title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. aprila 2005.#Finanzamt Bergisch Gladbach proti HE.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija.#Davek na dodano vrednost - Šesta direktiva o DDV - Gradnja stanovanjske hiše za zakonca, ki tvorita skupnost, ki sama ne opravlja gospodarske dejavnosti - Uporaba enega prostora za poklicne namene s strani enega od solastnikov - Davčni zavezanec - Pravica do odbitka davka - Pravila za uveljavljanje te pravice - Zahteve glede računa.#Zadeva C-25/03.

text:
      Zadeva C-25/03
      Finanzamt Bergisch Gladbach
      proti
      HE
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Šesta direktiva o DDV – Gradnja stanovanjske hiše za zakonca, ki sestavljata skupnost, ki sama ne opravlja gospodarske dejavnosti – Uporaba enega prostora za poklicne namene enega od solastnikov – Davčni zavezanec – Pravica do odbitka davka – Pravila za uveljavljanje te pravice – Zahteve glede računa“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca A. Tizzana, predstavljeni 11. novembra 2004
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. aprila 2005.
      Povzetek sodbe
      1.     Davčne določbe – Uskladitev zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanci – Pojem
            – Oseba, ki je pridobila nepremičnino za namene bivanja s svojo družino, pri čemer pa del te nepremičnine uporablja za potrebe
            opravljanja gospodarske dejavnosti in ta del vključi v poslovna sredstva svojega podjetja – Vključitev
      (Direktiva Sveta 77/388, členi 2, 4 in 17)
      2.     Davčne določbe – Uskladitev zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Pridobitev investicijskega blaga s strani skupnosti, nastale s sklenitvijo zakonske zveze – Kvalifikacija zakoncev, ki sta
            solastnika, kot upravičencev do transakcije, kar zajema pravico do odbitka za vsakega od njiju individualno
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17)
      3.     Davčne določbe – Uskladitev zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Pridobitev investicijskega blaga s strani skupnosti zakoncev – Uporaba dela dobrine s strani enega od solastnikov za potrebe
            njegovega podjetja – Pravica tega solastnika, da odbije celoten davek, ki zadeva ta del – Pogoj – Odbiti davek ne presega
            deleža davčnega zavezanca na tej dobrini
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17)
      4.     Davčne določbe – Uskladitev zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Obveznosti davčnega zavezanca – Imetništvo računa z določenimi podatki – Pridobitev nepremičnine s strani skupnosti zakoncev
            – Uporaba dela nepremičnine enega od solastnikov za poslovne namene – Zahteva, da ima ta račun na svoje ime, na katerem sta
            navedena delež cene in davka na dodano vrednost, ki se ujema s solastniškim deležem tega davčnega zavezanca – Neobstoj
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 18(1)(a) in 22(3))
      1.     Oseba, ki pridobi ali zgradi hišo, da bo v njej stanovala s svojo družino, se šteje za davčno zavezanko in je torej upravičena
         do odbitka na podlagi člena 17 Šeste direktive 77/388 v njeni izvirni različici in tudi različici, kot izhaja na podlagi spremembe
         z Direktivo 91/680, če enega od prostorov v tej nepremičnini uporablja kot pisarno za opravljanje gospodarske dejavnosti v
         smislu členov 2 in 4 iste direktive, čeprav je to zanjo le dodatna dejavnost, in če ta del nepremičnine vključi v poslovna
         sredstva svojega podjetja.

      (Glej točko 52 in izrek.)
      2.     Če skupnost, ki se oblikuje s sklenitvijo zakonske zveze in kot taka nima pravne osebnosti ter ne opravlja gospodarske dejavnosti
         v smislu Šeste direktive 77/388 v njeni izvirni različici in niti različici, kot izhaja na podlagi spremembe z Direktivo 91/680,
         izvede naročilo investicijskega blaga, je treba solastnika, ki oblikujeta to skupnost, za uporabo te direktive šteti za upravičenca
         do transakcije.

      Če namreč taka skupnost ni davčna zavezanka in zato ni upravičena do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost, je treba
         v skladu z načelom nevtralnosti pravico do takega odbitka priznati zakoncema posamezno, če imata status davčnega zavezanca.

      (Glej točki 57, 58 in izrek.)
      3.     Če zakonca v skupnosti, oblikovani s sklenitvijo zakonske zveze, skupaj pridobita investicijsko blago, vendar del tega blaga
         izključno v poklicne namene uporablja samo eden od zakoncev, je ta zakonec upravičen do odbitka celotnega zneska vstopnega
         davka na dodano vrednost, obračunanega od dela blaga, ki ga uporablja za svoje podjetje, vendar odbiti znesek ne sme preseči
         solastniškega deleža na zadevnem blagu, ki ga ima davčni zavezanec.

      Če bi bil namreč zadevni subjekt upravičen do odbitka zgolj dela davka, obračunanega za del, ki ga v celoti uporablja za svoje
         obdavčljive transakcije – del, določen glede na njegov solastniški delež na nepremičnini kot celoti –, ne bi bil razbremenjen
         celotnega bremena davka, povezanega z blagom, ki ga uporablja za svojo gospodarsko dejavnost, kar bi bilo v nasprotju z zahtevami,
         postavljenimi z načelom nevtralnosti.

      (Glej točki 71, 74 in izrek.)
      4.     Na podlagi člena 18(1)(a) in člena 22(3) Šeste direktive 77/388 v njeni izvirni različici in tudi različici, kot izhaja na
         podlagi spremembe z Direktivo 91/680, se za uveljavljanje pravice do odbitka ne zahteva, da ima davčni zavezanec, ki je v
         skupnosti s svojim zakoncem pridobil nepremično, katere del uporablja za poslovne namene, račun, ki je izstavljen na njegovo
         ime in na katerem sta navedena delež cene in davka na dodano vrednost, ki se ujemata z njegovim solastniškim deležem. Za ta
         namen zadostuje račun, ki se izda zakoncema brez razločevanja med njima in brez take razčlenitve.

      (Glej točko 83 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. aprila 2005(*)

      „Davek na dodano vrednost – Šesta direktiva o DDV – Gradnja stanovanjske hiše za zakonca, ki tvorita skupnost, ki sama ne opravlja gospodarske dejavnosti – Uporaba enega prostora za poklicne namene s strani enega od solastnikov – Davčni zavezanec – Pravica do odbitka davka – Pravila za uveljavljanje te pravice – Zahteve glede računa“
      V zadevi C-25/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 29. avgusta 2002, ki je prispela na Sodišče 23. januarja 2003, v postopku

      Finanzamt Bergisch Gladbach
      proti
      HE,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, R. Schintgen (poročevalec), G. Arestis in
         J. Klučka, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. A. Tizzano,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. septembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za Finanzamt Bergisch Gladbach A. Eich, zastopnik,
      –       za g. HE C. Fuhrmann, odvetnik, in K. Korn, Steuerberater,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti E. Traversa in K. Gross, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. novembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, 4, 17, 18 in 22 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne
         17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova
         za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva), in sicer tako njihove izvirne različice kakor tudi različice,
         ki izhaja iz Direktive Sveta 91/680/EGS z dne 16. decembra 1991 o dopolnitvi skupnega sistema davka na dodano vrednost in
         o spremembi Direktive 77/388/EGS zaradi odprave davčnih meja (UL L 376, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2       Ta predlog je bil predložen v okviru spora med Finanzamt Bergisch Gladbach (v nadaljevanju: Finanzamt) in g. HE, namen predloga
         pa je opredeliti, ali, in če je odgovor pritrdilen, v kolikšni meri je lahko g. HE, ki je skupaj z ženo solastnik stanovanjske
         nepremičnine, v kateri enega od prostorov uporablja izključno v poklicne namene, upravičen do odbitka davka na dodano vrednost
         (v nadaljevanju: DDV), obračunanega od izgradnje te nepremičnine.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Člen 2 naslova II Šeste direktive, naslovljenega „Področje uporabe“, se glasi:
      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      2.      uvoz blaga.“
      4       Člen 4 naslova IV te direktive, naslovljenega „Davčni zavezanci“, se glasi:
      „1.      ,Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne glede
         na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2.      Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje zlasti izkoriščanje
         premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

      […]“
      5       V odstavku 1 člena 5 („Dobava blaga“) naslova V iste direktive, naslovljenega „Obdavčljive transakcije“, je določeno:
      „,Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.“
      6       V členu 17 („Nastanek in obseg pravice do odbitka“) naslova XI Šeste direktive, naslovljenega „Odbitki“, je določeno:
      „1.      Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.
      2.      Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek,
         ki ga je dolžan plačati:

      (a)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih
         bo dobavil drug davčni zavezanec;

      […]
      6.      Najkasneje pred potekom štirih let od datuma začetka veljavnosti te direktive Svet na predlog Komisije soglasno odloči, kateri
         izdatki niso upravičeni do odbitka davka na dodano vrednost. Davek na dodano vrednost v nobenem primeru ni odbiten za izdatke,
         ki niso nedvomno poslovni izdatki, kot so izdatki za luksuzne predmete, razvedrilo ali reprezentanco.

      Do začetka veljavnosti zgornjih pravil lahko države članice ohranijo vse izključitve, določene v njihovih nacionalnih zakonodajah
         ob začetku veljavnosti te direktive.

      […]“
      7       V času, na katerega se nanaša postopek v glavni stvari, je bila sprejeta Direktiva 91/680, ki s členom 3 države članice zavezuje,
         da svoj sistem DDV prilagodijo določbam te direktive in sprejmejo potrebne ukrepe, da bodo te prilagoditve začele veljati
         1. januarja 1993. Zgoraj navedeni člen 17(2), kakor je bil spremenjen z Direktivo 91/680, se glasi:

      „2.      Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek,
         ki ga je dolžan plačati:

      (a)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih
         bo dobavil drug davčni zavezanec, ki je dolžan plačati davek na ozemlju države;

      […]“
      8       Člen 18 („Pravila za uveljavljanje pravice do odbitka“), ki je prav tako vključen v naslov XI Šeste direktive, se glasi:
      „1.      Za uveljavljanje svoje pravice do odbitka mora davčni zavezanec:
      (a)      za odbitke po členu 17(2)(a) imeti račun, sestavljen v skladu s členom 22(3);
      […]“
      9       V členu 22 („Obveznosti po notranjem sistemu“) naslova XIII Šeste direktive, naslovljenega „Obveznosti oseb, ki so dolžne
         plačati davek“, je določeno:

      „[…]
      3. (a) Vsak davčni zavezanec za vsako dobavo blaga in storitev, ki jo opravi drugemu davčnemu zavezancu, izda račun ali drug dokument,
         ki se priznava kot račun, in hrani kopijo vseh izdanih dokumentov.

               […]
      (b)      Račun mora jasno izkazovati ceno brez davka in pripadajoči davek po posameznih stopnjah pa tudi kakršne koli oprostitve.
      (c)      Države članice določijo merila za odločanje, ali se dokument prizna kot račun.
      […]
      8.      […] lahko države članice naložijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno odmero in pobiranje davka
         ter preprečevanje goljufij.

      […]“
      10     Člen 22, kakor je bil spremenjen z zgoraj navedeno direktivo 91/680, se glasi:
      „[…]
      3. (a) Vsak davčni zavezanec izda račun ali drug dokument, ki se priznava kot račun, za blago in storitve, ki jih je dobavil ali
         opravil drugemu davčnemu zavezancu ali pravni osebi, ki ni davčni zavezanec. […] Davčni zavezanec shrani kopijo vsakega izdanega
         dokumenta.

               […]
      (b)      Račun mora jasno izkazovati ceno brez davka in pripadajoči davek po posameznih stopnjah kot tudi kakršne koli oprostitve.
               […]
      (c)      Države članice določijo merila za določitev, ali se dokument lahko prizna kot račun.
      […]
      8.      Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje davka in za preprečevanje
         davčnih utaj, ob upoštevanju zahteve po enakem obravnavanju domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci
         med državami članicami, in pod pogojem, da takšne obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri
         prehodu meja.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      11     Upoštevne določbe nemškega zakona o prometnem davku (Umsatzsteuergesetz, v nadaljevanju: UStG), kot so se uporabljale v davčnih
         letih od 1991 do 1993 (glej BGBl. 1991 I, str. 351, oziroma BGBl. 1993 I, str. 566), na katera se nanaša postopek v glavni
         stvari, se glasijo:

      „Člen 14 Izstavljanje računov
      1. Ko davčni zavezanec dobavlja blago ali opravlja storitve, za katere se na podlagi člena 1(1)(1) in (3) plačuje davek, lahko
         izstavi račune, iz katerih je jasno razvidna višina davka, če pa te transakcije opravlja za podjetje drugega davčnega zavezanca
         in če ta to zahteva, take račune mora izstaviti. Računi morajo vsebovati naslednje elemente:

      1.      ime in naslov davčnega zavezanca, ki dobavlja blago ali opravlja storitve;
      2.      ime in naslov upravičenca do dobave blaga ali storitev;
      3.      količino in običajni trgovski opis dobavljenega blaga ali vrsto in obseg storitev;
      4.      datum dobave blaga ali opravljene storitve;
      5.      znesek plačila za dobavo blaga ali opravljeno storitev (člen 10) in
      6.      ustrezni znesek davka za zadevno plačilo (točka 5).
      […]
      Člen 15 Odbitek vstopnega davka
      1. Davčni zavezanec je upravičen do naslednjih odbitkov vstopnega davka:
      1. davka, ki je na računu, ki mu ga izdajo drugi davčni zavezanci za dobavo blaga ali opravljene storitve za njegovo podjetje,
         naveden ločeno v smislu člena 14. Če se ločeno navedeni davek nanaša na take transakcije, ki so bile plačane, vendar še niso
         bile izvedene, ga je mogoče odbiti v trenutku, ko je izstavljen račun in je izvedeno plačilo;

      […]“
      12     Ker se je Bundesfinanzhof v predložitveni odločbi sklicevalo na pravni položaj, kakršen je na tem področju v veljavi v Republiki
         Avstriji, je treba navesti še, da je v tej državi članici s členom 12(2)(2) zakona iz leta 1994 o prometnem davku (Umsatzsteuergesetz,
         BGBl. 663/1994) določeno:

      „Za dobavo blaga, opravljene storitve ali uvoz se ne šteje, da so bili opravljeni za podjetje, če:
      (a)      plačilo zanje ni v glavnem sestavljeno iz odbitnih izdatkov (odhodkov) v smislu točk od 1 do 5 člena 20(1) zakona iz leta 1988
         o davku na dohodek (Einkommensteuergesetz, BGBl. 100/1988);

      […]“
      13     Zgoraj navedena določba se glasi:
      „Od različnih prihodkov ni mogoče odbiti:
      […]
      2.      […]
      (d) odhodkov ali izdatkov, povezanih s pisarno v bivališču in z opremo v taki pisarni ter opremo bivališča. Če je pisarna
         v bivališču središče celotne dejavnosti podjetja in poklicne dejavnosti davčnega zavezanca, se z njo povezani odhodki in izdatki,
         vključno s stroški za opremo, lahko odbijejo.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14     Iz spisa postopka v glavni stvari izhaja, da je g. HE leta 1990 skupaj z ženo kupil zemljišče in s tem nad njim pridobil idealno
         solastništvo. Možev solastniški delež je znašal eno četrtino, ženin pa tri četrtine. Nato sta zakonca različna podjetja pooblastila,
         da so na tem zemljišču zgradila stanovanjsko hišo. Na obravnavi pred Sodiščem je zastopnik g. HE pojasnil, da je bila tudi
         zadevna nepremičnina v četrtinski lasti moža in tričetrtinski lasti žene. Vsi računi, povezani z izgradnjo te nepremičnine,
         so bili izdani na g. ali go. HE brez razlikovanja glede na delež posameznega solastnika.

      15     Ni sporno, da je g. HE enega od prostorov v tej hiši uporabljal kot pisarno za dodatno poklicno dejavnost specializiranega
         avtorja, ki jo je opravljal poleg svoje poklicne dejavnosti, ki jo je imel kot zaposlena oseba.

      16     Pri napovedih za odmero DDV za obdobje, ki se je nanašalo na davčna leta 1991, 1992 in 1993, je g. HE na podlagi računov,
         povezanih z izgradnjo nepremičnine, opravil sorazmerne odbitke, za katere je upošteval 12-odstotni odbitni delež, tj. sorazmerni
         delež med površino pisarne in celotno bivalno površino hiše.

      17     Vendar je Finanzamt te odbitke zavrnil z obrazložitvijo, da je bila nosilka projekta in upravičenka do izgradnje skupnost,
         sestavljena iz zakoncev HE, in ne g. HE sam.

      18     Tožbi, ki jo je vložil g. HE zoper to zavrnitveno odločbo, je Finanzgericht na prvi stopnji deloma ugodilo.
      19     Po mnenju tega sodišča je bil z vidika civilnega prava g. HE nosilec projekta in porabnik gradbenih del, povezanih s pisarno,
         samo do četrtinskega deleža. Ker drugi elementi niso bili na voljo, se je to sodišče namreč oprlo na razdelitev lastništva
         nad nepremičnino med zakoncema. Ker je ženin solastniški delež znašal tri četrtine, je Finanzgericht g. HE priznalo pravico
         do odbitka vstopnega DDV, povezanega s pisarno, samo do ene četrtine, tj. četrtine od 12 % celotnega zneska vstopnega davka.
         Po mnenju istega sodišča okoliščina, da so bili računi brez kakršnega koli razlikovanja izdani na oba zakonca, v tem okviru
         ni bistvena.

      20     Tako Finanzamt kot g. HE sta zoper to sodbo vložila revizijo pri Bundesfinanzhof.
      21     Po mnenju Finanzamt je treba razlikovati, ali so bile storitve, na katere se nanaša postopek v glavni stvari, opravljene za
         skupnost zakoncev ali samo za enega od solastnikov. Če iz naročila ni jasno razvidno, kdo je nosilec projekta, naj bi se štelo,
         da je bila do del upravičena skupnost zakoncev. Sorazmerna deleža g. in ge. HE glede lastništva nad nepremičnino, naj pri
         tem ne bi bila bistvena. Vsekakor naj bi bili dejstvi, da znesek vstopnega DDV ni bil razdeljen med zakonca in da so bili
         računi izstavljeni na imena obeh zakoncev brez razlikovanja med njima, v nasprotju s tem, da se g. HE prizna kakršen koli
         odbitek.

      22     Nasprotno g. HE meni, da ga je treba glede del, povezanih z izgradnjo dela nepremičnine, ki se uporablja za pisarno, šteti
         za edinega nosilca projekta, saj ima izključno pravico do uporabe tega dela. Po njegovem mnenju zavrnitev predlaganega odbitka
         izključno na podlagi nacionalnega civilnega prava ni združljiva s sistemom Skupnosti glede DDV. G. HE se ne strinja s sodbo
         prvostopenjskega sodišča in meni, da bi bilo treba pravico do odbitka razširiti na celotni znesek DDV, povezan z izgradnjo
         pisarne, tj. na 12 % celotnega DDV, povezanega s hišo.

      23     Bundesfinanzhof opozarja, da je na podlagi nemškega prava, če naročilo skupaj izvede več oseb, ki ne delujejo kot samostojna
         pravna entiteta (osebna ali kapitalska družba), ampak samo kot dejanska skupnost, vsak član te skupnosti upravičen do storitve
         v višini deleža, dogovorjenega v njegovo korist. V postopku v glavni stvari naj se glede DDV skupnost kot taka ne bi vmešavala,
         zato naj bi bila domneva, da sta uporabnika zadevne storitve oba zakonca, ustrezna.

      24     To sodišče poleg tega opozarja, da je po ugotovitvah Finanzgericht v pisarni v nepremičnini, ki sta jo zakonca zgradila skupaj,
         poklicno dejavnost opravljal samo g. HE. V skladu s sodno prakso tega sodišča lahko pravico do odbitka pri pridobitnih skupnostih
         uveljavlja vsak od podjetnikov, ki je pridobil blago za uporabo v poklicne namene, največ do višine svojega deleža v skupnosti.
         Ko sta zakonca skupaj najela prostore za opravljanje poklicne dejavnosti, ki jih je za potrebe svojega podjetja uporabljal
         samo eden od njiju, se je Bundesfinanzhof, ker drugi elementi niso bili na voljo, sklicevalo na člen 742 nemškega civilnega
         zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch), na podlagi katerega se pravice in obveznosti med člana skupnosti razdelijo na polovico,
         in v skladu s tem presodilo, da je zadevni član skupnosti, ki je blago uporabljal v poklicne namene, upravičen do odbitka,
         ki ne sme presegati polovice celotnega zneska vstopnega davka.

      25     Enako naj bi v zadevnem primeru presodilo Finanzgericht, ki naj bi upravičeno menilo, da te utemeljitve ne more omajati okoliščina,
         da so bili računi izdani na imeni obeh zakoncev.

      26     Bundesfinanzhof se kljub temu sprašuje, ali je ta rešitev združljiva s Šesto direktivo.
      27     Najprej naj ne bi bilo mogoče z gotovostjo odgovoriti na vprašanje, ali je g. HE storitve izgradnje stanovanjske nepremičnine,
         v kateri je urejena pisarna, izvedel „kot davčni zavezanec“ in „za potrebe obdavčenih transakcij“ v smislu člena 17(2) Šeste
         direktive ali so bile te storitve izvedene za zasebne stanovanjske potrebe; to še toliko bolj drži, ker na primer avstrijski
         organi v takem primeru izključujejo pravico do odbitka.

      28     V tem okviru bi bilo treba tudi opredeliti, ali so izdatki za izgradnjo pisarne na domu „nedvomno poslovni izdatki“ ali ne,
         saj bi bili v zadnjem primeru ti izdatki na podlagi drugega stavka člena 17(6) Šeste direktive izključeni iz pravice do odbitka.

      29     Če domnevamo, da pravica do odbitka v takem primeru načeloma obstaja, naj bi bilo treba nato opredeliti, kakšna so na podlagi
         prava Skupnosti pravila za uveljavljanje te pravice, ko investicijsko blago pridobi skupnost v obliki idealnega solastništva
         ali skupnost zakoncev, ki kot taka ne deluje kot davčna zavezanka.

      30     Nazadnje naj bi uporaba pogojev iz člena 18(1)(a) ter člena 22(3)(a) in (c) Šeste direktive vzbujala dvome o nacionalni sodni
         praksi, na podlagi katere so zahteve, povezane z dodatnimi navedbami na računu, glede posameznih solastniških deležev obrobnega
         pomena.

      31     V teh okoliščinah je Bundesfinanzhof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje postavilo ta vprašanja:
      „1.      Ali se oseba, ki pridobi ali zgradi stanovanjsko hišo, da bo v njej stanovala, vendar hkrati namerava enega od prostorov v
         tej nepremičnini uporabljati kot pisarno za opravljanje samostojne dodatne dejavnosti, med pridobivanjem ali izgradnjo te
         hiše šteje za davčno zavezanko?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
      ali je treba, če skupnost v obliki idealnega solastništva ali zakonska skupnost, ki kot taka ne deluje v poklicne namene,
         izvede naročilo investicijskega blaga, šteti, da je pridobitev izvedla oseba, ki ni davčna zavezanka in torej ni upravičena
         do odbitka vstopnega DDV, obračunanega od pridobitve, ali je treba šteti, da sta do transakcije upravičena oba solastnika?

      3.      Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen:
      ali lahko, če eden od zakoncev, ki sta pridobila investicijsko blago in je s tem vsak od njiju postal lastnik idealnega deleža,
         vendar to blago v poklicne namene za svoje podjetje uporablja samo eden od solastnikov, pravico do odbitka uveljavlja

      (a)      solastnik samo do višine deleža vstopnega davka, ki se ujema z njegovim deležem pridobitelja,
      ali
      (b)      lahko ta solastnik na podlagi člena 17(2)(a) Šeste direktive uveljavlja odbitek celotnega zneska vstopnega davka glede na
         delež blaga, ki ga uporablja v poklicne namene (ob upoštevanju pogojev za izstavljanje računov, na katere se nanaša četrto
         vprašanje)?

      4.      Ali mora biti za uveljavljanje pravice do odbitka v skladu s členom 18 Šeste direktive račun v smislu člena 22(3) te direktive
         izstavljen samo na ime tega solastnika/zakonca − in mora biti na njem naveden delež cene in davka, ki se ujema z njegovim
         solastniškim deležem − ali zadostuje račun, izdan solastnikoma/zakoncema, brez take razčlenitve?“

       Uvodne ugotovitve
      32     Najprej je treba opozoriti, da iz spisa izhaja, da:
      –       sta zakonca HE kot skupnost pridobila zemljišče in na njem kot solastnika zgradila stanovanjsko hišo;
      –       v skupnosti, ki sta jo zakonca HE oblikovala s poroko, znaša možev solastniški delež za zemljišče in hišo eno četrtino, ženin
         pa tri četrtine;

      –       g. HE poleg poklicne dejavnosti kot zaposlena oseba opravlja še dodatno samostojno poklicno dejavnost specializiranega avtorja;
      –       za potrebe te dejavnosti kot pisarno uporablja enega od prostorov v hiši, ki je izključno v njegovi uporabi; ni sporno, da
         znaša površina tega prostora 12 % celotne bivalne površine nepremičnine;

      –       žena g. HE ne opravlja nobene gospodarske dejavnosti v smislu Šeste direktive in ni te pisarne nikoli uporabljala;
      –       skupnost, ki sta jo oblikovala zakonca HE s poroko, prav tako ne opravlja nobene gospodarske dejavnosti v smislu Šeste direktive
         in nima niti pravne osebnosti niti nobene samostojne pristojnosti ukrepanja;

      –       niti žena g. HE niti zadevna skupnost, ki sta jo zakonca HE oblikovala s poroko, torej nista upravičeni do odbitka na podlagi
         Šeste direktive, saj nobena od njiju nima statusa davčne zavezanke;

      –       so bili računi, povezani z izgradnjo hiše, brez razločevanja med zakoncema izdani na imena obeh zakoncev HE in na računih
         niso bili natančno opredeljeni cenovni deleži in deleži DDV glede na solastniški delež vsakega od zakoncev;

      –       g. HE predlaga odbitek vstopnega DDV za celo pisarno, ki jo uporablja izključno v poklicne namene (tj. 12 %), čeprav je v
         njegovi lasti le 25‑odstotni solastniški delež nepremičnine.

      33     Na vprašanja za predhodno odločanje je treba odgovoriti ob upoštevanju teh značilnosti postopka v glavni stvari.
      34     Treba je še dodati, da za te odgovore ni treba razlikovati med izvirno različico členov 17 in 22 Šeste direktive ter njuno
         različico, kakor je bila spremenjena z Direktivo 91/680, saj je treba šteti, da imata navedeni različici za razlago, ki jo
         mora dati Sodišče v tej zadevi, enak vsebinski doseg.

       Prvo vprašanje
      35     Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se oseba, ki pridobi ali zgradi hišo, da bo v njej stanovala
         s svojo družino, vendar hkrati enega od prostorov v tej nepremičnini uporablja kot pisarno za opravljanje dodatne gospodarske
         dejavnosti v smislu členov 2 in 4 Šeste direktive, šteje za davčno zavezanko in je torej upravičena do odbitka na podlagi
         člena 17 iste direktive.

      36     Glede tega je treba najprej opozoriti, da je Šesta direktiva vzpostavila skupni sistem DDV, ki temelji zlasti na enotni opredelitvi
         obdavčljivih transakcij (glej predvsem sodbo z dne 26. junija 2003 v zadevi MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C-305/01, Recueil,
         str. I-6729, točka 38).

      37     Iz člena 2 te direktive, v katerem je opredeljeno področje uporabe DDV, v povezavi s členom 4 iste direktive izhaja, da se
         ta davek obračunava samo od gospodarskih dejavnosti, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države
         članice.

      38     V skladu s členom 4(1) Šeste direktive je davčna zavezanka vsaka oseba, ki neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost
         iz odstavka 2 tega člena.

      39     V navedenem odstavku 2 so „gospodarske dejavnosti“ opredeljene kot „vse“ dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo
         storitve, in zlasti izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka. Ta pojem „izkoriščanje“
         se nanaša v skladu z zahtevami načela nevtralnosti skupnega sistema DDV na vse transakcije, ne glede na njihovo pravno obliko
         (glej sodbo z dne 21. oktobra 2004 v zadevi BBL, C‑8/03, ZOdl., str. I-10157, točka 36).

      40     Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je s členom 4 Šeste direktive za DDV določeno zelo široko področje uporabe, ki
         vključuje vse stopnje proizvodnje, distribucije in opravljanja storitev (glej zlasti sodbo z dne 4. decembra 1990 v zadevi
         Van Tiem, C-186/89, Recueil, str. I-4363, točka 17, in zgoraj navedeno sodbo MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, točka 42).

      41     Zato je treba na podlagi meril iz člena 4 te direktive, ki se uporabljajo kot izključna merila za presojo o statusu davčnega
         zavezanca (glej zgoraj navedeni sodbi Van Tiem, točka 25, in BBL, točka 36), osebo, kakršna je g. HE, šteti za davčno zavezanko.

      42     Iz spisa namreč izhaja, da je v času, na katerega se nanaša postopek v glavni stvari, tj. med letoma 1991 in 1993, zainteresirana
         oseba dejansko neodvisno opravljala gospodarsko dejavnost v smislu člena 4 Šeste direktive, čeprav je bila ta zanjo le dodatna
         dejavnost.

      43     Poleg tega iz člena 17(2) Šeste direktive izhaja, da je davčni zavezanec, ko deluje kot tak in blago uporablja za svoje obdavčene
         transakcije, upravičen odbiti DDV, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za zadevno blago. Nasprotno, če davčni zavezanec
         v smislu člena 4 iste direktive blaga ne uporablja za svoje gospodarske dejavnosti, temveč zasebno, ne more biti upravičen
         do nobenega odbitka (v tem smislu glej sodbo z dne 11. julija 1991 v zadevi Lennartz, C-97/90, Recueil, str. I-3795, točki 8
         in 9).

      44     Glede tega iz spisa izhaja, da je imel v času, na katerega se nanaša postopek v glavni stvari, g. HE za potrebe opravljanja
         svoje samostojne gospodarske dejavnosti specializiranega avtorja v izključni uporabi enega od prostorov v nepremičnini, ki
         jo je zgradil skupaj z ženo in katere solastnik je.

      45     Okoliščina, da je zainteresirana oseba v obravnavanem primeru za potrebe svoje gospodarske dejavnosti uporabljala samo del
         te nepremičnine, ni bistvena.

      46     Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da ima pri uporabi investicijskega blaga tako za namene dejavnosti kot v zasebne
         namene zadevna oseba za potrebe DDV izbiro, ali da to blago v celoti vključi v poslovna sredstva svojega podjetja, ali da
         ga v celoti ohrani v svojem zasebnem premoženju in ga s tem v celoti izvzame iz sistema DDV, ali da ga – kot se je to zgodilo
         v obravnavanem postopku v glavni stvari – v svoje podjetje vključi toliko, kolikor se dejansko uporablja za dejavnost (v tem
         smislu glej predvsem sodbi z dne 8. marca 2001 v zadevi Bakcsi, C-415/98, Recueil, str. I‑1831, točke od 24 do 34, in z dne
         8. maja 2003 v zadevi Seeling, C-269/00, Recueil, str. I-4101, točki 40 in 41).

      47     V zadnjem primeru je treba torej šteti, da je v mejah uporabe blaga v poklicne namene zadevni gospodarski subjekt pri pridobivanju
         ali izgradnji nepremičnine deloval kot davčni zavezanec in je treba to nepremičnino do te mere obravnavati, kot da se uporablja
         za potrebe obdavčenih transakcij tega gospodarskega subjekta v smislu člena 17(2)(a) Šeste direktive.

      48     Navedena razlaga je podprta z načelom nevtralnosti, v skladu s katerim je lahko zadevna oseba obdavčena z DDV samo, ko se
         ta nanaša na blago ali storitve, ki jih ta oseba uporablja v zasebne namene, ne pa tudi na blago ali storitve, ki jih uporablja
         za opravljanje svojih obdavčljivih poklicnih dejavnosti.

      49     Kot je upravičeno poudarila Komisija Evropskih skupnosti, dvomi, ki jih je izrazilo predložitveno sodišče glede vprašanja,
         ali spada transakcija, kakršna je transakcija iz postopka v glavni stvari, na področje uporabe Šeste direktive, niso utemeljeni.

      50     Okoliščina, da ena od drugih držav članic (v tem primeru Republika Avstrija) izključuje pravico do odbitka, če se pisarna
         nahaja v bivališču, namreč ni bistvena, saj je treba upoštevati dejstvi, da ima sistem DDV skupni značaj in da je namen tega
         sistema uskladitev, iz česar izhaja, da so zaradi zagotovitve enake uporabe v vseh državah članicah odstopanja od pravice
         do odbitka dovoljena samo v primerih, izrecno navedenih v Šesti direktivi.

      51     Ker se poleg tega predložitveno sodišče opira na člen 17(6) Šeste direktive, je treba najprej poudariti, da v sedanjem stanju
         prava Skupnosti ne obstaja akt Sveta, ki bi iz pravice do odbitka izključeval izdatke, ki niso nedvomno poslovni izdatki,
         kot so izdatki za luksuzne predmete, razvedrilo ali reprezentanco. Nato nemška zakonodaja, ki se je uporabljala takrat, ko
         je začela veljati zadevna direktiva, ni vsebovala nobene izključitve iz pravice do odbitka za pisarne v bivališču. Nazadnje
         Zvezni republiki Nemčiji ni bilo dovoljeno uvesti posebnih ukrepov za odstopanje od določb te direktive v smislu člena 27
         te direktive.

      52     Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da se oseba, ki pridobi ali zgradi hišo, da
         bo v njej stanovala s svojo družino, vendar hkrati enega od prostorov v tej nepremičnini uporablja kot pisarno za opravljanje
         gospodarske dejavnosti v smislu členov 2 in 4 Šeste direktive, čeprav je to zanjo le dodatna dejavnost, in ta del nepremičnine
         vključi v poslovna sredstva svojega podjetja, šteje za davčno zavezanko in je torej upravičena do odbitka na podlagi člena 17
         iste direktive.

       Drugo vprašanje
      53     To vprašanje se v bistvu nanaša na to, ali je treba – če skupnost, ki se oblikuje s poroko ter kot taka nima pravne osebnosti
         in ne opravlja gospodarske dejavnosti v smislu Šeste direktive, izvede naročilo investicijskega blaga – solastnika, ki oblikujeta
         to skupnost, za potrebe uporabe te direktive šteti za upravičenca do transakcije.

      54     Glede tega iz spisa, ki je na voljo Sodišču, izhaja, da skupnost, ki sta jo oblikovala zakonca HE s poroko, sama ni opravljala
         gospodarske dejavnosti v obliki civilnopravne družbe svojo pravno osebnostjo ali entitete brez take osebnosti z dejansko samostojno
         pristojnostjo ukrepanja. Zakonca, obravnavana v postopku v glavni stvari, sta namreč delovala skupaj samo pri pridobivanju
         zemljišča in izgradnji nepremičnine.

      55     Ta skupnost torej pri transakcijah iz postopka v glavni stvari z vidika DDV ni sodelovala in je zato ni mogoče šteti za davčno
         zavezanko v smislu Šeste direktive.

      56     Ker drugi upoštevni elementi niso na voljo, je treba v teh okoliščinah šteti, da sta zakonca HE kot solastnika investicijskega
         blaga upravičenca do dobave tega blaga za uporabo Šeste direktive.

      57     Ta rešitev se sklada tudi z načelom nevtralnosti. Ker skupnost, ki sta jo oblikovala obravnavana zakonca, ni davčna zavezanka
         in zato ni upravičena do odbitka vstopnega DDV, je treba pravico do takega odbitka priznati zakoncema posamično, če imata
         status davčnega zavezanca.

      58     Zato je treba na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba – če skupnost, ki se oblikuje s poroko in
         nima pravne osebnosti ter ne opravlja gospodarske dejavnosti v smislu Šeste direktive, izvede naročilo investicijskega blaga
         – solastnika, ki oblikujeta to skupnost, za uporabo te direktive šteti za upravičenca do transakcije.

       Tretje vprašanje
      59     Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je – če zakonca v skupnosti, oblikovani s poroko, ki skupaj
         pridobita investicijsko blago, vendar del tega blaga v poklicne namene uporablja samo eden od zakoncev, ki sta njegova solastnika
         – ta zakonec upravičen do odbitka celotnega zneska vstopnega DDV, obračunanega od dela blaga, ki ga uporablja za svoje podjetja,
         ali samo do dela vstopnega DDV, ki se ujema z njegovim deležem pridobitelja.

      60     Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba opozoriti, da je prvostopenjsko nacionalno sodišče presodilo, da je z vidika nemškega
         civilnega prava g. HE upravičenec do gradbenih del, povezanih s pisarno, samo do četrtinskega deleža. Pri tem se je opiralo
         na razdelitev lastništva nad zemljiščem med zakoncema, ki sta njegova solastnika, saj možev solastniški delež znaša le 25 %.
         Zato je to sodišče g. HE priznalo samo pravico do odbitka četrtinskega deleža vstopnega DDV, povezanega s pisarno, ki se uporablja
         za podjetje, tj. četrtino od 12 % celotnega zneska vstopnega DDV.

      61     Nasprotno g. HE meni, da je na podlagi Šeste direktive upravičen do odbitka celotnega zneska vstopnega DDV za del blaga, ki
         ga uporablja v poklicne namene, tj. 12 % celotnega zneska vstopnega davka.

      62     Glede tega je treba najprej opozoriti, da je namen Šeste direktive, kot izhaja že iz njenega naslova, vzpostaviti skupni sistem
         DDV na podlagi enotne opredelitve obdavčljivih transakcij v skladu s pravili Skupnosti (glej točko 36 te sodbe in navedeno
         sodno prakso).

      63     Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba izraze iz posameznih določb Šeste direktive, ki se za opredelitev
         pomena in dosega izrecno ne sklicujejo na pravo držav članic, običajno v vsej Skupnosti razlagati samostojno in enako, da
         bi tako preprečili različno uporabo sistema DDV v posameznih državah članicah (glej sodbo z dne 27. novembra 2003 v zadevi
         Zita Modes, C‑497/01, Recueil, str. I-14393, točka 34).

      64     Natančneje, glede člena 5(1) Šeste direktive, na podlagi katerega pomeni dobava blaga prenos pravice do razpolaganja s premoženjem
         v stvareh kot lastnik, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se pojem dobave blaga ne nanaša na prenos lastništva v skladu s
         pravili, določenimi z veljavnim nacionalnim pravom, ampak zajema kakršen koli prenos premoženja v stvareh ene stranke, ki
         pooblasti drugo stranko, da dejansko razpolaga z njim, kot da bi bila lastnik tega premoženja. Namen Šeste direktive bi lahko
         bil kršen, če bi bili za ugotovitev, da gre za dobavo blaga, ki je ena od treh obdavčljivih transakcij, določeni pogoji, ki
         bi se razlikovali glede na civilno pravo zadevne države članice (v tem smislu glej sodbe z dne 8. februarja 1990 v zadevi
         Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Recueil, str. I-285, točki 7 in 8; z dne 4. oktobra 1995 v zadevi Armbrecht,
         C-291/92, Recueil, str. I-2775, točki 13 in 14, ter z dne 6. februarja 2003 v zadevi Auto Lease Holland, C-185/01, Recueil,
         str. I‑1317, točki 32 in 33).

      65     Zato ni mogoče sprejeti niti stališča prvostopenjskega nacionalnega sodišča, ki temelji na lastniškem sistemu v nemškem civilnem
         pravu, niti stališča iz pisnih stališč Komisije, da naj zahtevi g. HE ne bi bilo mogoče ugoditi, če ta v skladu z nacionalnimi
         pravili, ki urejajo zakonske zadeve, ni upravičen do investicijskega blaga v celoti.

      66     Poleg tega vprašanje, kateri od solastnikov je dejansko plačal račune, povezane z izgradnjo nepremičnine, z vidika odgovora
         na postavljeno vprašanje ni bistveno, saj iz člena 11(A)(1)(a) Šeste direktive izhaja, da lahko protivrednost plača tudi tretja
         oseba.

      67     Da bi odgovorili na tretje vprašanje, je treba, nasprotno, opozoriti, da g. HE v obravnavanem primeru pisarno v stanovanjski
         hiši 100-odstotno uporablja sam za svoje gospodarske dejavnosti in da se je odločil, ta prostor v celoti vključiti v svoje
         podjetje. Torej je očitno, da zainteresirana oseba s tem prostorom razpolaga kot lastnik in tako izpolnjuje pogoj, ki izhaja
         iz sodne prakse, navedene v točki 64 te sodbe.

      68     Treba je še dodati, da g. HE zahteva odbitek vstopnega DDV v znesku, ki se ujema z deležem blaga, ki ga uporablja samo on
         v poklicne namene in za katerega se je odločil, da ga bo obravnaval kot premoženje podjetja.

      69     Poleg tega v okoliščinah, kakršne so okoliščine v postopku v glavni stvari, urad ne bi mogel priznati pravice do odbitka nobenemu
         drugemu gospodarskemu subjektu razen g. HE, zato v obravnavanem primeru ni mogoče govoriti o možnosti goljufije ali zlorabe.

      70     Zahtevo g. HE po odbitku celotnega zneska DDV, ki je bil obračunan od te pisarne, je treba v teh okoliščinah torej šteti za
         skladno s sistemom odbitkov, katerega namen je podjetnika v celoti razbremeniti bremena DDV, ki ga je dolžan plačati ali ga
         je plačal na podlagi vseh gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV posledično zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom
         vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na cilje ali rezultate teh dejavnosti, če so navedene dejavnosti načeloma same predmet
         DDV (glej predvsem zgoraj navedeno sodbo Zita Modes, točka 38).

      71     Iz tega sledi, da mora biti gospodarski subjekt, kakršen je g. HE, ki je prostor, ki ga uporablja kot pisarno, v celoti vključil
         v poslovna sredstva svojega podjetja, upravičen do odbitka celotnega zneska DDV, ki je bil obračunan neposredno od stroškov
         za različne sestavne elemente cene tega dela nepremičnine. Če bi bil zadevni gospodarski subjekt upravičen do odbitka samo
         dela DDV, obračunanega za ta prostor, ki ga v celoti uporablja za svoje obdavčljive transakcije (tj. dela, določenega glede
         na njegov solastniški delež nepremičnine kot celote), ne bi bil razbremenjen celotnega bremena davka, povezanega z blagom,
         ki ga uporablja za svojo gospodarsko dejavnost, kar bi bilo v nasprotju z zahtevami, postavljenimi z načelom nevtralnosti.

      72     Zgornja razlaga se sklada tudi z načelom enakega obravnavanja, ki je posledica načela nevtralnosti.
      73     Tako sta davčna zavezanca, ki sta objektivno v enakem položaju, ker vsak od njiju kot pisarno, ki jo je vključil v premoženje
         svojega podjetja, izključno uporablja enak odstotni delež nepremičnine, obravnavana enako, saj imata pravico do odbitka enakega
         zneska vstopnega DDV. Po drugi strani se razlika v njunem položaju (prvi je izključni lastnik nepremičnine, medtem ko ima
         drugi v lasti le njen del) upošteva z dejstvom, da ima prvi, če nepremičnino v mešani uporabi v celoti vključi v premoženje
         svojega podjetja, možnost odbitka do 100‑odstotnega zneska vstopnega DDV, medtem ko drugi ne more biti nikoli razbremenjen
         plačila zneska DDV, ki bi presegal znesek, ki mu je bil dejansko obračunan, tj. znesek, ki se ujema z njegovim solastniškim
         deležem (v postopku v glavni stvari torej 25 %).

      74     Glede na vse navedeno je treba na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je – če zakonca v skupnosti, oblikovani
         s poroko, ki skupaj pridobita investicijsko blago, vendar del tega blaga v poklicne namene uporablja samo eden od zakoncev,
         ki sta njegova solastnika – ta zakonec upravičen do odbitka celotnega zneska vstopnega DDV, obračunanega od dela blaga, ki
         ga uporablja za svoje podjetje, vendar odbiti znesek ne sme presegati solastniškega deleža zadevnega blaga, ki ga ima davčni
         zavezanec.

       Četrto vprašanje
      75     Namen tega vprašanja je v bistvu opredeliti, ali se na podlagi člena 18(1)(a) in člena 22(3) Šeste direktive zahteva, da ima
         davčni zavezanec, če želi v okoliščinah, kakršne so okoliščine v postopku v glavni stvari, uveljavljati pravico do odbitka,
         račun, ki je izstavljen na njegovo ime ter na katerem morata biti navedena delež cene in DDV, ki se ujema s solastniškim deležem
         tega davčnega zavezanca, ali za to zadostuje račun, ki se izda zakoncema (solastnikoma) brez razločevanja med njima in ne
         vsebuje take razčlenitve.

      76     Glede tega zlasti iz člena 22(3)(b) Šeste direktive (njene izvirne različice in tudi različice, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 91/680) izhaja, da mora za uveljavitev pravice do odbitka račun jasno izkazovati ceno brez davka in pripadajoči
         davek po posameznih stopnjah ter tudi kakršne koli oprostitve.

      77     Iz tega sledi, da s Šesto direktivo razen teh minimalnih zahtev ni določena nobena druga obvezna razčlenitev, na kakršno se
         nanaša četrto vprašanje za predhodno odločanje.

      78     Res je sicer, da lahko države članice na podlagi člena 22(3)(c) Šeste direktive določijo merila za odločanje, ali se dokument
         prizna kot račun, na podlagi odstavka 8 istega člena pa lahko te države naložijo še druge obveznosti, za katere menijo, da
         so potrebne za pravilno odmero in pobiranje davka ter preprečevanje goljufij.

      79     Zvezna republika Nemčija je to zadnjo možnost izkoristila. Tako v tej državi UStG določa, da morajo računi vsebovati zlasti
         ime in naslov upravičenca do transakcije, količino in običajni trgovski opis dobavljenega blaga ali vrsto in obseg storitev
         ter znesek za plačilo transakcije.

      80     Vendar kot je opozorila Komisija, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba za uveljavljanje pravice do odbitka druge
         navedke na računu, razen tistih, določenih s členom 22(3)(b) Šeste direktive, omejiti na ukrepe, ki so nujni, da davčna uprava
         lahko zagotovi pobiranje DDV in njegov nadzor. Poleg tega taki navedki zaradi številnosti ali tehničnega značaja ne smejo
         praktično onemogočiti ali pretirano otežiti uveljavljanja pravice do odbitka (sodba z dne 14. julija 1988 v zadevi Jeunehomme
         in EGI, 123/87 in 330/87, Recueil, str. 4517, točka 17). Zato ukrepi, ki jih imajo države članice pravico sprejeti v skladu
         s členom 22(8) Šeste direktive, da bi zagotovile pravilno odmero in pobiranje davka ter preprečile davčne utaje, ne smejo
         preseči tistega, kar je nujno potrebno za dosego teh ciljev. Ne smejo se torej uporabiti na način, ki bi ogrozil nevtralnost
         DDV, ki je temeljno načelo skupnega sistema DDV, vzpostavljenega z zadevnim pravom Skupnosti (sodbi z dne 21. marca 2000 v
         zadevi Gabalfrisa in drugi, od C-110/98 do C‑147/98, Recueil, str. I-1577, točka 52, ter z dne 19. septembra 2000 v zadevi
         Schmeink & Cofreth in Strobel, C-454/98, Recueil, str. I-6973, točka 59).

      81     V primeru, kakršen je postopek v glavni stvari, ni nobenega tveganja, da bi se zgodila goljufija ali zloraba, saj ta primer
         zadeva posebno vrsto skupnosti (tj. dejansko solastništvo med zakoncema), ki kot taka nima statusa davčne zavezanke in v kateri
         samo eden od zakoncev opravlja gospodarsko dejavnost, zato je izključena možnost, da bi lahko na podlagi računov – čeprav
         so izstavljeni na „gospoda in gospo HE“ ter v njih nista navedena delež cene in DDV, ki se ujema z deležem vsakega od zakoncev
         (solastnikov) – drugi zakonec, ki ni davčni zavezanec, ali skupnost še enkrat uveljavljala odbitek istega zneska DDV.

      82     V takih okoliščinah ne bi bilo združljivo z načelom sorazmernosti, da bi zakoncu, ki je davčni zavezanec, zavrnili pravico
         do odbitka samo zato, ker računi ne vsebujejo navedkov, določenih z veljavnim nacionalnim pravom.

      83     Iz tega sledi, da je treba na četrto vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da se na podlagi člena 18(1)(a) in člena 22(3)
         Šeste direktive ne zahteva, da ima davčni zavezanec, če želi v okoliščinah, kakršne so okoliščine v postopku v glavni stvari,
         uveljavljati pravico do odbitka, račun, ki je izstavljen na njegovo ime ter na katerem sta navedena delež cene in DDV, ki
         se ujema s solastniškim deležem tega davčnega zavezanca. Za to zadostuje račun, ki se izda zakoncema (solastnikoma) brez razločevanja
         med njima in brez take razčlenitve.

       Stroški
      84     Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem
            davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, in sicer njeno izvirno različico in tudi različico, kakor je bila spremenjena
            z Direktivo Sveta 91/680/EGS z dne 16. decembra 1991 o dopolnitvi skupnega sistema davka na dodano vrednost in o spremembi
            Direktive 77/388/EGS zaradi odprave davčnih meja, je treba razlagati tako:
      –       oseba, ki pridobi ali zgradi hišo, da bo v njej stanovala s svojo družino, vendar hkrati enega od prostorov v tej nepremičnini
            uporablja kot pisarno za opravljanje gospodarske dejavnosti v smislu členov 2 in 4 Šeste direktive 77/388, čeprav je to zanjo
            le dodatna dejavnost, in ta del nepremičnine vključi v poslovna sredstva svojega podjetja, se šteje za davčno zavezanko in
            je torej upravičena do odbitka na podlagi člena 17 iste direktive;
      –       če skupnost, ki se oblikuje s poroko in kot taka nima pravne osebnosti ter ne opravlja gospodarske dejavnosti v smislu Šeste
            direktive 77/388, izvede naročilo investicijskega blaga, je treba solastnika, ki oblikujeta to skupnost, za uporabo te direktive
            šteti za upravičenca do transakcije;
      –       če zakonca v skupnosti, oblikovani s poroko, skupaj pridobita investicijsko blago, vendar del tega blaga v poklicne namene
            uporablja samo eden od zakoncev, ki sta njegova solastnika, je ta zakonec upravičen do odbitka celotnega zneska vstopnega
            davka na dodano vrednost, obračunanega od dela blaga, ki ga uporablja za svoje podjetje, vendar odbiti znesek ne sme preseči
            solastniškega deleža zadevnega blaga, ki ga ima davčni zavezanec;
      –       na podlagi člena 18(1)(a) in člena 22(3) Šeste direktive 77/388 se ne zahteva, da ima davčni zavezanec, če želi v okoliščinah,
            kakršne so okoliščine v postopku v glavni stvari, uveljavljati pravico do odbitka, račun, ki je izstavljen na njegovo ime
            ter na katerem sta navedena delež cene in davka na dodano vrednost, ki se ujema s solastniškim deležem tega davčnega zavezanca.
            Za to zadostuje račun, ki se izda zakoncema (solastnikoma) brez razločevanja med njima in brez take razčlenitve.
      Podpisi
      ** Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 8. julija 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Člen 28 ES - Trženje izdelkov iz plemenitih kovin - Oznaki " zlato" in "zlata zlitina". # Zadeva C-166/03.

text:
      Zadeva C-166/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Francoski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države − Člen 28 ES − Trženje izdelkov iz plemenitih kovin − Oznaki ‚zlato‘ in ‚zlata zlitina‘“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Nacionalna ureditev, ki pridržuje oznako „zlato“ zgolj
            za izdelke čistine 750 tisočink – Nedopustnost – Utemeljitev  – Varstvo potrošnikov  – Pošteno trgovanje – Odsotnost
      (Člen 28 ES)
      Država, ki pridrži oznako „zlato“ zgolj za izdelke čistine 750 tisočink, medtem ko so izdelki čistine 375 tisočink ali 585
         tisočink označeni z oznako „zlata zlitina“, ki je manj privlačna za potrošnike, čeprav se v njihovi državi izvora tržijo pod
         oznako „zlato“, ni izpolnila obveznosti iz člena 28 ES.

      Tak predpis za izdelke dveh najnižjih stopenj čistine določa nepotrebno dvojno označevanje, saj je treba navesti poleg čistine
         izdelka tudi oznako „zlata zlitina“, in tako ni sorazmeren s ciljem zagotavljanja poštenega trgovanja in varstva potrošnikov
         in je ta cilj mogoče doseči z ukrepi, ki v manjši meri omejujejo trgovino znotraj Skupnosti.

      (Glej točke 13, 14, od 19 do 21 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 8. julija 2004(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 28 ES – Trženje izdelkov iz plemenitih kovin – Oznaki ‚zlato‘ in ‚zlata zlitina‘“
      V zadevi C-166/03,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa  B. Stromsky, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Francoski republiki, ki jo zastopata G. de Bergues in F. Million, zastopnika,

      tožena stranka,
      zaradi ugotovitve, da Francoska republika s tem, da je pridržala oznako „zlato“ zgolj za izdelke čistine 750 tisočink, medtem
         ko so izdelki čistine 375 tisočink ali 585 tisočink označeni kot „zlata zlitina“, ni izpolnila obveznosti iz člena 28 ES,

      izreka
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi  C. W. A. Timmermans, predsednik senata,  J.-P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), R. Schintgen, sodniki, in
         N. Colneric, sodnica,

      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi poročila sodnika poročevalca,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. januarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti je v sodnem tajništvu 10. aprila 2003 v skladu s členom 226 ES vložila tožbo, s katero je predlagala,
         naj se ugotovi, da Francoska republika s tem, da je pridržala oznako „zlato“ zgolj za izdelke čistine 750 tisočink, medtem
         ko so izdelki čistine 375 tisočink ali 585 tisočink označeni kot „zlata zlitina“, ni izpolnila obveznosti iz člena 28 ES.

       Pravni okvir
      2        Člen 522(a) code général des impôts (splošni davčni zakonik), kot je bil spremenjen z zakonom št. 94‑6 z dne 4. januarja 1994,
         ki prilagaja zakonodajo o zagotovljenih standardih za plemenite kovine in nadzorna pooblastila carinskih zastopnikov v zvezi
         z upravnim položajem določenih oseb (JORF z dne 5. januarja 1994, str. 245, v nadaljevanju: CGI), določa:

      „Edino izdelki iz zlata čistine 750 tisočink ali več so lahko označeni kot ‚zlato‘, ko so trženi na stopnji maloprodaje posameznikom.
      Izdelki, ki vsebujejo zlato čistine 585 ali 375 tisočink, so označeni kot ‚zlata zlitina‘, njihova čistina pa mora biti navedena
         na stopnji maloprodaje posameznikom.“

       Predhodni postopek
      3        Ker je Komisija menila, da ta določba ni v skladu s členom 28 ES, je začela postopek ugotovitve neizpolnitve obveznosti v
         skladu s členom 226 ES. Potem ko je Francosko republiko uradno pozvala, naj predloži pripombe, je Komisija 19. septembra 2001
         podala obrazloženo mnenje, s katerim je državo članico pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za uskladitev z obrazloženim mnenjem
         v roku dveh mesecev od njegove vročitve.

      4        Francoska republika je v dopisu z dne 4. februarja 2002 navedla, da je člen 522(a) CGI potreben zaradi varstva potrošnikov
         in poštenega trgovanja in Komisiji predlagala, naj ponovno preuči svojo presojo. Komisija se je odločila za vložitev te tožbe.

       Tožba
       Trditve strank
      5        Komisija navaja, da člen 522(a) CGI v Franciji prepoveduje trženje izdelkov, ki vsebujejo zlato čistine 585 ali 375 tisočink
         pod oznako „zlato“, medtem ko so ti izdelki v državi članici, iz katere izhajajo, lahko označeni kot zlato, in zahteva, naj
         bodo ti izdelki označeni kot „zlata zlitina“, potrošnikom manj znana in manj ugledna oznaka. Zaradi te določbe bi bilo trženje
         teh izdelkov v Franciji lahko oteženo in tako, vsaj posredno, ovira trgovino med državami članicami. Sporna pravila o označevanju
         tako, če jih ni mogoče upravičiti na podlagi javnega interesa, pomenijo ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve pri
         uvozu, prepovedane s členom 28 ES.

      6        Komisija meni, da navedena pravila o označevanju niso nujna za zagotovitev varstva potrošnikov in poštenega trgovanja in niso
         upravičena glede na člen 28 ES. Zadoščalo bi, da bi države članice določile ustrezno etiketiranje, ki bi zagotavljalo pravilne
         informacije o dejanski količini zlata, vsebovanega v različnih izdelkih, ki so v prodaji.

      7        Francoska vlada zavrača domnevo, da ima obstoj dveh kategorij izdelkov znaten vpliv na trgovino znotraj Skupnosti. S tem,
         da Komisija ni dokazala obstoja učinka na trgovino znotraj Skupnosti, ni zadostila dokaznemu bremenu, ki ga nosi v tožbi zaradi
         neizpolnjevanja obveznosti.

      8        Po mnenju francoske vlade oznaki „zlato“ in „zlata zlitina“ za vrste izdelkov, pri katerih se čistina zlata občutno razlikuje,
         obstajata zaradi potrebe, da se s posredovanjem informacij potrošnikom zagotovi njihovo varstvo. To je cilj v javnem interesu,
         ki bi lahko v smislu pogojev iz člena 28 ES upravičil ukrep glede označevanja teh izdelkov.

      9        Dalje, sistem dvojnega označevanja zagotavlja potrošnikom boljšo informacijo kot tisti, ki ga predlaga Komisija, kjer etiketa
         navaja zgolj čistino zlata izdelkov. Ta sistem daje potrošnikom grobo tehnično informacijo, medtem ko gre dvojno označevanje
         dlje s tem, da navaja lahko razumljivo razlago kakovosti zadevnih  izdelkov.

      10      V teh okoliščinah francoska vlada meni, da sistem označevanja, določen v členu 522(a) CGI, ni v nasprotju s členom 28 ES.

       Presoja Sodišča
      11      V skladu z ustaljeno sodno prakso je vse ukrepe, ki lahko neposredno ali posredno in dejansko ali potencialno ovirajo trgovino
         znotraj Skupnosti, treba šteti za ukrepe z enakim učinkom kot količinske omejitve in so, na tej podlagi, prepovedani s členom
         28 ES (glej sodbo z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837, točka 5, in sodbo z dne 11. decembra
         2003 v zadevi Deutscher Apothekerverband, C-322/01, še neobjavljena v Recueil, točka 66).

      12      Komisija navaja, čemur francoska vlada ni oporekala, da se izdelki, ki vsebujejo zlato čistosti 375 ali 585 tisočink, zakonito
         tržijo pod oznako „zlato“ v drugih državah članicah kot v Franciji.

      13      Ni sporno, da je oznaka „zlata zlitina“ za potrošnike manj privlačna kot oznaka „zlato“.

      14      Obveznost prodaje teh izdelkov pod oznako „zlata zlitina“, kot to določa člen 522(a) CGI, čeprav se v njihovi državi izvora
         tržijo pod oznako „zlato“, v teh okoliščinah lahko ovira trgovino znotraj Skupnosti.

      15      Iz tega sledi, da je treba to določbo CGI šteti za ukrep, ki ima enak učinek kot količinska omejitev pri uvozu v smislu člena
         28 ES, ne da bi bilo treba dokazati, da je imel znaten vpliv na trgovino znotraj Skupnosti.

      16      Glede na vprašanja, ali je taka določba v pravu Skupnosti lahko vseeno upravičena, se je treba spomniti, da je v skladu s
         sodno prakso Sodišča nacionalni predpis, sprejet v odsotnosti skupnih pravil ali uskladitve in ki se brez razlikovanja uporablja
         za nacionalne proizvode in za proizvode, uvožene iz drugih držav članic, lahko združljiv s Pogodbo, če je potreben za zadovoljitev
         nujnih interesov, ki se nanašajo med drugim na pošteno trgovanje in varstvo potrošnikov, in sorazmeren s ciljem, ki ga zasleduje,
         in tega cilja ni mogoče doseči z ukrepi, ki bi bili manj omejujoči za trgovino znotraj Skupnosti (glej sodbo z dne 5. decembra
         2000 v zadevi Guimont, C-448/98, Recueil, str. I-10663, točka 27).

      17      Ni sporno, da oznaki, ki se ju uporablja za označevanje deleža plemenite kovine, vsebovane v izdelkih, in način označevanja
         glede na trenutno ureditev v pravu Skupnosti nista predmet usklajevanja. Sporno ni niti to, da se člen 522(a) CGI brez razlikovanja
         uporablja tako za francoske proizvode kot za proizvode, uvožene iz drugih držav članic.

      18      Treba pa je priznati, da je namen obravnavane določbe CGI zagotoviti pošteno trgovanje in varstvo potrošnikov.

      19      Vendar sporni predpis za izdelke dveh nižjih stopenj čistine, trženih na stopnji maloprodaje posameznikom, določa nepotrebno
         dvojno označevanje, saj je treba poleg čistine izdelka, ki daje objektivno informacijo o njegovi stopnji čistine, navesti
         tudi oznako „zlata zlitina“, ki je manj natančna informacija o isti stvari.

      20      Iz navedenega izhaja, da sistem dvojnega označevanja, določen v členu 522(a) CGI, ni sorazmeren s ciljem zagotavljanja poštenega
         trgovanja in varstva potrošnikov in da je ta cilj mogoče doseči z ukrepi, ki manj omejujejo trgovino znotraj Skupnosti.

      21      Posledično je treba ugotoviti, da Francoska republika s tem, da je pridržala oznako „zlato“ zgolj za izdelke čistine 750 tisočink,
         medtem ko so izdelki čistine 375 tisočink ali 585 tisočink označeni kot „zlata zlitina“, ni izpolnila obveznosti iz člena
         28 ES.

       Stroški
      22      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se stranki, ki s predlogom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker je Komisija priglasila stroške, Francoska republika pa s predlogom ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Francoska republika s tem, da je pridržala oznako „zlato“ zgolj za izdelke čistine 750 tisočink, medtem ko so izdelki čistine
            375 tisočink ali 585 tisočink označeni kot „zlata zlitina“, ni izpolnila obveznosti iz člena 28 ES;
      2)      Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.

               Timmermans

               Puissochet

               Cunha Rodrigues

               Schintgen

                     Colneric

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 8. julija 2004.

               Sodni tajnik

                     Predsednik drugega senata

               R. Grass

                     C. W. A. Timmermans

         * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 4. novembra 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2004/9/ES - Nedoločitev organov, pristojnih za inšpekcijske preglede laboratorijev in pregled študij, izvedenih v laboratorijih, za presojo skladnosti z dobro laboratorijsko prakso. # Zadeva C-95/08.

text:
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 4. novembra 2008 – Komisija proti Luksemburgu
      (Zadeva C‑95/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2004/9/ES – Nedoločitev organov, pristojnih za inšpekcijske preglede laboratorijev in pregled študij, izvedenih v laboratorijih, za presojo
         skladnosti z dobro laboratorijsko prakso“

      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 24.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2004/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o inšpekcijskih
                  pregledih in preverjanju dobre laboratorijske prakse (DLP) (UL L 50, str. 28) – Nedoločitev organov, pristojnih za inšpekcijske
                  preglede laboratorijev in preverjanje študij, izvedenih v laboratorijih, za presojo skladnosti z dobro laboratorijsko prakso

            Izrek

                  1)

                  	Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da ni določilo organov za nadzor izvajanja načel dobre laboratorijske prakse, ni izpolnilo
                     obveznosti iz člena 3 Direktive 2004/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o inšpekcijskih pregledih
                     in preverjanju dobre laboratorijske prakse (DLP).

                  2)

                  	Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 7. februarja 2002. # Mag Instrument Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-88/00.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 23. oktobra 2013. # Joaquim Paulo Gomes Moreira proti Evropskemu centru za preprečevanje in nadzor bolezni (ECDC). # Zadeva F-80/11.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 27. aprila 2016.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias proti Evropski komisiji.#Arbitražna klavzula – Sporazumi o dodelitvi nepovratnih sredstev, sklenjeni v okviru Šestega okvirnega programa za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2002 – 2006) – Projekta Persona in Terregov – Upravičeni stroški – Vračilo izplačanih sredstev – Nasprotni zahtevek – Zamudne obresti.#Zadeva T-155/14.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 6. julija 1995. # BP Soupergaz Anonimos Etairia Geniki Emporiki-Viomichaniki kai Antiprossopeion proti Helenski državi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Dioikitiko Protodikeio Athinas - Grčija. # Zadeva C-62/93.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. decembra 1981. # René Demont proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 791/79.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 28. marca 1996. # V proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odstavitev - Obrazložitev. # Zadeva T-40/95.