title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 28. aprila 2016.#SIA „Oniors Bio“ proti Valsts ieņēmumu dienests.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administratīvā apgabaltiesa.#Predhodno odločanje – Uredba (EGS) št. 2658/87 – Skupna carinska tarifa – Tarifna uvrstitev – Kombinirana nomenklatura – Tarifni podštevilki 1517 90 91 in 1518 00 31 – Tekoča nepredelana nehlapljiva rastlinska mešanica, sestavljena iz repičnega olja (88 %) in sončničnega olja (12 %).#Zadeva C-233/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 28. aprila 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Uredba (EGS) št. 2658/87 — Skupna carinska tarifa — Tarifna uvrstitev — Kombinirana nomenklatura — Tarifni podštevilki 1517 90 91 in 1518 00 31 — Tekoča nepredelana nehlapljiva rastlinska mešanica, sestavljena iz repičnega olja (88 %) in sončničnega olja (12 %)“
      V zadevi C‑233/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče, Latvija) z odločbo z dne 13. maja 2015, ki je prispela na Sodišče 21. maja 2015, v postopku,

         SIA „Oniors Bio“

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi D. Šváby, predsednik senata, M. Safjan in M. Vilaras (poročevalec) sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za latvijsko vlado I. Kalniņš in G. Bambāne, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A. Sauka in A. Caeiros, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago tarifnih podštevilk 1517 90 91 in 1518 00 31 kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL L 256, str. 1) v različici, ki izhaja iz Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 1006/2011 z dne 27. septembra 2011 (UL L 282, str. 1, v nadaljevanju: KN).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo SIA „Oniors Bio“ (v nadaljevanju: Oniors Bio) in Valsts ieņēmumu dienests (latvijska davčna uprava, v nadaljevanju: VID) zaradi tarifne uvrstitve mešanice maščobnih tekočih rastlinskih olj (88 % repičnega olja in 12 % sončničnega olja).

         Pravni okvir

         KN in HS

               3

               Carinska uvrstitev blaga, ki je uvoženo v Evropsko unijo, je urejena s KN. Ta temelji na harmoniziranem sistemu poimenovanj in šifrskih oznak blaga (v nadaljevanju: HS), ki ga je pripravil Svet za carinsko sodelovanje, ki je postal Svetovna carinska organizacija (SCO) in je bil ustanovljen s konvencijo o ustanovitvi tega sveta, sklenjeno v Bruslju 15. decembra 1950. HS je bil uveden z Mednarodno konvencijo o harmoniziranem sistemu poimenovanj in šifrskih oznak blaga, sklenjeno v Bruslju 14. junija 1983 in skupaj z njenim protokolom o spremembah z dne 24. junija 1986 v imenu Evropske gospodarske skupnosti potrjeno s Sklepom Sveta 87/369/EGS z dne 7. aprila 1987 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 288). KN povzema šestmestne številke in podštevilke HS, njej lastni sta le sedma in osma številka, ki označujeta pododdelke.

               4

               Člen 12 Uredbe št. 2658/87 določa, da Evropska komisija vsako leto z uredbo sprejme dokončno različico KN, skupaj z ustreznimi avtonomnimi in konvencionalnimi stopnjami dajatev skupne carinske tarife, kakor izhaja iz ukrepov, ki jih sprejme Svet Evropske unije ali Komisija. Ta uredba se objavi v Uradnem listu Evropske unije najpozneje 31. oktobra in se začne uporabljati 1. januarja naslednje leto.

               5

               Različica KN, ki se uporablja za dejansko stanje v glavni stvari, je – kakor je razvidno iz spisa Sodišča – ta iz leta 2012, ki izhaja iz Uredbe št. 1006/2011.

               6

               Prvi del KN vsebuje uvodne določbe. V oddelku I tega dela, ki vsebuje splošna pravila, je pododdelek A z naslovom „Splošna pravila za razlago kombinirane nomenklature“, ki določa:
               „Blago se v [KN] uvršča po naslednjih načelih:

                        1.

                        Naslovi oddelkov, poglavij in podpoglavij so podani zato, da se je laže znajti pri uvrščanju; zaradi pravnih razlogov uvrščanje poteka po poimenovanjih tarifnih številk in opombah k ustreznim oddelkom ali poglavjem […].“

               7

               Drugi del KN vsebuje oddelek III, naslovljen „Masti in olja živalskega ali rastlinskega izvora in proizvodi njihove razgradnje; pripravljene užitne masti; voski živalskega ali rastlinskega izvora“. Ta oddelek vsebuje poglavje 15 z enakim naslovom.

               8

               To poglavje 15 vsebuje med drugim te tarifne številke in podštevilke:

                        „1516

                        Masti in olja živalskega ali rastlinskega izvora in njihove frakcije, deloma ali v celoti hidrogenirani, interesterificirani, reesterificirani ali elaidinizirani, rafinirani ali ne, toda nadalje nepredelani.

                  […]

                        1517

                        Margarina; užitne mešanice ali preparati iz masti ali olj živalskega ali rastlinskega izvora ali frakcij različnih masti ali olj iz tega poglavja, razen užitnih masti ali olj in njihovih frakcij iz tarifne številke 1516

                  […]
               1517 90 91 – pripravljena rastlinska olja, tekoča, mešana“.

               9

               Številka 1518 KN je razdeljena tako:

                        „1518 00

                        Živalske ali rastlinske masti in olja in njihove frakcije, kuhani, oksidirani, dehidrirani, žveplani, prepihani, polimerizirani s segrevanjem v vakuumu ali v inertnem plinu ali drugače kemično modificirani, razen tistih iz tarifne številke 1516; neužitne mešanice ali preparati iz živalskih ali rastlinskih masti ali olj ali iz frakcij različnih masti ali olj iz tega poglavja,ki niso navedeni in ne zajeti na drugem mestu:

                        1518 00 10

                        – Linoksin

                                 –

                                 Pripravljena rastlinska olja, tekoča, mešana, za tehnične ali industrijske namene razen za pripravo hrane za človeško prehrano

                        1518 00 31

                        – surova:
                        […]“.

               10

               V opombi 3 k poglavju 15 KN je navedeno:
               „Tarifna št. 1518 ne obsega olj in masti ter njihovih frakcij, ki so samo denaturirani, ki pa se uvrščajo pod ustrezno tarifno številko, predvideno za nedenaturirana olja in masti ter njihove frakcije“.

               11

               Pojasnjevalne opombe k HS so izdelane v okviru SCO v skladu z določbami mednarodne konvencije o HS z dne 14. junija 1983 in so objavljene v dveh uradnih jezikih SCO, in sicer v francoščini in angleščini. V pojasnjevalni opombi HS k poglavju 15 v francoski različici je bilo med drugim navedeno:
               „Izraz ‚olja in masti ter njihove frakcije, ki so samo denaturirani‘ iz opombe 3 k temu poglavju se nanaša na olja in masti ter njihove frakcije, ki jim je bil dodan denaturant, kot je ribje olje, fenoli, mineralna olja, smolni terpentin, toluen, metil salicilat (olje zimzelene vresovke ali gaulterije), rožmarinovo olje. Te snovi so bile dodane v majhnih količinah (po navadi največ 1 %) v takem razmerju, da olja in masti ne postanejo, na primer, žarka, kisla, trpka ali grenka. Kljub temu je treba opozoriti, da se opomba 3 k temu poglavju ne uporablja za mešanice ali denaturirane pripravke olj in masti ali njihovih frakcij (št. 15.18).“

         Carinski zakonik

               12

               Člen 13 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 648/2005 z dne 13. aprila 2005 (UL L 117, str. 13, v nadaljevanju: carinski zakonik), določa:
               „1.   Carinski organi lahko v skladu s pogoji iz veljavnih predpisov opravljajo vse kontrole, ki jih štejejo za potrebne in zagotavljajo pravilno izvajanje carinskih predpisov in druge zakonodaje, ki ureja vstop, izstop, tranzit, prenos in posebno uporabo blaga, ki se giblje med carinskim območjem Skupnosti in tretjimi državami kot tudi v zvezi s prisotnostjo blaga, ki nima statusa Skupnosti. Če mednarodni sporazumi tako predvidevajo, se za pravilno izvajanje zakonodaje Skupnosti carinske kontrole lahko opravijo tudi v tretji državi.
               […]
               3.   Kadar kontrole opravljajo organi, ki niso carinski organi, se take kontrole izvajajo v tesnem sodelovanju s carinskimi organi, kadar koli je to mogoče istočasno in na istem mestu.
               […]“

               13

               Člen 62 carinskega zakonika določa:
               „1.   Pisne deklaracije je treba izdelati na obrazcu, ki ustreza uradnemu vzorcu, predvidenem v ta namen. Deklaracije morajo biti podpisane in vsebovati vse navedbe, ki so potrebne za uporabo določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano.
               2.   Deklaraciji je treba priložiti vse dokumente, ki so potrebni zaradi uporabe določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano.“

               14

               Člen 68 carinskega zakonika določa:
               „Carinski organi lahko zaradi preverjanja sprejetih deklaracij:

                        (a)

                        preverijo dokumente, ki se nanašajo na deklaracijo, in dokumente, ki so ji priloženi. Carinski organi lahko od deklaranta zahtevajo, da jim predloži dodatne dokumente zaradi preverjanja točnosti navedb v deklaraciji;

                        (b)

                        pregledajo blago in po potrebi vzamejo vzorce blaga zaradi analize ali podrobnega preverjanja.“

               15

               Člen 71 carinskega zakonika določa:
               „1.   Rezultati preverjanja deklaracije služijo kot podlaga za uporabo določb o carinskem postopku, v katerega je dano blago.
               2.   Če se deklaracija ne preveri, se določbe odstavka 1 uporabijo na podlagi navedb v deklaraciji.“

         Uredba (ES) št. 178/2002

               16

               Člen 1 Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 463) določa:
               „1.   Ta uredba daje podlago za zagotavljanje visoke ravni varovanja zdravja ljudi in interesov potrošnikov v zvezi z živili ob upoštevanju zlasti raznolikosti pri preskrbi z živili, vključno s tradicionalnimi proizvodi, ob hkratnem zagotavljanju nemotenega delovanja notranjega trga. Uvaja skupna načela in pristojnosti, sredstva za zagotovitev močne znanstvene podlage, učinkovite organizacijske strukture in postopkov za podporo pri odločanju o zadevah v zvezi z varnostjo živil in krme.“

               17

               Člen 2(1) Uredbe št. 178/2002 določa, da je v tej uredbi „hrana“ (ali „živilo“) vsaka snov ali izdelek v predelani, delno predelani ali nepredelani obliki, ki je namenjen za uživanje ali za katerega se smiselno pričakuje, da ga bodo uživali ljudje.

               18

               Člen 14(1) in (2) Uredbe št. 178/2002 določa:
               „1.   Živila, ki niso varna, se ne smejo dajati v promet.
               2.   Šteje se, da živilo ni varno, če se smatra, da je:

                        (a)

                        škodljivo za zdravje;

                        (b)

                        neustrezno za prehrano ljudi.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               19

               Družba Oniors Bio je 16. marca 2012 pri VID vložila dve deklaraciji za sprostitev v promet določenih količin mešanice surovih nehlapnih tekočih rastlinskih olj, sestavljenih iz 88 % repičnega olja in 12 % sončničnega olja, pridelanega v Belorusiji. Družba Oniors Bio je zadevni proizvod uvrstila v tarifno podštevilko 1518 00 31 KN.

               20

               Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da v skladu z informacijami, ki jih je sporočil proizvajalec, blago, ki ga je uvozila družba Oniors Bio, ni bilo namenjeno za prehrano, temveč samo v tehnične namene. Zaradi tehnološkega postopka proizvodnje zadevne mešanice olj namreč ni mogoče izključiti prisotnosti škodljivih snovi, zlasti denaturanta toluena, v končnem proizvodu.

               21

               Družba Oniors Bio je VID predložila tudi mnenje latvijskega centra za certificiranje (Latvijas Sertifikācijas Centrs), iz katerega je razvidno, da zadevno blago vsebuje 1,4 % toluena, zaradi česar ni primerno za prehrano ljudi. Predložitveno sodišče poleg tega navaja, da pri pripravi živil uporaba tega blaga ni bila dovoljena. Nazadnje, predložitveno sodišče navaja, da mu ni bil predložen noben dokaz, s katerim bi bilo mogoče vsaj posredno dokazati morebitno goljufivo ravnanje ali goljufiv namen proizvajalca oziroma to, da se je družba Oniors Bio želela izogniti plačilu carin ali drugih dajatev, ki jih dolguje.

               22

               VID je po nadzoru uvoženega blaga in preučitvi odvzetih vzorcev v dveh mnenjih z dne 27. marca 2012 ugotovila, da je to blago treba uvrstiti v tarifno podštevilko 1517 90 91 KN. Na podlagi teh mnenj je VID 29. marca 2012 sprejela odločbi, s katerima je povišala carine in davek na dodano vrednost, ki se zahteva od družbe Oniors Bio.

               23

               Družba Oniors Bio je pri generalni direktorici VID vložila pritožbo zoper zgoraj navedeni odločbi. Ker je bila ta pritožba zavrnjena, je družba Oniors Bio vložila tožbo zoper ti odločbi pri Administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče). Ta tožba je bila zavrnjena s sodbo z dne 7. maja 2013.

               24

               Družba Oniors Bio je proti tej sodbi vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               25

               To je navedlo, da je za popolnejšo razjasnitev dejstev povabilo službo za prehrano in veterino (Pārtikas un veterinārais dienests, v nadaljevanju: PVD), da sodeluje v postopku in v mejah svojih pristojnosti poda mnenje o vprašanjih, sproženih v zadevi, ki se obravnava pred tem sodiščem. PVD se je v svojem mnenju oprla na informacije proizvajalca zadevnega proizvoda in na spremne dokumente ter ugotovila, da ne gre za proizvod, namenjen prehrani ali proizvodnji živil, in se ne sme uporabiti v te namene.

               26

               Predložitveno sodišče meni, da uvrstitev mešanice olj, ki jih uvaža družba Oniors Bio, v tarifno podštevilko 1517 90 91 KN vzbuja razumni dvom o informacijah, ki jih je predložil proizvajalec proizvoda, ter mnenjih latvijskega centra za certificiranje in PVD. Po njegovem mnenju ti dvomi izvirajo na eni strani iz tega, da se v zadevi, ki jo obravnava, ne izvajajo ukrepi, kakršni so v sodbi Evroetil (C‑503/10, EU:C:2011:872), ki bi bili posebej usmerjeni v to, da bi proizvod postal nepovratno neprimeren za prehrano ljudi zaradi dodajanja denaturantov ali drugih škodljivih snovi. Na drugi strani naj bi dejstvo, da VID ni ugotovila prisotnosti škodljivih snovi v odvzetih vzorcih iz uvoženega blaga, pomenilo dodaten vir dvomov o ustrezni uvrstitvi zadevnega blaga.

               27

               V teh okoliščinah je Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba proizvode, v zvezi s katerimi so rezultati pregleda vzorcev, vzetih iz različnih pošiljk blaga, pokazali, da niso prisotni denaturanti ali druge škodljive snovi, zaradi katerih ne bi bili primerni za prehrano ljudi, vendar ki jih po podatkih proizvajalca ni mogoče uporabiti v prehrani (proizvodnji živil in prehranski verigi), saj zaradi značilnosti postopka proizvodnje blaga ni mogoče izključiti prisotnosti škodljivih snovi v proizvodu, na splošno uvrstiti pod eno od oznak KN, predvidenih za proizvode, ki niso živila, ali pa je treba take proizvode uvrstiti na splošno pod eno od oznak KN, predvidenih za živila?

                        2.

                        Katera merila so odločilna pri razlagi pojmov ‚živilo‘ in ‚proizvod, ki ni živilo‘ za namene uporabe oznak KN in za namene uvrstitve blaga?

                        3.

                        Ali je lahko namembnost proizvoda objektivno merilo za uvrstitev za namene uporabe oznak KN?

                        4.

                        Ali je mogoče mnenje pristojnega organa države članice Evropske unije, v katerem je navedeno, da v skladu z zakonodajo Unije in zadevne države članice na področju prehrane blaga, ki ga uvaža pritožnica, ni mogoče uporabiti v prehranski verigi, saj je neprimerno za prehrano ljudi, uporabiti kot merilo za uvrstitev blaga pri razlagi pojma ‚proizvod, ki ni živilo‘ za namene uporabe oznak KN?

                        5.

                        Ali je mogoče podatke proizvajalca o tehnološkem postopku proizvodnje blaga, zaradi katerega ni mogoče izključiti prisotnosti škodljivih snovi v proizvodu, uporabiti kot merilo za uvrstitev blaga pri razlagi pojma ‚proizvod, ki ni živilo‘ za namene uporabe oznak KN in za namene uvrstitve blaga?

                        6.

                        Katere fizikalno-kemične lastnosti blaga, ki ga je treba uvrstiti, so odločilne za pravilno razlago in uporabo oznak KN 1518 00 31 in KN 1517 90 91?

                        7.

                        Ali je treba za blago, ki ima fizikalno-kemične lastnosti, kot to v obravnavani zadevi, na splošno uporabiti oznako KN 1518 00 31?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               28

               Najprej je treba na eni strani opozoriti, da kadar je Sodišču predložen predlog za sprejetje predhodne odločbe glede tarifne uvrstitve, je njegova naloga ta, da nacionalnemu sodišču pojasni merila, ki mu bodo omogočila zadevne proizvode pravilno uvrstiti v KN, ne pa da samo opravi uvrstitev, zlasti zato, ker ni nujno, da ima za to na voljo vse potrebne podatke. Nacionalno sodišče je namreč vsekakor v boljšem položaju za izvedbo uvrstitve (sodba Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, točka 27 in navedena sodna praksa).

               29

               Predložitveno sodišče bo torej moralo proizvode iz postopka v glavni stvari uvrstiti glede na odgovore, ki jih bo Sodišče podalo na vprašanja, ki mu jih je zastavilo.

               30

               Na drugi strani je treba poudariti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v postopku sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenem s členom 267 PDEU, naloga Sodišča dati nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika lahko Sodišče, če je to potrebno, preoblikuje vprašanja, ki so mu bila predložena (sodba Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, točka 29 in navedena sodna praksa).

               31

               V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da predložitveno sodišče s sedmimi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba KN razlagati tako, da je za ugotovitev, ali je treba mešanico rastlinskih olj, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, uvrstiti kot užitno mešanico rastlinskih olj v tarifno podštevilko 1517 90 91 KN ali kot neužitno mešanico rastlinskih olj v tarifno podštevilko 1518 00 31 KN, treba upoštevati te elemente:

                        —

                        rezultate pregleda vzorcev, odvzetih iz nekaterih pošiljk blaga, če z njimi ni bila odkrita vsebnost denaturantov ali drugih škodljivih snovi, zaradi katerih bi zadevno blago postalo neprimerno za prehrano ljudi;

                        —

                        informacije, ki jih je posredoval proizvajalec zadevnega blaga, v skladu s katerimi to blago ni namenjeno za prehrano ljudi, ker zaradi tehnološkega postopka proizvodnje ni mogoče izključiti prisotnosti škodljivih snovi, zlasti toluena v tem blagu;

                        —

                        namembnost zadevnega blaga;

                        —

                        mnenje pristojnega organa države članice s področja prehrane, v katerem je navedeno, da v skladu z zakonodajo Unije in države članice uvoženo blago ni primerno za prehrano ljudi;

                        —

                        postopek proizvodnje blaga;

                        —

                        fizikalno-kemične lastnosti zadevnega blaga.

               32

               Glede tega je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero je treba v interesu pravne varnosti in lažjega nadzora odločilno merilo za tarifno razvrstitev blaga na splošno poiskati v njegovih značilnostih in objektivnih lastnostih, ki so opredeljene v besedilu tarifne številke KN in opombah oddelka ali poglavja (sodba Delphi Deutschland, C‑423/10, EU:C:2011:315, točka 23 in navedena sodna praksa).

               33

               V skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso je lahko namen uporabe proizvoda tudi objektivno uvrstitveno merilo, če je lasten temu proizvodu, povezanost pa je treba preučiti glede na njegove objektivne značilnosti in lastnosti (glej sodbi Agroferm, C‑568/11, EU:C:2013:407, točka 41, in Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, točka 47). Vendar je namen uporabe proizvoda upoštevno merilo le, če uvrstitve ni mogoče opraviti zgolj na podlagi objektivnih značilnosti in lastnosti proizvoda (sodba Skoma-Lux, C‑339/09, EU:C:2010:781, točka 47).

               34

               Kot je razvidno iz spisa Sodišča, je proizvod, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, mešanica surovih nehlapnih tekočih rastlinskih olj, sestavljena iz 88 % repičnega olja in 12 % sončničnega olja. V skladu z informacijami, ki jih je posredoval proizvajalec, ta mešanica ni namenjena prehrani ljudi, ker zaradi tehnološkega postopka proizvodnje ni mogoče izključiti prisotnosti škodljivih snovi, zlasti toluena, v njej.

               35

               Kakor je razvidno iz njenega besedila, tarifna številka 1517 KN poleg „margarine“ vključuje „užitne mešanice ali preparate iz masti ali olj živalskega ali rastlinskega izvora ali frakcij različnih masti ali olj iz tega poglavja, razen užitnih masti ali olj in njihovih frakcij iz tarifne številke 1516“.

               36

               Tarifna številka 1518 KN v skladu s svojim besedilom vključuje: „Živalske ali rastlinske masti in olja in njihove frakcije, kuhani, oksidirani, dehidrirani, žveplani, prepihani, polimerizirani s segrevanjem v vakuumu ali v inertnem plinu ali drugače kemično modificirani, razen tistih iz tarifne številke 1516“, in „neužitne mešanice ali preparati iz živalskih ali rastlinskih masti ali olj ali iz frakcij različnih masti ali olj iz tega poglavja, ki niso navedeni in ne zajeti na drugem mestu“.

               37

               Ker mešanica sončničnega in repičnega olja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne spada v tarifno številko 1516 KN, saj ni sestavljena iz masti in olj živalskega ali rastlinskega izvora in njihovih frakcij, deloma ali v celoti hidrogeniranih, interesterificiranih, reesterificiranih ali elaidiniziranih, rafiniranih ali ne, toda nadalje nepredelanih, je treba skleniti, da spada bodisi v tarifno številko 1517 KN bodisi v tarifno številko 1518 KN, ker ti številki omenjata mešanice rastlinskih olj, njena uvrstitev v eno od teh številk pa je odvisna od vprašanja, ali gre za užitno ali neužitno mešanico, kakor je bilo poudarjeno v točki 34 te sodbe. V poglavju 15 KN se namreč razlikuje – pri tem pa je povzeto razlikovanje iz poglavja 15 HS – užitne mešanice rastlinskih olj, ki spadajo v tarifno številko 1517 KN, od neužitnih mešanic rastlinskih olj, ki spadajo v tarifno številko 1518 KN.

               38

               V zvezi s tem je treba poudariti, da se z opombo 3 iz poglavja 15 KN, ki povzema opombo 3 iz poglavja 15 HS, podrobno pojasnjuje, da tarifna številka 1518 KN „ne obsega olj in masti, ki so samo denaturirani, ki pa se uvrščajo pod ustrezno tarifno številko, predvideno za nedenaturirana olja in masti“. Pojasnjevalna opomba HS k poglavju 15 pa po eni strani pojasnjuje, da se izraz „olja in masti ter njihove frakcije, ki so samo denaturirani“ iz te opombe 3 nanaša na „olja in masti ter njihove frakcije, ki jim je bil dodan denaturant, kot je med drugim toluen, zaradi česar niso primerni za prehrano ljudi“. V zadnjem stavku te pojasnjevalne opombe je po drugi strani pojasnjeno, da se opomba 3 k poglavju 15 HS ne uporablja za mešanice ali denaturirane pripravke olj in masti.

               39

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da za opredelitev mešanice rastlinskih olj, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, kot „neužitne“ in za njeno uvrstitev v tarifno podštevilko 1518 00 31 KN ni nujno, da je ta v postopku izdelave postala nepovratno neprimerna za prehrano ljudi z ukrepi, ki bi bili v to posebej usmerjeni. Zadostuje, da po svojih značilnostih in objektivnih lastnostih ter namenu, ki iz teh izhaja, spada med neužitne mešanice.

               40

               V zvezi s tem sodba Evroetil (C‑503/10, EU:C:2011:872), ki jo je navedlo predložitveno sodišče, te ugotovitve ne spreminja. Zadeva, v kateri je bila izdana ta sodba, se je namreč nanašala na pojem „denaturacija“, in ne na razlikovanje užitnih in neužitnih mešanic. V tej zadevi je Sodišče ugotovilo, da proizvoda, ki ni bil denaturiran po enem od postopkov, določenih v veljavni določbi, ni mogoče oprostiti plačila trošarine, ki se obravnava v tej zadevi, čeprav bi ta proizvod vseboval snovi, zaradi katerih bi bil neprimeren za prehrano ljudi (glej v tem smislu sodbo Evroetil, C‑503/10, EU:C:2011:872, točka 66). V tem primeru pa se besedilo tarifne podštevilke 1518 00 31 KN ne nanaša samo na mešanice rastlinskih olj, ki so bile denaturirane v določenih postopkih, ampak na splošno na neužitne mešanice rastlinskih olj.

               41

               Dalje, kar zadeva razlikovanje med užitno mešanico rastlinskih olj, ki bi lahko bila uvrščena v tarifno podštevilko 1517 90 91 KN, in neužitno mešanico rastlinskih olj, ki spada pod tarifno podštevilko 1518 00 31 KN, je treba spomniti, kakor je bilo poudarjeno v točki 37 te sodbe, da to razlikovanje temelji na namenu te mešanice, torej prehrambnemu ali neprehrambnemu namenu.

               42

               Za ugotovitev, ali je taka mešanica namenjena prehrambnemu ali neprehrambnemu namenu, je treba upoštevati vse upoštevne elemente glede njenih objektivnih značilnosti in lastnosti. Uvoznik mora v trenutku uvoza predložiti dokaz o navedenem namenu zadevnega proizvoda v deklaraciji, ki jo predloži pristojnim carinskim organom (glej po analogiji sodbo Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, točka 51).

               43

               Glede tega je treba poudariti, da dejstvo, da zaradi značilnosti postopka proizvodnje vsebnosti snovi, škodljivih za zdravje ljudi, ni mogoče izključiti, pomeni upoštevni element, ki lahko utemelji opredelitev take mešanice kot „neužitne“ glede na njene objektivne značilnosti in lastnosti ter zato njeno uvrstitev v tarifno številko 1518 KN in, zlasti če to sestavljajo surova rastlinska olja, v tarifno podštevilko 1518 00 31.

               44

               V zvezi z dokazi o objektivnih značilnostih in lastnostih mešanice rastlinskih olj, kot je ta iz postopka v glavni stvari, je treba poudariti, da pisne informacije proizvajalca proizvoda v skladu s členom 68(a) carinskega zakonika pomenijo element, ki ga je treba upoštevati pri preverjanju deklaracije za sprostitev v prosti promet in uvrstitev zadevnega blaga v ustrezno tarifno številko KN.

               45

               Vendar se predložitveno sodišče sprašuje o tem, kako je mogoče informacije, ki jih je predložil proizvajalec in ki se nanašajo na mešanico rastlinskih olj, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, razumeti glede na rezultate pregleda vzorcev, ki so jih carinski organi odvzeli iz te mešanice in analizirali ter ki niso pokazali vsebnosti snovi, škodljivih za zdravje ljudi.

               46

               V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko v skladu s členom 68(b) carinskega zakonika carinski organi zaradi preverjanja sprejetih deklaracij pregledajo blago in po potrebi vzamejo vzorce blaga zaradi analize ali podrobnega preverjanja. V skladu s členom 71(1) carinskega zakonika rezultati preverjanja deklaracije o sprostitvi v prosti promet služijo kot podlaga za uporabo določb o carinskem postopku, v katerega je dano blago, in torej zlasti za uvrstitev tega blaga v KN.

               47

               Iz teh določb je razvidno, da kadar je blago, na katero se nanaša deklaracija o sprostitvi v prosti promet, v tej deklaraciji navedeno kot mešanica neužitnih rastlinskih olj, vendar pa pregled vzorcev, ki so jih pristojni carinski organi odvzeli iz te mešanice, ni pokazal vsebnosti nobenih snovi, škodljivih za zdravje ljudi, lahko ti carinski organi to blago uvrstijo v tarifno številko KN, ki se nanaša na užitne mešanice rastlinskih olj, v tem primeru v tarifno številko 1517 KN, razen če obstajajo drugi elementi, ki kažejo na to, da zadevno blago po svoji naravi ali objektivnih lastnostih ni namenjeno za prehrano.

               48

               Informacije, kakršne so te, ki jih je predložil proizvajalec mešanice rastlinskih olj iz postopka v glavni stvari, v skladu s katerimi zaradi postopka proizvodnje take mešanice vsebnosti snovi, škodljivih za zdravje ljudi, v njej ni mogoče izključiti, pa so ravno tak element, ki lahko kaže na to, da zadevne mešanice ni mogoče opredeliti kot „užitno“. Teh informacij pa ne morejo samodejno ovreči rezultati analize vzorcev, ki niso pokazali vsebnosti škodljivih snovi, saj taka vsebnost v zadevni mešanici rastlinskih olj ni gotova, ampak samo mogoča.

               49

               Seveda lahko rezultati analize vzorcev mešanice rastlinskih olj, kakršni so ti, ki jih je dobila VID v postopku v glavni stvari, vzbudijo dvom o pravilnosti in zanesljivosti informacij proizvajalca, ki so v deklaraciji o sprostitvi v prosti promet in se nanašajo na morebitno vsebnost snovi, škodljivih za zdravje ljudi, v zadevni mešanici. V takem primeru lahko carinski organi na podlagi člena 68(a) carinskega zakonika opravijo dodatne preiskave in od deklaranta zahtevajo, da jim predloži dodatne dokumente, da se potrdi ali zavrne pravilnost informacij proizvajalca in navedb v tej deklaracij ter se tako izogne kakršnemu koli poskusu goljufije.

               50

               Vendar če ni takih elementov in dodatnih dokazov, ki bi lahko vzbudili dvom o pravilnosti informacij, ki jih je predložil proizvajalec mešanice rastlinskih olj, kakršna je ta v postopku v glavni stvari in je navedena v deklaraciji o sprostitvi v prosti promet, se carinski organi ne smejo opreti samo na odsotnost škodljivih snovi v vzorcih take mešanice rastlinskih olj, ki so jih odvzeli in analizirali, za uvrstitev te mešanice v tarifno številko KN, v obravnavanem primeru številko 1517, kamor spadajo živila.

               51

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da iz spisa Sodišča ni razvidno, da v postopku v glavni stvari obstajajo elementi, ki bi lahko ovrgli verodostojnost informacij o postopku proizvodnje mešanice rastlinskih olj, ki jo je uvozila tožeča stranka v postopku v glavni stvari. Poleg tega, kakor je bilo poudarjeno v točki 21 te sodbe, predložitveno sodišče navaja, da ne obstaja noben dokaz o goljufivem ravnanju proizvajalca zadevnega blaga ali tožeče stranke v postopku v glavni stvari. Vsekakor je naloga predložitvenega sodišča, da ugotovi, ali obstajajo taki elementi.

               52

               Nazadnje, glede morebitne upoštevnosti – za tarifno uvrstitev blaga, kakršno je to v postopku v glavni stvari – mnenja nacionalnega organa, pristojnega za uporabo živilske zakonodaje, zlasti Uredbe št. 178/2002, ki jo navaja predložitveno sodišče, je treba poudariti, da tarifno uvrstitev blaga na dan njegovega carinjenja opravijo nacionalni carinski organi, ki v zvezi s tem uporabijo določbe KN in carinskega zakonika.

               53

               Namen Uredbe št. 178/2002 pa je, kakor je razvidno iz njenega člena 1(1), zagotavljanje visoke ravni varovanja zdravja ljudi in interesov potrošnikov v zvezi z živili, in ima tako drugačen cilj.

               54

               Poleg tega je iz člena 2(1) v povezavi s členom 14(1) in (2) Uredbe št. 178/2002 razvidno, da pojem „živilo“ v smislu te uredbe lahko obsega tudi proizvode, ki so škodljivi za zdravje ali neustrezni za prehrano ljudi in ki se ne smejo dajati v promet.

               55

               Iz tega sledi, da mnenje organa države članice, pristojnega za uporabo živilske zakonodaje, v skladu s katerim je mešanica rastlinskih olj, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, neustrezna za prehrano ljudi, samo po sebi ne more biti odločilno za utemeljitev opredelitve te mešanice kot „neužitne“ in zato za njeno uvrstitev v tarifno številko 1518 KN.

               56

               Sama opredelitev take mešanice kot „užitne“ za namene uporabe KN in pobiranja ustreznih carin namreč ne pomeni samodejno njenega dajanja v promet kot proizvoda, namenjenega za prehrano ljudi. Kot je že bilo poudarjeno, člen 14 Uredbe št. 178/2002 prepoveduje dajanje v promet „nevarnega“ živila, torej škodljivega za zdravje ali neustreznega za prehrano ljudi. Vendar je mnenje pristojnega nacionalnega organa s področja prehrane, v skladu s katerim je mešanica rastlinskih olj, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, neustrezna za prehrano ljudi, eden od elementov, ki jih mora upoštevati pristojni nacionalni organ ali nacionalno sodišče za uvrstitev te mešanice v ustrezno tarifno številko KN (glej po analogiji sodbo Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, točka 53).

               57

               Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na zastavljena vprašanja odgovoriti, da je treba KN razlagati tako, da je treba – za ugotovitev, ali je treba mešanico rastlinskih olj, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, uvrstiti kot užitno mešanico rastlinskih olj v tarifno podštevilko 1517 90 91 KN ali kot neužitno mešanico rastlinskih olj v tarifno podštevilko 1518 00 31 KN – upoštevati vse upoštevne elemente obravnavane zadeve, če gre za temu proizvodu lastne značilnosti in objektivne lastnosti. Med upoštevnimi elementi, ki lahko utemeljijo opredelitev te mešanice kot „neužitne“, je treba presoditi informacije, ki jih je predložil proizvajalec te mešanice v okviru carinske deklaracije, v skladu s katerimi zaradi značilnosti postopka proizvodnje vsebnosti snovi, škodljivih za zdravje ljudi, ni mogoče izključiti. V zvezi s tem dejstvo, da analiza vzorcev, odvzetih iz take mešanice rastlinskih olj, ni pokazala vsebnosti snovi, škodljivih za zdravje ljudi, v njej, samo po sebi ne zadostuje za ovrženje opredelitve zadevne mešanice kot „neužitne“. Taka posledica predpostavlja obstoj drugih upoštevnih dokazov, s katerimi bi bilo mogoče ovreči pravilnost informacij v zvezi s postopkom proizvodnje zadevne mešanice, ki jih je predložil proizvajalec in so navedene v tej deklaraciji, v skladu s členi 62, 68 in 71 carinskega zakonika.

         Stroški

               58

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi v različici, ki izhaja iz Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 1006/2011 z dne 27. septembra 2011, je treba razlagati tako, da je treba – za ugotovitev, ali je treba mešanico rastlinskih olj, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, uvrstiti kot užitno mešanico rastlinskih olj v njeno tarifno podštevilko 1517 90 91 ali kot neužitno mešanico rastlinskih olj v njeno tarifno podštevilko 1518 00 31 – upoštevati vse upoštevne elemente obravnavane zadeve, če gre za temu proizvodu lastne značilnosti in objektivne lastnosti. Med upoštevnimi elementi, ki lahko utemeljijo opredelitev te mešanice kot „neužitne“, je treba presoditi informacije, ki jih je predložil proizvajalec te mešanice v okviru carinske deklaracije, v skladu s katerimi zaradi značilnosti postopka proizvodnje vsebnosti snovi, škodljivih za zdravje ljudi, ni mogoče izključiti. V zvezi s tem dejstvo, da analiza vzorcev, odvzetih iz take mešanice rastlinskih olj, ni pokazala vsebnosti snovi, škodljivih za zdravje ljudi, v njej, samo po sebi ne zadostuje za ovrženje opredelitve zadevne mešanice kot „neužitne“. Taka posledica predpostavlja obstoj drugih upoštevnih dokazov, s katerimi bi bilo mogoče ovreči pravilnost informacij v zvezi s postopkom proizvodnje zadevne mešanice, ki jih je predložil proizvajalec in so navedene v tej deklaraciji, v skladu s členi 62, 68 in 71 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 648/2005 z dne 13. aprila 2005.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: latvijščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 9. marca 2012. # Coverpla proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka ali model Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Registrirana znamka ali registriran model Skupnosti, ki ponazarja stekleničko - Prejšnja znamka ali prejšnji model - Razlog za ničnost - Razkritje prejšnje znamke ali prejšnjega modela - Neobstoj novosti - Člena 5 in 25(1)(b) Uredbe (ES) št. 6/2002. # Zadeva T-450/08.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 9. marca 2012 – Coverpla proti UUNT – Heinz‑Glas (Flacon)
      (Zadeva T‑450/08)
      „Model Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Registriran model Skupnosti, ki ponazarja stekleničko – Prejšnji model – Razlog za ničnost – Razkritje prejšnjega modela – Neobstoj novosti – Člena 5 in 25(1)(b) Uredbe (ES) št. 6/2002“
      Modeli Skupnosti – Razlogi za ničnost – Neobstoj individualne narave – Razkritje s strani oblikovalca ali njegovega pravnega naslednika – Dokaz razkritja (Uredba Sveta št. 6/2002, člena 5(1)(b) ter 7(1)) (Glej točke od 20 do 23.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 7. julija 2008 (zadeva R 1411/2007‑3) v zvezi s postopkom za ugotovitev
                  ničnosti modela Skupnosti med družbama Heinz‑Glas GmbH in Coverpla.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Podjetju Coverpla se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. marca 1996. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-238/95.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. maja 2003. # Arkkitehtuuritoimisto Riitta Korhonen Oy, Arkkitehtitoimisto Pentti Toivanen Oy in Rakennuttajatoimisto Vilho Tervomaa proti Varkauden Taitotalo Oy. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Kilpailuneuvosto - Finska. # Zadeva C-18/01.


Sodba Sodišča z dne 16. maja 2000. # Francoska republika proti Ladbroke Racing Ltd in Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Konkurenca - Državne pomoči. # Zadeva C-83/98 P.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 12. decembra 1996. # Henk Altmann in Margaret Casson proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi T-177/94 in T-377/94.


Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 24. aprila 2001. # Ugo Miranda proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-37/99.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 15. decembra 1988. # Irish Cement Limited proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi 166 in 220/86.


Sodba Sodišča z dne 4. oktobra 1979. # DGV, Deutsche Getreideverwertung und Rheinische Kraftfutterwerke GmbH in drugi proti Svetu in Komisiji Evropskih skupnosti. # Združene zadeve 241, 242, 245 do 250/78. #


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 15. aprila 2010.#Friedrich G. Barth proti Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof - Avstrija.#Prosto gibanje oseb - Delavci - Enako obravnavanje - Poseben dodatek za delovno dobo za univerzitetne profesorje, ki ga določa nacionalna zakonodaja, za katero je bilo v sodbi Sodišča ugotovljeno, da ni skladna s pravom Skupnosti - Zastaralni rok - Načeli enakovrednosti in učinkovitosti.#Zadeva C-542/08.

text:
      Zadeva C-542/08
      Friedrich G. Barth
      proti
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Verwaltungsgerichtshof (Avstrija))
      „Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Poseben dodatek za delovno dobo za univerzitetne profesorje, ki ga določa nacionalna zakonodaja, za katero je bilo v sodbi
         Sodišča ugotovljeno, da ni skladna s pravom Skupnosti – Zastaralni rok − Načeli enakovrednosti in učinkovitosti“

      Povzetek sodbe
      Pravo Unije – Neposredni učinek – Individualne pravice – Varstvo, ki ga zagotavljajo nacionalna sodišča – Nacionalna postopkovna
            pravila – Pogoji uporabe – Spoštovanje načel enakovrednosti in učinkovitosti

      Pravo Unije ne nasprotuje ureditvi, ki za zahtevke za plačilo posebnih dodatkov za delovno dobo – za katere je bil delavec,
         ki je izvrševal svojo pravico do prostega gibanja, pred izdajo sodbe z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler (C‑224/01) prikrajšan
         zaradi nacionalne zakonodaje, ki ni v skladu s pravom Skupnosti – določa triletni zastaralni rok.

      Pravni red vsake države članice mora namreč urediti taka postopkovna pravila, če taka pravila niso manj ugodna od tistih,
         ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogoča ali bistveno otežuje
         uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti).

      Glede tega se določbe o zastaranju ne sme šteti za neskladno z načelom enakovrednosti, če poleg določbe o zastaranju, ki velja
         za pravna sredstva, s katerimi se v nacionalnem pravu zagotavlja varstvo pravic, ki jih imajo upravičenci na podlagi prava
         Unije, obstaja določba o zastaranju, ki velja za pravna sredstva v nacionalnih zadevah, in če se ti določbi o zastaranju glede
         na njun predmet in bistvene elemente lahko štejeta za podobni.

      Kar zadeva načelo učinkovitosti, je s pravom Unije združljiva določitev razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih sredstev
         zaradi pravne varnosti zainteresirane osebe in zadevnega organa. Ti roki namreč dejansko ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo
         uveljavljanja pravic, ki izhajajo iz pravnega reda Unije. V zvezi s tem je nacionalni triletni prekluzivni rok razumen.

      Dejstvo, da učinki sodbe Köbler segajo do datuma začetka veljavnosti zadevne določbe, tej razlagi ne nasprotuje, saj teh učinkov
         Sodišče ni časovno omejilo. Uporabe postopkovne določbe, kot je zastaralni rok, se namreč ne sme zamenjati z omejitvijo učinkov
         v sodbi Sodišča, v kateri je odločalo o razlagi določbe prava Unije.

      Poleg tega pravo Unije državi članici ne prepoveduje določitve prekluzivnega roka za zahtevek za pridobitev posebnega dodatka
         za delovno dobo, ki ni bil dodeljen, s čimer so bile kršene določbe prava Unije, čeprav ta država članica ni spremenila nacionalnih
         pravil za uskladitev s temi določbami. Položaj bi bil drugačen le, če ravnanje nacionalnih organov skupaj z obstojem prekluzivnega
         roka povzroči, da oseba nima nobene možnosti za uveljavljanje svojih pravic pred nacionalnimi sodišči.

      (Glej točke 17, 20, od 27 do 30, 33 in 41 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 15. aprila 2010(*)

      „Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Poseben dodatek za delovno dobo za univerzitetne profesorje, ki ga določa nacionalna zakonodaja, za katero je bilo v sodbi
         Sodišča ugotovljeno, da ni skladna s pravom Skupnosti – Zastaralni rok − Načeli enakovrednosti in učinkovitosti“

      V zadevi C‑542/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof
         (Avstrija) z odločbo z dne 12. novembra 2008, ki je prispela na Sodišče 4. decembra 2008, v postopku

      Friedrich G. Barth
      proti
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.-C. Bonichot, predsednik senata, C. Toader, sodnica, C. W. A. Timmermans (poročevalec), P. Kūris in L. Bay Larsen,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: M.-A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. februarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za F. G. Bartha Laurer in Arlamovsky, odvetnika,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues, B. Cabouat in A. Czubinski, zastopniki,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj s F. Arena, avvocato dello Stato,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo V. Kreuschitz in G. Rozet, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 39 ES in člena 7(1) Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne
         15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2) ter načela učinkovitosti.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med F. G. Barthom in Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung (zvezno ministrstvo
         za znanost in raziskave) zaradi odločbe, s katero je bila njegova zahteva za poseben dodatek za delovno dobo zavrnjena zaradi
         delnega zastaranja.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 7(1) Uredbe št. 1612/68 določa:

      „Delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva ne sme biti deležen drugačnega
         obravnavanja kot domači delavci v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, predvsem glede plačila, odpovedi in, če bi postal
         brezposeln, glede vrnitve na delovno mesto ali ponovne zaposlitve.“

       Nacionalna ureditev
      4        Zakon o plačah iz leta 1956 (Gehaltsgesetz 1956, v nadaljevanju: GehG) v različici, objavljeni v BGBl. I, 109/1997, v členu 50a(1)
         določa:

      „Redni univerzitetni profesor […], ki je na teh delovnih mestih na avstrijskih univerzah […] dopolnil petnajst let delovne
         dobe in ki je štiri leta prejemal dodatek za delovno dobo, določen v členu 50(4), izpolnjuje od dneva, ko je izpolnil omenjena
         pogoja, pogoje za pridobitev posebnega dodatka za delovno dobo, kar se upošteva pri izračunu pokojnine, pri čemer znesek ustreza
         višini dodatka za delovno dobo, določeni v členu 50(4).“

      5        Z zakonom, objavljenim v BGBl. I, 130/2003, je bil členu 50a GehG dodan odstavek 4, ki določa:

      „V izračunu petnajstih let delovne dobe, zahtevane v odstavku 1, so upoštevana obdobja dela:
      1)     po 7. novembru 1968 na primerljivem delovnem mestu na univerzi države, ki je ali katere pravna naslednica je odslej članica
         Evropskega gospodarskega prostora, ali

      […]“
      6        GehG v različici, ki je veljala ob imenovanju tožeče stranke v postopku v glavni stvari (BGBl. 318/1973), je v svojem členu 13b(1)
         določala:

      „Pravica do dajatve zastara, če se je ne uveljavlja v treh letih od dne, ko so bile opravljene storitve ali plačilo za izdatek,
         ki jo upravičujejo.“

      7        Člen 169a GehG, ki je bil temu zakonu dodan z zakonom, objavljenim v BGBl. I, 130/2003, določa:

      „1. Če aktiven, upokojen ali honoraren univerzitetni profesor dokaže obdobja dela iz člena 50a(4) v različici iz zveznega
         zakona, objavljenega v BGBl. I, 130/2003, ki jih je odslej treba upoštevati na podlagi tega zakona, je na njegovo zahtevo
         treba poseben dodatek za delovno dobo, določen v členu 50a, ustrezno uskladiti. Tak zahtevek lahko vložijo tudi nekdanji univerzitetni
         profesorji, če izpolnjujejo pogoje […]

      2.     Uskladitev posebnega dodatka za delovno dobo ob uporabi odstavka 1 ima retroaktivni učinek, a največ od 1. januarja 1994.
      3.     Zahtevki, vloženi na podlagi odstavka 1, so veljavni, če so bili vloženi pred polnočjo 30. junija 2004.
      4.     Za zahtevke s področja plač in pokojnin, nastale na podlagi uporabe odstavka 1 za obdobja pred 1. julijem 2004, se obdobje
         med 30. septembrom 2003 in 30. junijem 2004 ne šteje v triletni zastaralni rok, določen v členu 13b tega zakona […].“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        Iz predložitvene odločbe izhaja, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, nemški državljan, od 1. januarja 1975 do
         28. februarja 1987 opravljala funkcijo univerzitetnega profesorja na univerzi Johann Wolfgang Goethe v Frankfurtu na Majni
         (Nemčija). Z začetkom veljavnosti 1. marca 1987 je bila imenovana za rednega profesorja na univerzi na Dunaju (Avstrija).
         Tožeča stranka je s tem imenovanjem pridobila tudi avstrijsko državljanstvo.

      9        Ker obdobja dejavnosti tožeče stranke v postopku v glavni stvari na univerzi v Frankfurtu na Majni pri dodeljevanju posebnega
         dodatka za delovno dobo iz člena 50a(1) GehG niso bila upoštevana, zadevna oseba tega dodatka ni prejemala.

      10      Potem ko je avstrijski zakonodajalec ob upoštevanju sodbe z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler (C‑224/01, Recueil, str. I-10239)
         z zakonom, objavljenim v BGBl. I, 130/2003, spremenil GehG, je tožeča stranka z dopisom z dne 2. marca 2004, naslovljenim
         na univerzo na Dunaju, zahtevala uskladitev posebnega dodatka za delovno dobo, da bi se upoštevalo obdobje, v katerem je opravljala
         funkcijo na univerzi v Frankfurtu na Majni. Odločba, izdana ob koncu tega upravnega postopka, je v členu 1 določala, da tožeča
         stranka ob upoštevanju navedenega obdobja lahko zahteva posebni dodatek za delovno dobo od 1. januarja 1994. Vendar je bilo
         v členu 2 te odločbe določeno, da bi uskladitev tega dodatka s členom 1 glede plačila učinkovala od 1. oktobra 2000.

      11      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki izrecno izpodbija le člen 2 te odločbe, v tožbi, vloženi pred predložitvenim
         sodiščem, ne oporeka datumu, od katerega, kakor je bilo ugotovljeno v členu 1 te odločbe, lahko zahteva uskladitev posebnega
         dodatka za delovno dobo. V bistvu trdi, da uporaba določbe o zastaranju v členu 2 iste odločbe ni v skladu s pravom Skupnosti,
         zlasti s členom 39 ES.

      12      Glede na to, da je za rešitev spora potrebna razlaga prava Skupnosti, je Verwaltungsgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.   Ali uporaba določbe o zastaranju, ki predvideva triletni zastaralni rok za posebne dodatke za delovno dobo, za katere je bil
         delavec migrant v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, prikrajšan na podlagi nacionalnega pravnega položaja, ki
         ni v skladu s pravom Skupnosti, pred [zgoraj navedeno sodbo Köbler], pomeni posredno diskriminacijo delavcev migrantov v smislu
         člena 39 ES in člena 7(1) Uredbe […] št. 1612/68 ali omejitev prostega gibanja delavcev, ki je zagotovljena v teh določbah?

      2.     V primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje: Ali člena 39 ES in 7(1) Uredbe […] št. 1612/68 v primeru, kot je ta v postopku
         v glavni stvari, nasprotujeta uporabi takšne določbe o zastaranju posebnih dodatkov na delovno dobo, za katere je bil delavec
         migrant pred izdajo [zgoraj navedene sodbe Köbler] prikrajšan na podlagi nacionalnega pravnega položaja, ki ni v skladu s
         pravom Skupnosti?

      3.     Ali načelo učinkovitosti v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, v zvezi z uveljavitvijo preteklih pravic do
         posebnih dodatkov na delovno dobo, ki so bile kratene s kršitvijo prava Skupnosti na podlagi jasno izraženih nacionalnih pravnih
         predpisov, preprečuje uporabo določbe o zastaranju, ki predvideva triletni zastaralni rok?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      13      Predložitveno sodišče s temi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali pravo Unije nasprotuje ureditvi,
         kot je ta v postopku v glavni stvari, ki za zahtevke za plačilo posebnih dodatkov za delovno dobo – za katere je bil delavec,
         ki je izvrševal svojo pravico do prostega gibanja, pred izdajo zgoraj navedene sodbe Köbler prikrajšan zaradi nacionalne zakonodaje,
         ki ni bila v skladu s pravom Skupnosti – določa triletni zastaralni rok.

      14      Treba je spomniti, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Köbler v bistvu odločilo, da je treba člen 39 ES in člen 7(1) Uredbe
         št. 1612/68 razlagati tako, da nasprotujeta dodelitvi posebnega dodatka za delovno dobo, do katerega so bili na podlagi določbe,
         kot je člen 50a GehG v različici, ki je veljala pred spremembo z zakonom, objavljenim v BGBl. I, 130/2003, upravičeni le univerzitetni
         profesorji, ki so petnajst let delovne dobe dopolnili na avstrijskih univerzah.

      15      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je Republika Avstrija izpolnila obveznosti iz te sodbe s tem, da je z zakonom, objavljenim
         v BGBl. I, 130/2003, členu 50a GehG dodala odstavek 4, naveden v točki 5 te sodbe. Zahtevek za izplačilo posebnega dodatka
         za delovno dobo, ki je sledil tej zakonodajni spremembi, je na podlagi člena 13b(1) GehG podrejen triletnemu zastaralnemu
         roku, v konkretnem primeru podaljšanemu za obdobje devetih mesecev, navedeno v členu 169a(4) GehG.

      16      V zvezi s tem je treba spomniti, na eni strani, da v okoliščinah zadeve v postopku v glavni stvari tak zastaralni rok pomeni
         postopkovno pravilo glede pravnega sredstva, katerega namen je varovanje pravic, ki jih ima posameznik, kot je tožeča stranka
         v postopku v glavni stvari, na podlagi prava Unije. Na drugi strani pravo Unije ne ureja vprašanja, ali države članice v takih
         okoliščinah lahko določijo zastaralni rok.

      17      Zato mora pravni red vsake države članice urediti taka postopkovna pravila, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo
         za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogoča ali znatno otežuje uveljavljanja
         pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 17. novembra 1998 v zadevi Aprile,
         C‑228/96, Recueil, str. I‑7141, točka 18 in navedena sodna praksa).

      18      Glede na ti načeli je torej treba preučiti vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče.

      19      V zvezi z načelom enakovrednosti je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso to načelo zahteva, da se vsa pravila
         glede pravnih sredstev brez razlikovanja uporabljajo za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi prava Unije, in tista, ki
         temeljijo na kršitvi nacionalnega prava (sodba z dne 26. januarja 2010 v zadevi Transportes Urbanos y Servicios Generales,
         C‑118/08, ZOdl., str. I-0000, točka 33 in navedena sodna praksa).

      20      Da bi se preverilo, ali je načelo enakovrednosti v zadevi v postopku v glavni stvari spoštovano, je torej treba preučiti,
         ali poleg določbe o zastaranju, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki velja za pravna sredstva, s katerimi se v nacionalnem
         pravu zagotavlja varstvo pravic, ki jih imajo upravičenci na podlagi prava Unije, obstaja določba o zastaranju, ki velja za
         pravna sredstva v nacionalnih zadevah, in ali se ti določbi o zastaranju glede na njun predmet in bistvene elemente lahko
         štejeta za podobni (glej v tem smislu sodbo z dne 16. maja 2000 v zadevi Preston in drugi, C‑78/98, ZOdl., str. I-3201, točka
         49, in zgoraj navedeno sodbo Transportes Urbanos y Servicios Generales, točka 35).

      21      Takoj pa je treba spomniti, da se, kot je razvidno iz spisa, predloženega Sodišču, določba o zastaranju, kot je ta v členu 13b
         GehG, uporablja tako za pravna sredstva, ki v nacionalnem pravu zagotavljajo varovanje pravic, ki jih imajo upravičenci na
         podlagi prava Unije, kot za pravna sredstva nacionalnega prva. Očitno je torej, da so pravila o zastaranju, ki veljajo za
         ti vrsti pravnih sredstev, enaka.

      22      Sicer pa, kot so v stališčih, predloženih Sodišču, navedle vlade, je izjema, ki izhaja iz določbe, kot je člen 169a(4) GehG,
         ki dopušča podaljšanje zastaralnega roka za devet mesecev, le v korist pravnih sredstev, ki v nacionalnem pravu zagotavljajo
         varovanje pravic, ki jih imajo upravičenci na podlagi prava Unije.

      23      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari in Komisija pa v bistvu trdita, da morajo univerzitetni profesorji, ki so delovno
         dobo vsaj delno dopolnili na univerzah držav članic zunaj Republike Avstrije, drugače kot profesorji, ki so celotno delovno
         dobo dopolnili v tej državi članici, na podlagi člen 169a(1) GehG vložiti zahtevek za izplačilo posebnega dodatka za delovno
         dobo. Tak položaj naj bi pomenil tudi, da ima določba o zastaranju, kot je ta v postopku v glavni stvari, področje uporabe,
         ki je za pravna sredstva, ki v nacionalnem pravu zagotavljajo varovanje pravic, ki jih imajo upravičenci na podlagi prava
         Unije, večje kot za pravna sredstva v nacionalnih zadevah.

      24      Po mnenju tožeče stranke v postopku v glavni stvari in Komisije ta ima določba o zastaranju glede profesorjev, ki so celotno
         delovno dobo dopolnili v Avstriji, namreč učinke le v redkih in posebnih primerih, ko na primer deli plač zainteresiranih
         oseb zaradi napake niso bili izplačani, te pa v predpisanem času niso vložile zahtevka za preverjanje njihovega položaja.
         Nasprotno pa naj bi bila uporaba določbe o zastaranju za profesorje, ki so vsaj del delovne dobe dopolnili na univerzah v
         državah članicah zunaj Republike Avstrije, sistematična.

      25      Taka okoliščina pa nikakor ne dopušča zaključka, da v bistvu obstajata dve določbi o zastaranju, ki se jih ne sme šteti za
         podobni.

      26      Kot namreč v bistvu trdijo avstrijska, italijanska in poljska vlada, zahtevka ni treba vložiti le profesorjem, ki so vsaj
         del delovne dobe dopolnili na univerzah v državah članicah zunaj Republike Avstrije, ampak ga morajo vložiti tudi profesorji,
         ki so celotno delovno dobo dopolnili v tej državi članici in za katere posebni dodatek za delovno dobo ni bil pravilno izračunan.
         Zato se nujnost vložiti zahtevek v bistvu nanaša na vse profesorje, za katere so bila pravna pravila o dodeljevanju tega dodatka
         uporabljena napačno in ki želijo, da bi bila storjena napaka popravljena, ne glede na to, ali gre za napako, storjeno na podlagi
         nacionalnih določb ali pa določb prava Unije, ki bi jih nacionalni organi morali uporabiti neposredno.

      27      V teh okoliščinah se določbe o zastaranju, kot je ta, ki jo izpodbija tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ne sme šteti
         za neskladno z načelom enakovrednosti.

      28      V zvezi z načelom učinkovitosti je Sodišče presodilo, da je s pravom Unije združljiva določitev razumnih prekluzivnih rokov
         za vložitev pravnih sredstev zaradi pravne varnosti zainteresirane osebe in zadevnega organa. Ti roki namreč dejansko ne onemogočajo
         ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki izhajajo iz pravnega reda Unije. V zvezi s tem je nacionalni triletni prekluzivni
         rok razumen (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Aprile, točka 19, in sodbo z dne 24. marca 2009 v zadevi Danske Slagterier,
         C‑445/06, ZOdl., str. I-2119, točka 32 in navedena sodna praksa).

      29      Ker Sodišču niso bile predstavljene posebne okoliščine, se določbe o zastaranju, kot je ta, ki jo izpodbija tožeča stranka
         v postopku v glavni stvari in ki določa triletni zastaralni rok, ki je lahko podaljšan za devet mesecev, ne sme šteti za neskladno
         z načelom učinkovitosti.

      30      Dejstvo, da učinki zgoraj navedene sodbe Köbler segajo do datuma začetka veljavnosti zadevne določbe, tej razlagi ne nasprotuje,
         saj teh učinkov Sodišče ni časovno omejilo. Uporabe postopkovne določbe, kot je zastaralni rok v postopku v glavni stvari,
         se namreč ne sme zamenjati z omejitvijo učinkov v sodbi Sodišča, v kateri je odločalo o razlagi določbe prava Unije (glej
         v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 1998 v zadevi Edis, C-231/96, Recueil, str. I-4951, točki 17 in 18).

      31      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari in Komisija pa poudarjata, da je avstrijski zakonodajalec z jasno zakonodajno določbo
         izključil upoštevanje delovne dobe, opravljene na univerzah v državah članicah zunaj Republike Avstrije.

      32      Po njunem mnenju morajo univerzitetni profesorji, ki dokažejo delovno dobo, pridobljeno na teh univerzah, v teh okoliščinah
         računati s tem, da njihovim zahtevkom za priznanje obdobij za poseben dodatek za delovno dobo ne bo ugodeno. Avstrijski zakonodajalec
         naj bi torej ravnal tako, da je univerzitetne profesorje, ki bi načeloma imeli pravico do tega dodatka, odvrnil od tega, da
         pravočasno uveljavljajo to pravico.

      33      Vendarle je treba poudariti, da pravo Unije državi članici ne prepoveduje določitve prekluzivnega roka za zahtevek za pridobitev
         posebnega dodatka za delovno dobo, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki ni bil dodeljen, s čimer so bile kršene določbe
         prava Unije, čeprav ta država članica ni spremenila nacionalnih pravil za uskladitev s temi določbami. Položaj bi bil drugačen
         le, če ravnanje nacionalnih organov skupaj z obstojem prekluzivnega roka povzroči, da oseba nima nobene možnosti za uveljavljanje
         svojih pravic pred nacionalnimi sodišči (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Aprile, točki 43 in 45).

      34      Take okoliščine pa ni mogoče uveljavljati v zadevi v glavni stvari.

      35      Zlasti uporaba zastaralnega roka osebi, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, prejetja dodatka, ki ji ni bil dodeljen,
         s čimer so bile kršene določbe prava Unije, ne onemogoča popolnoma (glej po analogiji sodbi z dne 2. februarja 1988 v zadevi
         Barra in drugi, 309/85, Recueil, str. 355, točka 19, in z dne 9. februarja 1999 v zadevi Dilexport, C‑343/96, Recueil, str. I‑579,
         točka 37).

      36      Sicer pa iz spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno, da bi se zoper tožečo stranko v postopku v glavni stvari tak zastaralni
         rok uveljavljal zaradi napačnih informacij, ki so ji jih namerno dali pristojni nacionalni organi (glej po analogiji sodbo
         z dne 1. decembra 1998 v zadevi Levez, C‑326/96, Recueil, str. I-7835, točka 34). Kot pravilno navaja francoska vlada, se
         dejstva, da je prej obstajala jasna zakonodaja, ki je nasprotovala pravu Skupnosti, ne sme enačiti z dajanjem takih napačnih
         informacij, sicer bi bila – in to v nasprotju z navedbami v točki 33 te sodbe – v okoliščinah, kot so v zadevi v postopku
         v glavni stvari, onemogočena vsakršna uporaba zastaralnega roka.

      37      Nazadnje, glede dela, v katerem se vprašanja za predhodno odločanje nanašajo tudi na razlago člena 39 in člena 7(1) Uredbe
         št. 1612/68, je treba poudariti, da se uporaba zastaralnega roka v okoliščinah, kot so te v zadevi v postopku v glavni stvari,
         zaradi istih razlogov, kot so navedeni v točkah od 21 do 26 te sodbe, ne sme šteti za posredno diskriminatorno glede delavca
         v smislu teh določb.

      38      Položaj univerzitetnih profesorjev, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je treba namreč šteti za primerljiv
         s položajem univerzitetnih profesorjev, ki so celotno delovno dobo dopolnili v Avstriji in katerih posebni dodatek za delovno
         dobo glede na določbe nacionalnega prava ni bil izračunan pravilno. Očitno je torej, da se ti dve kategoriji univerzitetnih
         profesorjev v bistvu obravnava enako.

      39      Očitno je tudi, da uporaba zastaralnega roka v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, sama po sebi ne pomeni omejitve
         prostega gibanja delavcev v smislu člena 39 ES. Uporaba tega zastaralnega roka namreč vpliva na možnost prejetja posebnega
         dodatka za delovno dobo za obdobje, ki je v celoti že izteklo. Zato ne more ovirati ali odvrniti delavca, kot je tožeča stranka
         v postopku v glavni stvari, od izvrševanja njegove pravice do prostega gibanja, saj možnost za prejetje tega dodatka za nazaj
         ni odvisna od izbire delavca glede izvrševanja teh pravic (glej v tem smislu sodbo z dne 27. januarja 2000 v zadevi Graf,
         C‑190/98, Recueil., str. I‑493, točka 24).

      40      Poleg tega ni indica, po katerem bi uporaba zastaralnega roka v okoliščinah, kot so te v zadevi v postopku v glavni stvari,
         delavca, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, v določenem trenutku v preteklosti ovirala ali odvračala od izvrševanja
         njegove pravice do prostega gibanja. Kot je razvidno iz zgoraj navedene sodbe Köbler, je sama zavrnitev dodelitve posebnega
         dodatka za delovno dobo zainteresirani osebi, če je ta izvrševala te pravice, pomenila omejitev prostega gibanja delavcev
         v smislu člena 39 ES.

      41      Zato je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da pravo Unije ne nasprotuje ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari,
         ki za zahtevke za plačilo posebnih dodatkov za delovno dobo – za katere je bil delavec, ki je izvrševal svojo pravico do prostega
         gibanja, pred izdajo zgoraj navedene sodbe Köbler prikrajšan zaradi nacionalne zakonodaje, ki ni v skladu s pravom Skupnosti
         – določa triletni zastaralni rok.

       Stroški
      42      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Pravo Unije ne nasprotuje ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki za zahtevke za plačilo posebnih dodatkov za delovno
            dobo – za katere je bil delavec, ki je izvrševal svojo pravico do prostega gibanja, pred izdajo sodbe z dne 30. septembra 2003
            v zadevi Köbler (C‑224/01) prikrajšan zaradi nacionalne zakonodaje, ki ni v skladu s pravom Skupnosti – določa triletni zastaralni
            rok.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. aprila 1999. # Kraljevina Španija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-342/96.


Sodba Sodišča z dne 17. maja 2001. # International Express Carriers Conference (IECC) proti Komisiji Evropskih skupnosti, La Poste, Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska in The Post Office. # Pritožba - Konkurenca. # Zadeva C-449/98 P.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 11. julija 2002. # Hijos de Andrés Molina, SA (HAMSA) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ničnostna tožba. # Zadeva T-152/99.


Sodba Sodišča z dne 19. junija 1980. # Vittorio Testa, Salvino Maggio in Carmine Vitale proti Bundesanstalt für Arbeit. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Bayerisches Landessozialgericht, Bundessozialgericht in Hessisches Landessozialgericht - Nemčija. # Socialna varnost. # Združene zadeve 41/79, 121/79 in 796/79.