title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. decembra 2011. # Nural Ziebell proti Land Baden-Württemberg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg - Nemčija. # Pridružitveni sporazum EGS-Turčija - Prosto gibanje delavcev - Člena 7, prvi odstavek, druga alinea, in 14(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta - Direktive 64/221/EGS, 2003/109/ES in 2004/38/ES - Pravica do prebivanja Turka, ki se je rodil na ozemlju države članice gostiteljice in je tam več kot deset let neprekinjeno zakonito prebival kot otrok turškega delavca - Kazenske obsodbe - Zakonitost odločbe o izgonu - Pogoji. # Zadeva C-371/08.

text:
      Zadeva C-371/08
      Nural Ziebell
      proti
      Land Baden-Württemberg
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg)
      „Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Prosto gibanje delavcev – Člena 7, prvi odstavek, druga alinea, in 14(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta – Direktive 64/221/EGS, 2003/109/ES in 2004/38/ES – Pravica do prebivanja Turka, ki se je rodil na ozemlju države članice gostiteljice in je tam več kot deset let neprekinjeno
         zakonito prebival kot otrok turškega delavca – Kazenske obsodbe – Zakonitost odločbe o izgonu – Pogoji“

      Povzetek sodbe
      1.        Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom EGS-Turčija
            – Sklep št. 1/80 – Prosto gibanje oseb – Delavci – Omejitve, utemeljene z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem
            – Obseg – Rezidenti za daljši čas
      (Direktiva Sveta 2003/109, člen 12; Sklep št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija, člena 7, prvi odstavek, druga alinea,
            in 14(1))
      2.        Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom EGS-Turčija
            – Sklep št. 1/80 – Varstvo pred odstranitvijo – Rezidenti za daljši čas
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 28(3)(a); Sklep št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija, člena 7,
            prvi odstavek, druga alinea, in 14(1))
      1.        Za uporabo člena 14(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija je glede tujca, ki je več kot deset let zakonito
         in neprekinjeno prebival v državi članici gostiteljici, upoštevni referenčni okvir prava Unije člen 12 Direktive 2003/109
         o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas, ki ima, če ni ugodnejših pravil v pravu pridružitve EGS-Turčija,
         značilnosti pravila minimalnega varstva pred izgonom katerega koli državljana tretje države, ki ima status rezidenta za daljši
         čas na ozemlju države članice.

      Izjema javnega reda glede prostega gibanja delavcev, državljanov držav članic Unije, ki je določena v Pogodbi in se po analogiji
         uporablja v okviru pridružitve EGS-Turčija, pa pomeni odmik od te temeljne svoboščine, ki ga je treba razlagati ozko in katerega
         obsega države članice ne smejo določiti enostransko. Ukrepi, upravičeni z razlogi javnega reda in javne varnosti, se tako
         lahko sprejmejo samo, če se po tem, ko pristojni nacionalni organi presodijo vsak primer posebej, izkaže, da individualno
         ravnanje zadevne osebe zares pomeni dejansko in dovolj resno nevarnost za temeljni interes družbe. Ti organi morajo pri tej
         presoji poleg tega zagotoviti spoštovanje tako načela sorazmernosti kakor temeljnih pravic zadevne osebe, zlasti pravice do
         spoštovanja zasebnosti in družinskega življenja. Zato takih ukrepov ni mogoče odrediti avtomatično zaradi kazenske obsodbe
         ali splošne preventive, katere cilj je, da so drugi tujci odvrnjeni od storitve kaznivih dejanj. Če torej obstoj več prejšnjih
         kazenskih obsodb kot tak ne vpliva na utemeljitev izgona, s katerim so bile turškemu državljanu odvzete pravice, ki zanj neposredno
         izhajajo iz Sklepa št. 1/80, mora to toliko bolj veljati za utemeljitev, ki se nanaša na skupno dolžino zapornih kazni, ki
         jih je prestala zadevna oseba. Nacionalno sodišče mora torej glede na sedanji položaj te osebe tehtati nujnost načrtovanega
         posega v njeno pravico do prebivanja zaradi varstva legitimnega cilja države članice gostiteljice in obstoj vključitvenih
         dejavnikov, ki lahko omogočijo ponovno vključitev zadevne osebe v družbo te države.

      (Glej točke 78, 79, od 81 do 83 in 85.)
      2.        Člen 14(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija je treba razlagati tako, da:

      – varstvo pred izgonom, ki je turškim državljanom podeljeno na podlagi te določbe, nima enakega obsega kot varstvo, ki velja
         za državljane Unije na podlagi člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov
         do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, tako da sistema varstva pred izgonom, do katerega so upravičeni
         državljani Unije, ni mogoče mutatis mutandis uporabiti za navedene turške državljane pri določanju pomena in obsega tega člena 14(1);

      – ta določba Sklepa št. 1/80 ne nasprotuje temu, da se ukrep o izgonu, ki temelji na razlogih javnega interesa, sprejme proti
         turškemu državljanu, ki ima pravice iz člena 7, prvi odstavek, druga alinea, navedenega sklepa, če njegovo osebno ravnanje
         trenutno pomeni dejansko in dovolj resno grožnjo za temeljni interes družbe države članice gostiteljice in če je ta ukrep
         nujno potreben za zavarovanje takega interesa. Nacionalno sodišče glede na vse upoštevne elemente v zvezi s položajem zadevnega
         turškega državljana presodi, ali je tak ukrep v obravnavanem primeru pravno utemeljen.

      (Glej točko 86 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 8. decembra 2011(*)

      „Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Prosto gibanje delavcev – Člena 7, prvi odstavek, druga alinea, in 14(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta – Direktive 64/221/EGS, 2003/109/ES in 2004/38/ES – Pravica do prebivanja Turka, ki se je rodil na ozemlju države članice gostiteljice in je tam več kot deset let neprekinjeno
         zakonito prebival kot otrok turškega delavca – Kazenske obsodbe – Zakonitost odločbe o izgonu – Pogoji“

      V zadevi C‑371/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof
         Baden-Württemberg (Nemčija) z odločbo z dne 22. julija 2008, ki je prispela na Sodišče 14. avgusta 2008, v postopku

      Nural Ziebell
      proti
      Land Baden-Württemberg,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.‑J. Kasel (poročevalec), sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. marca 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za N. Zieblla B. Fresenius in R. Gutmann, odvetnika,
      –        za Land Baden-Württemberg M. Schenk, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in N. Graf Vitzthum, zastopnika,
      –        za dansko vlado J. Bering Liisberg in R. Holdgaard, zastopnika,
      –        za estonsko vlado M. Linntam, zastopnica,
      –        za grško vlado G. Karipsiadis in T. Papadopoulou, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva I. Rao in C. Murrell, zastopnici, skupaj s T. Eickom, barrister,
      –        za Evropsko komisijo G. Rozet in V. Kreuschitz, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. aprila 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 14(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980
         o razvoju pridružitve (v nadaljevanju: Sklep št. 1/80). Pridružitveni svet je bil ustanovljen s Sporazumom o pridružitvi med
         Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na
         drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta
         64/732/EGS z dne 23. decembra 1963 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 10, v nadaljevanju: Pridružitveni
         sporazum in pridružitev EGS-Turčija). Ta predlog se nanaša tudi na razlago člena 28(3)(a) Direktive Evropskega parlamenta
         in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in
         prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS,
         72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje
         5, zvezek 5, str. 46).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med N. Ziebllom, turškim državljanom, ki se je pred sklenitvijo zakonske zveze z nemško
         državljanko imenoval „Örnek“, in Land Baden-Württemberg v zvezi s postopkom izgona N. Zieblla z nemškega ozemlja.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
       Pridružitev EGS-Turčija
      –       Pridružitveni sporazum
      3        Cilj Pridružitvenega sporazuma je v skladu z njegovim členom 2(1) spodbuditi trajno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in
         gospodarskih odnosov med pogodbenicama, vključno s področjem delovne sile, s postopnim uresničevanjem prostega gibanja delavcev
         (člen 12 Pridružitvenega sporazuma) ter odpravljanjem omejitev svobode ustanavljanja (člen 13 tega sporazuma) in svobode opravljanja
         storitev (člen 14 tega sporazuma), da bi se izboljšale življenjske razmere turškega prebivalstva in olajšal poznejši pristop
         Turčije k Skupnosti (četrta uvodna izjava in člen 28 tega sporazuma).

      4        Zato Pridružitveni sporazum določa pripravljalno obdobje, ki Republiki Turčiji omogoča okrepitev gospodarstva ob pomoči Skupnosti
         (člen 3 tega sporazuma), prehodno obdobje, med katerim se zagotovita postopna vzpostavitev carinske unije in približevanje
         gospodarskih politik (člen 4 tega sporazuma), ter zaključno obdobje, ki temelji na carinski uniji in vključuje okrepljeno
         usklajevanje gospodarskih politik pogodbenic (člen 5 tega sporazuma).

      5        Člen 6 Pridružitvenega sporazuma določa:

      „Zaradi zagotovitve uporabe in postopnega razvoja pridružitvenega sistema se pogodbenici sestajata v Pridružitvenem svetu,
         ki deluje v okviru pristojnosti, dodeljenih s [Pridružitvenim] sporazumom.“

      6        Člen 8 Pridružitvenega sporazuma, ki spada pod naslov II, „Izvajanje prehodnega obdobja“, določa:

      „Zaradi uresničevanja ciljev iz člena 4 Pridružitveni svet pred začetkom prehodnega obdobja v skladu s postopkom iz člena 1
         Začasnega protokola določi pogoje, način in časovni načrt izvajanja določb po posameznih področjih [Pogodbe ES], ki jih je
         treba upoštevati; to velja zlasti za področja iz tega naslova, pa tudi za vse vrste zaščitnih klavzul, za katere bi se izkazalo,
         da so potrebne.“

      7        Člen 12 Pridružitvenega sporazuma, ki prav tako spada pod naslov II, poglavje 3, naslovljeno „Druge določbe gospodarske narave“,
         določa:

      „Pogodbenici se dogovorita, da bosta upoštevali člene [39 ES], [40 ES] in [41 ES], zato da bi postopoma uresničili prosto
         gibanje delavcev med njima.“

      8        Člen 22(1) Pridružitvenega sporazuma določa:

      „Zaradi uresničevanja ciljev [Pridružitvenega] sporazuma in v primerih, predvidenih v njem, je Pridružitveni svet pooblaščen
         za sprejemanje sklepov. Obe pogodbenici sta obvezani sprejeti ukrepe, s katerimi izvajata sprejete sklepe. […]“

      –       Dodatni protokol
      9        Dodatni protokol, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju in je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen
         z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 41,
         v nadaljevanju: Dodatni protokol), ki je na podlagi svojega člena 62 del Pridružitvenega sporazuma, v členu 1 določa pogoje,
         način in časovni načrt izvajanja prehodnega obdobja iz člena 4 navedenega sporazuma.

      10      Dodatni protokol vsebuje naslov II, „Gibanje oseb in pretok storitev“, v katerega poglavju I so obravnavani „[d]elavci“, v
         poglavju II pa „[p]ravica do ustanavljanja, storitve in promet“.

      11      Člen 36 Dodatnega protokola, ki je del navedenega poglavja I, določa, da se prosto gibanje delavcev med državami članicami
         Skupnosti in Turčijo zagotavlja postopno v skladu z načeli iz člena 12 Pridružitvenega sporazuma v obdobju od konca dvanajstega
         do dvaindvajsetega leta po začetku veljavnosti tega sporazuma in da Pridružitveni svet v ta namen sprejme ustrezna pravila.

      –       Sklep št. 1/80
      12      Sklep št. 1/80 je sprejel Pridružitveni svet, ki je bil ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom in je bil sestavljen iz članov
         vlad držav članic, Sveta Evropske unije in Komisije Evropskih skupnosti na eni strani in iz članov turške vlade na drugi strani.

      13      V skladu s tretjo uvodno izjavo navedenega sklepa je njegov namen na socialnem področju izboljšati sistem, do katerega so
         glede na ureditev, vzpostavljeno s Sklepom št. 2/76 Pridružitvenega sveta o izvajanju člena 12 Pridružitvenega sporazuma z
         dne 20. decembra 1976, upravičeni turški delavci in njihovi družinski člani.

      14      Prvi odstavek člena 7 Sklepa št. 1/80, ki spada v poglavje II, naslovljeno „Socialne določbe“, in v oddelek 1, ki se nanaša
         na „[v]prašanja v zvezi z zaposlitvijo in prostim gibanjem delavcev“, določa:

      „Družinski člani turškega delavca, zakonito zaposlenega v eni od držav članic, ki so pridobili dovoljenje, da se mu pridružijo:

      –        imajo – ob pogoju, da imajo državljani iz držav članic Skupnosti pri tem prednost – pravico sprejeti vsako zaposlitev, če
         v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj tri leta;

      –        pridobijo pravico do prostega dostopa do zaposlitve, ki jo sami izberejo, če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj
         pet let.“

      15      Člen 14 Sklepa št. 1/80, ki prav tako spada v oddelek 1, določa:

      „1.      Določbe tega oddelka se uporabljajo ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem.

      2.      Te določbe ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz nacionalnih zakonodaj in obstoječih dvostranskih sporazumov
         med Turčijo in državami članicami Skupnosti, če te za svoje državljane določajo ugodnejšo ureditev.“

       Direktiva 2003/109/ES
      16      V uvodnih izjavah 1 in 2 Direktive Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti
         za daljši čas (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 272) je navedeno:

      „(1)      Zaradi postopnega uvajanja območja svobode, varnosti in pravice Pogodba o ustanovitvi Evropske skupnosti predpisuje sprejetje
         ukrepov, namenjenih zagotavljanju prostega gibanja oseb, v zvezi s spremljajočimi ukrepi kontrole na zunanjih mejah, azilom
         in priseljevanjem in sprejetjem ukrepov v zvezi z azilom, priseljevanjem in varovanjem pravic državljanov tretjih držav.

      (2)      Evropski svet je na svojem posebnem zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 izjavil, da bi bilo treba pravni položaj
         državljanov tretjih držav približati pravnemu položaju državljanov držav članic in da bi bilo treba osebi, ki je zakonito
         prebivala v neki državi članici za časovno obdobje, ki ga je treba določiti, in ki ima dovoljenje za prebivanje za daljši
         čas, zagotoviti v tej državi članici sklop enotnih pravic, ki so čim bližje tistim, ki jih uživajo državljani Evropske unije.“

      17      V uvodni izjavi 6 navedene direktive je pojasnjeno:

      „Glavni kriterij za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas bi morala biti dolžina prebivanja na ozemlju države članice.
         Prebivanje bi moralo biti zakonito in nepretrgano, da se dokaže, da je posameznik zaživel v deželi. […]“

      18      V uvodnih izjavah 8 in 16 te direktive je navedeno:

      „(8)      Poleg tega državljani tretjih držav, ki želijo dobiti ali ohraniti status rezidenta za daljši čas, ne bi smeli ogrožati javnega
         reda ali javne varnosti. Javni red lahko vključuje tudi pravnomočno obsodbo zaradi hudega kaznivega dejanja.

      (16)      Rezidenti za daljši čas bi morali uživati okrepljeno zaščito pred izgonom. Ta zaščita temelji na kriterijih, določenih s sklepi
         Evropskega sodišča za človekove pravice. […]“

      19      Člen 2 Direktive 2003/109 določa:

      „V tej direktivi:
      (a)      ‚državljan tretje države‘ pomeni vsako osebo, ki ni državljan Unije v smislu člena 17(1) Pogodbe;
      (b)      ‚rezident za daljši čas‘ pomeni katerega koli državljana tretje države, ki ima status rezidenta za daljši čas, kot je določeno
         v členih 4 do 7;

      […]“
      20      V skladu s členom 3(1) se ta direktiva „uporablja za državljane tretjih držav, ki zakonito prebivajo na območju države članice“.

      21      Člen 3(3) navedene direktive določa:

      „Ta direktiva se uporablja brez poseganja v ugodnejše določbe:
      (a)      dvostranskih in večstranskih sporazumov med Skupnostjo ali Skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani ter tretjimi
         državami na drugi;

      […]“
      22      Na podlagi člena 4(1) Direktive 2003/109 države članice podelijo status rezidentov za daljši čas državljanom tretjih držav,
         ki so pet let zakonito in neprekinjeno prebivali na njihovem ozemlju.

      23      Člen 12 te direktive z naslovom „Zaščita pred izgonom“ določa:

      „1.      Države članice lahko sprejmejo sklep o izgonu rezidenta za daljši čas samo, če predstavlja dejansko in dovolj resno grožnjo
         za javni red in javno varnost.

      2.      Sklep iz odstavka 1 ne sme temeljiti na ekonomskih razlogih.
      3.      Pred sprejetjem sklepa o izgonu rezidenta za daljši čas morajo države članice upoštevati naslednje dejavnike:
      (a)      dolžino prebivanja na njihovem ozemlju;
      (b)      starost zadevnega posameznika;
      (c)      posledice za posameznika in družinske člane;
      (d)      povezanost z državo prebivanja ali nepovezanost z matično državo.
      […]“
       Direktiva 2004/38
      24      V uvodni izjavi 3 Direktive 2004/38 je navedeno:

      „Državljanstvo Unije bi moralo predstavljati temeljni status državljanov držav članic, ko uresničujejo svojo pravico do prostega
         gibanja in prebivanja. Zato je treba kodificirati in pregledati obstoječe instrumente Skupnosti, ki ločeno obravnavajo delavce,
         samozaposlene osebe kot tudi študente in druge nezaposlene osebe z namenom poenostavitve in krepitve pravice do prostega gibanja
         in prebivanja vseh državljanov Unije.“

      25      V uvodni izjavi 22 te direktive je navedeno:

      „Pogodba dovoljuje omejitve pravice do prostega gibanja in prebivanja zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja.
         Da bi bila zagotovljena natančnejša opredelitev okoliščin in postopkovnih jamstev, na podlagi katerih se lahko zavrne dovoljenje
         za vstop državljanom Unije in njihovim družinskim članom ali se jih izžene, bi ta direktiva morala zamenjati Direktivo Sveta 64/221/EGS
         z dne 25. februarja 1964 o usklajevanju posebnih ukrepov, ki zadevajo gibanje in prebivanje tujih državljanov, utemeljenih
         z javnim redom, javno varnostjo ali javnim zdravjem [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 11), kakor
         je bila spremenjena z Direktivo Sveta 75/35/EGS z dne 17. decembra 1974 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek
         1, str. 174) (v nadaljevanju: Direktiva 64/221)].“

      26      V uvodnih izjavah 23 in 24 Direktive 2004/38 je navedeno:

      „(23)      Izgon državljanov Unije in njihovih družinskih članov zaradi javnega reda ali javne varnosti je ukrep, ki lahko resno prizadene
         osebe, ki so se potem, ko so uveljavile pravice in svoboščine, ki so jim podeljene po Pogodbi, resnično vključile v državo
         članico gostiteljico. Obseg takšnih ukrepov bi bilo zato treba omejiti v skladu z načelom sorazmernosti, s čimer bi se upoštevalo
         stopnjo vključenosti zadevnih oseb, trajanje njihovega prebivanja v državi članici gostiteljici, njihovo starost, zdravstveno
         stanje, družinske in ekonomske razmere in vezi z njihovo državo izvora.

      (24)      Zatorej, čim večja je stopnja vključenosti državljanov Unije in njihovih družinskih članov v državo članico gostiteljico,
         tem večja bi morala biti stopnja varstva pred izgonom. Samo v izjemnih primerih, ko obstajajo nujni razlogi zaradi javne varnosti,
         bi bilo treba sprejeti ukrep izgona proti državljanom Unije, ki so prebivali na ozemlju države članice gostiteljice mnogo
         let, zlasti če so bili tam rojeni in so tam prebivali vse svoje življenje. Poleg tega bi se takšne izjemne okoliščine morale
         uporabiti tudi za sprejetje ukrepa izgona zoper mladoletne osebe, da bi se zaščitile njihove vezi z njihovo družino, v skladu
         s Konvencijo Združenih narodov o otrokovih pravicah z dne 20. novembra 1989.“

      27      Člen 16(1) te direktive določa:

      „Državljani Unije, ki zakonito prebivajo nepretrgano pet let v državi članici gostiteljici, imajo pravico do stalnega prebivališča
         v tej državi. […]“

      28      Člen 27(1) in (2) navedene direktive določa:

      „1.      Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko države članice omejijo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije in njihovih
         družinskih članov ne glede na državljanstvo, in sicer zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na te razloge
         se ne da sklicevati iz ekonomskih ciljev.

      2.      Ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda ali javne varnosti, so v skladu z načelom sorazmernosti in temeljijo izključno na osebnem
         obnašanju zadevnega posameznika. Predhodne kazenske obsodbe same po sebi še ne predstavljajo razlogov za sprejetje takšnih
         ukrepov.

      Osebno obnašanje zadevnega posameznika mora predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne
         interese družbe. Utemeljitve, ki niso neposredno povezane s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno
         preventivo, niso dovoljene.“

      29      Člen 28 te direktive z naslovom „Varstvo pred izgonom“ določa:

      „1.      Pred sprejetjem odločbe o izgonu zaradi javnega reda ali javne varnosti, država članica gostiteljica upošteva še zlasti, koliko
         časa je zadevna oseba bivala na njenem ozemlju, njegovo/njeno starost, zdravstveno stanje, družinske in ekonomske razmere,
         socialno in kulturno vključenost v državo članico gostiteljico ter obseg njegovih/njenih vezi z izvorno državo.

      2.      Država članica gostiteljica ne sme sprejeti odločbe o izgonu proti državljanom Unije ali njihovim družinskim članom, ne glede
         na državljanstvo, ki imajo pravico do stalnega prebivališča na njenem ozemlju, razen iz resnih razlogov v zvezi z javnim redom
         ali javno varnostjo.

      3.      Odločba o izgonu državljanov Unije ne sme biti sprejeta v naslednjih primerih, razen če odločba temelji na nujnih razlogih
         javne varnosti, ki jih države članice opredelijo:

      (a)      če so državljani Unije prebivali v državi članici gostiteljici preteklih deset let ali
      (b)      če so mladoletni, razen če je izgon potreben zaradi koristi otroka, kot je predvideno v Konvenciji Združenih narodov o otrokovih
         pravicah z dne 20. novembra 1989.“

       Nacionalna ureditev
      30      Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, zakon o prebivanju, delu in vključevanju tujcev na zveznem ozemlju (Gesetz über
         den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet – Aufenthaltsgesetz) z dne 30. julija 2004
         (BGBl. 2004 I, str. 1950), v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, vsebuje te določbe:

      „Člen 53 – Obvezni izgon
      Tujec se izžene, če:
      1.      je bil pravnomočno obsojen za eno ali več naklepnih kaznivih dejanj na zaporno kazen ali kazen mladoletniškega zapora najmanj
         treh let ali je bil v obdobju petih let pravnomočno obsojen za naklepna kazniva dejanja na zaporno kazen ali kazen mladoletniškega
         zapora v skupnem trajanju treh let ali je bil pri zadnji pravnomočni obsodbi izrečen ukrep preventivnega pridržanja.

      […]
      Člen 55 – Izgon po prosti presoji
      1.      Tujec se lahko izžene, če pomeni nevarnost za javni red in javno varnost ali bistvene interese Zvezne republike Nemčije.
      […]
      Člen 56 – Posebno varstvo pred izgonom
      (1)      Tujec, ki
      1.      ima dovoljenje za prebivanje in je zakonito prebival na zveznem ozemlju vsaj pet let,
      […]
      ima pravico do posebnega varstva pred izgonom. Izžene se lahko le zaradi resnih razlogov javnega reda in javne varnosti. V
         splošnem so razlogi javnega reda in javne varnosti podani v primerih iz členov 53 in 54(5), (5a) in (7). Če so izpolnjeni
         pogoji iz člena 53, se tujec načeloma izžene. Če so izpolnjeni pogoji iz člena 54, se o njegovem izgonu odloči po prosti presoji.

      […]“
      31      Zakon o prostem gibanju državljanov Unije (Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern – Freizügigkeitsgesetz/EU)
         z dne 30. julija 2004 (BGBl. 2004 I, str. 1950), v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari,
         med drugim določa:

      „Člen 1 – Področje uporabe
      Ta zakon ureja vstop in prebivanje državljanov drugih držav članic Evropske unije (državljanov Unije) in članov njihovih družin.

      Člen 6 – Izguba pravice do vstopa in do prebivanja
      „1.      […] je le iz razlogov javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja (člena 39(3) in 46(1) Pogodbe ES) mogoče ugotoviti
         izgubo pravice iz člena 2(1), odvzeti potrdilo o pravici do prebivanja iz prava Skupnosti oziroma o pravici do stalnega prebivanja
         in razveljaviti dovoljenje za prebivanje oziroma za stalno prebivanje.

      […]
      (5)      Ugotovitve iz odstavka 1 je v zvezi z državljani Unije in njihovimi družinskimi člani, ki so na območju zvezne države prebivali
         zadnjih deset let, in v zvezi z mladoletnimi osebami mogoče sprejeti le iz nujnih razlogov javne varnosti. To pravilo se ne
         uporablja za mladoletne osebe, kadar je izguba pravice do prebivanja nujna za interese otroka. Nujni razlogi javne varnosti
         obstajajo le, če je bila zadevna oseba pravnomočno obsojena za eno ali več naklepno storjenih kaznivih dejanj na zaporno kazen
         ali kazen mladoletniškega zapora najmanj pet let, ali če je bil pri zadnji pravnomočni obsodbi izrečen ukrep preventivnega
         pridržanja, ali če je ogrožena varnost Zvezne republike Nemčije, ali če zadevna oseba pomeni teroristično grožnjo.

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      32      N. Ziebell se je rodil 18. decembra 1973 v Nemčiji in je otroštvo preživel pri svojih starših.

      33      Njegov oče, ki je bil prav tako turški državljan, je zakonito prebival na nemškem ozemlju kot delavec. Po njegovi smrti leta
         1991 je bila mati N. Zieblla preseljena v negovalno bolnišnico. Od takrat N. Ziebell ni živel z nobenim članom svoje družine,
         saj so si vsi njegovi bratje in sestre ustvarili svoj dom.

      34      N. Ziebell se je nehal šolati, ne da bi opravil zaključni izpit, in je nato opustil vajeništvo za pleskarja. Opravljal je
         različna priložnostna dela, vmes pa je bil brezposeln ali v zaporu. Med julijem 2000 in sprejetjem predložitvene odločbe ni
         bil več nikakor zaposlen.

      35      N. Ziebell ima od 28. januarja 1991 časovno neomejeno dovoljenje za prebivanje, ki je bilo 1. januarja 2005 spremenjeno v
         dovoljenje za stalno prebivanje. Prošnja za naturalizacijo, ki jo je vložil v tistem obdobju, je bila zavrnjena, ker je storil
         številna kazniva dejanja.

      36      N. Ziebell je leta 1991 začel kaditi marihuano. Od leta 1998 je redno užival heroin in kokain. Leta 2001 je bil vključen v
         metadonsko zdravljenje in leta 2003 v detoksikacijsko zdravljenje v bolnišnici, ki sta bili neuspešni.

      37      N. Ziebell je bil od leta 1993 zaradi storjenih kaznivih dejanj obsojen na te kazni:

      –        15. aprila 1993 na kazen mladoletniškega zapora dveh let in šestih mesecev za štiriindvajset tatvin, ki jih je storil kot
         sostorilec;

      –        17. oktobra 1994 na kazen mladoletniškega zapora dveh let in sedmih mesecev zaradi hude telesne poškodbe, ta kazen je bila
         določena enotno s prejšnjo;

      –        9. januarja 1997 na denarno kazen zaradi naklepne posesti prepovedanega predmeta;
      –        9. aprila 1998 na zaporno kazen dveh let za nadaljevano kaznivo dejanje treh tatvin;
      –        7. marca 2002 na zaporno kazen dveh let in šestih mesecev zaradi ponarejanja denarja, štirih kvalificiranih oblik tatvine
         in poskusa kvalificirane oblike tatvine;

      –        28. julija 2006 na zaporno kazen treh let in treh mesecev za nadaljevano kaznivo dejanje osmih kvalificiranih oblik tatvine.

      38      N. Ziebell je zaporne kazni, na katere je bil obsojen, prestajal od januarja 1993 do decembra 1994, od avgusta 1997 do oktobra
         1998, od julija do oktobra 2000, od septembra 2001 do maja 2002 in od novembra 2005 do oktobra 2008.

      39      N. Ziebell se je 28. oktobra 2008 začel zdraviti v specializirani ustanovi. Glede na informacije, ki so bile predložene med
         obravnavo pred Sodiščem, se njegove težave, povezane z uživanjem drog, zdijo za zdaj rešene, drugih kaznivih dejanj pa od
         takrat ni več storil. S sodbo z dne 16. junija 2009 je bila izvršitev preostalega dela kazni, na katero je bil N. Ziebell
         obsojen 28. julija 2006, odložena. N. Ziebell je 30. decembra 2009 sklenil zakonsko zvezo in postal oče, od takrat pa je tudi
         zaposlen.

      40      N. Ziebell je 28. oktobra 1996 zaradi kaznivih dejanj, storjenih do tega dne, v skladu z nacionalno zakonodajo o tujcih prejel
         opozorilo Ausländerbehörde (urad za tujce).

      41      Regierungspräsidium Stuttgart je z odločbo z dne 6. marca 2007 odredilo izgon zadevne osebe s takojšnjo izvršitvijo. Vendar
         je bila nato izvršitev te odločbe odložena.

      42      Regierungspräsidium Stuttgart je odločbo o izgonu utemeljilo s tem, da ravnanje zadevne osebe pomeni resno težavo za javni
         red in da po njegovem mnenju obstaja konkretna in velika nevarnost, da bo N. Ziebell storil nova huda kazniva dejanja.

      43      Verwaltungsgericht Stuttgart je s sodbo z dne 3. julija 2007 zavrnilo tožbo, ki jo je N. Ziebell vložil zoper navedeno odločbo
         o izgonu.

      44      N. Ziebell se je zoper to sodbo pritožil pri Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg in predlagal, naj se ta sodba in odločba
         o izgonu, ki je predmet te sodbe, razveljavita. V utemeljitev pritožbe je navedel, da je Direktiva 2004/38 omejila možnost
         držav članic, da sprejmejo ukrepe izgona proti državljanom Unije. Po njegovem mnenju je, prvič, glede na ustaljeno sodno prakso
         Sodišča, s katero so jamstva, ki veljajo za državljane Unije, prenesena na turške državljane, ki se lahko sklicujejo na pravico
         iz naslova pridružitve EGS-Turčija, in drugič, glede na okoliščino, da v državi članici gostiteljici zakonito prebiva že več
         kot deset zaporednih let, varstvo pred izgonom, do katerega je upravičen, od takrat urejeno s členom 28(3)(a) navedene direktive.
         V navedeni zadevi pa naj odločilni pogoj, ki ga zahteva ta določba, in sicer, da mora biti izgon upravičen z nujnimi razlogi
         javne varnosti, ne bi bil izpolnjen.

      45      Land Baden-Württemberg nasprotno meni, da člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 ni mogoče po analogiji uporabljati za turške državljane,
         ki imajo na podlagi Sklepa št. 1/80 pravico do prebivanja v državi članici. Drugače od te določbe naj namreč v členu 14(1)
         tega sklepa, ki se uporablja za spor o glavni stvari, kot razlogi, iz katerih se lahko konča prebivanje turških državljanov
         na ozemlju države članice gostiteljice, ne bi bili navedeni samo razlogi javne varnosti, ampak tudi razlogi javnega reda in
         javnega zdravja. Pridružitev EGS-Turčija naj ne bi pomenila popolnega izenačenja turških državljanov, ki se lahko sklicujejo
         na pravico iz naslova te pridružitve, z državljani Unije, ampak naj bi bil njen namen zgolj postopno uvajanje prostega pretoka
         turških državljanov.

      46      Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg je navedlo, da upoštevnega prava Unije, ki bi bilo referenčni okvir pri uporabi člena
         14(1) Sklepa št. 1/80 v sporu o glavni stvari, ni mogoče jasno določiti, ker po eni strani ni sodne prakse Sodišča v zvezi
         z uporabo po analogiji Direktive 2004/38 v zvezi s pridružitvijo EGS-Turčija in ker je bila po drugi strani Direktiva 64/221
         razveljavljena z Direktivo 2004/38, in je prekinilo odločanje ter Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je varstvo pred izgonom, ki ga na podlagi člena 14(1) Sklepa št. 1/80 […] uživajo turški državljani, ki uživajo pravice
         iz člena 7, prvi odstavek, druga alinea, tega sklepa in ki so preteklih deset let prebivali v državi članici, proti kateri
         je mogoče uveljavljati te pravice, urejeno v skladu s členom 28(3)(a) Direktive 2004/38, kot je bila prenesena v zakonodajo
         zadevne države članice, kar pomeni, da je izgon dopusten le iz nujnih razlogov javne varnosti, ki jih opredelijo države članice?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      47      Najprej je treba poudariti, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe nanaša na položaj turškega državljana, ki je izpolnjeval
         vse zahtevane pogoje za zakonito upravičenost do pravnega statusa, določenega v členu 7, prvi odstavek, druga alinea, Sklepa
         št. 1/80, dokler ni bila v postopku v glavni stvari sprejeta odločba o izgonu.

      48      Sodišče je že večkrat presodilo, prvič, da ima navedeni člen 7, prvi odstavek, neposredni učinek v državah članicah, in drugič,
         da iz pravic glede zaposlovanja, ki jih ta določba daje zadevnemu turškemu državljanu, nujno izhaja, da se temu prizna ustrezna
         pravica do prebivanja na ozemlju države članice gostiteljice (glej zlasti sodbi z dne 22. decembra 2010 v zadevi Bozkurt,
         C‑303/08, ZOdl., str. I‑13445, točke 31, 35 in 36, in z dne 16. junija 2011 v zadevi Pehlivan, C‑484/07, še neobjavljena v
         ZOdl., točki 39 in 43).

      49      Glede na prav tako ustaljeno sodno prakso Sodišča lahko družinski član turškega delavca, ki izpolnjuje pogoje iz člena 7,
         prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, pravice, ki jih ima na podlagi te določbe, izgubi le v dveh primerih, in sicer bodisi kadar
         pomeni navzočnost turškega migranta na ozemlju države članice gostiteljice zaradi njegovega osebnega ravnanja dejansko in
         resno nevarnost za javni red, javno varnost ali javno zdravje v smislu člena 14(1) tega sklepa bodisi kadar je zadevna oseba
         za daljše obdobje brez upravičenih razlogov zapustila ozemlje te države (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Bozkurt, točka
         42 in navedena sodna praksa, in Pehlivan, točka 62).

      50      Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na prvo od teh okoliščin, ki povzročita izgubo pravic, ki jih člen 7,
         prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 daje turškim državljanom, in natančneje, na natančno določitev obsega izjeme od pravice do
         prebivanja iz razlogov javnega reda, ki je urejena v členu 14(1) tega sklepa, v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari.

      51      Ni namreč mogoče zanikati, da se lahko turški državljan, kot je N. Ziebell, ki ima pravico do prebivanja v državi članici
         gostiteljici na podlagi Sklepa št. 1/80, veljavno sklicuje na navedeni člen 14(1) pred sodišči države članice, da prepreči
         nacionalni ukrep, ki je v nasprotju s to določbo.

      52      Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg – potem ko je spomnilo na ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je tako
         sam pojem javnega reda v smislu navedene določbe kakor upoštevna merila v zvezi z njim in jamstva, na katera se zadevna oseba
         lahko sklicuje v tem okviru, treba razlagati po analogiji z načeli, ki veljajo za državljane Unije v okviru člena 48(3) Pogodbe
         EGS (postal člen 48(3) Pogodbe ES, ta pa je postal člen 39(3) ES), kakor je bil izveden in konkretiziran z Direktivo 64/221
         (glej zlasti sodbi z dne 10. februarja 2000 v zadevi Nazli, C‑340/97, Recueil, str. I‑957, točke 55, 56 in 63, in z dne 2. junija 2005
         v zadevi Dörr in Ünal, C‑136/03, ZOdl., str. I‑4759, točki 62 in 63 ter navedena sodna praksa, ter zgoraj navedeno sodbo Bozkurt,
         točka 55 in navedena sodna praksa) – sprašuje Sodišče, ali je treba glede na to, da je bila Direktiva 64/221 razveljavljena
         z Direktivo 2004/38, rok za njen prenos pa je potekel, za turške državljane po analogiji uporabiti pravila iz zadnjenavedene
         direktive.

      53      Glede položaja turškega državljana, kot je N. Ziebell, ki je več kot deset let zakonito in neprekinjeno prebival v državi
         članici gostiteljici, je treba natančneje ugotoviti, ali za varstvo pred izgonom, do katerega je zadevna oseba upravičena
         na podlagi člena 14(1) Sklepa št. 1/80, veljajo enaka pravila, kot veljajo za državljane Unije na podlagi člena 28(3)(a) Direktive
         2004/38.

      54      N. Ziebell v zvezi s tem trdi, da je določbe glede varstva pred izgonom iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 treba prenesti
         in jih po analogiji uporabiti za položaj iz člena 14(1) Sklepa št. 1/80.

      55      Razlogi, ki jih N. Ziebell navaja v utemeljitev svoje razlage, se nanašajo, prvič, na dejstvo, da je eden od glavnih ciljev
         Pridružitvenega sporazuma uresničitev prostega gibanja delavcev, ki je eden bistvenih vidikov Pogodbe ES, drugič, na to, da
         naj bi bila z ustaljeno sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 52 te sodbe, na turške državljane, ki imajo neko pravico na
         podlagi določbe tega pridružitvenega sporazuma, prenesena načela, ki se v zvezi s tem uporabljajo za državljane držav članic,
         in tretjič, na dejstvo, da sta člena 27 in 28 Direktive 2004/38 v trenutno veljavnem pravu Unije nadomestila pravila, določena
         v Direktivi 64/221. Taka analogija naj bi bila toliko bolj upravičena, ker naj bi Direktiva 2004/38 zgolj natančneje določala
         varstvo pred izgonom, ki ga daje pravo Unije, kot ga razlaga Sodišče, ker je bila z njo urejena, vendar ne temeljno razširjena
         vsebina posamičnih pravic na področju prostega gibanja in prebivanja, ki jih je sodna praksa določila, še preden se je ta
         direktiva začela uporabljati.

      56      Zato naj bi bilo po mnenju N. Zieblla odločbo o njegovem izgonu iz nemškega ozemlja mogoče sprejeti zgolj iz „nujnih razlogov
         javne varnosti“ v smislu člena 28(3)(a) Direktive 2004/38. Kazniva dejanja, ki jih je storil, naj očitno ne bi mogla pomeniti
         takih nujnih razlogov, zato naj njegov izgon z navedenega ozemlja ne bi bil v skladu s pravom Unije.

      57      Vendar pa te razlage prava Unije, ki jo je navedel N. Ziebell, ni mogoče sprejeti.

      58      Res je, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 52 te sodbe, treba načela, priznana v okviru členov
         Pogodbe o prostem gibanju delavcev, kolikor mogoče uporabljati za turške državljane, ki so upravičeni do pravic na podlagi
         pridružitve EGS-Turčija. Kot je presodilo Sodišče, mora taka razlaga po analogiji veljati ne samo za navedene člene Pogodbe,
         temveč tudi za akte sekundarne zakonodaje, ki so sprejeti na podlagi teh členov in katerih cilj je te člene izvajati in konkretizirati
         (glej v zvezi z Direktivo 64/221 zlasti zgoraj navedeno sodbo Dörr in Ünal).

      59      Tudi Sodišče se je glede določitve obsega izjeme javnega reda iz člena 14(1) Sklepa št. 1/80 sklicevalo na razlago, ki jo
         je samo navedlo glede enake izjeme na področju prostega gibanja državljanov držav članic, določene v členu 48(3) Pogodbe in
         Direktivi 64/221 (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Nazli).

      60      Vendar kot je generalni pravobranilec navedel v točki 42 in naslednjih sklepnih predlogov, sistema varstva pred izgonom, do
         katerega so upravičeni državljani Unije in ki je določen v členu 28(3)(a) Direktive 2004/38, ni mogoče tako prenesti na jamstva
         pred izgonom turških državljanov pri uporabi člena 14(1) Sklepa št. 1/80.

      61      V skladu z ustaljeno sodno prakso se namreč mednarodna pogodba ne razlaga samo z vidika njenega besedila, temveč tudi z vidika
         njenih ciljev (glej zlasti mnenje 1/91 z dne 14. decembra 1991, Recueil, str. I‑6079, točka 14, in sodbo z dne 2. marca 1999
         v zadevi Eddline El-Yassini, C‑416/96, Recueil, str. I‑1209, točka 47).

      62      Pri ugotavljanju, ali se lahko določba prava Unije po analogiji uporabi v okviru pridružitve EGS-Turčija, je zato treba primerjati
         cilj Pridružitvenega sporazuma in njegov kontekst na eni strani in cilj zadevnega instrumenta prava Unije na drugi strani.

      63      Na prvem mestu je glede pridružitve EGS-Turčija treba ponoviti, da je cilj Pridružitvenega sporazuma v skladu s členom 2(1)
         spodbuditi trajno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in gospodarskih odnosov med pogodbenicama, zlasti s prostim gibanjem
         delavcev.

      64      Pridružitev EGS-Turčija ima, kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 45 in 46 sklepnih predlogov, izključno gospodarske
         cilje.

      65      Poleg tega se v skladu s členom 12 Pridružitvenega sporazuma „[p]ogodbenici dogovorita, da bosta upoštevali člene [39 ES],
         [40 ES] in [41 ES], zato da bi postopoma uresničili prosto gibanje delavcev med njima“. Dodatni protokol v členu 36 ureja
         roke postopnega zagotavljanja prostega gibanja delavcev med državami članicami in Republiko Turčijo in določa, da „Pridružitveni
         svet v ta namen sprejme ustrezna pravila“. Kar pa zadeva Sklep št. 1/80, je v skladu s tretjo uvodno izjavo njegov namen na
         socialnem področju izboljšati sistem, do katerega so upravičeni turški delavci in njihovi družinski člani.

      66      Ravno iz besedila navedenih določb in iz njihovega namena pa se v ustaljeni sodni praksi od sodbe z dne 6. junija 1995 v zadevi
         Bozkurt (C‑434/93, Recueil, str. I‑1475, točki 19 in 20) sklepa, da je treba načela, priznana v okviru členov od 39 ES do
         41 ES, kolikor mogoče uporabljati za turške državljane, ki so upravičeni do pravic na podlagi pridružitve EGS-Turčija (glej
         točko 58 te sodbe).

      67      Kar pa natančneje zadeva obseg izjeme javnega reda, določene v členu 14(1) Sklepa št. 1/80, je Sodišče tako presodilo, da
         se je treba sklicevati na razlago enake izjeme na področju prostega gibanja državljanov držav članic Skupnosti. Sodišče je
         v zvezi s tem tudi pojasnilo, da je taka razlaga toliko bolj utemeljena, ker ta določba Sklepa št. 1/80 vsebuje izraze, ki
         so skoraj identični tistim iz člena 39(3) ES (glej zlasti sodbo z dne 4. oktobra 2007 v zadevi Polat, C‑349/06, ZOdl., str.
         I‑8167, točka 30 in navedena sodna praksa).

      68      Iz tega izhaja, da je v skladu s sodno prakso Sodišča tak prenos načel, ki so podlaga temeljne svoboščine prostega gibanja
         delavcev iz naslova prava Unije, mogoče upravičiti zgolj s ciljem pridružitve EGS-Turčija postopoma uresničiti prosto gibanje
         delavcev, določenim v členu 12 Pridružitvenega sporazuma (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Dörr in Ünal, točka 66). Ta člen,
         ki se sklicuje na člene Pogodbe v zvezi s prostim gibanjem delavcev, pa potrjuje, da navedena pridružitev temelji na izključno
         gospodarskem cilju.

      69      Na drugem mestu je glede zadevnega prava Unije najprej treba navesti, da Direktiva 2004/38 temelji na členih 12 ES, 18 ES,
         40 ES, 44 ES in 52 ES. Namen te direktive – daleč od tega, da bi bil zgolj gospodarski – je olajšanje uresničevanja temeljne
         in individualne pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je državljanom Unije neposredno podeljena
         s Pogodbo, in zlasti krepitev te pravice (glej sodbo z dne 23. novembra 2010 v zadevi Tsakouridis, C‑145/09, ZOdl., str. I-11979,
         točka 23).

      70      Navedena direktiva torej vzpostavlja znatno okrepljen sistem varstva pred izgonom, ki določa tem večja jamstva, čim večja
         je stopnja vključenosti državljanov Unije v državi članici gostiteljici (zgoraj navedena sodba Tsakouridis, točke od 25 do
         28, 40 in 41).

      71      Poleg tega sam pojem „nujni razlogi“ javne varnosti iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38, ki se nanaša na ogrožanje javne varnosti,
         ki ima posebej veliko težo, in ki omogoča sprejetje ukrepa izgona zgolj v izjemnih okoliščinah, nima ustreznika v členu 14(1)
         Sklepa št. 1/80 (zgoraj navedena sodba Tsakouridis, točki 40 in 41).

      72      Iz te primerjave je razvidno, da ima pridružitev EGS-Turčija drugače od prava Unije, ki izhaja iz Direktive 2004/38, izključno
         gospodarski cilj in je omejena na postopno uveljavitev prostega gibanja delavcev.

      73      Nasprotno pa je sam pojem državljanstva Unije – ki izhaja iz samega dejstva, da ima oseba državljanstvo države članice, ne
         glede na to, ali je delavec, in ki je glede na ustaljeno sodno prakso Sodišča zasnovano kot temeljni status državljanov držav
         članic (glej zlasti sodbi z dne 17. septembra 2002 v zadevi Baumbast in R, C‑413/99, Recueil, str. I‑7091, točka 82, in z
         dne 8. marca 2011 v zadevi Ruiz Zambrano, C‑34/09, ZOdl., str. I-1177, točka 41), kot je opisan v členih od 17 ES do 21 ES
         – lasten pravu Unije v sedanji fazi njegovega razvoja in upravičuje, da se samo državljanom Unije priznajo znatno okrepljena
         jamstva glede izgona, kakršna so ta, določena v členu 28(3)(a) Direktive 2004/38.

      74      Tako iz bistvenih razlik, ki ne obstajajo samo med besediloma, ampak tudi med predmetom in ciljem pravil iz pridružitve EGS-Turčija
         in prava Unije glede državljanstva Unije, izhaja, da teh zadevnih pravnih režimov ni mogoče šteti za enakovredna, zato sistema
         varstva pred izgonom, do katerega so državljani Unije upravičeni na podlagi člena 28(3)(a) Direktive 2004/38, ni mogoče mutatis mutandis uporabiti za določitev pomena in obsega člena 14(1) Sklepa št. 1/80.

      75      Po tej pojasnitvi je treba, zato da bi se predložitvenemu sodišču dal koristen odgovor, temu tudi podati nekatere elemente
         za razlago konkretnega obsega člena 14(1) Sklepa št. 1/80 v sporu, kakršen je ta, ki mu je predložen.

      76      Kot je že bilo navedeno v točkah 52, 58 in 59 te sodbe, se je Sodišče pri določanju pomena in obsega navedene določbe Sklepa
         št. 1/80 po navadi sklicevalo na načela, določena v Direktivi 64/221.

      77      Ta direktiva pa je bila razveljavljena z Direktivo 2004/38, člen 38(3) katere določa, da se sklicevanja na razveljavljene
         direktive štejejo za sklicevanja na Direktivo 2004/38.

      78      Vendar je v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem se upoštevna določba Direktive 2004/38 ne uporablja
         po analogiji (glej točko 74 te sodbe), treba za uporabo člena 14(1) Sklepa št. 1/80 določiti drug referenčni okvir v pravu
         Unije.

      79      Glede tujca, kot je N. Ziebell, ki je več kot deset let zakonito in neprekinjeno prebival v državi članici gostiteljici, je
         ta okvir člen 12 Direktive 2003/109, ki ima, če ni ugodnejših pravil v pravu pridružitve EGS-Turčija, značilnosti pravila
         minimalnega varstva pred izgonom katerega koli državljana tretje države, ki ima status rezidenta za daljši čas na ozemlju
         države članice.

      80      Iz te določbe je najprej razvidno, da je zadevnega rezidenta za daljši čas mogoče izgnati samo, če predstavlja dejansko in
         dovolj resno grožnjo za javni red in javno varnost. Poleg tega odločba o izgonu ne sme temeljiti na ekonomskih razlogih. Nazadnje
         morajo pred sprejetjem take odločbe pristojni organi države članice gostiteljice upoštevati dolžino prebivanja zadevne osebe
         na ozemlju te države, njeno starost, posledice izgona za zadevno osebo in njene družinske člane ter povezanost te osebe z
         državo prebivanja ali nepovezanost z matično državo.

      81      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča v zvezi z izjemo javnega reda glede prostega gibanja delavcev, državljanov držav članic
         Unije, ki je določena v Pogodbi in se po analogiji uporablja v okviru pridružitve EGS-Turčija, pa je razvidno, da ta izjema
         pomeni odmik od te temeljne svoboščine, ki ga je treba razlagati ozko in katerega obsega države članice ne smejo določiti
         enostransko (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Bozkurt z dne 22. decembra 2010, točka 56 in navedena sodna praksa).

      82      Poleg tega se lahko ukrepi, upravičeni z razlogi javnega reda in javne varnosti, sprejmejo samo, če se po tem, ko pristojni
         nacionalni organi presodijo vsak primer posebej, izkaže, da individualno ravnanje zadevne osebe zares pomeni dejansko in dovolj
         resno nevarnost za temeljni interes družbe. Ti organi morajo pri tej presoji poleg tega zagotoviti spoštovanje tako načela
         sorazmernosti kakor temeljnih pravic zadevne osebe, zlasti pravice do spoštovanja zasebnosti in družinskega življenja (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bozkurt z dne 22. decembra 2010, točke od 57 do 60 in navedena sodna praksa).

      83      Zato takih ukrepov ni mogoče odrediti avtomatično zaradi kazenske obsodbe ali splošne preventive, katere cilj je, da so drugi
         tujci odvrnjeni od storitve kaznivih dejanj (glej zgoraj navedeno sodbo Bozkurt z dne 22. decembra 2010, točka 58 in navedena
         sodna praksa). Če torej obstoj več prejšnjih kazenskih obsodb kot tak ne vpliva na utemeljitev izgona, s katerim so bile turškemu
         državljanu odvzete pravice, ki zanj neposredno izhajajo iz Sklepa št. 1/80 (glej zgoraj navedeno sodbo Polat, točka 36), mora
         to toliko bolj veljati za utemeljitev, ki se nanaša na skupno dolžino zapornih kazni, ki jih je prestala zadevna oseba.

      84      Glede trenutka, ki ga je treba upoštevati pri določanju aktualnosti konkretne grožnje za javni red ali javno varnost, je treba
         prav tako pojasniti, da morajo nacionalna sodišča pri preverjanju zakonitosti ukrepa izgona, odrejenega zoper turškega državljana,
         upoštevati dejstva, ki so nastala po izdaji zadnje odločbe pristojnih organov in ki bi lahko pomenila, da je trenutna grožnja,
         ki bi jo za zadevni temeljni interes lahko predstavljalo osebno vedenje zadevne osebe, prenehala obstajati ali pa se je nezanemarljivo
         zmanjšala (glej zlasti sodbo z dne 11. novembra 2004 v zadevi Cetinkaya, C‑467/02, Recueil, str. I‑10895, točka 47).

      85      Kot je generalni pravobranilec navedel v točkah od 62 do 65 sklepnih predlogov, bo torej predložitveno sodišče moralo glede
         na sedanji položaj N. Zieblla tehtati na eni strani nujnost načrtovanega posega v njegovo pravico do prebivanja zaradi varstva
         legitimnega cilja države članice gostiteljice in na drugi strani obstoj vključitvenih dejavnikov, ki lahko omogočijo njegovo
         ponovno vključitev v družbo države članice gostiteljice. Glede tega mora navedeno sodišče natančneje presoditi, ali ravnanje
         turškega državljana dejansko pomeni dovolj resno grožnjo za temeljni interes družbe, pri tem pa mora upoštevati vse konkretne
         okoliščine njegovega položaja, med katerimi niso samo elementi, ki so bili predstavljeni med obravnavo pred Sodiščem (glej
         točko 39 te sodbe), ampak tudi še posebej močne vezi, ki jih je zadevni tujec stkal z družbo Zvezne republike Nemčije, na
         ozemlju katere se je rodil, je redno živel v neprekinjenem obdobju več kot 35 let, je od takrat sklenil zakonsko zvezo z državljanko
         te države članice in je vključen v poklicna razmerja.

      86      Glede na zgornje navedbe je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14(1) Sklepa št. 1/80 razlagati tako,
         da

      –        varstvo pred izgonom, ki je turškim državljanom podeljeno na podlagi te določbe, nima enakega obsega kot varstvo, ki velja
         za državljane Unije na podlagi člena 28(3)(a) Direktive 2004/38, tako da sistema varstva pred izgonom, do katerega so upravičeni
         državljani Unije, ni mogoče mutatis mutandis uporabiti za navedene turške državljane pri določanju pomena in obsega člena 14(1) Sklepa št. 1/80;

      –        ta določba Sklepa št. 1/80 ne nasprotuje temu, da se ukrep o izgonu, ki temelji na razlogih javnega interesa, sprejme proti
         turškemu državljanu, ki ima pravice iz člena 7, prvi odstavek, druga alinea, navedenega sklepa, če njegovo osebno ravnanje
         trenutno pomeni dejansko in dovolj resno grožnjo za temeljni interes družbe države članice gostiteljice in če je ta ukrep
         nujno potreben za zavarovanje takega interesa. Predložitveno sodišče glede na vse upoštevne elemente v zvezi s položajem zadevnega
         turškega državljana presodi, ali je tak ukrep v zadevi v glavni stvari pravno utemeljen.

       Stroški
      87      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 14(1) Sklepa št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki ga je sprejel Pridružitveni svet, ustanovljen
            s Sporazumom o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države
            članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren
            in potrjen s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963, je treba razlagati tako, da:
      –        varstvo pred izgonom, ki je turškim državljanom podeljeno na podlagi te določbe, nima enakega obsega kot varstvo, ki velja
            za državljane Unije na podlagi člena 28(3)(a) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o
            pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja
            Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS,
            90/365/EGS in 93/96/EEC, tako da sistema varstva pred izgonom, do katerega so upravičeni državljani Unije, ni mogoče mutatis mutandis uporabiti za navedene turške državljane pri določanju pomena in obsega člena 14(1) Sklepa št. 1/80;
      –        ta določba Sklepa št. 1/80 ne nasprotuje temu, da se ukrep o izgonu, ki temelji na razlogih javnega interesa, sprejme proti
            turškemu državljanu, ki ima pravice iz člena 7, prvi odstavek, druga alinea, navedenega sklepa, če njegovo osebno ravnanje
            trenutno pomeni dejansko in dovolj resno grožnjo za temeljni interes družbe države članice gostiteljice in če je ta ukrep
            nujno potreben za zavarovanje takega interesa. Predložitveno sodišče glede na vse upoštevne elemente v zvezi s položajem zadevnega
            turškega državljana presodi, ali je tak ukrep v zadevi v glavni stvari pravno utemeljen.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 14. julija 1961. # Société commerciale Antoine Vloeberghs SA proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združeni zadevi 9 in 12-60.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 16. decembra 2010. # Longevity Health Products, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti RESVEROL - Prejšnja mednarodna besedna znamka LESTEROL - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-363/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 16. decembra 2010 – Longevity Health Products proti UUNT – Gruppo Lepetit (RESVEROL)
      (Zadeva T-363/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti RESVEROL – Prejšnja mednarodna besedna znamka LESTEROL – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 23, 32, 33.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 9. julija 2009 (zadeva R 1204/2008-2) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbama Gruppo Lepetit SpA in Longevity Health Products, Inc.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Longevity Health Products, Inc.

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka RESVEROL za proizvode in storitve iz razredov 3, 5 in 35 – zahteva za registracijo št. 5244512

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Gruppo Lepetit SpA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               registracija znamke LESTEROL kot nacionalne znamke za proizvode iz razreda 5

               Odločba oddelka za ugovore:

               Ugovoru se ugodi.

               Odločba odbora za pritožbe:

               Pritožba se zavrne.

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Longevity Health Products, Inc. se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 17. januarja 1989. # Francois Vainker proti Evropskemu parlamentu. # Uradnik. # Zadeva 293/87.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 26. novembra 2015.#SC Total Waste Recycling SRL proti Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Predhodno odločanje – Okolje – Odpadki – Pošiljke – Uredba (ES) št. 1013/2006 – Pošiljke znotraj Evropske unije – Vstopna točka, ki je drugačna od tiste iz prijave in predhodnega soglasja – Bistvena sprememba podatkov pošiljke odpadkov – Nezakonita pošiljka – Sorazmernost upravne globe.#Zadeva C-487/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 26. novembra 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Okolje — Odpadki — Pošiljke — Uredba (ES) št. 1013/2006 — Pošiljke znotraj Evropske unije — Vstopna točka, ki je drugačna od tiste iz prijave in predhodnega soglasja — Bistvena sprememba podatkov pošiljke odpadkov — Nezakonita pošiljka — Sorazmernost upravne globe“
      V zadevi C‑487/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Budimpešti, Madžarska) z odločbo z dne 22. oktobra 2014, ki je na Sodišče prispela 4. novembra 2014, v postopku

         SC Total Waste Recycling SRL

      proti

         Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi J. L. da Cruz Vilaça, predsednik petega senata, v funkciji predsednika sedmega senata, K. Likurgos (poročevalec) in J.‑C. Bonichot, sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Evropsko komisijo L. Havas in M. D. Loma-Osorio Lerena, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, točka 35, (d), 17(1) in 50 Uredbe (ES) št. 1013/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o pošiljkah odpadkov (UL L 190, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 669/2008 z dne 15. julija 2008 (UL L 188, str. 7; v nadaljevanju: Uredba št. 1013/2006).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo SC Total Waste Recycling SRL (v nadaljevanju: Total Waste Recycling) in Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség (nacionalni inšpektorat za varstvo okolja in narave, v nadaljevanju: nacionalni inšpektorat) glede upravne globe, ki jo je zadnjenavedeni organ naložil zaradi kršitev predpisov o pošiljkah odpadkov.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 1, 7, 13, 14 in 33 Uredbe št. 1013/2006 je navedeno:

                        „(1)

                        Temeljni in poglavitni cilj ter sestavina te uredbe je varovanje okolja, njeni učinki na mednarodno trgovino pa so zgolj slučajni.

                  […]

                        (7)

                        Pomembno je, da se nadzorovanje in kontrola pošiljk odpadkov organizirata in urejata na način, ki upošteva potrebo po ohranjanju, varovanju in izboljšanju kakovosti okolja in človekovega zdravja ter krepi enotnejšo uporabo te uredbe v vsej Skupnosti.

                  […]

                        (13)

                        Čeprav je nadzorovanje in kontrola pošiljk odpadkov znotraj države članice zadeva te države članice, morajo nacionalni sistemi pri pošiljkah odpadkov upoštevati potrebo po skladnosti s sistemom Skupnosti, da bi se zagotovila visoka stopnja varovanja okolja in zdravja ljudi.

                        (14)

                        V primerih pošiljk odpadkov, namenjenih za odstranjevanje, in odpadkov, ki niso navedeni v Prilogi III, IIIA ali IIIB in so namenjeni za predelavo, je smiselno zagotoviti optimalni nadzor in kontrolo z zahtevo po predhodnem pisnem soglasju s takšnimi pošiljkami [(v nadaljevanju: soglasje)]. Ta postopek mora vključevati predhodno prijavo pristojnim organom, ki jim omogoča, da so ustrezno obveščeni in da lahko sprejmejo vse potrebne ukrepe za varovanje zdravja ljudi in okolja. Prav tako mora tem organom omogočati, da utemeljeno ugovarjajo pošiljki.

                  […]

                        (33)

                        Treba je sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev, da se v skladu z Direktivo 2006/12/ES in drugo zakonodajo Skupnosti o odpadkih med celotnim obdobjem pošiljanja, ter vključno z odstranjevanjem ali predelavo v ciljni državi, z odpadki, poslanimi znotraj Skupnosti, in odpadki, uvoženimi v Skupnost, ravna tako, da ni ogroženo zdravje ljudi in da se ne uporabljajo postopki ali metode, s katerimi bi se lahko škodovalo okolju. […]“

               4

               Člen 2 navedene uredbe, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
               „Za namene te uredbe:
               […]

                        35.

                        ‚nezakonita pošiljka‘ pomeni vsako pošiljko odpadkov, opravljeno:
                        […]

                                 (d)

                                 na način, ki ni izrecno določen v prijavnem ali transportnem dokumentu […]“

               5

               Člen 3(1)(b)(i) Uredbe št. 1013/2006 določa, da za pošiljke odpadkov, ki so namenjeni za postopke predelave in ki so uvrščeni na „oranžni“ seznam odpadkov iz Priloge IV k tej uredbi, velja postopek predhodne pisne prijave in soglasja v skladu z določbami iz naslova II navedene uredbe.

               6

               V skladu s členom 4 Uredbe št. 1013/2006 prijavitelj, kadar namerava poslati odpadke iz člena 3(1)(a) ali (b), izpolni prijavni dokument iz Priloge IA k tej uredbi in, če je potrebno, transportni dokument iz Priloge IB tako, da v njima navede ali jima priloži informacije in dokumentacijo iz delov 1 in 2 Priloge II k tej uredbi.

               7

               Člen 9 Uredbe št. 1013/2006 določa postopek za izdajo soglasij, ki jih pristojni organi ciljne države, države odpreme in tranzitne države izdajo za pošiljke odpadkov, ki so jim bile prijavljene.

               8

               Člen 17 Uredbe št. 1013/2006, naslovljen „Spremembe pošiljke po izdanem soglasju“, določa:
               „1.   Če pride do bistvene spremembe podatkov in/ali pogojev pošiljke s soglasjem, vključno s spremembami predvidene količine, poti, načrta poti, datuma pošiljke ali prevoznika, prijavitelj o tem nemudoma obvesti zadevne pristojne organe in prejemnika, če je to mogoče, še pred začetkom pošiljanja.
               2.   V takih primerih se predloži nova prijava, razen če pristojni organi menijo, da predlagane spremembe ne zahtevajo nove prijave.
               […]“

               9

               Člen 49 Uredbe št. 1013/2006, naslovljen „Okolju varno ravnanje“, v odstavku 1 določa:
               „Povzročitelj odpadkov, prijavitelj in druga podjetja, vključena v pošiljanje odpadkov in/ali njihove predelave ali odstranjevanja, sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se z odpadki, ki jih pošiljajo, ravna brez ogrožanja zdravja ljudi in na okolju varen način med celotnim obdobjem pošiljanja in med njihovo predelavo in odstranjevanjem. Zlasti ko pošiljanje poteka v Skupnosti, se upoštevajo zahteve člena 4 Direktive 2006/12/ES in druge zakonodaje Skupnosti o odpadkih.
               […]“

               10

               Člen 50 te uredbe, naslovljen „Izvrševanje v državah članicah“, določa:
               „1.   Države članice določijo pravila za kazni, ki se uporabijo za kršitve določb te uredbe, in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da se izvršujejo. Predvidene kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne. Države članice uradno obvestijo Komisijo o svoji nacionalni zakonodaji v zvezi s preprečevanjem in odkrivanjem nezakonitih pošiljk in o kaznih za take pošiljke.
               […]
               3.   Pregledi pošiljk se lahko opravijo zlasti:
               […]

                        (d)

                        med pošiljanjem znotraj Skupnosti.

                  4.   Pregledi pošiljk vključujejo pregled dokumentacije, potrditev istovetnosti in, kadar je to primerno, fizično kontrolo odpadkov.
               […]“

               11

               Polje 8 Priloge IA k Uredbi št. 1013/2006, naslovljene „Prijavni dokumenti za prehod/pošiljko odpadkov preko meja“, je tako:

               12

               Polji 15 in 16 iz te Priloge IA sta taki:

               13

               Polje 8 iz Priloge IB k Uredbi št. 1013/2006, naslovljene „Transportni dokument o prehodu/pošiljki odpadkov preko meja“, je tako:

               14

               V točki 26 Priloge IC k Uredbi št. 1013/2006, naslovljene „Posebna navodila za izpolnjevanje prijavnega in transportnega dokumenta“, je navedeno:
               „Polje 15 (glej Prilogo II, del 1, točke 8–10, 14): V vrstici (a) v polju 15 navedite ime odpremne, tranzitne in ciljne države […] ali oznako vsake države z uporabo okrajšav po standardu ISO 3166 […]. V vrstici (b) navedite, kjer je primerno, številčno oznako zadevnega pristojnega organa za vsako državo in v vrstici (c) vpišite ime mejnega prehoda ali luke in, kjer je primerno, številčno oznako carinskega urada, kot točko vstopa ali izstopa iz določene države. Za tranzitne države predložite informacijo o točki vstopa in izstopa v vrstici (c). Če so pri določeni pošiljki udeležene več kot tri tranzitne države, priložite ustrezne informacije v prilogi. Nameravano pot med točko izstopa in vstopa, vključno z možnimi alternativami, tudi v primerih nepredvidenih okoliščin, navedite v prilogi.“

               15

               V Uredbi št. 1013/2006, Priloga II o podatkih in dokumentaciji o prijavi, je v delu 1, naslovljenem „Podatki, ki jih je treba navesti ali jih priložiti k prijavnem dokumentu“, navedeno:
               „[…]

                        13.

                        Predvidena prevozna sredstva.

                        14.

                        Predvidena točka prečkanja meje [Predvideni načrt poti] (vstopna in izstopna točka v vsako zadevno državo in iz nje, vključno s carinskimi uradi vstopa in/ali izstopa in/ali izvoza iz Skupnosti) in predvidena pot (pot med točkama vstopa in izstopa), vključno z možnimi alternativami, tudi v primeru nepredvidenih okoliščin.

                  […]“

               16

               V delu 2 navedene Priloge II, naslovljenem „Podatki, ki jih je treba navesti ali priložiti k transportnemu dokumentu“, je navedeno:
               „[…]

                        3.

                        Prevozna sredstva.

                  […]

                        5.

                        Načrt poti (točka vstopa v vsako zadevno državo in izstopa iz nje, vključno s carinskimi uradi vstopa in/ali izstopa in/ali izvoza iz Skupnosti) in pot (pot med točkama vstopa in izstopa), vključno z možnimi alternativami, če nastanejo nepredvidene okoliščine.

                  […]“

         Madžarsko pravo

               17

               Člen 19(1) zakona št. CLXXXV iz leta 2012 o odpadkih (a hulladékról szóló 2012. évi CLXXXV. törvény) določa:
               „Odpadki se lahko uvozijo na madžarsko ozemlje v skladu z določbami Uredbe (ES) št. 1013/2006 Evropskega parlamenta in Sveta in vladne odredbe o čezmejni pošiljki odpadkov.“

               18

               Člen 86(1) tega zakona določa:
               „Organ za varstvo okolja lahko v skladu z vladno odredbo, s katero se določijo podrobna pravila o globah na področju ravnanja z odpadki, naloži globo na področju ravnanja z odpadki vsaki fizični ali pravni osebi, samostojnemu podjetniku ali organizaciji, ki nima pravne osebnosti, ki:

                        (a)

                        krši določbe predpisov, pravnih aktov Evropske unije, ki se uporabljajo neposredno, ali upravnih odločb s področja ravnanja z odpadki,

                        (b)

                        dejavnost ravnanja z odpadki, za katero je treba pridobiti soglasje ali odobritev pristojnih organov, ali ki jo je treba pri pristojnih organih registrirati ali prijaviti, opravlja brez takega soglasja, odobritve, registracije ali prijave oziroma neskladno z njimi, ali

                        (c)

                        organa za varstvo okolja ne obvesti oziroma ne obvesti primerno o proizvodnji ali nastajanju stranskih proizvodov, ali uporablja, distribuira ali skladišči odpadke kot proizvode ali stranske proizvode.“

               19

               Člen 1 vladne odredbe št. 271/2001 z dne 21. decembra o višini glob na področju ravnanja z odpadki ter načinu njihove naložitve in določitve (a hulladékgazdálkodási bírság mértékéről, valamint kiszabásának és megállapításának módjáról szóló 271/2001. (XII. 21.) Kormányrendelet; v nadaljevanju: „vladna odredba“) določa:
               „1.   Znesek globe se v skladu z določbami iz priloge in brez poseganja v določbe členov 2, od (4) do (8), in 3(4) te odredbe določi tako, da se osnovni zneski glob, določeni s to odredbo, pomnožijo s sorazmernimi koeficienti, ki spremenijo te osnovne zneske globe
               […]
               3.   Najvišji osnovni znesek globe na področju ravnanja z odpadki (v nadaljevanju: osnovni znesek) je:
               […]

                        (g)

                        v primeru nezakonite čezmejne pošiljke nevarnih odpadkov en milijon HUF.“

               20

               Člen 3 te vladne odredbe določa:
               „1.   Za določitev globe se najprej določi osnovni znesek.
               […]
               4.   V primeru nezakonite čezmejne pošiljke odpadkov (uvoz, izvoz ali tranzit čez nacionalno ozemlje) se znesek globe, ki jo je treba plačati, izračuna tako, da se osnovni znesek, določen v členu 1(3)(f) ali (g) te odredbe, pomnoži s težo odpadkov. Če teže odpadkov ni mogoče natančno določiti, je treba globo izračunati s povprečno vrednostjo masnega razpona, izraženega v tonah, ki se določi na podlagi ocene.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               21

               Dne 21. oktobra 2013 je bil tovornjak družbe Total Waste Recycling, ki je prevažal tovor 8380 ton odpadkov z „oranžnega“ seznama odpadkov iz Priloge IV k Uredbi št. 1013/2006, in sicer odpadke, za katere velja postopek predhodne pisne prijave in soglasja, ob vstopu na madžarsko ozemlje na mejnem prehodu Nagylak predmet nadzora.

               22

               V okviru nadzora je bilo ugotovljeno, da so bili za tovor izdani prijavni dokument iz Priloge IA k Uredbi št. 1013/2006, transportni dokument iz Priloge IB k tej uredbi in upravna soglasja, določena v tej uredbi. Vendar je bila v navedenem prijavnem dokumentu in teh upravnih soglasjih kot vstopna točka na madžarsko ozemlje naveden mejni prehod Ártánd (Madžarska), ki je približno 180 kilometrov severno od Nagylaka (Madžarska). Družba Total Waste Recycling je v zvezi s tem izjavila, da je voznik tovornjaka zaradi nesporazuma na Madžarsko poskusil vstopiti na mejnem prehodu Nagylak, ki je bližje njegovemu domu.

               23

               Nacionalni inšpektorat je z odločbo z dne 4. februarja 2014 v skladu z zakonom št. CLXXXV iz leta 2012 o odpadkih družbi Total Waste Recycling naložil plačilo globe v znesku 8.380.000 madžarskih forintov (HUF) (približno 26.864,26 EUR) zaradi kršitve obveznosti na področju ravnanja z odpadki in stroškov postopka v višini 256.500 HUF (približno 822.158 EUR). V obrazložitvi odločbe je navedel, da zadevni tovor na madžarsko ozemlje ni vstopil na mejnem prehodu, ki je bil naveden v soglasjih, in da družba Total Waste Recycling pristojnim organom ni sporočila spremembe poti, za katero je bilo dano predhodno soglasje, zaradi česar pošiljka ni zakonita v smislu člena 2, točka 35, (d) Uredbe št. 1013/2006. Za določitev zneska te globe je navedeni inšpektorat v skladu z vladno odredbo za osnovo določil najvišji osnovni znesek globe v višini enega milijona HUF (približno 3.205,099 EUR) in ga pomnožil s težo pošiljke odpadkov.

               24

               Družba Total Waste Recycling v tožbi, ki jo je vložila pri Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Budimpešti), predlaga odpravo navedene odločbe. Trdi, da ne gre za nezakonito pošiljko odpadkov v smislu člena 2, točka 35, (d) Uredbe št. 1013/2006, saj se „način“ odprave pošiljke v smislu te določbe, v tem primeru po cesti, ni spremenil, in da je bil spremenjen le načrt poti. Trdi tudi, da je iz prilog k tej uredbi razvidno, da se pojma „prevozna sredstva“ in „načrt poti“ razlikujeta: točka 13 Priloge II k navedeni uredbi se nanaša na „prevozna sredstva“, točka 14 te priloge pa na „predvideno točko prečkanja meje [načrt poti]“.

               25

               Nacionalni inšpektorat predlaga zavrnitev navedene tožbe. Trdi, da je bil v obravnavanem primeru spremenjen načrt poti, o čemer bi morala družba Total Waste Recycling v skladu s členom 17(1) Uredbe št. 1013/2006 nemudoma obvestiti pristojne organe. Meni, da trditev družbe Total Waste Recycling, utemeljena na navedeni prilogi II, ni dopustna in da njeno sklicevanje na seznam kratic in oznak iz Priloge IA k tej uredbi ni upoštevno.

               26

               Predložitveno sodišče meni, da v besedilu Uredbe št. 1013/2006 ni jasno navedeno, ali je treba tovor odpadkov, ki v državo vstopi prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in soglasju, šteti za spremembo prevoznega sredstva ali za pošiljko odpadkov, opravljeno na način, ki ni določen v prijavi, in torej za „nezakonito pošiljko“ odpadkov v smislu člena 2, točka 35, (d) te uredbe, pri čemer se upoštevajo tudi obveznosti iz člena 17(1) navedene uredbe, v skladu s katero je treba o vsaki bistveni spremembi podatkov pošiljke, vključno s predvidenima potjo in načrtom poti, nemudoma obvestiti pristojne organe. Predložitveno sodišče se – ob predpostavki, da je treba to pošiljko šteti za nezakonito – sprašuje tudi o sorazmernosti naložene globe, ob upoštevanju okoliščin iz zadeve v glavni stvari.

               27

               V teh okoliščinah je Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Budimpešti) prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba šteti, da se oprava pošiljke odpadkov ‚na način, ki ni izrecno določen v prijavnem […] dokumentu‘, v smislu člena 2, točka 35, (d) Uredbe št. 1013/2006 nanaša na prevozna sredstva, navedena v prilogah IA in IB k navedeni uredbi (cesta, železnica, morje, zrak, celinske vodne poti)?

                        2.

                        Če pristojni organi v primeru bistvene spremembe podatkov ali pogojev pošiljke s soglasjem niso bili obveščeni, kot je določeno v členu 17(1) Uredbe (ES) št. 1013/2006, ali je mogoče šteti, da je bila pošiljka odpadkov ‚opravljena […] na način, ki ni izrecno določen v prijavnem […] dokumentu‘ v smislu člena 2, točka 35, (d) navedene uredbe in da gre zato za nezakonito pošiljko odpadkov?

                        3.

                        Ali je treba šteti, da pride do bistvene spremembe podatkov ali pogojev pošiljke s soglasjem, kot je določeno v členu 17(1) Uredbe (ES) št. 1013/2006, če pošiljka odpadkov vstopi v navedeno državo tranzita na mejnem prehodu, ki se razlikuje od mejnega prehoda, navedenega v soglasju ali prijavnem dokumentu?

                        4.

                        Če je treba pošiljko odpadkov, ki vstopi v navedeno državo tranzita prek druge vstopne točke, kot je navedena v soglasju ali prijavnem dokumentu, obravnavati kot nezakonito pošiljko odpadkov, ali se lahko globo, ki je bila naložena iz tega razloga, katere znesek je enak znesku globe, ki se naloži tistemu, ki ni pridobil soglasja in predložil predhodne pisne prijave, šteje za sorazmerno?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo, drugo in tretje vprašanje

               28

               Predložitveno sodišče s prvim, drugim in tretjim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 17(1) Uredbe št. 1013/2006 razlagati tako, da je treba pošiljanje odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k tej uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, v skladu z določbami tega člena šteti za bistveno spremembo podatkov in/ali pogojev pošiljke s soglasjem in, če je odgovor pritrdilen, ali ta pošiljka odpadkov, zato ker pristojni organi o tej spremembi niso bili obveščeni, ni zakonita, saj je bila „opravljena […] na način, ki ni izrecno določen v prijavnem […] dokumentu“ v smislu člena 2, točka 35, (d) navedene uredbe.

               29

               Najprej je treba spomniti, da iz člena 1(1) in uvodne izjave 7 Uredbe št. 1013/2006 izhaja, da ta uredba določa postopke in ureditev kontrole pošiljanja odpadkov tako, da se pri tem upošteva potreba po ohranjanju, varovanju in izboljšanju kakovosti okolja in človekovega zdravja. Natančneje, iz členov 3(1) in 4(1) te uredbe v povezavi z njeno uvodno izjavo 14 je razvidno, da morajo biti pošiljke odpadkov med državami članicami, namenjenih za odstranjevanje, in nevarnih odpadkov za predelavo predhodno pisno prijavljene pristojnim organom, da lahko ti sprejmejo potrebne ukrepe za varovanje zdravja ljudi in okolja (glej v tem smislu sodbi Ragn-Sells, C‑292/12, EU:C:2013:820, točka 52, in Shell Nederland in Belgian Shell, C‑241/12 in C‑242/12, EU:C:2013:821, točka 32).

               30

               Za tako prijavo mora prijavitelj pri predložitvi prijave v skladu s členom 4 Uredbe št. 1013/2006 izpolniti prijavni dokument iz Priloge IA k tej uredbi in po potrebi transportni dokument iz Priloge IB k navedeni uredbi tako, da v njima navede ali jima priloži informacije in dokumentacijo iz delov 1 in 2 Priloge II k tej uredbi. Na podlagi vse predložene dokumentacije in informacij navedeni pristojni organi v skladu s členom 9 Uredbe št. 1013/2006 izdajo soglasje za vsako pošiljko odpadkov ali ga ne izdajo.

               31

               V skladu s členom 17(1) Uredbe št. 1013/2006 mora prijavitelj po izdaji soglasja in če se spremenijo podatki ali pogoji pošiljke, za katero je bilo to soglasje izdano, vključno s spremembami predvidene količine, poti, načrta poti, datuma pošiljke ali prevoznika, o tem nemudoma in, če je mogoče, še pred začetkom pošiljanja obvestiti zadevne pristojne organe in prejemnika.

               32

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je iz navedenega člena 17(1) očitno razvidno, da sprememba načrta poti spada med „bistvene spremembe podatkov in/ali pogojev pošiljke s soglasjem“. Ta določba z uporabo izraza „vključno s spremembami […] načrta poti“ namreč določa, da lahko taka sprememba pomeni bistveno spremembo podatkov in/ali pogojev pošiljke, ki se štejejo za bistvene.

               33

               Kot je razvidno iz točke 14 dela 1 Priloge II Uredbe št. 1013/2006 je izraz „predvidena točka prečkanja meje [načrt poti]“ opredeljen kot „vstopna in izstopna točka v vsako zadevno državo in iz nje“ pošiljke, in sicer gre za mejne prehode, kakor je pojasnjeno v polju 15 „prijavnega dokumenta“ iz Priloge IA k navedeni uredbi.

               34

               Te vstopne in izstopne točke je treba navesti v polju 15 „prijavnega dokumenta“, kakor je pojasnjeno v besedilu navedenega dokumenta in v točki 26 Priloge IC k Uredbi št. 1013/2006, v kateri so posebna navodila za izpolnitev zadevnega dokumenta.

               35

               Zato je sprememba mejnega prehoda, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, sprememba načrta poti, kar v skladu s členom 17(1) navedene uredbe pomeni „bistveno spremembo“ podatkov in/ali pogojev pošiljke s soglasjem, o kateri je treba obvestiti pristojne organe.

               36

               V skladu s členom 17(2) Uredbe št. 1013/2006 je treba v primeru take spremembe načeloma predložiti novo prijavo. Podatki pošiljke, za katero je bila predhodno podana prijava in izdano soglasje pristojnih organov, namreč ne ustrezajo več dejanskemu stanju in se zato ne more šteti, da se soglasje nanaša tudi nanje.

               37

               Tako pošiljko, ki se razlikuje od navedb iz predložene prijave, je treba šteti za „nezakonito“, saj je bila „opravljena na način, ki ni izrecno določen v prijavnem […] dokumentu“ v smislu člena 2, točka 35, (d) te uredbe.

               38

               To jezikovno in sistematično razlago Uredbe št. 1013/2006 podpira tudi njena teleološka razlaga.

               39

               V zvezi s tem je namreč treba ugotoviti, da je v uvodni izjavi 1 Uredbe št. 1013/2006 navedeno, da je cilj te uredbe varovanje okolja. Poleg tega je v skladu z uvodno izjavo 7 navedene uredbe pomembno, da se nadzorovanje in kontrola pošiljk odpadkov organizirata in urejata na način, ki upošteva potrebo po ohranjanju, varovanju in izboljšanju kakovosti okolja in človekovega zdravja.

               40

               Glede pošiljk odpadkov, ki spadajo, kot ti iz postopka v glavni stvari, na „oranžni“ seznam odpadkov iz Priloge IV k Uredbi št. 1013/2006, je v uvodni izjavi 14 te uredbe pojasnjeno, da je smiselno zagotoviti optimalni nadzor in optimalno kontrolo z zahtevo po predhodnem pisnem soglasju s takšnimi pošiljkami in da mora ta postopek vključevati predhodno prijavo pristojnim organom, ki jim omogoča, da so ustrezno obveščeni in da lahko sprejmejo vse potrebne ukrepe za varovanje zdravja ljudi in okolja na eni strani ter da utemeljeno ugovarjajo pošiljki na drugi.

               41

               Informacije, ki jih je treba navesti v prijavnem dokumentu iz Priloge IA Uredbe št. 1013/2006, kot je mejni prehod pošiljke, so torej potrebne za učinkovito izvajanje nalog pristojnih organov.

               42

               Zato v primeru spremembe mejnega prehoda za pošiljko, ki je naveden v prijavnemu dokumentu in za kateri so navedeni organi izdali soglasje, ne da bi bili ti organi o trem obveščeni in v nasprotju s členom 17(1) Uredbe št. 1013/2006, v skladu s to uredbo ni mogoče zagotoviti optimalnega izvajanja navedenih nadzora in kontrole.

               43

               Zato je za tako spremembo treba šteti, da je bistvena in da spada v člen 17(1), saj je treba pošiljko, ki je v tranzitno državo vstopila prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu, ne da bi bili zadevni pristojni organi o tem obveščeni in brez predložitve novega transportnega dokumenta, opredeliti kot „nezakonito pošiljko“. Drugačna razlaga bi postopkom in sistemom nadzora, uvedenim z Uredbo št. 1013/2006, odvzela vsakršni polni učinek.

               44

               Te ugotovite ne omaja niti terminološka težava, ki je predmet prvega vprašanja predložitvenega sodišča. S tem vprašanjem to sodišče v bistvu sprašuje, ali se beseda „način“ (v madžarščini „módon“) v izrazu „opravljeno […] na način, ki ni izrecno določen v prijavnem […] dokumentu“ iz člena 2, točka 35, (d) Uredbe št. 1013/2006, nanaša le na način prevoza (szállítás módjai) (po cesti, železnici, morju, zraku ali celinskih plovnih poteh), ki je določen v Prilogah IA in IB k tej uredbi.

               45

               Razlog, iz katerega je to vprašanje postavljeno Sodišču, se nanaša na madžarsko različico Uredbe št. 1013/2006, ki se razlikuje od preostalih jezikovnih različic te uredbe. Z izjemo polja 8 „prijavnega dokumenta“ iz Priloge IA k tej uredbi, v katerem sta za prevod pojma „prevozna sredstva“ pravilno uporabljeni besedi „szállítási eszköz“, je bil ta pojem v seznamu kratic in oznak, ki sledi navedeni Prilogi IA in tudi Prilogama IB (polje 8 in seznam kratic in oznak, ki sledi Prilogi IB) in II (del 1, točka 13, in del 2, točka 3) k navedeni uredbi, preveden kot „szállítás módjait“, pri čemer je bila uporabljena madžarska ustreznica za francosko besedo „manière“ (v slovenščini: način), in sicer pojem „mód“. Zato je družba Total Waste Recycling lahko trdila, da gre za „nezakonito pošiljko“ v smislu člena 2, točka 35, (d) Uredbe št. 1013/2006, le kadar se uporabi drugo prevozno sredstvo, kot je navedeno v prijavi.

               46

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča se formulacija določbe prava Unije, ki se uporablja v eni od jezikovnih različic, ne more uporabljati kot edina podlaga za razlago te določbe oziroma glede tega ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Določbe prava Unije je treba namreč razlagati in uporabljati enotno ob upoštevanju različic v vseh jezikih Evropske unije. Če se med jezikovnimi različicami pravnega besedila Unije pojavijo razlike, je treba zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in cilj ureditve, katere del je (glej zlasti sodbo Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, točka 35 in navedena sodna praksa).

               47

               Glede splošne sistematike in cilja Uredbe št. 1013/2006 pa je bilo v točkah od 33 do 43 ugotovljeno, da morajo biti pristojni organi na področju pošiljk odpadkov, da lahko v okviru izvajanja nadzora in kontrole sprejmejo potrebne ukrepe za varovanje okolja in zdravja ljudi, pravilno obveščeni in da je s tega vidika nujno, da ti organi razpolagajo z informacijami, ki morajo biti vpisane v prijavni dokument iz Priloge IA k tej uredbi, in ne le z informacijami o uporabljenem prevoznem sredstvu.

               48

               Iz tega sledi, da splošna sistematika in cilj Uredbe št. 1013/2006 utemeljujeta razlago, v skladu s katero pojma „način“ iz člena 2, točka 35, (d) te uredbe ni mogoče razlagati, kot da pomeni le „prevozno sredstvo“, ampak mu je treba dati širok pomen, tako da zajema tudi okoliščine ali načine pošiljke, vključno z načrtom poti te pošiljke.

               49

               Na podlagi teh ugotovitev je treba na prvo, drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 17(1) Uredbe št. 1013/2006 razlagati tako, da je treba pošiljanje odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k tej uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, šteti za bistveno spremembo podatkov in/ali pogojev pošiljke s soglasjem, tako da ta pošiljka odpadkov zaradi neobvestitve pristojnih organov o tej spremembi ni zakonita, saj je bila „opravljena […] na način, ki ni izrecno določen v prijavnem […] dokumentu“ v smislu točke 2, točka 35, (d) navedene uredbe.

         Četrto vprašanje

               50

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 50(1) Uredbe št. 1013/2006, v skladu s katerim morajo biti kazni, ki jih države članice uporabljajo zaradi kršitev določb te uredbe, sorazmerne, razlagati tako, da nasprotuje naložitvi globe zaradi pošiljanja odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k navedeni uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, če znesek te globe ustreza znesku globe, ki se naloži v primeru kršitve obveznosti pridobitve soglasja in predložitve predhodne pisne prijave.

               51

               V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 50(1) Uredbe št. 1013/2006 od držav članic zahteva, da določijo „pravila za kazni, ki se uporabijo za kršitve določb te uredbe […]. Predvidene kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“ Ugotoviti je treba, da ta uredba ne vsebuje podrobnejših pravil v zvezi z določitvijo teh nacionalnih kazni in ne določa nobenega merila za presojo njihove sorazmernosti.

               52

               V skladu z ustaljeno sodno prakso pa so države članice, kadar ne obstaja usklajena zakonodaja Unije glede sankcij, ki veljajo pri nespoštovanju pogojev, določenih s sistemom, uvedenim s to zakonodajo, pristojne izbrati sankcijo, ki se jim zdi primerna. Vendar morajo to pristojnost izvajati v skladu s pravom Unije in z njegovimi temeljnimi načeli, torej v skladu z načelom sorazmernosti (glej zlasti sodbo Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, točka 23 in navedena sodna praksa).

               53

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba pri presoji, ali je zadevna sankcija v skladu z načelom sorazmernosti, med drugim upoštevati naravo in težo kršitve, za katero je sankcija predpisana, in podrobna pravila za izračun zneska globe (glej zlasti sodbo Rodopi-M 91, C‑259/12, EU:C:2013:414, točka 38 in navedena sodna praksa). Države članice morajo načelo sorazmernosti spoštovati tudi pri presoji elementov, ki se upoštevajo pri določitvi globe (sodba Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, točka 54).

               54

               Vendar mora v končni fazi predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin iz zadeve, ki mu je predložena, presoditi, ali znesek sankcije presega to, kar je nujno za uresničitev ciljev zadevne zakonodaje. Za konkretno uporabo tega načela sorazmernosti je namreč pristojno predložitveno sodišče, ki mora preveriti, ali so nacionalni ukrepi v skladu s pravom Unije, Sodišče pa je pristojno le, da predložitvenemu sodišču posreduje vse ustrezne elemente razlage prava Unije, ki mu lahko omogočijo, da presodi o tej skladnosti (v tem smislu glej zlasti sodbo Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C‑188/09, EU:C:2010:454, točka 30 in navedena sodna praksa).

               55

               Glede sankcij, ki se uporabijo v primeru kršitve določb Uredbe št. 1013/2006, katere cilj je zagotoviti visoko raven varovanja okolja in zdravja ljudi, mora nacionalno sodišče v okviru preizkusa sorazmernosti take sankcije upoštevati zlasti tveganja, ki jih lahko povzroči taka kršitev na področju varovanja okolja in zdravja ljudi.

               56

               Tako je treba poudariti, da je naložitev globe zaradi pošiljanja odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k navedeni uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, katere osnovni znesek ustreza znesku globe, ki se naloži v primeru kršitve obveznosti pridobitve soglasja in predložitve predhodne pisne prijave, sorazmerna, le če je iz okoliščin storjene kršitve mogoče sklepati, da gre za enako hudi kršitvi.

               57

               Na podlagi teh ugotovitev je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 50(1) Uredbe št. 1013/2006, v skladu s katerim morajo biti kazni, ki jih države članice uporabljajo zaradi kršitev določb te uredbe, sorazmerne, razlagati tako, da je naložitev globe zaradi pošiljanja odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k navedeni uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, katere osnovni znesek ustreza znesku globe, ki se naloži v primeru kršitve obveznosti pridobitve soglasja in predložitve predhodne pisne prijave, mogoče šteti za sorazmerno, le če je iz okoliščin storjene kršitve mogoče sklepati, da gre za enako hudi kršitvi. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin iz zadeve, ki mu je predložena, in zlasti tveganj, ki jih lahko povzroči taka kršitev na področju varovanja okolja in zdravja ljudi, presoditi, ali znesek sankcije ne presega tega, kar je nujno za uresničitev ciljev zagotavljanja visoke ravni varovanja okolja in zdravja ljudi.

         Stroški

               58

               Ker je ta postopek za stranki iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 17(1) Uredbe (ES) št. 1013/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o pošiljkah odpadkov, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 669/2008 z dne 15. julija 2008, je treba razlagati tako, da je treba pošiljanje odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k tej uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, šteti za bistveno spremembo podatkov in/ali pogojev pošiljke s soglasjem, saj ta pošiljka odpadkov zaradi neobvestitve pristojnih organov o tej spremembi ni zakonita, saj je bila „opravljena […] na način, ki ni izrecno določen v prijavnem […] dokumentu“ v smislu točke 2, točka 35, (d) navedene uredbe.

                           2.

                           Člen 50(1) Uredbe št. 1013/2006, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 669/2008, v skladu s katerim morajo biti kazni, ki jih države članice uporabljajo zaradi kršitev določb te uredbe, sorazmerne, je treba razlagati tako, da je naložitev globe zaradi pošiljanja odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k navedeni uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, katere osnovni znesek ustreza znesku globe, ki se naloži v primeru kršitve obveznosti pridobitve soglasja in predložitve predhodne pisne prijave, mogoče šteti za sorazmerno, le če je iz okoliščin storjene kršitve mogoče sklepati, da gre za enako hudi kršitvi. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin iz zadeve, ki mu je predložena, in zlasti tveganj, ki jih lahko povzroči taka kršitev na področju varovanja okolja in zdravja ljudi, presoditi, ali znesek sankcije ne presega tega, kar je nujno za uresničitev ciljev zagotavljanja visoke ravni varovanja okolja in zdravja ljudi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. julija 1983. # Armelle Detti proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 144/82.