title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. januarja 2017.#Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen proti Hauptzollamt Bielefeld.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Düsseldorf.#Predhodno odločanje – Carinska unija in skupna carinska tarifa – Povračilo uvoznih dajatev – Uredba (EGS) št. 2913/92 (carinski zakonik) – Člen 241, prvi odstavek, prva alinea – Obveznost države članice, da določi plačilo zamudnih obresti tudi ob neobstoju pravnega sredstva pred nacionalnimi sodišči.#Zadeva C-365/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 18. januarja 2017 (
            1
         )
      „Predhodno odločanje — Carinska unija in skupna carinska tarifa — Povračilo uvoznih dajatev — Uredba (EGS) št. 2913/92 (carinski zakonik) — Člen 241, prvi odstavek, prva alinea — Obveznost države članice, da določi plačilo zamudnih obresti tudi ob neobstoju pravnega sredstva pred nacionalnimi sodišči“
      V zadevi C‑365/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) z odločbo z dne 24. junija 2015, ki je prispela na Sodišče 14. julija 2015, v postopku

         Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

      proti

         Hauptzollamt Bielefeld,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, M. Vilaras (poročevalec), J. Malenovský, M. Safjan in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodni tajnik: I. Illéssy, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. maja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen D. Ehle, A. Willems in S. De Knop, odvetniki,

               —

               za Hauptzollamt Bielefeld sprva K. Greven, agent, ter nazadnje M. Greven in S. Holtmann, agenta,

               —

               za nemško vlado J. Möller in T. Henze, agenta,

               —

               za italijansko vlado A. Collabolletta in G. Palmieri, agentki,

               —

               za Svet Evropske unije M. Balta in J.‑P. Hix, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo L. Grønfeldt in T. Maxian Rusche, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. septembra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 241 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (v nadaljevanju: Wortmann) in Hauptzollamt Bielefeld (glavni carinski urad v Bielefeldu, Nemčija) glede plačila obresti ob vračilu protidampinških dajatev, ki jih je plačala družba Wortmann na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 1472/2006 z dne 5. oktobra 2006 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in o dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Vietnama (UL 2006, L 275, str. 1), ki je bila delno razglašena za nično s sodbo z dne 2. februarja 2012, Brosmann Footwear (HK) in drugi/Svet (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Carinski zakonik

               3

               Člen 4 carinskega zakonika določa:
               „V tem zakoniku veljajo naslednje opredelitve:
               […]

                        (10)

                        ‚Uvozne dajatve‘ pomeni:

                                 —

                                 carine in druge dajatve, ki imajo enak učinek kot carine, ki se plačujejo ob uvozu blaga,

                  […]“

               4

               Člen 232 carinskega zakonika določa:
               „1.   Če znesek dajatev ni bil plačan v predvidenem roku:
               […]

                        (b)

                        se poleg zneska dajatev zaračunajo zamudne obresti. Stopnja zamudnih obresti je lahko višja od stopnje kreditnih obresti, ne sme pa biti nižja.

                  […]“

               5

               Člen 236 carinskega zakonika določa:
               „1.   Uvozne ali izvozne dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
               […]
               2.   Povračilo ali odpust uvoznih ali izvoznih dajatev se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu pred potekom roka treh let, ki se šteje od dneva posredovanja sporočila o teh dajatvah dolžniku.
               Ta rok se podaljša, če udeleženi dokaže, da zahtevka v tem roku ni mogel vložiti zaradi nepredvidljivega dogodka ali višje sile.
               Carinski organi po službeni dolžnosti povrnejo ali odpustijo dajatve, če v tem roku sami ugotovijo, da gre za enega od primerov iz prvega in drugega pododstavka odstavka 1.“

               6

               Člen 241 carinskega zakonika določa:
               „Če carinski organi povrnejo zneske uvoznih ali izvoznih dajatev in morebiti pri plačilu teh dajatev pobrane kreditne ali zamudne obresti, ti organi za to ne plačajo nobenih obresti. Obresti pa je treba plačati, če:

                        —

                        se odločba, s katero se ugodi zahtevku za povračilo, ne izvrši v roku treh mesecev po njenem sprejetju,

                        —

                        to predvidevajo nacionalne določbe.

                  Znesek teh obresti je treba izračunati tako, da ustreza znesku, ki bi se za ta namen zahteval na nacionalnem denarnem in kapitalskem trgu.“

         Uredba št. 1472/2006

               7

               Člen 1 Uredbe št. 1472/2006 določa:
               „1.   Dokončna protidampinška dajatev se uvede na uvoz obutve z zgornjim delom iz usnja ali umetnega usnja, razen športne obutve, obutve s posebno tehnologijo, copatov in druge hišne obutve ter obutve z zaščitno kapico, s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Vietnama, ter uvrščene pod oznake [kombinirane nomenklature]:
               […]
               4.   Če ni drugače določeno, se uporabljajo veljavne carinske določbe.“

         Nemško pravo

               8

               Člen 1 Abgabenordnung (splošni davčni zakonik) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: davčni zakonik), določa:
               „1.   Ta zakon velja za vse davke, vključno z davčnimi povračili, ki jih ureja zvezni zakon ali pravo Unije, če z njimi upravljajo zvezni davčni organi ali nacionalni davčni organi. Ta zakon se uporablja samo v skladu s pravom Evropske unije.
               […]
               3.   Določbe tega zakona se ob upoštevanju prava Evropske unije smiselno uporabljajo za akcesorne davčne obveznosti. […]“

               9

               Člen 3(3) in (4) davčnega zakonika določa:
               „3.   Uvozne in izvozne dajatve v smislu člena 4(10) in (11) carinskega zakonika štejejo za davke v smislu tega zakona.
               4.   Akcesorne davčne obveznosti so […] obresti (členi od 233 do 237) […] in obresti v smislu carinskega zakonika […].“

               10

               Člen 37 davčnega zakonika določa:
               „1.   Zahtevki iz davčno dolžniškega razmerja so […] [med drugim] povračilni zahtevek v skladu z odstavkom 2 […]
               2.   Če je davek […] plačan ali povrnjen brez pravne podlage, lahko tisti, na račun katerega je bilo izvedeno plačilo, od prejemnika plačila uveljavlja zahtevek za vračilo plačanega ali vrnjenega zneska. […]“

               11

               Člen 233 davčnega zakonika določa:
               „Zahtevki iz davčno dolžniškega razmerja (člen 37) se obrestujejo samo, če je to zakonsko predpisano. […]“

               12

               Nazadnje, člen 236(1) davčnega zakonika določa:
               „Če se s pravnomočno sodno odločbo ali na podlagi take odločbe odmerjeni davek zmanjša ali se odobri vračilo davka, se znesek, ki ga je treba plačati nazaj ali povrniti, obrestuje od dneva, ko je nastopila litispendenca, do datuma izplačila, razen v primeru iz odstavka 3. […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               13

               Med letoma 2006 in 2012 je družba Wortmann v lastnem imenu v prosti promet sprostila obutev z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Kitajske in Vietnama, ki sta jo izdelali družbi Brosmann Footwear (HK) Ltd. (v nadaljevanju: Brosmann) in Seasonable Footwear (ZhongShan) Ltd. (v nadaljevanju: Seasonable). Ta obutev je bila zajeta z eno od številk kombinirane nomenklature iz člena 1(1) Uredbe št. 1472/2006, zato je glavni carinski urad v Bielefeldu od družbe Wortmann na podlagi te uredbe zahteval plačilo protidampinške dajatve.

               14

               Družba Wortmann je 22. julija 2010 pri glavnem carinskem uradu v Bielefeldu zahtevala povračilo protidampinških dajatev, plačanih v obdobju med junijem 2007 in junijem 2010. Nov zahtevek za povračilo protidampinških dajatev, plačanih do 31. decembra 2010, je vložila 14. februarja 2011. Nazadnje, 7. maja 2012 je zahtevala povračilo protidampinških dajatev, plačanih tokrat od leta 2006. V utemeljitev vseh teh zahtevkov se je zlasti sklicevala na zadevo, o kateri je najprej odločalo Splošno sodišče Evropske unije, nato pa Sodišče, ki je izdalo sodbo z dne 2. februarja 2012, Brosmann Footwear (HK) in drugi/Svet (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

               15

               Sodišče je s to sodbo Uredbo št. 1472/2006 delno razglasilo za nično, med drugim v delu, v katerem se je nanašala na družbi Brosmann in Seasonable. Ta razglasitev ničnosti je bila utemeljena s tem, da je Evropska komisija ravnala nepravilno s tem, da ni preučila zahtevkov, naj se tržnogospodarsko obravnava podjetja ali – če taka obravnava ne bi bila odobrena – naj se pritožnice obravnava individualno.

               16

               Glavni carinski urad v Bielefeldu je 17. aprila 2013 torej odločil, naj se družbi Wortmann povrnejo protidampinške dajatve v znesku 61.895,49 EUR za leto 2007 in v znesku 92.870,62 EUR za leto 2008.

               17

               Družba Wortmann je z dopisom z dne 29. novembra 2013 od glavnega carinskega urada v Bielefeldu zahtevala plačilo obresti na zneske povračil v višini 8 % nad temeljno obrestno mero od dneva plačila protidampinških dajatev. Glavni carinski urad v Bielefeldu je z odločbo z dne 15. januarja 2014 to zahtevo zavrnil. Zoper to odločbo je družba Wortmann vložila pritožbo, ki jo je ta urad 17. septembra 2014 prav tako zavrnil.

               18

               Družba Wortmann je pri predložitvenem sodišču predlagala, naj se glavnemu carinskemu uradu v Bielefeldu naloži, naj ji plača obresti na zneske povračil.

               19

               Predložitveno sodišče meni, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od razlage člena 241 carinskega zakonika. Po njegovem mnenju naj bi bilo obrestovanje zneskov, ki se povrnejo družbi Wortmann, izključeno na podlagi člena 241, prvi stavek, carinskega zakonika.

               20

               Ker namreč v postopku v glavni stvari pogoji iz člena 241, drugi stavek, prva alinea, carinskega zakonika niso izpolnjeni, se lahko v skladu s členom 241, drugi stavek, druga alinea, tega zakonika le nacionalne določbe uporabijo kot podlaga za zahtevek za plačilo obresti, ki ga je vložila tožeča stranka. V zvezi s tem navaja, da je iz člena 37(2), prvi stavek, v povezavi s členom 233, prvi stavek, davčnega zakonika razvidno, da se zahtevki iz davčno dolžniškega razmerja obrestujejo samo, če je to zakonsko predpisano. Kot pravna podlaga za obrestovanje naj bi bil zato v nemškem pravu upošteven samo člen 236 davčnega zakonika. Vendar ker tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni sprožila sodnega postopka za povračilo protidampinških dajatev, predhodno plačanih glavnemu carinskemu uradu v Bielefeldu, naj se ta določba v postopku v glavni stvari ne bi uporabila.

               21

               Ob tem predložitveno sodišče izraža dvome o skladnosti te rešitve s pravom Unije. Opozarja na sodno prakso, v skladu s katero načelo obveznosti držav članic, da vrnejo zneske davka, pobranega v nasprotju s pravom Unije, skupaj z obrestmi, izhaja iz tega prava (sodba z dne 18. aprila 2013, Irimie, C‑565/11, EU:C:2013:250, točka 22). Tako si postavlja vprašanje, ali naj ne bi bilo z „nepisanim pravom“ Unije v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, zahtevano obrestovanje uvoznih dajatev, ki so predmet povračila. V zvezi s tem je treba po mnenju predložitvenega sodišča zlasti upoštevati, da se nacionalne določbe o obrestovanju, v tem primeru člen 233 in naslednji davčnega zakonika – kot je razvidno iz člena 1(3), prvi stavek, in člena 3(4) tega zakonika – smiselno uporabljajo samo v skladu s pravom Unije.

               22

               V teh okoliščinah je Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 241 carinskega zakonika razlagati tako, da mora nacionalno pravo, na katerega napotuje ta člen, ob upoštevanju načela učinkovitosti, ki ga določa pravo Unije, določati obrestovanje povrnjenih zneskov uvoznih dajatev od dneva plačila teh zneskov dajatev do izplačila zneskov povračil tudi v primerih, v katerih se povračilni zahtevek ni uveljavljal pred nacionalnim sodiščem?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               23

               Predložitveno sodišče s predhodnim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 241 carinskega zakonika razlagati tako, da mora nacionalno pravo, na katerega ta člen napotuje, določati obveznost plačila obresti na znesek povrnjenih uvoznih dajatev za obdobje od plačila teh dajatev do njihovega povračila.

               24

               V zvezi s tem je sicer treba ugotoviti, da člen 241, prvi stavek, carinskega zakonika določa, da če carinski organi povrnejo zneske uvoznih ali izvoznih dajatev in morebiti pri plačilu teh dajatev pobrane kreditne ali zamudne obresti, ti organi za to ne plačajo nobenih obresti.

               25

               Vendar ta določba kot taka ne more pomeniti, da bi lahko nacionalna ureditev v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, dejansko določala, da ni treba plačati obresti na znesek povrnjenih uvoznih dajatev za obdobje od plačila teh dajatev do njihovega povračila.

               26

               Tako iz zgodovine nastanka člena 241 carinskega zakonika kot tudi iz sobesedila te določbe je namreč razvidno, da se ta določba ne uporabi v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari.

               27

               Iz analize zgodovine nastanka te določbe, ki jo je generalni pravobranilec opravil v točkah od 48 do 50 sklepnih predlogov, je tako razvidno, da člen 241 carinskega zakonika vključuje položaj, v katerem se po tem, ko carinski organ zadevno blago sprosti, izkaže, da je treba prvotno odmero uvoznih dajatev znižati in da je zato treba vse ali del uvoznih dajatev, ki jih je plačal subjekt, temu povrniti.

               28

               Pojasnila, ki jih je Komisija o zgodovini nastanka določbe, ki je postala člen 241 carinskega zakonika, podala na obravnavi, kažejo, da je bil razlog za sprejetje tega člena dejstvo, da carinski organi v večini primerov opravijo zgolj naknadno preverjanje carinskih deklaracij, zaradi česar obstaja zelo realna možnost, da tako preverjanje vodi do povračila že plačanih uvoznih dajatev.

               29

               Poleg tega carinski zakonik glede vprašanja obrestovanja vzpostavlja nekakšno simetrijo med položajem subjektov, ki jim je treba na podlagi napak – nastalih zaradi hitrosti pri sistemu carinjenja, ki se brez pregleda blaga, preden je to sproščeno, uporablja v velikem številu primerov – uvozne dajatve, ki so bile preveč plačane, povrniti, ter položajem subjektov, ki morajo zaradi istovrstnih napak nasprotno carinski upravi plačati dodatne uvozne dajatve.

               30

               Kot je namreč razvidno iz sodbe z dne 31. marca 2011, Aurubis Balgaria (C‑546/09, EU:C:2011:199, točke od 26 do 34), je mogoče, kadar je zaradi novega izračuna carinskih dajatev, opravljenega na podlagi dodatnih informacij, dolgovan neki znesek teh uvoznih dajatev, v skladu s členom 232(1)(b) carinskega zakonika zamudne obresti zaračunati le za obdobje po izteku roka za plačilo navedenega zneska.

               31

               Če pa nov izračun carin pripelje do tega, da se zadevnemu subjektu povrne vse predhodno plačane carine ali del njih, je iz člena 241 carinskega zakonika razvidno, da so obresti dolgovane zgolj od izteka treh mesecev iz tega člena, pri tem pa obstaja možnost, da nacionalni zakonodajalec določi plačilo obresti tudi v drugih okoliščinah.

               32

               Iz predložitvene odločbe pa je razvidno, da povračilo protidampinških dajatev v korist družbe Wortmann ne izhaja iz napake pri izračunu teh dajatev, ki bi jo družba Wortmann odkrila po tem, ko je pristojni carinski organ sprostil blago. Pravila iz člena 241, prvi stavek, carinskega zakonika torej v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, ni mogoče razlagati tako, da načeloma izključuje obrestovanje.

               33

               Poudariti pa je vseeno treba, da čeprav je predložitveno sodišče vprašanje formalno omejilo na razlago člena 241 carinskega zakonika, taka okoliščina Sodišča ne ovira pri tem, da predložitvenemu sodišču ne bi posredovalo vseh elementov razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri presoji predložene zadeve, ne glede na to, ali se je predložitveno sodišče nanje sklicevalo v predstavitvi navedenega vprašanja (glej po analogiji sodbo z dne 29. oktobra 2015, Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, točki 20 in 21 ter navedena sodna praksa).

               34

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo v skladu s sodno prakso Sodišča nacionalni organi ugotoviti posledice, ki jih ima glede na njihov pravni red razglasitev ničnosti ali ugotovljena neveljavnost uredbe o uvedbi protidampinških dajatev, posledica tega pa je, da protidampinške dajatve, ki so bile plačane na podlagi zadevne uredbe, niso bile zakonito dolgovane v smislu člena 236(1) carinskega zakonika in bi jih carinski organi v skladu s to določbo načeloma morali povrniti, če so pogoji, ki veljajo za tako povračilo, med katerimi je ta iz člena 236(2) tega zakonika, izpolnjeni (glej v tem smislu sodbi z dne 27. septembra 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, točka 67, in z dne 18. marca 2010, Trubowest Handel in Makarov/Svet in Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, točka 25).

               35

               V obravnavanem primeru je zato, ker je bila Uredba št. 1472/2006 s sodbo z dne 2. februarja 2012, Brosmann Footwear (HK) in drugi/Svet (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), razglašena za nično v delu, v katerem se je med drugim nanašala na družbi Brosmann in Seasonable, katerih obutev je družba Wortman sprostila v prosti promet na ozemlju Evropske unije, pristojni nemški carinski organ, ki je presodil, da plačane protidampinške dajatve niso bile zakonito dolgovane v smislu člena 236(1), prvi pododstavek, carinskega zakonika, družbi Wortmann povrnil znesek navedenih dajatev, ne da bi jih povečal za zamudne obresti, ki jih je to podjetje zahtevalo.

               36

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je sicer v členu 236(1), prvi pododstavek, carinskega zakonika določeno povračilo protidampinških dajatev v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, vendar ni izrecno določeno, ali je treba zaradi takega povračila plačati obresti na zneske tako povrnjenih dajatev.

               37

               Poudariti je treba tudi, da je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da če je država članica pobrala davke ali dajatve tako, da je uporabila uredbo Unije, ki jo je sodišče Unije razglasilo za nično ali je ugotovilo, da je neveljavna, imajo zadevni subjekti, ki so plačali zadevne davke oziroma dajatve, načeloma pravico pridobiti ne le povračilo pobranih zneskov, ampak tudi obresti na te zneske (glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich, C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10, EU:C:2012:591, točke od 65 do 67 in navedena sodna praksa).

               38

               V teh okoliščinah, in ker, prvič, niti člen 236(1) carinskega zakonika niti člen 241 tega zakonika ne izključujeta plačila obresti v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, in drugič, so bile zadevne protidampinške dajatve povrnjene zaradi tega, ker je Sodišče za nično razglasilo uredbo, na podlagi katere so bile navedene dajatve pobrane, in ker torej te dajatve niso bile pobrane v skladu s pravom Unije, kar mora preveriti predložitveno sodišče, je treba šteti, da je treba znesek teh dajatev, ki jih je pristojni nacionalni organ povrnil zadevnemu podjetju, povečati za pripadajoče obresti.

               39

               Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da če se uvozne dajatve, vključno s protidampinškimi dajatvami, povrnejo z obrazložitvijo, da so bile pobrane v nasprotju s pravom Unije, kar mora preveriti nacionalno sodišče, obstaja obveznost držav članic, ki izhaja iz prava Unije, da subjektom, ki imajo pravico do povračila, plača pripadajoče obresti, ki tečejo od dneva, ko so ti subjekti plačali povrnjene dajatve.

         Stroški

               40

               Ker je ta postopek za stranki v postopku ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Če se uvozne dajatve, vključno s protidampinškimi dajatvami, povrnejo z obrazložitvijo, da so bile pobrane v nasprotju s pravom Unije, kar mora preveriti nacionalno sodišče, obstaja obveznost držav članic, ki izhaja iz prava Unije, da subjektom, ki imajo pravico do povračila, plača pripadajoče obresti, ki tečejo od dneva, ko so ti subjekti plačali povrnjene dajatve.

                     Podpisi

            (
            1
         )	* Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 26. septembra 1985. # Thomasdünger GmbH proti Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva 166/84.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 18. januarja 2017.#Michał Wieromiejczyk proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava figurativne znamke Evropske unije Tasty Puff – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-64/16.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 2. aprila 2014.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti nekaterim osebam in subjektom ob upoštevanju razmer v Tuniziji – Zamrznitev sredstev – Pravna podlaga – Lastninska pravica – Člen 17(1) Listine o temeljnih pravicah – Sprememba učinkov razglasitve ničnosti v času – Nepogodbena odgovornost – Neobstoj premoženjske škode.#Zadeva T‑133/12.


Sodba Sodišča z dne 30. septembra 1986. # Alain-Pierre Allo in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obresti zaradi neizplačanih plač. # Zadeva 176/83.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. julija 1989. # Amministrazione delle finanze dello Stato proti Società Politi & Co. Srl. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte d'appello di Venezia - Italija. # Zadeva 214/88.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. julija 2014.#Naime Dogan proti Bundesrepublik Deutschland.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Berlin.#Predhodno odločanje – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Dodatni protokol – Člen 41(1) – Pravica do prebivanja družinskih članov turških državljanov – Nacionalna ureditev, ki zahteva dokaz o osnovnem jezikovnem znanju družinskega člana, ki želi vstopiti na nacionalno ozemlje – Dopustnost – Direktiva 2003/86/ES – Združitev družine – Člen 7(2) – Združljivost.#Zadeva C‑138/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑138/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Berlin (Nemčija) z odločbo z dne 13. februarja 2013, ki je prispela na Sodišče 19. marca 2013, v postopku
            Naime Dogan
            proti
            Bundesrepublik Deutschland ,
            SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev, sodniki,
            generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
            sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. februarja 2014,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za N. Dogan C. Käss, odvetnik,
            – za nemško vlado T. Henze in J. Möller, agenta,
            – za dansko vlado M. Wolff, C. Thorning in V. Pasternak Jørgensen, agenti,
            – za nizozemsko vlado J. Langer in M. Bulterman, agenta,
            – za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,
            – za Evropsko komisijo M. Condou-Durande, M. Kellerbauer in W. Bogensberger, agenti,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. aprila 2014
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 41(1) Dodatnega protokola, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju ter sprejet, odobren in potrjen v imenu Evropske gospodarske skupnosti z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972 o sklenitvi Dodatnega protokola in Finančnega protokola, ki sta bila podpisana 23. novembra 1970 in kot prilogi dodana Sporazumu o vzpostavitvi pridružitvenega razmerja med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo ter o ukrepih, ki jih je treba sprejeti za njuno uveljavitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 41, v nadaljevanju: Dodatni protokol). Ta sporazum sta Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na drugi podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in v imenu Skupnosti je bil sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 10, v nadaljevanju: Pridružitveni sporazum). Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša tudi na razlago člena 7(2), prvi pododstavek, Direktive Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 224).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med N. Dogan in Bundesrepublik Deutschland, ker je zadnjenavedena zavrnila njeno vlogo za izdajo vizuma zaradi združitve družine.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Pridružitveni sporazum
            3. Iz člena 2(1) Pridružitvenega sporazuma izhaja, da je njegov cilj spodbuditi trajno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in gospodarskih odnosov med pogodbenicama ob polnem upoštevanju nujnosti zagotavljanja pospešenega razvoja gospodarstva Turčije in dviga ravni zaposlenosti in življenjskih razmer turškega prebivalstva.
            4. Člen 12 Pridružitvenega sporazuma določa, da se „[p]ogodbenici […] dogovorita, da bosta upoštevali člene [39 ES], [40 ES] in [41 ES], zato da bi postopoma uresničili prosto gibanje delavcev med njima“, v skladu s členom 13 tega sporazuma pa se „dogovorita, da bosta upoštevali člene od [43 ES] do [46 ES] in člen [48 ES], zato da bi odpravili omejitve svobode ustanavljanja med njima“.
            Dodatni protokol
            5. Dodatni protokol in njegove priloge so, kot določa njegov člen 62, sestavni del Pridružitvenega sporazuma.
            6. Člen 41(1) Dodatnega protokola določa:
            „Pogodbenici medsebojno ne uvajata nobenih novih omejitev na področju svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev.“
            Direktiva 2003/86
            7. Člen 1 Direktive 2003/86 določa:
            „Namen te direktive je določiti pogoje za uveljavljanje pravice do združitve družin za državljane tretjih držav, ki zakonito prebivajo na ozemlju držav članic.“
            8. Člen 4(1) te direktive določa:
            „1. Države članice na podlagi te direktive in v skladu s pogoji, določenimi v Poglavju IV in členu 16, dovolijo vstop in bivanje naslednjim družinskim članom:
            (a) zakoncu sponzorja [tujca, ki lahko združuje družinske člane];
            […]“
            9. Člen 6(1) navedene direktive določa:
            „Države članice lahko zavrnejo prošnjo za vstop in prebivanje družinskih članov zaradi javne politike, javne varnosti ali javnega zdravja.“
            10. Člen 7 Direktive 2003/86 določa:
            „1. Ko je prošnja za združitev družine predložena, lahko država članica zahteva, da oseba, ki je prošnjo predložila, zagotovi dokaze, da sponzor [tujec, ki lahko združuje družinske člane,] ima:
            (a) stanovanje, ki se šteje kot normalno za primerljivo družino v enaki regiji in ki ustreza splošnim zdravstvenim in varnostnim merilom, ki veljajo v tej državi članici;
            (b) zdravstveno zavarovanje za vsa tveganja, ki jih zavarovanje normalno pokrije za državljane v tej državi članici, zase in za svoje družinske člane;
            (c) stalna in redna sredstva, ki zadoščajo za vzdrževanje njega in njegovih družinskih članov, ne da bi potreboval socialno pomoč te države članice. Države članice ta sredstva ocenijo glede na njihovo naravo in rednost, upoštevajo pa lahko tudi raven minimalne nacionalne plače, pokojnine in število družinskih članov.
            2. Države članice lahko zahtevajo, da državljani tretjih držav izpolnijo merila za integracijo v skladu z nacionalnim pravom.
            V zvezi z begunci in/ali družinskimi člani beguncev, ki so omenjeni v členu 12, se merila za integracijo, omenjena v prvem pododstavku, lahko uporabijo komaj takrat, ko je zadevnim osebam odobrena združitev družine.“
            11. Člen 17 te direktive določa:
            „Države članice ustrezno upoštevajo naravo in trdnost družinskih razmerij osebe in trajanje njegovega bivanja v državi članici ter obstoj družinskih, kulturnih in socialnih vezi z njegovo državo izvora, kadar zavrnejo prošnjo, prekličejo ali ne podaljšajo dovoljenja za prebivanje ali se odločijo, da bodo ukazale izgon sponzorja [tujca, ki lahko združuje družinske člane,] ali članov njegove družine.“
            Nemško pravo
            12. Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, se za izdajo želenega vizuma uporabljajo v nadaljevanju navedene določbe zakona o prebivanju, delu in integraciji tujcev na zveznem ozemlju (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) v različici z dne 25. februarja 2008 (BGBl. 2008 I, str. 162), kakor je bil spremenjen s členom 2 zakona z dne 21. januarja 2013 (BGBl. 2013 I, str. 86, v nadaljevanju: zakon o prebivanju tujcev).
            13. Člen 2(8) tega zakona določa:
            „Osnovno znanje nemščine ustreza ravni A1 Skupnega evropskega referenčnega okvira za jezike (Priporočila odbora ministrov Sveta Evrope državam članicam št. R (98) 6 z dne 17. marca 1998 k Skupnemu evropskemu referenčnemu okviru za jezike).“
            14. Člen 27(1) zakona o prebivanju tujcev določa:
            „Zaradi varstva zakonske zveze in družine, ki je določeno v členu 6 nemške ustave (Grundgesetz), se dovoljenje za začasno prebivanje lahko izda in podaljša za vzpostavitev ali ohranjanje družinske skupnosti na zveznem ozemlju v korist tujih družinskih članov (združitev družine).“
            15. Člen 30 zakona o prebivanju tujcev pod naslovom „Združitev zakoncev“ določa:
            „1. Zakoncu tujca se izda dovoljenje za začasno prebivanje, če
            (1) sta oba zakonca stara najmanj 18 let,
            (2) se zakonec lahko vsaj preprosto sporazumeva v nemščini in
            (3) ima tujec
            (a) dovoljenje za stalno prebivanje […].
            Točki 1 in 2 prvega stavka se za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje ne upoštevata, če
            1. ima tujec dovoljenje za prebivanje v skladu s členi od 19 do 21 tega zakona [(dovoljenje za prebivanje za nekatere pridobitne dejavnosti)] in je zakonska zveza že obstajala, ko je središče življenjskih interesov prenesel na zvezno ozemlje […].
            Točka 2 prvega stavka se za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje ne upošteva, če
            (1) […]
            (2) zakonec ne more dokazati osnovnega znanja nemščine zaradi bolezni ali telesne, umske oziroma duševne okvare;
            […].“
            16. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bil člen 30(1), prvi stavek, točka 2, zakona o prebivanju tujcev vnesen z zakonom o prenosu direktiv Evropske unije s področja pravice do prebivanja in azila (Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union) z dne 19. avgusta 2007 (BGBl. 2007 I, str. 1970).
            Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
            17. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je turška državljanka, rojena leta 1970 v Turčiji, kjer tudi prebiva. Zaprosila je za izdajo vizuma zaradi pridružitve zakoncu, rojenemu leta 1964, prav tako turškemu državljanu, ki v Nemčiji prebiva od leta 1998.
            18. S. Dogan ima od leta 2002 dovoljenje za začasno prebivanje, ki je postalo dovoljenje za stalno prebivanje. Je poslovodja v družbi z omejeno odgovornostjo, v kateri je večinski družbenik. To dejavnost še vedno opravlja.
            19. N. Dogan je 18. januarja 2011 na nemškem veleposlaništvu v Ankari (Turčija) zase vložila vlogo za izdajo vizuma zaradi združitve družine, sprva tudi za dva od svojih otrok. Za to je med drugim predložila spričevalo Goethe-Institut o jezikovnem preizkusu na ravni A1, ki ga je opravila 28. septembra 2010, in sicer z oceno „zadostno“ (62 točk od 100). Na pisnem delu preizkusa je dosegla 14,11 točke od 25.
            20. Po navedbah nemškega veleposlaništva pa je tožeča stranka v postopku v glavni stvari nepismena. Preizkus naj bi opravila tako, da je naključno označila odgovore na vprašanja izbirnega tipa ter se na pamet naučila in navedla tri standardne stavke.
            21. Ker ni dokazala znanja nemškega jezika, je nemško veleposlaništvo prošnjo N. Dogan zavrnilo s sklepom z dne 23. marca 2011. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari se zoper ta sklep ni pritožila, ampak je 26. julija 2011 vložila novo vlogo za izdajo vizuma zaradi združitve družine le zase, in sicer na istem veleposlaništvu, ki je to vlogo ponovno zavrnilo s sklepom z dne 31. oktobra 2011.
            22. Po ugovoru (Remonstration) z dne 15. novembra 2011, ki ga je N. Dogan vložila prek odvetnika, je nemško veleposlaništvo v Ankari prvotni sklep razveljavilo in ga nadomestilo s prav tako zavrnilnim sklepom o ugovoru z dne 24. januarja 2012, z obrazložitvijo, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari nima ustreznega jezikovnega znanja, saj je nepismena.
            23. Ker je N. Dogan menila, da ima ustrezno jezikovno znanje in da je dokazovanje znanja nemškega jezika poleg tega v nasprotju s prepovedjo reformatio in peius  iz Pridružitvenega sporazuma, je pri Verwaltungsgericht Berlin zoper sklep z dne 24. januarja 2012 vložila tožbo.
            24. V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Berlin prekinilo odločanje in Sodišču v predho dno odločanje predložilo ti vprašanji:
            „1. Ali člen 41(1) Dodatnega protokola k [Pridružitvenem sporazumu] […] za prehodno obdobje pridružitve […] nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki je bila prvič uvedena po začetku veljavnosti zgoraj navedene določbe in v skladu s katero je prvi vstop družinskega člana turškega državljana, ki uživa pravni položaj v skladu s členom 41(1) Dodatnega protokola, [v Zvezno republiko Nemčijo] odvisen od tega, da družinski član pred vstopom dokaže, da se lahko preprosto sporazumeva v nemščini?
            2. Ali člen 7(2), prvi pododstavek, Direktive […] 2003/86[…] nasprotuje določbi nacionalnega prava, opisani v prvem vprašanju?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            25. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 41(1) Dodatnega protokola razlagati tako, da klavzula „standstill“ iz te določbe nasprotuje ukrepu nacionalnega prava, ki je bil uveden po začetku veljave navedenega dodatnega protokola v zadevni državi članici in ki za zakonce turških državljanov, ki želijo na ozemlje države, v kateri prebivajo ti državljani, vstopiti zaradi združitve družine, določa pogoj, da pred vstopom dokažejo osnovno jezikovno znanje uradnega jezika te države članice.
            26. Najprej je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso klavzula „standstill“ iz člena 41(1) Dodatnega protokola na splošno prepoveduje uvedbo vseh novih ukrepov, katerih cilj ali posledica bi bila, da za turškega državljana pri uresničevanju svobode ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev na nacionalnem ozemlju veljajo strožji pogoji od tistih, ki so zanj veljali, ko je za zadevno državo članico začel veljati Dodatni protokol (sodba Dereci in drugi, C‑256/11, EU:C:2011:734, točka 88 in navedena sodna praksa).
            27. Priznano je bilo tudi, da ta določba nasprotuje sprejetju – potem ko v državi članici gostiteljici začne veljati pravni akt, katerega del je – kakršnih koli novih omejitev uveljavljanja svobode ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev, vključno s tistimi, ki se nanašajo na materialnopravne in/ali procesnopravne pogoje prvega sprejema turških državljanov na ozemlje zadevne države članice, ki želijo v njej uresničevati navedene gospodarske svoboščine (sodba Oguz, C‑186/10, EU:C:2011:509, točka 22 in navedena sodna praksa).
            28. Nazadnje, v skladu s sodno prakso Sodišča se klavzula „standstill“ bodisi prek svobode ustanavljanja bodisi prek svobode opravljanja storitev lahko nanaša na pogoje za vstop in za prebivanje turških državljanov na ozemlju držav članic le, če je povezana z izvajanjem gospodarske dejavnosti (sodba Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, točka 55).
            29. V obravnavanem primeru ni sporno, da je bila nacionalna določba v postopku v glavni stvari uvedena po 1. januarju 1973, ko je v zadevni državi članici začel veljati Dodatni protokol, in da na področju združitve družine prinaša zaostritev pogojev za sprejem, ki so prej veljali za zakonce tujcev, ki prebivajo v tej državi članici, tako da otežuje navedeno združitev.
            30. Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da N. Dogan na ozemlje zadevne države članice ne želi vstopiti zato, da bi uresničevala svobodo opravljanja storitev ali svobodo ustanavljanja, temveč zato, da bi se pridružila svojemu možu, ki tam prebiva, da bi z njim zaživela družinsko življenje.
            31. Nazadnje, iz predložitvene odločbe je tudi razvidno, da je S. Dogan turški državljan, ki v zadevni državi članici prebiva od leta 1998 in da kot poslovodja družbe z omejeno odgovornostjo, v kateri je večinski družbenik, prejema dohodek kot samozaposlena oseba (glej v tem smislu sodbo Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, točka 26). V teh okoliščinah za položaj S. Dogana velja načelo svobode ustanavljanja.
            32. Skladnost ali neskladnost zadevne nacionalne določbe s klavzulo „standstill“ iz člena 41(1) Dodatnega protokola je v postopku v glavni stvari torej treba analizirati ob upoštevanju uveljavljanja svobode ustanavljanja S. Dogana.
            33. Zato je treba preučiti, ali v okviru združitve družine uvedba novega pravila, ki zaostruje pogoje za prvi sprejem zakoncev turških državljanov, ki prebivajo v državi članici, v primerjavi s pogoji, ki so veljali ob začetku veljave Dodatnega protokola v zadevni državi članici, lahko pomeni „novo omejitev“ svobode ustanavljanja navedenih turških državljanov v smislu člena 41(1) Dodatnega protokola.
            34. V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče razsodilo, da je združitev družine nepogrešljiv element družinskega življenja turških delavcev, ki so vključeni na trg dela držav članic, in da ta prispeva k izboljšanju kakovosti njihovega bivanja in k vključevanju v te države (glej sodbo Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, točka 42).
            35. Na odločitev turškega državljana, da se naseli v državi članici, da bi tam trajno opravljal gospodarsko dejavnost, lahko negativno vpliva zakonodaja države članice, ki otežuje ali onemogoča združitev družine, tako da mora navedeni državljan morda izbirati med svojo dejavnostjo v zadevni državi članici in družinskim življenjem v Turčiji.
            36. Zato je treba šteti, da ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki otežuje združitev družine s tem, da zaostruje pogoje za prvi sprejem zakoncev turških državljanov na ozemlje zadevne države članice v primerjavi s pogoji, ki so veljali ob začetku veljave Dodatnega protokola, pomeni „novo omejitev“ – v smislu člena 41(1) Dodatnega protokola – uveljavljanja svobode ustanavljanja navedenih turških državljanov.
            37. Nazadnje, treba je poudariti, da je omejitev, katere cilj ali učinek bi bil, da za svobodo ustanavljanja turškega državljana na nacionalnem ozemlju veljajo pogoji, ki so strožji od tistih, ki so se uporabljali, ko je začel veljati Dodatni protokol, prepovedana, razen če je upravičena z nujnim razlogom v splošnem interesu, če je primerna za zagotavljanje uresničitve želenega cilja in ne presega tega, kar je nujno za dosego tega cilja (glej po analogiji sodbo Demir, C‑225/12, EU:C:2013:725, točka 40).
            38. V zvezi s tem – ob predpostavki, da razlogi, ki jih je navedla nemška vlada, in sicer preprečevanje prisilnih porok in spodbujanje vključevanja, lahko pomenijo nujne razloge v splošnem interesu – pa nacionalna določba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, vseeno presega to, kar je potrebno za uresničitev želenega cilja, ker neobstoj dokaza o zadostnem jezikovnem znanju samodejno povzroči zavrnitev prošnje za združitev družine, ne da bi se upoštevale posebne okoliščine vsakega primera.
            39. Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 41(1) Dodatnega protokola razlagati tako, da klavzula „standstill“ iz te določbe nasprotuje ukrepu nacionalnega prava, ki je bil uveden po začetku veljave navedenega dodatnega protokola v zadevni državi članici in ki za zakonce turških državljanov, ki želijo na ozemlje države, v kateri prebivajo ti državljani, vstopiti zaradi združitve družine, določa pogoj, da pred vstopom dokažejo osnovno jezikovno znanje uradnega jezika te države članice.
            Drugo vprašanje
            40. Glede na odgovor na prvo vprašanje drugega vprašanja ni treba obravnavati.
            Stroški
            41. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
            1. Člen 41(1) Dodatnega protokola, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju ter sprejet, odobren in potrjen v imenu Evropske gospodarske skupnosti z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972 o sklenitvi Dodatnega protokola in Finančnega protokola, ki sta bila podpisana 23. novembra 1970 in kot prilogi dodana Sporazumu o vzpostavitvi pridružitvenega razmerja med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo ter o ukrepih, ki jih je treba sprejeti za njuno uveljavitev, je treba razlagati tako, da klavzula „standstill“ iz te določbe nasprotuje ukrepu nacionalnega prava, ki je bil uveden po začetku veljave navedenega dodatnega protokola v zadevni državi članici in ki za zakonce turških državljanov, ki želijo na ozemlje države, v kateri prebivajo ti državljani, vstopiti zaradi združitve družine, določa pogoj, da pred vstopom dokažejo osnovno jezikovno znanje uradnega jezika te države članice.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 6. decembra 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-148/00.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. julija 1988. # Stahlwerke Peine-Salzgitter AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # ESPJ. # Zadeva 103/85.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. marca 2014.#C. D. proti S. T.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Socialna politika – Direktiva 92/85/EGS – Ukrepi za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo – Člen 8 – Mati naročnica, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu – Zavrnitev priznanja porodniškega dopusta – Direktiva 2006/54/ES – Enako obravnavanje delavcev in delavk – Člen 14 – Manj ugodno obravnavanje matere naročnice v zvezi s priznanjem porodniškega dopusta.#Zadeva C‑167/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑167/12,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 29. marca 2012, ki je prispela na Sodišče 3. aprila 2012, v postopku
            C. D.
            proti
            S. T. ,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, M. Safjan (poročevalec), predsedniki senatov, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, sodniki, M. Berger, A. Prechal, sodnici, in E. Jarašiūnas, sodnik,
            generalna pravobranilka: J. Kokott,
            sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. marca 2013,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za C. D. K. Ewing, solicitor, K. Monaghan, QC, in J. Russell, barrister,
            – za S. T. C. Jeans, QC, in A. Edge, barrister,
            – za vlado Združenega kraljestva A. Robinson, agent, skupaj z E. Dixon, barrister,
            – za Irsko E. Creedon, agentka, skupaj z G. Durcanom, SC, in C. Smith, BL,
            – za grško vlado E.‑M. Mamouna in D. Tsagkaraki, agentki,
            – za špansko vlado A. Rubio González, agent,
            – za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in E. Pedrosa, agenta,
            – za Evropsko komisijo J. Enegren in C. Gheorghiu, agenta,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 26. septembra 2013
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1(1), 2(c), 8(1) in 11(2)(b) Direktive Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo (deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 110) ter členov 2(1)(a) in (b) in (2)(c) in 14 Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (UL L 204, str. 23).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med C. D., nameravano materjo (imenovano tudi mati naročnica), ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, in S. T., njenim delodajalcem, ki je sklad National Health Service (nacionalna zdravstvena služba), v zvezi z zavrnitvijo priznanja plačanega dopusta po rojstvu tega otroka.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Direktiva 92/85
            3. V prvi, osmi, deveti, štirinajsti in sedemnajsti uvodni izjavi Direktive 92/85 je navedeno:
            „ker člen [118a ES] predvideva, da Svet s pomočjo direktiv sprejme minimalne zahteve za spodbujanje izboljšav, zlasti v delovnem okolju, za varnost in zdravje delavcev;
            […]
            ker morajo noseče delavke, delavke, ki so pred kratkim rodile ali ki dojijo, v mnogih pogledih veljati za posebej rizično skupino in je treba sprejeti ukrepe v zvezi z njihovo varnostjo in zdravjem pri delu;
            ker varnost in zdravje nosečih delavk, delavk, ki so pred kratkim rodile, ali delavk, ki dojijo, ne bi smela neugodno vplivati na položaj delavk na trgu dela niti delovati v nasprotju z direktivami, ki se nanašajo na enako obravnavanje moških in žensk;
            […]
            ker ranljivost nosečih delavk, delavk, ki so pred kratkim rodile ali ki dojijo, zahteva zagotovitev pravice do porodniškega dopusta v trajanju najmanj 14 zaporednih tednov, ki je razporejen pred in/ali po porodu, in zahteva obvezen porodniški dopust, ki traja vsaj dva tedna in je razporejen pred in/ali po porodu;
            […]
            ker poleg tega določba v zvezi s porodniškim dopustom ravno tako ne bi služila svojemu namenu, če je ne bi spremljalo ohranjanje pravic, povezanih s pogodbo o zaposlitvi, in/ali pravica do ustreznega nadomestila“.
            4. Člen 1(1) te direktive določa:
            „Namen te direktive, ki je deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS, je izvajanje ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali ki dojijo.“
            5. Člen 2 navedene direktive vsebuje te opredelitve:
            „V tej direktivi:
            (a) noseča delavka  pomeni nosečo delavko, ki svojega delodajalca obvesti o svojem stanju v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali nacionalno prakso;
            (b) delavka, ki je pred kratkim rodila , pomeni delavko, ki je rodila pred kratkim v smislu nacionalne zakonodaje in/ali nacionalne prakse in ki v skladu s to zakonodajo in/ali prakso svojega delodajalca obvesti o svojem stanju;
            (c) delavka, ki doji , pomeni delavko, ki jo za tako šteje nacionalna zakonodaja in/ali nacionalna praksa in ki v skladu s to zakonodajo in/ali prakso svojega delodajalca obvesti o svojem stanju.“
            6. Člen 8 iste direktive, naslovljen „Porodniški dopust“, določa:
            „1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe in zagotavljajo, da imajo delavke iz člena 2 pravico do neprekinjenega obdobja porodniškega dopusta, ki traja vsaj 14 tednov in je razporejen pred in/ali po porodu v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso.
            2. V odstavku 1 določen porodniški dopust mora vključevati obvezen porodniški dopust, ki traja vsaj dva tedna in je razporejen pred in/ali po porodu v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso.“
            7. Člen 10 Direktive 92/85, naslovljen „Prepoved odpusta“, določa:
            „Da bi delavkam iz člena 2 zagotovili uresničevanje njihovih pravic iz varnosti in zdravja, kot so priznane po tem členu, je treba zagotoviti, da:
            1. države članice sprejmejo potrebne ukrepe za prepoved odpusta delavk v smislu člena 2 med obdobjem od začetka njihove nosečnosti do konca porodniškega dopusta, navedenega v členu 8(1), razen v izjemnih primerih, dovoljenih po nacionalni zakonodaji in/ali praksi, ki niso povezani z njihovim stanjem, in pod pogojem, da je svoje soglasje dal pristojen organ, kjer je to primerno;
            […]“
            8. Člen 11 te direktive z naslovom „Pravice iz delovnega razmerja“ določa:
            „Da bi delavkam iz člena 2 zagotovili uresničevanje njihovih pravic iz varnosti in zdravja, kot so priznane po tem členu, je treba zagotoviti:
            […]
            2. da mora biti v primeru, navedenem v členu 8, zagotovljeno naslednje:
            […]
            (b) ohranjanje plačila in/ali ustreznega nadomestila za delavke iz člena 2;
            […]“
            Direktiva 2006/54
            9. Člen 1 Direktive 2006/54 določa:
            „Namen te direktive je zagotoviti uresničevanje načela enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk na področju zaposlovanja in poklicnega dela.
            V ta namen vsebuje določbe za uresničevanje načela enakega obravnavanja v zvezi:
            […]
            (b) z delovnimi pogoji, vključno s plačilom;
            […]“
            10. Člen 2 te direktive določa:
            „1. Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve:
            (a) ,neposredna diskriminacija‘: kadar se ena oseba zaradi spola obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali bi se obravnavala oseba drugega spola v primerljivi situaciji;
            (b) ,posredna diskriminacija‘: kadar bi bile zaradi navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse osebe enega spola v posebej neugodnem položaju v primerjavi z osebami drugega spola, razen če ta predpis, merilo ali praksa objektivno temelji na zakonitem cilju in so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna;
            […]
            2. Za namene te direktive diskriminacija vključuje:
            […]
            (c) kakršno koli manj ugodno obravnavanje žensk, ki je povezano z nosečnostjo ali s porodniškim dopustom v smislu Direktive 92/85/EGS.“
            11. Člen 14(1)(c) navedene direktive določa:
            „V javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ne sme biti nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi:
            […]
            (c) z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, vključno z odpuščanjem, ter plačilom, kakor je določeno v členu [157 PDEU]“.
            Zakonodaja Združenega kraljestva
            12. Zakon o človeškem oplojevanju in embriologiji iz leta 2008 (Human Fertilisation and Embryology Act 2008) v členu 54 določa, da lahko sodišče na prošnjo dveh oseb izda sklep, s katerim tema prizna roditeljsko pravico v zvezi z določenim otrokom („parental order“), da bi se ta otrok pravno obravnaval kot otrok prosilcev, če
            – je tega otroka nosila ženska, ki ni ena od prosilcev, po vnosu zarodka ali semenskih in jajčnih celic ali po umetni osemenitvi;
            – so bile za nastanek zarodka uporabljene spolne celice vsaj enega od prosilcev; in
            – so izpolnjeni nekateri drugi pogoji, med katerimi je pogoj, da sta prosilca mož in žena ali v podobnem razmerju.
            13. Člen 47C zakona o pravicah delavcev iz leta 1996 (Employment Rights Act 1996) določa, da ima zaposleni pravico, da ne utrpi škode zaradi kakršnega koli ravnanja ali namerne opustitve na podlagi vnaprej določenega razloga s strani svojega delodajalca. Vnaprej določeni razlog je razlog, ki je določen s predpisi, ki jih sprejme Secretary of State, in se med drugim nanaša na nosečnost, rojstvo otroka ali materinstvo, običajni, obvezni ali dodatni porodniški dopust ter na običajni ali dodatni posvojiteljski dopust.
            14. V skladu z uredbo o porodniškem in starševskem dopustu itd. iz leta 1999 (The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999) je zaposlena oseba upravičena do običajnega porodniškega dopusta in dodatnega porodniškega dopusta, če so izpolnjeni nekateri pogoji, ter do varstva njene pogodbe o zaposlitvi med porodniškim dopustom. Ta uredba zaposleni osebi podeljuje tudi pravico do vrnitve na delo po porodniškem dopustu in varstvo zoper nezakonito odpoved delovnega razmerja.
            15. V skladu s členom 19 navedene uredbe ima zaposlena oseba na podlagi člena 47C zakona o pravicah delavcev iz leta 1996 pravico, da ne utrpi škode zaradi kakršnega koli ravnanja ali namerne opustitve s strani svojega delodajalca, zlasti zato, ker je zaposlena oseba izrabila ali skušala izrabiti običajni ali dodatni porodniški dopust ali ker je prejela dajatve v zvezi s tem.
            16. Zakon o enakopravnosti iz leta 2010 (Equality Act 2010) med drugim določa, da je ženska diskriminirana, če se obravnava manj ugodno od drugih oseb zaradi svojega spola, nosečnosti ali porodniškega dopusta.
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            17. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je C. D. od 7. julija 2001 zaposlena pri skladu S. T., v bolnišnici, ki jo ta upravlja.
            18. C. D. je, zato da bi dobila otroka, sklenila dogovor o nadomestnem materinstvu, ki je bil v skladu z zahtevami zakona o človeškem oplojevanju in embriologiji iz leta 2008. Semenske celice je dal partner C. D., vendar pa jajčna celica ni bila njena. C. D. sama ni bila nikoli noseča.
            19. Sklad S. T. je sprejel ureditev o porodniškem dopustu in nadomestilu ter ureditev o posvojiteljskem dopustu in nadomestilu, ki sta enaki zakonskim predpisom o plačanem dopustu. V teh pravilih pa nista določena dopust in nadomestilo v zvezi z nadomestnimi rojstvi za matere naročnice. Sklad S. T. je sprejel tudi ureditev o posebnih dopustih, ki se ne nanašajo na nadomestno materinstvo. Direktor oddelka za kadrovske zadeve sklada S. T. je 15. oktobra 2009 v odgovoru na zahtevo sindikata v zvezi s pravno ureditvijo, ki se uporablja za matere naročnice, odgovoril, da „se bodo posamezne zahteve, če bo potrebno, obravnale v okviru ureditve za porodniški ali posvojiteljski dopust“.
            20. C. D. je pri svojem delodajalcu vložila prošnjo za plačan dopust na podlagi njegove ureditve o posvojitvah. Sklad S. T. je z dopisom z dne 14. marca 2011 C. D. obvestil, da dogovor o nadomestnem materinstvu, ki ga je sklenila, ne izpolnjuje pogojev, ki so določeni s to ureditvijo, ker C. D. ni mogla predložiti potrdila o ujemanju („matching certificate“), ki ga izda posvojiteljska agencija in ki bi dokazovalo, da se je za bodočega posvojitelja našel ustrezen otrok.
            21. C. D. je isti dan, ko je prejela ta dopis, pri skladu S. T. vložila formalno zahtevo za dopust zaradi nadomestnega materinstva, ki je po njenem mnenju enak posvojiteljskemu dopustu, razen dejstva, da ne more predložiti potrdila o ujemanju, ker ni bila vključena v postopek posvojitve. Sklad S. T. je 11. aprila 2011 odgovoril, da če je C. D. vključena v postopek posvojitve, ima pravico do plačanega dopusta, v nasprotnem primeru pa nima „nikakršne zakonske pravice do plačane odsotnosti z dela zaradi nadomestnega materinstva“.
            22. C. D. je 7. junija 2011 vložila tožbo pri Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, in navedla tožbene razloge, ki so se nanašali na nezakonito diskriminacijo na podlagi spola in/ali nosečnosti ter materinstva v skladu z zakonom o enakopravnosti iz leta 2010. Trdila je tudi, da sta bila kršena zakon o pravicah delavcev iz leta 1996 in pravilnik o porodniškem in starševskem dopustu itd. iz leta 1999. Prav tako je trdila, da je utrpela škodo zaradi nosečnosti in materinstva ter zato, ker je želela izrabiti običajni ali dodatni porodniški dopust. C. D. je v tožbi navajala tudi kršitev členov 8 in 14 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana v Rimu 4. novembra 1950.
            23. Sklad S. T. je 10. junija 2011 po ponovni zahtevi C. D. navedel, da ima „preostanek diskrecijske pravice“ za obravnavo zahteve za plačani dopust in da je iz naslova te pravice odločil, da se za C. D. uporabijo pogoji ureditve, ki velja za posvojiteljski dopust, ki med drugim zahteva predložitev določene dokumentacije. C. D. je bil tako priznan plačani dopust na podlagi te ureditve, pod pogoji, ki so bili opredeljeni v dopisu z dne 29. junija 2011.
            24. Sklad S. T. je 8. julija 2011 pri Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, trdil, da C. D. nima pravice do porodniškega nadomestila, ker ta pravica pripada biološki materi otroka.
            25. Otrok se je rodil 26. avgusta 2011. C. D. je želela biti navzoča pri porodu, vendar se je otrok rodil nepričakovano. C. D. je za otroka začela skrbeti kot mati in ga dojiti manj kot uro po rojstvu. Otroka je dojila tri mesece.
            26. C. D. in njen partner sta pri pristojnem sodišču zaprosila za sklep, s katerim bi jima bila podeljena roditeljska pravica na podlagi člena 54 zakona o človeškem oplojevanju in embriologiji iz leta 2008. S sklepom z dne 19. decembra 2011 jima je bila podeljena popolna in trajna roditeljska pravica za tega otroka. C. D. in njen partner zato pravno gledano veljata za starša tega otroka.
            27. V teh okoliščinah je Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, prekinilo odločanje in Sodišču zastavilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
            „V vsakem od teh vprašanj:
            – se izraz ,nameravana mati, ki je otroka dobila podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu‘ nanaša na okoliščine, v katerih je zadevna nameravana mati delavka in sama nikoli ni bila noseča ali rodila zadevnega otroka;
            – se izraz ‚nadomestna mati‘ nanaša na okoliščine, v katerih je ženska bila noseča in je rodila otroka za nameravano mater.
            1. Ali člen 1(1) in/ali člen 2(c) in/ali člen 8(1) in/ali člen 11(2)(b) Direktive 92/85[…] nameravani materi, ki ima otroka na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, zagotavljajo pravico do porodniškega dopusta?
            2. Ali Direktiva 92/85[…] nameravani materi, ki ima otroka na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, zagotavlja pravico do porodniškega dopusta v okoliščinah, v katerih nameravana mati:
            (a) lahko doji otroka po rojstvu in/ali
            (b) doji otroka po rojstvu?
            3. Ali delodajalec, ki zavrne zagotovitev porodniškega dopusta nameravani materi, ki ima otroka na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, krši člen 14 v povezavi s členom 2(1)(a) in/ali (b) in/ali členom 2(2)(c) [Direktive 2006/54]?
            4. Ali lahko zaradi povezave zaposlene z nadomestno materjo otroka zavrnitev zagotovitve porodniškega dopusta nameravani materi, ki ima otroka na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, pomeni kršitev člena 14 v povezavi s členom 2(1)(a) in/ali (b) in/ali členom 2(2)(c) [Direktive 2006/54]?
            5. Ali lahko zaradi povezave nameravane matere z nadomestno materjo otroka manj ugodna obravnava nameravane matere, ki ima otroka na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, pomeni kršitev člena 14 v povezavi s členom 2(1)(a) in/ali (b) in/ali členom 2(2)(c) [Direktive 2006/54]?
            6. Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen, ali status nameravane matere zadostuje, da je upravičena do porodniškega dopusta na podlagi povezave z nadomestno materjo otroka?
            7. Če je odgovor na prvo, drugo, tretje ali četrto vprašanje pritrdilen:
            (a) ali ima Direktiva 92/85[…] v upoštevnih vidikih neposredni učinek in
            (b) ali ima [Direktiva 2006/54] v upoštevnih vidikih neposredni učinek?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo in drugo vprašanje
            28. Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 92/85 razlagati tako, da ima mati naročnica, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, pravico do porodniškega dopusta iz člena 8 te direktive, zlasti če lahko mati naročnica otroka po rojstvu doji ali če dejansko doji tega otroka.
            29. Najprej je treba opozoriti, da je cilj Direktive 92/85, ki je bila sprejeta na podlagi člena 118 A ES, ki mu ustreza člen 153 PDEU, spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali ki dojijo (sodbi z dne 11. oktobra 2007 v zadevi Paquay, C‑460/06, ZOdl., str. I‑8511, točka 27, in z dne 11. novembra 2010 v zadevi Danosa, C‑232/09, ZOdl., str. I‑11405, točka 58).
            30. V zvezi s tem je v osmi uvodni izjavi navedeno, da morajo noseče delavke in delavke, ki so pred kratkim rodile ali ki dojijo, veljati za posebej rizično skupino ter da je treba sprejeti ukrepe v zvezi z njihovo varnostjo in zdravjem pri delu.
            31. V zvezi s tem Direktiva 92/85 v členu 8(1) določa, da morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe in zagotoviti, da imajo delavke pravico do neprekinjenega obdobja porodniškega dopusta, ki traja vsaj 14 tednov in je razporejen pred in/ali po „porodu“ v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso.
            32. V skladu s sodno prakso Sodišča je treba pravico do porodniškega dopusta, ki se prizna nosečim delavkam, obravnavati kot sredstvo varstva socialnega prava, ki ima poseben pomen. Zakonodajalec Unije je tako menil, da bistvene spremembe življenjskih pogojev nosečnic v omejenem obdobju vsaj 14 tednov pred porodom in po njem pomenijo tehten razlog za prekinitev opravljanja njihove poklicne dejavnosti, ne da bi javni organi ali delodajalci kakor koli smeli izpodbijati utemeljenost tega razloga (sodbi z dne 20. septembra 2007 v zadevi Kiiski, C‑116/06, ZOdl., str. I‑7643, točka 49, in z dne 19. septembra 2013 v zadevi Betriu Montull, C‑5/12, točka 48).
            33. Kakor je zakonodajalec Unije priznal v štirinajsti uvodni izjavi Direktive 92/85, so namreč noseče delavke in delavke, ki so pred kratkim rodile ali dojijo, v posebno ranljivem položaju, zaradi katerega jim je treba priznati porodniški dopust, ki pa, zlasti med tem dopustom, ni primerljiv s položajem moškega ali ženske, ki ji je odobren bolniški dopust (glej sodbo z dne 27. oktobra 1998 v zadevi Boyle in drugi, C‑411/96, ZOdl., str. I‑6401, točka 40, in zgoraj navedeno sodbo Betriu Montull, točka 49).
            34. Namen tega porodniškega dopusta, ki ga koristi delavka, je po eni strani varstvo biološkega stanja ženske med nosečnostjo in po njej, po drugi pa varstvo posebnega odnosa med žensko in njenim otrokom v obdobju, ki sledi nosečnosti in porodu, tako da ne bi prišlo do položaja, v katerem bi ta odnos oviralo kopičenje obremenitev, ki bi izhajale iz hkratnega opravljanja poklicne dejavnosti (glej zlasti sodbo z dne 12. julija 1984 v zadevi Hofmann, 184/83, Recueil, str. 3047, točka 25, ter zgoraj navedeni sodbi Kiiski, točka 46, in Betriu Montull, točka 50).
            35. Zato je iz cilja Direktive 92/85, besedila člena 8 te direktive, ki se izrecno nanaša na porod, in sodne prakse Sodišča, navedene v točkah od 32 do 34 te sodbe, razvidno, da je namen porodniškega dopusta iz člena 8 te direktive varstvo zdravja matere otroka v posebnem ranljivem položaju, ki izhaja iz njene nosečnosti.
            36. V zvezi s tem je treba dodati, da čeprav Sodišče presodilo, da je namen porodniškega dopusta tudi zagotovitev varstva posebnega odnosa med žensko in njenim otrokom, pa se ta cilj, kakor je razvidno iz samega besedila sodb, navedenih v točki 34 te sodbe, nanaša zgolj na obdobje, ki sledi „nosečnosti in porodu“.
            37. Iz navedenega izhaja, da se za priznanje porodniškega dopusta na podlagi člena 8 Direktive 92/85 predpostavlja, da je bila delavka, ki ji je ta dopust priznan, noseča in da je otroka rodila.
            38. Tako ugotovitev potrjuje odgovor Sodišča v sodbi z dne 26. februarja 2008 v zadevi Mayr (C‑506/06, ZOdl., str. I‑1017) v zvezi s prepovedjo odpovedi pogodbe o zaposlitvi nosečim delavkam, ki je določena v členu 10, točka 1, Direktive 92/85. V točki 37 te sodbe je Sodišče namreč poudarilo, da tako iz člena 10 Direktive 92/85 kot tudi iz glavnega namena te direktive, ki je povzet v točki 29 te sodbe, izhaja, da je pogoj za varstvo pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, ki ga zagotavlja ta člen, dejstvo, da se je nosečnost že začela.
            39. V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da C. D. sama nikoli ni bila noseča.
            40. V teh okoliščinah delavka kot mati naročnica, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, ne spada na področje uporabe člena 8 Direktive 92/85, niti če lahko otroka po rojstvu doji ali če otroka dejansko doji. Državam članicam zato taki delavki ni treba priznati pravice do porodniškega dopusta na podlagi tega člena.
            41. Dodati pa je treba, da je namen Direktive 92/85, kakor izhaja zlasti iz njene prve uvodne izjave, določitev nekaterih minimalnih zahtev na področju varnosti pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali ki dojijo.
            42. Ta direktiva torej nikakor ne preprečuje državam članicam, da uporabljajo ali sprejmejo zakonske in druge predpise, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti mater naročnic, ki so otroka dobile na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, tako da jim omogočijo izrabo porodniškega dopusta zaradi rojstva tega otroka.
            43. Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 92/85 razlagati tako, da državam članicam delavki kot materi naročnici, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, na podlagi člena 8 te direktive ni treba priznati porodniškega dopusta, niti če lahko otroka po rojstvu doji ali če ga dejansko doji.
            Tretje, četrto in peto vprašanje
            44. Predložitveno sodišče s tretjim, četrtim in petim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14 Direktive 2006/54 v povezavi s členom 2(1)(a) in (b) ter (2)(c) te direktive razlagati tako, da dejstvo, da delodajalec ne prizna porodniškega dopusta materi naročnici, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, pomeni diskriminacijo zaradi spola.
            45. Člen 14(1) Direktive 2006/54 določa, da v javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ne sme biti nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola, med drugim v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, vključno z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in plačilom.
            46. Kar zadeva diskriminacijo iz člena 2(1)(a) in (b) te direktive, pomeni zavrnitev priznanja porodniškega dopusta v položaju, ki ga navaja predložitveno sodišče, neposredno diskriminacijo na podlagi spola v smislu točke (a) te določbe, če ključni razlog te zavrnitve velja izključno za delavce enega od spolov (glej v tem smislu sodbi z dne 8. novembra 1990 v zadevi Dekker, C‑177/88, Recueil, str. I‑3941, točka 10, in z dne 5. maja 1994 v zadevi Habermann-Beltermann, C‑421/92, Recueil, str. I‑1657, točka 14, ter zgoraj navedeno sodbo Mayr, točka 50).
            47. V skladu z nacionalno zakonodajo, ki se uporablja za položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, pa se oče naročnik, ki je dobil otroka na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, obravnava enako kot mati naročnica v primerljivem položaju, saj niti on nima pravice do plačanega dopusta, enakovrednega porodniškemu dopustu. Iz tega sledi, da zavrnitev dopusta C. D. ne temelji na razlogu, ki se uporablja izključno za delavce enega od spolov.
            48. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da gre za posredno diskriminacijo, če uporaba nacionalnega ukrepa, ki je sicer oblikovan nevtralno, dejansko postavlja v slabši položaj veliko več delavcev enega spola kot pa delavce drugega spola (glej v tem smislu sodbe z dne 2. oktobra 1997 v zadevi Gerster, C‑1/95, Recueil, str. I‑5253, točka 30; z dne 20. oktobra 2011 v zadevi Brachner, C‑123/10, ZOdl., str. I‑10003, točka 56, in z dne 20. junija 2013 v zadevi Riežniece, C‑7/12, točka 39).
            49. V zvezi s posredno diskriminacijo, ki je opredeljena v členu 2(1)(b) Direktive 2006/54, pa je treba ugotoviti, da iz spisa nikakor ne izhaja, da bi zavrnitev zadevnega dopusta postavila v manj ugoden položaj zlasti delavke v primerjavi z delavci.
            50. Zato zavrnitev priznanja porodniškega dopusta materi naročnici, kot je C. D., ne pomeni neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v smislu člena 2(1)(a) in (b) Direktive 2006/54.
            51. Poleg tega člen 2(2)(c) te direktive določa, da je kakršno koli manj ugodno obravnavanje žensk, ki je povezano z nosečnostjo ali porodniškim dopustom v smislu Direktive 92/85, diskriminacija v smislu Direktive 2006/54.
            52. Prvič, mati naročnica, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, se po definiciji ne more manj ugodno obravnavati v povezavi s svojo nosečnostjo, glede na to, da s tem otrokom ni bila noseča.
            53. Drugič, iz odgovora na prvi dve vprašanji je razvidno, da Direktiva 92/85 državam članicam ne nalaga, da morajo delavki kot materi naročnici, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, priznati porodniški dopust. Ta mati naročnica zato ni manj ugodno obravnavana zaradi izrabe porodniškega dopusta v smislu Direktive 92/85.
            54. Zato ni mogoče šteti, da je bila taka mati naročnica diskriminirana zaradi spola v smislu člena 2(2)(c) Direktive 2006/54.
            55. Ob upoštevanju zgornjih navedb je treba na tretje, četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14 Direktive 2006/54 v povezavi s členom 2(1)(a) in (b) ter (2)(c) te direktive razlagati tako, da dejstvo, da delodajalec ne prizna porodniškega dopusta materi naročnici, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, ne pomeni diskriminacije zaradi spola.
            Šesto in sedmo vprašanje
            56. Ob upoštevanju odgovorov na prvo, drugo, tretje, četrto in peto vprašanje na šesto in sedmo vprašanje ni treba odgovoriti.
            Stroški
            57. Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            1. Direktivo Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo (deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS) je treba razlagati tako, da državam članicam delavki kot materi naročnici, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, na podlagi člena 8 te direktive ni treba priznati porodniškega dopusta, niti če lahko otroka po rojstvu doji ali če ga dejansko doji.
            2. Člen 14 Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu v povezavi s členom 2(1)(a) in (b) ter (2)(c) te direktive je treba razlagati tako, da dejstvo, da delodajalec ne prizna porodniškega dopusta materi naročnici, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, ne pomeni diskriminacije zaradi spola.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 5. marca 2014. # HP Health Clubs Iberia, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-416/12.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 10. septembra 2008. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # EKUJS - ‚Jamstveni‘ oddelek - Izdatki, izključeni iz financiranja Skupnosti - Premije za živali in razvoj podeželja - Pomanjkljivosti nacionalnega sistema upravljanja in nadzora. # Zadeva T-381/04.

text:
      Sodba Sodišča prve Stopnje (četrti senat) z dne 10. septembra 2008 – Italija proti Komisiji
      (Zadeva T-381/04)
      „EKUJS – ‚Jamstveni‘ oddelek – Izdatki, izključeni iz financiranja Skupnosti – Premije za živali in razvoj podeželja – Pomanjkljivosti nacionalnega sistema upravljanja in nadzora“
      1.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločba v zvezi s potrditvijo obračuna iz naslova izdatkov, ki se financirajo
            iz EKUJS (člen 253 ES) (Glej točko 60.)
      2.                     Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Obličnostne zahteve – Kratek povzetek tožbenih razlogov (Poslovnik Sodišča
            prve stopnje, člen 44(1)(c)) (Glej točke 67, 68, 73 in 74.)
      3.                     Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Integriran upravni in kontrolni sistem za nekatere programe pomoči Skupnosti – Uredba
            št. 2988/95 (Uredba Sveta št. 2988/95, členi 1, 2 in 7) (Glej točke od 80 do 84.)
      4.                     Kmetijstvo – EKUJS – Potrditev obračuna – Zavrnitev kritja izdatkov, ki so posledica nepravilnosti pri uporabi predpisov Skupnosti
            – Izpodbijanje s strani zadevne države članice – Dokazno breme – Razporeditev med Komisijo in državo članico (Glej točke 95,
            96, 127, 136, 137 in 142.)
      Predmet

               Predlog za delno razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2004/561/ES z dne 16. julija 2004 o izključitvi nekaterih izdatkov
                  držav članic iz naslova Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) iz financiranja
                  Skupnosti (UL L 250, str. 21) v delu, ki se nanaša na izključitev nekaterih izdatkov Italijanske republike na področju premij
                  za živali in razvoja podeželja.

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 13. septembra 2001. # Kraljevina Španija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # EKUJS - Potrditev obračuna. # Zadeva C-374/99.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 30. maja 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-441/00.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 4. decembra 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Češki republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktivi 86/378/EGS in 96/97/ES - Enako obravnavanje moških in žensk - Nepopoln prenos. # Zadeva C-41/08.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 4. decembra 2008 – Komisija proti Češki republiki
      (Zadeva C-41/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktivi 86/378/EGS in 96/97/ES – Enako obravnavanje moških in žensk – Nepopoln prenos“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 9.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Neopravljen prenos Direktive Sveta 86/378/EGS z dne 24. julija 1986 o uresničevanju načela
                  enakega obravnavanja moških in žensk v poklicnih sistemih socialne varnosti (UL L 225, str. 40) ter Direktive Sveta 96/97/ES
                  z dne 20. decembra 1996 o spremembah Direktive 86/378/EGS o uresničevanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v poklicnih
                  sistemih socialne varnosti (UL L 46, str. 20)

            Izrek
      1)         Češka republika s tem, da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo
         Sveta 86/378/EGS z dne 24. julija 1986 o uresničevanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v poklicnih sistemih socialne
         varnosti in z Direktivo Sveta 96/97/ES z dne 20. decembra 1996 o spremembah Direktive 86/378, ni izpolnila obveznosti iz teh
         direktiv in iz člena 54 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike
         Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije, Slovaške republike in prilagoditvah pogodb,
         na katerih temelji Evropska unija.

      2)         Češki republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. januarja 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Tecnologie Vetroresina SpA (TVR). # Arbitražna klavzula. # Zadeva C-41/98.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat) z dne 28. septembra 2011.#Carlo De Nicola proti Evropski investicijski banki (EIB).#Javni uslužbenci – Osebje Evropske investicijske banke – Ocenjevanje – Napredovanje – Odškodninska tožba – Dopustnost.#Zadeva F‑13/10.


Sodba Sodišča z dne 18. februarja 1986. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 35/84.