title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 8. maja 2014. # Bimbo SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Pritožba - Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Zahteva za registracijo besedne znamke BIMBO DOUGHNUTS - Prejšnja španska besedna znamka DOGHNUTS - Relativni razlogi za zavrnitev - Uredba (ES) št. 40/94 - Člen 8(1)(b) - Celovita presoja verjetnosti zmede - Samostojni razlikovalni položaj elementa sestavljene besedne znamke. # Zadeva C-591/12 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 8. maja 2014 (
            *1
         )
      „Pritožba — Znamka Skupnosti — Postopek z ugovorom — Zahteva za registracijo besedne znamke BIMBO DOUGHNUTS — Prejšnja španska besedna znamka DOGHNUTS — Relativni razlogi za zavrnitev — Uredba (ES) št. 40/94 — Člen 8(1)(b) — Celovita presoja verjetnosti zmede — Samostojni razlikovalni položaj elementa sestavljene besedne znamke“
      V zadevi C‑591/12 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 10. decembra 2012,

         Bimbo SA s sedežem v Barceloni (Španija), ki jo zastopata C. Prat, odvetnik, in R. Ciullo, barrister,
      pritožnica,
      drugi stranki v postopku sta

         Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata A. Folliard-Monguiral in J. Crespo Carrillo, agenta,
      tožena stranka na prvi stopnji,

         Panrico SA s sedežem v Espluguesu de Llobregat (Španija), ki jo zastopa D. Pellisé Urquiza, odvetnik,
      intervenient na prvi stopnji,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. novembra 2013,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 23. januarja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Družba Bimbo SA (v nadaljevanju: družba Bimbo) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi Bimbo proti UUNT-Panrico (BIMBO DOUGHNUTS) (T‑569/10, EU:T:2012:535, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeno tožbo, primarno, spremembo oziroma, podredno, razveljavitev odločbe četrtega odbora za pritožbe pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 7. oktobra 2010 (zadeva R 838/2009‑4) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbo Panrico SA (v nadaljevanju: Panrico) in družbo Bimbo (v nadaljevanju: sporna odločba).

         Pravni okvir

               2

               Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146) je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1). Zadnjenavedena uredba je začela veljati 13. aprila 2009.

               3

               Člen 8(1) Uredbe št. 40/94, naslovljen „Relativni razlogi za zavrnitev“, je določal:
               „Ob ugovoru imetnika prejšnje blagovne znamke se znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira v naslednjih primerih:
               […]

                        (b)

                        če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo blagovno znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo blagovne znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja blagovna znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko.“

         Dejansko stanje

               4

               Dejansko stanje spora je povzeto v točkah od 1 do 14 izpodbijane sodbe:

                        „1

                        [Družba Bimbo] je 25. maja 2006 v skladu z Uredbo št. 40/94/ES, kakor je bila spremenjena [nadomeščena z Uredbo [št. 207/2009]], pri [UUNT] vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti.

                        2

                        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak ‚BIMBO DOUGHNUTS‘.

                        3

                        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 30 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu opisu: ‚pecivo in pekovski proizvodi, zlasti krofi‘.

                        4

                        Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 42/2006 z dne 16. oktobra 2006.

                        5

                        [Družba Panrico] je 16. januarja 2007 v skladu s členom 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke za proizvode iz točke 3 zgoraj.

                        6

                        Ugovor je temeljil na tem, da že obstaja več prejšnjih nacionalnih in mednarodnih znamk, tako besednih kot figurativnih. Temeljil je zlasti na španski besedni znamki DOGHNUTS, ki je bila registrirana 18. junija 1994 pod št. 1288926 za proizvode iz razreda 30 in ustreza naslednjemu opisu: ‚sladkorni in slaščičarski proizvodi in pripravki, proizvodi in pripravki za sladkarije in poslastice vseh vrst; sladkor, čokolada, čaj, kakav in njihovi nadomestki; vanilija, ekstrakti ter proizvodi in pripravki za karamelne kreme in torte, živila na osnovi čokolade in sladkorja, sladoledi, kandirani sladkor, čokolade, princes krofi okrogle oblike, žvečilni gumiji in keksi.‘

                        7

                        V utemeljitev ugovora so bili navedeni razlogi iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 in člena 8(5) te uredbe.

                        8

                        Oddelek za ugovore je 25. maja 2009 ugovoru ugodil.

                        9

                        Tožeča stranka je 24. julija 2009 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

                        10

                        Četrti odbor za pritožbe [(v nadaljevanju: odbor za pritožbe)] je s [sporno odločbo] tožbo zavrnil. Odbor za pritožbe se je tako kot oddelek za ugovore omejil na primerjavo prijavljene znamke s prejšnjo špansko besedno znamko DOGHNUTS (v nadaljevanju: prejšnja znamka) in na podlagi tega ugotovil obstoj verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

                        11

                        Odbor za pritožbe je poudaril, da je ‚doughnut‘ angleška beseda, ki pomeni ‚[…] majhen mehek kolač v obliki prstana iz testa‘. Po mnenju odbora za pritožbe ta beseda v španščini, v kateri bi bila njena sopomenka ‚dónut‘ ali ‚rosquilla‘, ne obstaja. Odbor za pritožbe je menil, da za povprečnega španskega potrošnika (z izjemo tistih, ki govorijo angleško) beseda ‚doughnut‘ ne opisuje zadevnih proizvodov niti njihovih lastnosti in nima nobenega posebnega pomena v zvezi z njimi. Odbor meni, da bi prejšnji znak, tako kot prijavljeni znak, večina potrošnikov dojemala kot tuj ali fantazijski izraz.

                        12

                        Odbor za pritožbe je poleg tega štel, da sta zadevna znaka podobna, ker je bila prejšnja znamka skoraj nespremenjena vključena v prijavljeno znamko. Med zadevnima znamkama naj bi obstajala povprečna vizualna in fonetična podobnost. Pojmovna primerjava pa naj ne bi bila mogoča.

                        13

                        Proizvodi, na katere se nanašata sporni znamki, naj bi bili enaki. Prejšnja znamka naj bi imela povprečni razlikovalni učinek.

                        14

                        Odbor za pritožbe je ob upoštevanju povprečnega razlikovalnega učinka prejšnje znamke pri celoviti presoji verjetnosti zmede ugotovil, da zaradi povprečne vizualne in fonetične podobnosti med znakoma med upoštevnimi potrošniki obstaja verjetnost zmede glede vseh izpodbijanih proizvodov, za katere je bilo ugotovljeno, da so enaki.“

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               5

               Družba Bimbo je vložila tožbo, s katero je predlagala, primarno, spremembo sporne odločbe, in podredno, razveljavitev te odločbe.

               6

               Družba Bimbo je v utemeljitev svojega predloga za razveljavitev sporne odločbe navedla ta tožbena razloga, prvi, kršitev členov 75 in 76 Uredbe št. 207/2009, in drugi, kršitev člena 8(1)(b) te uredbe.

               7

               Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo predlog za spremembo sporne odločbe razglasilo za nedopusten in tožbena razloga za razveljavitev te odločbe zavrnilo.

         Predlogi strank

               8

               Družba Bimbo Sodišču predlaga, naj razveljavi izpodbijano sodbo in sporno odločbo ter UUNT naloži plačilo stroškov.

               9

               UUNT Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in družbi Bimbo naloži plačilo stroškov.

               10

               Družba Panrico Sodišču predlaga, naj njen odgovor na pritožbo razglasi za dopusten in utemeljen ter potrdi izpodbijano sodbo in družbi Bimbo naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

               11

               Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja samo en razlog, ki je razdeljen na dva dela in se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

               12

               Ker je bila v obravnavani zadevi zahteva za registracijo sporne znamke Skupnosti vložena 25. maja 2006 in ker je ta datum odločilen za določitev upoštevnega materialnega prava (glej v tem smislu sklepa Shah proti Three‑N‑Products Private, C‑14/12 P, EU:C:2013:349, točka 2, in DMK proti UUNT, EU:C:2013:397, točka 2), obravnavani spor na eni strani urejajo postopkovne določbe Uredbe št. 207/2009 in materialne določbe Uredbe št. 40/94 na drugi.

         Prvi del edinega pritožbenega razloga

      Trditve strank

               13

               Družba Bimbo najprej zatrjuje, da je Splošno sodišče s sklepanjem v točki 97 izpodbijane sodbe pomešalo pojma „razlikovalni učinek“ in „element brez vsakršnega pomena“ na eni strani s pojmom „samostojni razlikovalni položaj“ na drugi. Družba Bimbo torej meni, da se niti notranji razlikovalni učinek niti razsežnost pomena elementa sestavljene znamke ne smeta pomešati z razlikovalnim položajem tega elementa v tej znamki. Na podlagi izraza „položaj“ naj bi bilo mogoče sklepati, da gre za pojem, ki ga je treba presojati ob upoštevanju lastnosti drugih elementov, ki sestavljajo zadevni znak.

               14

               Dalje, po mnenju družbe Bimbo sklepanje Splošnega sodišča pomeni, da se bo za vsako znamko, ki je sestavljena iz dveh elementov, od katerih je eden ugledna znamka in drugi znamka, ki ima povprečni razlikovalni učinek, ki za upoštevno javnost nima posebnega pomena, štelo, da je sestavljena iz dveh elementov s samostojnim razlikovalnim položajem. Vendar naj bi Sodišče štelo, da povprečen potrošnik znamko običajno zaznava kot celoto, in naj bi le v posebnih primerih priznalo, da ni mogoče izključiti, da bi lahko element sestavljene znamke ohranil samostojni razlikovalni položaj v zadevnem sestavljenem znaku.

               15

               V tem smislu je Sodišče v točki 38 sodbe Becker proti Harman International Industries (C‑51/09 P, EU:C:2010:368) potrdilo, da priimek v sestavljeni znamki samostojnega razlikovalnega položaja ne ohrani v vseh primerih le zato, ker bi se ga zaznavalo kot priimek. Potrditev takega mnenja lahko namreč temelji le na preizkusu vseh upoštevnih dejavnikov v obravnavanem primeru.

               16

               Nazadnje družba Bimbo trdi, da pojma „ena celota“ in „logična enota“ ki ju je uporabilo Splošno sodišče, v sodni praksi Sodišča ne obstajata. Če je s tema pojmoma Splošno sodišče razumelo, da sestavljena znamka vsebuje različne „samostojne“ elemente, to naj ne bi pomenilo, da imajo ti samostojni elementi razlikovalni položaj.

               17

               UUNT in družba Panrico izpodbijata utemeljenost trditev družbe Bimbo. UUNT še posebej zatrjuje, da prvi del edinega uveljavljanega pritožbenega razloga ni dopusten, ker naj bi iz točke 97 izpodbijane sodbe izhajalo, da se je Splošno sodišče omejilo na preučitev konkretnega pomena znaka, katerega registracija se zahteva, in da je torej opravilo presojo dejanskega stanja.

         Presoja Sodišča

               18

               V zvezi z dopustnostjo prvega dela edinega uveljavljanega pritožbenega razloga je treba navesti, da družba Bimbo Splošnemu sodišču očita, da je pomešalo nekatere pravne pojme, kršilo pravilo, da se samostojni razlikovalni položaj elementa sestavljene znamke lahko ugotovi le izjemoma, in uporabilo terminologijo, ki je sodni praksi na tem področju tuja. Zato se v nasprotju s tem, kar trdi UUNT, družba Bimbo ne omejuje na to, da bi Sodišču predlagala novo presojo dejanskega stanja, ampak Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo. Prvi del edinega pritožbenega razloga je zato dopusten.

               19

               Glede vsebine je treba navesti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 verjetnost, da bi javnost lahko mislila, da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali, glede na primer, ekonomsko povezanih podjetij (glej sodbi UUNT proti Shaker, C‑334/05 P, EU:C:2007:333, točka 33, in Nestlé proti UUNT, C‑193/06 P, EU:C:2007:539, točka 32).

               20

               Obstoj verjetnosti zmede v javnosti je treba presojati celovito ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v zadevnem primeru (glej v tem smislu sodbe SABEL, C‑251/95, EU:C:1997:528, točka 22; UUNT proti Shaker, EU:C:2007:333, točka 34, in Nestlé proti UUNT, EU:C:2007:539, točka 33).

               21

               Celovita presoja verjetnosti zmede, kar zadeva vizualno, fonetično ali pomensko podobnost spornih znamk, mora temeljiti na celotnem vtisu, ki ga te ustvarjajo, ob upoštevanju predvsem njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov. Zaznava znamk, ki jo ima povprečni potrošnik glede zadevnih proizvodov ali storitev, ima glavno vlogo pri celoviti presoji navedene verjetnosti. V zvezi s tem povprečen potrošnik navadno zaznava znamko kot celoto in se ne posveča preučevanju raznih podrobnosti (glej v tem smislu sodbe SABEL, EU:C:1997:528, točka 23; UUNT proti Shaker, EU:C:2007:333, točka 35, in Nestlé proti UUNT, EU:C:2007:539, točka 34).

               22

               Presoja podobnosti med dvema znamkama ne sme biti omejena le na upoštevanje enega elementa sestavljene znamke in na njegovo primerjavo z drugo znamko. Nasprotno, opraviti je treba primerjavo s preučitvijo zadevnih znamk, ob upoštevanju vsake znamke kot celote (sodba UUNT proti Shaker, EU:C:2007:333, točka 41).

               23

               V celotnem vtisu, ki ga v spominu upoštevne javnosti ustvari sestavljena znamka, lahko v nekaterih okoliščinah prevlada en ali več njenih elementov. Vendar je presojo podobnosti mogoče opraviti samo na podlagi prevladujočega elementa, le če so vsi preostali elementi znamke zanemarljivi (sodbi UUNT proti Shaker, EU:C:2007:333, točki 41 in 42, in Nestlé proti UUNT, EU:C:2007:539, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa).

               24

               V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da ni izključeno, da prejšnja znamka, ki jo uporabi tretji v sestavljenem znaku, ki vsebuje oznako podjetja tega tretjega, ohrani samostojni razlikovalni položaj v sestavljenem znaku. Za namen ugotovitve verjetnosti zmede torej zadostuje, da zaradi samostojnega razlikovalnega položaja, ki ga ohranja prejšnja znamka, javnost imetniku te znamke pripisuje tudi poreklo proizvodov ali storitev, ki jih zajema sestavljeni znak (sodba Medion, C‑1120/04, EU:C:2005:594, točki 30 in 36, in sklep Perfetti Van Melle proti UUNT, C‑353/09 P, EU:C:2011:73, točka 36).

               25

               Vendar element sestavljenega znaka ne ohrani takega samostojnega razlikovalnega položaja, če ta element skupaj z drugim oziroma drugimi elementi znaka kot celota sestavlja enoto, ki ima drugačen pomen kot navedeni elementi vsak posebej (glej v tem smislu sklep ecoblue proti UUNT in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑23/09 P, EU:C:2010:35, točka 47; sodba Becker proti Harman International Industries, EU:C:2010:368, točki 37 in 38, in sklep Perfetti Van Melle proti UUNT, EU:C:2011:73, točki 36 in 37).

               26

               V obravnavani zadevi je Splošno sodišče v točkah 79 in 81 izpodbijane sodbe ugotovilo, da čeprav je imel element „bimbo“ prevladujoč položaj v znamki, katere registracija se zahteva, element „doughnuts“ v celotnem vtisu te znamke ni bil zanemarljiv in bi ga bilo torej treba pri primerjavi spornih znamk upoštevati.

               27

               V točki 97 te sodbe je Splošno sodišče pojasnilo, da glede na to, da element „doughnuts“ za upoštevno javnost ni imel nobenega pomena, ta element z drugim elementom znaka kot celota ni sestavljal enote, ki bi imela drugačen pomen kot navedeni elementi vsak posebej. Tako je odločilo, da je element „doughnuts“ ohranil samostojni razlikovalni položaj v znamki, katere registracija se zahteva, in bi ga bilo torej treba pri celoviti presoji verjetnosti zmede upoštevati.

               28

               Splošno sodišče je v točki 100 izpodbijane sodbe ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov obravnavane zadeve razsodilo, da celovita presoja potrjuje ugotovitev odbora za pritožbe, da je obstajala verjetnost zmede.

               29

               Splošno sodišče tako tega, da obstaja verjetnost zmede, ni ugotovilo zgolj na podlagi ugotovitve, da ima element „doughnuts“ samostojni razlikovalni položaj v prijavljeni znamki, ampak na podlagi celovite presoje, ki zajema različne stopnje preučevanja, ki izhajajo iz sodne prakse, navedene v točkah od 19 do 25 te sodbe, in v okviru katere je upoštevalo upoštevne dejavnike v obravnavani zadevi. Tako je pravilno uporabilo člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               30

               Z drugimi trditvami, ki jih je podala družba Bimbo, te ugotovitve ni mogoče izpodbijati.

               31

               V zvezi z očitkom družbe Bimbo Splošnemu sodišču, najprej, da je v točki 97 izpodbijane sodbe uporabilo pojma „razlikovalni učinek“ in „element brez vsakršnega pomena“, zadostuje poudariti, da je Splošno sodišče v tej točki zgolj zavrnilo trditve družbe Bimbo, v skladu s katerimi se naj elementa „doughnuts“, ker ni imel razlikovalnega učinka, pri presoji verjetnosti zmede ne bi smelo upoštevati.

               32

               Splošno sodišče je tako dopolnilo svojo presojo iz točke 81 izpodbijane sodbe, v skladu s katero navedeni element v celotnem vtisu znamke, katere registracija se zahteva, ni bil zanemarljiv in bi ga bilo torej treba pri primerjavi spornih znamk upoštevati. S tem zadevna pojma nikakor ni pomešalo.

               33

               Dalje, v zvezi s trditvijo družbe Bimbo, da je Splošno sodišče kršilo pravilo, da je ugotovitev samostojnega razlikovalnega položaja elementa sestavljenega znaka le izjema – ki jo je treba ustrezno utemeljiti – od splošnega pravila, v skladu s katerim potrošnik znamko navadno zaznava kot celoto, je treba poudariti, da je namen preučitve, ali obstaja samostojni razlikovalni položaj enega od elementov sestavljenega znaka, določitev tistih elementov, ki jih bo ciljna javnost zaznala.

               34

               Kot je namreč v točkah 25 in 26 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, je treba med drugim na podlagi analize elementov znaka in njihove sorazmerne teže za zaznavanje ciljne javnosti v vsakem posameznem primeru določiti celoten vtis, ki ga ustvarja znak, katerega registracija se zahteva, na navedeno javnost, in nato ob upoštevanju tega celotnega vtisa in vseh upoštevnih dejavnikov obravnavane zadeve, presoditi verjetnost zmede.

               35

               Na eni strani je treba torej elemente sestavljenega znaka, ki prispevajo k celotnemu vtisu, ki ga ta znak ustvarja na upoštevno javnost, določiti pred celovito presojo verjetnosti zmede zadevnih znakov. Taka presoja mora, kot je bilo poudarjeno v točki 21 te sodbe, temeljiti na celotnem vtisu spornih znamk, ker povprečni potrošnik navadno zaznava znamko kot celoto in se ne posveča preučevanju njenih podrobnosti. Zato ni mogoče šteti, da gre za izjemo, ki bi jo bilo treba ustrezno utemeljiti glede na to splošno pravilo.

               36

               Na drugi strani je treba poudariti, da je treba posamezno presojo vsakega znaka, kot se zahteva z ustaljeno sodno prakso Sodišča, opraviti ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve in torej ni mogoče šteti, da zanjo veljajo splošne domneve. Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 24 sklepnih predlogov, je zlasti iz sodne prakse, sprejete po sodbi Medion (EU:C:2005:594), razvidno, da Sodišče s to sodbo ni uvedlo izjeme od načel, ki urejajo presojo verjetnosti zmede.

               37

               Nazadnje, glede trditve, ki je povzeta v točki 16 te sodbe, je treba ugotoviti, da pojma „ena celota“ in „logična enota“, ki ju je Splošno sodišče uporabilo v točki 97 izpodbijane sodbe, ustrezata pojmu „enota, ki ima drugačen pomen“, ki ga je Sodišče uporabilo v sodni praksi, navedeni v točki 25 te sodbe.

               38

               Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da pri presoji, ki jo je opravilo Splošno sodišče, pravo ni bilo napačno uporabljeno, kot zatrjuje družba Bimbo, in da je treba zato prvi del edinega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.

         Drugi del edinega pritožbenega razloga

      Trditve strank

               39

               Družba Bimbo najprej zatrjuje, da je Splošno sodišče svojo ugotovitev o obstoju verjetnosti zmede utemeljilo z domnevo, da ima element „doughnuts“ samostojen razlikovalen položaj, ne da bi pri tem preučilo vse okoliščine obravnavane zadeve.

               40

               Splošno sodišče tako naj ne bi upoštevalo okoliščine, da je za znamko, katere registracija se zahteva, značilen njen prvi element „bimbo“, ki je v Španiji zelo ugledna znamka za proizvode, za katere je bila zahtevana registracija te znamke. Prav tako naj ne bi navedlo, da prejšnja znamka nima velikega ali posebnega razlikovalnega učinka in da izraz „doughnuts“ v znamki, katere registracija se zahteva, ni bil upodobljen enako.

               41

               Družba Bimbo nato zatrjuje, da moč ugledne znamke, ki je prvi element sestavljene znamke, navadno omogoča preprečiti, da bi ciljna javnost celoten vtis, ki ga zadnjenavedena znamka ustvarja, razumela tako, kot da izvor zadevnih proizvodov pripisuje imetniku prejšnje znamke ali gospodarsko povezanim podjetjem.

               42

               Zato bi Splošno sodišče po mnenju družbe Bimbo, da bi lahko ugotovilo obstoj verjetnosti zmede glede spornih znamk, moralo utemeljiti razloge, iz katerih naj bi v obravnavani zadevi izjemoma, ob upoštevanju celotnega vtisa, ki ga znamka, katere registracija se zahteva, ustvarja za upoštevno javnost, nastala verjetnost zmede.

               43

               Nazadnje družba Bimbo meni, da Splošno sodišče pri presoji verjetnosti zmede ni ustrezno upoštevalo okoliščine, da naj bi bilo – v nasprotju s prakso v trgovinskem sektorju, ki se je obravnaval v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Medion (EU:C:2005:594) – v pekarskem sektorju zelo neobičajno sklepati trgovinske sporazume ali se združevati za namene ponudbe proizvodov.

               44

               UUNT in družba Panrico trditvam družbe Bimbo ugovarjata.

         Presoja Sodišča

               45

               Najprej, kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah od 37 do 42 sklepnih predlogov, Splošnemu sodišču ob upoštevanju utemeljevanja, med drugim iz točk od 91 do 100 izpodbijane sodbe, ni mogoče očitati, da je na podlagi samostojnega razlikovalnega položaja elementa „doughnuts“ v znamki, katere registracija se zahteva, samodejno sklepalo o obstoju verjetnosti zmede glede spornih znakov.

               46

               Iz teh točk je namreč razvidno, da je Splošno sodišče opravilo celovito presojo verjetnosti zmede in da je v ta namen upoštevalo posebne dejavnike obravnavane zadeve. Poleg tega ta presoja temelji na podrobni preučitvi – v točkah od 52 do 89 izpodbijane sodbe – vseh elementov, ki jih je navedla družba Bimbo, in zlasti ugleda znamke. Trditve, ki jih je v zvezi s tem ta družba podala pred Sodiščem, tako temeljijo na napačnem razumevanju te sodbe in jih je zato treba zavrniti.

               47

               Dalje, trditvi, povzeti v točkah 41 in 42 te sodbe, ob upoštevanju ugotovitev iz točk 33 in 34 te sodbe temeljita na napačni razlagi upoštevne sodbe prakse in ju je zato treba zavrniti.

               48

               Nazadnje v zvezi s trditvijo družbe Bimbo, povzeto v točki 43 te sodbe, zadostuje navesti, da je bila, kot je UUNT utemeljeno zatrjeval, prvič navedena pred Sodiščem in jo je zato treba v skladu z ustaljeno sodno prakso zavreči kot nedopustno.

               49

               Na podlagi tega je treba drugi del edinega pritožbenega razloga družbe Bimbo zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.

               50

               Zato je treba edini pritožbeni razlog, naveden v utemeljitev pritožbe, zavrniti in pritožbo zavrniti.

         Stroški

               51

               Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče. V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               52

               Ker družba Bimbo s svojimi predlogi ni uspela in ker sta UUNT in družba Panrico predlagala, naj se ji naloži plačilo stroškov, ji je treba naložiti plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožba se zavrne.

                           2.

                           Bimbo SA se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 9. septembra 2008. # Luis Ritto proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Povračilo neupravičeno plačanih zneskov. # Zadeva F-18/08.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 9. septembra 2008
      Zadeva F-18/08
      Luis Ritto
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Povračilo neupravičeno plačanih zneskov – Gospodinjski dodatek – Očiten neobstoj pravne podlage za plačilo“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero L. Ritto predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije z
         dne 14. maja 2007, s katero je bil obveščen, da mu bo z učinkom od 1. septembra 2001 ukinjen gospodinjski dodatek in da bo
         moral vrniti znesek, ki ga je od tega datuma prejel iz tega naslova, na podlagi člena 85 Kadrovskih predpisov, ta odločba
         pa je bila sprejeta skupaj z odločbama Komisije z dne 1. in 21. junija 2007 o določitvi načina tega vračila, ter razglasitev
         ničnosti odločbe Komisije z dne 7. novembra 2007 o zavrnitvi pritožbe zoper zgoraj navedene odločbe.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

      Povzetek
      Uradniki – Povračilo neupravičeno plačanih zneskov – Pogoji
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 85; Priloga VII, člen 1(3))
      Iz člena 85, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov izhaja, da je za povračilo neupravičeno izplačanega zneska treba dokazati,
         da je prejemnik dejansko vedel, da ni pravne podlage za tako plačilo, ali da je bil neobstoj pravne podlage tako očiten, da
         bi za to moral vedeti. Ker ni dokazano, da je prejemnik dejansko vedel, da ni pravne podlage za plačilo, je treba preučiti
         okoliščine, v katerih je bilo plačilo izvedeno, da se ugotovi, ali je bil navedeni neobstoj pravne podlage očiten.

      Izraz „tako očiten“, ki opredeljuje neobstoj pravne podlage za plačilo v smislu člena 85, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov,
         ne pomeni, da prejemniku neupravičenih plačil ni treba o tem razmišljati ali tega preverjati, temveč da je treba ta plačila
         vrniti takoj, ko gre za napako, ki je običajno skrben uradnik ne spregleda.

      Že samo z branjem določb člena 1(3) Priloge VII h Kadrovskim predpisom lahko vsak uradnik, tudi če nima pravne izobrazbe,
         ugotovi, da obdrži pravico do gospodinjskega dodatka le, če dohodek iz poklicne dejavnosti njegovega partnerja ne presega
         določenega praga. Poleg tega je uradnik na višjem položaju z dolgo dobo službovanja in izkušnjami nujno seznanjen s posledicami
         preseganja zgornje meje, določene v členu 1(3) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

      Dejstvo, da je uradnik upravi vsako leto ustrezno poslal dokazila o dohodku iz poklicne dejavnosti svojega partnerja, ga ne
         oprošča obveznosti, da mora sam ugotoviti, da ta dohodek presega zgornjo mejo iz člena 1(3) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
         V vsakem primeru dejstvo, da je uprava storila napako ali malomarnost, ne vpliva na uporabo člena 85 Kadrovskih predpisov,
         v katerem se predpostavlja prav to, da je uprava storila napako, ko je brez pravne podlage plačala zneske. Ne gre namreč za
         vprašanje, ali je bila napaka za upravo očitna ali ne, temveč ali je bila očitna za zadevno osebo. Ker ima tožeča stranka
         kot vsak uradnik osebni interes, da preverja plačila, ki so ji izplačana vsak mesec, njenega položaja ni mogoče primerjati
         s položajem uprave, ki mora zagotoviti plačilo več tisoč plač in raznovrstnih dodatkov.

      (Glej točke od 29 do 31, 34, 36, 39 in 40.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 27. junij 1973, Kuhl proti Svetu, 71/72, Recueil, str. 705, točka 11; 11. julij 1979, Broe proti Komisiji, 252/78,
         Recueil, str. 2393, točki 11 in 13; 11. oktober 1979, Berghmans proti Komisiji, 142/78, Recueil, str. 3125, točka 9;

      Sodišče prve stopnje: 12. julij 1990, Scheiber proti Svetu, T‑111/89, Recueil, str. II‑429, točka 43; 10. februar 1994, White
         proti Komisiji, T‑107/92, RecFP, str. I‑A‑41 in II‑143, točka 38; 24. februar 1994, Stahlschmidt proti Parlamentu, T‑38/93,
         RecFP, str. I‑A‑65 in II‑227, točka 23; 5. november 2002, Ronsse proti Komisiji, T‑205/01, RecFP, str. I‑A‑211 in II‑1065,
         točke od 47 do 49; 15. julij 2004, Gouvras proti Komisiji, združeni zadevi T‑180/02 in T‑113/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑225 in
         II‑987, točka 76.


title: Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 18. julija 2013.#Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s. proti Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud.#Varstvo potrošnikov – Uredba (ES) št. 1924/2006 – Prehranske in zdravstvene trditve na živilih – Člen 2(2), točka 6 – Pojem ‚trditev v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni‘ – Člen 28(2) – Izdelki z blagovno znamko ali trgovskim imenom – Prehodni ukrepi.#Zadeva C‑299/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (deveti senat)
      z dne 18. julija 2013 (
            *1
         )
      „Varstvo potrošnikov — Uredba (ES) št. 1924/2006 — Prehranske in zdravstvene trditve na živilih — Člen 2(2), točka 6 — Pojem ‚trditev v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni‘ — Člen 28(2) — Izdelki z blagovno znamko ali trgovskim imenom — Prehodni ukrepi“
      V zadevi C-299/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud (Češka republika) z odločbo z dne 10. maja 2012, ki je prispela na Sodišče 18. junija 2012, v postopku

         Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s.

      proti

         Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát,

      SODIŠČE (deveti senat),
      v sestavi J. Malenovský, predsednik senata, M. Safjan (poročevalec), sodnika, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za češko vlado M. Smolek in S. Šindelková, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo S. Grünheid in P. Němečková, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(2), točka 6, in 28(2) Uredbe (ES) št. 1924/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih (UL L 404, str. 9, in popravek v UL 2007, L 12, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 116/2010 z dne 9. februarja 2010 (UL L 37, str. 16, v nadaljevanju: Uredba št. 1924/2006).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s. (v nadaljevanju: Green – Swan Pharmaceuticals) in Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát (centralni inšpektorat nacionalnega inšpekcijskega organa za kmetijstvo in prehrano) v zvezi z opredelitvijo trditve na embalaži prehranskega dopolnila.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               Člen 1, od (1) do (3), Uredbe št. 1924/2006 določa:
               „1.   Ta uredba usklajuje določbe zakonov ali drugih predpisov v državah članicah, ki se nanašajo na prehranske in zdravstvene trditve, da bi zagotovili učinkovito delovanje notranjega trga ob istočasnem zagotavljanju visoke ravni varstva potrošnikov.
               2.   Ta uredba se uporablja za prehranske in zdravstvene trditve pri komercialnem obveščanju, in sicer označevanju, predstavljanju ali oglaševanju živil, namenjenih končnemu potrošniku.
               […]
               3.   Blagovna znamka, trgovsko ime ali domišljijsko ime, ki se uporablja pri označevanju, predstavljanju ali oglaševanju živil in se lahko razlaga kot prehranska ali zdravstvena trditev, se lahko uporablja brez opravljenih postopkov odobritve iz te uredbe le, če se živilom pri tem označevanju, predstavljanju ali oglaševanju dodajo ustrezne prehranske ali zdravstvene trditve, ki so v skladu z določbami te uredbe.“

               4

               Člen 2 navedene uredbe določa:
               „1.   V tej uredbi:
               […]
               2.   Uporabljajo se tudi naslednje opredelitve pojmov:

                        (1)

                        ‚trditev‘ pomeni vsako sporočilo ali predstavitev, ki ni obvezna v okviru zakonodaje Skupnosti ali nacionalne zakonodaje, vključno s slikovno predstavitvijo, grafično predstavitvijo ali predstavitvijo s simboli v kakršni koli obliki, s katero se navaja, domneva ali namiguje, da ima živilo posebne lastnosti;

                  […]

                        (5)

                        ‚zdravstvena trditev‘ pomeni vsako trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da obstaja povezava med kategorijo živil, živilom ali eno od njegovih sestavin na eni strani in zdravjem na drugi strani;

                        (6)

                        ‚trditev v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni‘ pomeni kakršno koli zdravstveno trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da uživanje kategorije živil, živila ali enega od njegovih sestavnih delov znatno zmanjšuje dejavnik tveganja za razvoj bolezni;

                  […]“

               5

               Člen 3 navedene uredbe, naslovljen „Splošna načela za vse trditve“, določa:
               „Prehranske in zdravstvene trditve se lahko uporabljajo pri označevanju, predstavitvi in oglaševanju živil, danih v promet v Skupnosti le, če so skladne z določbami te uredbe.
               […]“

               6

               Člen 10(1) iste uredbe določa:
               „Prepovedane so zdravstvene trditve, ki niso v skladu s splošnimi zahtevami iz poglavja II [ki vključuje člene od 3 do 7] in s posebnimi zahtevami iz tega poglavja ter niso odobrene v skladu s to uredbo in vključene v sezname dovoljenih trditev iz členov 13 in 14.“

               7

               Člen 14 Uredbe št. 1924/2006, naslovljen „Trditve v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezen in trditve v zvezi z razvojem in zdravjem otrok“, v odstavku 1 določa:
               „Ne glede na člen 2(1)(b) Direktive 2000/13/ES se lahko naslednje trditve uporabijo, kadar so odobrene v skladu s postopkom, določenim v členih 15, 16, 17 in 19 te uredbe, za vključitev v seznam Skupnosti takih dovoljenih trditev, skupaj z vsemi potrebnimi pogoji za uporabo teh trditev:

                        (a)

                        trditve o zmanjšanju tveganja bolezni;

                  […]“

               8

               Člen 20 te uredbe, ki se nanaša na register Skupnosti, določa:
               „1.   Komisija vzpostavi in vodi register Skupnosti v zvezi s prehranskimi in zdravstvenimi trditvami, v nadaljevanju ‚register‘.
               2.   Register vsebuje:

                        (a)

                        prehranske trditve in pogoje, ki veljajo zanje, kakor je navedeno v prilogi;

                        (b)

                        omejitve, sprejete v skladu s členom 4(5);

                        (c)

                        odobrene zdravstvene trditve in pogoje, ki veljajo zanje, kakor je označeno v členih 13(3) in (5), 14(1), 19(2), 21, 24(2) in 28(6) in nacionalne ukrepe iz člena 23(3);

                        (d)

                        seznam zavrnjenih zdravstvenih trditev in utemeljitve njihove zavrnitve.

                  […]
               3.   Register je dostopen javnosti.“

               9

               Člen 28 navedene uredbe, naslovljen „Prehodni ukrepi“, v odstavku 2 določa:
               „Izdelki z blagovno znamko ali trgovskim imenom, ki so obstajali pred 1. januarjem 2005 in niso v skladu s to uredbo, se smejo še naprej tržiti do 19. januarja 2022, potem pa se zanje uporabljajo določbe te uredbe.“

         Češka ureditev

               10

               Člen 17(2) zakona št. 110/1997 Sb. o prehranskih in tobačnih izdelkih in spremembah in dopolnitvah nekaterih povezanih zakonov (zákon č. 110/1997 Sb., o potravinách a tabákových výrobcích a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa, da nosilec živilske dejavnosti stori upravni prekršek, če:

                        „(a)

                        krši obveznost upoštevanja zahtev v zvezi z varnostjo živil, predpisanih z neposredno veljavnimi predpisi […] [S]kupnosti, ki urejajo zahteve glede živil, ali

                        (b)

                        z drugačnim ravnanjem, kot je določeno v točki (a), krši obveznost, predpisano z neposredno veljavnimi predpisi […] [S]kupnosti, ki urejajo zahteve glede živil.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               11

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je družba Green – Swan Pharmaceuticals pred 1. januarjem 2005 na češki trg dala prehransko dopolnilo „GS Merilin“. To se je tržilo s trditvijo na njegovi embalaži, da „pripravek vsebuje tudi kalcij in vitamin D3, ki prispeva k zmanjšanju dejavnika tveganja za razvoj osteoporoze in zlome“. Poleg tega je bila nacionalna znamka GS Merilin v Češki republiki registrirana 29. oktobra 2003.

               12

               Inspektorát Státní zemědělské a potravinářské inspekce (nacionalni inšpekcijski organ za kmetijstvo in prehrano) je z odločbo z dne 10. novembra 2010 ugotovil, da je družba Green – Swan Pharmaceuticals na embalažo prehranskega dopolnila GS Merilin nalepila zdravstveno trditev, ki krši člen 10(1) Uredbe št. 1924/2006. Navedeni organ je na podlagi tega ugotovil, da je ta družba storila upravni prekršek, opredeljen v členu 17(2)(b) zakona št. 110/1997 Sb. v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, in ji naložil plačilo globe v višini 200.000 CZK.

               13

               Družba Green – Swan Pharmaceuticals je zoper to odločbo Inspektorát Státní zemědělské a potravinářské inspekce vložila pritožbo, v kateri je zatrjevala zlasti, da trditve na embalaži prehranskega dopolnila GS Merilin ni mogoče šteti za „trditev“ v smislu Uredbe št. 1924/2006. Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát je z odločbo z dne 14. februarja 2011 to pritožbo zavrnil.

               14

               Družba Green – Swan Pharmaceuticals je zoper zadnjenavedeno odločbo vložila tožbo pri Krajský soud v Brně (okrožno sodišče v Brnu). Trdila je zlasti, da se člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 uporablja kot prehransko dopolnilo GS Merilin, ker se ta določba nanaša na proizvode kot take, in ne na blagovne znamke ali trgovska imena, ki te proizvode označujejo. Sklicevala se je tudi na člen 2(2), točka 6, iste uredbe in navedla, da v obravnavani zadevi trditev, ki je na embalaži prehranskega dopolnila GS Merilin, ne potrjuje in ne domneva „znatnega“ zmanjšanja dejavnika tveganja za razvoj človeške bolezni.

               15

               Krajský soud v Brně je s sodbo z dne 21. septembra 2011 zavrnilo tožbo družbe Green – Swan Pharmaceuticals. To sodišče je menilo, da je trditev na embalaži prehranskega dopolnila GS Merilin zdravstvena trditev v smislu Uredbe št. 1924/2006 in da se od trditev v zvezi z zmanjšanjem dejavnikov tveganja za razvoj bolezni pri označevanju in predstavitvi živil lahko uporabijo le tiste, ki jih je Komisija dovolila pod pogoji, določenimi v členu 14 iste uredbe.

               16

               Družba Green – Swan Pharmaceuticals je zoper navedeno sodbo Krajský soud v Brně vložila pritožbo pri Nejvyšší správní soud in znova trdila, da člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 omogoča trženje zadevnega prehranskega dopolnila, saj se ta določba nanaša na proizvode kot take. Ta družba se je v zvezi s tem sklicevala na razlike v besedilu med navedeno določbo in členom 1(3) iste uredbe, ki se nanaša na blagovno znamko in trgovsko ime, ki se lahko štejeta za prehransko ali zdravstveno trditev. Tako naj se navedena določba za prehransko dopolnilo GS Merilin ne bi uporabljala do 19. januarja 2022. Navedena družba je trdila tudi, da bi Krajský soud v Brně moralo preveriti, ali trditev na embalaži prehranskega dopolnila GS Merilin implicira „znatno“ zmanjšanje tveganja za razvoj bolezni glede na besedilo člena 2(2), točka 6, Uredbe št. 1924/2006.

               17

               Predložitveno sodišče meni, da ni treba, da zdravstvena trditev nujno vsebuje besedo „znatno“ ali drug podoben izraz, da bi se štela za „trditev v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni“. V nasprotnem primeru bi izbira malo drugačnega besedila omogočila izognitev uporabi člena 14 Uredbe št. 1924/2006.

               18

               Poleg tega naj z vidika povprečnega potrošnika živilo, označeno z zdravstveno trditvijo, ki potrjuje ali domneva znatne učinke na zmanjšanje tveganja za bolezni, ne bi bilo vredno več od živila brez te navedbe. V tem smislu naj bi register v zvezi s prehranskimi in zdravstvenimi trditvami, ki se nanašajo na živila, kot je določen v členu 20 Uredbe št. 1924/2006, izkazoval, da zdravstvene trditve v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni, ki jih je Evropska agencija za varnost hrane že preučila in Komisija potrdila, ne vsebujejo ne pojma „znatno“ ne nobenega drugega pojma z enakim pomenom.

               19

               Predložitveno sodišče poleg tega meni, da se člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 v postopku v glavni stvari ne uporablja, saj zadevna trditev ni ne blagovna znamka ne trgovsko ime v smislu te določbe. Predložitveno sodišče dodaja, da tudi če bi se ta določba uporabljala, razlaga, da ta s področja uporabe te uredbe izključuje vse proizvode, ki so obstajali pred 1. januarjem 2005, ni smiselna v delu, v katerem določa označevanje živil.

               20

               V teh okoliščinah je Nejvyšší správní soud prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je zdravstvena trditev ‚Pripravek vsebuje tudi kalcij in vitamin D3, ki prispeva k zmanjšanju dejavnika tveganja za razvoj osteoporoze in zlome‘ trditev v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni v smislu člena 2(2), točka 6, Uredbe […] št. 1924/2006 […], čeprav iz nje ni izrecno razvidno, da uživanje tega pripravka znatno zmanjšuje dejavnik tveganja za razvoj navedenih bolezni?

                        2.

                        Ali pojem blagovne znamke ali trgovskega imena v smislu člena 28(2) Uredbe […] št. 1924/2006 […] zajema tudi reklamna sporočila na embalaži izdelka?

                        3.

                        Ali je treba prehodne ukrepe iz člena 28(2) Uredbe […] št. 1924/2006 […] razlagati tako, da se nanašajo na (vsa) živila, ki so obstajala pred 1. januarjem 2005, ali tako, da se nanašajo na živila, ki so bila označena z znamko ali trgovskim imenom in so kot taka obstajala že pred tem datumom?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               21

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 2(2), točka 6, Uredbe št. 1924/2006 treba razlagati tako, da mora zdravstvena trditev, da bi se lahko štela za „trditev v zvezi z zmanjšanjem dejavnikov tveganja za razvoj bolezni“ v smislu te določbe, nujno izrecno vključevati navedbo, da uživanje neke vrste živil, nekega živila ali ene od njegovih sestavin „znatno“ zmanjšuje dejavnik tveganja za razvoj človeške bolezni.

               22

               Najprej je treba navesti, da je „zdravstvena trditev“ v smislu člena 2(2), točka 5, Uredbe št. 1924/2006 opredeljena glede na povezavo, ki mora obstajati med živilom in eno od njegovih sestavin na eni strani in zdravjem na drugi strani, saj ta opredelitev ne daje nobenega pojasnila niti glede neposrednosti ali posrednosti te povezave niti glede njene intenzivnosti ali trajanja, zato je treba pojem „povezava“ razlagati široko (glej sodbo z dne 6. septembra 2012 v zadevi Deutsches Weintor, C-544/10, točka 34).

               23

               V členu 2(2), točka 6, Uredbe št. 1924/2006 je med zdravstvenimi trditvami „trditev v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni“ opredeljena kot „kakršna koli zdravstvena trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da uživanje kategorije živil, živila ali enega od njegovih sestavnih delov znatno zmanjšuje dejavnik tveganja za razvoj bolezni“.

               24

               Iz uporabe glagolov „domneva ali namiguje“ izhaja, da opredelitev „trditev v zvezi z zmanjšanjem tveganja za bolezni“ v smislu navedene določbe ne zahteva, da taka trditev izrecno vključuje navedbo, da uživanje živila znatno zmanjšuje dejavnik tveganja za razvoj človeške bolezni. Zadostuje, da ta trditev pri povprečnem potrošniku, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, ustvari vtis, da je zmanjšanje dejavnika tveganja znatno.

               25

               V zvezi s tem je treba navesti, da uporaba kategorične formulacije, v skladu s katero uživanje zadevnega živila zmanjša ali pripomore k zmanjšanju takega dejavnika tveganja, lahko povzroči, da navedeni potrošnik dobi vtis, da gre za znatno zmanjšanje navedenega tveganja. V teh okoliščinah – kot navaja predložitveno sodišče – ni treba, da zdravstvena trditev, kot je v postopku v glavni stvari, nujno vsebuje besedo „znatno“ ali drugo besedo z enakim pomenom, da bi se lahko štela za „trditev v zvezi z zmanjšanjem dejavnikov tveganja za razvoj bolezni“.

               26

               Zato je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da je člen 2(2), točka 6, Uredbe št. 1924/2006 treba razlagati tako, da ni treba, da zdravstvena trditev, da bi se lahko štela za „trditev v zvezi z zmanjšanjem dejavnikov tveganja za razvoj bolezni“ v smislu te določbe, nujno izrecno vključuje navedbo, da uživanje neke vrste živil, nekega živila ali ene od njegovih sestavin „znatno“ zmanjšuje dejavnik tveganja za razvoj človeške bolezni.

         Drugo vprašanje

               27

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 treba razlagati tako, da reklamno besedilo na embalaži živila lahko pomeni blagovno znamko ali trgovsko ime v smislu te določbe.

               28

               Člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 določa, da se izdelki z blagovno znamko ali trgovskim imenom, ki so obstajali pred 1. januarjem 2005 in niso v skladu z navedeno uredbo, smejo še naprej tržiti do 19. januarja 2022.

               29

               Poleg tega se Uredba št. 1924/2006 na podlagi svojega člena 1(2) uporablja za prehranske in zdravstvene trditve pri komercialnem obveščanju ne glede na to, ali so navedene pri označevanju, predstavitvi ali oglaševanju živil, če so zadevna živila kot taka namenjena končnemu potrošniku.

               30

               Poleg tega, kot določa člen 1(3) Uredbe št. 1924/2006, blagovna znamka, trgovsko ime ali domišljijsko ime, ki se uporabljajo pri označevanju ali predstavljanju živil, lahko pomenijo zdravstveno trditev.

               31

               Kot pa trdi Komisija, čeprav reklamnih besedil ni mogoče na splošno šteti za blagovne znamke ali trgovska imena, ni mogoče izključiti, da takšno besedilo na embalaži živila hkrati pomeni blagovno znamko ali trgovsko ime. Takšno besedilo pa lahko pomeni blagovno znamko ali trgovsko ime le, če je kot tako varovano z veljavno ureditvijo. Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin zadeve, o kateri odloča, preveriti, ali je to sporočilo res tako varovana blagovna znamka ali trgovsko ime.

               32

               Zato je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da je člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 treba razlagati tako, da reklamno besedilo na embalaži živila lahko pomeni blagovno znamko ali trgovsko ime v smislu te določbe, pod pogojem, da je kot taka znamka ali tako ime varovano z ureditvijo, ki se uporablja. Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin zadeve, o kateri odloča, preveriti, ali je to sporočilo res tako varovana blagovna znamka ali trgovsko ime.

         Tretje vprašanje

               33

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 treba razlagati tako, da se nanaša na vsa živila, ki so obstajala pred 1. januarjem 2005, ali tako, da se nanaša na živila z blagovno znamko ali trgovskim imenom, ki so kot taka obstajala že pred tem datumom.

               34

               Najprej je treba navesti, da predmet Uredbe št. 1924/2006 niso sama živila, ampak prehranske in zdravstvene trditve na teh živilih.

               35

               Tako člen 1(3) Uredbe št. 1924/2006 določa, da se lahko blagovna znamka ali trgovsko ime, ki se uporablja pri označevanju, predstavljanju ali oglaševanju živil in se lahko razlaga kot prehranska ali zdravstvena trditev, uporablja brez opravljenih postopkov odobritve iz te uredbe le, če se živilom pri tem označevanju, predstavljanju ali oglaševanju dodajo ustrezne prehranske ali zdravstvene trditve, ki so v skladu z določbami te uredbe.

               36

               V okviru tega, kot trdita češka vlada in Komisija, se člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006, s katerim je bil uveden ukrep, ki odstopa in je prehoden, nanaša le na blagovno znamko ali trgovsko ime, ki je obstajalo že pred 1. januarjem 2005 in ga je mogoče šteti za prehransko ali zdravstveno trditev v smislu te uredbe. Živila s takšno blagovno znamko ali takšnim trgovskim imenom se lahko še naprej tržijo do 19. januarja 2022.

               37

               Ob upoštevanju predhodnih navedb je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 treba razlagati tako, da se nanaša samo na živila z blagovno znamko ali trgovskim imenom, ki ga je treba šteti za prehransko ali zdravstveno trditev v smislu te uredbe in je v tej obliki obstajalo že pred 1. januarjem 2005.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 2(2), točka 6, Uredbe (ES) št. 1924/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 116/2010 z dne 9. februarja 2010, je treba razlagati tako, da ni treba, da zdravstvena trditev, da bi se lahko štela za „trditev v zvezi z zmanjšanjem dejavnikov tveganja za razvoj bolezni“ v smislu te določbe, nujno izrecno vključuje navedbo, da uživanje neke vrste živil, nekega živila ali ene od njegovih sestavin „znatno“ zmanjšuje dejavnik tveganja za razvoj človeške bolezni.

                           2.

                           Člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 116/2010, je treba razlagati tako, da reklamno besedilo na embalaži živila lahko pomeni blagovno znamko ali trgovsko ime v smislu te določbe, pod pogojem, da je kot taka znamka ali tako ime varovano z ureditvijo, ki se uporablja. Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin zadeve, o kateri odloča, preveriti, ali je to sporočilo res tako varovana blagovna znamka ali trgovsko ime.

                           3.

                           Člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 116/2010, je treba razlagati tako, da se nanaša samo na živila z blagovno znamko ali trgovskim imenom, ki ga je treba šteti za prehransko ali zdravstveno trditev v smislu te uredbe in je v tej obliki obstajalo že pred 1. januarjem 2005.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: češčina.


Sodba Sodišča z dne 10. junija 1993. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Državne pomoči. # Zadeva C-183/91.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 6. julija 2000. # Margrit Dietrich proti Westdeutscher Rundfunk. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arbeitsgericht Siegen - Nemčija. # Zadeva C-11/99.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. aprila 2010. # Evropska komisija proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2000/53/ES - Členi 5(3) in (4), 6(3) in 7(1) - Neskladen prenos. # Zadeva C-64/09.

text:
      Zadeva C-64/09
      Evropska komisija
      proti
      Francoski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2000/53/ES – Členi 5(3) in (4), 6(3) in 7(1) – Neskladen prenos“
      Povzetek sodbe
      1.        Okolje – Odstranjevanje odpadkov – Direktiva 2000/53 – Izrabljena vozila – Opredelitve
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/53, člena 2, točka 13, in 8(3))
      2.        Okolje – Odstranjevanje odpadkov – Direktiva 2000/53 – Izrabljena vozila – Zbiranje
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/53, člen 5(3))
      3.        Okolje – Odstranjevanje odpadkov – Direktiva 2000/53 – Izrabljena vozila – Zbiranje
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/53, člen 5(4))
      4.        Okolje – Odstranjevanje odpadkov – Direktiva 2000/53 – Izrabljena vozila – Zbiranje
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/53, člen 5(2) in (4))
      5.        Okolje – Odstranjevanje odpadkov – Direktiva 2000/53 – Izrabljena vozila – Obdelava odpadkov
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/53, člen 6(3))
      6.        Okolje – Odstranjevanje odpadkov – Direktiva 2000/53 – Izrabljena vozila – Ponovna uporaba in predelava odpadkov
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/53, člen 7(1))
      1.        Iz besedila člena 2, točka 13, Direktive 2000/53 o izrabljenih vozilih je jasno razvidno, da se informacije o razstavljanju
         nanašajo na vse informacije, ki so potrebne za ravnanje z izrabljenimi vozili in da je treba glede načinov posredovanja teh
         informacij člen 8(3) te direktive razumeti v povezavi z navedeno točko 13.

      (Glej točko 25.)
      2.        V členu 5(3) Direktive 2000/53 o izrabljenih vozilih je natančno opisan postopek za odjavo izrabljenega vozila, da bi se tako
         zagotovila – kot izhaja iz druge uvodne izjave te direktive – povezanost nacionalnih pristopov. V okviru tega postopka ima
         dobro opredeljeno funkcijo ključni dokument, imenovan potrdilo o uničenju.

      Te funkcije navedenega dokumenta ni mogoče spremeniti. Vendar tudi ob predpostavki, da nacionalni sistem omogoča boljšo sledljivost
         izrabljenih vozil, če določi, da ima potrdilo o uničenju drugačno funkcijo od tiste, ki je določena v členu 5(3) navedene
         direktive, lahko taka sprememba funkcije tega potrdila ogrozi povezanost nacionalnih pristopov in s tem nemoteno delovanje
         notranjega trga.

      Tudi izdanje dokumenta, ki je drugačen od potrdila o uničenju, določenem v navedenem členu 5(3), ki pa je namenjen temu, da
         opravlja funkcijo tega potrdila, bi lahko povzročilo zmedo, zaradi katere bi lahko bila uresničitev cilja, ki mu sledi ta
         direktiva, negotova.

      (Glej točke od 36 do 38.)
      3.        Iz besedila člena 5(4) Direktive 2000/53 o izrabljenih vozilih je jasno razvidno, da mora biti predaja izrabljenega vozila
         obratu za obdelavo brezplačna, ker stroške v zvezi s tem nosijo proizvajalci.

      Iz tega jasno izhaja, da mora nacionalni sistem za vsak subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja in prostovoljno prevzame izrabljeno
         vozilo za uničenje, določiti sistem poplačila stroškov obdelave, v tem primeru enakega, kot je tisti, ki je določen za obrate
         za obdelavo, ki jim nacionalni sistem nalaga obveznost takega prevzema.

      (Glej točki 48 in 49.)
      4.        Niti iz besedila člena 5(2) Direktive 2000/53 o izrabljenih vozilih, ki določa, da morajo države članice storiti vse potrebno
         za zagotovitev, da se vsa izrabljena vozila oddajo v pooblaščene obrate za obdelavo, niti iz člena 5(4) te direktive, ki določa,
         da države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da se vozila dostavijo pooblaščenemu obratu za obdelavo brez stroškov
         za zadnjega imetnika in/ali lastnika vozila, ni razvidno, da je treba to oddajo v obrate razlagati tako, da so vsi obrati
         dolžni prevzeti izrabljena vozila. Ta direktiva torej ne nasprotuje temu, da imajo nekateri obrati za obdelavo samo možnost
         prevzeti izrabljena vozila, če je število obratov za obdelavo, ki imajo dolžnost prevzeti dostavljena izrabljena vozila, zadostno,
         da je v praksi omogočena oddaja v tak obrat.

      Tako je država članica s tem, da je določila, po eni strani, obveznost subjektov, ki opravljajo dejavnost drobljenja, in zbirnih
         centrov, da prevzamejo izrabljena vozila, in po drugi strani, stroge kazni za zapustitev takega vozila, uvedla sistem prevzema
         izrabljenih vozil, ki ga ni mogoče obravnavati kot neskladnega s členom 5(4) Direktive 2000/53.

      (Glej točke 51, 52 in od 55 do 57.)
      5.        Kljub neobstoju opredelitve pojma odstranjevanja delov iz člena 6(3) Direktive 2000/53 o izrabljenih vozilih se tako postopek
         odstranjevanja delov kot tudi postopek očiščenja nanašata na sestavne dele vozila, ki vsebujejo nevarne snovi in morajo biti
         odstranjeni pred vsakim drugim postopkom obdelave, da bi se zmanjšal kakršen koli negativni vpliv na okolje. To določbo je
         treba razlagati tako, da se mora odstranjevanje delov obravnavati kot postopek, s katerim se začnejo obdelovalni postopki
         za očiščenje in ki je tudi del teh postopkov.

      Zato je država članica s tem, da je določila načelo, da se postopek očiščenja opravi pred vsakršnim drugim postopkom obdelave,
         ne da bi pri tem z uvedbo pojma odstranjevanja delov pojasnila, da se očiščenje začne z odstranitvijo tistih sestavnih delov,
         ki jih je mogoče enostavno odstraniti, izpolnila obveznosti iz člena 6(3) te direktive.

      (Glej točki 61 in 63.)
      6.        V zvezi z vsebino obveznosti reciklaže, ki je določena v členu 7(1) Direktive 2000/53 o izrabljenih vozilih, izraza „če je
         to glede na varstvo okolja izvedljivo“ ni mogoče šteti za enakovrednega izrazu, ki je bil uporabljen v določbi, s katero je
         bila ta direktiva prenesena v nacionalno pravo, ki za to izvedljivost določa pogoje gospodarske narave, saj je reciklažo mogoče
         opraviti le, če je tehnično izvedljiva. Čeprav imata pojma okoljevarstvena izvedljivost in gospodarska izvedljivost nekaj
         skupnih vidikov, je kljub temu očitno, da nista enakovredna.

      (Glej točke 69 in od 72 do 74.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. aprila 2010(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2000/53/ES – Členi 5(3) in (4), 6(3) in 7(1) – Neskladen prenos“
      V zadevi C‑64/09,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 13. februarja 2009,
      Evropska komisija, ki jo zastopata P. Oliver in J.‑B. Laignelot, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Francoski republiki, ki jo zastopata G. de Bergues in A. Adam, zastopnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, E. Levits (poročevalec), M. Ilešič, J.‑J. Kasel in M. Safjan, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Evropska komisija s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Francoska republika s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih
         predpisov, potrebnih za pravilen in popoln prenos členov 2, točka 13, 4(2)(a), 5(3) in (4), 6(3), 7(1) in 8(3) Direktive 2000/53/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. septembra 2000 o izrabljenih vozilih (UL L 269, str. 34), ni izpolnila obveznosti
         iz te direktive.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      2        Kot je razvidno iz člena 1 Direktive 2000/53 z naslovom „Cilji“, ta direktiva določa ukrepe, katerih cilj je predvsem preprečiti
         nastajanje odpadkov vozil, poleg tega pa tudi zagotoviti ponovno uporabo, recikliranje in druge oblike predelave izrabljenih
         vozil in njihovih sestavnih delov, da se zmanjša odstranjevanje odpadkov, in izboljšati okoljevarstveno učinkovitost vseh
         gospodarskih subjektov, vključenih v življenjski krog vozil, zlasti subjektov, ki so neposredno vključeni v obdelavo izrabljenih
         vozil.

      3        Člen 2, točka 13, te direktive opredeli pojem „informacije o razstavljanju“ kot „vse informacije, ki so potrebne za pravilno
         in okolju neškodljivo ravnanje z izrabljenimi vozili. Informacije morajo proizvajalci vozil in sestavnih delov sporočiti pooblaščenim
         obratom za obdelavo v obliki priročnikov ali v elektronski obliki (npr. CD-ROM, storitve on-line).“

      4        Člen 4(2)(a) te direktive določa:

      „Države članice zagotovijo, da surovine in sestavni deli za vozila, ki se dajo v promet po 1. juliju 2003, ne vsebujejo svinca,
         živega srebra, kadmija ali šestvalentnega kroma, razen v primerih in pod pogoji iz Priloge II.“

      5        Člen 5, od (2) do (4), Direktive 2000/53 določa:

      „2.   Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da se vsa izrabljena vozila oddajo v pooblaščene obrate za obdelavo.“
      3.     Države članice vzpostavijo sistem, pri katerem je treba za odjavo izrabljenega vozila predložiti potrdilo o uničenju. To potrdilo
         se izda imetniku in/ali lastniku, ko se izrabljeno vozilo odda v obrat za obdelavo. Obratom za obdelavo, ki so pridobili dovoljenje
         skladno s členom 6, se dovoli, da izdajo potrdilo o uničenju. Države članice lahko dovolijo proizvajalcem, trgovcem in zbiralcem,
         da izdajajo potrdila o uničenju v imenu pooblaščenega obrata za obdelavo, pod pogojem da zagotovijo, da se izrabljeno vozilo
         odda v pooblaščeni obrat za obdelavo in da so uradno registrirani.

      Izdajanje potrdila o uničenju v imenu pooblaščenega obrata za obdelavo ne daje obratom za obdelavo, trgovcem ali zbiralcem
         pravice, da zahtevajo povračilo stroškov, razen če so države članice to izrecno predvidele.

      […]
      4.     Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da se vozila dostavijo pooblaščenemu obratu za obdelavo skladno z odstavkom
         3 brez stroškov za zadnjega imetnika in/ali lastnika zaradi nične ali negativne tržne vrednosti vozila.

      Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da proizvajalci krijejo vse stroške ali pomemben del stroškov izvajanja
         tega ukrepa in/ali vzamejo izrabljena vozila nazaj pod enakimi pogoji, kot so tisti iz prvega pododstavka.

      Države članice lahko določijo, da dostava izrabljenih vozil ni povsem brezplačna, če izrabljeno vozilo ne vsebuje bistvenih
         sestavnih delov vozila, zlasti motorja in karoserije, ali če vsebuje odpadke, ki so bili dodani izrabljenemu vozilu.

      Komisija redno spremlja izvajanje prvega pododstavka, da zagotovi, da le-to ne povzroči izkrivljanja razmer na trgu, in po
         potrebi predlaga Evropskemu parlamentu in Svetu njegove spremembe.“

      6        Člen 6(3) te direktive določa:

      „Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da vsak obrat ali podjetje, ki izvaja postopke obdelave, izpolnjuje vsaj
         naslednje obveznosti skladno s Prilogo I:

      a)     pred nadaljnjo obdelavo se z izrabljenih vozil odstrani oprema ali pa se kako drugače ukrepa, da se zmanjšajo kakršni koli
         škodljivi vplivi na okolje. Sestavni deli ali surovine, ki so označene ali kako drugače napravljene spoznavne skladno z členom
         4(2), se pred nadaljnjo obdelavo odstranijo;

      b)     nevarne surovine in sestavni deli se odstranijo in selektivno ločijo, da ne onesnažijo kasnejših drobljenih odpadkov iz izrabljenih
         vozil;

      c)     postopki odstranjevanja delov in shranjevanje potekajo tako, da se zagotovi ustreznost sestavnih delov vozil za ponovno uporabo
         in predelavo ter zlasti za recikliranje.

      Obdelovalni postopki za očiščenje izrabljenih vozil, kot so navedeni v Prilogi I(3), se izvedejo čim prej.“
      7        Člen 7(1) te direktive določa:

      „Države članice storijo vse potrebno, da vzpodbudijo ponovno uporabo sestavnih delov, ki so primerni za ponovno uporabo, predelavo
         sestavnih delov, ki se jih ne da ponovno uporabiti, in dajanje prednosti recikliranju, če je to glede na varstvo okolja izvedljivo,
         brez poseganja v zahteve glede varnosti vozil in okoljevarstvene zahteve, kot sta nadzorovanje emisij v zrak in emisij hrupa.“

      8        Člen 8(3) Direktive 2000/53 določa:

      „Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da proizvajalci sporočijo informacije o razstavljanju za vsak tip novega
         vozila na trgu v šestih mesecih od dneva, ko je bilo vozilo dano v promet […]“

       Nacionalna ureditev
      9        Direktiva 2000/53 je bila prenesena v francosko pravo z dekretom št. 2003-727 z dne 1. avgusta 2003 o proizvodnji vozil in
         odstranjevanju izrabljenih vozil (JORF z dne 5. avgusta 2003, str. 13487, v nadaljevanju: dekret št. 2003-727) in z uredbami,
         sprejetimi za izvajanje navedenega dekreta, in sicer z uredbo z dne 24. decembra 2004, ki se nanaša na določbe o proizvodnji
         vozil, sestavnih delov ter opreme, ki urejajo odstranjevanje izrabljenih vozil (JORF z dne 31. decembra 2004, str. 22743),
         z uredbo z dne 15. marca 2005 o pooblastilih za upravljavce obratov za skladiščenje, čiščenje, razstavljanje, rezanje ali
         drobljenje izrabljenih vozil (JORF z dne 14. aprila 2005, str. 6688), z uredbo z dne 6. aprila 2005, ki določa pravila v zvezi
         z izdajo potrdila o prevzemu za uničenje in potrdila o uničenju izrabljenih vozil (JORF z dne 24. maja 2005, str. 8915) in
         z uredbo z dne 13. maja 2005 o načinih poplačila pooblaščenih subjektov, ki opravljajo dejavnost drobljenja (JORF z dne 31.
         maja 2005, str. 9716).

      10      Člen 2 dekreta št. 2003-727 določa:

      „Za uporabo tega dekreta:
      […]
      3.     Pojem subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja, se nanaša na subjekte, ki zagotovijo prevzem, skladiščenje, očiščenje in razstavljanje
         vozil;

      4.     Pojem subjekt, ki opravlja dejavnost drobljenja, se nanaša na subjekte, ki zagotovijo prevzem, skladiščenje, rezanje ali drobljenje
         vozil, pri čemer se pred tema dvema postopkoma, če je potrebno, opravi očiščenje in razstavljanje vozil;

      […]“
      11      Člen 4 tega dekreta določa:

      „Imetniki izrabljenih vozil lahko ta predajo le subjektom, ki opravljajo dejavnost uničenja, in subjektom, ki opravljajo dejavnost
         drobljenja in ki imajo pooblastilo iz člena 9 tega dekreta, ali zbirnim centrom, ki so jih ustanovili proizvajalci.“

      12      Člen 5 navedenega dekreta določa:

      „Subjekti, ki opravljajo dejavnost drobljenja, in zbirni centri – ter subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja, če so prevzeli
         vozila – ne smejo imetnikom, ki jim dostavijo izrabljeno vozilo na vhod v njihove obrate, zaračunati stroškov, razen če so
         bili z vozila odstranjeni bistveni sestavni deli, in sicer zlasti motor, katalizator – pri vozilih, ki so bila opremljena
         s katalizatorjem, ko so bili dani na trg – ali karoserija, ali če vsebuje odpadke ali nehomologirane dele, ki so bili vozilu
         dodani in ki zaradi same narave ali njihovega števila povečajo strošek obdelave izrabljenih vozil.“

      13      Člen 6 dekreta št. 2003-727 določa:

      „Vsak proizvajalec je za vozila svoje znamke dolžan poplačati primanjkljaj, ki bi zaradi izvrševanja določb člena 5 lahko
         nastal pooblaščenemu subjektu, ki opravlja dejavnost drobljenja, ali pa sam prevzeti svoja vozila na način, ki je po njegovi
         presoji ustrezen.

      Primanjkljaj ugotovi neodvisna tretja organizacija, ki jo skupaj določita proizvajalec in pooblaščeni subjekt, ki opravlja
         dejavnost drobljenja.

      Gradivo, na katerem temelji ugotovitev primanjkljaja, se skupaj s proizvajalčevimi predlogi glede poplačila takoj predloži
         komisiji, navedeni v členu 18 tega dekreta.

      S skupno uredbo ministrov, pristojnih za promet, okolje, gospodarstvo in industrijo se določijo načini izvrševanja prvih dveh
         odstavkov tega člena, zlasti pravila glede računovodske ločitve različnih dejavnosti, ki jih lahko opravljajo subjekti, ki
         opravljajo dejavnost drobljenja.“

      14      Člen 7 tega dekreta določa:

      „Če je ponovna uporaba sestavnih delov izrabljenega vozila mogoča, se te dele uporabi ob spoštovanju zahtev glede varnosti
         vozil in glede varstva okolja, zlasti boja proti onesnaženosti zraka in emisijam hrupa. Sledljivost ponovno uporabljenih sestavnih
         delov, za katere veljajo te zahteve, mora biti v skladu z določbami členov 11 in 12 tega dekreta zagotovljena z ustrezno označitvijo,
         če je to tehnično izvedljivo.

      Ob upoštevanju prejšnjega odstavka se glede sestavnih delov in surovin izrabljenih vozil daje prednost ponovni uporabi, predelavi
         in reciklaži pred uničenjem, če to dopuščajo tehnične in gospodarske okoliščine.

      15      Člen 13 tega dekreta določa:

      „Člen R. 322-9 zakona o cestnoprometnih predpisih nadomestijo te določbe:
      ‚Člen R. 322-9. – Pri prodaji ali brezplačnem prenosu vozila za uničenje, razen v primerih iz člena L. 326-11, lastnik preda
         prometno dovoljenje pooblaščenemu subjektu, ki opravlja dejavnost uničenja ali drobljenja, po tem, ko je nanj zelo čitljivo
         in nespremenljivo zapisal ‚prodano ../../…. (datum spremembe lastništva) za uničenje‘ ali ‚preneseno../../…. (datum spremembe
         lastništva) za uničenje‘, nato podpisal in odrezal del, ki je za to namenjen.

      Ob neobstoju prometnega dovoljenja, razen v primerih iz člena L. 326-11, lastnik preda ali uradni dokument, ki dokazuje, da
         prometnega dovoljenja ni mogoče predložiti, ali dokazilo o lastništvu, če je avto star več kot petindvajset let.

      Pooblaščeni subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja ali drobljenja, pa lastniku v petnajstih dneh od datuma spremembe lastništva
         vozila izda potrdilo o prevzemu za uničenje.

      Pooblaščeni subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja ali drobljenja, posreduje v istem roku en izvod potrdila o prevzemu za
         uničenje prefektu departmaja, v katerem je bilo vozilo registrirano, in mu poleg tega pošlje tudi enega od dokumentov, navedenih
         v prvem in drugem odstavku tega člena.

      V petnajstih dneh po opravljenem razrezu oziroma zdrobljenju vozila pooblaščeni subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja ali
         drobljenja, potrdi uničenje vozila prefektu departmaja, v katerem je bilo vozilo registrirano, tako, da mu pošlje potrdilo
         o njegovem uničenju. Prefekt nato registrira uničenje in opravi odjavo vozila.

      S skupno uredbo ministrov, pristojnih za promet, okolje, notranje zadeve in industrijo, se določijo pravila v zvezi z izdajo
         potrdila o prevzemu za uničenje in potrdila o uničenju izrabljenih vozil.‘“

      16      Člen 15 dekreta št. 2003-727 določa:

      „Ob upoštevanju poslovne in industrijske skrivnosti vsak proizvajalec v sodelovanju s proizvajalci surovin in sestavnih delov,
         ki so uporabljeni v vozilih, preda pooblaščenemu subjektu, ki opravlja dejavnost uničenja ali drobljenja, za vsako vrsto novega
         vozila, prevzetega na nacionalni ravni ali ravni Skupnosti, v roku šestih mesecev od prevzema, informacije o:

      1.     pogojih razstavljanja in očiščenja vozila;
      2.     pogojih razstavljanja, skladiščenja in preverjanja sestavnih delov, ki se jih lahko ponovno uporabi;
      3.      različnih sestavnih delih in surovinah vozila;
      4.     mestih, na katerih so v vozilu nevarne snovi.“
       Predhodni postopek
      17      Komisija je na podlagi več pritožb 12. oktobra 2005 na Francosko republiko naslovila pisni opomin, v katerem je navedla ugotovitev,
         da je ta država članica, po eni strani, nepravilno prenesla člene 1, 4(2), 5(3) in (4), 6(3) in 7(1) Direktive 2000/53 in,
         po drugi strani, nepopolno prenesla člen 7(2) te direktive ter, nazadnje, nepravilno in nepopolno prenesla člene 2, točki
         12 in 13, 4(1) in 8(3) navedene direktive.

      18      Francoska republika je 19. decembra 2005 na ta pisni opomin odgovorila in pojasnila razloge, zaradi katerih meni, da očitki
         Komisije niso utemeljeni.

      19      Komisija je 12. decembra 2006 Francoski republiki poslala obrazloženo mnenje, v katerem je ponovila vse očitke iz pisnega
         opomina, razen očitkov, ki se nanašajo na člena 2, točka 12, in 7(2) Direktive 2000/53.

      20      Meneč, da očitki Komisije niso utemeljeni, je Francoska republika 14. februarja 2007 odgovorila na to obrazloženo mnenje.

      21      Ker je Komisija menila, da je treba glede očitkov – razen glede tistih, ki se nanašajo na člena 1 in 4(1) Direktive 2000/53
         – vztrajati, je vložila to tožbo.

       Tožba
      22      V utemeljitev tožbe je Komisija navedla sedem očitkov, ki se nanašajo na:

      –       neskladnost opredelitve pojma „informacije o razstavljanju“, uvedenega v francosko pravo, s členom 2, točka 13, Direktive
         2000/53;

      –       neskladnost datuma prepovedi nevarnih snovi s členom 4(2)(a) te direktive;
      –       neskladnost francoskega sistema glede odjave na podlagi predložitve potrdila o uničenju s členom 5(3) navedene direktive;

      –       neskladnost sistema prevzema izrabljenih vozil s členom 5(4) te direktive;
      –       neskladnost neprevzetja pojma „odstranjevanje delov“ v določbah, s katerimi je bila ta direktiva prenesena v francosko pravo,
         s členom 6(3) Direktive 2000/53;

      –       neskladnost razlage izraza „glede na varstvo okolja izvedljivo“ v francoskem pravu s členom 7(1) te direktive, in
      –       neskladnost neobstoja pojasnitve v zvezi s tehničnimi sredstvi, s katerimi se prenašajo informacije o razstavljanju, s členom
         8(3) te direktive.

       Prvi in sedmi očitek: neskladnost pojma „informacije o razstavljanju“, uvedenega v francosko pravo, s členom 2, točka 13,
            Direktive 2000/53 in posledično neskladnost neobstoja pojasnitve v zvezi s tehničnimi sredstvi, s katerimi se prenašajo informacije
            o razstavljanju, s členom 8(3) te direktive
      23      Komisija meni, da je področje uporabe člena 15 dekreta št. 2003-727 ožje od področja uporabe člena 2, točka 13, Direktive
         2000/53, ker se po zadnjenavedeni določbi pooblaščenim obratom za obdelavo predložijo „vse informacije“, in ne le seznam taksativno
         naštetih informacij, kot je ta iz člena 15 navedenega dekreta. Po mnenju Komisije ta nepravilen in nepopoln prenos navedenega
         člena 2, točka 13, ipso facto pomeni nepopoln in nepravilen prenos člena 8(3) Direktive 2000/53, ki vsebuje obveznost glede sredstva, prek katerega se
         informacije posreduje.

      24      Francoska republika se je v odgovoru na tožbo strinjala, da je treba uporabiti splošno opredelitev izraza „informacije o razstavljanju“,
         da bi se zagotovil pravilen in popoln prenos člena 2, točka 13, Direktive 2000/53. Priznala je tudi, da je treba podrobno
         določiti tehnične pogoje glede obveznosti posredovanja informacij o razstavljanju, ki je naložena proizvajalcem, in se zavezala,
         da bo spremenila ustrezne določbe nacionalnega prava, da bo s tem vnesla zahtevano podrobno določitev.

      25      V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da je iz besedila člena 2, točka 13, Direktive 2000/53 jasno razvidno, da se „informacije
         o razstavljanju“ nanašajo na „vse informacije, ki so potrebne za […] ravnanje z izrabljenimi vozili“ in da je treba glede
         načinov posredovanja teh informacij člen 8(3) te direktive razumeti v povezavi z navedeno točko 13.

      26      Iz navedenega je razvidno, da sta prvi in sedmi očitek utemeljena.

       Drugi očitek: neskladnost datuma prepovedi nevarnih snovi s členom 4(2)(a) Direktive 2000/53
      27      V drugem očitku Komisija navaja, da je bil člen 4(2)(a) Direktive 2000/53 prenesen v francosko pravo s členom 3 dekreta št.
         2003-727 in z uredbo z dne 24. decembra 2004, ki se nanaša na določbe o proizvodnji vozil, sestavnih delov ter opreme, ki
         urejajo odstranjevanje izrabljenih vozil. Vendar po mnenju Komisije Francoska republika ni zagotovila pravilnega prenosa navedenega
         člena 4(2)(a), ker je določila, da obveznost zagotoviti, da surovine in sestavni deli za vozila, razen v primerih iz Priloge
         II k Direktivi 2000/53, ne vsebujejo svinca, živega srebra, kadmija ali šestvalentnega kroma, velja le za vozila, ki so bila
         dana na trg z 31. decembrom 2004, ne pa za tista, ki so bila dana na trg s 1. julijem 2003, s čimer je kršila navedeno določbo.

      28      V zvezi s tem zadostuje opozorilo, da je bila glede na to, da so določbe uredbe z dne 24. decembra 2004 začele veljati šele
         31. decembra 2004, obveznost iz člena 4(2)(a) Direktive 2000/53 uveljavljena prepozno glede na datum, ki ga določa ta določba.
         Iz navedenega je torej razvidno, da francosko pravo ni zagotovilo pravilnega prenosa navedenega člena 4(2)(a).

      29      Ugotoviti je torej treba, da je drugi očitek utemeljen.

       Tretji očitek: neskladnost francoskega sistema glede odjave na podlagi predložitve potrdila o uničenju s členom 5(3) Direktive
            2000/53
       Trditve strank
      30      Komisija navaja, da je v členu 5(3) Direktive 2000/53 natančno opisan postopek za odjavo izrabljenega vozila. Z namenom, da
         se zagotovi povezanost nacionalnih pristopov pri doseganju nemotenega delovanja notranjega trga in prepreči izkrivljanje konkurence
         v Evropski uniji, so v tej določbi določeni subjekti, ki so pooblaščeni za izdajo potrdila o uničenju, naslovnik(i) tega potrdila
         in trenutek, ko mora biti to potrdilo izdano.

      31      Po mnenju Komisije francoski sistem – ki je bil sicer opuščen 15. septembra 2009, to je z začetkom veljavnosti novega sistema
         prijave za vsa vozila, ki se prijavijo od tega dne dalje – ni upošteval teh natančnih in podrobnih določil člena 5(3) Direktive
         2000/53. Francosko pravo naj bi namreč s tem, da je v členu 13 dekreta št. 2003-727 in v uredbi z dne 6. aprila 2005, navedeni
         v točki 9 te sodbe, določilo, da so le subjekti, ki opravljajo dejavnost drobljenja, pooblaščeni za izdajo „potrdila o uničenju“
         in da se to potrdilo po fizičnem uničenju vozila predloži prefektu departmaja, v katerem je vozilo prijavljeno, imetnik izrabljenega
         vozila pa prejme potrdilo o prevzemu za uničenje, povzročilo zmedo in gotovo upravno zapletenost, kar nasprotuje cilju in
         polnemu učinku Direktive 2000/53.

      32      Francoska republika izpodbija stališče Komisije. Zatrjuje, da je vzpostavila dvofazni postopek, ki omogoča boljšo sledljivost
         izrabljenih vozil, da bi s tem zagotovila višjo stopnjo varstva.

      33      Izdaja „potrdila o prevzemu za uničenje“, ki je v prvi fazi predano imetniku ob prenosu vozila na obrat za obdelavo, naj bi
         bila namreč potrebni pogoj za kasnejšo odjavo vozila. V drugi fazi naj bi dokument, imenovan „potrdilo o uničenju“, ki ga
         izda subjekt, ki opravlja dejavnost drobljenja, omogočil, da se potrdi uničenje vozila in da se vozilo dokončno odjavi.

      34      Zato Francoska republika meni, da „potrdilo o prevzemu za uničenje“ opravlja vlogo „potrdila o uničenju“, ki ga določa člen
         5(3) Direktive 2000/53, ker njegova izdaja zagotavlja avtomatičnost naknadnega uničenja izrabljenega vozila, medtem ko „potrdilo
         o uničenju“ v smislu francoskega prava omogoča, da se pred odjavo izrabljenega vozila zagotovi njegovo dejansko uničenje.

       Presoja Sodišča
      35      Direktiva 2000/53 – katere cilj je glede na prvo uvodno izjavo te direktive, na prvem mestu, da se čim bolj zmanjša vpliv
         izrabljenih vozil na okolje – ne predvideva popolne uskladitve in tako ne ovira možnosti, da države članice sprejmejo strožje
         varstvene ukrepe (glej zlasti sodbo z dne 14. aprila 2005 v zadevi Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, ZOdl., str. I‑2753,
         točka 27). Vendar pa morajo biti ti ukrepi skladni z določbami Pogodbe ES in zlasti ne smejo ovirati uresničitve cilja, ki
         mu ta direktiva sledi na drugem mestu, in sicer, da se zagotovi nemoteno delovanje notranjega trga in da se prepreči izkrivljanje
         konkurence v Uniji.

      36      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je, kot je to navedla Komisija, v členu 5(3) Direktive 2000/53 natančno opisan postopek
         za odjavo izrabljenega vozila, da bi se tako zagotovila – kot izhaja iz druge uvodne izjave te direktive – povezanost nacionalnih
         pristopov. V okviru tega postopka ima dobro opredeljeno funkcijo ključni dokument, imenovan „potrdilo o uničenju“.

      37      Te funkcije navedenega dokumenta ni mogoče spremeniti. Vendar je treba tudi ob predpostavki, da francoski sistem omogoča boljšo
         sledljivost izrabljenih vozil, ugotoviti, da ima „potrdilo o uničenju“ drugačno funkcijo od tiste, ki je določena v členu
         5(3) Direktive 2000/53. Takšna sprememba funkcije tega potrdila pa lahko ogrozi povezanost nacionalnih pristopov in s tem
         nemoteno delovanje notranjega trga.

      38      Izdanje dokumenta, imenovanega „potrdilo o prevzemu za uničenje“, ki po mnenju Francoske republike opravlja funkcijo „potrdila
         o uničenju“, ki je določen v členu 5(3) Direktive 2000/53, bi lahko povzročilo zmedo, zaradi katere bi lahko bila uresničitev
         cilja, ki mu sledi ta direktiva, negotova.

      39      Iz navedenega je razvidno, da je tudi tretji očitek utemeljen.

       Četrti očitek: neskladnost sistema prevzema izrabljenih vozil s členom 5(4) Direktive 2000/53
       Trditve strank
      40      Komisija navaja, da člen 5(4) Direktive 2000/53 v povezavi z odstavkom 2 istega člena določa obveznost pooblaščenih obratov
         za obdelavo, da izrabljena vozila za uničenje prevzamejo brezplačno.

      41      Po mnenju Komisije je treba to načelo brezplačnosti prevzema navedenih vozil razlagati tako, da so, po eni strani, vsi obrati
         za obdelavo dolžni brezplačno prevzeti vozilo, ki ga dostavi zadnji imetnik in/ali lastnik, in da so, po drugi strani, vsi
         ti obrati upravičenci v okviru mehanizma poplačila stroškov, ki nastanejo s tem prevzemom in ki jih nosijo proizvajalci.

      42      Francoski sistem prevzema navedenih stroškov, ki ga opravijo proizvajalci, naj ne bi bil v skladu z Direktivo 2000/53 in naj
         bi nasprotoval njenemu polnemu učinku, ker je subjektom, ki opravljajo dejavnost uničenja, prepuščena možnost, da zavrnejo
         prevzem izrabljenih vozil za uničenje, in ker ni predvideno poplačilo stroškov obdelave tem subjektom, ki opravljajo dejavnost
         uničenja.

      43      Francoska republika se ne strinja s takšno razlago Direktive 2000/53. Po njenem mnenju zakonodajalec Unije s povračilom stroškov
         obratom za obdelavo ni imel namena naložiti dolžnosti prevzema izrabljenih vozil vsem obratom za obdelavo.

      44      Res je, da naj bi bil eden od ciljev Direktive 2000/53 to, da se vsa izrabljena vozila oddajo obratom za obdelavo. Vendar
         naj bi bila brezplačnost oddaje v okviru uresničevanja tega cilja le spodbujevalni ukrep in le eden izmed ukrepov za uresničitev
         tega cilja.

      45      Tako naj v francoskem pravu cilj, da se prek ustreznega sistema obratov za obdelavo omogoči zbrati vsa izrabljena vozila,
         ne bi temeljil le na spodbujevalni določbi, temveč tudi na represivnih ukrepih, katerih namen je kaznovati zapustitev izrabljenega
         vozila.

      46      V teh okoliščinah naj bi ukrepi francoskega prava v smislu Direktive 2000/53 zadoščali za uresničitev zadanega cilja, ne da
         bi bilo treba obveznost prevzema izrabljenih vozil naložiti vsem obratom za obdelavo in s tem subjektom, ki opravljajo dejavnost
         uničenja.

      47      Nazadnje, mehanizem poplačila, ki ga določa uredba z dne 13. maja 2005 o načinih poplačila pooblaščenih subjektov, ki opravljajo
         dejavnost drobljenja, naj bi bil le protidajatev za njihovo obveznost prevzema. Zato naj bi Komisija napačno menila, da francoski
         sistem prevzema stroškov obdelave, ki ga opravijo proizvajalci, zaradi neobstoja poplačila subjektov, ki opravljajo dejavnost
         uničenja, ni v skladu s cilji Direktive 2000/53.

      Presoja Sodišča
      48      Najprej je treba ugotoviti, da je iz besedila člena 5(4) Direktive 2000/53 jasno razvidno, da mora biti predaja izrabljenega
         vozila obratu za obdelavo brezplačna, ker stroške v zvezi s tem nosijo proizvajalci.

      49      Iz tega jasno izhaja, da mora nacionalni sistem za vsak subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja in prostovoljno prevzame izrabljeno
         vozilo za uničenje, določiti sistem poplačila stroškov obdelave, v tem primeru enakega, kot je tisti, ki je določen za obrate
         za obdelavo, ki jim nacionalni sistem nalaga obveznost takega prevzema.

      50      Zato je treba že ugotoviti, da Francoska republika s tem, da je iz sistema poplačila, določenega v členu 6 dekreta št. 2003-727,
         izločila subjekte, ki opravljajo dejavnost uničenja in so sprejeli prevzem vozila za uničenje, ni izpolnila obveznosti iz
         člena 5(4) Direktive 2000/53.

      51      V zvezi z vprašanjem, ali je treba Direktivo 2000/53 razlagati tako, da so subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja, kot
         obrati za obdelavo ipso facto dolžni prevzeti rabljeno vozilo, ki ga dostavi zadnji imetnik in/ali lastnik, je treba opozoriti, da je iz besedila člena
         5(2) te direktive razvidno, da morajo države članice storiti vse potrebno za zagotovitev, da se vsa izrabljena vozila oddajo
         v pooblaščene obrate za obdelavo.

      52      Niti iz besedila tega člena niti iz člena 5(4) Direktive 2000/53 ni razvidno, da je treba to oddajo v obrate razlagati tako,
         da so vsi obrati dolžni prevzeti izrabljena vozila.

      53      Poleg tega je treba ugotoviti, da uvodna izjava 7 Direktive 2000/53, ki je uvod v člen 5(4) te direktive, določa, da „naj
         bi [države članice] zagotovile, da zadnji imetnik in/ali lastnik lahko brez stroškov […] izrabljeno vozilo dostavi pooblaščenemu
         obratu za obdelavo […]“

      54      Ta uvodna izjava, ki se nanaša na dostavo „obratu“, in ne „kateremu koli obratu“ za obdelavo, in katere besedilo ustreza angleški
         („an“ authorised treatment facility, ne pa „any“) in nemški jezikovni različici (bei „einer“ zugelassenen Verwertungsanlage,
         ne pa „jeder“) je bližje razlagi, ki jo je dala Francoska republika.

      55      Ta zadnjenavedena razlaga izhaja tudi iz teleološke razlage sporne določbe. Če je namreč v skladu s členom 5(2) Direktive
         2000/53 eden od ciljev te direktive, da se vsa izrabljena vozila oddajo obratom za obdelavo, in če so za ta namen sprejeti
         ukrepi – z izjemo tistega o brezplačnosti prevzema, ki je določen v členu 5(4) te direktive – v pristojnosti držav članic,
         to pomeni, da ta direktiva ne nasprotuje temu, da imajo nekateri obrati za obdelavo samo možnost prevzeti izrabljena vozila,
         če je število obratov za obdelavo, ki imajo dolžnost prevzeti dostavljena izrabljena vozila, zadostno, da je v praksi omogočena
         oddaja v takšen obrat.

      56      Tako je francosko pravo s tem, da je, po eni strani, določilo obveznost subjektov, ki opravljajo dejavnost drobljenja, in
         zbirnih centrov, da prevzamejo izrabljena vozila, in, po drugi strani, stroge kazni za zapustitev takega vozila, ki so navedene
         v točki 65 odgovora na tožbo Francoske republike, uvedlo sistem prevzema izrabljenih vozil, ki ga ni mogoče obravnavati kot
         neskladnega s členom 5(4) Direktive 2000/53.

      57      Treba je torej ugotoviti, da je četrti očitek utemeljen v tem, da so subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja in ki so prevzeli
         izrabljeno vozilo za uničenje, izključeni iz sistema poplačila, določenega v členu 6 dekreta št. 2003-727, in da je treba
         ta očitek v preostalem zavrniti.

       Peti očitek: neskladnost neprevzetja pojma „odstranjevanje delov“ v določbah, s katerimi je bila ta direktiva prenesena v
            francosko pravo, s členom 6(3) Direktive 2000/53
      Trditve strank
      58      Komisija v utemeljitev tega očitka navaja, da dekret št. 2003-727 ne vsebuje pojma „odstranjevanje delov“, kot je uporabljen
         v členu 6(3) Direktive 2000/53 za označitev prve faze postopka obdelave. Čeprav Komisija razume, da se ta izraz, ki je brez
         dvoma neroden prevod angleške besede „stripping“, v francoskem jeziku precej težko uporabi za vozilo, pa ta izraz opisuje
         postopek najmanjšega možnega razstavljanja, ki je predhodna faza vseh drugih postopkov obdelave, zlasti postopka očiščenja.

      59      Francoska republika navaja, da pojem „odstranjevanje delov“ nikakor ni opredeljen. Nato navaja, da postopki obdelave, ki so
         našteti v členu 6(3) Direktive 2000/53, predstavljajo zgolj minimalne obveznosti obdelave, ki jih mora biti ustanova ali podjetje,
         ki opravlja obdelavo, sposobna izpolniti. Tako po mnenju te države članice namen te določbe ni izčrpno opisati postopek obdelave
         ali državi članici določiti natančno zaporedje postopkov obdelave.

      60      Francoska republika sklene, da je glede na to, da izraz „očiščenje“ velja za celoto postopkov obdelave iz člena 6(3) Direktive
         2000/53, francosko pravo s tem, da je določilo načelo, da se očiščenje opravi pred vsakršnim drugim postopkom obdelave, pravilno
         preneslo navedeno določbo.

      Presoja Sodišča
      61      Ugotoviti je treba, prvič, da je kljub neobstoju opredelitve pojma „odstranjevanje delov“ gotovo, da se tako postopek odstranjevanja
         delov kot tudi postopek očiščenja nanašata na sestavne dele vozila, ki vsebujejo nevarne snovi in morajo biti odstranjeni
         pred vsakim drugim postopkom obdelave, da bi se zmanjšal kakršen koli negativni vpliv na okolje.

      62      Navesti je treba, drugič, da je po mnenju Komisije merilo razlikovanja med sestavnimi deli vozila, ki vsebujejo nevarne snovi
         in morajo biti po njenem mnenju predmet postopka „odstranjevanje delov“, in tistimi sestavnimi deli, ki so predmet postopka
         „očiščenje“, enostavnost odstranitve navedenih sestavnih delov brez nevarnosti za okolje. Tako so akumulatorji, ki jih je
         mogoče enostavno odstraniti, predmet postopka „odstranjevanje delov“ in akumulatorji, ki jih ni mogoče enostavno odstraniti,
         predmet postopka „očiščenje“.

      63      Glede na te ugotovitve, je treba člen 6(3) Direktive 2000/53 razlagati tako, da se mora „odstranjevanje delov“ obravnavati
         kot postopek, s katerim se začnejo „obdelovalni postopki za očiščenje“ in ki je tudi del teh postopkov. Zato je Francoska
         republika s tem, da je določila načelo, da se postopek očiščenja opravi pred vsakršnim drugim postopkom obdelave, ne da bi
         pri tem z uvedbo pojma „odstranjevanje delov“ pojasnila, da se očiščenje začne z odstranitvijo tistih sestavnih delov, ki
         jih je mogoče enostavno odstraniti – kar se zdi neizogibno – izpolnila obveznosti iz člena 6(3) te direktive.

      64      V teh okoliščinah je treba peti očitek zavrniti.

       Šesti očitek: neskladnost razlage izraza „glede na varstvo okolja izvedljivo“ s členom 7(1) Direktive 2000/53
      Trditve strank
      65      Komisija navaja, da člen 7 dekreta št. 2003-727, s katerim je bil prenesen člen 7(1) Direktive 2000/53, določa, da se glede
         sestavnih delov in surovin izrabljenih vozil daje prednost ponovni uporabi, predelavi in reciklaži pred uničenjem, „če to
         dopuščajo tehnične in gospodarske okoliščine“, člen 7 te direktive pa daje prednost reciklaži, „če je to glede na varstvo
         okolja izvedljivo“.

      66      Komisija meni, da se s sklicevanjem na „tehnične in gospodarske“ okoliščine želi uresničiti cilj, ki je drugačen od cilja,
         ki ga je želel uresničiti zakonodajalec Unije, ker v trenutku izbire med reciklažo in nekim drugim postopkom ni bilo poudarjeno
         varstvo okolja, ampak gospodarska donosnost oziroma tehnična izvedljivost ob čim nižjih stroških.

      67      Francoska republika meni, da pojem „glede na varstvo okolja izvedljiva“ reciklaža nima normativne vrednosti, ker je normativni
         učinek pravnega pravila odvisen od jasnosti in natančnosti obveznosti, ki iz njega izhaja.

      68      Vendar po mnenju te države članice subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja in drobljenja, ne morejo predvideti posledic
         svojih dejanj glede na „okoljevarstveno izvedljivost“ in tako določiti pogojev, v katerih morajo dati prednost reciklaži.
         Tako je francosko pravo uvedlo subjektiven pristop glede dajanja prednosti reciklaži, ker je presojo o tem mogoče opraviti
         le glede na vsak primer posebej.

      Presoja Sodišča
      69      Najprej je treba navesti, da je prenos izraza „če je to glede na varstvo okolja izvedljivo“, ki je uporabljen v členu 7(1)
         Direktive 2000/53, v francosko pravo pravilen, če se izraz „če to dopuščajo tehnične in gospodarske okoliščine“, ki je uporabljen
         v členu 7, drugi odstavek, dekreta št. 2003-727, lahko obravnava kot enakovreden prvemu izrazu.

      70      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je pri obeh izrazih potrebna presoja od primera do primera, kar po sami naravi stvari
         vnaša nekaj subjektivnosti.

      71      Poleg tega je treba ugotoviti, da se izraza ne razlikujeta glede njunega normativnega učinka, ker ta izhaja – kot je navedla
         Francoska republika – iz jasnosti in natančnosti obveznosti, ki iz njiju izhaja.

      72      V zvezi z vsebino obveznosti reciklaže, ki je določena, po eni strani, v členu 7 Direktive 2000/53 in, po drugi strani, v
         členu 7 dekreta št. 2003-727, je treba ugotoviti, da so pogoji, ki jih določa zadnjenavedeni člen, navsezadnje gospodarske
         narave, saj je očitno, da je reciklažo mogoče opraviti le, če je tehnično izvedljiva.

      73      Iz navedenega je razvidno, da je vsebini dveh izrazov, navedenih v točki 69 te sodbe, mogoče obravnavati kot enakovredni le,
         če bi bil pojem „okoljevarstvena izvedljivost“ enakovreden pojmu „gospodarska izvedljivost“.

      74      Tudi če je mogoče priznati, da imata ta dva pojma nekaj skupnih vidikov, je kljub temu očitno, da nista enakovredna.

      75      Zato je šesti očitek utemeljen.

      76      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Francoska republika s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov,
         potrebnih za pravilen in popoln prenos členov 2, točka 13, 4(2)(a), 5(3) in (4) – v zvezi s tem zadnjim odstavkom glede tega,
         da so subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja in ki so prevzeli izrabljeno vozilo za uničenje, izključeni iz sistema poplačila
         stroškov obdelave – 7(1) in 8(3) Direktive 2000/53, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

       Stroški
      77      V skladu s členom 69(3) Poslovnika lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če
         vsaka uspe samo deloma.

      78      Ker sta v obravnavanem primeru Komisija in Italijanska republika s svojimi predlogi delno uspeli, nosita vsaka svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Francoska republika s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za pravilen in popoln prenos členov
            2, točka 13, 4(2)(a), 5(3) in (4) – v zvezi s tem zadnjim odstavkom glede tega, da so subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja
            in ki so prevzeli izrabljeno vozilo za uničenje, izključeni iz sistema poplačila stroškov obdelave –  7(1) in 8(3) Direktive
            2000/53 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. septembra 2000 o izrabljenih vozilih, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
      2.      V preostalem se tožba zavrne.
      3.      Evropska komisija in Francoska republika nosita vsaka svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 29. februarja 1996. # Komisija Evropskih skupnosti proti Svetu Evropske unije. # Državna pomoč. # Zadeva C-122/94.