title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. novembra 2012.#Bank Handlowy w Warszawie SA in PPHU „ADAX“/Ryszard Adamiak proti Christianapol sp. z o.o.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Postopki zaradi insolventnosti – Pojem „končanje postopka“ – Možnost sodišča, ki odloča o sekundarnem postopku insolventnosti, da ugotavlja dolžnikovo insolventnost – Možnost uvedbe postopka likvidacije kot sekundarnega postopka, če je glavni postopek postopek „sauvegarde“.#Zadeva C-116/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 22. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 1346/2000 — Postopki zaradi insolventnosti — Pojem ‚končanje postopka‘ — Možnost sodišča, ki odloča o sekundarnem postopku insolventnosti, da ugotavlja dolžnikovo insolventnost — Možnost uvedbe postopka likvidacije kot sekundarnega postopka, če je glavni postopek postopek ‚sauvegarde‘“
      V zadevi C-116/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu (Poljska) z odločbo z dne 21. februarja 2011, ki je prispela na Sodišče 7. marca 2011, v postopku

         Bank Handlowy w Warszawie SA

         P.P.H.U. „ADAX“/Ryszard Adamiak

      proti

         Christianapol sp. z o.o.,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, J.-J. Kasel, M. Safjan, sodniki, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. marca 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Bank Handlowy w Warszawie SA Z. Skórczyński, pravni svetovalec,

               —

               za Christianapol sp. z o.o. M. Barłowski, pravni svetovalec, skupaj s P. Saignom in M. Le Berrom, odvetnikoma,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, M. Arciszewski in B. Czech, agenti,

               —

               za špansko vlado S. Centeno Huerta, agentka,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues, B. Beaupère-Manokha in N. Rouam, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin in A. Stobiecka-Kuik, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 24. maja 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4(1) in (2)(j) ter 27 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 788/2008 z dne 24. julija 2008 (UL L 213, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora glede predlogov družb Bank Handlowy w Warszawie SA (v nadaljevanju: Bank Handlowy) in P.P.H.U. „ADAX“/Ryszard Adamiak (v nadaljevanju: Adamiak), naj se na Poljskem uvede postopek insolventnosti proti družbi Christianapol sp. z.o.o., družbi poljskega prava, glede katere se je že prej začel postopek „sauvegarde“ (postopek sanacije) v Franciji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 2, 12, 19, 20 in 23 Uredbe je navedeno:

                        „(2)

                        Pravilno delovanje notranjega trga zahteva učinkovitost in uspešnost čezmejnih postopkov v primeru insolventnosti ter je zaradi uresničitve tega cilja potrebno sprejetje te uredbe, kar sodi na področje pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah v smislu člena 65 Pogodbe;

                  [...]

                        (12)

                        Ta uredba omogoča uvedbo glavnih postopkov v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov. Ti postopki imajo univerzalno področje uporabe s ciljem vključiti celotno dolžnikovo premoženje. Zaradi zaščite raznolikosti interesov ta uredba omogoča uvedbo sekundarnih postopkov v primeru insolventnosti, vzporedno z glavnimi postopki. Uvedba sekundarnih postopkov je mogoča v državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico. Učinki sekundarnih postopkov so omejeni na premoženje, ki se nahaja v navedeni državi. Obvezna pravila o koordinaciji z glavnimi postopki v primeru insolventnosti izpolnjujejo zahtevo po zagotavljanju enotnosti v Skupnosti;

                  [...]

                        (19)

                        Sekundarni postopki v primeru insolventnosti imajo lahko poleg zaščite lokalnih interesov različne namene. Lahko se pojavijo primeri, v katerih je dolžnikovo premoženje preveč kompleksno, da bi se upravljalo kot celota, ali so razlike v zadevnih pravnih sistemih tako velike, da bi razširitev učinkov prava države, v kateri je bil uveden postopek, v druge države, v katerih se nahaja premoženje, lahko povzročila težave. Iz tega razloga lahko upravitelj glavnih postopkov v primeru insolventnosti zahteva uvedbo sekundarnih postopkov, kadar je to potrebno zaradi uspešnega upravljanja s premoženjem;

                        (20)

                        Glavni in sekundarni postopki v primeru insolventnosti lahko prispevajo k uspešnemu unovčenju celotnega premoženja le pod pogojem usklajenosti vseh vzporednih nerešenih postopkov. […] Za zagotovitev vodilne vloge glavnih postopkov v primeru insolventnosti mora upravitelj takih postopkov imeti na voljo več možnosti interveniranja v sočasne nerešene sekundarne postopke v primeru insolventnosti. Na primer, mora imeti možnost predlagati načrt prestrukturiranja ali poravnave ali zaprositi za odložitev unovčenja premoženja v sekundarnih postopkih v primeru insolventnosti.

                  [...]

                        (23)

                        Ta uredba mora za zadeve, ki jih zajema, določiti enotne kolizijske norme, ki v okviru njihovega področja uporabe nadomeščajo nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava. Če ni določeno drugače, se mora uporabiti pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti (lex concursus). Ta kolizijska norma mora veljati za glavne postopke, pa tudi za lokalne. Lex concursus določa vse procesne in materialne posledice postopkov v primeru insolventnosti, za zadevne osebe in zadevna pravna razmerja. Ureja vse pogoje za uvedbo, vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti.“

               4

               Člen 1(1) Uredbe določa, da se ta uredba uporablja „za vse postopke v primeru insolventnosti, ki imajo za posledico delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja“.

               5

               „Postopki v primeru insolventnosti“ pomenijo v skladu s členom 2(a) Uredbe „vse postopke iz člena 1(1)“. V skladu z isto določbo so „[t]i postopki […] našteti v Prilogi A“.

               6

               Med postopki, ki so našteti v Prilogi A k Uredbi, je za Francijo naveden tudi postopek „sauvegarde“.

               7

               Člen 3 Uredbe določa:
               „1.   Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov registrirani sedež.
               2.   Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice.
               3.   Kadar so bili postopki v primeru insolventnosti uvedeni po odstavku 1, so vsi postopki, ki so bili pozneje uvedeni po odstavku 2, sekundarni. Ti slednji postopki morajo biti likvidacijski.
               [...]“

               8

               Člen 4 Uredbe določa:
               „1.   Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘.
               2.   Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
               [...]

                        (j)

                        pogoje in učinke končanja postopkov v primeru insolventnosti, zlasti s poravnavo;

                  [...]“

               9

               Člen 16 Uredbe določa načelo priznavanja postopkov v primeru insolventnosti:
               „1.   Vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3, se prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki.
               [...]“

               10

               Člen 25 Uredbe podrobneje določa področje uporabe tega načela na naslednji način:
               „1.   Odločbe sodišča, katerega odločba o uvedbi postopkov se prizna v skladu s členom 16, ki zadevajo vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti, in poravnave, ki jih je odobrilo navedeno sodišče, se prav tako priznajo brez kakršnih koli nadaljnjih formalnosti. [...]“

               11

               Člen 26 Uredbe določa izjemo od tega načela in dovoljuje, da lahko vsaka država članica zavrne priznanje postopkov v primeru insolventnosti, ki so bili uvedeni v drugi državi članici, kadar bi bile posledice takega priznanja „očitno v nasprotju z javnim redom navedene države, zlasti z njenimi temeljnimi načeli ali ustavnimi pravicami in svoboščinami posameznikov.“

               12

               Člen 27 Uredbe določa:
               „Če sodišče države članice uvede postopke iz člena 3(1), ki so priznani v drugi državi članici (glavni postopki), lahko sodišče navedene druge države članice, pristojno po členu 3(2), uvede sekundarne postopke v primeru insolventnosti, brez ugotavljanja dolžnikove insolventnosti v navedeni drugi državi. Ti slednji postopki morajo biti navedeni med [likvidacijskimi] postopki v Prilogi B. Njihove posledice se omejijo na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju navedene druge države članice.“

               13

               Členi 28 do 38 uredbe urejajo potek sekundarnih postopkov. Z namenom zagotoviti sodelovanje med glavnimi in sekundarnimi postopki, člen 31(1) določa dolžnost sodelovanja in posredovanja informacij med upraviteljem v glavnih postopkih in upraviteljem v sekundarnih postopkih.

               14

               Člen 33(1) Uredbe dopušča prekinitev sekundarnega postopka. Ta člen določa:
               „1.   Sodišče, ki je uvedlo sekundarne postopke, delno ali v celoti prekine postopek unovčenja po prejemu zahtevka upravitelja v glavnih postopkih, pod pogojem, da lahko v tem primeru od upravitelja v glavnih postopkih zahteva sprejetje kakršnih koli primernih ukrepov za zavarovanje interesov upnikov v sekundarnih postopkih in posameznih kategorij upnikov. Tak zahtevek upravitelja se lahko zavrne le, če prekinitev očitno ni v interesu upnikov v glavnih postopkih. Taka prekinitev postopka unovčenja se lahko odredi za največ tri mesece. Lahko se podaljša ali obnovi za enako obdobje.
               [...]“

               15

               Člen 34(1) Uredbe, ki ureja končanje sekundarnih postopkov, določa:
               „Kadar pravo, ki se uporablja za sekundarne postopke, omogoča končanje takega postopka brez likvidacije s sanacijskim načrtom, poravnavo ali primerljivim ukrepom, je upravitelj v glavnih postopkih pooblaščen, da tak ukrep predlaga sam.
               Končanje sekundarnih postopkov z ukrepom, navedenim v prvem pododstavku, ne postane dokončno brez soglasja upravitelja v glavnih postopkih; če njegovega soglasja ni, pa lahko postane dokončno, če predlagani ukrep ne vpliva na finančne interese upnikov v glavnih stečajnih postopkih.“

         Nacionalno pravo

               16

               V francoskem pravu je postopek „sauvegarde“ urejen v členu L.620-1 in naslednjih code de commerce (francoski trgovinski zakonik). Člen L.620-1 je v različici na podlagi zakona št. 2005-845 z dne 26. julija 2005, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določal:
               „Postopek sauvegarde se uvede na predlog dolžnika iz člena L.620-2, ki opraviči težave, ki jih ne more premostiti in so takšne, da vodijo v plačilno nesposobnost. Ta postopek omogoča olajšanje reorganizacije podjetja z namenom nadaljevanja gospodarske dejavnosti, ohranitve delovnih mest in odprave dolgov.
               Na podlagi postopka sauvegarde se po zaključku obdobju spremljanja s sodbo sprejme načrt sanacije […].“

         Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje

               17

               Družba Christianapol, ki ima registriran sedež v Łowyńu (Poljska) je hčerinska družba v 100-odstotni lasti nemške družbe, ki je 90 % v lasti francoske družbe.

               18

               Tribunal de commerce v Meauxu (trgovinsko sodišče Meaux Francija) je s sodbo z dne 1. oktobra 2008 uvedlo postopek insolventnosti nad družbo Christianapol. To sodišče je svojo pristojnost utemeljilo na ugotovitvi, da je središče dolžnikovih glavnih interesov v Franciji. Sodišče je začelo postopek „sauvegarde“ na podlagi ugotovitve, da dolžnik ni bil v stanju plačilne nesposobnosti, vendar bi se mu to zgodilo brez hitrega finančnega prestrukturiranja.

               19

               Družba Bank Handlowy, ki ima sedež v Varšavi (Poljska), je 21. aprila in 26. junija 2009 kot upnica družbe Christianapol predložitvenemu sodišču predlagala uvedbo sekundarnega postopka insolventnosti glede te družbe na podlagi določb člena 27 Uredbe. Podredno je za primer, če bi se sodba trgovinskega sodišča v Meauxu z dne 1. oktobra 2008 štela za nasprotujočo javnemu redu, na podlagi člena 26 te iste uredbe, predlagala uvedbo likvidacijskega postopka, kot ga ureja poljsko pravo.

               20

               Trgovinsko sodišče v Meauxu je 20. julija 2009 sprejelo načrt sanacije družbe Christianapol, pri čemer je predvidelo plačilo celotnih dolgov v roku 10 let in razglasilo prepoved prenosa podjetja s sedežem v Łowyńu kot tudi določenega premoženja, ki pripada dolžniku. Francosko sodišče je ohranilo s strani sodišča pred tem postavljene pooblaščence do konca postopka preizkusa terjatev in priprave končnega poročila o njihovi dejavnosti. Med drugim je v svojem sklepu imenovalo komisarja za izvedbo načrta sanacije.

               21

               Drug upnik, družba Adamiak s sedežem v kraju Łęczyca (Poljska), je 2. avgusta 2009 prav tako predlagal uvedbo postopka likvidacije, kot ga ureja poljsko pravo.

               22

               Družba Christianapol je najprej predlagala zavrnitev predloga za uvedbo sekundarnega postopka na Poljskem in pri tem navedla, da je v nasprotju s cilji in naravo postopka „sauvegarde“. Po potrditvi načrta sanacije s strani francoskega sodišča je družba Christianapol trdila, da odločitev o sekundarnem postopku ni potrebna, ker se je glavni postopek končal. Navedla je, da je izpolnjevala svoje obveznosti v skladu z načrtom sanacije, ki ga je sprejelo francosko sodišče. To je z vidika poljskega prava pomenilo, da zoper njo ni zapadlih denarnih obveznosti, zato ni obstajal veljaven razlog, ki bi opravičeval razglasitev njene insolventnosti.

               23

               Predložitveno sodišče se je obrnilo na trgovinsko sodišče v Meauxu z namenom, da bi to sodišče pojasnilo, ali je insolvenčni postopek, o katerem je odločalo, ki na podlagi uredbe predstavlja glavni postopek, še v teku. Odgovor francoskega sodišča ni prinesel potrebne razjasnitve. Zato je predložitveno sodišče potrebovalo pomoč izvedenca.

               24

               V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 4(1) in (2)(j) [Uredbe] razlagati tako, da se pojem ‚končanje postopkov v primeru insolventnosti‘, uporabljen v tej določbi, razlaga avtonomno in neodvisno od ureditev, ki veljajo v pravnih sistemih posameznih držav članic, ali pa le nacionalno pravo države, ki je uvedla postopek, odloča o tem, kdaj nastopi končanje postopkov v primeru insolventnosti?

                        2.

                        Ali je treba člen 27 [Uredbe] razlagati tako, da nacionalno sodišče, ki obravnava predlog za uvedbo sekundarnega postopka v primeru insolventnosti, nikoli ne sme ugotavljati insolventnosti dolžnika, zoper katerega je v drugi državi članici uveden glavni postopek v primeru insolventnosti, ali pa tako, da lahko nacionalno sodišče v nekaterih položajih ugotavlja obstoj insolventnosti dolžnika, predvsem kadar je glavni postopek varovalni postopek, v katerem je sodišče ugotovilo, da dolžnik ni insolventen (francoski postopek ‚sauvegarde‘)?

                        3.

                        Ali razlaga člena 27 [Uredbe] dovoljuje uvedbo sekundarnega postopka v primeru insolventnosti – katerega naravo določa člen 3(3), drugi stavek, te uredbe – v državi članici, v kateri je celotno premoženje insolventnega dolžnika, kadar ima glavni postopek, ki mora biti avtomatično priznan, varovalno naravo (kot francoski postopek ‚sauvegarde‘), kadar je bil v postopku sprejet in potrjen načrt za odplačevanje, dolžnik ta načrt izvaja, sodišče pa je odredilo prepoved odsvojitve dolžnikovega premoženja?“

         Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka

               25

               Ustni postopek je bil končan 24. maja 2010 po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke.

               26

               Družba Christianapol je 29. junija 2012 z dopisom, ki je na Sodišče prispel istega dne, Sodišču predlagala naj odredi ponovno odprtje ustnega postopka.

               27

               V utemeljitev tega predloga je navedla, da so sklepni predlogi generalne pravobranilke odprli več vprašanj glede vloge in vpliva upravitelja v glavnem postopku insolventnosti v razmerju do sekundarnega postopka, in sicer glede vprašanja, ali je postopek „sauvegarde“ po francoskem pravu insolvenčni postopek v smislu Uredbe kot tudi glede možnosti sodišča, ki odloča o predlogu za začetek sekundarnega postopka, da preveri dolžnikovo insolventnost.

               28

               Glede ponovnega odprtja ustnega postopka je treba navesti, da lahko Sodišče v skladu s členom 83 Poslovnika kadar koli po opredelitvi generalnega pravobranilca odredi ponovno odprtje ustnega postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena ali če je v zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta niso razpravljali (glej v tem smislu sklep z dne 4. julija 2012 v zadevi Feyerbacher, C-62/11, točka 6 in navedena sodna praksa, ki se nanaša na člen 61 Poslovnika, v različici ki je veljala pred 1. novembrom 2012).

               29

               V obravnavanem primeru Sodišče po opredelitvi generalne pravobranilke meni, da ima na voljo vse potrebne elemente za odgovor na zastavljena vprašanja in da se je pred njim o teh elementih razpravljalo.

               30

               Zato je treba predlog družbe Christianapol za ponovno odprtje ustnega postopka zavrniti.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               31

               Najprej je treba spomniti na področje uporabe Uredbe.

               32

               V tem pogledu je treba upoštevati, da se v skladu s členom 1(1) Uredba uporablja za vse postopke v primeru insolventnosti, ki imajo za posledico delni ali popolni odvzem premoženja in imenovanje upravitelja. Kot „postopek insolventnosti“ člen 2(a) razume postopke iz člena 1(1) in podrobneje določa, da je njihov seznam v Prilogi A te uredbe.

               33

               Iz tega torej sledi, da kadar je postopek vpisan v prilogo A Uredbe, ga je treba šteti za upoštevnega glede področja uporabe Uredbe. Ta vpis ima neposreden in obvezen učinek povezave z določbami Uredbe.

               34

               Jasno je, da postopek „sauvegarde“, ki ga je v obravnavanem primeru uvedlo trgovinsko sodišče v Meauxu, spada med postopke, ki so za Francijo vpisani v prilogi A Uredbe.

               35

               Iz tega vpisa, katerega utemeljenost ni predmet vprašanja za predhodno odločanje, izhaja, po eni strani, da sodi francoski postopek „sauvegarde“ v področje uporabe Uredbe in po drugi strani, da je treba položaj dolžnika, kakršen je družba Christianapol, zoper katerega je uveden ta tip postopka, šteti kot položaj insolventnosti za namene uporabe te Uredbe.

         Prvo vprašanje

               36

               S prvim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba člen 4(2)(j) razlagati tako, da se pojem „končanje postopkov v primeru insolventnosti“ razlaga samostojno, v smislu uredbe ali odločanje o tem, kdaj nastopi končanje tega postopka, pripada nacionalnemu pravu države članice, v kateri je bil uveden postopek insolventnosti.

               37

               Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je odgovor na to vprašanje bistven za odločitev o tem, ali je glavni postopek insolventnosti, ki je bil proti družbi Christianapol uveden v Franciji, še v teku in bistven za odločitev o predlogu Bank Handlowy in družbe Adamiak, ki želita proti istemu dolžniku uvedbo sekundarnega postopka insolventnosti na Poljskem. Predložitveno sodišče meni, da bi v primeru, če je bil glavni postopek insolventnosti, ki je bil uveden v Franciji, končan, po preučitvi stanja insolventnosti družbe Christianapol po nacionalnem pravu, lahko ugodilo predlogoma Bank Handlowy in družbe Adamiak.

               38

               Te navedbe zahtevajo naslednja pojasnila.

               39

               Predložitveno sodišče je pravilno označilo postopek insolventnosti, ki je bil uveden v Franciji, za glavni postopek. Ta postopek je bil namreč uveden na podlagi člena 3(1) Uredbe.

               40

               Kot je opozorilo predložitveno sodišče ima takšen postopek univerzalne učinke, če se uporablja za dolžnikovo premoženje, ki je v vseh državah članicah. Ko je v teku glavni postopek insolventnosti, ni mogoče začeti nobenega drugega glavnega postopka. V skladu s členom 3(2) in (3) Uredbe je vsak drug postopek insolventnosti, ki se uvede, lahko le sekundarni postopek, katerega učinki so omejeni na premoženje dolžnika, ki je v državi članici, v kateri je postopek uveden (glej v tem smislu sodbo z dne 15. decembra 2011 v zadevi Rastelli Davide e C., C-191/10, ZOdl., str. I-13209, točka 15 in navedena sodna praksa).

               41

               Na podlagi člena 16(1) Uredbe je glavni postopek insolventnosti, ki je uveden v eni od držav članic, priznan v vseh ostalih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri je bil uveden. To pravilo pomeni, da sodišča iz drugih držav članic priznajo odločbo, s katero je bil uveden glavni postopek v primeru insolventnosti, ne da bi imela možnost preveriti presojo prvega sodišča o svoji pristojnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 21. januarja 2010 v zadevi MG Probud Gdynia, C-444/07, ZOdl., str. I-417, točki 27 in 29, in z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood IFSC, C-341/04, ZOdl., str. I-3813, točki 39 in 42). Člen 25 Uredbe razširja to načelo priznavanja na vse odločbe, ki se nanašajo na potek in na končanje postopka.

               42

               V obravnavanem postopku v glavni stvari je trgovinsko sodišče v Meauxu glavni postopek insolventnosti uvedlo zlasti na podlagi ugotovitve, da je središče dolžnikovih glavnih interesov, izključno merilo mednarodne pristojnosti, ki ga določa člen 3(1) Uredbe, v Franciji. Kot je opozorila generalna pravobranilka v točki 44 sklepnih predlogov, velja za to ugotovitev načelo priznavanja, ki ga mora predložitveno sodišče spoštovati.

               43

               Iz tega sledi, da v primeru, ko je bil glavni postopek proti družbi Christianapol uveden v Franciji in ga je treba šteti za končanega, predložitveno sodišče ne more uvesti drugega glavnega postopka na Poljskem, razen v primeru, če bi se izkazalo, da je po uvedbi prvega glavnega postopka v Franciji, prišlo do premika središča dolžnikovih glavnih interesov na Poljsko.

               44

               Na podlagi teh pripomb je treba raziskati, kako se razlaga pomen pojma „končanje postopka insolventnosti“.

               45

               Kot je Sodišče opozorilo, namen Uredbe ni vzpostavitev enotnega postopka v primeru insolventnosti, ampak, kot izhaja iz njene druge uvodne izjave, zagotovitev učinkovitosti in uspešnosti čezmejnih postopkov v primeru insolventnosti (zgoraj navedena sodba Eurofood IFSC, točka 48). Zato določa pravila glede pristojnosti in glede priznavanja kot tudi pravila glede prava, ki ga je treba uporabiti na tem področju.

               46

               Vprašanje prava, ki ga je treba uporabiti v postopku insolventnosti, ureja člen 4(1) Uredbe, ki v ta namen določa pravo države članice, na katere območju je bil postopek uveden. Odstavek 2(j) tega člena natančneje določa, da pogoje in učinke končanja postopka insolventnosti določa to pravo.

               47

               Člen 4 Uredbe pomeni tudi kolizijsko določbo, kar potrjuje tudi uvodna izjava 23 Uredbe, v kateri je navedeno, da enotne kolizijske norme nadomeščajo nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava.

               48

               Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 32 sklepnih predlogov je za kolizijsko določbo značilno, da sama ne podaja odgovora na materialnopravno vprašanje, temveč zgolj določa, katero pravo se uporabi za odgovor.

               49

               Čeprav drži, da je treba v primeru nejasnosti besedila določb prava Unije določbe prava Unije razlagati samostojno in enotno, pri čemer je pri tej razlagi treba upoštevati sobesedilo določbe in cilj, ki mu sledi zadevna ureditev, je Sodišče že presodilo, da to načelo velja le za določbe, ki se pri opredelitvi smisla in področja uporabe ne sklicujejo posebej na pravo držav članic (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2011 v zadevi Interedil, C-396/09, ZOdl., str. I-9915, točka 42 in navedena sodna praksa).

               50

               Zato vprašanja, kakršna so o pogojih in učinkih končanja postopka insolventnosti, glede katerih se člen 4(2)(j) izrecno sklicuje na nacionalno pravo, ne morejo biti predmet samostojne razlage, ampak jih je treba reševati ob uporabi lex concursus, glede katerega je določeno, da se uporablja.

               51

               Ta analiza ni v nasprotju z dejstvom, da je v točki 54 zgoraj navedene sodbe Eurofood IFSC, na katero se sklicujeta družba Christianapol in francoska vlada, Sodišče presodilo, da je treba pojem „odločba o uvedbi postopka insolventnosti“ v smislu člena 16(1) Uredbe opredeliti na podlagi dveh meril iz same Uredbe. Člen 16(1) Uredbe namreč za razliko od člena 4 Uredbe ne vsebuje izrecnega sklicevanja na nacionalno pravo, temveč določa neposredno uporabno pravilo v obliki načela priznavanja odločbe o uvedbi postopka, ki je bila najprej sprejeta.

               52

               Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2)(j) Uredbe razlagati tako, da to, kdaj se postopek šteje za končanega, določa nacionalno pravo države članice, v kateri je bil postopek insolventnosti uveden.

         Tretje vprašanje

               53

               S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 27 Uredbe razlagati tako, da dovoljuje uvedbo sekundarnega postopka insolventnosti v državi članici, v kateri je celotno dolžnikovo premoženje, če ima glavni postopek varovalni namen.

               54

               Najprej je treba upoštevati, da je odgovor na to vprašanje lahko upošteven za razrešitev spora o glavni stvari le pod predpostavko, da glavni postopek insolventnosti, ki se je začel v Franciji, še vedno poteka, zato mora predložitveno sodišče odločiti glede na odgovor na prvo zastavljeno vprašanje.

               55

               Ob tem ko določa, da uvedba glavnega postopka insolventnosti v državi članici dovoljuje uvedbo sekundarnega postopka insolventnosti v drugi državi članici, na ozemlju katere ima dolžnik poslovalnico, prvi stavek člena 27 Uredbe ne uvaja razlikovanja glede na namen glavnega postopka.

               56

               Enak splošni pomen vsebuje tudi člen 3(3) Uredbe, ki določa, da kadar je bil uveden glavni postopek, je vsak postopek, ki ga je kasneje uvedlo sodišče, ki je svojo pristojnost utemeljilo glede na dolžnikovo poslovalnico, sekundarni postopek.

               57

               Te določbe je treba razumeti v smislu, da dovoljujejo uvedbo sekundarnega postopka tudi, kadar ima glavni postopek, kot je francoski postopek „sauvegarde“, varovalni namen.

               58

               Razlaga, ki jo zagovarjata družba Christianapol in francoska vlada, v skladu s katero naj bi uvedba glavnega postopka z varovalnim namenom pomenila oviro za uvedbo sekundarnega postopka, bi bila nezdružljiva z besedilom zadevnih določb in v nasprotju s priznanim mestom, ki ga imajo sekundarni postopki, v sistemu, ki ga uveljavlja Uredba. V tem pogledu je treba izpostaviti, da čeprav se sekundarni postopki nanašajo na zaščito lokalnih interesov, imajo lahko, kot je opozorjeno v uvodni izjavi 19 Uredbe, druge namene. To je razlog, zaradi katerega so lahko na predlog upravitelja glavnega postopka uvedeni sekundarni postopki, kadar ta ukrep ustreza načelu učinkovitega upravljanja premoženja.

               59

               Kot je poudarilo predložitveno sodišče, uvedba sekundarnega postopka, ki mora biti v skladu s členom 3(3) Uredbe likvidacijski postopek, vendarle tvega, da bi bila v nasprotju z varovalnim namenom, ki ga ima glavni postopek.

               60

               V tem pogledu je treba upoštevati, da Uredba predvideva določeno število obveznih pravil o koordinaciji za zagotovitev potrebne enotnosti v Skupnosti, kot je navedeno v uvodni izjavi 12. V tem sistemu ima glavni postopek glede na sekundarni postopek vodilno vlogo, kot je navedeno v uvodni izjavi 20 Uredbe.

               61

               Upravitelj v glavnem postopku ima določene pristojnosti, ki mu dajejo možnost vpliva na sekundarni postopek na način, da slednji ne ogroža varovalnega namena glavnega postopka. Na podlagi člena 33(1) Uredbe lahko predlaga prekinitev unovčenja za obdobje treh mesecev, ki se lahko podaljša ali obnovi za enako obdobje. Na podlagi člena 34(1) iste Uredbe lahko upravitelj glavnega postopka predlaga končanje sekundarnega postopka s sanacijskim načrtom, poravnavo ali primerljivim ukrepom. V času prekinitve v skladu s členom 33(1) Uredbe sta upravitelj glavnega postopka ali dolžnik z njegovim soglasjem na podlagi člena 34(3) edina pooblaščena za dajanje takšnega predloga.

               62

               V skladu z načelom lojalnega sodelovanja, določenim v členu 4(3) PEU, mora sodišče, ki je pristojno za uvedbo sekundarnega postopka, kadar uporablja te določbe, upoštevati cilje glavnega postopka ter namen Uredbe, ki je, kot je bilo opomnjeno v točkah 45 in 60 te sodbe, da se zagotovi učinkovito in efektivno vodenje čezmejnih postopkov insolventnosti z obvezno koordinacijo med glavnim in sekundarnim postopkom, pri čemer se zagotavlja primarnost glavnega postopka.

               63

               Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 27 Uredbe razlagati v smislu, da dovoljuje uvedbo sekundarnega postopka insolventnosti v državi, v kateri je dolžnikova poslovalnica, tudi če ima glavni postopek varovalni namen. Sodišče, ki je pristojno za uvedbo sekundarnega postopka, mora upoštevati cilje glavnega postopka in namen Uredbe ob upoštevanju načela lojalnega sodelovanja.

         Drugo vprašanje

               64

               Z drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba člen 27 Uredbe razlagati tako, da Sodišče, ki odloča o uvedbi sekundarnega postopka insolventnosti, ne more ugotavljati dolžnikove insolventnosti, če je proti njemu uveden glavni postopek insolventnosti v drugi državi članici, čeprav ima ta zadnji postopek varovalni namen.

               65

               V skladu s členom 27, prvi stavek, Uredbe uvedba glavnega postopka insolventnosti v državi članici „dovoljuje uvedbo“ sekundarnega postopka v drugi državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico, „brez ugotavljanja dolžnikove insolventnosti v navedeni drugi državi“.

               66

               Kot je generalna pravobranilka potrdila v točki 75 sklepnih predlogov, daje takšna formulacija vtis določene nejasnosti glede vprašanja, ali ob uvedbi takšnega postopka ugotavljanje dolžnikove insolventnosti ni potrebno, ampak je le možno, ali pa celo ni dovoljeno.

               67

               V teh okoliščinah je treba formulacijo, ki je uporabljena v členu 27(1) razlagati v smislu splošne sistematike in namena, v katerega je umeščena (glej v tem smislu sodbo z dne 19. junija 1980 v zadevi Roudolff, 803/79, Recueil, str. 2015, točka 7).

               68

               V tem pogledu je treba spomniti, kot je bilo navedeno v točki 32 te sodbe, da se Uredba uporablja le za postopke, ki temeljijo na insolventnosti. V zvezi z merili, ki dovoljujejo ugotovitev obstoja takšnega položaja v konkretnih primerih, Uredba, ki ne vsebuje definicije pojma insolventnosti, napotuje na nacionalno pravo. Iz tega sledi, da se za uvedbo glavnega postopka zahteva, da pristojno sodišče predhodno preveri, ali je dolžnik po njegovem nacionalnem pravu insolventen.

               69

               Poleg tega je treba spomniti, da se na podlagi člena 16(1) Uredbe, glavni postopek insolventnosti, ki je uveden v eni od držav članic, prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki.

               70

               Kot sta navedli španska in francoska vlada, v teh okoliščinah ugotovitev sodišča, ki je pristojno za uvedbo glavnega postopka, glede dolžnikove insolventnosti, zavezuje sodišče, ki odloča o morebitnem predlogu za uvedbo sekundarnega postopka.

               71

               Takšna razlaga je edina, ki omogoča, da se izogne neizogibnim težavam, ki zaradi neopredelitve pojma insolventnosti v Uredbi, izvirajo iz različnih nacionalnih konceptov pojma insolventnosti. Kot je pripomnila francoska vlada, mora biti insolventnost predmet celovite presoje dolžnikovega premoženjskega stanja, ki se globalno kaže v vseh državah članicah in ne izolirane presoje, ki je omejena na upoštevanje premoženja, ki je na določenem ozemlju.

               72

               Razlike pri presoji med sodišči so nezdružljive s ciljem učinkovitosti in uspešnosti čezmejnih postopkov v primeru insolventnosti, kar želi Uredba uresničiti s koordinacijo glavnega in sekundarnega postopka ob upoštevanju primarnosti glavnega postopka. V tem pogledu je treba spomniti, da iz točke 58 te sodbe izhaja, da čeprav lahko uvedbo sekundarnega postopka zahtevajo zlasti lokalni upniki, jo lahko zahteva tudi upravitelj glavnega postopka v interesu bolj učinkovitega upravljanja dolžnikovega premoženja.

               73

               Vendar pa je treba poudariti, da mora sodišče, ki odloča o predlogu za uvedbo sekundarnega postopka, pri uporabi ugotovitve insolventnosti iz glavnega postopka, upoštevati cilje tega glavnega postopka, namen Uredbe in načela na katerih ta uredba temelji.

               74

               Na drugo vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 27 Uredbe razlagati tako, da sodišče, ki odloča o predlogu za uvedbo sekundarnega postopka insolventnosti, ne more ugotavljati insolventnosti dolžnika, proti kateremu je bil v drugi državi članici uveden glavni postopek, četudi ima ta postopek varovalni namen.

         Stroški

               75

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 4(2)(j) Uredbe (ES) št. 1346/2000 Sveta z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 788/2008 Sveta z dne 24. julija 2008, je treba razlagati tako, da to, kdaj se postopek šteje za končanega, določa nacionalno pravo države članice, v kateri je bil postopek insolventnosti uveden.

                           2.

                           Člen 27 Uredbe št. 1346/2000, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 788/2008, je treba razlagati tako, da dovoljuje uvedbo sekundarnega postopka insolventnosti v državi članici, v kateri je dolžnikova poslovalnica, tudi če ima glavni postopek varovalni namen. Sodišče, ki je pristojno za uvedbo sekundarnega postopka, mora upoštevati cilje glavnega postopka in namen Uredbe ob upoštevanju načela lojalnega sodelovanja.

                           3.

                           Člen 27 Uredbe 1346/2000, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 788/2008, je treba razlagati tako, da sodišče, ki odloča o predlogu za uvedbo sekundarnega postopka insolventnosti, ne more ugotavljati insolventnosti dolžnika, proti kateremu je bil v drugi državi članici uveden glavni postopek, četudi ima ta postopek varovalni namen.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: poljščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 21. januarja 1992. # Otto Pressler Weingut-Weingrosskellerei GmbH & Co. KG proti Zvezni republiki Nemčiji. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva C-319/90.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 6. novembra 2012. # Luigi Marcuccio proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-41/06 RENV.


Sodba Sodišča z dne 17. oktobra 1995. # Fritz Werner Industrie-Ausrüstungen GmbH proti Zvezni republiki Nemčiji. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Skupna trgovinska politika. # Zadeva C-70/94.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. junija 2017.#Livio Menini in Maria Antonia Rampanelli proti Banco Popolare – Società Cooperativa.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale Ordinario di Verona.#Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Postopki alternativnega reševanja sporov (ARS) – Direktiva 2008/52/ES – Direktiva 2013/11/EU – Člen 3(2) – Ugovor potrošnikov v postopku za izdajo plačilnega naloga, ki ga je sprožila kreditna institucija – Pravica do dostopa do sodnega varstva – Nacionalna zakonodaja, ki kot obvezno določa uporabo postopka mediacije – Obvezna pomoč odvetnika – Pogoj za dopustnost tožbe.#Zadeva C-75/16.

text:
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 14. junija 2017(*)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Postopki alternativnega reševanja sporov (ARS) – Direktiva 2008/52/ES – Direktiva 2013/11/EU – Člen 3(2) – Ugovor potrošnikov v postopku za izdajo plačilnega naloga, ki ga je sprožila kreditna institucija – Pravica do dostopa do sodnega varstva – Nacionalna zakonodaja, ki kot obvezno določa uporabo postopka mediacije – Obvezna pomoč odvetnika – Pogoj za dopustnost tožbe“
V zadevi C‑75/16,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale Ordinario di Verona (sodišče v Veroni, Italija) z odločbo z dne 28. januarja 2016, ki je na Sodišče prispela 10. februarja 2016, v postopku

Livio Menini,

Maria Antonia Rampanelli

proti

Banco Popolare Società Cooperativa,

SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund in S. Rodin, sodniki
generalni pravobranilec: H. Saugmandsgaard Øe,
sodni tajnik: R. Schiano, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. novembra 2016,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z D. Del Gaizom, avvocato dello Stato,
–        za nemško vlado M. Hellmann in T. Henze, agenta,
–        za Evropsko komisijo E. Montaguti, C. Valero in M. Wilderspin, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. februarja 2017
izreka naslednjo

Sodbo

1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2013/11/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o alternativnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES (Direktiva o alternativnem reševanju potrošniških sporov) (UL 2013, L 165, str. 63) in Direktive 2008/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o nekaterih vidikih mediacije v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2008, L 136, str. 3).

2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Liviom Meninijem in Mario Antonio Rampanelli na eni strani ter družbo Banco Popolare Società Cooperativa na drugi glede poravnave negativnega stanja na tekočem računu, ki ga za L. Meninija in M. A. Rampanelli vodi družba Banco Popolare, zaradi odprtja kreditne linije, ki jima ga je odobrila ta banka.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

 Direktiva 2008/52

3        V uvodnih izjavah 8 in 13 Direktive 2008/52 je navedeno:
„(8)      Določbe te direktive bi se morale uporabljati le za mediacijo v čezmejnih sporih, vendar državam članicam nič ne bi smelo preprečevati uporabe teh določb tudi v notranjih postopkih mediacije.
[…]
(13)      Mediacija, predvidena v tej direktivi, bi morala potekati prostovoljno, tako da stranke same vodijo postopek, ter ga lahko organizirajo tako kot želijo, in zaključijo, kadar želijo. […]“

4        Člen 1 te direktive določa:
„1.      Cilj te direktive je olajšati dostop do alternativnega reševanja sporov in spodbuditi mirno reševanje sporov s spodbujanjem uporabe mediacije in zagotavljanjem uravnoteženega odnosa med mediacijo in sodnimi postopki.
2.      Ta direktiva se uporablja v čezmejnih sporih v civilnih in gospodarskih zadevah, razen za tiste pravice in obveznosti, s katerimi stranke po ustrezni veljavni zakonodaji ne morejo razpolagati. Ne uporablja se zlasti v davčnih, carinskih ali upravnih zadevah ali glede odgovornosti države za dejanja in opustitve pri izvajanju državne oblasti (‚acta iure imperii‘).
[…]“

5        Člen 2(1) navedene direktive določa:
„Za namene te direktive čezmejni spor pomeni spor, kadar ima vsaj ena od strank stalno ali običajno prebivališče v državi članici, v kateri stalno ali običajno ne prebiva nobena druga stranka, na dan, ko:
(a)      se stranki po nastanku spora dogovorita za uporabo mediacije;
(b)      mediacijo odredi sodišče;
(c)      po notranjem pravu nastane obveznost, da se uporabi mediacija, ali
(d)      je bil za namene člena 5 izdan poziv strankam.“

6        Člen 3, točka (a), te direktive opredeljuje pojem „mediacija“ kot strukturiran postopek, kakor koli imenovan ali naveden, v katerem dve ali več strank v sporu poskuša prostovoljno s pomočjo mediatorja doseči dogovor o rešitvi spora. Ta postopek lahko začnejo stranke ali pa ga predlaga oziroma odredi sodišče ali predpiše pravo države članice.

7        Člen 5(2) Direktive Sveta 2008/52 določa:
„Ta direktiva ne posega v nacionalno zakonodajo, po kateri je mediacija pred uvedbo sodnega postopka ali po njej obvezna oziroma povezana s spodbudami ali sankcijami, pod pogojem, da takšna zakonodaja strankam ne preprečuje uveljavljanja pravice dostopa do sodnega sistema.“
 Direktiva 2013/11

8        V uvodnih izjavah 16, 19 in 45 Direktive 2013/11 je navedeno:
„(16) […] Ta direktiva bi se morala uporabljati za pritožbe, ki jih potrošniki vložijo proti trgovcem. Ne bi se smela uporabljati za pritožbe, ki jih trgovci vložijo proti potrošnikom, ali za spore med trgovci. Državam članicam pa ne bi smela preprečevati, da sprejmejo nove ali ohranijo veljavne določbe o postopkih za izvensodno reševanje takih sporov.
[…]
(19)      Del veljavnih pravnih aktov Unije že vključuje določbe o [alternativnem reševanju sporov (ARS)]. Da se zagotovi pravna varnost, bi bilo treba določiti, da v primeru spora prevlada ta direktiva, razen če je izrecno določeno drugače. Ta direktiva zlasti ne bi smela vplivati na Direktivo [2008/52], ki že določa okvir za sisteme mediacije na ravni Unije za čezmejne spore, pri tem pa ne preprečuje, da bi se Direktiva 2008/52/ES uporabljala za notranje sisteme mediacije. Ta direktiva naj bi se horizontalno uporabljala za vse vrste postopkov ARS, vključno s postopki ARS, ki jih zajema Direktiva [2008/52].
[…]
(45)      Pravica do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča je temeljna pravica, ki jo določa člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Zato postopki ARS ne bi smeli biti oblikovani tako, da bi nadomestili sodne postopke, in potrošnikom ali trgovcem ne bi smeli odvzeti pravice do pravnih sredstev pred sodiščem. Ta direktiva strankama ne bi smela onemogočiti uveljavljanja pravice dostopa do sodnega sistema. Kadar spora z določenim postopkom ARS, katerega izid ni zavezujoč, ni bilo mogoče rešiti, strankama ne bi smelo biti onemogočeno, da nato začneta sodni postopek v zvezi s tem sporom. Države članice bi morale imeti možnost, da izberejo ustrezne načine za dosego tega cilja. Med drugim bi morale imeti možnost določiti, da se zastaralni ali prekluzivni roki med postopkom ARS ne iztečejo.“

9        Člen 1 te direktive določa:
„Namen te direktive je z doseganjem visoke ravni varstva potrošnikov prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga, in sicer z zagotavljanjem, da lahko potrošniki pritožbe proti trgovcem prostovoljno vložijo pri organih, ki ponujajo neodvisne, nepristranske, pregledne, učinkovite, hitre in pravične postopke [ARS]. Ta direktiva ne posega v nacionalno zakonodajo, na podlagi katere je sodelovanje v takih postopkih obvezno, če ta zakonodaja strankama ne preprečuje, da bi uveljavljali pravico dostopa do sodnega sistema.“

10      Člen 3 navedene direktive določa:
„1.      Če je katera koli določba te direktive v nasprotju z določbo iz drugega pravnega akta Unije in se nanaša na postopke izvensodnega reševanja pravnih sporov, ki jih sproži potrošnik proti trgovcu, prevlada določba te direktive, razen če je v tej direktivi določeno drugače.
2.      Ta direktiva ne posega v Direktivo [2008/52].
[…]“

11      Člen 4 te direktive določa:
„1.      V tej direktivi:
(a)      ‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki deluje za namene zunaj okvira svoje trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti;
(b)      ‚trgovec‘ pomeni vsako fizično ali pravno osebo v zasebni ali javni lasti, ki sama ali prek osebe, ki nastopa v njenem imenu ali po njenem naročilu, deluje za namene v zvezi s svojo trgovsko, poslovno, obrtno ali poklicno dejavnostjo;
(c)      ‚pogodba o prodaji‘ pomeni vsako pogodbo, v skladu s katero trgovec prenese ali se zaveže, da bo prenesel lastništvo nad blagom na potrošnika, potrošnik pa plača ali se zaveže, da bo plačal ceno blaga, vključno s kakršno koli pogodbo, katere predmet so blago in storitve;
(d)      ‚pogodba o opravljanju storitev‘ pomeni vsako pogodbo razen pogodbe o prodaji, na podlagi katere trgovec opravi storitev za potrošnika ali se temu zaveže, potrošnik pa za to plača ceno ali se temu zaveže;
(e)      ‚domači spor‘ pomeni spor na podlagi pogodbenega razmerja, ki izhaja iz pogodbe o prodaji ali pogodbe o storitvah, če potrošnik ob naročilu blaga ali storitev prebiva v isti državi članici, v kateri ima trgovec sedež;
(f)      ‚čezmejni spor‘ pomeni spor na podlagi pogodbenega razmerja, ki izhaja iz pogodbe o prodaji ali pogodbe o storitvah, če potrošnik ob naročilu blaga ali storitev prebiva v eni državi članici, trgovec pa ima sedež v drugi državi članici;
(g)      ‚postopek ARS‘ pomeni postopek, kot je naveden v členu 2, ki izpolnjuje zahteve te direktive in ga izvaja organ ARS;
(h)      ‚organ ARS‘ pomeni vsak kakor koli imenovan ali naveden trajno ustanovljen organ, ki ponuja reševanje spora s postopkom ARS in je vključen na seznam v skladu s členom 20(2);
(i)      ‚pristojni organ‘ pomeni kateri koli javni organ, ustanovljen na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni, ki ga država članica določi za namene te direktive.
2.      Trgovec ima sedež:
–        v kraju, kjer ima svojo poslovno enoto, če je trgovec fizična oseba,
–        v kraju, kjer ima statutarni sedež, glavno upravo ali poslovno enoto, vključno s podružnico, agencijo ali katero koli drugo poslovno enoto, če je trgovec podjetje, druga pravna oseba ali združenje fizičnih ali pravnih oseb,
3.      Organ ARS ima sedež:
–        v kraju, kjer fizična oseba izvaja dejavnosti ARS, če organ vodi fizična oseba,
–        v kraju, kjer pravna oseba ali združenje fizičnih ali pravnih oseb izvaja dejavnosti ARS, če organ vodi pravna oseba ali združenje fizičnih ali pravnih oseb,
–        v kraju, kjer ima sedež organ ali drugo javno telo, če organ ARS vodi ta organ ali drugo javno telo.“

12      Člen 8 Direktive 2013/11 določa:
„Države članice zagotovijo, da so postopki ARS učinkoviti in izpolnjujejo naslednje zahteve:
(a)      postopek ARS je na voljo in lahko dostopen tako na spletu kot drugače obema strankama, ne glede na to, kje sta;
(b)      stranki imata dostop do postopka, ne da bi se jima bilo treba obrniti na odvetnika ali pravnega svetovalca, vendar postopek strankama ne jemlje pravice do neodvisnega svetovanja ali pravice, da ju v kateri koli fazi postopka zastopa ali jima pomaga tretja oseba;
(c)      postopek ARS je za potrošnike brezplačen ali dostopen po simbolični ceni;
[…]“

13      Člen 9 te direktive določa:
„1.      Države članice pri postopkih ARS zagotovijo, da:
[…]
(b)      sta stranki seznanjeni, da se jima ni treba obrniti na odvetnika ali pravnega svetovalca, vendar imata pravico poiskati neodvisno mnenje in ju lahko v kateri koli fazi postopka zastopa ali jima pomaga tretja oseba;
[…]
2.      Pri postopkih ARS, katerih cilj je rešitev spora s predlaganjem rešitve, države članice zagotovijo, da:
(a)      imata stranki pravico, da se v kateri koli fazi umakneta iz postopka, če nista zadovoljni z izvajanjem ali vodenjem postopka. O tej pravici sta obveščeni, preden se postopek začne. Če nacionalni predpisi določajo obvezno sodelovanje trgovca v postopkih ARS, se ta točka uporablja le za potrošnika;
[…]
3.      Če je v skladu z nacionalnim pravom določeno, da postane izid postopka ARS za trgovca zavezujoč, ko potrošnik sprejme predlagano rešitev, se šteje, da se člen 9(2) uporablja samo za potrošnika.“

14      Člen 12 navedene direktive določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da stranki, ki sta se v poskusu reševanja spora odločili za postopek ARS, katerega izid ni zavezujoč, zaradi izteka zastaralnih ali prekluzivnih rokov v postopku ARS v nadaljevanju ne izgubita možnosti sprožitve sodnega postopka glede tega spora.
2.      Odstavek 1 ne posega v določbe o zastaralnih ali prekluzivnih rokih, ki jih vsebujejo mednarodni sporazumi, katerih pogodbenice so države članice.“
 Italijansko pravo

15      Člen 4(3) decreto legislativo n. 28, recante attuazione dell’articolo 60 della legge 18 giugno 2009, n. 69, in materia di mediazione finalizzata alla conciliazione delle controversie civili e commerciali (zakonska uredba št. 28 z dne 4. marca 2010 o izvajanju člena 60 zakona št. 69 z dne 18. junija 2009 o mediaciji v civilnih in gospodarskih zadevah) z dne 4. marca 2010 (GURI št. 53 z dne 5. marca 2010, str. 1, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 28/2010), ki zagotavlja prenos Direktive 2008/52 v italijansko pravo, v različici, ki se uporablja ratione temporis, določa:
„Odvetnik mora ob pooblastitvi svojo zastopano stranko obvestiti o možnosti uporabe postopka mediacije, ki ga ureja ta uredba, in davčnih olajšav iz členov 17 in 20. Odvetnik poleg tega stranko seznani s primeri, v katerih je uvedba postopka mediacije pogoj za dopustnost tožbe. O tem jo mora seznaniti jasno in v pisni obliki. V primeru kršitve obveznosti seznanitve se lahko pogodba med odvetnikom in njegovo stranko razveljavi. […]“

16      Člen 5 zakonske uredbe št. 28/2010 določa:
„[…]
1a.      Pred vložitvijo tožbe v sporih o […] zavarovalnih, bančnih in finančnih pogodbah mora oseba ob pomoči odvetnika začeti postopek mediacije v skladu s to uredbo, ali postopek poravnave v skladu z zakonsko uredbo št. 179 z dne 8. oktobra 2007, ali postopek, uveden na podlagi člena 128a enotnega besedila zakonov na področju bančništva in kreditiranja iz zakonske uredbe št. 385 z dne 1. septembra 1993, kakor je bila pozneje spremenjena, za področja, urejena s tem besedilom. Uvedba postopka mediacije je pogoj za dopustnost tožbe. […]
[…]
2a.      Kadar je uvedba postopka mediacije pogoj za dopustnost tožbe, se ta pogoj šteje za izpolnjen, če se na prvem srečanju pred mediatorjem ne doseže sporazumna rešitev.
[…]
4.      Določbe iz odstavkov 1a in 2 se ne uporabljajo:
(a)      v postopkih za izdajo plačilnega naloga, vključno z ugovorom, do odločitve o predlogih za odobritev in prekinitev začasne izvršitve;
[…]“

17      Člen 8 te zakonske uredbe določa:
„1.      Ob vložitvi predloga za začetek mediacije odgovorna oseba mediacijskega organa določi mediatorja in določi prvo srečanje strank v največ tridesetih dneh od dneva vložitve predloga. O predlogu in datumu prvega srečanja se drugo stranko obvesti z vsemi sredstvi, ki so primerna, da se zagotovi prejem, za kar lahko poskrbi tudi tožeča stranka. Na prvem in naslednjih srečanjih ter do konca postopka morajo stranke sodelovati ob pomoči odvetnika. […]
[…]
4a.      Sodišče lahko neupravičeno nesodelovanje v postopku mediacije v poznejšem postopku uporabi kot dokaz v skladu s členom 116(2) zakonika o civilnem postopku. Sodišče stranki, ki v primerih iz člena 5 brez utemeljenega razloga ni sodelovala v postopku, naloži, da v državno blagajno vplača znesek v višini enotnega prispevka, dolgovanega za sodni postopek.
[…]“

18      Z decreto legislativo n. 130 Attuazione della direttiva 2013/11/UE sulla risoluzione alternativa delle controversie dei consumatori, che modifica il regolamento (CE) n. 2006/2004 e la direttiva 2009/22/CE (zakonska uredba št. 130 za prenos Direktive 2013/11/EU o alternativnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES) z dne 6. avgusta 2015 (GURI št. 191 z dne 19. avgusta 2015, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 130/2015) je bilo v decreto legislativo n. 206, recante Codice del consumo (zakonska uredba št. 206 o zakoniku o varstvu potrošnikov) z dne 6. septembra 2005 (GURI št. 235 z dne 8. oktobra 2005, v nadaljevanju: zakonik o varstvu potrošnikov) dodano poglavje IIa z naslovom „Alternativno reševanje sporov“. Člen 141 tega zakonika, kakor je bil spremenjen z zakonsko uredbo št. 130/2015, ki je v tem novem naslovu, določa:
„[…]
4.      Določbe iz tega naslova se uporabljajo za prostovoljne postopke alternativnega – tudi telematskega – reševanja nacionalnih in čezmejnih sporov med potrošniki in trgovci, ki prebivajo in imajo sedež v Evropski uniji, v okviru katerih organ ARS predlaga rešitev ali zbere strani, da bi se lažje poiskala sporazumna rešitev, ter zlasti za organe za mediacijo, ki obravnavajo zadeve na področju potrošnikov, vpisane v poseben oddelek iz člena 16(2) in (4) [zakonske uredbe št. 28/2010], in za druge organe ARS, ki so ustanovljeni ali vpisani na sezname, ki jih vodijo in nadzorujejo organi iz odstavka 1(i), potem ko se preveri obstoj pogojev ter skladnost njihove organizacije in njihovih postopkov z določbami tega naslova. […]
[…]
6.      To besedilo ne posega v naslednje določbe, v skladu s katerimi je treba obvezno izvesti postopke alternativnega reševanja sporov:
(a)      člen 5(1a) [zakonske uredbe št. 28/2010], ki ureja primere, v katerih je mediacija v civilnih in gospodarskih sporih pogoj za dopustnost;
[…]“
 Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

19      Družba Banco Popolare je L. Meniniju in M. A. Rampanelli dovolila odprtje kreditne linije na tekoči račun na podlagi treh zaporednih pogodb, da bi jima omogočila nakup delnic, med drugim tudi tistih, ki so jih izdale družba Banco Popolare sama ali druge družbe, ki ji pripadajo.

20      Družba Banco Popolare je 15. junija 2015 dosegla izdajo plačilnega naloga zoper L. Meninija in M. A. Rampanelli za znesek 991.848,21 EUR, ki je ustrezal saldu, ki ji je bil še dolgovan na podlagi pogodbe, podpisane 16. julija 2009 za odprtje kreditne linije na tekoči račun s hipotekarnim jamstvom. L. Menini in M. A. Rampanelli sta vložila ugovor zoper ta plačilni nalog in predlagala začasno ustavitev začasnih izvršilnih ukrepov v zvezi z njim.

21      Predložitveno sodišče, Tribunale Ordinario di Verona (sodišče v Veroni, Italija) navaja, da je v skladu z nacionalnim pravom takšen postopek z ugovorom v skladu s členom 5(1a) in (4) zakonske uredbe št. 28/2010 dopusten le, če sta stranki predhodno sprožili postopek mediacije. Prav tako ugotavlja, da spor, ki mu je predložen, spada na področje uporabe zakonika o varstvu potrošnikov, kakor je bil spremenjen z zakonsko uredbo št. 130/2015, ki je Direktivo 2013/11 prenesel v italijansko pravo. L. Meninija in M. A. Rampanelli naj bi namreč bilo treba šteti za „potrošnika“ v smislu člena 4(a) te direktive, ker sta sklenila pogodbe, ki jih je mogoče opredeliti kot „pogodbe o storitvah“ v smislu člena 4(d) navedene direktive.

22      Po mnenju predložitvenega sodišča ni jasno, ali to, da se Direktiva 2013/11 izrecno sklicuje na Direktivo 2008/52, pomeni, da je nameravala prva od obeh direktiv državam članicam pridržati možnost, da v zvezi s potrošniškimi spori kot obvezno določijo uporabo postopka mediacije namesto postopka ARS, ki je določen z Direktivo 2013/11. Člen 5(2) Direktive 2008/52 namreč ob tem, da državam članicam dopušča, da mediacijo določijo kot pogoj za dopustnost tožbe, naj ne bi bil obvezen, temveč naj bi to izbiro prepuščal diskreciji držav članic.

23      Predložitveno sodišče v teh okoliščinah meni, da so določbe italijanskega prava glede obvezne mediacije v nasprotju z Direktivo 2013/11. Zadnjenavedena naj bi namreč za potrošniške spore uvedla enoten, izključen in usklajen sistem, ki države članice veže glede uresničevanja cilja, ki mu sledi ta direktiva. Zato bi se morala zadnjenavedena uporabljati tudi za postopke iz Direktive 2008/52.

24      Predložitveno sodišče tudi poudarja, da člen 9 Direktive 2013/11 strankama ne prepušča le izbire, ali bosta sodelovali v postopku ARS, temveč tudi pravico, da se v kateri koli fazi umakneta iz postopka, zaradi česar naj bi obvezna uporaba mediacije, ki jo določa nacionalno pravo, potrošnika postavljala v manj ugoden položaj od tistega, v katerem bi bil, če bi ta uporaba bila zgolj fakultativna.

25      Nazadnje, po mnenju predložitvenega sodišča obvezen postopek mediacije, ki ga določa nacionalno pravo, ni v skladu s členom 9(2) Direktive 2013/11, ker se v nacionalnem postopku stranki ne moreta v kateri koli fazi in brezpogojno umakniti iz postopka, če nista zadovoljni z izvajanjem ali vodenjem tega postopka. To bi lahko storili zgolj ob navedbi utemeljenega razloga, saj bi jim sicer lahko bila naložena denarna kazen, ki jo mora sodišče naložiti tudi, če bi stranka, ki bi se tako odpovedala postopku mediacije, uspela na koncu sodnega postopka.

26      V teh okoliščinah je Tribunale Ordinario di Verona (sodišče v Veroni) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člen 3(2) Direktive 2013/11 v delu, v katerem določa, da navedena direktiva ,ne posega v Direktivo 2008/52‘, razumeti tako, da ne posega v možnost za posamezne države članice, da predpišejo obvezno mediacijo samo za primere, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 2013/11, torej za primere iz člena 2(2) Direktive 2013/11, pogodbene spore, izhajajoče iz pogodb, ki niso pogodbe o prodaji ali storitvah, in spore, ki ne zadevajo potrošnikov?
2.      Ali je treba člen 1 Direktive 2013/11 v delu, v katerem je potrošnikom zagotovljena možnost, da pred ustreznimi organi za alternativno reševanje sporov vložijo pritožbo proti trgovcem, razlagati tako, da navedeni predpis nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v katerem od sporov iz člena 2(1) Direktive 2013/11 določa uporabo mediacije kot pogoj za dopustnost tožbe stranke, ki ima status potrošnika, in vsekakor nacionalni ureditvi, ki določa obvezno pomoč odvetnika ter s tem povezane stroške za potrošnika, ki sodeluje pri mediaciji v zvezi s katerim od navedenih sporov, pa tudi možnost nesodelovanja pri mediaciji samo, če obstaja utemeljen razlog?“
 Vprašanji za predhodno odločanje

 Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

27      Italijanska in nemška vlada izpodbijata dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker naj se Direktiva 2013/11 ne bi uporabljala za spor o glavni stvari. Italijanska vlada navaja, da je ta spor nadaljevanje postopka za izdajo plačilnega naloga, ki ga je proti potrošniku začel trgovec, in je zato izključen s področja uporabe Direktive 2013/11. Nemška vlada pa meni, da predložitveno sodišče ne pojasni, ali je postopek mediacije, uveden z zakonsko uredbo št. 28/2010, „postopek ARS“ pred „organom ARS“, kot sta opredeljena v Direktivi 2013/11, kar je edini primer, za katerega bi se uporabljala ta direktiva.

28      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je zavrnitev predloga nacionalnega sodišča mogoča samo, če je očitno, da zaprošena razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja koristno odgovorilo (sodba z dne 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító in drugi, C‑32/11, EU:C:2013:160 točka 26 in navedena sodna praksa).

29      V obravnavanem primeru pa je očitno, da je vprašanje, ali se Direktiva 2013/11 uporablja za spor o glavni stvari, neločljivo povezano z odgovori, ki jih je treba podati na ta predlog za sprejetje predhodne odločbe. V teh okoliščinah je Sodišče pristojno, da odgovori na ta predlog (glej po analogiji sodbo z dne 7. marca 2017, X in X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, točka 37 in navedena sodna praksa).
 Prvo vprašanje

30      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(2) Direktive 2013/11 v delu, v katerem določa, da ta direktiva „ne posega“ v Direktivo 2008/52, razumeti tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki predpisuje obvezen postopek mediacije za primere iz člena 2(1) Direktive 2013/11.

31      Spomniti je treba, da člen 1(1) Direktive 2008/52 določa, da je njen cilj olajšati dostop do alternativnega reševanja sporov in olajšati mirno reševanje sporov s spodbujanjem uporabe mediacije. V odstavku 2 navedenega člena je poudarjeno, da se ta direktiva uporablja v čezmejnih sporih v civilnih in gospodarskih zadevah, in sicer v skladu z njenim členom 2 za spore, kadar ima vsaj ena od strank stalno ali običajno prebivališče v državi članici, v kateri stalno ali običajno ne prebiva nobena druga stranka.

32      V obravnavanem primeru pa ni sporno, da spor o glavni stvari ni takšen čezmejni spor.

33      Drži sicer – kot je navedeno v uvodni izjavi 8 Direktive 2008/52 – da državam članicam nič ne preprečuje uporabe te direktive tudi v notranjih postopkih mediacije, kar je možnost, ki jo je, kot izhaja iz predložitvene odločbe, izbral italijanski zakonodajalec. Tudi v uvodni izjavi 19 Direktive 2013/11 je navedeno, da Direktiva 2008/52 določa okvir za sisteme mediacije na ravni Unije za čezmejne spore, pri tem pa ne preprečuje, da bi se Direktiva 2008/52 uporabljala za notranje sisteme mediacije.

34      Vendar, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 60 sklepnih predlogov, izbira italijanskega zakonodajalca, da uporabo določb zakonske uredbe št. 28/2010 razširi na nacionalne spore, ne more učinkovati tako, da se razširi področje uporabe Direktive 2008/52, kot je določeno v njenem členu 1(2).

35      Iz tega izhaja, da se Direktiva 2008/52 ne more uporabljati za spor, kot je ta v postopku v glavni stvari, in zato v obravnavani zadevi ni treba odgovoriti na vprašanje o razmerju med to direktivo in Direktivo 2013/11. Prav to, ali zadnjenavedena direktiva nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, pa je predmet drugega vprašanja predložitvenega sodišča in ga je treba preučiti v tem okviru.

36      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev na prvo vprašanje ni treba odgovoriti.
 Drugo vprašanje

37      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2013/11 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, prvič, obvezno uporabo mediacije v sporih iz člena 2(1) te direktive kot pogoj za dopustnost tožbe v zvezi s temi spori, drugič, da morajo v okviru take mediacije potrošniki imeti obvezno pomoč odvetnika, in tretjič, da se potrošniki predhodni mediaciji lahko izognejo le, če dokažejo, da obstaja utemeljen razlog za takšno odločitev.

38      Za odgovor na to vprašanje je treba uvodoma preučiti, ali se Direktiva 2013/11 lahko uporablja za ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

39      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je v skladu s členom 1 Direktive 2013/11 njen cilj, da lahko potrošniki pritožbe proti trgovcem prostovoljno vložijo v postopkih ARS.

40      Direktiva 2013/11 se ne uporablja za vse potrošniške spore, temveč zgolj za postopke, ki izpolnjujejo kumulativne pogoje, in sicer, prvič, postopek mora uvesti potrošnik proti trgovcu v zvezi s pogodbenimi obligacijskimi razmerji, ki izhajajo iz pogodb o prodaji ali o storitvah, drugič, v skladu s členom 4(1)(g) Direktive 2013/11 mora ta postopek izpolnjevati zahteve navedene direktive in tako zlasti biti neodvisen, nepristranski, pregleden, učinkovit, hiter in pošten, ter tretjič, navedeni postopek mora biti zaupan organu ARS, to je, v skladu s členom 4(1)(h) te direktive, kakor koli imenovanemu trajno ustanovljenemu organu, ki ponuja reševanje spora s postopkom ARS in je vključen na seznam v skladu s členom 20(2) Direktive 2013/11, ki je poslan Evropski komisiji.

41      Za odločitev, ali se Direktiva 2013/11 uporablja za postopek ARS, kot je ta iz postopka v glavni stvari, je treba preučiti, ali so ti pogoji izpolnjeni.

42      Kar zadeva prvi pogoj, vprašanje, ali je treba glede postopka ARS, kot je ta iz postopka v glavni stvari, šteti, da ga ni sprožil trgovec, temveč potrošnik, spada v presojo nacionalnega sodišča in na področje uporabe notranjega prava vsake države članice. Zato mora v zvezi s postopkom v glavni stvari predložitveno sodišče presoditi, ali ugovor zoper plačilni nalog in predlog za začasno odložitev izvršitve tega ukrepa pomenita ugovor, ki ga vloži potrošnik in je avtonomen glede na postopek za izdajo plačilnega naloga, ki ga je sprožila kreditna institucija, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

43      Kar zadeva drugi in tretji pogoj, predlog za sprejetje predhodne odločbe ne pojasni, ali postopek mediacije, določen v italijanski zakonodaji, v skladu z Direktivo 2013/11 poteka pred organom ARS. Predložitveno sodišče mora tudi presoditi, ali je organ iz člena 141(4) zakonika o varstvu potrošnikov, kakor je bil spremenjen z zakonsko uredbo št. 130/2015, organ ARS, ki izpolnjuje pogoje iz Direktive 2013/11 v delu, v katerem to pomeni pogoj za njeno uporabo.

44      Iz tega izhaja, da se Direktiva 2013/11 ob upoštevanju preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, lahko uporablja za ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

45      Kar zadeva tri elemente iz vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, in na prvem mestu zahtevo po postopku mediacije kot pogoju za dopustnost tožbe v sporu, ki je predmet tega postopka, kot je določena v členu 5(1a) zakonske uredbe št. 28/2010, je res, da člen 1, prvi stavek, Direktive 2013/11 za potrošnike določa možnost, da pritožbe proti trgovcem „prostovoljno“ vložijo pri organih ARS.

46      V zvezi s tem se predložitveno sodišče sprašuje, ali bi ob dobesedni razlagi tega člena 1, prvi stavek, države članice takšno predhodno in obvezno uporabo mediacije lahko ohranile zgolj za vrste sporov, ki ne spadajo na področje uporabe te direktive.

47      Vendar je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pri razlagi določb prava Unije treba upoštevati ne le njihovo besedilo, temveč tudi cilje ureditve, katere del so, in njihov kontekst (sodba z dne 15. oktobra 2014, Hoštická in drugi, C‑561/13, EU:C:2014:2287, točka 29).

48      Čeprav je v členu 1, prvi stavek, Direktive 2013/11 uporabljena beseda „prostovoljno“, je treba v zvezi s tem opozoriti, da drugi stavek navedenega člena izrecno določa možnost, da države članice predpišejo obvezno sodelovanje v postopkih ARS, če ta zakonodaja strankama ne preprečuje, da bi uveljavljali pravico dostopa do sodnega varstva.

49      To razlago potrjuje člen 3(a) Direktive 2008/52, ki mediacijo opredeljuje kot strukturiran postopek, kakor koli imenovan ali naveden, v katerem dve ali več strank v sporu poskuša prostovoljno doseči dogovor o rešitvi spora. Ta postopek namreč lahko začnejo stranke ali pa ga predlaga oziroma odredi sodišče, prav tako ga lahko predpiše pravo države članice. Poleg tega v skladu s členom 5(2) Direktive 2008/52 ta ne posega v nacionalno zakonodajo, po kateri je mediacija obvezna, če takšna zakonodaja strankam ne preprečuje uveljavljanja pravice dostopa do sodnega sistema.

50      Kot izhaja iz uvodne izjave 13 Direktive 2008/52, se prostovoljnost mediacije zato ne nanaša na svobodno odločitev strank, ali bodo uporabile ta postopek, ampak na dejstvo, da „stranke same vodijo postopek ter ga lahko organizirajo tako, kot želijo, in zaključijo, kadar želijo“.

51      Zato ni pomembna obveznost ali fakultativnost sistema mediacije, temveč to, da se ohrani pravica strank do dostopa do sodnega varstva. Države članice zato, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 75 sklepnih predlogov, ohranijo polno zakonodajno avtonomijo, če je zagotovljen polni učinek Direktive 2013/11.

52      Zato se veljavnost nacionalnega predpisa – kot je sporni v postopkih v glavni stvari, s katerim je bil ne le uveden postopek zunajsodne mediacije, temveč je bila poleg tega tudi vzpostavljena obveznost, da se uveljavlja, preden se pri sodišču začne postopek z vložitvijo tožbe – ne zdi taka, da bi vplivala na uresničevanje ciljev Direktive 2013/11 (glej po analogiji sodbo z dne 18. marca 2010, Alassini in drugi, od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, točka 45).

53      Sicer ni sporno, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari s tem, da dopustnost tožbe na področjih iz člena 5(1a) zakonske uredbe št. 28/2010 pogojuje z obveznim poskusom mediacije, uvaja dodatno fazo, ki jo je treba opraviti pred dostopom do sodišča. Ta pogoj bi lahko vplival na načelo učinkovitega sodnega varstva (glej v tem smislu sodbo z dne 18. marca 2010, Alassini in drugi, od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, točka 62).

54      Vendar pa iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da temeljne pravice niso absolutne pravice, ampak lahko vsebujejo omejitve, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki jim sledijo zadevni ukrepi, in če glede na zastavljeni cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi omejeval samo bistvo tako zagotovljenih pravic (sodba z dne 18. marca 2010, Alassini in drugi, od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, točka 63 in navedena sodna praksa).

55      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 81 sklepnih predlogov, čeprav se sodba z dne 18. marca 2010, Alassini in drugi (od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146), nanaša na postopek poravnave, je mogoče razlogovanje Sodišča v tej sodbi prenesti na nacionalne zakonodaje, ki določajo obvezno uporabo drugih zunajsodnih postopkov, kot je postopek mediacije iz postopka v glavni stvari.

56      V teh okoliščinah, kot je navedeno v uvodni izjavi 45 Direktive 2013/11, imajo države članice možnost, da izberejo ustrezne načine za to, da dostop do sodnega sistema ne bo omejen, pri čemer velja, da sta na eni strani to, da izid postopka ARS za stranki ni zavezujoč, in na drugi to, da se zastaralni ali prekluzivni roki med postopkom ne iztečejo, sredstvi, ki bi bili med drugim ustrezni za dosego tega cilja.

57      V zvezi z zavezujočim izidom postopka ARS člen 9(2)(a) Direktive 2013/11 od držav članic zahteva, da v okviru tega postopka zagotovijo, da imata stranki pravico, da se v kateri koli fazi umakneta iz njega, če nista zadovoljni z njegovim izvajanjem ali vodenjem. Poleg tega je v skladu s členom 9(2)(b) navedene direktive na koncu postopka ARS strankama predlagana zgolj ena rešitev, ki jo lahko prosto sprejmeta, zavrneta ali upoštevata.

58      Čeprav člen 9(3) Direktive 2013/11 vzpostavlja možnost, da se z nacionalno zakonodajo določi, da postane izid postopka ARS za trgovca zavezujoč, je pogoj za to možnost, da je potrošnik predhodno sprejel predlagano rešitev.

59      Kar zadeva zastaralne in prekluzivne roke, člen 12 Direktive 2013/11 določa, da države članice zagotovijo, da stranki, ki sta se v poskusu reševanja spora odločili za postopek ARS, zaradi izteka zastaralnih ali prekluzivnih rokov v navedenem postopku v nadaljevanju ne izgubita možnosti sprožitve sodnega postopka.

60      Poleg tega mora biti v skladu s členom 8(a) Direktive 2013/11 postopek ARS dostopen tako na spletu kot drugače obema strankama, ne glede na to, kje sta.

61      Zahteva po postopku mediacije kot pogoju za dopustnost tožbe se lahko izkaže za združljivo z načelom učinkovitega sodnega varstva, če ta postopek nima za posledico zavezujoče odločitve za stranke in bistvene zakasnitve za vložitev tožbe, če zadrži zastaranje zadevnih pravic in če strankam ne povzroči stroškov ali povzroči le majhne stroške, vendar ob pogoju, da sredstva elektronskega komuniciranja ne pomenijo edinega načina dostopa do postopka poravnave in da je v izjemnih primerih mogoče odrediti začasne ukrepe, če je to potrebno zaradi nujnih okoliščin (glej v tem smislu sodbo z dne 18. marca 2010, Alassini in drugi, od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, točka 67).

62      Predložitveno sodišče mora torej preveriti, ali nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, zlasti člen 5 zakonske uredbe št. 28/2010 in člen 141 zakonika o varstvu potrošnikov, kakor je bil spremenjen z zakonsko uredbo št. 130/2015, ob izpolnjevanju zahtev, navedenih v prejšnji točki, strankama ne preprečuje, da v skladu z zahtevo iz člena 1 Direktive 2013/11 izvršujeta svojo pravico do dostopa do sodnega sistema.

63      V tem obsegu bi bila namreč zahteva po postopku mediacije kot pogoju za dopustnost tožbe združljiva s členom 1 Direktive 2013/11.

64      Kar na drugem mestu zadeva obveznost potrošnika, da mu pri sprožitvi postopka mediacije pomaga odvetnik, odgovor na to vprašanje izhaja iz besedila člena 8(b) Direktive 2013/11. Ta člen, ki se nanaša na učinkovitost postopka, namreč določa, da države članice zagotovijo, da imata stranki dostop do postopka ARS, ne da bi se jima bilo treba obrniti na odvetnika ali pravnega svetovalca. Poleg tega člen 9(1)(b) navedene direktive določa, da mora biti vsaka stranka obveščena, da se ji ni treba obrniti na odvetnika ali pravnega svetovalca.

65      Nacionalna zakonodaja zato od potrošnika, ki se udeleži postopka ARS, ne more zahtevati, da mu obvezno pomaga odvetnik.

66      Nazadnje, kar na tretjem mestu zadeva vprašanje, ali je treba Direktivo 2013/11 razlagati tako, da nasprotuje določbi nacionalnega prava, v skladu s katero se lahko potrošniki iz postopka mediacije umaknejo le, če dokažejo, da obstaja utemeljen razlog za takšno odločitev, ker bi jim sicer lahko bila v poznejšem sodnem postopku naložena denarna kazen, je treba šteti, da takšna omejitev v nasprotju s ciljem, ki mu sledi Direktiva 2013/11 in je opredeljen v njenem členu 1, omejuje pravico strank do dostopa do sodnega varstva. Morebitni umik potrošnika iz postopka ARS namreč zanj ne sme imeti neugodnih posledic v sodnem postopku glede spora, ki je bil oziroma bi moral biti predmet tega postopka.

67      Zadnjo ugotovitev potrjuje besedilo člena 9(2)(a) Direktive 2013/11, ki določa, da glede postopkov ARS, katerih cilj je rešitev spora s predlaganjem rešitve, državam članicam nalaga, da morajo zagotoviti, da imata stranki pravico, da se v kateri koli fazi umakneta iz postopka, če nista zadovoljni z njegovim izvajanjem ali vodenjem.

68      Ta določba prav tako podrobneje določa, da tudi če nacionalni predpisi določajo obvezno sodelovanje trgovca v postopkih ARS, mora potrošnik, in le on, še naprej imeti to pravico do umika.

69      Direktivo 2013/11 je zato treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pravico potrošnikov, da se umaknejo iz postopka mediacije, omejuje na primer, ko dokažejo, da obstaja utemeljen razlog za takšno odločitev.

70      Ob tem je treba poudariti, da je italijanska vlada na obravnavi izjavila, da je naložitev denarne kazni s strani sodišča v poznejšem postopku predpisana le za neudeležbo v postopku mediacije brez utemeljenega razloga, ne pa tudi za umik iz njega. Če je tako, kar mora preveriti predložitveno sodišče, Direktiva 2013/11 ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki potrošniku zavrnitev udeležbe v predhodnem postopku mediacije dovoljuje le zaradi utemeljenega razloga, če lahko ta postopek brez omejitev konča že po prvem srečanju z mediatorjem.

71      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na drugo vprašanje odgovoriti:
–        Direktivo 2013/11 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki uporabo mediacije v sporih iz člena 2(1) te direktive določa kot pogoj za dopustnost tožbe v zvezi s temi spori, če takšna zahteva strankama ne preprečuje, da izvršujeta svojo pravico do dostopa do sodnega sistema.
–        Vendar je treba navedeno direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da morajo v okviru take mediacije potrošniki imeti obvezno pomoč odvetnika in se lahko iz postopka mediacije umaknejo le, če dokažejo, da obstaja utemeljen razlog za takšno odločitev.
 Stroški

72      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Direktivo 2013/11/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o alternativnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES (Direktiva o alternativnem reševanju potrošniških sporov) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki uporabo mediacije v sporih iz člena 2(1) te direktive določa kot pogoj za dopustnost tožbe v zvezi s temi spori, če takšna zahteva strankama ne preprečuje, da izvršujeta svojo pravico do dostopa do sodnega sistema.

Nasprotno je treba navedeno direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da morajo v okviru take mediacije potrošniki imeti obvezno pomoč odvetnika in se lahko iz postopka mediacije umaknejo le, če dokažejo, da obstaja utemeljen razlog za takšno odločitev.

Podpisi

*      Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 14. julija 2011. # Dr. Robert Winzer Pharma GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti OFTAL CUSI - Prejšnja besedna znamka Skupnosti Ophtal - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-160/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 14. julija 2011 – Winzer Pharma proti UUNT – Alcon (OFTAL CUSI)
      (Zadeva T-160/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti OFTAL CUSI – Prejšnja besedna znamka Skupnosti Ophtal – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      1.                     Znamka Skupnosti – Postopkovne določbe – Obrazložitev odločb – Člen 73, prvi stavek, Uredbe št. 40/94 – Enak pomen kot člen
            253 ES (člen 253 ES; Uredba Sveta št. 40/94, člen 73, prvi stavek) (Glej točko 34.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke
            (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 96 in 98.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 4. februarja 2009 (zadeva R 1471/2007-1), ki se je nanašala na postopek
                  z ugovorom med družbo Dr. Robert Winzer Pharma GmbH in družbo Alcon Inc.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Dr. Robert Winzer Pharma GmbH se naloži plačilo njenih stroškov in stroškov, ki sta jih priglasila Urad za usklajevanje
                     na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) in družba Alcon Inc.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 22. oktobra 2015.#Hewlett Packard Development Company LP proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Zadeva T-563/14.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 25. oktobra 2005. # Michael Cwik proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ničnostna tožba. # Zadeva T-96/04.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 7. marca 2013. # FairWild Foundation proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska skupnost - Beseda znamka FAIRWILD - Prejšnja besedna znamka Skupnosti WILD - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-247/11.