title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. aprila 2007.#Aikaterini Stamatelaki proti NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Grčija.#Omejitve svobode opravljanja storitev - Povračilo stroškov bolnišničnega zdravljenja v zasebnih zdravstvenih ustanovah - Upravičenost in sorazmernost izključitve.#Zadeva C-444/05.

text:
      Zadeva C-444/05
      Aikaterini Stamatelaki
      proti
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Dioikitiko Protodikeio Athinon)
      „Omejitve svobode opravljanja storitev – Povračilo stroškov bolnišničnega zdravljenja v zasebnih zdravstvenih ustanovah – Upravičenost in sorazmernost izključitve“
      Povzetek sodbe
      Svoboda opravljanja storitev – Omejitve
      (člen 49 ES)
      Člen 49 ES nasprotuje zakonodaji države članice, ki izključuje, da bi nacionalni nosilec socialne varnosti povrnil kakršne
         koli stroške bolnišničnega zdravljenja svojih zavarovancev v zasebni zdravstveni ustanovi v drugi državi članici, razen stroškov
         za zdravljenje otrok, mlajših od 14 let.

      Tak ukrep ne more biti upravičen z nevarnostjo resne ogrozitve finančnega ravnovesja sistema socialne varnosti, če absolutnost
         – z izjemo primera otrok, mlajših od 14 let – prepovedi, ki je določena v tej zakonodaji, ni v skladu z uresničevanim ciljem,
         ker bi bilo mogoče sprejeti milejše ukrepe, ki so bolj v skladu s svobodo opravljanja storitev, kot na primer ureditev predhodne
         odobritve, ki upošteva zahteve, določene v pravu Skupnosti, in, če je to potrebno, določitev tabel tarif za povračilo stroškov
         zdravljenja.

      (Glej točki 35 in 38 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 19. aprila 2007(*)

      „Omejitve svobode opravljanja storitev – Povračilo stroškov bolnišničnega zdravljenja v zasebnih zdravstvenih ustanovah – Upravičenost in sorazmernost izključitve“
      V zadevi C-444/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Dioikitiko Protodikeio
         Athinon (Grčija) z odločbo z dne 30. decembra 2004, ki je prispela na Sodišče 14. decembra 2005, v postopku

      Aikaterini Stamatelaki
      proti
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE),

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, P. Kūris (poročevalec), K. Schiemann, J. Makarczyk in J.-C. Bonichot, sodniki,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. novembra 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za grško vlado K. Georgiadis, S. Vodina, M. Papida in S. Spyropoulos, zastopniki,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica,
      –        za nizozemsko vlado P. van Ginneken, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. Zavvos in N. Yerrell, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. januarja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 49 ES in zlasti na vprašanje, ali ta določba nasprotuje
         nacionalni ureditvi, ki izključuje, da bi nacionalni nosilec socialne varnosti povrnil stroške bolnišničnega zdravljenja enega
         od svojih zavarovancev, starejšega od 14 let, v zasebni zdravstveni ustanovi v tujini.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, ki jo je vložil D. Stamatelakis s prebivališčem v Grčiji, ki je bil zavarovan pri
         Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (zavarovalni organ za samostojne poklice, v nadaljevanju: OAEE), ki je nasledil
         Tameio Asfalisesos Emboron (sklad za zavarovanje trgovcev), za povračilo stroškov njegovega bolnišničnega zdravljenja v zasebni
         zdravstveni ustanovi v Združenem kraljestvu.

       Nacionalni pravni okvir
       Zakonske določbe
      3        Člen 40 zakona št. 1316/1983 o ustanovitvi, organizaciji in pristojnostih nacionalne organizacije za zdravila („EOF“), nacionalne
         industrije zdravil („EF“), državnih rezerv zdravil („KF“), ki spreminja ter dopolnjuje ureditev o farmacevtskih izdelkih in
         vsebuje druge določbe (FEK A’ 3), kakor je bil nadomeščen s členom 39 zakona št. 1759/1988 o zavarovanju nezavarovanih skupin
         oseb in izboljšanju socialne varnosti ter ki vsebuje druge določbe) (FEK A’ 50), določa:

      „1.      V primeru izjemno hude bolezni se bolnišnično zdravljenje v tujini odobri:
      a)      […]
      b)      […]
      c)      osebam, ki so zavarovane pri nosilcih ali službah socialne varnosti, ki spadajo v pristojnost ministrstva za zdravje, skrbstvo
         in socialno varnost […].

      2.      Bolnišnično zdravljenje z odločbo odobri nacionalni nosilec po pridobitvi mnenja pristojne zdravniške komisije iz odstavka
         3.

      3.      Mnenje o nujnosti bolnišničnega zdravljenja v tujini za osebe iz odstavka 1 izdajo zdravniške komisije, ki jih minister za
         zdravje, skrbstvo in socialno varnost ustanovi z odlokom, ki se objavi v Uradnem listu […].

      4.      Primeri, v katerih se odobri bolnišnično zdravljenje v tujini, način in postopek odobritve bolnišničnega zdravljenja pacienta,
         morebitnega darovalca in spremljevalca, vrsta in obseg storitev, znesek izdatka, morebiten prispevek zavarovanca k stroškom
         bolnišničnega zdravljenja in znesek tega prispevka ter vse druge natančnejše določbe, ki so potrebne za izvajanje tega člena,
         se določijo z odlokom ministra za zdravje, skrbstvo in socialno varnost, ki se objavi v Uradnem listu.“

       Določbe sekundarne zakonodaje
      4        Člen 1 odloka št. F7/oik.15 ministra za delo in socialno varnost z dne 7. januarja 1997 o bolnišničnem zdravljenju v tujini
         bolnikov, ki so zavarovani pri nosilcih socialnega zavarovanja, ki spadajo v pristojnost Generalnega sekretariata za socialno
         varnost (FEK B’ 22), določa:

      „Bolnišnično zdravljenje v tujini oseb, ki so zavarovane pri vseh nosilcih in panogah zdravstvenega zavarovanja, ki spadajo
         v pristojnost Generalnega sekretariata za socialno varnost, ne glede na naziv ali pravno obliko, z odločbo odobri zadevni
         nosilec zavarovanja na podlagi obrazloženega mnenja posebnih zdravniških komisij, ki so določene v členu 3 tega odloka. Bolnišnično
         zdravljenje se lahko odobri v primerih, kadar:

      a)      zavarovanec zboli za hudo boleznijo, ki je v Grčiji ni mogoče zdraviti zaradi pomanjkanja ustreznih znanstvenih sredstev ali
         ker se tam ne uporablja zahtevana posebna medicinska diagnostična ali terapevtska metoda;

      b)      zavarovanec zboli za hudo boleznijo, ki je ni mogoče pravočasno zdraviti v Grčiji in katere prepozno zdravljenje bi ogrozilo
         njegovo življenje;

      c)      mora zavarovanec nujno oditi v tujino, ne da bi zavarovalni organ izvedel predpisani postopek predhodne odobritve, ker njegov
         primer zahteva takojšnje zdravljenje;

      d)      je zavarovanec iz katerega koli razloga začasno v tujini in zaradi nasilnega, nenadnega in neizogibnega dogodka nenadoma zboli
         ter je sprejet na bolnišnično zdravljenje.

      V primerih iz točk c) in d) se lahko bolnišnično zdravljenje odobri naknadno.“
      5        Člen 3 tega odloka določa:

      „Za izdajo mnenja o bolnišničnem zdravljenju v tujini pacientov, ki so zavarovani pri nosilcih zavarovanj, ki spadajo v pristojnost
         Generalnega sekretariata za socialno varnost, so pristojne posebne zdravniške komisije.“

      6        V skladu s členom 4 navedenega odloka:

      „[…]
      2.       Pristojna komisija izda mnenje o naravi bolezni, posebnih razlogih, kot so omenjeni v členu 1, zaradi katerih je odhod v tujino
         nujen, verjetnem trajanju bolnišničnega zdravljenja, državi in/ali bolnišnici, v kateri se bo zavarovanec zdravil […].

      3.      Negativna mnenja zdravniških komisij zavezujejo nosilce socialnih zavarovanj.
      […]
      6.      Stroški bolnišničnega zdravljenja v zasebnih klinikah v tujini se ne povrnejo, razen v primeru otrok.
      7.      Postopek, način plačila na splošno in vsa vprašanja glede pošiljanja in povračila računov so urejeni s statutarnimi določbami
         posameznih nosilcev zavarovanj […].“

      7        Odlok ministra za delo in socialno varnost št. 35/1385/1999 o ureditvi področja zdravja nosilca zavarovanja za samostojne
         poklice (Odobritev pravil s področja zdravja nosilca zavarovanja za samostojne poklice) (FEK B’ 1814) v členu 13 določa:

      „1.      Opravljene bolnišnične storitve vključujejo zdravljenje pacienta v javnih bolnišnicah in zdravstvenih ustanovah ter v zasebnih
         zdravstvenih ustanovah, ki so z OAEE sklenile sporazume […].“

      8        Člen 15 tega odloka določa:

      „1.      Zavarovanci OAEE so upravičeni do bolnišničnega zdravljenja v tujini na podlagi odločbe direktorja in odobritve posebne zdravniške
         komisije, če izpolnjujejo pogoje, določene v posameznih ministrskih odlokih v zvezi z bolnišničnim zdravljenjem v tujini.

      2.      Izdatki bolnišničnega zdravljenja v tujini, ki se povrnejo, so:
      a)      vsi stroški bolnišničnega zdravljenja v javnih zdravstvenih ustanovah v tujini […  ];
            Stroški bolnišničnega zdravljenja so: stroški bivanja v bolnišnici, honorarji zdravnikov, vse nujne zdravniške storitve, zdravila,
         laboratorijske preiskave, fizioterapija, vsi drugi pripomočki, potrebni za kirurški poseg, ter stroški, ki so nastali zunaj
         bolnišnice za diagnozo bolezni ali za dopolnitev zdravljenja, če je po mnenju bolnišnice to nujno potrebno. Stroški bolnišničnega
         zdravljenja v zasebnih zdravstvenih ustanovah v tujini se povrnejo le v primeru otrok, mlajših od štirinajst (14) let.

      b)      stroški prevoza pacienta tja in nazaj in, če je to potrebno, njegovega spremljevalca in darovalca;
      c)      stroški prehrane in nastanitve pacienta in, če je to potrebno, njegovega spremljevalca in darovalca; ti stroški se za pacienta
         ali darovalca povrnejo za obdobje, ko je zunaj bolnišnice, za spremljevalca pa za celotno potrebno obdobje njegovega bivanja
         v tujini […].“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      9        D. Stamatelakis je bil sprejet na bolnišnično zdravljenje od 18. maja do 12. junija in od 16. do 18. junija 1998 v London
         Bridge Hospital, zasebno zdravstveno ustanovo v Združenem kraljestvu. Za to zdravljenje je plačal 13.600 GBP.

      10      S tožbo, ki jo je vložil pri Polymeles Protodikeio Athinon (prvostopenjsko sodišče v Atenah), je od OAEE zahteval povračilo
         tega zneska. Ta tožba je bila 26. aprila 2000 zavrnjena iz razloga, da so za ta spor pristojna upravna sodišča.

      11      Nova zahteva za povračilo, ki jo je 8. septembra 2000 poslal OAEE, je bila zavrnjena z odločbo z obrazložitvijo, da so, prvič,
         zahtevki D. Stamatelakisa zastarali na podlagi enoletnega zastaralnega roka, določenega v členu 21 pravil na področju zdravja
         tega nosilca, in drugič, da ni mogoče povrniti stroškov bolnišničnega zdravljenja v zasebni zdravstveni ustanovi v tujini,
         razen v primeru otrok, mlajših od 14 let.

      12      Po smrti soproga 29. avgusta 2000 je A. Stamatelaki, njegova edina dedinja, zoper to zavrnitveno odločbo vložila pritožbo,
         ki je bila zavrnjena iz istih razlogov z odločbo z dne 18. septembra 2001.

      13      Dioikitiko Protodikeio Athinon, ki obravnava tožbo zoper zadnjo odločbo, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali nacionalna ureditev, ki v vseh primerih izključuje, da bi nacionalni nosilec socialne varnosti povrnil stroške bolnišničnega
         zdravljenja enega od svojih zavarovancev v zasebni zdravstveni ustanovi v tujini, razen v primerih otrok, mlajših od 14 let,
         pomeni omejitev načela svobode opravljanja storitev v Skupnosti, ki je določeno v členu 49 ES in naslednjih členih, medtem
         ko, nasprotno, predvideva možnost povrnitve zadevnih stroškov po pridobitvi odobritve, če je bilo bolnišnično zdravljenje
         izvedeno v javni zdravstveni ustanovi v tujini in če zavarovancu ni mogoče pravočasno priskrbeti ustrezne terapije v zdravstveni
         ustanovi, s katero je nosilec socialne varnosti, pri katerem je zavarovan, sklenil sporazum?

      2.      Ali je, če se na prvo vprašanje odgovori pritrdilno, mogoče šteti, da so to omejitev narekovali nujni razlogi v splošnem interesu,
         kot sta zlasti nujnost, da se izogne nevarnosti resne ogrozitve finančnega ravnovesja grškega sistema socialne varnosti ali
         ohranitev kakovostnih, uravnovešenih in vsem dostopnih zdravstvenih in bolnišničnih storitev?

      3.      Ali je, če se na drugo vprašanje odgovori pritrdilno, tako omejitev mogoče šteti za dovoljeno v smislu, da ne krši načela
         sorazmernosti, to je, da ne presega tistega, kar je objektivno potrebno za dosego uresničevanega cilja, in da tega rezultata
         ni mogoče doseči z manj zavezujočimi ukrepi?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      14      Prvič, treba je zavrniti trditve belgijske vlade, da bi bilo treba vprašanja za predhodno odločanje preučiti glede na člen
         22 Uredbe Sveta št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske
         člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, spremenjeni in posodobljeni z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra
         1996 (UL 1997, L 28, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).

      15      Predložitvena odločba namreč sploh ne omenja Uredbe št. 1408/71 in iz nobenega dokumenta v spisu ne izhaja, da je D. Stamatelakis
         zahteval kakršno koli predhodno odobritev v skladu s členom 22 navedene uredbe.

      16      Drugič, treba je navesti, da so se vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nanašala le na to, da grški nosilec
         socialne varnosti ni povrnil stroškov zdravljenja v zasebni ustanovi v tujini.

      17      Zato je treba ta vprašanja obravnavati le glede na člen 49 ES.

      18      Predložitveno sodišče s tremi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je člen 49 ES treba razlagati
         tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki izključuje povrnitev
         stroškov zdravljenja v zasebni zdravstveni ustanovi v drugi državi članici z izjemo stroškov, ki so povezani z zdravljenjem
         otrok, mlajših od 14 let.

      19      V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso zdravstvene storitve, opravljene proti plačilu, spadajo
         na področje uporabe določb o svobodi opravljanja storitev, pri čemer ni treba razlikovati med zdravljenjem v okviru bolnišnice
         in zdravljenjem zunaj nje (sodba z dne 16. maja 2006 v zadevi Watts, C-372/04, ZOdl., str. I-4325, točka 86 in navedena sodna
         praksa).

      20      Prav tako je bilo presojeno, da svoboda opravljanja storitev vključuje svobodo za prejemnike storitev, predvsem za osebe,
         ki potrebujejo zdravljenje, da gredo v drugo državo članico, da tam prejmejo te storitve (zgoraj navedena sodba Watts, točka
         87).

      21      Poleg tega je Sodišče presodilo, da opravljanje zdravstvene storitve ne izgubi značaja opravljanja storitve v smislu člena
         49 ES zato, ker bi pacient – po plačilu za prejeto zdravljenje tujemu ponudniku – naknadno zahteval, da to zdravljenje krije
         sistem socialne varnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 13. maja 2003 v zadevi Müller-Fauré in van Riet, C-385/99, Recueil,
         str. I-4509, točka 103).

      22      Iz tega izhaja, da se člen 49 ES uporablja v primeru pacienta, kot je D. Stamatelakis, ki v državi članici, ki ni država članica
         njegovega prebivališča, prejme zdravstvene storitve v bolnišničnem okolju proti plačilu, pri čemer je povsem nepomembno, ali
         je ta ustanova javna ali zasebna.

      23      Čeprav ni sporno, da pravo Skupnosti ne vpliva na pristojnost držav članic, da organizirajo svoje sisteme socialne varnosti,
         in da, če ni usklajenosti na ravni Skupnosti, vsaka država članica določi pogoje odobritve storitev s področja socialne varnosti,
         vseeno ostaja dejstvo, da morajo države članice pri izvajanju te pristojnosti spoštovati pravo Skupnosti, predvsem določbe
         o svobodi opravljanja storitev. Omenjene določbe predvsem prepovedujejo državam članicam, da bi uvedle ali ohranile neupravičene
         omejitve pri izvajanju te svobode na področju zdravstvenega varstva (glej zlasti sodbo z dne 12. julija 2001 v zadevi Smits
         in Peerbooms, C-157/99, Recueil, str. I-5473, točke od 44 do 46, in zgoraj navedeno sodbo Watts, točka 92).

      24      Preveriti je torej treba, ali je Helenska republika z vzpostavitvijo zakonodaje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari,
         spoštovala to prepoved.

      25      V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče večkrat presodilo, da člen 49 ES nasprotuje uporabi katerega koli nacionalnega
         predpisa, katerega posledica je, da opravljanje storitev med državami članicami postane težavnejše od opravljanja storitev
         znotraj države članice (sodba z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Komisija proti Franciji, C-381/93, Recueil, str. I-5145, točka
         17, in zgoraj navedena sodba Smits in Peerbooms, točka 61).

      26      V postopku v glavni stvari je iz grške zakonodaje razvidno, da pacientu, ki je zavarovan v Grčiji pri nosilcu socialne varnosti,
         ni treba povrniti nobenega zneska, če prejme zdravljenje v javni ustanovi ali v zasebni ustanovi v tej državi članici, s katero
         je sklenjen sporazum. Drugače pa je v primeru, če je ta pacient sprejet na bolnišnično zdravljenje v zasebno zdravstveno ustanovo
         v drugi državi članici, saj mora plačati stroške zdravljenja, ne da bi imel možnost njihovega povračila. Edina izjema velja
         za otroke, mlajše od 14 let.

      27      Čeprav sicer nujen primer pomeni izjemo od pravila nepovračila, kadar je pacientu odobreno bolnišnično zdravljenje v zasebni
         ustanovi v Grčiji, ki nima sklenjenega sporazuma, pa nikakor ne pomeni izjeme, kadar pride do bolnišničnega zdravljenja v
         zasebni ustanovi v drugi državi članici.

      28      S tem taka zakonodaja odvrača in celo preprečuje, da se osebe, ki imajo sklenjeno socialno zavarovanje, zatečejo k ponudnikom
         bolnišničnih storitev, ki opravljajo dejavnost v drugi državi članici, kot je država članica, v kateri so zavarovane, in tako
         za te zavarovance kot za ponudnike pomeni omejitev svobode opravljanja storitev.

      29      Vendar je treba, preden se Sodišče izreče o vprašanju, ali člen 49 ES nasprotuje ureditvi, kot je ta, ki je sporna v postopku
         v glavni stvari, preučiti, ali je to ureditev mogoče objektivno upravičiti.

      30      Sodišče je že večkrat presodilo, da lahko nevarnost resne ogrozitve finančnega ravnovesja sistema socialne varnosti pomeni
         nujni razlog v splošnem interesu, ki lahko upraviči oviranje načela svobode opravljanja storitev (sodba z dne 28. aprila 1998
         v zadevi Kohll, C-158/96, Recueil, str. I-1931, točka 41, in zgoraj navedeni sodbi Smits in Peerbooms, točka 72, in Müller-Fauré
         in van Riet, točka 73).

      31      Sodišče je prav tako potrdilo, da je tudi od cilja po ohranitvi uravnoteženih in vsem dostopnih zdravstvenih in bolnišničnih
         storitev mogoče odstopiti iz razlogov javnega zdravja, določenih v členu 46 ES, če ta cilj prispeva k povečanju stopnje varstva
         zdravja (zgoraj navedene sodbe Kohll, točka 50, Smits in Peerbooms, točka 73, ter Müller-Fauré in van Riet, točka 67).

      32      Sodišče je dalje ugotovilo, da ista določba Pogodbe ES državam članicam omogoča, da omejijo svobodo opravljanja zdravstvenih
         in bolnišničnih storitev, če je ohranitev zdravstvene zmogljivosti ali zdravstvene pristojnosti na nacionalnem ozemlju pomembna
         za javno zdravje ali za preživetje njihovega prebivalstva (zgoraj navedene sodbe Kohll, točka 51, Smits in Peerbooms, točka
         74, ter Müller-Fauré in van Riet, točka 67).

      33      V zvezi s tem grška vlada meni, da bi bilo lahko ravnovesje nacionalnega sistema socialne varnosti moteno, če bi zavarovanci
         imeli možnost zateči se k zasebnim zdravstvenim ustanovam v drugih državah članicah, s katerimi niso sklenjeni sporazumi,
         ob upoštevanju višjih stroškov tovrstnega bolnišničnega zdravljenja, ki v vsakem primeru znatno presega stroške bolnišničnega
         zdravljenja v javni zdravstveni ustanovi v Grčiji.

      34      Če je omejitev, ugotovljeno v točki 28 te sodbe, mogoče upravičiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu, ki so omenjeni v
         točkah od 30 do 32 te sodbe, pa ne sme biti nesorazmerna glede na uresničevani cilj.

      35      Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 70 sklepnih predlogov, absolutnost – z izjemo primera otrok, mlajših od 14
         let – prepovedi, ki je določena v grški zakonodaji, ni v skladu z uresničevanim ciljem, saj bi bilo mogoče sprejeti milejše
         ukrepe, ki so bolj v skladu s svobodo opravljanja storitev, kot je ureditev predhodne odobritve, ki upošteva zahteve, določene
         v pravu Skupnosti (zgoraj navedena sodba Müller-Fauré in van Riet, točki 81 in 85) in, če je to potrebno, določitev tabel
         tarif za povračilo stroškov zdravljenja.

      36      Prav tako je treba zavrniti trditev grške vlade, da grški nosilci socialne varnosti niso nadzorovali kakovosti opravljenega
         zdravljenja v zasebnih zdravstvenih ustanovah v drugih državah članicah in da niso preverili, ali bi lahko bolnišnice, s katerimi
         imajo sklenjene sporazume, zagotovile primerno, enako ali enakovredno zdravljenje.

      37      Treba je namreč ugotoviti, da so tudi zasebne zdravstvene ustanove v drugih državah članicah v teh državah članicah podvržene
         nadzoru kakovosti in da zdravniki, ki opravljajo dejavnost v teh državah in delujejo v teh ustanovah, zagotavljajo enake poklicne
         garancije kot zdravniki, ki opravljajo dejavnost v Grčiji, zlasti po sprejetju in uveljavitvi Direktive Sveta 93/16/EGS z
         dne 5. aprila 1993 o olajšanju prostega gibanja zdravnikov in o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil
         o formalni izobrazbi (UL L 165, str. 1).

      38      Upoštevajoč vse navedene preudarke je na zastavljena vprašanja treba odgovoriti, da člen 49 ES nasprotuje zakonodaji države
         članice, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki izključuje, da bi nacionalni nosilec socialne varnosti
         povrnil kakršne koli stroške bolnišničnega zdravljenja svojih zavarovancev v zasebni zdravstveni ustanovi v drugi državi članici,
         razen stroškov za zdravljenje otrok, mlajših od 14 let.

       Stroški
      39      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 49 ES nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki izključuje, da
            bi nacionalni nosilec socialne varnosti povrnil kakršne koli stroške bolnišničnega zdravljenja svojih zavarovancev v zasebni
            zdravstveni ustanovi v drugi državi članici, razen stroškov za zdravljenje otrok, mlajših od 14 let.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča z dne 27. oktobra 1993. # Firma Herbert Scharbatke GmbH proti Zvezni republiki Nemčiji. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva C-72/92.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 3. decembra 1992. # Heinrich Wehrs proti Hauptzollamt Lüneburg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-264/90.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 5. aprila 2016.#Puligienica Facility Esco SpA (PFE) proti Airgest SpA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe , ki ga je vložilo Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana.#Predhodno odločanje – Javna naročila storitev – Direktiva 89/665/EGS – Člen 1(1) in (3) – Revizijski postopki – Tožba za odpravo odločbe o oddaji javnega naročila, ki jo je vložil ponudnik, čigar ponudba ni bila sprejeta – Nasprotna tožba izbranega ponudnika – Pravilo nacionalne sodne prakse, ki nalaga predhodno preučitev nasprotne tožbe, in če je ta utemeljena, razglasitev nedopustnosti glavne tožbe brez njene vsebinske preučitve – Skladnost s pravom Unije – Člen 267 PDEU – Načelo primarnosti prava Unije – Pravno načelo, sprejeto na občni seji vrhovnega upravnega sodišča države članice – Nacionalna ureditev, ki določa zavezujoč učinek te odločitve za senate tega sodišča – Obveznost senata, ki odloča o vprašanju glede prava Unije, da v primeru nestrinjanja z odločitvijo, sprejeto na občni seji, to vprašanje predloži občni seji – Pravica ali obveznost senata, da Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje.#Zadeva C-689/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 5. aprila 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Javna naročila storitev — Direktiva 89/665/EGS — Člen 1(1) in (3) — Revizijski postopki — Tožba za odpravo odločbe o oddaji javnega naročila, ki jo je vložil ponudnik, čigar ponudba ni bila sprejeta — Nasprotna tožba izbranega ponudnika — Pravilo nacionalne sodne prakse, ki nalaga predhodno preučitev nasprotne tožbe, in če je ta utemeljena, razglasitev nedopustnosti glavne tožbe brez njene vsebinske preučitve — Skladnost s pravom Unije — Člen 267 PDEU — Načelo primarnosti prava Unije — Pravno načelo, sprejeto na občni seji vrhovnega upravnega sodišča države članice — Nacionalna ureditev, ki določa zavezujoč učinek te odločitve za senate tega sodišča — Obveznost senata, ki odloča o vprašanju glede prava Unije, da v primeru nestrinjanja z odločitvijo, sprejeto na občni seji, to vprašanje predloži občni seji — Pravica ali obveznost senata, da Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje“
      V zadevi C‑689/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (svet upravnega sodstva za deželo Sicilijo, Italija) z odločbo z dne 26. septembra 2013, ki je prispela na Sodišče 24. decembra 2013, v postopku

         Puligienica Facility Esco SpA (PFE)

      proti

         Airgest SpA,

      ob udeležbi

         Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA),

         Zenith Services Group Srl (ZS),

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, D. Šváby in F. Biltgen, predsedniki senatov, A. Rosas, E. Juhász (poročevalec), A. Borg Barthet, J. Malenovský, J.‑C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin, sodniki, in K. Jürimäe, sodnica,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: I. Illéssy, administrator, nato V. Giacobbo-Peyronnel, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. marca 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Puligienica Facility Esco SpA (PFE) U. Ilardo, odvetnik,

               —

               za Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) in Zenith Services Group Srl (ZS) D. Gentile in D. Galli, odvetnika,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Varonejem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo D. Recchia in A. Tokár, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 23. aprila 2015,
      na podlagi sklepa o ponovnem odprtju ustnega postopka z dne 16. julija 2015 in obravnave 15. septembra 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Varonejem, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman in J. Langer, agenta,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

               —

               za Evropsko komisijo D. Recchia in A. Tokár, agenta,

         po predstavitvi dopolnilnih sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. oktobra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(3) Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 246), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007 (UL L 335, str. 31, v nadaljevanju: Direktiva 89/665), člena 267 PDEU ter načel primarnosti in učinkovitosti prava Unije.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Puligienica Facility Esco SpA (PFE) (v nadaljevanju: PFE) in družbo Airgest SpA (v nadaljevanju: Airgest) v zvezi z zakonitostjo oddaje javnega naročila storitev s strani zadnjenavedene družbe družbama Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) (v nadaljevanju: GSA) in Zenith Services Group Srl (ZS).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 1 Direktive 89/665 z naslovom „Področje uporabe in zagotovitev revizijskih postopkov“ določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za javna naročila iz Direktive 2004/18/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev ([UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132]), razen če so takšna naročila izključena v skladu s členi 10 do 18 navedene direktive.
               Naročila v smislu te direktive zajemajo javna naročila, okvirne sporazume, koncesije za javne gradnje in dinamične nakupovalne sisteme.
               Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se v zvezi z javnimi naročili s področja uporabe Direktive [2004/18] zagotovi učinkovita in zlasti čim hitrejša revizija odločitev, ki so jih sprejeli naročniki, skladno s pogoji, določenimi v členih 2 do 2f te direktive, na podlagi obrazložitve, da so takšne odločitve kršile zakonodajo Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalne predpise o izvajanju te zakonodaje.
               […]
               3.   Države članice zagotovijo, da so revizijski postopki v skladu z natančnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, na voljo vsaj osebam, ki imajo ali so imele interes za pridobitev določenega javnega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.
               […]“

               4

               Člen 2(1) te direktive določa:
               „Države članice zagotovijo, da sprejeti ukrepi v zvezi z revizijskimi postopki, določenimi v členu 1, vključujejo zagotovitev pooblastil, da:
               […]

                        (b)

                        se razveljavi ali zagotovi razveljavitev protizakonito sprejetih odločitev […]

                  […]“

         Italijansko pravo

               5

               Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (svet upravnega sodstva za deželo Sicilijo) je bil ustanovljen z zakonodajnim odlokom št. 654 v zvezi s pravili opravljanja funkcij državnega sveta v deželi Siciliji (decreto legislativo n. 654 – Norme per l’esercizio nella Regione siciliana delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) z dne 6. maja 1948 (GURI št. 135 z dne 12. junija 1948). V tej deželi ima enake posvetovalne in sodne funkcije kot Consiglio di Stato (državni svet).

               6

               Zakonodajni odlok št. 104 v zvezi z izvajanjem člena 44 zakona št. 69 z dne 18. junija 2009 o pooblastilu vladi za reorganizacijo upravnega postopka (decreto legislativo n. 104 – Attuazione dell’articolo 44 della legge 18 giugno 2009, n. 69, recante delega al governo per il riordino del processo amministrativo) z dne 2. julija 2010 (redni dodatek h GURI št. 156 z dne 7. julija 2010) se nanaša na sprejetje zakonika o upravnem postopku.

               7

               Člen 6 tega zakonika določa:
               „1.   Consiglio di Stato [(državni svet)] je vrhovno upravno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji.
               […]
               6.   Pritožbe zoper odločbe Tribunale amministrativo regionale della Sicilia [(deželno upravno sodišče Sicilije)] se vložijo pri Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana (svet upravnega sodstva za deželo Sicilijo) ob upoštevanju določb posebnega statuta in ustreznih izvedbenih določb.“

               8

               Člen 42 tega zakonika v odstavku 1 določa:
               „Tožene stranke ter intervenienti lahko z nasprotno tožbo vložijo predloge, interes za vložitev katerih je povezan s predlogom iz glavne tožbe.“

               9

               Člen 99 tega zakonika določa:
               „1.   Če senat, ki mu je dodeljena obravnava pravnega sredstva, ugotovi, da je element prava, ki ga preučuje, privedel ali bi lahko privedel do razhajanj v sodni praksi, lahko pravno sredstvo s sklepom, izdanim na zahtevo strank ali po uradni dolžnosti, predloži občni seji. Če občna seja meni, da je to primerno, lahko akte vrne v obravnavo senatu.
               2.   Pred izdajo odločbe lahko predsednik Consiglio di Stato [(državni svet)] na zahtevo strank ali po uradni dolžnosti vsako pravno sredstvo predloži občni seji, da odloči o zelo pomembnih načelnih vprašanjih ali odpravi razhajanja v sodni praksi.
               3.   Če se senat, ki mu je dodeljena obravnava pravnega sredstva, ne strinja s pravnim načelom, sprejetim na občni seji, ji z obrazloženim sklepom predloži pravno sredstvo v odločanje.
               4.   Občna seja odloči o celotnem sporu, razen če se ta odloči za sprejetje pravnega načela, v preostalem pa zadevo vrne v obravnavo senatu, ki jo je predložil.
               5.   Če občna seja meni, da je vprašanje še posebej pomembno, lahko v interesu zakona v vsakem primeru sprejme pravno načelo, čeprav razglasi nedopustnost pravnega sredstva ali sprejme ugovor nedopustnosti oziroma ustavi postopek. V tem primeru odločitev občne seje nima učinka na izpodbijano odločbo.“

               10

               Člen 100 zakonika o upravnem postopku določa:
               „Zoper odločbe deželnih upravnih sodišč se lahko vloži pritožba pri Consiglio di Stato [(državni svet)] brez poseganja v pristojnost Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(svet upravnega sodstva za deželo Sicilijo)] za odločanje o pritožbah zoper odločbe Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(deželno upravno sodišče Sicilije)].“

               11

               Zakonodajni odlok št. 373 o podrobnih pravilih za izvajanje posebnega statuta dežele Sicilije v zvezi z izvajanjem funkcij Consiglio di Stato v tej deželi (decreto legislativo n. 373 – Norme di attuazione dello Statuto speciale della Regione siciliana concernenti l’esercizio nella regione delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) z dne 24. decembra 2003 (GURI št. 10 z dne 14. januarja 2004, str. 4) v členu 1(2) določa, da senati Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (svet upravnega sodstva za deželo Sicilijo) delujejo kot senati na zunanjem oddelku Consiglio di Stato (državni svet), in v členu 4(3), da je Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (svet upravnega sodstva za deželo Sicilijo) kot sodni organ pristojen obravnavati pritožbe, vložene proti odločbam Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (deželno upravno sodišče Sicilije).

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Družba Airgest, ki upravlja civilno letališče Trapani-Birgi (Italija), je z obvestilom, objavljenim 18. januarja 2012, začela odprti razpisni postopek za oddajo javnega naročila za storitev čiščenja in vzdrževanja zelenih površin navedenega letališča za obdobje treh let. Znesek tega javnega naročila brez davka na dodano vrednost je znašal 1.995.496,35 EUR, merilo za predvideno oddajo pa je bila ekonomsko najugodnejša ponudba. Javno naročilo je bilo z dokončno odločbo o oddaji javnega naročila z dne 22. maja 2012 dodeljeno začasnemu združenju podjetij, sestavljenemu iz podjetij GSA in Zenith Service Group Srl (ZS).

               13

               Družba PFE, ki je sodelovala v razpisnem postopku in je bila uvrščena na drugo mesto, je vložila tožbo pri Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (deželno upravno sodišče Sicilije) in predlagala zlasti, da se odločba o oddaji javnega naročila odpravi in, posledično, da se ji dodeli to javno naročilo in sklene ustrezna pogodba. Drugi ponudniki navedene odločbe o oddaji javnega naročila niso izpodbijali.

               14

               Podjetje GSA, ki je glavno podjetje začasnega podjetniškega združenja, ki mu je bilo dodeljeno javno naročilo, je vstopilo v postopek in vložilo nasprotno tožbo, v kateri je trdilo, da družba PFE, glavna tožeča stranka, nima interesa nadaljevati postopka s tožbo, ker ne izpolnjuje pogojev za sodelovanje na javnem razpisu in bi jo zato morali izključiti iz postopka oddaje javnega naročila. Le Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (deželno upravno sodišče Sicilije) je preučilo trditve obeh strank in obema tožbama ugodilo. Po tej odločbi je družba Airgest kot naročnik izključila obe tožeči stranki in tudi vse druge ponudnike, ki so bili prvotno vključeni v razvrstitev, ker njihove ponudbe niso bile v skladu z razpisno dokumentacijo. Ti drugi ponudniki niso vložili tožbe zoper odločbo o oddaji naročila. Začel se je nov postopek za oddajo zadevnega naročila, in sicer postopek s pogajanji.

               15

               Družba PFE je pri Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (svet upravnega sodstva za deželo Sicilijo) vložila pritožbo zoper sodbo Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (deželno upravno sodišče Sicilije). Družba GSA je pri istem sodišču vložila nasprotno pritožbo, zlasti ker Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (deželno upravno sodišče Sicilije) pri preučitvi razlogov iz glavne tožbe ni upoštevalo načel glede vrstnega reda obravnave tožb, določenih s sodbo št. 4 z dne 7. aprila 2011, ki je bila sprejeta na občni seji Consiglio di Stato (državni svet). V skladu s to sodbo je treba v primeru nasprotne tožbe, s katero se izpodbija dopustnost glavne tožbe, preučiti prednostno nasprotno tožbo pred glavno tožbo. V nacionalnem pravnem redu je nasprotna tožba opredeljena kot „izključujoča“ ali „hromeča“, ker mora sodišče, ki o zadevi odloča, v primeru, da ugotovi, da je ta tožba utemeljena, razglasiti nedopustnost glavne tožbe, ne da bi jo vsebinsko preučilo.

               16

               Predložitveno sodišče navaja, da je Sodišče v sodbi Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), razglašeni po navedeni sodbi občne seje Consiglio di Stato (državni svet), razsodilo, da je treba člen 1(3) Direktive 89/665 razlagati tako, da ta nasprotuje načelom, sprejetim s to sodbo, ki so navedena v prejšnji točki. Zadeva, v kateri je bila izrečena sodba Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), se je nanašala na dva ponudnika, ki ju je naročnik izbral in pozval k predložitvi ponudb. Po vložitvi tožbe ponudnika, ki ni bil izbran, je izbrani ponudnik vložil nasprotno tožbo, v kateri je trdil, da bi morala biti neizbrana ponudba izključena, ker ni izpolnjevala enega od minimalnih pogojev iz razpisne dokumentacije.

               17

               Prvič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali razlaga, ki jo je podalo Sodišče v sodbi Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), velja tudi v tej zadevi, saj sta v zadevi, v kateri je bila izrečena navedena sodba, ponudbi podali dve podjetji, ki sta obe imeli nasprotni interes v okviru glavne tožbe za odpravo, ki jo je vložilo podjetje, katerega ponudba ni bila izbrana, in v okviru nasprotne tožbe, ki jo je vložil izbrani ponudnik, medtem ko je v postopku v glavni stvari podjetij, ki so podala ponudbo, več, čeravno sta le dve izmed njih vložili tožbo.

               18

               Drugič, predložitveno sodišče navaja, da se, v skladu s členom 1(2) zakonodajnega odloka št. 373 z dne 24. decembra 2003 o podrobnih pravilih za izvajanje posebnega statuta dežele Sicilije v zvezi z izvajanjem funkcij Consiglio di Stato v tej deželi, šteje za senat Consiglio di Stato (državni svet), in da je kot táko sodišče, zoper odločitve katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva v skladu s členom 267, tretji odstavek, PDEU. Na podlagi postopkovnega pravila v členu 99(3) zakonika o upravnem postopku naj bi bilo zavezano uporabiti pravna načela, sprejeta na občni seji Consiglio di Stato (državni svet), tudi za vprašanja glede razlage in uporabe prava Unije, s pridržkom možnosti, da lahko senat, če se želi oddaljiti od teh načel, zadevno vprašanje predloži v presojo občni seji, da bi predlagal spremembo sodne prakse.

               19

               Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja nasprotja med sodbo št. 4, sprejeto na občni seji Consiglio di Stato (državni svet) 7. aprila 2011, in sodbo Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), da bi pokazalo, da če bi postopkovna obveznost, opisana v prejšnji točki, veljala tudi za vprašanja glede prava Unije, bi bila nezdružljiva z načelom izključne pristojnosti Sodišča na področju razlage prava Unije in obveznostjo vseh sodišč najvišje stopnje v državah članicah, da predložijo vprašanja za predhodno odločanje Sodišču, ko naletijo na vprašanja glede razlage tega prava.

               20

               V teh okoliščinah je Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (svet upravnega sodstva za deželo Sicilijo) prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je glede na vsebinsko podobnost primera mogoče uporabiti načela, ki jih je Sodišče razglasilo s sodbo Fastweb [(C‑100/12, EU:C:2013:448)] v zvezi s posebnim primerom, ki je bil predložen v predhodno odločanje, v katerem sta bili v postopku za oddajo javnih naročil udeleženi le dve podjetji, tudi v primeru, ki ga obravnava to predložitveno sodišče, v katerem je razpisna komisija izločila vsa sodelujoča podjetja pri razpisu za oddajo javnega naročila, čeprav je najprej dopustila sodelovanje več kot dveh, ne da bi katero od izločenih podjetij vložilo tožbo zaradi te izločitve, razen teh iz postopka v glavni stvari, tako da se spor, o katerem odloča to sodišče, dejansko nanaša le na dve podjetji?

                        2.

                        Ali je člen 99(3) zakonika o upravnem postopku v zvezi z vprašanji, o katerih je treba odločati ob uporabi prava Unije, v nasprotju z razlago navedenega prava, zlasti s členom 267 PDEU, v delu, v katerem omenjeno postopkovno določilo za vse senate in vse kolegije Consiglio di Stato [(državni svet)] določa obveznost upoštevanja vsakega pravnega načela, določenega na občni seji, tudi kadar je povsem jasno, da je bilo ali da bi lahko bilo na občni seji določeno kakšno načelo, ki je v nasprotju ali nezdružljivo s pravom Unije? Zlasti pa:

                                 —

                                 ali je Consiglio di Stato [(državni svet)] (senat ali kolegij), ki obravnava zadevo, če dvomi o skladnosti ali združljivosti s pravom Unije za katero pravno načelo, ki je bilo že sprejeto na občni seji, dolžan tej občni seji z obrazloženim sklepom predložiti zadevo, celo preden lahko zadevo predloži v predhodno odločanje Sodišču, da ugotovi skladnost in združljivost spornega pravnega načela s pravom Unije, oziroma ali senat ali kolegij Consiglio di Stato [(državni svet)] kot nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, sme ali celo mora kot splošno sodišče, ki uporablja pravo Unije, samostojno predložiti vprašanje za predhodno odločanje Sodišču, da to poda pravilno razlago tega prava?

                                 —

                                 Če je odgovor na vprašanje, postavljeno v prejšnji alinei, da je treba vsakemu senatu in vsakemu kolegiju Consiglio di Stato [(državni svet)] priznati pristojnost ali dolžnost, da vprašanja za predhodno odločanje predloži neposredno pri Sodišču, oziroma v vsakem primeru, v katerem je Sodišče podalo kakršno koli mnenje, predvsem če ga je podalo po občni seji Consiglio di Stato [(državni svet)], s tem, da je potrdilo obstoj neskladja ali nepopolne skladnosti med pravilno razlago prava Unije in načelom notranjega prava, izraženim na občni seji, lahko ali morajo vsi senati ali kolegiji Consiglio di Stato [(državni svet)] kot splošna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji in ki uporabljajo pravo Unije, takoj uporabiti pravilno razlago prava Unije, kot jo je podalo Sodišče, ali so tudi v takih primerih dolžni z obrazloženim sklepom zadevo predložiti občni seji, s čimer uporaba prava Unije, kot ga je Sodišče že zavezujoče razložilo, spada pod izključno presojo in sodni nadzor občne seje?

                                 —

                                 Nazadnje, ali je razlaga upravnopostopkovnega sistema Italijanske republike, v skladu s katero se občni seji predloži v izključno presojo morebitna odločitev o predložitvi v predhodno odločanje Sodišču – oziroma tudi sama rešitev spora, če ta izhaja neposredno iz uporabe načel prava Unije, ki jih je Sodišče že razglasilo – v nasprotju ne le z načelom razumnega trajanja sojenja in hitre rešitve pravnega sredstva za revizijo postopka za oddajo javnih naročil, ampak tudi z zahtevo, da mora pravo Unije v celoti in hitro izvajati vsako sodišče vsake države članice, in to obvezno skladno s pravilno razlago, ki jo je podalo Sodišče, tudi zaradi krepitve načel polnega učinka in primarnosti prava Unije nad (ne le materialnim, temveč tudi procesnim) nacionalnim pravom posamezne države članice (v zadevnem primeru nad členom 99(3) zakonika o upravnem postopku Italijanske republike)?“

         Prvo vprašanje

               21

               S tem vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba člen 1(1), tretji pododstavek, in (3) Direktive 89/665 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se glavna tožba, ki jo je vložil ponudnik, ki ima interes za pridobitev določenega javnega naročila in ki mu je nastala škoda ali bi mu lahko nastala škoda z domnevno kršitvijo zakonodaje Unije na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov o izvajanju te zakonodaje, in se nanaša na izključitev drugega ponudnika, razglasi za nedopustno ob uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, ki določajo prednostno preučitev nasprotne tožbe, ki jo je vložil ta drugi ponudnik.

               22

               Predložitveno sodišče predvsem zanima, ali se razlaga člena 1(3) Direktive 89/665, kot jo je v sodbi Fastweb (C‑110/12, EU:C:2013:448) podalo Sodišče, uporablja tudi v primeru, ko je naročnik izločil vsa sodelujoča podjetja v zadevnem postopku oddaje naročila, čeprav je najprej dopustil sodelovanje več kot dveh, ne da bi katero od izločenih podjetij vložilo tožbo, razen dveh, ki sta udeleženi v sporu v postopku v glavni stvari.

               23

               Spomniti je treba, da v zvezi s tem določbe člena 1(1), tretji pododstavek, in (3) te direktive določajo, da morajo biti, da bi se revizije odločitev naročnika štele za učinkovite, te revizije na voljo vsaj vsem osebam, ki imajo ali so imele interes za pridobitev določenega javnega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.

               24

               V točki 33 sodbe Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448, točka 33) je Sodišče menilo, da nasprotna tožba izbranega ponudnika ne more pripeljati do zavrnitve tožbe neizbranega ponudnika, če se veljavnost ponudbe vsakega od gospodarskih subjektov izpodbija v istem postopku, saj lahko v takem položaju namreč vsak od konkurentov uveljavlja legitimen interes za izključitev ponudbe drugih, kar lahko pripelje do ugotovitve, da naročnik ne more izbrati veljavne ponudbe.

               25

               V točki 34 iste sodbe je tako Sodišče razložilo člen 1(3) Direktive 89/665 tako, da ta določba nasprotuje temu, da se tožba ponudnika, katerega ponudba ni bila izbrana, razglasi za nedopustno na podlagi predhodnega preizkusa ugovora nedopustnosti, ki ga je v okviru nasprotne tožbe podal izbrani ponudnik, ne da bi odločalo o skladnosti zadevnih dveh ponudb s specifikacijami v razpisni dokumentaciji.

               26

               V tej sodbi so konkretizirane zahteve določb prava Unije, navedene v točki 23 te sodbe, v okoliščinah, v katerih po postopku oddaje javnega naročila dva ponudnika vložita tožbi, s katerima se uveljavlja njuna vzajemna izključitev.

               27

               V tem položaju ima vsak od dveh ponudnikov interes pridobiti določeno javno naročilo. Izključitev enega naročnika namreč lahko vodi do tega, da drugi naročnik pridobi javno naročilo neposredno v okviru istega postopka. V primeru izključitve obeh ponudnikov in začetka novega postopka za oddajo javnega naročila pa lahko v novem postopku sodeluje vsak od ponudnikov in tako posredno pridobi javno naročilo.

               28

               Zgoraj v točkah 24 in 25 te sodbe navedena razlaga Sodišča v sodbi Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) se lahko uporabi v kontekstu, kot je ta v postopku v glavni stvari. Vsaka stranka v sporu ima namreč legitimen interes za izključitev ponudbe drugih konkurentov. Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 37 sklepnih predlogov, pa ni izključeno, da imajo tudi druge ponudbe, predložene v okviru postopka oddaje javnega naročila, eno od nepravilnosti, ki upravičujejo izključitev ponudbe izbranega ponudnika in ponudnika, ki izpodbija odločitev naročnika o oddaji naročila, kar lahko vodi do tega, da mora naročnik začeti nov postopek.

               29

               Število udeleženih v zadevnem postopku oddaje javnega naročila in število tistih udeleženih, ki so vložili tožbo, in razhajanje v njihovih tožbenih razlogih za uporabo načela, ki izhaja iz sodne prakse na podlagi sodbe Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), niso upoštevni.

               30

               Glede na navedene preudarke je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(1), tretji pododstavek, in (3) Direktive 89/665 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se glavna tožba, ki jo je vložil ponudnik, ki ima interes za pridobitev določenega javnega naročila in ki mu je nastala škoda ali bi mu lahko nastala škoda z domnevno kršitvijo zakonodaje Unije na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov o izvajanju te zakonodaje, in se nanaša na izključitev drugega ponudnika, razglasi za nedopustno ob uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, ki določajo prednostno preučitev nasprotne tožbe, ki jo je vložil drugi ponudnik.

         Drugo vprašanje

      Prvi del

               31

               S prvim delom drugega vprašanja predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 267 PDEU razlagati tako, da nasprotuje določbi nacionalnega prava, če se slednja razlaga tako, da mora senat sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, v primeru vprašanja o razlagi ali veljavnosti prava Unije, če se ne strinja z usmeritvijo iz odločitve, sprejete na občni seji tega sodišča, to vprašanje predložiti tej občni seji in torej ne more predložiti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču.

               32

               Sodišče je že večkrat razsodilo, da imajo nacionalna sodišča najširšo diskrecijsko pravico, da predložijo Sodišču vprašanje o razlagi upoštevnih določb prava Unije (glej v tem smislu sodbo Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, točka 3), ta pravica pa se v primeru sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, spremeni v obveznost, z izjemami, priznanimi v sodni praksi Sodišča (glej sodbo Cilfit in drugi, 283/81, EU:C:1982:335, točka 21 in izrek). Pravilo nacionalnega prava ne more preprečiti, da nacionalno sodišče to pravico po potrebi uporabi (glej v tem smislu sodbe Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, točka 4; Melki in Abdeli, C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 42, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, točka 27) ali da to obveznost izpolni.

               33

               Ta pravica in ta obveznost sta namreč lastni sistemu sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenemu s členom 267 PDEU, in nalogam sodišča – pristojnega za uporabo prava Unije – ki so s to določbo zaupane nacionalnim sodiščem.

               34

               Zato ima nacionalno sodišče, ki odloča v neki zadevi, če meni, da se v tej zadevi postavlja vprašanje razlage ali veljavnosti prava Unije, glede na primer pravico ali obveznost predložiti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču, ne da bi bila ta pravica ali obveznost lahko ogrožena z nacionalnimi pravili, ki izhajajo iz zakonodaje ali sodne prakse.

               35

               V tej zadevi določba nacionalnega prava ne more preprečiti, da bi senat sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, ko je soočen z vprašanjem glede razlage Direktive 89/665, naslovil vprašanje za predhodno odločanje Sodišču.

               36

               Glede na vse navedene preudarke je treba na prvi del drugega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 267 PDEU razlagati tako, da nasprotuje določbi nacionalnega prava, če se ta določba razlaga tako, da mora senat sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, v primeru vprašanja o razlagi ali veljavnosti prava Unije, če se ne strinja z usmeritvijo iz odločitve, sprejete na občni seji tega sodišča, to vprašanje predložiti tej občni seji in torej ne more predložiti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču.

         Drugi in tretji del

               37

               Z drugim in tretjim delom drugega vprašanja, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 267 PDEU razlagati tako, da mora navedeno sodišče po tem, ko prejme odgovor Sodišča na vprašanje o razlagi prava Unije, ki mu ga je postavilo, ali če je že iz sodne prakse Sodišča jasno razviden odgovor na to vprašanje, sámo storiti vse potrebno za uporabo te razlage prava Unije.

               38

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je sodba, ki jo Sodišče izreče v okviru predhodnega odločanja, za nacionalno sodišče zavezujoča glede razlage ali veljavnosti zadevnih aktov institucij Unije za rešitev spora o glavni stvari (glej sodbo Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, točka 29 in navedena sodna praksa). Zato je nacionalno sodišče, ki je kot sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, izpolnilo svojo obveznost posredovanja vprašanja za predhodno odločanje Sodišču na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, pri rešitvi spora o glavni stvari vezano na razlago zadevnih določb, ki jo je podalo Sodišče, in mora po potrebi izključiti nacionalno sodno prakso, če meni, da ta ni skladna s pravom Unije (glej v tem smislu sodbo Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, točka 30).

               39

               Spomniti je še treba, da bi se polni učinek člena 267 PDEU lahko zmanjšal, če nacionalno sodišče ne bi moglo takoj uporabiti prava Unije v skladu z odločbo ali sodno prakso Sodišča (glej v tem smislu sodbo Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, točka 20).

               40

               Nacionalno sodišče, ki v okviru svojih pristojnosti uporablja določbe prava Unije, ima dolžnost zagotoviti polni učinek teh določb, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne bo uporabilo neskladnih določb nacionalne zakonodaje, tudi naknadnih, ne da bi mu bilo treba zahtevati ali čakati predhodno odpravo te določbe po zakonodajni poti ali kakšnem drugem ustavnem postopku (glej najprej sodbo Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, točki 21 in 24, in nazadnje sodbo A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, točka 36 in navedena sodna praksa).

               41

               Vsaka določba nacionalnega pravnega reda in vsaka zakonodajna, upravna ali sodna praksa, na podlagi katere bi bila zmanjšana učinkovitost prava Unije s tem, da bi se sodišču, pristojnemu za uporabo tega prava, odrekla možnost, da ob tej uporabi stori vse potrebno, da se ne uporabijo določbe nacionalne zakonodaje, ki bi lahko ovirale polni učinek predpisov Unije, namreč ne bi bila skladna z zahtevami, ki so neločljivo povezane z naravo prava Unije (glej sodbi Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, točka 22, in A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, točka 37 in navedena sodna praksa).

               42

               Glede na vse navedene preudarke je treba na drugi in tretji del drugega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 267 PDEU razlagati tako, da mora senat sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, potem ko prejme odgovor Sodišča na vprašanje o razlagi prava Unije, ki mu ga je postavilo, ali če je že iz sodne prakse Sodišča jasno razviden odgovor na to vprašanje, sam storiti vse potrebno za uporabo te razlage prava Unije.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 1(1), tretji pododstavek, in (3) Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se glavna tožba, ki jo je vložil ponudnik, ki ima interes za pridobitev določenega javnega naročila in ki mu je nastala škoda ali bi mu lahko nastala škoda z domnevno kršitvijo zakonodaje Unije na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov o izvajanju te zakonodaje, in se nanaša na izključitev drugega ponudnika, razglasi za nedopustno ob uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, ki določajo prednostno preučitev nasprotne tožbe, ki jo je vložil drugi ponudnik.

                           2.

                           Člen 267 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje določbi nacionalnega prava, če se ta določba razlaga tako, da mora senat sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, v primeru vprašanja o razlagi ali veljavnosti prava Unije, če se ne strinja z usmeritvijo iz odločitve, sprejete na občni seji tega sodišča, to vprašanje predložiti tej občni seji in torej ne more predložiti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču.

                           3.

                           Člen 267 PDEU je treba razlagati tako, da mora senat sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, po tem, ko prejme odgovor Sodišča Evropske unije na vprašanje o razlagi prava Unije, ki mu ga je postavilo, ali če je že iz sodne prakse Sodišča Evropske unije jasno razviden odgovor na to vprašanje, sam storiti vse potrebno za uporabo te razlage prava Unije.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 16. marca 1971. # Acciaieria e ferriera di Roma (Feram) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 70-69.


Sodba Sodišča z dne 25. julija 1991. # Aragonesa de Publicidad Exterior SA in Publivía SAE proti Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Superior de Justicia de Cataluña - Španija. # Prost pretok blaga. # Združeni zadevi C-1/90 in C-176/90.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 19. marca 2010. # Mirto Corporación Empresarial, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti Mirtillino - Prejšnja besedna znamka Skupnosti MIRTO - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b), Uredbe (ES) št. 40/94 (prej člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-427/07.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 19. marca 2010 – Mirto Corporación Empresarial proti UUNT – Maglificio Barbara
            (Mirtillino)
      (Zadeva T-427/07)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti Mirtillino – Prejšnja besedna znamka Skupnosti MIRTO – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zamenjave s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 40 do 42 in 81.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 29. avgusta 2007 (zadeva R 875/2006-2) glede postopka z ugovorom
                  med Creaciones Mirto SA in Maglificio Barbara Srl.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Maglificio Barbara Srl

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka Mirtillino za proizvode iz razredov 3, 18 in 25 –prijava št. 3252467

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Creaciones Mirto, SA; prijaviteljica po prenosu znamk, ki so navajane v postopku z ugovorom

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               besedna znamka MIRTO (znamka Skupnosti št. 1653351) za proizvode iz razredov 3, 18 in 25 in številne druge nacionalne besedne
                  in figurativne znamke MIRTO

               Odločba oddelka za ugovore:

               delna ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe in zavrnitev ugovora

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Mirto Corporación Empresarial, SL se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 26. junija 2014. # Fundação Calouste Gulbenkian proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-541/11.

text:
      SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti senat)
   z dne 26. junija 2014 (
         *1
      )
   „Znamka Skupnosti — Postopek z ugovorom — Prijava besedne znamke Skupnosti GULBENKIAN — Znana nacionalna znamka, trgovsko ime in prejšnji nacionalni logotipi Fundação Calouste Gulbenkian — Relativni razlogi za zavrnitev — Dokaz obstoja prejšnjih pravic — Člen 8(1)(b), (4) in (5) Uredbe (ES) 207/2009 — Člen 90(a) Poslovnika“
   V zadevi T‑541/11,

      Fundação Calouste Gulbenkian, s sedežem v Lizboni (Portugalska), ki jo zastopajo G. Marín Raigal, P. López Ronda in G. Macias Bonilla, odvetniki,
   tožeča stranka,
   proti

      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa V. Melgar, zastopnica,
   tožena stranka,
   druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe pri UUNT, intervenient pred Splošnim sodiščem, je bil

      Micael Gulbenkian, stanujoč v Oeirasu (Portugalska), ki ga zastopata J. Pimenta in A. Sebastião, odvetnika,
   katere predmet je tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 15. julija 2011 (zadeva R 1436/2010‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom med Fundação Calouste Gulbenkian in Micaelom Gulbenkianom,
   SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),
   v sestavi S. Frimodt Nielsen (poročevalec), predsednik, F. Dehousse in A. M. Collins, sodnika,
   sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
   na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 10. oktobra 2011,
   na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT v sodno tajništvo Splošnega sodišča vložil 23. februarja 2012,
   na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenient v sodno tajništvo Splošnega sodišča vložil 16. februarja 2012,
   na podlagi replike, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 26. junija 2012,
   na podlagi odločbe z dne 20. avgusta 2012, s katero je bila intervenientu na njegovo prošnjo na obravnavi dovoljena uporaba portugalščine,
   na podlagi pisnih stališč, ki jih je tožeča stranka v sodno tajništvo Splošnega sodišča vložila dne 25. aprila, 27. junija in 26. avgusta 2013,
   na podlagi pisnih stališč, ki jih je UNNT v sodno tajništvo Splošnega sodišča vložil dne 27. maja in 2. oktobra 2013,
   na podlagi pisnih vprašanj, ki jih je tožeči stranki postavilo Splošno sodišče,
   na podlagi stališč, ki jih je tožeča stranka v sodno tajništvo Splošnega sodišča vložila 10. januarja 2014,
   na podlagi obravnave z dne 13. februarja 2014, na katero intervenient, ki je bil pravilno povabljen, ni prišel,
   izreka naslednjo

      Sodbo (
         1
      )
   […] (ni prevedeno)

      Predlogi strank

            20

            Ob upoštevanju odgovorov tožeče stranke na pisna vprašanja Splošnega sodišča in njena pojasnila, predstavljena na obravnavi, s katerimi se je Splošno sodišče seznanilo, tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                     —

                     izpodbijano odločbo spremeni tako, da njenemu ugovoru v celoti ugodi;

                     —

                     podredno, izpodbijano odločbo razveljavi v delu, v katerem pritožbeni senat njenemu ugovoru ni ugodil;

                     —

                     UNNT in intervenientu naloži plačilo stroškov tega postopka, postopkov z ugovorom in pritožbe pred UNNT.

            21

            UUNT in intervenient Splošnemu sodišču predlagata, naj:

                     —

                     tožbo zavrne;

                     —

                     tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

               […] (ni prevedeno)

      Stroški

            48

            V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka s svojimi predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenienta naloži plačilo stroškov.

            49

            Če stranka Splošnemu sodišču povzroči stroške, ki bi se jim bilo mogoče izogniti, ji lahko Splošno sodišče v skladu s členom 90(a) Poslovnika Splošnega sodišča naloži, naj jih povrne.

            50

            V skladu s to določbo je treba intervenientu naložiti povračilo stroškov za tolmačenje, ki so nastali zaradi njegove prošnje, da se na obravnavi uporablja portugalščina, na kateri pa ni bil navzoč. Stroški, ki so dejansko nastali Sodišču Evropske unije in ki obsegajo plačilo, dnevnice, potne stroške in stroške za nastanitev zunanjega tolmača, ki ga je določilo Splošno sodišče, znašajo 1807,48 EUR.

            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
            razsodilo:

                        1.

                        Tožba se zavrne.

                        2.

                        Družbi Fundação Calouste Gulbenkian se naloži plačilo stroškov.

                        3.

                        Micaelu Gulbenkianu se naloži, da mora v skladu s členom 90(a) Poslovnika Splošnega sodišča Sodišču Evropske unije povrniti znesek v višini 1807,48 EUR.

                        Frimodt Nielsen

                        Dehousse

                        Collins

                  Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. junija 2014.
                  Podpisi

         (
         *1
      )	Jezik postopka: angleščina.
   (
         1
      )	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 23. oktobra 2015.#Vimeo LLC proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Zadeva T-96/14.


Sodba Sodišča z dne 19. maja 1992. # Dr. Sophie Redmond Stichting proti Hendrikus Bartol in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Kantonrecht Groningen - Nizozemska. # Zadeva C-29/91.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 12. decembra 2002. # eCopy, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Beseda ECOPY. # Zadeva T-247/01.


Sodba Sodišča z dne 9. marca 1977. # Société anonyme Générale sucrière in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti in drugi. # Združene zadeve 41, 43 in 44-73.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti razširjeni senat) z dne 14. julija 1995. # Koyo Seiko Co. Ltd proti Svetu Evropske unije. # Zadeva T-166/94.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 2. maja 1996. # Faaborg-Gelting Linien A/S proti Finanzamt Flensburg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe - DDV. # Zadeva C-231/94.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 7. marca 1989. # Heinz Schumacher proti Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hessisches Finanzgericht - Nemčija. # Zadeva 215/87.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. maja 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Dopustnost. # Zadeva C-159/99.