Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. maja 1996. # The Queen proti Commissioners of Customs & Excise, ex parte Faroe Seafood Co. Ltd, Føroya Fiskasøla L/F (C-153/94) in Commissioners of Customs & Excise, ex parte John Smith in Celia Smith opérant sous la raison sociale Arthur Smith (C-204/94). # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Združeni zadevi C-153/94 in C-204/94.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 11. marca 2008. # Philippe Guigard proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Nepogodbena odgovornost - Nepodaljšanje pogodbe o zaposlitvi, ki jo financira ERS - Neobstoj protipravnega ravnanja Komisije - Pristojnost Sodišča prve stopnje. # Zadeva T-301/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 11. marca 2008 – Guigard proti Komisiji
      (Zadeva T-301/05)
      „Nepogodbena odgovornost – Nepodaljšanje pogodbe o zaposlitvi, ki jo financira ERS – Neobstoj protipravnega ravnanja Komisije – Pristojnost Sodišča prve stopnje“
      1.                     Postopek – Odškodninska tožba (členi 225 ES, 235 ES, 238 ES in 240 ES) (Glej točke od 33 do 40.)
      2.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Škoda – Vzročna zveza – Neizpolnitev enega od pogojev (člen 288, drugi odstavek,
            ES) (Glej točki 43 in 44.)
      3.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Dovolj resna kršitev prava Skupnosti (člen 288 ES) (Glej točki 55 in 56.)
      4.                     Nepogodbena odgovornost – Protipravno ravnanje institucij (člen 288 ES) (Glej točke od 55 do 80 in od 82 do 86.)
      Predmet

               Odškodninska tožba za povrnitev škode, ki naj bi jo utrpela tožeča stranka zaradi domnevno napačnega ravnanja Komisije zaradi
                  nepodaljšanja njene pogodbe o zaposlitvi, ki je bila sklenjena v okviru tehničnega sodelovanja med Skupnostjo in Republiko
                  Niger, ki ga financira Evropski razvojni sklad (ERS).

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	P. Guigardu se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. julija 1980. # Andrew M. Moat proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 103/79.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 21. januarja 2010.#MG Probud Gdynia sp. z o.o.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku - Poljska.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah - Uredba (ES) št. 1346/2000 - Postopki zaradi insolventnosti - Zavrnitev, s strani države članice, priznanja odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti, ki jo je sprejelo pristojno sodišče druge države članice, in odločb v zvezi z vodenjem in končanjem tega postopka v primeru insolventnosti.#Zadeva C-444/07.

text:
      Zadeva C-444/07
      Postopek zaradi insolventnosti
      zoper
      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku)
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Postopki v primeru insolventnosti – Zavrnitev, s strani države članice, priznanja odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti, ki jo je sprejelo pristojno
         sodišče druge države članice, in odločb v zvezi z vodenjem in končanjem tega postopka v primeru insolventnosti“

      Povzetek sodbe
      Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki v primeru insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Priznanje postopka
            v primeru insolventnosti, ki ga je uvedlo sodišče države članice – Odločba o uvedbi postopka v primeru insolventnosti
      (Uredba Sveta št. 1346/2000, členi 3, 4, 5, 10, 16, 17, 25 in 26)
      Uredbo št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da morajo po uvedbi postopka v primeru
         insolventnosti v državi članici, v kateri ima podjetje glavni sedež, pristojni organi druge države članice, v kateri to podjetje
         prek podružnice izvaja gradbena dela in v kateri ni bil uveden noben sekundarni postopek v primeru insolventnosti, priznati
         in izvršiti vse odločbe v zvezi s tem glavnim postopkom v primeru insolventnosti ob upoštevanju razlogov za zavrnitev, navedenih
         v členih 25(3) in 26 te uredbe, in torej ne smejo na podlagi predpisov te druge države članice odrediti izvršilnih ukrepov
         na premoženju insolventnega dolžnika, ki ga ima ta na ozemlju navedene druge države članice, kadar tega ne dovoljujejo predpisi
         države, v kateri je bil uveden postopek in kadar niso izpolnjeni pogoji za uporabo členov 5 in 10 navedene uredbe.

      Ob upoštevanju navedenega in ker mora biti vsak glavni postopek v primeru insolventnosti univerzalen, vključuje namreč postopek
         v primeru insolventnosti, ki je bil uveden v državi članici, vsa sredstva dolžnika, vključno s tistimi, ki so v drugi državi
         članici, pravo države članice, v kateri je bil postopek uveden, pa ne ureja samo uvedbe postopka v primeru insolventnosti,
         ampak tudi njegovo vodenje in končanje. Zato to pravo ureja, kakšna je usoda premoženja, ki je v drugih državah članicah,
         in kakšne učinke ima postopek v primeru insolventnosti na ukrepe, katerih predmet je lahko to premoženje.

      (Glej točke 43, 46, 47 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 21. januarja 2010(*)

      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Postopki zaradi insolventnosti – Zavrnitev, s strani države članice, priznanja odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti, ki jo je sprejelo pristojno
         sodišče druge države članice, in odločb v zvezi z vodenjem in končanjem tega postopka v primeru insolventnosti“

      V zadevi C-444/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ
         w Gdańsku (Poljska) z odločbo z dne 27. junija 2007, ki je prispela na Sodišče 27. septembra 2007, v postopku v primeru insolventnosti
         zoper

      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata v funkciji predsednika prvega senata, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič in J.‑J.
         Kasel (poročevalec), sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: K. Malaček, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. junija 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za MG Probud Gdynia sp. z o.o. A. Studziński, radca prawny, in M. Żytny, aplikant radcowski trzeciego roku,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, C. Herma in A. Witczak‑Słoczyńska, zastopniki,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Evropsko komisijo S. Petrova in K. Mojzesowicz, zastopnici,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago nekaterih določb Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000
         o postopkih v primeru insolventnosti (UL L 160, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 603/2005 z dne
         12. aprila 2005 (UL L 100, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).

      2        Ta predlog je bil vložen med postopkom, ki ga je sprožil poljski stečajni upravitelj družbe MG Probud Gdynia sp. z o.o. (v
         nadaljevanju: MG Probud), v okviru katerega je zahteval, naj se v stečajno maso vrne premoženje te družbe, ki je bilo zarubljeno
         v Nemčiji.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 3 Uredbe, naslovljen Mednarodna pristojnost, določa:

      „1.   Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru
         insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnik[ov]ih glavnih
         interesov registrirani sedež.

      2.     Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo
         postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države
         članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice.

      […]“
      4        Člen 4 Uredbe, naslovljen Pravo, ki se uporablja, določa:

      „1.    Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države
         članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘.

      2.     Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
      (a)   zoper katere dolžnike je mogoče uvesti postopke v primeru insolventnosti;
      (b)   premoženje, ki je sestavni del mase, in obravnavanje premoženja, ki ga je dolžnik pridobil ali ki je bilo nanj preneseno po
         uvedbi postopkov v primeru insolventnosti;

      (c)   ustrezna pooblastila dolžnika in upravitelja;
      […]
      (f)   posledice postopkov v primeru insolventnosti na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki, razen na pravde v teku;
      […]“
      5        V skladu s členom 5(1) Uredbe „[u]vedba postopkov v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnikov ali
         tretjih oseb glede dolžnikovih opredmetenih ali neopredmetenih sredstev, premičnin ali nepremičnin […], ki se ob uvedbi postopkov
         v primeru insolventnosti nahajajo na ozemlju druge države članice“.

      6        Člen 10 Uredbe določa:

      „Posledice postopkov v primeru insolventnosti na pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja ureja izključno pravo države članice,
         ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi.“

      7        V poglavju II Uredbe, naslovljenem Priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, člen 16(1) določa:

      „Vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3, se
         prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki.

      […]“
      8        Člen 17 Uredbe, naslovljen Posledice priznanja, določa:

      „1.   Odločba o uvedbi postopkov iz člena 3(1) ima, brez nadaljnjih formalnosti, enake posledice v katerikoli drugi državi članici,
         kakor jih ima po tem pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki, če ta uredba ne določa drugače in dokler v drugi državi
         članici niso uvedeni nobeni postopki, navedeni v členu 3(2).

      […]“
      9        Člen 18 Uredbe, naslovljen Pooblastila upravitelja, določa:

      „1.   Upravitelj, ki ga je imenovalo sodišče, pristojno po členu 3(1), lahko v drugi državi članici izvršuje vsa pooblastila, ki
         mu pripadajo po pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki, kolikor v navedeni državi članici niso bili uvedeni drugi
         postopki v primeru insolventnosti ali ni bil sprejet noben nasproten zaščitni ukrep na podlagi zahtevka za uvedbo postopkov
         v primeru insolventnosti. Zlasti lahko odstrani dolžnikovo premoženje z ozemlja države članice, na katerem se nahaja, s pridržkom
         členov 5 in 7.

      […]“
      10      Člen 25 Uredbe določa:

      „1.   Odločbe sodišča, katerega odločba o uvedbi postopkov se prizna v skladu s členom 16, ki zadevajo vodenje in končanje postopkov
         v primeru insolventnosti, in poravnave, ki jih je odobrilo navedeno sodišče, se prav tako priznajo brez kakršnih koli nadaljnjih
         formalnosti. Take odločbe se izvršijo v skladu s členi 31 do 51, razen s členom 34(2) [Konvencije z dne 27. septembra 1968
         o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32)],
         kakor je bila spremenjena s Konvencijo o pristopu k tej konvenciji [(v nadaljevanju: Bruseljska konvencija)].

      Prvi pododstavek prav tako velja za odločbe, ki so neposredno sprejete na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so
         z njimi tesno povezane, četudi jih je sprejelo drugo sodišče.

      Prvi pododstavek prav tako velja za odločbe o varovalnih ukrepih, sprejete po vložitvi zahtevka za uvedbo postopkov v primeru
         insolventnosti.

      2.     Priznavanje in izvršitev drugih odločb, ki niso navedene v odstavku 1, ureja konvencija iz odstavka 1, pod pogojem, da se
         navedena konvencija uporablja.

      3.     Države članice niso zavezane priznati ali izvršiti odločbe iz odstavka 1, ki bi lahko vodila do omejevanja osebne svobode
         ali poštne tajnosti.“

      11      Člen 26 Uredbe določa, da „[v]saka država članica lahko zavrne priznanje postopkov v primeru insolventnosti, ki so bili uvedeni
         v drugi državi članici, ali izvršitev odločbe, sprejete v okviru takih postopkov, kadar bi bile posledice takega priznanja
         ali izvršitve očitno v nasprotju z javnim redom navedene države, zlasti z njenimi temeljnimi načeli ali ustavnimi pravicami
         in svoboščinami posameznikov.“

       Nacionalna ureditev
      12      Na Poljskem so postopki v primeru insolventnosti urejeni z zakonom o insolventnosti in sanaciji (Prawo upadłościowe i naprawcze)
         z dne 28. februarja 2003 (Dz. U. 2003, št. 60, naslov 535), kakor je bil spremenjen.

      13      V skladu s členom 146(1) in (2) navedenega zakona se mora izvršilni postopek, sodni ali upravni, ki je bil uveden zoper dolžnika
         pred razglasitvijo insolventnosti, po samem zakonu ustaviti na dan razglasitve insolventnosti, nerazdeljeni zneski iz izvršilnega
         postopka pa se morajo prenesti v stečajno maso.

      14      V skladu s členom 146(3) isti določbi veljata, kadar je bila v okviru postopka zavarovanja sprejeta odredba zoper dolžnikovo
         premoženje.

      15      V skladu s členom 146(4) po uvedbi postopka v primeru insolventnosti zoper dolžnika ni več mogoče začeti izvršilnih postopkov
         na premoženju iz stečajne mase.

       Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      16      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku z odločbo z dne 9. junija 2005 razglasilo
         uvedbo postopka v primeru insolventnosti zoper MG Probud, podjetje iz gradbenega sektorja s sedežem na Poljskem, ki je v okviru
         dejavnosti podružnice izvajalo gradbena dela v Nemčiji.

      17      Na predlog Hauptzollamt Saarbrücken (carinski urad v Saarbrücknu) (Nemčija) je Amtsgericht Saarbrücken z odločbo z dne 11. junija
         2005 odredilo rubež sredstev na bančnem računu navedenega podjetja v višini 50.683,08 EUR in preventivni rubež več terjatev,
         ki jih je imelo zoper nemške sopogodbenice. Ti ukrepi so bili posledica postopka, ki ga je proti direktorju nemške podružnice
         družbe MG Probud uvedel Hauptzollamt Saarbrücken zaradi suma kršitve zakonodaje o napotenih delavcih, saj več poljskim delavcem
         niso bile izplačane plače in socialni prispevki.

      18      Landgericht Saarbrücken je s sklepom z dne 4. avgusta 2005 zavrnilo pritožbo, vloženo zoper to odločbo. To sodišče je v obrazložitvi
         med drugim navedlo, da je zaradi uvedbe postopka v primeru insolventnosti na Poljskem obstajala nevarnost, da bodo odgovorne
         osebe družbe MG Probud hitro unovčile iztožljive terjatve in ustrezne zneske prenesle na Poljsko, da bi nemškim organom preprečile
         dostop do teh sredstev. Landgericht Saarbrücken je menilo, da uvedba tega postopka v primeru insolventnosti zoper premoženje
         družbe MG Probud ne ovira rubeža, izvršenega v Nemčiji. To sodišče namreč meni, da morajo biti nacionalni postopki v primeru
         insolventnosti, uvedeni v drugih državah članicah, v Nemčiji priznani, če izpolnjujejo pogoje iz člena 1(1) Uredbe in so navedeni
         na seznamu iz Priloge A k tej uredbi. Iz kopije odločbe, priložene k pritožbi, pa naj ne bi bilo razvidno, ali gre dejansko
         za postopek v primeru insolventnosti, uveden na Poljskem, ki ga je na podlagi te priloge treba priznati v Nemčiji.

      19      V okviru postopka v primeru insolventnosti se Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku sprašuje o zakonitosti rubežev, ki so jih
         izvršili nemški organi, saj naj poljsko pravo – ki se zato, ker je država, v kateri je bil uveden ta postopek, Republika Poljska,
         uporablja za postopek v primeru insolventnosti – ne bi dopuščalo takih rubežev po uvedbi postopka v primeru insolventnosti
         podjetja.

      20      V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1.   Ali so ob upoštevanju členov 3, 4, 16, 17 in 25 Uredbe […] – in sicer glede na pravila o mednarodni pristojnosti sodišča države,
         v kateri so bili uvedeni postopki glede na pravo, ki se uporabi za te postopke, ter glede na pogoje za priznanje in posledice
         priznanja postopkov v primeru insolventnosti, kadar niso izpolnjeni pogoji za uporabo členov 5 in 10 te uredbe – upravni organi
         države članice upravičeni zarubiti sredstva na bančnem računu gospodarskega subjekta, potem ko je bil v drugi državi članici
         uveden postopek v primeru insolventnosti glede tega premoženja (izvršitev tako imenovanega preventivnega rubeža premoženja),
         in tako ravnati v nasprotju z nacionalnim pravom države, v kateri so bili uvedeni postopki (člen 4 Uredbe […])?

      2.     Ali lahko glede na člen 25 Uredbe […] organi države članice, v kateri niso bili uvedeni sekundarni postopki v primeru insolventnosti
         in ki mora na podlagi člena 16 te uredbe priznati postopke v primeru insolventnosti, na podlagi nacionalne zakonodaje zavrnejo
         priznanje odločb države – v kateri so bili uvedeni postopki – sprejetih v zvezi z vodenjem in končanjem postopkov v primeru
         insolventnosti v skladu s členi od 31 do 51 Bruseljske konvencije […]?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      21      Z vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali lahko v položaju, kakršen je ta
         v glavni stvari, po uvedbi glavnega postopka v primeru insolventnosti v eni državi članici pristojni organi druge države članice
         skladno s svojimi predpisi, prvič, odredijo rubež premoženja insolventnega dolžnika, ki ga ima ta na ozemlju te države članice,
         in, drugič, zavrnejo priznanje oziroma v tem primeru izvršitev odločb, sprejetih v zvezi z vodenjem in končanjem postopka
         v primeru insolventnosti, uvedenega v prvi državi članici.

      22      Da bi odgovorili na ti vprašanji, je treba najprej opozoriti, da člen 3 Uredbe predpisuje dve vrsti postopkov v primeru insolventnosti.
         Postopek v primeru insolventnosti, ki ga v skladu z odstavkom 1 tega člena uvede pristojno sodišče države članice, na katere
         ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, imenovan „glavni postopek“, ima univerzalne učinke, ker se uporablja za
         dolžnikovo premoženje, ki ga ima ta v vseh državah članicah, v katerih se uporablja Uredba. Če lahko pristojno sodišče države
         članice, v kateri ima dolžnik poslovalnico, pozneje v skladu z odstavkom 2 omenjenega člena uvede postopek, ima ta postopek,
         imenovan „sekundarni postopek“, učinke samo na dolžnikovo premoženje, ki je v tej državi (glej sodbo z dne 2. maja 2006 v
         zadevi Eurofood IFSC, C-341/04, ZOdl., str. I-3813, točka 28).

      23      Univerzalnost glavnega postopka v primeru insolventnosti vpliva tudi na pooblastila upravitelja, saj lahko v skladu s členom
         18(1) Uredbe upravitelj, ki ga je imenovalo sodišče, pristojno po členu 3(1) Uredbe, v drugi državi članici izvršuje vsa pooblastila,
         če v navedeni državi članici niso bili uvedeni drugi postopki v primeru insolventnosti.

      24      Iz tega sledi, da lahko samo uvedba sekundarnega postopka v primeru insolventnosti omeji univerzalne učinke glavnega postopka
         v primeru insolventnosti.

      25      Poleg tega je v skladu s členom 4(1) Uredbe od določitve pristojnega sodišča odvisna določitev prava, ki se uporablja. Tako
         glede glavnega postopka v primeru insolventnosti kot tudi glede sekundarnega postopka v primeru insolventnosti je namreč pravo,
         ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni
         postopki, oziroma „države, v kateri so bili uvedeni postopki“. Tako člen 4(2) Uredbe primeroma našteva nekatere elemente postopka,
         ki jih ureja pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, med katerimi so med drugim: pod točko (b) premoženje, ki je
         sestavni del mase, pod točko (c) ustrezna pooblastila dolžnika in upravitelja in pod točko (f) posledice postopkov v primeru
         insolventnosti na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki.

      26      Poleg tega je iz členov 16(1) in 17(1) Uredbe, branih skupaj, razvidno, da se odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti
         iz ene države članice prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni
         postopki, in da ima, brez nadaljnjih formalnosti, enake posledice v kateri koli drugi državi članici, kakor jih ima po pravu
         države, v kateri so bili uvedeni postopki. V skladu s členom 25 Uredbe se poleg odločbe o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti
         prav tako samodejno priznajo tudi vse druge odločbe.

      27      Kot je razvidno iz uvodne izjave 22 Uredbe, temelji prednostno pravilo iz njenega člena 16(1), in sicer da se v državi članici
         uvedeni postopki v primeru insolventnosti priznajo v vseh državah članicah od takrat, ko začnejo učinkovati v državi, v kateri
         so bili uvedeni postopki, na načelu vzajemnega zaupanja (zgoraj navedena sodba Eurofood IFSC, točka 39).

      28      To vzajemno zaupanje je namreč poleg vzpostavitve zavezujoče ureditve pristojnosti, ki jo morajo spoštovati vsa sodišča, za
         katera velja Uredba, omogočilo tudi odpoved držav članic svojim notranjim predpisom o priznavanju in izvrševanju v korist
         poenostavljenega mehanizma priznavanja in izvršitve odločb, sprejetih v okviru postopkov v primeru insolventnosti (zgoraj
         navedena sodba Eurofood IFSC, točka 40, ter po analogiji, v zvezi z Bruseljsko konvencijo, sodbi z dne 9. decembra 2003 v
         zadevi Gasser, C‑116/02, Recueil, str. I‑14693, točka 72, in z dne 27. aprila 2004 v zadevi Turner, C‑159/02, Recueil, str.
         I‑3565, točka 24).

      29      Sodišče je v zvezi s tem pojasnilo, da je za navedeno načelo vzajemnega zaupanja značilno, da sodišče države članice, ki prejme
         predlog za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti, preveri svojo pristojnost glede na člen 3(1) Uredbe, to pomeni,
         da preizkusi, ali je središče dolžnikovih glavnih interesov v tej državi članici. Po drugi strani sodišča iz drugih držav
         članic priznajo odločbo, s katero je bil uveden glavni postopek v primeru insolventnosti, ne da bi imela možnost pregledati
         presojo prvega sodišča o svoji pristojnosti (zgoraj navedena sodba Eurofood IFSC, točki 41 in 42).

      30      Glede izvršitve odločb, sprejetih v zvezi s postopkom v primeru insolventnosti, je treba opozoriti, da Uredba ne vsebuje posebnih
         pravil, ampak s členom 25(1) napotuje na ureditev za potrditev izvršljivosti, ki je določena s členi od 31 do 51 Bruseljske
         konvencije, pri tem pa izključi razloge za zavrnitev, predvidene s to konvencijo, in jih nadomesti z lastnimi razlogi za zavrnitev.

      31      Tako v skladu z uvodno izjavo 22 Uredbe – v kateri je navedeno, da je treba razloge za zavrnitev kolikor je mogoče zmanjšati
         – obstajata samo dva razloga za zavrnitev.

      32      Prvič, na podlagi člena 25(3) Uredbe države članice niso zavezane priznati ali izvršiti odločbe, sprejete v zvezi z vodenjem
         in končanjem postopka v primeru insolventnosti, ki bi lahko vodila do omejevanja osebne svobode ali poštne tajnosti.

      33      Drugič, na podlagi člena 26 Uredbe lahko vsaka država članica zavrne priznanje postopkov v primeru insolventnosti, ki so bili
         uvedeni v drugi državi članici, ali izvršitev odločbe, sprejete v okviru takih postopkov, kadar bi bile posledice takega priznanja
         ali izvršitve očitno v nasprotju z javnim redom navedene države, zlasti z njenimi temeljnimi načeli ali ustavnimi pravicami
         in svoboščinami posameznikov.

      34      V zvezi z drugim razlogom za zavrnitev je Sodišče v okviru Bruseljske konvencije že pojasnilo, da se lahko določilo o javnem
         redu iz člena 27, točka 1, te konvencije – ker pomeni oviro za uresničitev enega od njenih osnovnih ciljev, to je zagotovitev
         prostega pretoka sodnih odločb – uporablja le v izjemnih primerih (sodba z dne 28. marca 2000 v zadevi Krombach, C‑7/98, Recueil,
         str. I‑1935, točki 19 in 21, in zgoraj navedena sodba Eurofood IFSC, točka 62). Sodno prakso v zvezi s členom 27, točka 1,
         te konvencije pa je mogoče uporabiti tudi za razlago člena 26 Uredbe (zgoraj navedena sodba Eurofood IFSC, točka 64).

      35      O vprašanjih predložitvenega sodišča je treba odločati ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev.

      36      V tej zadevi ni sporno, da je sedež družbe MG Probud na Poljskem in da je poljsko sodišče 9. junija 2005 sprejelo odločbo,
         s katero je razglasilo njeno insolventnost.

      37      Iz člena 3(1) Uredbe je razvidno, da je v primeru gospodarskih družb središče dolžnikovih glavnih interesov registrirani sedež.
         V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da se preprosta domneva, ki jo je postavil zakonodajalec Skupnosti, da je središče glavnih
         interesov družbe dolžnice registrirani sedež te družbe, lahko ovrže le, če je na podlagi dejstev, ki so objektivna in jih
         tretje osebe lahko preverijo, mogoče ugotoviti resnično stanje, ki je drugačno od tistega, ki ga odraža lokacija omenjenega
         registriranega sedeža (zgoraj navedena sodba Eurofood IFSC, točka 34). Tako bi lahko bilo zlasti v primeru družbe, ki na ozemlju
         države članice, v kateri ima sedež, ne bi opravljala nobene dejavnosti. Nasprotno pa, kadar družba opravlja dejavnost na ozemlju
         države članice, v kateri ima sedež, samo dejstvo, da matična družba, ustanovljena v drugi državi članici, nadzoruje ali lahko
         nadzoruje njene poslovne odločitve, ne zadostuje, da bi se ovrgla domneva, ki je postavljena v Uredbi (zgoraj navedena sodba
         Eurofood IFSC, točka 37).

      38      Ker pa iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, ni razvidno nič, kar bi lahko ovrglo domnevo iz člena 3(1) Uredbe, se zdi, da
         je središče glavnih interesov družbe MG Probud na Poljskem.

      39      V skladu z besedilom člena 1(1) Uredbe morajo postopki v primeru insolventnosti, za katere velja ta uredba, imeti določene
         značilnosti. Tak postopek mora biti postopek zaradi insolventnosti dolžnika, ki povzroči vsaj delni odvzem njegovega premoženja
         in imenovanje upravitelja. Navedeni postopki so našteti v Prilogi A k Uredbi, seznam upraviteljev pa je v Prilogi C k tej
         uredbi (zgoraj navedena sodba Eurofood IFSC, točki 46 in 47).

      40      Ker je postopek v primeru insolventnosti, ki je bil uveden zoper družbo MG Probud, na seznamu Priloge A k Uredbi, iz uporabe
         člena 3 te uredbe izhaja, da so poljska sodišča pristojna za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti in za sprejetje
         vseh odločb v zvezi z njegovim vodenjem in končanjem. Poleg tega iz uporabe člena 4 navedene uredbe izhaja, da se za navedeni
         postopek v primeru insolventnosti in njegove učinke uporablja poljsko pravo.

      41      Poleg tega lahko v skladu s členom 18 Uredbe upravitelj, ki ga pod pogojem, da je na seznamu Priloge C k Uredbi, določi poljsko
         sodišče, na ozemlju druge države članice izvršuje vsa pooblastila, ki mu pripadajo po poljskem pravu, zlasti pa lahko odstrani
         dolžnikovo premoženje z ozemlja države članice, na katerem ga dolžnik ima.

      42      Kot je opozorilo več zainteresiranih strank, ki so Sodišču predložila pisna stališča, v tem sporu ni bil uveden noben sekundarni
         postopek in v postopku v glavni stvari ni mogoče uporabiti nobene od izjem, ki so določene v členih od 5 do 15 Uredbe, in
         torej nobene od tistih, navedenih v členih 5 in 10 te uredbe, glede katerih izrecno sprašuje predložitveno sodišče.

      43      Ob upoštevanju navedenega in ker mora biti vsak glavni postopek v primeru insolventnosti univerzalen, vključuje postopek v
         primeru insolventnosti, ki je bil uveden na Poljskem, vsa sredstva družbe MG Probud, vključno s tistimi, ki so v Nemčiji,
         poljsko pravo pa ne ureja samo uvedbe postopka v primeru insolventnosti, ampak tudi njegovo vodenje in končanje. Zato to pravo
         ureja, kakšna je usoda premoženja, ki je v drugih državah članicah, in kakšne učinke ima postopek v primeru insolventnosti
         na ukrepe, katerih predmet je lahko to premoženje.

      44      Ker je s poljskim zakonom z dne 28. februarja 2003 o insolventnosti in sanaciji, kakor je bil spremenjen, po uvedbi postopka
         v primeru insolventnosti zoper dolžnika prepovedano začeti izvršilne postopke na premoženju iz stečajne mase, pristojni nemški
         organi na podlagi nemških predpisov ne morejo veljavno odrediti izvršilnih ukrepov na premoženju družbe MG Probud, ki ga ima
         ta v Nemčiji.

      45      Kot namreč izhaja iz členov 16 in 17 Uredbe, mora biti odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki je bila sprejeta
         na Poljskem, samodejno priznana v vseh drugih državah članicah brez nadaljnjih formalnosti in z enakimi posledicami, kot jih
         ima po poljskem pravu.

      46      Poleg tega, ker na podlagi nobenega podatka iz spisa, predloženega Sodišču, ni mogoče sklepati, da so podani razlogi za zavrnitev,
         navedeni v točkah 32 in 33 te sodbe, mora nemško sodišče, pred katerim teče postopek, priznati ne samo odločbo o uvedbi postopka
         v primeru insolventnosti, ki jo je sprejelo pristojno poljsko sodišče, ampak tudi vse druge odločbe v zvezi s tem postopkom,
         in torej ne more nasprotovati izvršitvi teh odločb z uporabo členov od 31 do 51 Bruseljske konvencije.

      47      Glede na vse predhodne ugotovitve je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba Uredbo, zlasti pa njene člene
         3, 4, 16, 17 in 25, razlagati tako, da morajo v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, po uvedbi postopka v primeru
         insolventnosti v eni državi članici pristojni organi druge države članice, v kateri ni bil uveden noben sekundarni postopek
         v primeru insolventnosti, priznati in izvršiti vse odločbe v zvezi s tem glavnim postopkom v primeru insolventnosti ob upoštevanju
         razlogov za zavrnitev, navedenih v členih 25(3) in 26 Uredbe, in torej ne smejo na podlagi predpisov te druge države članice
         odrediti izvršilnih ukrepov na premoženju insolventnega dolžnika, ki ga ima ta na ozemlju navedene druge države članice, kadar
         tega ne dovoljujejo predpisi države, v kateri so bili uvedeni postopki, in kadar niso izpolnjeni pogoji za uporabo členov 5
         in 10 Uredbe.

       Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Uredbo Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti, zlasti pa njene člene 3, 4, 16,
            17 in 25, je treba razlagati tako, da morajo v zadevi, kakršna je ta v glavni stvari, po uvedbi postopka v primeru insolventnosti
            v eni državi članici pristojni organi druge države članice, v kateri ni bil uveden noben sekundarni postopek v primeru insolventnosti,
            priznati in izvršiti vse odločbe v zvezi s tem glavnim postopkom v primeru insolventnosti ob upoštevanju razlogov za zavrnitev,
            navedenih v členih 25(3) in 26 te uredbe, in torej ne smejo na podlagi predpisov te druge države članice odrediti izvršilnih
            ukrepov na premoženju insolventnega dolžnika, ki ga ima ta na ozemlju navedene druge države članice, kadar tega ne dovoljujejo
            predpisi države, v kateri so bili uvedeni postopki, in kadar niso izpolnjeni pogoji za uporabo členov 5 in 10 navedene uredbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: poljščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. septembra 2000. # D. proti W. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landesgericht St. Pölten - Avstrija. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-384/98.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 1. oktobra 2009.#Gaz de France - Berliner Investissement SA proti Bundeszentralamt für Steuern.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Köln - Nemčija.#Prosti pretok kapitala - Oprostitev v državi članici, katere rezidentka je odvisna družba, zaračunavanja pri viru odtegnjenega davka od dobička, izplačanega matični družbi - Pojem ‚družba države članice‘ - ,Société par actions simplifiée‘ po francoskem pravu.#Zadeva C-247/08.

text:
      Zadeva C-247/08
      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Köln)
      „Prosti pretok kapitala – Oprostitev v državi članici, katere rezidentka je odvisna družba, zaračunavanja pri viru odtegnjenega davka od dobička, izplačanega
         matični družbi – Pojem ‚družba države članice‘ – ,Société par actions simplifiée‘ po francoskem pravu“

      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Skupni sistem obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic – Direktiva
            90/435
      (direktivi Sveta 90/435, člen 2(a) in priloga I(f), ter 2003/123)
      2.        Približevanje zakonodaj – Skupni sistem obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic – Direktiva
            90/435
      (člen 43 ES in 56 ES; Direktiva Sveta 90/435, člena 2(a) in 5(1) ter priloga I(f))
      1.        Člen 2(a) Direktive Sveta 90/435 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic v
         povezavi s točko (f) priloge k tej direktivi je treba razlagati tako, da družbe po francoskem pravu v pravni obliki ‚société
         par actions simplifiée‘, že preden je bila navedena direktiva spremenjena z Direktivo 2003/123, ni mogoče obravnavati kot
         „družbe države članice“ v smislu te direktive.

      Člen 2(a) Direktive 90/435 namreč določa, da „družba države članice“ pomeni vsako družbo, ki ima eno od oblik, naštetih v
         Prilogi k navedeni direktivi. Vendar uporaba tehnike v večini točk Priloge k Direktivi 90/435, zlasti v točki (f) Priloge
         v zvezi z družbami po francoskem pravu – ki je sestavljena iz navedbe seznam pravnih oblik, ki jih zajema ta direktiva, ne
         da bi bila določena klavzula, ki bi omogočala, da bi se navedena direktiva uporabljala za druge družbe, ustanovljene v skladu
         s pravom zadevne države članice, razen za javne ustanove in podjetja v francoskem pravu – pomeni, da so navedena poimenovanja
         izčrpno našteta.

      Poleg tega cilj Direktive 90/435 ni, da bi se ta skupni sistem uvedel za vse družbe držav članic in za vse vrste deležev.
         Glede deležev, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 90/435, je namreč naloga držav članic, da določijo, ali se je treba
         izogniti dvojnemu ekonomskemu obdavčevanju izplačanih dobičkov in koliko, in da za to enostransko ali s konvencijami, sklenjenimi
         z drugimi državami članicami, uvedejo mehanizme, ki imajo namen preprečiti ali zmanjšati to dvojno ekonomsko obdavčevanje.

      (Glej točke 30, 32, 36, 37, 44 in točko 1 izreka.)
      2.        Ne obstaja noben dejavnik, ki bi vplival na veljavnost člena 2(a) Direktive 90/435 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb
         in odvisnih družb iz različnih držav članic v povezavi s točko (f) Priloge k tej direktivi in členom 5(1) te direktive, glede
         svobode ustanavljanja ali prostega pretoka kapitala.

      Toda čeprav imajo na podlagi Direktive 90/435 države članice to obveznost le v zvezi z razdelitvijo dobička, ki ga prejmejo
         družbe, ki jih je mogoče obravnavati kot družbe v smislu te direktive, ta direktiva državam članicam ne dovoljuje, da bi dobiček,
         razdeljen družbam iz drugih držav članic, ki ne spadajo na njeno področje uporabe, obravnavale manj ugodno kot dobiček, razdeljen
         primerljivim družbam s sedežem na njenem ozemlju.

      Zato taka omejitev področja uporabe Direktive 90/435 z vnaprejšnjo izključitvijo drugih družb, ki jih je mogoče ustanoviti
         v skladu z nacionalno zakonodajo, kot je razvidno iz člena 2(a) Direktive 90/435 in točke (f) Priloge k tej direktivi, ne
         more pomeniti omejitve svobode ustanavljanja ali prostega pretoka kapitala.

      (Glej točke 59, od 61 do 63 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 1. oktobra 2009(*)

      „Prosti pretok kapitala – Oprostitev v državi članici, katere rezidentka je odvisna družba, zaračunavanja pri viru odtegnjenega davka od dobička, izplačanega
         matični družbi – Pojem ‚družba države članice‘ – ,Société par actions simplifiée‘ po francoskem pravu”

      V zadevi C‑247/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht Köln (Nemčija)
         z odločbo z dne 23. maja 2008, ki je prispela na Sodišče 9. junija 2008, v postopku

      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (poročevalec) in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. aprila 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Gaz de France – Berliner Investissement SA T. Hackemann in H. von Cölln, odvetnika, skupaj z U. Witt, Wirtschaftsprüfer,

      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za vlado Združenega kraljestva H. Walker, zastopnica, skupaj s K. Bealom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in W. Mölls, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. junija 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(a) Direktive Sveta 90/435/EGS z dne 23. julija 1990 o
         skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (UL L 225 str. 6) v povezavi s točko
         (f) Priloge k tej direktivi ter na veljavnost te določbe glede na člene 43 ES, 48 ES, 56 ES in 58 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Gaz de France – Berliner Investissement SA, družbo s sedežem v Franciji, ki je
         bila do leta 2002 ustanovljena v obliki ,société par actions simplifiée‘ (SAS[, v nadaljevanju tudi: poenostavljena delniška
         družba]), in Bundeszentralamt für Steuern (zvezni davčni urad) zaradi obdavčenja dobička, ki ga je Gaz de France Deutschland
         GmbH s sedežem v Nemčiji v davčnem letu 1999 izplačala prvonavedeni.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 2 Direktive 90/435 določa:

      „Za namene te direktive ‚družba države članice‘ pomeni vsako družbo, ki:
      (a)   ima eno od oblik, naštetih v prilogi,
      (b)   se v skladu z davčno zakonodajo države članice šteje za davčne namene za rezidenta te države in se pod pogoji sporazuma o
         izogibanju dvojnemu obdavčevanju, sklenjenem s tretjo državo, ne šteje za rezidenta za davčne namene zunaj Skupnosti;

      (c)   je poleg tega zavezanec za enega od naslednjih davkov, brez možnosti izbire ali oprostitve:
      […]
      –        impôt sur les sociétés v Franciji,
      […]
      ali kateri koli drug davek, ki lahko nadomesti zgornje davke.“
      4        Člen 5(1) Direktive 90/435 določa, da je dobiček, ki ga odvisna družba distribuira svoji matični družbi, vsaj kadar ta poseduje
         najmanj 25 % kapitala odvisne družbe, oproščen pri viru odtegnjenega davka.

      5        V točki (f) Priloge k Direktivi 90/435 z naslovom „Seznam družb iz člena 2(a)“ so naštete te družbe:

      „družbe po francoski zakonodaji: ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par actions‘, ‚société à responsabilité limitée‘
         ter industrijske in gospodarske ustanove in podjetja“.

      6        V uvodni izjavi 4 Direktive Sveta 2003/123/ES z dne 22. decembra 2003 o spremembah Direktive 90/435/EGS o skupnem sistemu
         obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (UL 2004, L 7, str. 41) je navedeno:

      „Člen 2 Direktive [90/435] opredeljuje družbe, ki sodijo v obseg njenega delovanja. Priloga vsebuje seznam družb, za katere
         se direktiva uporablja. Nekatere oblike družb niso vključene v seznam iz priloge, čeprav so rezidenti za davčne namene v določeni
         državi članici in so v njej zavezane plačilu davka od dobička pravnih oseb. Obseg delovanja Direktive [90/435] se zato razširi
         na druge subjekte, ki lahko opravljajo čezmejne dejavnosti v Skupnosti in ki izpolnjujejo vse pogoje iz te direktive.“

      7        V skladu s členom 1, točka 6, Direktive Sveta 2003/123 je bila Priloga k Direktivi 90/435 nadomeščena z besedilom iz Priloge
         k Direktivi 2003/123. Po tej spremembi je v novi točki (f) Priloge k Direktivi 90/435 navedeno:

      „družbe, ki so v skladu s francosko zakonodajo znane pod imenom ,société anonyme‘, ,société en commandite par actions‘, ,société
         à responsabilité limitée‘, ,sociétés par actions simplifiées‘, ,sociétés d'assurances mutuelles‘, ,caisses d'épargne et de
         prévoyance‘, ,sociétés civiles‘, ki so samodejno zavezane davku od dobička pravnih oseb, ,coopératives‘, ,unions de coopératives‘,
         industrijska in trgovinska javna podjetja in ustanove, ter druge družbe, ustanovljene v skladu s francosko zakonodajo, zavezane
         francoskemu davku od dobička pravnih oseb“.

      8        V skladu s členom 2 Direktive 2003/123 morajo države članice prenesti to direktivo v notranje pravo najpozneje do 1. januarja
         2005.

       Nacionalna ureditev
      9        Člen 44d zakona o davku od dohodkov (Einkommensteuergesetz) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju:
         EStG 1999), določa:

      „(1) Na zahtevo davčnega zavezanca se davek od dohodkov iz premoženja ne zaračuna na dohodke iz premoženja v smislu člena
         20(1), točka 1 […], ki jih prejme matična družba, ki na nacionalnem ozemlju nima ne sedeža ne uprave, in ki izhajajo iz razdelitve
         dobička kapitalske družbe, ki je neomejeno davčno zavezana v smislu člena 1(1), točka 1, zakona o davku od dobička pravnih
         oseb, ali iz povračila davka od dobička pravnih oseb.

      (2) ‚Matična družba‘ v smislu odstavka 1 pomeni družbo, ki izpolnjuje pogoje iz člena 2 Direktive [90/435], navedene v prilogi
         7 k temu zakonu, in ki lahko na datum, na katerega davek na dobiček iz kapitala v skladu s členom 44(1), drugi pododstavek,
         zapade v plačilo, dokaže neposredno udeležbo v višini najmanj ene četrtine nominalnega kapitala v neomejeno davčno zavezani
         kapitalski družbi. Poleg tega mora dokazati, da je bila udeležena neprekinjeno dvanajst mesecev. […]“

      10      V prilogi 7 k EStG 1999 je določeno:

      „‚Matična družba‘ v smislu člena 2 Direktive [90/435] pomeni vsako družbo,
      1. ki ima eno od teh oblik:
      […]
      –        družbe po francoski zakonodaji:
      société anonyme, société en commandite par actions, société à  responsabilité limitée ter industrijske in gospodarske ustanove
         in podjetja;

      […]
      2. ki se v skladu z davčno zakonodajo države članice šteje za davčne namene za rezidenta te države in se pod pogoji sporazuma
         o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, sklenjenem s tretjo državo, ne šteje za rezidenta za davčne namene zunaj Skupnosti in

      3. ki je zavezanec za enega od naslednjih davkov, brez možnosti izbire ali oprostitve:
      […]
      –        impôt sur les sociétés v Franciji,
      […]
      ali kateri koli drug davek, ki lahko nadomesti zgornje davke.“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      11      Družba Gaz de France Deutschland GmbH, katere vsi deleži so v lasti tožeče stranke v glavni stvari, je 16. junija 1999 tožeči
         stranki izplačala dobiček, ki je znašal 980.387 DEM, pri čemer sta bila davek na dobiček iz kapitala, ki je znašal 49.019,35
         DEM, in solidarnostni prispevek, ki je znašal 2.696,06 DEM, izplačana pristojnemu davčnemu uradu.

      12      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 16. avgusta 1999 pri Bundesamt für Finanzen, ki je 1. januarja 2006 postal Bundeszentralamt
         für Steuern, vložila zahtevek za vračilo davka na dobiček iz kapitala in solidarnostnega prispevka.

      13      Tožena stranka je z odločbo z dne 6. septembra 1999 zavrnila zahtevano vračilo z obrazložitvijo, da tožeča stranka v postopku
         v glavni stvari ni matična družba v smislu povezanih določb člena 44d(2) EStG 1999 in člena 2 Direktive 90/435.

      14      Ker je bila pritožba zoper to odločbo zavrnjena, je tožeča stranka v postopku v glavni stvari vložila tožbo pri Finanzgericht
         Köln, ki meni, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari v skladu z besedilom Direktive 90/435 ni upravičena do vračila
         davka na dobiček iz kapitala, ker v letu izplačila dobička ni imela nobene od oblik družb, naštetih v členu 2(a) Direktive
         90/435 in točki (f) Priloge k tej direktivi.

      15      Vendar navedeno sodišče dvomi, da se je treba omejiti na jezikovno razlago določb Direktive 90/435. Meni, da je treba upoštevati
         tudi cilj te direktive in okoliščini, da na eni strani, ko je ta direktiva začela veljati, pravna oblika „poenostavljena delniška
         družba“ v francoskem pravu še ni obstajala in da je bila na drugi strani ta oblika družbe z Direktivo 2003/123 vključena v
         Prilogo k Direktivi 90/435.

      16      Finanzgericht Köln meni, da se zato v okviru zadeve, ki mu je bila predložena, postavlja vprašanje, ali bi bilo mogoče člen
         2(a) Direktive 90/435 v povezavi s točko (f) Priloge k tej direktivi – da bi se zapolnila nehotena pravna praznina – razlagati
         po analogiji tako, da bi bilo mogoče družbo po francoskem pravu, ki ima obliko poenostavljene delniške družbe, že v letih
         pred letom 2005 obravnavati kot „družbo države članice“ v smislu Direktive 90/435 in, po potrebi, ali člen 2(a) te direktive
         v povezavi s točko (f) Priloge k tej direktivi ne krši členov 43 ES in 48 ES oziroma členov 56 ES in 58 ES.

      17      Finanzgericht Köln je tako prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.   Ali je treba člen 2(a) [Direktive 90/435] v povezavi s točko (f) Priloge k [tej direktivi] razlagati tako, da je francosko
         družbo v pravni obliki ‚société par actions simplifiée‘ že v letih pred letom 2005 mogoče obravnavati kot ‚družbo države članice‘
         v smislu te direktive, in jo je tako treba glede dobička, ki ji ga je razdelila ena od njenih nemških hčerinskih družb v letu
         1999, v skladu s členom 5(1) Direktive [90/435] oprostiti odtegnitve davka pri viru?

      2.     Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali člen 2(a) [Direktive 90/435] v povezavi s točko (f) Priloge k [tej direktivi]
         krši člena 43 ES in 48 ES ali člena 56(1) ES ter 58(1)(a) in (3) ES, in sicer v delu, v katerem v povezavi s členom 5(1) Direktive
         [90/435] sicer pri izplačilu dobička nemške hčerinske družbe določa oprostitev odtegnitve davka pri viru za francosko matično
         družbo v pravni obliki ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par actions‘ ali ‚société à responsabilité limitée‘, za francosko
         matično družbo v pravni obliki ‚société par actions simplifiée‘ pa tega ne določa?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Dopustnost
      18      Italijanska vlada dvomi o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker naj ta predlog ne bi zajemal podatkov o
         strukturi in pravni ureditvi poenostavljene delniške družbe ali drugih vrst družb, s katerimi se ta primerja. Brez takih podatkov
         naj ne bi bilo mogoče oceniti dejavnikov, na katerih temelji izhodiščna domneva predložitvenega sodišča, da ima poenostavljena
         delniška družba enake lastnosti kot družbe po francoskem pravu, ki so bile na podlagi člena 5(1) Direktive 90/435 vedno oproščene
         pri viru odtegnjenega davka na izplačani dobiček, in zato presoditi ustreznosti tega predloga za sprejetje predhodne odločbe
         za rešitev spora o glavni stvari.

      19      V zvezi s tem je treba spomniti, da čeprav mora glede na delitev pristojnosti v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe
         nacionalno sodišče samo opredeliti predmet vprašanj, ki jih namerava postaviti Sodišču, pa je to prav tako razsodilo, da lahko
         v izjemnih primerih preizkusi okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno sodišče, da preveri, ali je zanjo pristojno
         (glej zlasti sodbo z dne 18. decembra 2007 v zadevi ZF Zefeser, C‑62/06, ZOdl., str. I‑11995, točka 14).

      20      Tako je zlasti, kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena
         vprašanja (glej zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 39; z dne
         5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C-94/04 in C 202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 25, ter z dne 8. novembra
         2007 v zadevi Amurta, C‑379/05, ZOdl., str. I-9569, točka 64). Potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna za
         nacionalno sodišče, namreč zahteva, naj to opredeli dejanski in pravni okvir, v katerega se umeščajo predlagana vprašanja,
         ali naj vsaj razloži dejanske okoliščine, na katere se opirajo ta vprašanja (glej zlasti sodbo z dne 23. marca 2006 v zadevi
         Enirisorse, C‑237/04, ZOdl., str. I‑2843, točka 17 in navedena sodna praksa).

      21      Podatki iz predložitvene odločbe bi morali ne le omogočiti Sodišču, da poda koristne odgovore, ampak tudi omogočiti vladam
         držav članic in drugim zadevnim strankam predložitev navedb v skladu s členom 23 Statuta Sodišča. Sodišče je dolžno skrbeti
         za uresničevanje te možnosti ob upoštevanju tega, da se na podlagi zgoraj navedene določbe zadevnim strankam vročijo le predložitvene
         odločbe (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Enirisorse, točka 18 in navedena sodna praksa).

      22      V obravnavani zadevi je treba torej ugotoviti, da so v predložitveni odločbi zadostno predstavljeni dejanski in pravni okvir
         spora iz zadeve v glavni stvari ter razlogi, zaradi katerih je predložitveno sodišče menilo, da je odgovor na zastavljena
         vprašanja nujen, tako da lahko Sodišče poda koristen odgovor na ta vprašanja. Iz stališč, ki so jih predložile nemška in italijanska
         vlada, vlada Združenega kraljestva in Komisija Evropskih skupnosti, je razvidno, da so na podlagi podatkov iz predloga za
         sprejetje predhodne odločbe o vprašanjih, predloženih Sodišču, lahko oblikovale koristna stališča.

      23      Torej, ker v predložitveni odločbi ni podrobnega opisa ureditve poenostavljene delniške družbe in ureditve drugih družb po
         francoskem pravu, navedeni predlog ni nedopusten, ker razlaga nacionalne ureditve nikakor ni v pristojnosti Sodišča.

      24      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je na vprašanji za predhodno odločanje treba odgovoriti.

       Utemeljenost
       Prvo vprašanje
      25      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(a) Direktive 90/435 v povezavi s točko (f)
         Priloge k tej direktivi razlagati tako, da je mogoče družbo po francoskem pravu v pravni obliki société par actions simplifiée,
         že preden je bila navedena direktiva spremenjena z Direktivo 2003/123, obravnavati kot „družbo države članice“ v smislu te
         direktive.

      26      Pri odgovoru na to vprašanje je treba upoštevati besedilo določbe, katere razlaga se zahteva, ter cilje in sistem Direktive
         90/435 (glej v tem smislu sodbe z dne 17. oktobra 1996 v združenih zadevah Denkavit in drugi, C‑283/94, C-291/94 in C-292/94,
         Recueil, str. I‑5063, točki 24 in 26; z dne 8. junija 2000 v zadevi Epson Europe, C‑375/98, Recueil, str. I‑4243, točki 22
         in 24, ter z dne 3. aprila 2008 v zadevi Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, ZOdl., str. I‑2067, točka 22).

      27      Glede tega je treba spomniti, da je cilj Direktive 90/435, kot je razvidno zlasti iz njene uvodne izjave 3, da se z uvedbo
         skupnega sistema obdavčitve odpravi manj ugoden položaj sodelovanja med družbami iz različnih držav članic v primerjavi s
         sodelovanjem družb iz iste države članice in olajša povezovanje družb v skupine na ravni Skupnosti (zgoraj navedeni sodbi
         Denkavit in drugi, točka 22, in Epson Europe, točka 20, sodbi z dne 4. oktobra 2001 v zadevi Athinaïki Zythopoiïa, C‑294/99,
         Recueil, str. I-6797, točka 25, in z dne 25. septembra 2003 v zadevi Océ van der Grinten, C-58/01, Recueil, str. I-9809, točka
         45, ter zgoraj navedena sodba Banque Fédérative du Crédit Mutuel, točka 23). Z Direktivo 90/435 se s tem poskuša na davčnem
         področju zagotoviti nevtralnost razdeljevanja dobička odvisne družbe iz ene države članice svoji matični družbi s sedežem
         v drugi državi članici (zgoraj navedena sodba Banque Fédérative du Crédit Mutuel, točka 24).

      28      Kot je razvidno iz člena 1 Direktive 90/435, se ta nanaša na razdelitev dobička, ki ga prejmejo družbe iz ene države članice
         in ki izvira iz njihovih odvisnih družb s sedežem v drugih državah članicah.

      29      Člen 2 Direktive 90/435 določa pogoje, ki jih mora podjetje izpolniti, da bi se obravnavalo kot družba države članice v smislu
         navedene direktive, in tako opredeljuje njeno področje uporabe. Navedeni pogoji so, kot je poudaril generalni pravobranilec
         v točki 27 sklepnih predlogov, kumulativni.

      30      Člen 2(a) Direktive 90/435 določa, da „družba države članice“ pomeni vsako družbo, ki ima eno od oblik, naštetih v Prilogi
         k navedeni direktivi.

      31      V Prilogi k Direktivi 90/435 so uporabljene različne tehnike za navajanje družb, ki spadajo na njeno področje uporabe. Tako,
         čeprav je v točkah (k) in (l) te priloge za označitev „gospodarskih družb ali družb po civilnem pravu, ki imajo gospodarsko
         obliko zadrug in javnih podjetij, ustanovljenih v skladu s portugalsko zakonodajo“, in „družb, ustanovljenih v skladu z zakonodajo
         Združenega kraljestva“, uporabljeno splošno besedilo, so v drugih točkah navedene priloge zadevne pravne oblike izrecno navedene.

      32      Uporaba zadnjenavedene tehnike v večini točk Priloge k Direktivi 90/435, zlasti v točki (f) te priloge v zvezi z družbami
         po francoskem pravu – ki je sestavljena iz navedbe seznam pravnih oblik, ki jih zajema ta direktiva, ne da bi bila določena
         klavzula, ki bi omogočala, da bi se navedena direktiva uporabljala za druge družbe, ustanovljene v skladu s pravom zadevne
         države članice, razen za javne ustanove in podjetja v francoskem pravu – pomeni, da so navedena poimenovanja izčrpno našteta.

      33      Tako je iz besedila in sistema člena 2(a) Direktive 90/435 ter iz točke (f) Priloge k tej direktivi razvidno, da mora za to,
         da bi bilo mogoče družbo po francoskem pravu, ki ni industrijska in gospodarska javna ustanova ali podjetje, obravnavati kot
         družbo države članice v smislu te direktive, ta družba nujno imeti eno od oblik, ki so izčrpno naštete v točki (f) Priloge
         k navedeni direktivi, zlasti pa mora biti ustanovljena kot „société anonyme‘, „société en commandite par actions“ ali „société
         à responsabilité limitée“.

      34      Teh ugotovitev ni mogoče izpodbijati s trditvami tožeče stranke v postopku v glavni stvari in Komisije, da je bil seznam podjetij
         v točki (f) Priloge k Direktivi 90/435 naveden le za primer in le zaradi preprečitve težav, ki bi lahko nastale zaradi sporov
         pri opredelitvi, kadar bi bila družba za davčne namene v eni državi članici obravnavana kot kapitalska družba, zavezana za
         plačilo davka od dobička pravnih oseb, druga država članica pa bi to družbo obravnavala kot osebno družbo, ki ni zavezana
         za plačilo davka od dobička pravnih oseb, ker so nekatere države članice pri sprejemanju Direktive 90/435 želele s področja
         te direktive izključiti osebne družbe.

      35      Res je, da bi lahko razlaga tožeče stranke v postopku v glavni stvari in Komisije ustrezala ciljem Direktive 90/435, kot so
         poudarjeni v njeni uvodni izjavi 3, ker bi pomenila razširitev področja uporabe te direktive na več družb in bi tako prispevala
         k odpravi manj ugodnega položaja sodelovanja med družbami iz različnih držav članic v primerjavi s sodelovanjem med družbami
         iz iste države članice in zato k olajšanju povezovanja družb v skupine na ravni Skupnosti.

      36      Vendar, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 31 sklepnih predlogov, cilj Direktive 90/435 ni, da bi se ta skupni
         sistem uvedel za vse družbe držav članic in za vse vrste deležev.

      37      Glede deležev, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 90/435, je namreč naloga držav članic, da določijo, ali se je treba
         izogniti dvojnemu ekonomskemu obdavčevanju izplačanih dobičkov in koliko, in da za to enostransko ali s konvencijami, sklenjenimi
         z drugimi državami članicami, uvedejo mehanizme, ki imajo namen preprečiti ali zmanjšati to dvojno ekonomsko obdavčevanje
         (glej sodbo z dne 12. decembra 2006 v zadevi Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, ZOdl., str.
         I‑11673, točka 54, in zgoraj navedeno sodbo Amurta, točka 24).

      38      Direktiva 90/435 tako omejuje pristojnost držav članic v zvezi z obdavčitvijo dobička, ki ga družbe s sedežem na njihovih
         ozemljih izplačajo družbam s sedežem v drugi državi članici, ki spadajo na njeno področje uporabe. Zato torej zahteve, ki
         jih določa temeljno načelo pravne varnosti, nasprotujejo temu, da se seznam družb iz točke (f) Priloge k tej direktivi razlaga
         kot seznam, naveden za primer, kadar taka razlaga ne izhaja niti iz njenega besedila niti iz sistema Direktive 90/435.

      39      Razlaga tožeče stranke v postopku v glavni stvari in Komisije tudi ne izhaja iz morebitne želje, ki bi jo izrazile določene
         države članice pri sprejemanju Direktive 90/435, da se s področja uporabe te direktive izključijo le osebne družbe. Namen,
         ki so ga izrazile države članice v okviru Sveta Evropske unije, namreč ni pravno zavezujoč, če ni izražen v zakonskih določbah.
         Te so namreč namenjene posameznikom, ki jim mora biti omogočeno, da se lahko v skladu z zahtevami, ki jih določa temeljno
         načelo pravne varnosti, zanesejo na njihovo vsebino (zgoraj navedena sodba Denkavit in drugi, točka 29).

      40      Poleg tega razlago, da se poenostavljena delniška družba od njene vključitve v francosko pravo ne obravnava, kot da spada
         na področje uporabe Direktive 90/435, potrjujejo spremembe zakonodaje in zlasti Direktiva 2003/123.

      41      Na eni strani je v uvodni izjavi 4 Direktive 2003/123 navedeno, da Priloga k Direktivi 90/435 vsebuje seznam družb, za katere
         se ta direktiva uporablja, in da nekatere oblike družb niso vključene na seznam iz te priloge, čeprav so rezidentke za davčne
         namene v neki državi članici in so v njej zavezane za plačilo davka od dobička pravnih oseb. V isti uvodni izjavi je navedeno,
         da se področje uporabe Direktive 90/435 zato razširi na druge subjekte, ki lahko opravljajo čezmejne dejavnosti v Skupnosti
         in ki izpolnjujejo vse pogoje iz te direktive.

      42      Na drugi strani člen 1(6) Direktive 2003/123 določa, da se Priloga k Direktivi 90/435 nadomesti z besedilom iz Priloge k Direktivi
         2003/123. Po spremembi Priloge k Direktivi 90/435 z Direktivo 2003/123 je v točki (f) navedene priloge med naštetimi družbami
         zajeta tudi poenostavljena delniška družba, in da bi se upošteval razvoj nacionalnega prava, zajema določbo, da na področje
         uporabe Direktive 90/435 spadajo tudi druge družbe, ki so ustanovljene v skladu s francosko zakonodajo in so zavezane za plačilo
         francoskega davka od dobička pravnih oseb.

      43      Nazadnje je treba omeniti, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke v postopku v glavni stvari in Komisije razširitev uporabe
         te direktive po analogiji na druge vrste družb, kot je na primer poenostavljena delniška družba po francoskem pravu, če bi
         se jih primerjalo, ni dopustna, ker so pravne oblike francoskega prava, ki jih zajema Direktiva 90/435, izčrpno navedene v
         točki (f) Priloge k tej direktivi.

      44      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(a) Direktive 90/435 v povezavi
         s točko (f) Priloge k tej direktivi razlagati tako, da družbe po francoskem pravu v pravni obliki société par actions simplifiée,
         že preden je bila navedena direktiva spremenjena z Direktivo 2003/123, ni mogoče obravnavati kot „družbo države članice“ v
         smislu te direktive.

       Drugo vprašanje
      45      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu postavlja vprašanje veljavnosti člena 2(a) Direktive 90/435 v povezavi
         s točko (f) Priloge k tej direktivi in s členom 5(1) te direktive glede na člena 43 ES in 48 ES ali člena 56(1) ES ter 58(1)(a)
         in (3) ES, in sicer v delu, v katerem pri izplačilu dobička nemške hčerinske družbe določa oprostitev odtegnitve davka pri
         viru za francosko matično družbo v pravni obliki société anonyme, société en commandite par actions ali société à responsabilité
         limitée, za francosko matično družbo v pravni obliki société par actions simplifiée pa tega ne določa.

      46      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari v zvezi s tem trdi, da izključitev poenostavljene delniške družbe s področja uporabe
         Direktive 90/435 vodi do samovoljnega postavljanja zadenjenavedene v slabši položaj glede na „société anonyme“ ali „société
         à responsabilité limitée“ po francoski zakonodaji ali glede na pravne oblike delniških družb ali družb z omejeno odgovornostjo
         v drugih državah članicah, ki so naštete v navedeni direktivi. Poenostavljena delniška družba bi bila v slabšem položaju zlasti,
         ker nemško pravo ne določa podrobnih postopkovnih pravil, v skladu s katerimi bi se bilo mogoče zunaj področja uporabe Direktive
         90/435 sklicevati na to, da se davek od dobička pravnih oseb zaračunava v nasprotju s pravom Skupnosti.

      47      Nasprotno niti nemška in italijanska vlada, vlada Združenega kraljestva, niti Komisija ne navajajo nobenega razloga, da bi
         se veljavnost Direktive 90/435 postavila pod vprašaj. Na eni strani temeljne svoboščine ne prepovedujejo uporabe pri viru
         odtegnjenega davka kot takega in ne nasprotujejo dvojnemu obdavčenju, ki je nastalo zaradi vzporednega izvrševanja davčne
         pristojnosti dveh držav članic. Na drugi strani naj bi zakonodajalec Skupnosti imel široko diskrecijsko pravico v zvezi s
         usklajevanjem in približevanjem zakonodaj. Omejitev obsega usklajevanja in približevanja zakonodaj na nekatera področja sama
         po sebi torej ne more biti podlaga za nezakonitost.

      48      Italijanska vlada poleg tega poudarja, da zato, ker je bila poenostavljena delniška družba ustanovljena po začetku veljavnosti
         Direktive 90/435, te direktive ni mogoče šteti za neveljavno, ker ni upoštevala te pravne oblike družb, saj so morale te pomanjkljivosti,
         ki povzročajo neveljavnost akta, obstajati že pred sprejetjem tega akta. Kvečjemu bi bilo mogoče postaviti vprašanje, ali
         bi morala Direktiva 2003/123 poenostavljeno delniško družbo retroaktivno vključiti na seznam v Prilogi k Direktivi 90/435.
         V zvezi s tem ima zakonodajalec Skupnosti v celoti diskrecijsko pravico, da Prilogo k Direktivi 90/435 dopolni in da časovno
         omeji učinke vključitve te pravne oblike družb v to prilogo s tem, da določi, da ta vključitev nima retroaktivnega učinka.

      49      V zvezi s tem mora presoja veljavnosti akta, ki jo opravi Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, običajno
         temeljiti na položaju, ki je obstajal v trenutku sprejemanja akta (sodba z dne 17. julija 1997 v združenih zadevah SAM Schiffahrt
         in Stapf, C-248/95 in C-249/95, Recueil, str. I-4475, točka 46).

      50      Tudi če bi bilo mogoče veljavnost akta v nekaterih okoliščinah presojati glede na nove elemente, nastale po njegovem sprejetju
         (zgoraj navedena sodba SAM Schiffahrt in Stapf, točka 47), se v obravnavani zadevi taka presoja ne sme opraviti.

      51      Čeprav je bila poenostavljena delniška družba v francosko pravo uvedena šele po sprejetju Direktive 90/435, je iz odgovora
         na prvo vprašanje razvidno, da je bilo v zvezi z družbami po francoskem pravu področje uporabe te direktive opredeljeno s
         seznamom pravnih oblik družb, ki jih zajema navedena direktiva, ne da bi vsebovala klavzulo, ki bi omogočala uporabo te direktive
         za druge družbe, ustanovljene v skladu s francoskim pravom.

      52      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da lahko institucije Skupnosti uvedejo zgolj postopno uskladitev nekega področja ali približevanje
         nacionalnih zakonodaj po stopnjah. Izvajanje takih ukrepov je običajno težavno, ker od pristojnih institucij Skupnosti zahteva
         oblikovanje skupnih pravil na podlagi različnih in kompleksnih nacionalnih določb, ki morajo biti v skladu s cilji Pogodbe
         ES in ki morajo dobiti soglasje kvalificirane večine članic Sveta ali celo njihovo polno soglasje (glej v tem smislu sodbe
         z dne 29. februarja 1984 v zadevi Rewe-Zentrale, 37/83, Recueil, str. 1229, točka 20; z dne 13. maja 1997 v zadevi Nemčija
         proti Parlamentu in Svetu, C-233/94, Recueil, str. I-2405, točka 43, in z dne 17. junija 1999 v zadevi Socridis, C‑166/98,
         Recueil, str. I‑3791, točka 26).

      53      Vendar je treba vsaj preveriti, ali se lahko omejitev področja uporabe Direktive 90/435 z vnaprejšnjo izključitvijo drugih
         družb, ki bi jih bilo mogoče ustanoviti v skladu z nacionalno zakonodajo, kot izhaja iz člena 2(a) Direktive 90/435 in točke
         (f) Priloge k tej direktivi, šteje za neveljavno ob upoštevanju členov Pogodbe, ki zagotavljajo svobodo ustanavljanja ali
         prosti pretok kapitala.

      54      V skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do ustanavljanja za državljane ene države članice na ozemlju druge države članice
         zajema pravico začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba ter pravico do ustanovitve in vodenja podjetij pod pogoji,
         ki jih za svoje državljane določa zakonodaja države, v kateri se taka ustanovitev izvede. Ukinitev omejitev pravice do ustanavljanja
         zajema omejitve pri ustanavljanju agencij, podružnic ali hčerinskih družb državljanov katere koli države članice s sedežem
         na ozemlju katere koli države članice (glej zlasti sodbe z dne 28. januarja 1986 v zadevi Komisija proti Franciji, 270/83,
         Recueil, str. 273, točka 13; z dne 29. aprila 1999 v zadevi Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, str. I‑2651, točka
         22, in z dne 23. februarja 2006 v zadevi CLT-UFA, C‑253/03, ZOdl., str. I‑1831, točka 13).

      55      V skladu z ustaljeno sodno prakso, čeprav iz besedila določb Pogodbe ES glede svobode ustanavljanja izhaja, da je njihov namen
         zagotoviti nacionalno obravnavo v državi članici gostiteljici, te prav tako nasprotujejo temu, da bi matična država članica
         ovirala svojega državljana ali družbo, ustanovljeno v skladu z njeno zakonodajo, pri ustanavljanju v drugi državi članici
         (glej zlasti sodbe z dne 16. julija 1998 v zadevi ICI, C‑264/96, Recueil, str. I‑4695, točka 21; z dne 12. septembra 2006
         v zadevi Cadbury Schweppes et Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, ZOdl., str. I‑7995, točka 42; z dne 6. decembra 2007 v
         zadevi Columbus Container Services, C-298/05, ZOdl., str. I‑10451, točka 33, in z dne 15. maja 2008 v zadevi Lidl Belgium,
         C‑414/06, ZOdl., str. I‑3601, točka 19).

      56      Kot je bilo poudarjeno v točki 27 te sodbe, je namen Direktive 90/435 z uvedbo davčnega sistema Skupnosti odpraviti manj ugodno
         sodelovanje med družbami iz različnih držav članic v primerjavi s sodelovanjem družb iz iste države članice in olajšati povezovanje
         družb v skupine (zgoraj navedena sodba Banque Fédérative du Crédit Mutuel, točka 23, in sodba z dne 12. februarja 2009 v zadevi
         Cobelfret, C‑138/07, ZOdl., str. I-731, točka 28).

      57      Za dosego cilja davčne nevtralnosti razdelitve dobička odvisne družbe iz ene države članice matični družbi s sedežem v drugi
         državi članici se je z Direktivo 90/435 mogoče izogniti dvojnemu ekonomskemu obdavčevanju dobička in torej temu, da bi bil
         izplačani dobiček najprej obdavčen pri odvisni družbi in nato pri matični družbi (glej zgoraj navedeni sodbi Banque Fédérative
         du Crédit Mutuel, točki 24 in 27, ter Cobelfret, točka 29).

      58      V ta namen člen 5(1) Direktive 90/435 od držav članic zahteva, da je dobiček, ki ga odvisna družba razdeli svoji matični družbi,
         oproščen pri viru odtegnjenega davka, le če zadnja poseduje najmanj 25 % kapitala odvisne družbe.

      59      Toda čeprav imajo na podlagi Direktive 90/435 države članice to obveznost le v zvezi z razdelitvijo dobička, ki ga prejmejo
         družbe, ki jih je mogoče obravnavati kot družbe v smislu te direktive, zadostuje poudariti, da ta direktiva državam članicam
         ne dovoljuje, da bi dobiček, razdeljen družbam iz drugih držav članic, ki ne spadajo na njeno področje uporabe, obravnavale
         manj ugodno kot dobiček, razdeljen primerljivim družbam s sedežem na njenem ozemlju.

      60      Sodišče je namreč že presodilo, da čeprav morajo države članice za deleže, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 90/435,
         določiti, ali in koliko se je treba izogniti dvojnemu ekonomskemu obdavčevanju razdeljenega dobička, in za to enostransko
         ali s konvencijami, sklenjenimi z drugimi državami članicami, uvesti mehanizme za preprečitev ali zmanjšanje tega dvojnega
         ekonomskega obdavčevanja, jim to vseeno ne omogoča uporabe ukrepov, ki bi nasprotovali prostemu pretoku, zagotovljenemu s
         Pogodbo (glej zgoraj navedeni sodbi Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, točka 54, in Amurta, točka 24,
         ter sodbo z dne 18. junija 2009 v zadevi Aberdeen Property Fininvest Alpha, C‑303/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 28).

      61      Zato taka omejitev področja uporabe Direktive 90/435 z vnaprejšnjo izključitvijo drugih družb, ki jih je mogoče ustanoviti
         v skladu z nacionalno zakonodajo, kot je razvidno iz člena 2(a) Direktive 90/435 in točke (f) Priloge k tej direktivi, ne
         more pomeniti omejitve svobode ustanavljanja.

      62      Sklep iz prejšnje točke velja tudi glede določb o prostem pretoku kapitala.

      63      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da pri preučitvi tega vprašanja ni bil ugotovljen
         noben dejavnik, ki bi vplival na veljavnost člena 2(a) Direktive 90/435 v povezavi s točko (f) Priloge k tej direktivi in
         členom 5(1) te direktive.

       Stroški
      64      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 2(a) Direktive Sveta 90/435/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz
            različnih držav članic v povezavi s točko (f) Priloge k tej direktivi je treba razlagati tako, da družbe po francoskem pravu
            v pravni obliki société par actions simplifiée, že preden je bila navedena direktiva spremenjena z Direktivo 2003/123/ES z
            dne 23. decembra 2003, ni mogoče obravnavati kot „družbo države članice“ v smislu te direktive.
      2)      Pri preučitvi drugega vprašanja ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi vplival na veljavnost člena 2(a) Direktive 90/435
            v povezavi s točko (f) Priloge k tej direktivi in členom 5(1) te direktive.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 13. marca 2008. # Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia in Regione Sicilia proti Domenico Valvo. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana - Italija. # Kmetijstvo - Uredbi (EGS) št. 2328/91 in (ES) št. 950/97 - Člena 17 in 18 -Nadomestilo za stalne naravne ovire - Kmetovalci, ki prejemajo starostno pokojnino - Pravica do nadomestila - Omejitve. # Zadeva C-78/07.

text:
      Zadeva C-78/07
      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna in drugi
      proti
      Domenicu Valvu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana)
      „Kmetijstvo – Uredbi (EGS) št. 2328/91 in (ES) št. 950/97 – Člena 17 in 18 – Nadomestilo za stalne naravne ovire – Kmetovalci, ki prejemajo pokojnino, ker so dosegli določeno delovno dobo – Pravica do nadomestila – Omejitve“
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 13. marca 2008
      Povzetek sodbe
      Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Reforma struktur – Izboljšanje učinkovitosti kmetijskih struktur
      (Uredba Sveta št. 950/97, člena 17 in 18)
      Člena 17 in 18 Uredbe št. 950/97 o izboljšanju učinkovitosti kmetijskih struktur dajeta državam članicam pravico, da kmetovalcem,
         ki izpolnjujejo pogoje, določene v teh členih, dodelijo nadomestilo. Vendar ta člena ne nasprotujeta temu, da država članica
         zavrne plačilo takega nadomestila, kadar kmetovalec prejema pokojnino, zlasti pokojnino za določeno doseženo delovno dobo.

      (Glej točko 23 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 13. marca 2008(*)

      „Kmetijstvo – Uredbi (EGS) št. 2328/91 in (ES) št. 950/97 – Člena 17 in 18 –Nadomestilo za stalne naravne ovire – Kmetovalci, ki prejemajo pokojnino, ker so dosegli določeno delovno dobo – Pravica do nadomestila – Omejitve“
      V zadevi C‑78/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Consiglio di Giustizia
         amministrativa per la Regione siciliana (Italija) z odločbo z dne 18. maja 2006, ki je prispela na Sodišče 13. februarja 2007,
         v postopku

      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna,

      Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia,

      Regione Sicilia
      proti
      Domenicu Valvu,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi U. Lõhmus, predsednik senata, P. Lindh (poročevalka), sodnica, in A. Arabadjiev, sodnik,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Aiellom, avvocato dello Stato,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti C. Cattabriga, zastopnica,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 17 in 18 Uredbe Sveta (ES) št. 950/97 z dne 20. maja 1997
         o izboljšanju učinkovitosti kmetijskih struktur (UL L 142, str. 1).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med D. Valvom in Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna (kmetijska inšpekcijska
         služba pokrajine Enna), Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia (ministrstvo za kmetijstvo in gozdarstvo
         dežele Sicilije) ter Regione Sicilia, ker je navedena inšpekcijska služba zavrnila njegove vloge za nadomestilo za obdobje
         od leta 1996 do 1998.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Od leta 1996 do leta 1998 je izplačilo nadomestila na območjih z omejenimi možnostmi za kmetijsko dejavnost najprej urejala
         Uredba Sveta (EGS) št. 2328/91 z dne 15. julija 1991 o izboljšanju učinkovitosti kmetijskih struktur (UL L 218, str. 1), kot
         je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3669/93 z dne 22. decembra 1993 (UL L 338, str. 26, v nadaljevanju: Uredba št. 2328/91),
         nato pa z Uredbo št. 950/97, ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo št. 2328/91.

      4       Členi od 17 do 19 Uredbe št. 950/97, ki se nahajajo pod naslovom IX „Program pomoči za območja z omejenimi možnostmi za kmetijsko
         dejavnost“ pod podnaslovom „Nadomestilo“, v bistvu nadomeščajo člena 17 in 18 Uredbe št. 2328/91. V navedenih členih je določeno:

      „Člen 17
      1.      Države članice lahko, da bi zagotovile nadaljevanje kmetijske dejavnosti in tako vzdrževale minimalno naseljenost ter ohranile
         kmetijska zemljišča v določenih območjih z omejenimi možnostmi, katerih seznam je določen v skladu s postopkom iz člena 21,
         vzpostavijo program pomoči za spodbujanje kmetijske dejavnosti in izboljšanje dohodka kmetovalcev na teh območjih.

      Pri izvedbi ukrepov, določenih v tem programu, je treba upoštevati položaj in cilje razvoja, značilne za vsako od dežel.
      2.      Države članice lahko na območjih iz prvega odstavka za kmetijske dejavnosti dodelijo letno nadomestilo, ki se določi ob upoštevanju
         stalnih naravnih ovir.

      Člen 18
      1.      Države članice lahko nadomestilo dodelijo kmetovalcem, ki pridelujejo vsaj na treh hektarjih kmetijskega zemljišča v uporabi
         (KZU) in ki se zavezujejo, da bodo kmetijsko dejavnost v skladu s cilji iz člena 17 opravljali najmanj pet let od prvega izplačila
         nadomestila. Kmetovalec je lahko oproščen te obveznosti, če preneha opravljati kmetijsko dejavnost in je pridelovanje na zadevnih
         zemljiščih še naprej zagotovljeno; te obveznosti je oproščen v primeru višje sile in zlasti v primeru razlastitve ali nakupa
         v javnem interesu; poleg tega je kmetovalec oproščen, če prejema starostno pokojnino ali predčasno pokojnino.

      V italijanski regiji Mezzogiorno, vključno z otoki, v francoskih čezmorskih območjih ter španskih, grških in portugalskih
         regijah je določeno minimalno kmetijsko zemljišče v uporabi dveh hektarov.

      2.      Države članice lahko določijo dodatne pogoje ali omejitve za dodelitev nadomestila, vključno s pogoji, s katerimi se spodbuja
         praksa, združljiva z zahtevami varstva okolja in ohranjanja podeželja.

      Člen 19
      […]
      3.      [Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni] sklad ne sofinancira izdatkov v zvezi z nadomestilom, kadar kmetovalec prejema
         starostno pokojnino ali predčasno pokojnino.

      Ni dovoljeno dodeliti nadomestila, s katerim bi se prekoračile omejitve ali za katerega niso izpolnjeni pogoji, določeni v
         tem Naslovu.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      5       Določbe Skupnosti na področju nadomestil se bile v pravo, ki se uporablja v deželi Sicilija, prenesene s Programma operativo
         plurifondo (POP 2) (Gazzetta ufficiale della Regione Sicilia z dne 13. januarja 1996, v nadaljevanju: operativni program).

      6       Upravičenci do navedenih nadomestil so v operativnem programu opredeljeni kot kmetovalci, ki pridelujejo na vsaj dveh hektarjih
         kmetijskega zemljišča v uporabi in ki se zavezujejo, da bodo kmetijsko dejavnost v skladu s cilji iz člena 17 opravljali najmanj
         pet let od prve vloge in prvega nadomestila, ter ki ne prejemajo starostne pokojnine ali predčasne pokojnine.

      7       V skladu z operativnim programom so lahko petletne obveznosti, določene v prejšnjem odstavku, oproščeni kmetovalci, ki:
      –       prenehajo opravljati kmetijsko dejavnost, pod pogojem, da je pridelovanje še naprej zagotovljeno;
      –       prenehajo opravljati kmetijsko dejavnost zaradi višje sile in zlasti takrat, ko gre za razlastitev ali nakup v javnem interesu;
      –       v obdobju trajanja njihove obveznosti prejemajo starostno pokojnino ali predčasno pokojnino.
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      8       D. Valvo, nekdanji bančni uslužbenec, je v starosti 44 let podal odpoved pogodbe o zaposlitvi, da bi se posvetil kmetijski
         dejavnosti. Po odpovedi je prejemal socialno dajatev za določeno doseženo delovno dobo, ki mu jo je dodelil pokojninski sklad
         njegovega nekdanjega delodajalca, ki je bil sestavljen iz prispevkov delojemalcev.

      9       D. Valvo je predložil vlogo za nadomestilo za obdobje od leta 1994 do leta 1998. Nadomestilo je dobil za leti 1994 in 1995,
         za naslednja tri leta pa je bilo zavrnjeno. Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna je namreč z odločbo z dne 4.
         junija 1999 njegovo vlogo za nadomestilo za tri leta, in sicer 1996, 1997 in 1998, zavrnilo, ker je D. Valvo prejemal predčasno
         pokojnino.

      10     D. Valvo je vložil tožbo za razglasitev ničnosti te odločbe pri Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia, ki je tej
         tožbi ugodilo. To sodišče je ugotovilo, da pokojnine za določeno doseženo delovno dobo, izplačane D. Valvu, ni mogoče primerjati
         s starostno pokojnino ali predčasno pokojnino in da D. Valvo izpolnjuje vse pogoje, ki se zahtevajo za prejemanje nadomestila.
         Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della regione Sicilia in Regione Sicilia
         so se zoper to sodbo prve stopnje pritožili pri predložitvenem sodišču.

      11     Ker je bilo Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana v negotovosti glede razlage členov 17 in 18 Uredbe
         št. 950/97, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali se kmetovalcu lahko zavrne izplačilo nadomestila, kadar prejema pokojnino, zlasti pokojnino za določeno doseženo delovno
         dobo?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Uvodna ugotovitev
      12     Dejansko stanje v postopku v glavni stvari za del zadevnega obdobja ureja Uredba št. 950/97 in za drugi del Uredba št. 2328/91.
         Ker so upoštevne določbe teh uredb vsebinsko enake in ker se predložitveno sodišče, italijanska vlada in Komisija Evropskih
         skupnosti sklicujejo le na Uredbo št. 950/97, zadostuje, da odgovorimo na postavljeno vprašanje zgolj ob upoštevanju določb
         zadnje navedene uredbe.

       Stališča, predložena Sodišču
      13     Italijanska vlada in Komisija menita, da daje Uredba št. 950/97 državam članicam pravico, da izplačajo nadomestilo tudi kmetovalcu,
         ki prejema starostno pokojnino ali drugo socialno dajatev.

      14     Vendar italijanska vlada trdi, da je plačilo tega nadomestila, če je država članica odločila, da nadomestila ne bo odobrila
         kmetovalcu, ki prejema starostno pokojnino ali predčasno pokojnino, izključeno, če kmetovalec prejema pokojnino, zlasti pokojnino
         za določeno doseženo delovno dobo. Komisija pa meni, da navedena uredba ne nasprotuje temu, da država članica odobri nadomestilo
         kmetovalcu, ki medtem ko opravlja kmetijsko dejavnost, hkrati prejema pokojnino, vključno s pokojnino za določeno doseženo
         delovno dobo.

       Odgovor Sodišča
      15     V skladu s členom 17 Uredbe št. 950/97 lahko države članice vzpostavijo program pomoči v obliki nadomestila, namenjenega spodbujanju
         kmetijskih dejavnosti in izboljšanju dohodka kmetovalcev na območjih z omejenimi možnostmi.

      16     V členu 18(1) navedene uredbe je določeno, da lahko države članice to nadomestilo dodelijo kmetovalcem, če izpolnjujejo dva
         pogoja, in sicer da pridelujejo na minimalni površini kmetijskega zemljišča v uporabi, ki je v italijanski regiji Mezzogiorno,
         vključno z otoki, dva hektara in da se zavežejo, da bodo kmetijsko dejavnost v skladu s cilji iz člena 17 te uredbe opravljali
         najmanj pet let.

      17     Iz besedila členov 17 in 18 ter zlasti iz večkratne uporabe besede „lahko“ izhaja, da imajo države članice pravico, da nadomestilo
         dodelijo kmetom, ki izpolnjujejo pogoje, določene v teh členih. Poleg tega člen 18(2) Uredbe št. 950/97 državam članicam izrecno
         dovoljuje, da določijo dodatne pogoje ali omejitve za pridobitev tega nadomestila. Zakonodajalec Skupnosti je državam članicam
         torej dal pravico odločati na tem področju (glej sodbo z dne 22. oktobra 1998 v zadevi Jokela in Pitkäranta, C‑9/97 in C‑118/97,
         Recueil, str. I‑6267, točki 36 in 37).

      18     Poleg tega člena 18(1), prvi pododstavek, in 19(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 950/97 zajemata posebne določbe v zvezi s
         kmetovalci, ki prejemajo starostno pokojnino ali predčasno pokojnino. Kadar kmetovalec prejema tako pokojnino, je oproščen
         obveznosti, da kmetijsko dejavnost opravlja pet let. Poleg tega ni mogoče, da bi nadomestilo sofinancirala Skupnost.

      19     Navedene določbe se ne nanašajo na pravico držav članic, da dodelijo nadomestilo, kadar kmetovalec prejema starostno pokojnino
         ali predčasno pokojnino, ampak le na posledice tega prejemanja za kmetovalca in za Evropsko skupnost.

      20     Iz tega sledi, da imajo države članice pravico odločati, ali nadomestilo dodelijo, če kmetovalec prejema starostno pokojnino
         ali predčasno pokojnino. Ta ugotovitev velja tudi, kadar kmetovalec prejema druge socialne dajatve, kot je pokojnina za določeno
         doseženo delovno dobo, ki v Uredbi št. 950/97 niso posebej urejene in se zanje torej uporablja ureditev iz členov 17 in 18
         te uredbe. Zato države članice, kadar kmetovalec prejema drugo dajatev, kot je pokojnina za določeno doseženo delovno dobo,
         ohranijo pravico odločati o dodelitvi nadomestila.

      21     Iz nacionalne ureditve, kot je bila predložena Sodišču, izhaja, da se nadomestilo ne dodeli, kadar kmetovalec prejema starostno
         pokojnino ali predčasno pokojnino. Nasprotno pa iz nje ne izhaja, da je ta izključitev razširjena tudi na primer, ko kmetovalec
         prejema pokojnino za določeno doseženo delovno dobo, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

      22     Vendar Sodišče ni pristojno, da odloča o obsegu nacionalnih določb, to je naloga predložitvenega sodišča. Zadnje bo moralo
         torej preučiti, ali nacionalni zakonodajalec – ki je uveljavljal pravico, da nadomestilo dodeli kmetovalcem, ki izpolnjujejo
         pogoje, navedene v točki 16 obravnavane sodbe, in pravico, da določi dodatne pogoje za izplačilo tega nadomestila – izključi
         dodelitev tega nadomestila ne le v primerih, ko kmetovalec prejema starostno pokojnino ali predčasno pokojnino, ampak tudi
         kadar prejema pokojnino za določeno doseženo delovno dobo.

      23     Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da dajeta člena 17 in 18 Uredbe št. 950/97
         državam članicam pravico, da kmetovalcem, ki izpolnjujejo pogoje, določene v teh členih, dodelijo nadomestilo. Vendar ta člena
         ne nasprotujeta temu, da država članica zavrne plačilo takega nadomestila, kadar kmetovalec prejema pokojnino, zlasti pokojnino
         za določeno doseženo delovno dobo.

       Stroški
      24     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:
      Člena 17 in 18 Uredbe Sveta (ES) št. 950/97 z dne 20. maja 1997 o izboljšanju učinkovitosti kmetijskih struktur dajeta državam
            članicam pravico, da kmetovalcem, ki izpolnjujejo pogoje, določene v teh členih, dodelijo nadomestilo. Vendar ta člena ne
            nasprotujeta temu, da država članica zavrne plačilo takega nadomestila, kadar kmetovalec prejema pokojnino, zlasti pokojnino
            za določeno doseženo delovno dobo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.