveno sodišče ugotovilo zvezo med nekaterimi embalažami, ki jih uporabljata družbi Malaika in Starion,
         na eni strani in nekaterimi znamkami, ki se nanašajo na škatlice in stekleničke in katerih imetniki so družba L’Oréal in drugi,
         na drugi strani. Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da ta zveza daje toženim strankam v postopku v glavni stvari
         tržne ugodnosti. Iz predložitvene odločbe je prav tako razvidno, da je podobnost med navedenimi znamkami in proizvodi, ki
         jih tržita družbi Malaika in Starion namerna, in sicer zato, da bi v javnosti prišlo do povezovanja med izbranimi parfumi
         in njihovimi imitacijami, da bi se tako olajšalo trženje zadnjih.

      48      Predložitveno sodišče bo moralo pri splošni presoji, ki jo bo moralo opraviti za ugotovitev, ali gre v teh okoliščinah za
         nepošteno izkoriščanje razlikovalnega značaja ali ugleda znamke, med drugim upoštevati dejstvo, da je namen uporabe škatlic
         in stekleničk, podobnih škatlicam in stekleničkam imitiranih parfumov, pridobitev ugodnosti pri oglaševanju zaradi razlikovalnega
         značaja in ugleda znamk, pod katerimi se tržijo ti parfumi.

      49      V zvezi s tem je treba pojasniti, da kadar se tretja oseba skuša z uporabo ugledni znamki podobnega znaka obesiti na njen
         ugled – in sicer zaradi pridobitve ugodnosti zaradi njene privlačnosti, ugleda in veljave ter zaradi izkoriščanja tržnih prizadevanj
         imetnika znamke za ustvarjenje in ohranitev podobe te znamke brez kakršnega koli finančnega nadomestila in brez tovrstnega
         truda – je treba koristi, ki nastanejo zaradi te uporabe, šteti za nepošteno izkoriščanje razlikovalnega značaja in ugleda
         navedene znamke.

      50      Glede na zgoraj navedeno je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2) Direktive 89/104 razlagati tako, da
         se za obstoj nepoštenega izkoriščanja razlikovalnega značaja ali ugleda znamke v smislu te določbe ne zahteva niti obstoj
         verjetnosti zmede niti obstoj tveganja oškodovanja razlikovalnega značaja ali ugleda znamke oziroma, splošneje, imetnika te
         znamke. Koristi, ki jih imajo tretje osebe zaradi uporabe znaka, ki je podoben ugledni znamki, so te tretje osebe pridobile
         nepošteno, kadar se skušajo s to uporabo obesiti na ugled ugledne znamke zaradi pridobitev ugodnosti njene privlačnosti, ugleda
         in njene veljave ter brez finančnega nadomestila izkoristiti tržna prizadevanja imetnika znamke za ustvarjenje in ohranitev
         njene podobe.

       Prvo in drugo vprašanje
      51      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 5(1)(a) ali (b) Direktive 89/104 razlagati tako, da lahko
         imetnik registrirane znamke tretjim osebam v primerjalnem oglaševanju prepove uporabo znaka, ki je enak znamki za enako blago
         ali storitve, za katere je registrirana znamka, kadar ta uporaba ne more ogroziti bistvene naloge blagovne znamke kot označbe
         porekla blaga ali storitev. Z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti skupaj s prvim, pa v bistvu sprašuje, ali imetnik
         ugledne znamke lahko nasprotuje tej uporabi na podlagi člena 5(1)(a), kadar ta uporaba ne more oškodovati znamke ali ogroziti
         katere od njenih funkcij, vendar pa je vseeno pomembna za promocijo blaga ali storitev tretjih oseb.

      52      Za uvod je treba poudariti, da se primerjalni seznami, kakršni so v postopku v glavni stvari, lahko štejejo za primerjalno
         oglaševanje. Na podlagi člena 2, točka 1, Direktive 84/450 namreč oglaševanje pomeni kakršnokoli obliko predstavitve v zvezi
         s trgovsko, poslovno, obrtno dejavnostjo ali svobodno poklicno dejavnostjo, katere namen je spodbujanje prodaje blaga ali
         storitev. V skladu z navedenim členom 2, točka 2a, je treba tako oglaševanje opredeliti kot primerjalno, če izrecno ali z
         nakazovanjem določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja konkurent. Glede na te posebno široke
         opredelitve se lahko primerjalno oglaševanje pojavi v zelo različnih oblikah (glej v tem smislu sodbe z dne 25. oktobra 2001
         v zadevi Toshiba Europe, C-112/99, Recueil, str. I‑7945, točki 28 in 31; z dne 8. aprila 2003 v zadevi Pippig Augenoptik,
         C‑44/01, Recueil, str. I‑3095, točka 35; z dne 19. aprila 2007 v zadevi De Landtsheer Emmanuel, C‑381/05, ZOdl., str. I‑3115,
         točka 16, in z dne 12. junija 2008 v zadevi O2 Holdings in O2 (UK), C‑533/06, ZOdl., str. I-4231, točka 42).

      53      Poleg tega je Sodišče že presodilo, da je treba dejstvo, da oglaševalec pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, ki je enak
         ali podoben znamki konkurenta, da bi določil identiteto blaga ali storitev, ki jih konkurent ponuja, razumeti kot uporabo
         za samo blago ali storitve oglaševalca v smislu člena 5(1) in (2) Direktive 89/104. Taka uporaba se torej, odvisno od primera,
         lahko prepove na podlagi teh določb (glej zgoraj navedeno sodbo O2 Holdings in O2 (UK), točki 36 in 37).

      54      Vendar pa je Sodišče pojasnilo, da imetnik registrirane znamke nima pravice tretji osebi prepovedati, da pri primerjalnem
         oglaševanju, ki izpolnjuje vse pogoje za dopustnost iz navedenega člena 3a(1) Direktive 84/450, uporabi znak, enak ali podoben
         tej znamki (glej zgoraj navedeno sodbo O2 Holdings in O2 (UK), točki 45 in 51).

      55      Prav tako je treba poudariti, da ni dvoma, da sta družbi Malaika in Starion na primerjalnih seznamih parfumov uporabili besedne
         znamke Trésor, Miracle, Anaïs-Anaïs in Noa, ki so jih registrirali družba L’Oréal in drugi, in ne znake, ki bi bili zgolj
         podobni tem znamkam. Poleg tega so bile uporabljene za proizvode, enake tistim, za katere so bile registrirane navedene znamke,
         in sicer parfume.

      56      Ta uporaba spada na področje uporabe člena 5(1)(a) Direktive 89/104, in ne na področje uporabe člena 5(1)(b).

      57      Na podlagi člena 5(1), prvi stavek, Direktive 89/104 registrirana znamka podeljuje imetniku izključne pravice. V skladu s
         členom 5(1)(a) te direktive ta izključna pravica imetniku dovoljuje, da tretjim osebam prepove, da brez njegovega dovoljenja
         v gospodarskem prometu uporabijo katerikoli znak, ki je enak znamki, za enako blago ali storitve, za katere je registrirana
         znamka.

      58      Sodišče je že presodilo, da je bila izključna pravica iz člena 5(1)(a) Direktive 89/104 dana zato, da imetnik znamke lahko
         zavaruje svoje posebne interese kot imetnik znamke, in sicer zato, da se zagotovi, da znamka lahko opravi svoje naloge, in
         da mora biti zato izvrševanje teh pravic pridržano za primere, v katerih uporaba znaka s strani tretjega vpliva ali lahko
         vpliva na naloge znamke (sodbe z dne 12. novembra 2002 v zadevi Arsenal Football Club, C‑206/01, Recueil, str. I‑10273, točka
         51; z dne 16. novembra 2004 v zadevi Anheuser‑Busch, C‑245/02, ZOdl., str. I-10989, točka 59, in z dne 25. januarja 2007 v
         zadevi Adam Opel, C‑48/05, ZOdl., str. I‑1017, točka 21). Med te naloge ne spada samo bistvena naloga znamke potrošniku jamčiti
         za poreklo proizvoda ali storitve, ampak tudi druge, zlasti zagotavljanje kakovosti zadevnega proizvoda ali storitve, sporočanje,
         investiranje ali oglaševanje.

      59      Varstvo, podeljeno s členom 5(1)(a) Direktive 89/104, je tako obsežnejše od določenega v členu 5(1)(b), za katerega uporabo
         se zahteva obstoj verjetnosti zmede in torej možnosti vplivanja na bistvene naloge znamke (glej v tem smislu zgoraj navedeni
         sodbi Davidoff, točka 28, in O2 Holdings in O2 (UK), točka 57). Na podlagi desete uvodne izjave Direktive 89/104 je namreč
         varstvo, ki ga zagotovi registrirana znamka, absolutno v primeru enakosti znamke in znaka ter blaga ali storitev, medtem ko
         v primeru podobnosti med znamko in znakom ter blagom ali storitvami verjetnost zmede pomeni poseben pogoj takšnega varstva.

      60      Iz sodne prakse, navedene v točki 58 te sodbe, izhaja, da imetnik znamke na podlagi člena 5(1)(a) Direktive 89/104 ne more
         nasprotovati uporabi znamki enakega znaka, če ta uporaba ne more oškodovati nobene od nalog te znamke (glej tudi zgoraj navedeni
         sodbi Arsenal Football Club, točka 54, in Adam Opel, točka 22).

      61      Sodišče je tako že presodilo, da so nekatere vrste uporabe zgolj v opisne namene izključene s področja uporabe člena 5(1) Direktive 89/104,
         saj ne vplivajo na nobenega od interesov, ki so varovani s to določbo, in se torej zanje ne uporablja pojem uporabe v smislu
         te določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2002 v zadevi Hölterhoff, C-2/00, Recueil, str. I-4187, točka 16).

      62      V zvezi s tem pa je treba pojasniti, da so okoliščine, opisane v postopku v glavni stvari, bistveno drugačne od okoliščin
         v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Hölterhoff, ker besedne znamke, katerih imetniki so družba L’Oréal
         in drugi, s primerjalnih seznamov, ki jih širita družbi Malaika in Starion, nimajo le opisnega namena, temveč tudi oglaševalski.

      63      Predložitveno sodišče mora presoditi, ali v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, uporaba znamk, katerih imetniki
         so družba L’Oréal in drugi, lahko vpliva na naloge teh znamk, kakršne so zlasti naloge sporočanja, investiranja ali oglaševanja.

      64      Poleg tega je zato, ker je to sodišče ugotovilo, da imajo navedene znamke ugled, njihova uporaba na primerjalnih seznamih
         lahko prepovedana tudi na podlagi člena 5(2) Direktive 89/104, za katerega uporabo se ne zahteva nujno, kot je bilo ugotovljeno
         v točki 50 te sodbe, obstoj tveganja oškodovanja znamke ali njenega imetnika, če ima tretja oseba neupravičene koristi zaradi
         uporabe te znamke.

      65      Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(1)(a) Direktive 89/104 razlagati
         tako, da lahko imetnik registrirane znamke tretjim osebam v primerjalnem oglaševanju prepove uporabo znaka, ki ne izpolnjuje
         vseh pogojev za dopustnost iz navedenega člena 3a(1) Direktive 84/450, znaka, ki je enak znamki za enako blago ali storitve,
         za katere je registrirana znamka, kadar ta uporaba ne more ogroziti bistvene naloge blagovne znamke kot označbe porekla blaga
         ali storitev, pod pogojem, da ta uporaba vpliva ali lahko vpliva na naloge znamke.

       Tretje in četrto vprašanje
      66      S tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba
         člen 3a(1) Direktive 84/450 razlagati tako, da se oglaševalec – če z uporabo primerjalnega seznama, ne da bi povzročal zmedo
         ali zavajal, navede, da je glavna značilnost njegovega proizvoda podobna glavni značilnosti proizvoda, ki se trži pod ugledno
         znamko in katerega imitacija je proizvod oglaševalca – nepošteno okorišča z ugledom navedene znamke v smislu člena 3a(1)(g)
         ali predstavlja „blago ali storitev kot imitacijo ali kopijo“ v smislu navedenega člena 3a(1)(h).

      67      V členu 3a Direktive 84/450 so v odstavku 1, od (a) do (h), našteti pogoji, ki morajo biti kumulativno izpolnjeni, da se dovoli
         primerjalno oglaševanje.

      68      S temi pogoji je določeno tehtanje različnih interesov, ki so lahko prizadeti z dovolitvijo primerjalnega oglaševanja. Tako
         je iz povezanega branja druge, sedme in devete uvodne izjave Direktive 97/55 razvidno, da je namen tega člena 3a spodbuditev
         konkurence med dobavitelji blaga in storitev v korist potrošnikov, s čimer se konkurentom omogoči objektivno prikazati odlike
         različnih primerljivih izdelkov in se hkrati prepovejo prakse, ki lahko povzročajo izkrivljanje konkurence, škodijo konkurentom
         in škodljivo vplivajo na izbiro potrošnikov.

      69      Iz tega izhaja, da je treba pogoje, ki so našteti v navedenem členu 3a(1), razlagati kar najmilejše, tako da se omogoči oglaševanje
         z objektivno primerjavo lastnosti blaga ali storitev (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo De Landtsheer Emmanuel, točka
         35 in navedena sodna praksa), pri čemer pa je treba zagotoviti, da se primerjalno oglaševanje ne uporabi v nasprotju s pravili
         o varstvu konkurence in nepošteno ali tako, da škodi interesom potrošnikov.

      70      Kar zadeva, konkretneje, uporabo znamke konkurenta pri primerjalnem oglaševanju, je s členom 3a(1) Direktive 84/450 ta uporaba
         odvisna od izpolnitve štirih posebnih pogojev, določenih v odstavku 1(d), (e), (g) in (h). Tako se zahteva tudi, da uporaba
         znamke ne ustvarja verjetnosti zmede, ne diskreditira ali očrni znamke, se ne okorišča nepošteno z ugledom blagovne znamke
         in ne predstavlja blaga ali storitev kot imitacije ali kopije blaga ali storitev, ki imajo znamko.

      71      Kot je razvidno iz uvodnih izjav od trinajste do petnajste Direktive 97/55, je namen teh pogojev uskladiti na eni strani interes
         imetnika znamke, da se mu zagotovi varstvo njegove izključne pravice, ter na drugi strani interes konkurentov tega imetnika
         in interes potrošnikov, da imajo na voljo učinkovito primerjalno oglaševanje, s katerim se objektivno poudarijo razlike med
         ponujenim blagom in storitvami.

      72      Iz tega izhaja, da je uporaba znamke konkurenta v primerjalnem oglaševanju s pravom Skupnosti dopuščena, kadar pomeni tako
         objektivno poudarjanje razlik, katerega namen ali posledica niso položaji nelojalne konkurence, kot so opisani zlasti v členu
         3a(1)(d), (e), (g) in (h) Direktive 84/450 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pippig Augenoptik, točka 49).

      73      Glede, prvič, člena 3a(1)(h) Direktive 84/450, na podlagi katerega primerjalno oglaševanje ne sme predstavljati blaga ali
         storitev kot imitacije ali kopije blaga ali storitev, ki imajo zaščiteno blagovno znamko ali trgovsko ime, je treba ugotoviti,
         da je iz besedila te določbe in iz devetnajste uvodne izjave Direktive 97/55 jasno razvidno, da se ta pogoj ne uporablja le
         za ponarejene proizvode, temveč tudi za vsako imitacijo ali kopijo.

      74      Poleg tega iz sistematične razlage člena 3a(1)(h) Direktive 84/450 izhaja, da se s tem členom ne zahteva niti obstoj zavajajoče
         narave primerjalnega oglaševanja niti obstoj verjetnosti zmede. Neobstoj take narave in tega tveganja sta namreč neodvisna
         pogoja za dovolitev primerjalnega oglaševanja, ki sta določena v navedenem členu 3a(1)(a) in (d).

      75      Poseben namen pogoja, določenega v členu 3a(1)(h) Direktive 84/450, je prepoved oglaševalcu, da pri primerjalnem oglaševanju
         navede dejstvo, da so proizvodi ali storitve, ki jih trži, imitacija ali kopija proizvodov ali storitev, za katere je registrirana
         znamka. V zvezi s tem, kot je v točki 84 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, niso prepovedana le oglasna
         sporočila, ki izrecno opozarjajo na imitacijo ali kopijo, temveč tudi tista, ki glede na celovito predstavitev in gospodarske
         okoliščine obravnavanega primera javnosti, na katero je oglaševanje naslovljeno, lahko prenašajo tak vtis.

      76      Ni dvoma, da je namen in posledica primerjalnih seznamov, ki so predmet postopka v glavni stvari, da zadevni javnosti prikažejo
         izviren parfum, glede katerega se parfumi, ki jih tržita družbi Malaika in Starion, štejejo za imitacijo. Ti seznami potrjujejo
         tudi dejstvo, da zadnjenavedeni parfumi pomenijo imitacijo parfumov, ki se tržijo pod nekaterimi znamkami, katerih imetniki
         so družba L’Oréal in drugi, in so zato proizvodi, ki jih oglaševalec trži kot imitacijo proizvodov, ki imajo zaščiteno blagovno
         znamko, v smislu člena 3a(1)(h) Direktive 84/450. Kot je v točki 88 sklepnih predlogov ugotovil generalni pravobranilec, v
         zvezi s tem ni pomembno, ali oglasno sporočilo opozarja, da gre za imitacijo proizvoda, ki ima zaščiteno blagovno znamko,
         v celoti ali le za imitacijo bistvene značilnosti tega proizvoda, tako kot v obravnavani zadevi vonja zadevnega proizvoda.

      77      Kar zadeva, drugič, člen 3a(1)(g) Direktive 84/450, na podlagi katerega se primerjalno oglaševanje ne sme nepošteno okoriščati
         z ugledom blagovne znamke, je treba ugotoviti, da pojem „nepošteno okoriščanje“ s tem ugledom, ki se uporablja tako v navedeni
         določbi kot tudi v členu 5(2) Direktive 89/104, je treba ob upoštevanju uvodnih izjav od trinajste do petnajste Direktive
         97/55, načeloma sprejeti enako razlago (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo O2 Holdings in O2 (UK), točka 49).

      78      Ker je bilo v točki 76 ugotovljeno, da so na primerjalnih seznamih, ki jih uporabljajo tožene stranke v postopku v glavni
         stvari, predstavljeni parfumi, ki jih te tržijo kot imitacijo ali kopijo proizvodov, ki imajo zaščiteno blagovno znamko, v
         smislu člena 3a(1)(h) Direktive 84/450, je treba tretje vprašanje razumeti tako, da se z njim želi izvedeti, ali je v teh
         okoliščinah korist, ki izvira iz uporabe navedenih seznamov, pridobljena neupravičeno v smislu navedenega člena 3a(1)(g).

      79      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da kadar je primerjalno oglaševanje – s katerim se predstavljajo proizvodi oglaševalca kot
         imitacija proizvoda z blagovno znamko – v skladu z Direktivo 84/450 opredeljeno, kot da je v nasprotju z lojalno konkurenco
         in torej nezakonito, je korist, ki jo ima oglaševalec zaradi takega oglaševanja, rezultat nelojalne konkurence in jo je treba
         zato šteti za neupravičeno pridobljeno.

      80      Zato je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3a(1) Direktive 84/450 razlagati tako, da oglaševalec,
         ki pri primerjalnem oglaševanju izrecno ali implicitno navede, da je proizvod, ki ga trži, imitacija proizvoda z ugledno znamko,
         predstavlja „blago ali storitev kot imitacijo ali kopijo“ v smislu tega člena 3a(1)(h). Korist, ki jo ima oglaševalec zaradi
         takega nezakonitega primerjalnega oglaševanja, je treba šteti za „neupravičeno korist“ na podlagi ugleda te znamke v smislu
         člena 3a(1)(g).

       Stroški
      81      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 5(2) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi
            znamkami je treba razlagati tako, da se za obstoj nepoštenega izkoriščanja razlikovalnega značaja ali ugleda znamke v smislu
            te določbe ne zahteva niti obstoj verjetnosti zmede niti obstoj tveganja oškodovanja razlikovalnega značaja ali ugleda znamke
            oziroma, splošneje, imetnika te znamke. Koristi, ki jih imajo tretje osebe zaradi uporabe znaka, ki je podoben ugledni znamki,
            so te tretje osebe pridobile nepošteno, kadar se skušajo s to uporabo obesiti na ugled ugledne znamke zaradi pridobitev ugodnosti
            njene privlačnosti, ugleda in njene veljave ter brez finančnega nadomestila izkoristiti tržna prizadevanja imetnika znamke
            za ustvarjenje in ohranitev njene podobe.
      2)      Člen 5(1)(a) Direktive 89/104 je treba razlagati tako, da lahko imetnik registrirane znamke tretjim osebam v primerjalnem
            oglaševanju prepove uporabo znaka, ki ne izpolnjuje vseh pogojev za dopustnost iz člena 3a(1) Direktive Sveta 84/450/EGS z
            dne 10. septembra 1984 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55/ES Evropskega
            parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 1997, znaka, ki je enak znamki za enako blago ali storitve, za katere je registrirana
            znamka, kadar ta uporaba ne more ogroziti bistvene naloge blagovne znamke kot označbe porekla blaga ali storitev, pod pogojem,
            da ta uporaba vpliva ali lahko vpliva na naloge znamke.
      3)      Člen 3a(1) Direktive 84/450, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da oglaševalec, ki pri
            primerjalnem oglaševanju izrecno ali implicitno navede, da je proizvod, ki ga trži, imitacija proizvoda z ugledno znamko,
            predstavlja „blago ali storitev kot imitacijo ali kopijo“ v smislu tega člena 3a(1)(h). Korist, ki jo ima oglaševalec zaradi
            takega nezakonitega primerjalnega oglaševanja, je treba šteti za „neupravičeno korist“ na podlagi ugleda te znamke v smislu
            člena 3a(1)(g).
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 12. julija 1973. # Hauptzollamt Bremerhaven proti Massey-Ferguson GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Carinska vrednost. # Zadeva 8-73.