title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. januarja 2009.#Hauptzollamt Hamburg-Jonas proti Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C-278/07), Vion Trading GmbH (C-279/07) in Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-280/07).#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija.#Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 - Zaščita finančnih interesov Evropskih skupnosti - Člen 3 - Povračilo izvoznega nadomestila - Določitev zastaralnega roka - Nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95 - Pravilo o zastaranju, ki je del splošnega civilnega prava države članice.#Združene zadeve C-278/07 do C-280/07.

text:
      Združene zadeve od C-278/07 do C-280/07
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      proti
      Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. in drugim
      (Predlogi za sprejetje predhodne odločbe, ki jih je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Zaščita finančnih interesov Evropskih skupnosti – Člen 3 – Povračilo izvoznega nadomestila – Določitev zastaralnega roka – Nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95 – Pravilo o zastaranju, ki je del splošnega civilnega prava države članice“
      Povzetek sodbe
      1.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Uredba o zaščiti finančnih interesov Skupnosti – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok
      (Uredba Sveta št. 2988/95, člena 1(2) in 3(1), prvi pododstavek)
      2.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Uredba o zaščiti finančnih interesov Skupnosti – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok
      (Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(1), prvi in tretji pododstavek)
      3.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Uredba o zaščiti finančnih interesov Skupnosti – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok
      (Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(3))
      1.        Člen 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, ki na področju pregona
         določa štiriletni zastaralni rok, ki začne teči od storitve nepravilnosti, se uporabi za upravne ukrepe, kot je povračilo
         izvoznih nadomestil, ki jih je izvoznik prejel neupravičeno zaradi storjenih nepravilnosti.

      (Glej točki 21 in 23 ter točko 1 izreka.)
      2.        V zvezi z ugodnostmi, ki so bile zaradi nepravilnosti, storjenih pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih
         interesov Evropskih skupnosti, neupravičeno prejete iz proračuna Skupnosti, je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Skupnosti
         s sprejetjem člena 3(1) te uredbe in brez poseganja v člen 3(3) opredelil splošno pravilo o zastaranju, s katerim je samovoljno
         skrajšal rok, v katerem morajo ali bi morali organi držav članic, ki delujejo v imenu in na račun proračuna Skupnosti, izterjati
         neupravičeno prejete ugodnosti, na štiri leta.

      Glede dolgov, nastalih med veljavnostjo nacionalnega pravila o zastaranju, ki še niso zastarali, je treba glede takega dolga
         zaradi začetka veljavnosti Uredbe št. 2988/95 in na podlagi člena 3(1), prvi pododstavek, te uredbe šteti, da zastara načeloma
         v roku štirih let, ki začne teči od dne, ko so bile nepravilnosti storjene. V takih okoliščinah je treba na podlagi te določbe
         načeloma vsak znesek, ki ga zaradi nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95, neupravičeno prejme
         gospodarski subjekt, šteti za zastaran, če se v štirih letih po storitvi take nepravilnosti ne sprejme akt, ki pretrga zastaranje,
         vendar ob upoštevanju možnosti, ki jo države članice ohranjajo na podlagi člena 3(3) navedene uredbe, da določijo daljše zastaralne
         roke.

      Zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 se torej uporabi za nepravilnosti, storjene pred začetkom
         veljavnosti te uredbe, in začne teči od dneva storitve zadevne nepravilnosti.

      (Glej točke 29 in od 31 do 34 ter točko 2 izreka.)
      3.        Pravica do uporabe daljših zastaralnih rokov, ki jo države članice ohranijo na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 o zaščiti
         finančnih interesov Evropskih skupnosti, lahko izhaja iz splošnih pravil, ki so veljala pred sprejetjem te uredbe. Člena 3(3)
         navedene uredbe namreč ni mogoče razlagati tako, da morajo države članice v okviru te določbe določiti daljše navedene zastaralne
         roke v posebnih in/ali sektorskih predpisih.

      (Glej točki 46 in 47 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 29. januarja 2009(*)

      „Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Zaščita finančnih interesov Evropskih skupnosti – Člen 3 – Povračilo izvoznega nadomestila – Določitev zastaralnega roka – Nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95 – Pravilo o zastaranju, ki je del splošnega civilnega prava države članice“
      V združenih zadevah od C‑278/07 do C‑280/07,
      katere predmet so predlogi za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki jih je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbami z dne 27. marca 2007, ki so prispele na Sodišče 13. junija 2007, v postopkih

      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      proti
      Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C-278/07),

      Vion Trading GmbH (C-279/07),

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-280/07),

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, P. Kūris, sodniki, in C. Toader (poročevalka),
         sodnica,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. aprila 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. F. Grashoff, odvetnica,
      –        za Vion Trading GmbH K. Landry, odvetnik,
      –        za Ze Fu Fleischhandel GmbH D. Ehle, odvetnik,
      –        za češko vlado T. Boček, zastopnik,
      –        za francosko vlado J.‑C. Gracia, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti F. Erlbacher in Z. Malůšková, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi z dne 25. septembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago člena 3(1) in (3) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z
         dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL L 312, str. 1).

      2        Ti predlogi so bili vloženi v okviru sporov med Hauptzollamt Hamburg-Jonas (v nadaljevanju: Hauptzollamt) ter družbami Josef
         Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co., Vion Trading GmbH in Ze Fu Fleischhandel GmbH (v nadaljevanju: tožene
         stranke v postopku v glavni stvari) v zvezi s povračilom izvoznih nadomestil.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        V skladu s tretjo uvodno izjavo Uredbe št. 2988/95 „je treba na vseh področjih preprečevati dejanja, ki škodujejo finančnim
         interesom Skupnosti“.

      4        V skladu s peto uvodno izjavo navedene uredbe „so v skladu s to uredbo nepravilno ravnanje ter upravni ukrepi in kazni za
         takšno ravnanje zajeti v sektorskih predpisih“.

      5        Člen 1 te uredbe določa:

      „1.      Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni
         v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.

      2.      Nepravilnost pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega
         subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi
         z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi
         izdatki.“

      6        Člen 3(1) in (3) Uredbe št. 2988/95 določa:

      „1.      Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni
         rok, ki ne sme biti krajši od treh let.

      V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. […]
      Katero koli dejanje pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki se nanaša na nepravilnost in o katerem
         je organ obvestil zadevno osebo, pretrga zastaranje. Po vsakem dejanju, ki pomeni pretrganje zastaranja, začne zastaralni
         rok teči znova.

      […]
      3.      Države članice lahko določijo daljši zastaralni rok od tistega iz odstavk[a] 1 […]“
      7        Člen 4(1) in (4) navedene uredbe določa:

      „1.      Praviloma se za vsako nepravilnost odredi odvzem neupravičeno pridobljene koristi:
      –        z obveznostjo plačila ali vračila dolgovanega ali neupravičeno prejetega zneska,
      […]
      4.      Ukrepi iz tega člena se ne štejejo za kazen.“
      8        V skladu s členom 11, prvi odstavek, Uredbe št. 2988/95 začne slednja veljati tretji dan po objavi v Uradnem listu Evropskih Skupnosti, ki je nastopila 23. decembra 1995.

       Nacionalno pravo
      9        Predložitveno sodišče navaja, da v Nemčiji ob nastanku dejstev v postopku v glavni stvari ni veljala nobena posebna določba
         v zvezi z zastaralnimi roki, ki se uporabijo v upravnih sporih glede neupravičeno dodeljenih ugodnosti. Vendar so tako nemški
         upravni organi kot nemška sodišča po analogiji uporabili splošni tridesetletni zastaralni rok, kot je določen v členu 195
         nemškega civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch). Leta 2002 je bil ta splošni zastaralni rok skrajšan na tri leta.

       Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      10      Iz predložitvenih odločb je razvidno, da so tožene stranke v postopku v glavni stvari leta 1993 začele postopek carinjenja
         govejega in telečjega mesa za izvoz v Jordanijo in so bile na podlagi svojega zahtevka upravičene do izvoznih nadomestil.
         Pri nadzorih, opravljenih na začetku leta 1998, naj bi se izkazalo, da je bil zadevni tovor dejansko poslan v Irak v okviru
         tranzitnega postopka ali ponovnega uvoza.

      11      Hauptzollamt je v teh okoliščinah z odločbami z dne 23. septembra 1999 (zadeva C‑278/07) in z dne 13. oktobra 1999 (zadevi
         C‑279/07 in C‑280/07) zahteval povračilo zadevnih izvoznih nadomestil.

      12      Tožene stranke v postopku v glavni stvari so torej zoper navedene odločbe vložile tožbe pri Finanzgericht Hamburg. To je tem
         tožbam ugodilo, ker pravilo o zastaranju iz člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 nasprotuje zadevnim povračilom, saj so se ta zahtevala
         več kot štiri leta po spornem izvozu.

      13      Hauptzollamt je pri predložitvenem sodišču zoper odločbe navedenega Finanzgericht vložil revizijo.

      14      Bundesfinanzhof je med drugim ugotovilo, da se očitane nepravilnosti nanašajo na obdobje pred sprejetjem Uredbe št. 2988/95,
         in prekinilo odločanje ter Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja, ki so v treh zadevah od C‑278/07 do C‑280/07
         enaka:

      1.      Ali je treba zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, prvi stavek, Uredbe […] št. 2988/95 […] uporabiti tudi, če se
         je nepravilnost zgodila ali je prenehala pred začetkom veljavnosti navedene uredbe?

      2.      Ali se zastaralni rok iz te določbe lahko uporabi za upravne ukrepe, kot je povračilo izvoznega nadomestila, ki je bilo dodeljeno
         zaradi nepravilnosti?

      Če je odgovor na ti vprašanji pritrdilen:
      3.      Ali sme država članica v skladu s členom 3(3) Uredbe […] št. 2988/95 uporabiti daljši rok tudi, če je bil v pravu države članice
         daljši rok določen že pred sprejetjem navedene uredbe? Ali se daljši rok sme uporabiti, čeprav ni bil določen v posebni določbi
         za povračilo izvoznih nadomestil ali upravnih ukrepov, ampak je posledica splošnega pravila zadevne države članice, ki pokriva
         vse primere zastaranja, ki niso posebej urejeni?

      15      Zadeve od C‑278/07 do C‑280/07 so bile s sklepom predsednika Sodišča z dne 30. julija 2007 združene za namen pisnega in ustnega
         postopka ter zaradi izdaje skupne sodbe.

       Uvodne ugotovitve
      16      Uvodoma je treba v zvezi s trditvijo toženih strank v postopku v glavni stvari glede izpodbijanja dejstev, ki jih je poudarilo
         predložitveno sodišče, zlasti glede obstoja nepravilnosti, ki so jim očitane, opozoriti, da Sodišče ni dolžno ugotavljati
         dejstev, upoštevnih za rešitev spora o glavni stvari. Sodišče je namreč pristojno, da v okviru razdelitve pristojnosti med
         sodišči Skupnosti in nacionalnimi sodišči upošteva tako dejansko stanje in pravni okvir, znotraj katerega so postavljena vprašanja
         za predhodno odločanje, kot sta opredeljena v predložitveni odločbi (glej v tem smislu sodbi z dne 13. novembra 2003 v zadevi
         Neri, C‑153/02, Recueil, str. I‑13555, točki 34 in 35, ter z dne 17. julija 2008 v zadevi ASM Brescia, C‑347/06, ZOdl., str.
         I‑0000, točka 28).

      17      Zato je treba vprašanja za predhodno odločanje obravnavati v okviru dejanskega stanja, ki ga je opredelilo Bundesfinanzhof.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Drugo vprašanje
      18      Bundesfinanzhof z drugim vprašanjem, ki ga je treba najprej obravnavati, v bistvu sprašuje, ali se zastaralni rok iz člena
         3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 ne uporabi le za kazni, ampak tudi za upravne ukrepe.

      19      Zato to sodišče želi potrditev, da se pojem „pregon“ iz navedene določbe nanaša brez razlike na vsak ukrep nacionalnih organov
         v zvezi z nepravilnostjo in da se zato ne nanaša le na ukrepe, na podlagi katerih je mogoče izreči upravno kazen v smislu
         člena 1(1) Uredbe št. 2988/95.

      20      V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 1(1) Uredbe št. 2988/95 uvaja „splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe
         in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti“, in sicer zato, kot je razvidno iz tretje uvodne
         izjave navedene uredbe, da se „na vseh področjih prepreči dejanja, ki škodujejo finančnim interesom Skupnosti“ (sodba z dne
         24. junija 2004 v zadevi Handlbauer, C‑278/02, ZOdl., str. I‑6171, točka 31).

      21      Vendar je v členu 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 na področju pregona določen zastaralni rok, ki začne teči od
         storitve nepravilnosti, ki se v skladu s členom 1(2) iste uredbe nanaša na „vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki
         je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti
         […]“ (zgoraj navedena sodba Handlbauer, točka 32).

      22      Zato v nasprotju s tem, kar med drugim poudarjata francoska vlada in Komisija Evropskih skupnosti, iz tega izhaja, da se člen
         3(1) Uredbe št. 2988/95 uporablja za nepravilnosti, zaradi katerih se lahko naloži upravna kazen v smislu njenega člena 5,
         in za nepravilnosti, ki so predmet upravnega ukrepa v smislu člena 4 navedene uredbe, in sicer ukrepa odvzema neupravičeno
         pridobljene koristi, ki nima značaja kazni (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Handlbauer, točki 33 in 34).

      23      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da se zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 uporabi
         za upravne ukrepe, kot je povračilo izvoznega nadomestila, ki ga je izvoznik zaradi storjenih nepravilnosti prejel neupravičeno.

       Prvo vprašanje
      24      Predložitveno Sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali se pravilo o štiriletnem zastaralnem roku iz člena 3(1), prvi pododstavek,
         Uredbe št. 2988/95 uporabi za nepravilnosti, ki so nastale ali ki so prenehale pred začetkom veljavnosti te uredbe.

      25      Uvodoma je treba ugotoviti, da zakonodajalec Skupnosti pred sprejetjem Uredbe št. 2988/95 ni določil nobenega pravila o zastaranju,
         ki bi se uporabljalo za povračilo ugodnosti, ki so jih gospodarski subjekti neupravičeno prejeli zaradi njihove storitve ali
         opustitve, ki je ali bi lahko povzročilo oškodovanje splošnega proračuna Skupnosti ali proračunov, ki jih te upravljajo.

      26      Zato bi morala pred sprejetjem Uredbe št. 2988/95 v sporih o zahtevkih za povračilo zneskov, ki so bili po pravu Skupnosti
         neupravičeno izplačani, če ni predpisov prava Skupnosti, odločati nacionalna sodišča na podlagi svojega nacionalnega prava,
         ob upoštevanju omejitev prava Skupnosti, tako da pravila in postopki nacionalnega prava ne bi mogli dejansko onemogočiti ali
         znatno otežiti izterjave neupravičeno izplačanih pomoči in da bi se ti uporabljali nediskriminatorno glede na postopke, po
         katerih se odloča v podobnih nacionalnih sporih (sodba z dne 19. septembra 2002 v zadevi Huber, C‑336/00, Recueil, str. I‑7699,
         točka 55 in navedena sodna praksa).

      27      Zakonodajalec Skupnosti pa je s sprejetjem Uredbe št. 2988/95 in zlasti njenega člena 3(1), prvi pododstavek, nameraval določiti
         splošno pravilo o zastaranju, uporabno na tem področju, s katerim je nameraval po eni strani določiti najkrajši rok, ki se
         uporablja v vseh državah članicah, in po drugi strani odpraviti možnost povračila neupravičeno prejetih zneskov iz proračuna
         Skupnosti po preteku štirih let od nastanka nepravilnosti, ki je vplivala na sporna plačila.

      28      Iz tega izhaja, da lahko pristojni organi držav članic od dneva začetka veljavnosti Uredbe št. 2988/95 načeloma vsako ugodnost,
         neupravičeno prejeto iz proračuna Skupnosti, razen v sektorjih, za katere je zakonodajalec Skupnosti določil krajši rok, izterjajo
         v štirih letih.

      29      V zvezi z ugodnostmi, ki so bile zaradi nepravilnosti, storjenih pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95, neupravičeno
         prejete iz proračuna Skupnosti, je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Skupnosti s sprejetjem člena 3(1) te uredbe in brez
         poseganja v člen 3(3) opredelil splošno pravilo o zastaranju, s katerim je samovoljno skrajšal rok, v katerem morajo ali bi
         morali organi držav članic, ki delujejo v imenu in na račun proračuna Skupnosti, izterjati neupravičeno prejete ugodnosti,
         na štiri leta.

      30      Vendar po načelu pravne varnosti navedeni nacionalni organi na podlagi člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 ne
         morejo izterjati dolgov, nastalih pred začetkom veljavnosti te uredbe, ki so na podlagi nacionalnih pravil o zastaranju, ki
         so se uporabljala na dan storitve zadevnih nepravilnosti, že zastarala.

      31      Glede dolgov, nastalih med veljavnostjo nacionalnega pravila o zastaranju, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki še
         niso zastarali, je treba glede takega dolga zaradi začetka veljavnosti Uredbe št. 2988/95 in na podlagi člena 3(1), prvi pododstavek,
         te uredbe šteti, da zastara načeloma v roku štirih let, ki začne teči od dne, ko so bile nepravilnosti storjene.

      32      V takih okoliščinah je treba na podlagi navedene določbe načeloma vsak znesek, ki ga zaradi nepravilnosti, storjene pred začetkom
         veljavnosti Uredbe št. 2988/95, neupravičeno prejme gospodarski subjekt, šteti za zastaran, če se v štirih letih po storitvi
         take nepravilnosti ne sprejme akt, ki pretrga zastaranje, pri čemer je v skladu s členom 3(1), tretji pododstavek, iste uredbe
         to akt, o katerem je organ obvestil zadevno osebo in je bil namenjen preiskavi ali pregonu te nepravilnosti.

      33      Iz tega se sklepa, da če je bila nepravilnost kot v postopkih v glavni stvari storjena leta 1993 in med veljavnostjo nacionalnega
         pravila o tridesetletnem zastaralnem roku, za tako nepravilnost velja splošno pravilo Skupnosti o štiriletnem zastaralnem
         roku in bo na podlagi tega zastarala leta 1997 glede na natančni datum storitve navedene nepravilnosti iz leta 1993, vendar
         ob upoštevanju možnosti, ki jo države članice ohranjajo na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95, da določijo daljše zastaralne
         roke.

      34      Ob upoštevanju navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari,
         zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95:

      –        uporabi za nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti te uredbe;
      –        in začne teči od dneva storitve zadevne nepravilnosti.
       Tretje vprašanje
      35      Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem izvedeti, prvič, ali se lahko možnost o uporabi daljšega zastaralnega roka,
         kot je določen v členu 3(1) Uredbe št. 2988/95, ki jo države članice ohranijo na podlagi člena 3(3) iste uredbe, nanaša na
         pravilo o zastaranju, ki je veljalo pred sprejetjem navedene uredbe. To sodišče sprašuje, drugič, ali mora tak daljši rok
         izhajati iz posebne nacionalne določbe v zvezi s povračilom izvoznih nadomestil ali upravnih ukrepov na splošno ter ali lahko
         navedeni rok prav tako izhaja iz splošnega pravila veljavnega prava.

      36      V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih so bile nepravilnosti, očitane gospodarskim subjektom, storjene
         leta 1993, ko je veljalo nacionalno pravilo o tridesetletnem zastaralnem roku, kot je bilo ugotovljeno tudi v točki 33 te
         sodbe, bi lahko zneski, neupravičeno prejeti zaradi takih nepravilnosti, če se ne bi zgodilo dejanje, na podlagi katerega
         bi se zastaranje pretrgalo, zastarali leta 1997 pod pogojem, da država članica, kjer so bile storjene nepravilnosti, ne bi
         uporabila možnosti, ki jo ima na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95.

      37      Iz predložitvenih odločb je razvidno, da so pristojni nacionalni organi v postopku v glavni stvari zahtevali povračilo zadevnih
         izvoznih nadomestil z odločbami z dne 23. septembra 1999 (zadeva C‑278/07) in z dne 13. oktobra 1999 (zadevi C‑279/07 in C‑280/07).

      38      Iz tega izhaja, da bi se moralo šteti, da so zadevni zneski zastarali na podlagi splošnega štiriletnega zastaralnega roka
         iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95.

      39      Vendar so nemška sodišča po začetku veljavnosti te uredbe za uveljavljanje zahtevkov v zvezi s povračili, ki so jih neupravičeno
         prejeli gospodarski subjekti, še naprej uporabljala tridesetletni zastaralni rok, ki izhaja iz člena 195 nemškega civilnega
         zakonika.

      40      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se člen 3(3) Uredbe št. 2988/95 sklicuje na „možnost“, da države članice „ohranijo“ pravico
         določiti daljši zastaralni rok, kot je tisti iz navedenega člena 3(1), prvi pododstavek.

      41      Iz besedila člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 izhaja, da ta določba ne predvideva le možnosti, da države članice določijo daljši
         zastaralni rok od tistega iz istega člena 3(1), prvi pododstavek. Navedeni člen 3(3) jim namreč tudi izrecno priznava možnost,
         da ohranijo daljši zastaralni rok, ki je veljal na dan začetka veljavnosti te uredbe.

      42      Torej lahko države članice na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 po eni strani še naprej uporabljajo daljše zastaralne
         roke, ki so veljali na dan sprejetja navedene uredbe, po drugi strani pa lahko določijo nova pravila o zastaranju, ki določajo
         takšne roke po tem datumu.

      43      V zvezi z vprašanjem, ali je treba te nacionalne zastaralne roke posebej določiti v nacionalni določbi, ki se uporablja za
         povračilo izvoznih nadomestil ali splošneje za upravne ukrepe, je treba poudariti, da besedilo člena 3(3) Uredbe št. 2988/95
         ne vsebuje podatkov, na podlagi katerih bi bilo mogoče izrecno odgovoriti na tako vprašanje.

      44      Res je v členu 3(1), prvi pododstavek, navedene uredbe določeno, da lahko sektorski predpisi določijo krajši rok od štirih
         let, ki pa ne sme biti krajši od treh let. Vendar gre v tej določbi za vprašanje sektorskih predpisov, sprejetih na ravni
         Skupnosti, kot je razvidno iz pete uvodne izjave te uredbe, in ne za vprašanje nacionalnih sektorskih predpisov (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Handlbauer, točka 28).

      45      Poleg tega v Uredbi št. 2988/95 ni nobenega mehanizma za obveščanje ali objavljanje glede uporabe možnosti držav članic, da
         v skladu z njenim členom 3(3) določijo daljše roke. Iz tega izhaja, da na ravni Skupnosti ni bila določena nobena oblika nadzora
         glede derogativnih zastaralnih rokov, ki jih uporabljajo države članice na podlagi te določbe ter glede sektorjev, v katerih
         bodo uporabile takšne roke.

      46      Zato člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 ni mogoče razlagati tako, da morajo države članice v okviru te določbe določiti navedene
         daljše zastaralne roke v posebnih in/ali sektorskih predpisih.

      47      Ob upoštevanju navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da pravica do uporabe daljših zastaralnih rokov, ki jo
         države članice ohranijo na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95, lahko izhaja iz splošnih pravil, ki so veljala pred sprejetjem
         te uredbe.

       Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih
            interesov Evropskih skupnosti se uporabi za upravne ukrepe, kot so povračilo izvoznih nadomestil, ki jih je izvoznik prejel
            neupravičeno zaradi nepravilnosti, ki jih je storil.
      2)      V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, se zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95:
      –        uporabi za nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti te uredbe;
      –        in začne teči od dneva storitve zadevne nepravilnosti.
      3)      Pravica do uporabe daljših zastaralnih rokov, ki jo države članice ohranijo na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95, lahko
            izhaja iz splošnih pravil, ki so veljala pred sprejetjem te uredbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 16. septembra 2009. # Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia proti Svetu Evropske unije in Komisija Evropskih skupnosti. # Nepogodbena odgovornost - Carinska unija - Dokazilo o skupnostnem statusu izdelkov morskega ribolova - Nezmožnost predložitve nekaterih dokumentov kot dokazov - Dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice - Odgovornost Skupnosti, če njeni organi niso ravnalni nezakonito. # Zadeva T-162/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 16. septembra 2009 – Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia proti Svetu in Komisiji
      (Zadeva T-162/07)
      „Nepogodbena odgovornost – Carinska unija – Dokazilo o skupnostnem statusu izdelkov morskega ribolova – Nezmožnost predložitve nekaterih dokumentov kot dokazov – Dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice – Odgovornost Skupnosti, če njeni organi niso ravnalni nezakonito“
      1.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Dovolj resna kršitev prava, ki posamezniku podeljuje pravice (člen 288(2) ES) (Glej točke
            od 45 do 47.)
      2.                     Nepogodbena odgovornost – Člen 288(2) ES – Področje uporabe (člen 288(2) ES) (Glej točke od 74 do 77.)
      Predmet

               Odškodninska tožba za vračilo škode, ki naj bi jo utrpela tožeča stranka, ker Svet in Komisija nista sprejela predpisov, ki
                  bi carinskim organom države članice, zlasti grškim carinskim organom, dopuščali, da kot dokaz za to, da ima blago, ki ga je
                  ujela grška ladja, ki je last tožeče stranke, poreklo Skupnosti, sprejmejo dokumente, ki jih je izdala tretja država in niso
                  dokument T2M, ki je določen z Uredbo Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta
                  (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1).

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrže.

                  2)

                  	Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 23. novembra 2010. # Fritz Harald Wenig proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-75/09.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 19. aprila 2016.#Spirig Pharma AG proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava figurativne znamke Evropske unije Daylong – Relativni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-261/15.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 14. maja 1998. # SCA Holding Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Globa - Obrazložitev. # Zadeva T-327/94.


Sodba Sodišča z dne 12. oktobra 1982. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Zadeva 148/81. #


Sodba Sodišča z dne 15. junija 1978. # Gabrielle Defrenne proti Société anonyme belge de navigation aérienne Sabena. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Belgija. # Zadeva 149/77.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (tretji senat) z dne 26. marca 2014.#CP proti Evropskemu parlamentu.#Javni uslužbenci – Uradnik – Vodja oddelka – Poskusna doba – Nepotrditev na položaj vodje oddelka – Prerazporeditev na drug nevodstveni položaj – Notranja pravila Parlamenta.#Zadeva F‑8/13.


Sodba Sodišča z dne 8. marca 1979. # Salumificio di Cornuda SpA proti Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Zadeva 130/78. #


Sodba Sodišča z dne 27. oktobra 1993. # A. M. van Gemert-Derks proti Nieuwe Industriële Bedrijfsvereniging. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Nizozemska. # Socialna varnost. # Zadeva C-337/91.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 22. junija 2004. # Claude Ruiz-Picasso in drugi proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Uredba (ES) št. 40/94 - Ugovor - Verjetnost zmede - Prijava besedne znamke Skupnosti PICARO - Prejšnja besedna znamka PICASSO. # Zadeva T-185/02.

text:
      Zadeva T-185/02
      Claude Ruiz-Picasso in drugi
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Ugovor – Verjetnost zmede – Prijava besedne znamke PICARO – Prejšnja besedna znamka PICASSO“
      Sodba Sodišča prve Stopnje (drugi senat) z dne 22. junija 2004
      Povzetek sodbe
      1.     Postopek – Vloga za začetek postopka – Pravna oseba – Pravni obstoj – Dokaz, ki ga ima tožeča stranka – Možnost da se, če
            dokaz ne obstaja, šteje fizične osebe, ki sestavljajo skupnost, kot tožeče stranke
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44(5))
      2.     Znamka Skupnosti – Določbe postopka – Preučevanje dejstev po uradni dolžnosti – Postopek z ugovorom – Preučevanje le zahtevanih
            ukrepov – Upoštevanje splošno znanih dejstev
      (Uredba Sveta 40/94, člen 74(1))
      3.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko –
            Podobnost med zadevnimi znamkami – Analiza, ki jo je treba izvesti glede na zaznavanje upoštevne javnosti
      (Uredba Sveta 40/94, člen 8(1)(b))
      4.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko –
            Stopnja pozornosti upoštevne javnosti – Trenutek, ki se upošteva – Trenutek izbiranja glede na zadevne proizvode in storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      5.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko –
            Besedni znamki „PICARO“ in „PICASSO“
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.     Da se zadosti zahtevam iz člena 44(5) Poslovnika Sodišča prve stopnje glede vloge za začetek postopka za pravno osebo, kot
         je nerazdelna skupnost dedičev v smislu francoskega civilnega zakonika, ki vlaga tožbo v svojem imenu, je treba predložiti
         dokaz pravnega obstoja, s katerim se lahko dokaže avtonomnost in odgovornost, čeprav omejeno, in dejstvo, da je zastopnik
         skupnosti pravilno pooblastil za zastopanje odvetnika. Dejstvo, da je bila skupnost prej registrirana kot imetnik znamke Skupnosti
         in da je na tej podlagi nastopala v postopkih pred Uradom za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli), ne zadošča,
         da je tožba, ki jo vloži v svojem imenu, v skladu z zahtevami iz člena 44.

      Vendar to samodejno ne pomeni, da je zadevna tožba nedopustna. Kolikor izraz imena nerazdelne skupnosti dedičev kolektivno
         označuje solastnike nerazdelne skupnosti ali kolikor se na slednje, kot fizične osebe, obveznosti iz člena 44(5) Poslovnika
         ne nanašajo, je mogoče šteti, da so tožbo vložili solastniki nerazdelne skupnosti. Dejstvo, da so se ti odločili, da vložijo
         tožbo tako, da uporabijo skupno oznako nerazdelne skupnosti dedičev, ne vpliva na dopustnost le-te, kolikor ni nobenega dvoma
         glede istovetnosti oseb, ki delujejo pod to skupno oznako, in kjer druge stranke v sporu nimajo pravnega interesa nasprotovati
         temu, da Sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti popravi oznako tožeče stranke.

      (Glej točke od 19 do 22.)
      2.     Člen 74 Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti določa, da je „v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije
         Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze
         in navedbe, ki so jih podale stranke“.

      Ta določba omejuje preizkus Urada na dva načina. Prvič, nanaša se na dejansko podlago odločb UUNT, torej na dejstva in dokaze,
         na katerih lahko te odločbe veljavno temeljijo, in drugič, nanaša se na pravno podlago teh odločb, torej na predpise, ki jih
         mora uporabljati organ, ki zadevo obravnava. Tako lahko odbor za pritožbe, ko odloča o pritožbi zoper odločbo, s katero se
         zaključi postopek z ugovorom, utemelji svojo odločbo le z relativnimi razlogi za zavrnitev, ki jih je podala zadevna stranka,
         in s tem povezanimi dejstvi in dokazi, ki jih je podala ta stranka.

      Vendar člen 74 ne izključuje, da odbor za pritožbe upošteva poleg dejstev, ki so jih izrecno predložile stranke v postopku
         z ugovorom, splošno znana dejstva, torej dejstva, ki jih lahko pozna vsak ali ki so razvidna iz vsem dostopnih virov.

      (Glej točke od 27 do 29.)
      3.     Po členu 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti o relativnem razlogu za zavrnitev zaradi verjetnosti zmede med obema
         znamkama je analiza podobnosti med zadevnima znakoma bistveni del celovite presoje verjetnosti zmede. Izvesti jo je treba
         glede na zaznavanje upoštevne javnosti.

      (Glej točko 53.)
      4.     Zavrnitev registracije znamke Skupnosti na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 zaradi verjetnosti zmede s prejšnjo znamko
         je utemeljena tako, da taka zmeda lahko nepravilno vpliva na zadevne potrošnike, ko izbirajo zadevne proizvode ali storitve.
         Iz tega izhaja, da je za oceno verjetnosti zmede treba upoštevati stopnjo pozornosti povprečnega potrošnika v trenutku, ko
         se pripravlja na izbiro in ko izbere med različnimi proizvodi ali storitvami, ki izhajajo iz kategorije, v kateri je znamka
         registrirana. Možnost, da osebe, ki so del upoštevne javnosti, lahko zaznajo zadevne proizvode tudi takrat, kadar izboru ne
         namenijo tako velike pozornosti, ne nasprotuje upoštevanju te stopnje pozornosti.

      (Glej točko 59.)
      5.     Za končne potrošnike Skupnosti ne obstaja verjetnost zmede med besednim znakom PICARO, katerega registracija kot znamka Skupnosti
         se zahteva za „Avtomobili in njihovi deli, omnibus“ iz razreda 12 Nicejskega aranžmaja, in besednim znakom PICASSO, ki je
         bil prej registriran kot znamka Skupnosti za „Vozila; naprave za premikanje po zemlji, zraku ali vodi; motorna vozila; avtobusi;
         tovornjaki; manjši zaprti tovornjaki, dostavna vozila; počitniške ali stanovanjske prikolice, prikolice za vozila“, ki spadajo
         v isti razred. Če so proizvodi zadevnih nasprotujočih si znamk deloma enaki in deloma podobni in če sta oba znaka vidno in
         slišno podobna, natančneje, če je slišna podobnost majhna, pojmovne razlike, ki ločujejo znake, nevtralizirajo slišne in vidne
         podobnosti tako, da podobnost med znamkama ni dovolj velika, da bi se lahko štelo, da upoštevna javnost lahko misli, da zadevni
         proizvodi izvirajo iz istega podjetja ali morda iz gospodarsko povezanih podjetij.

      (Glej točke 51, 52, 54, 58 in 62.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 22. junija 2004(*)

      „Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Ugovor – Verjetnost zmede – Prijava besedne znamke Skupnosti PICARO – Prejšnja besedna znamka PICASSO“
      V zadevi T-185/02,
      Claude Ruiz-Picasso, stanujoč v Parizu (Francija),

      Paloma Ruiz-Picasso, stanujoča v Londonu (Združeno kraljestvo),

      Maya Widmaier-Picasso, stanujoča v Parizu,

      Marina Ruiz-Picasso, stanujoča v Ženevi (Švica),

      Bernard Ruiz-Picasso, stanujoč v Parizu,

      ki jih zastopa C. Gielen, odvetnik,
      tožeče stranke,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata G. Schneider in U. Pfleghar, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT in intervenient v postopku pred Sodiščem prve stopnje je
      DaimlerChrysler AG, s sedežem v Stuttgartu (Nemčija), ki ga zastopa S. Völker, odvetnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      zaradi tožbe proti odločbi tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 18. marca 2002 (zadeva R 0247/2001-3) v postopku z ugovorom
         med „Succession Picasso“ in DaimlerChrysler AG

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi: N. J. Forwood, predsednik, J. Pirrung in A. W. H. Meij, sodnika,
      sodni tajnik: D. Christensen, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in ustne obravnave z dne 11. novembra 2003
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Intervenient je dne 11. septembra 1998 na podlagi Uredbe Sveta (ES) 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994
         L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) v nemščini vložil prijavo za registracijo
         znamke Skupnosti.

      2       Znamka, za katero je bila vložena prijava za registracijo, je besedni znak PICARO.
      3       Proizvodi in storitve, za katere je bila vložena prijava za registracijo znamke, se uvrščajo v razred 12 Nicejskega aranžmaja
         o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil dopolnjen in spremenjen,
         in odgovarjajo opisu „vozila in njihovi deli; avtobusi“.

      4       Dne 25. maja 1999 je bila prijava znamke objavljena v biltenu blagovnih znamk Skupnosti.
      5       Dne 19. avgusta 1999 je skupnost dedičev Picasso, skupnost dedičev v smislu člena 815 in naslednjih francoskega Code civil,
         ki ji pripadajo tožeče stranke, v skladu s členom 42(1) Uredbe št. 40/94 vložila ugovor proti registraciji prijavljene znamke
         za vse razrede proizvodov, na katere se je prijava znamke nanašala. Ugovor je bil utemeljen z verjetnostjo zmede v smislu
         člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in oprt na znamko Skupnosti št. 614 867, katere imetnica je skupnost dedičev Picasso (v nadaljevanju:
         prejšnja znamka). Prejšnja znamka, besedni znak PICASSO, je bila prijavljena dne 1. avgusta 1997 in registrirana dne 26. aprila
         1999 za proizvode razreda 12 Nicejskega aranžmaja, ki odgovarjajo naslednjemu opisu: „vozila; naprave za transport po zemlji,
         zraku in vodi, motorna vozila, avtobusi, tovorna vozila, dostavna vozila, avtodomi, prikolice“.

      6       Z odločbo z dne 11. januarja je oddelek za ugovore zavrnil ugovor z utemeljitvijo, da med obravnavanimi znamkami verjetnost
         zmede ne obstaja.

      7       Dne 7. marca 2001 je skupnost dedičev Picasso na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo
         oddelka za ugovore in zahtevala razveljavitev navedene odločbe in zavrnitev prijave za registracijo znamke.

      8       Tretji odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 18. marca 2002, ki je bila tožečim strankam vročena dne 17. aprila 2002 (zadeva
         R 247/2001-3) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), pritožbo zavrnil. V bistvu je odbor za pritožbe menil, da si zadevni
         znamki zaradi večje stopnje pozornosti upoštevne javnosti nista niti glasovno niti vidno podobni. Poleg tega je vsakršna glasovna
         in/ali vidna podobnost med zadevnima znamkama izključena zaradi pojmovnega učinka prejšnje znamke.

       Postopek in predlogi strank
      9       Tožeče stranke, pod nazivom „Succession Picasso“, so s tožbeno vlogo, sestavljeno v angleščini, ki jo je tajništvo Sodišča
         prve stopnje prejelo dne 13. junija 2002, vložile obravnavano tožbo.

      10     Ker je intervenient v roku, ki ga je za to predpisalo sodno tajništvo, ugovarjal, da bi angleščina postala jezik postopka,
         je jezik postopka v skladu s členom 131(2)(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje postala nemščina, jezik, v katerem je bila vložena
         prijava za registracijo znamke Skupnosti.

      11     Sodišče prve stopnje (drugi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca sklenilo razpisati ustno obravnavo ter je v
         ukrepih procesnega vodstva po členu 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje tožečim strankam in UUNT postavilo vprašanja, na katera
         so odgovorili v roku, določenem v ta namen.

      12     Stranke so na obravnavi dne 11. novembra 2003 predstavile svoje trditve in odgovorile na vprašanja Sodišča prve stopnje.
      13     Tožeče stranke Sodišču prve stopnje predlagajo, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo;
      –       ugodi ugovoru in zavrne prijavo za registracijo znamke;
      –       intervenientu naloži plačilo stroškov.
      14     UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
      15     Intervenient Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
       Dopustnost tožbe
       Trditve strank
      16     Intervenient uveljavlja, da je tožba nedopustna, saj skupnost dedičev Picasso ni niti fizična niti pravna oseba. Iz tožbene
         vloge ni razvidno, kateri vrsti pravnih oseb naj bi ta entiteta pripadala, pa tudi k tožbeni vlogi v nasprotju z zahtevami
         člena 44(5) Poslovnika Sodišča prve stopnje ni bil predložen noben dokaz o njeni pravni osebnosti.

      17     Tožeča stranka je na pisna vprašanja Sodišča prve stopnje odgovorila, da „indivision“ (kot nedeljiva skupnost po pravu) v
         smislu člena 815 in naslednjih Code civil sicer ni pravna oseba, je pa od svojih članov ločena entiteta, ki je lahko upnik
         ali dolžnik in je lahko stranka v postopku pred sodiščem. Podredno so tožeče stranke pojasnile, da naj za tožbo velja, kot
         da jo je vložilo pet članov „indivision“. Dalje je bilo navedeno, da je Claude Ruiz-Picasso pooblaščen, da deluje v imenu
         preostalih štirih dedičev pri vseh dejavnostih za varovanje njihovih pravic v povezavi z delom in imenom Pabla Picassa.

      18     UUNT je navedel, da je skupnost dedičev Picasso vpisana v Register znamk Skupnosti kot imetnica prejšnje znamke in da je lahko
         zato v skladu s členom 8(2)(a)(ii) v povezavi s členom 42(1)(a) Uredbe št. 40/94 stranka v postopku z ugovorom.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      19     Tožeče stranke so se sklicevale le na člen 815 in naslednje Code civil, da bi dokazale sposobnost entitete, kakršna je skupnost
         dedičev Picasso, da je stranka v postopku pred sodiščem neodvisno od svojih članov. Na povabilo Sodišča prve stopnje, naj
         dopolnijo te svoje navedbe in v skladu s členom 44(5) Poslovnika Sodišča prve stopnje priskrbijo dokaz o pravni osebnosti
         te entitete, so se ponovno sklicevale zgolj na člen 815 in naslednje Code civil. Namesto da bi poskrbele za dodatne elemente,
         na podlagi katerih bi, v skladu z zahtevami po členu 44(5) Poslovnika Sodišča prve stopnje, prikazale avtonomnost in – čeprav
         zgolj omejeno – odgovornost skupnosti dedičev Picasso, in namesto da bi zagotovile dokaz, da je eden od pooblaščenih zastopnikov
         te entitete v skladu s pravili podelil pooblastilo njihovemu odvetniku, so sodediči predložili svoje naslove, pooblastila,
         ki so jih štirje od njih podelili Claudu Ruiz-Picassu, in njegovo pooblastilo za zastopanje.

      20     Dejstvo, da je bila skupnost dedičev Picasso registrirana kot imetnica prejšnje znamke in je bila kot taka udeležena v postopku
         z ugovorom in v postopku pred odborom za pritožbe, v teh okoliščinah še ne zadošča, da je tožba, ki je bila vložena v njenem
         imenu, v skladu z zahtevami člena 44 Poslovnika Sodišča prve stopnje.

      21     V nasprotju z navedbami intervenienta pa to ne pomeni, da je tožba nedopustna. Izraz „Succession Picasso“ označuje namreč
         skupnost petih sodedičev, za katere kot fizične osebe zahteve iz člena 44(5) Poslovnika Sodišča prve stopnje ne veljajo. Zaradi
         tega se tožba obravnava, kot da jo je vložilo pet sodedičev.

      22     Dejstvo, da so sodediči tožbo vložili pod skupnim nazivom „Succession Picasso“, ne vpliva na dopustnost tožbe. O identiteti
         oseb, ki delujejo pod tem skupnim nazivom, ni dvoma. Poleg tega glede na okoliščine obravnavane zadeve ni podan upravičen
         interes preostalih udeležencev pravnega spora, ki bi bil v nasprotju s tem, da Sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti popravi
         opis tožeče stranke za namene obravnavane sodbe.

       Temelj
      23     V podporo tožbi tožeče stranke navajajo dva tožbena razloga, prvič kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in drugič kršitev
         odbora za pritožbe načel postopka, določenih v členu 74(1) Uredbe št. 40/94, s tem, da je prekoračil meje pravnega spora med
         strankami v postopku z ugovorom. Najprej je treba preveriti drugi tožbeni razlog.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev načel postopka odbora za pritožbe s tem, da je ta prekoračil meje pravnega spora med strankami
            v postopku z ugovorom
       Trditve strank
      24     Tožeče stranke trdijo, da se domneva višje stopnje pozornosti upoštevne javnosti v točki 15 izpodbijane odločbe in predpostavke
         glede učinka, ki ga je na trgu imela prejšnja znamka, in kako to znamko zaznava upoštevna javnost, v točkah od 19 do 21 odločbe
         nikakor ne nanašajo na navedbe strank v postopku z ugovorom. Kot navajajo tožeče stranke, odločba odbora za pritožbe ne bi
         smela temeljiti na domnevah in predpostavkah, na katere se stranke niso sklicevale.

      25     UUNT na to odgovarja, da odbor za pritožbe ni kršil člena 74(1) Uredbe št. 40/94 s tem, ko je svojo odločitev utemeljil z
         dejstvi, ki jih je v postopku predstavil po uradni dolžnosti. Nasprotno, kot pravi UUNT, je odbor za pritožbe pravilno izvedel
         pravno presojo splošno znanih dejstev, s katerimi je svojo odločbo utemeljil že oddelek za ugovore.

      26     Intervenient trdi, da je UUNT upravičen, da svoje odločbe utemelji s splošno znanimi dejstvi, tudi če teh v postopku ni navedla
         stranka. Po njegovem mnenju je splošno znano dejstvo, da so avtomobili proizvodi, ki se prodajajo po visokih cenah, in dejstvo,
         da na odločitev potrošnika ob nakupu avtomobila vpliva zelo veliko dejavnikov.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      27     Člen 74 Uredbe št. 40/94 določa: „[...] vendar je [UUNT] v postopku glede relativnih razlogov za zavrnitev registracije pri
         tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke.“

      28     Ta določba na dva načina omejuje preizkus, ki ga opravi UUNT. Nanaša se na dejansko podlago odločb UUNT, torej na dejstva
         in dokaze, s katerimi lahko UUNT veljavno utemelji svoje odločitve (v tem smislu glej sodbo sodišča prve stopnje z dne 13.
         junija 2002 v zadevi Chef Revival ZDA proti UUNT – Massagué Marín (Chef), T-232/00, Recueil, str. II-2749, točka 45), in na
         pravno podlago teh odločb, se pravi na predpise, ki jih mora organ, ki odloča v zadevi, uporabiti. Tako lahko odbor za pritožbe
         svojo odločitev o pritožbi, s katero je bila izpodbijana odločba, izdana v postopku z ugovorom, utemelji samo z relativnimi
         razlogi za zavrnitev registracije, na katere se je sklicevala v postopku udeležena stranka, in z dejstvi, dokazi in navedbami
         glede tega, ki jih je ta podala (sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. septembra 2003 v zadevi Henkel proti UUNT – LHS (UK)
         (KLEENCARE), T-308/01, še neobjavljena, točka 32).

      29     Vendar omejitev dejanske podlage preizkusa odbora za pritožbe ne izključuje, da ta, poleg dejstev, ki so jih navedle stranke
         iz postopka z ugovorom, upošteva tudi splošno znana dejstva, to so dejstva, ki jih lahko pozna vsak in jih je mogoče dobiti
         iz splošno dostopnih virov.

      30     Najprej je treba upoštevati, da je pravno pravilo, ki je vsebovano v členu 74(1)(2) Uredbe št. 40/94, izjema od načela preverjanja
         dejstev po uradni dolžnosti, kot je določeno v prvem delu te določbe. Zaradi tega je treba to določbo razlagati ozko, pri
         čemer je njen obseg določen tako, da ne presega tistega, kar je nujno potrebno za dosego njenega cilja.

      31     Cilj pravnega pravila, ki je vsebovano v členu 74(1)(2) Uredbe št. 40/94, je razbremeniti UUNT naloge, da v postopku med strankami
         sam preiskuje dejstva. Ta cilj pa ni ogrožen, če UUNT upošteva splošno znana dejstva.

      32     To nasprotno ne more biti namen člena 74(1)(2) Uredbe št. 40/94, da oddelek za ugovore oziroma odbor za pritožbe prisili,
         da zavestno izda odločbo na podlagi domnev o dejstvih, ki so očitno nepopolne in v nasprotju z resničnostjo. Prav tako ni
         njegov namen zahtevati od strank iz postopka z ugovorom pred UUNT, da navedejo vsa splošno znana dejstva, ki bi lahko bila
         upoštevna za sprejem odločbe. Razlaga te določbe v smislu, da izključuje upoštevanje splošno znanih dejstev po uradni dolžnosti,
         bi opogumila stranke, da bi v svoje tožbene razloge iz previdnosti vključile podroben prikaz splošno znanih dejstev, kar bi
         lahko bistveno otežilo postopek z ugovorom.

      33     Na podlagi zgornjih razmišljanj je treba preizkusiti, ali je odbor za pritožbe s tem, da je upošteval različne elemente, omenjene
         v tem tožbenem razlogu, prekoračil meje pravnega spora med strankami.

      34     Tožeče stranke najprej kritizirajo točko 15 izpodbijane odločbe, ki pravi, da je stopnja pozornosti povprečnega potrošnika
         lahko odvisna od razreda zadevnih proizvodov in da „se v obravnavanem primeru lahko domneva, da je upoštevni potrošnik pri
         nakupu takih proizvodov še zlasti skrben in pozoren“ (to pomeni pri nakupu prevoznih sredstev in njihovih delov ter avtobusov).
         Drugič, tožeče stranke kritizirajo, da odbor za pritožbe v točki 19 izpodbijane odločbe upošteva pojmovni učinek imena „Picasso“
         na upoštevnem trgu in ker je ugotovil, da „lahko predvidevamo, da večina evropskih kupcev pojem „PICASSO“ poveže s svetovno
         najbolj znanim slikarjem 20. stoletja, Pablom Picassom“. Tretjič, tožeče stranke menijo, da odbor za pritožbe svoje odločbe
         ne bi smel utemeljiti z ugotovitvami v točkah 20 in 21 izpodbijane odločbe, na podlagi katerih je „razlikovalni učinek znaka
         „PICASSO“ tako velik, da za izključitev verjetnosti zmede pri zadevnih potrošnikih zadošča že vsaka zaznavna razlika“, in
         „upoštevni potrošnik, ko bo soočen z imenom PICASSO in s tem imenom utelešeno znamko, ne bo nikoli zaznal znamke PICARO v
         povezavi s španskim umetnikom, na katerega se nanaša znamka PICASSO“.

      35     Odbor za pritožbe v zgoraj navedenih odlomkih izpodbijane odločbe ni predložil nobenih novih splošno znanih ali neznanih dejstev,
         ampak je zgolj podrobneje določil in uporabil merilo, ki se na podlagi ustaljene sodne prakse uporablja pri presoji obstoja
         verjetnosti zmede med zadevnimi znamkami, namreč kako povprečen potrošnik, razumno pozoren in preudaren, domnevno zaznava
         razrede obravnavanih proizvodov in storitev (sodbe Sodišča Evropskih skupnosti z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95,
         Recueil, str. I-6191, točka 23, z dne 16. julija 1998 v zadevi Gut Springenheide in Tusky, C-210/96, Recueil, str. I-4657,
         točka 31, in z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točki 25 in 26). Gre
         torej za bistveni element presoje odbora za pritožbe. Tožeče stranke ne morejo trditi, da je odbor za pritožbe z uporabo tega
         merila, ki je neobhodno potrebno za presojo verjetnostni zmede, prekoračil meje pravnega spora med strankami.

      36     Glede druge, zgoraj navedene točke, je treba dodati, da je skupnost dedičev Picasso sama na strani 3 svoje pritožbene vloge,
         vložene pri odboru za pritožbe UUNT, zapisala:

      „UUNT najprej navaja, da bo PICASSO pri evropskem potrošniku priznan kot najslavnejši španski slikar. Vlagateljica pritožbe
         se pridružuje temu mnenju.“ („The Office firstly notes that PICASSO will be recognized by the European consumers as a famous
         Spanish painter. The Appellant shares this point of view.“)

      37     Tožeče stranke v teh okoliščinah odboru za pritožbe ne morejo očitati, da je v izpodbijani odločbi upošteval to domnevno zaznavanje
         javnosti, ki jo je sama skupnost dedičev „Picasso“ izrecno potrdila v zgoraj navedeni vlogi. Ob upoštevanju tega je tožbeni
         razlog napačen tudi glede navajanja dejstev.

      38     Drugi tožbeni razlog je tako neutemeljen.
       Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      39     Tožeče stranke ta tožbeni razlog opirajo na šest trditev.
      40     Najprej očitajo odboru za pritožbe, da je svojo odločbo oprl na domnevo, da je povprečen potrošnik pri nakupu motornih prevoznih
         sredstev in njihovih delov posebej skrben in pozoren. Navajajo, da ta domneva velja zgolj na nakup, medtem ko lahko celo pozoren
         potrošnik, ko pride stik s proizvodi, ki so predmet zadevnih znamk, še v drugih situacijah, ki niso nakup ali prodaja, na
         primer ko vidi ta vozila na cesti, domneva, da so ti proizvodi nekako enaki ali da so njihovi proizvajalci ekonomsko ali kako
         drugače povezani. Odbor za pritožbe pri tem ni upošteval teorije „post sale confusion“, čeprav je v pravu znamk splošno priznana,
         zlasti na podlagi sodbe Sodišča z dne 12. novembra 2002 v zadevi Nogometni klub Arsenal, C-206/01, Recueil, str. I-10273.
         Tožeče stranke se glede tega sklicujejo na to, da pojem verjetnosti zmede vključuje verjetnost posredne zmede. Poleg tega
         tožeče stranke navajajo še, da odbor za pritožbe ni navedel razlogov, s katerimi je utemeljil svojo domnevo o posebni skrbnosti
         in pozornosti upoštevne javnosti.

      41     Drugič, tožeče stranke navajajo, da sta si zadevni znamki vidno in glasovno podobni. Vidna, glasovna in pojmovna podobnost
         med tema znamkama mora biti po mnenju tožečih strank določena na podlagi primerjave znamk brez upoštevanja sestave upoštevne
         javnosti, saj je ta dejavnik pomemben samo pri globalni presoji verjetnosti zmede.

      42     Tretjič, tožeče stranke izpodbijajo trditev, da sta vidna in glasovna podobnost med znamkama podrejeni pojmovnemu učinku imena
         „Picasso“. Besedni znak PICASSO namreč ni smiselno povezan z zadevnimi proizvodi, namreč motornimi vozili. Navajajo, da bi
         odbor za pritožbe moral preveriti verjetnost zmede samo v povezavi s temi proizvodi in da pomeni, ki bi jih ima ta znak lahko
         imel na področju, ki ni povezano z motornimi vozili, niso pomembni. Na ustni obravnavi so tožeče stranke dodale, da bi stališče,
         da se pomen besede „Picasso“ razume kot tak in se ga vedno poveže s slikarjem, ne pa z vozili, lahko posledično pomenilo zanikanje
         tega, da ta znamka omogoča zadevnim proizvodom, da se razlikujejo, čeprav jo je UUNT dejansko registriral. Dalje tako stališče
         omejuje zaščito znamke PICASSO v smislu, da se je nanjo mogoče zanesti samo pri strogo identičnih znakih, kajti pomenska vsebina
         besede vedno nevtralizira vidno in glasovno podobnost tega znaka z malenkostno drugačnim znakom.

      43     Poleg tega tožeče stranke menijo, da je že dejstvo, da sta si znamki podobni samo ob upoštevanju enega od dveh upoštevnih
         meril, kot sta vidno in glasovno merilo, dovolj za ugotovitev obstoja verjetnosti zmede.

      44     Četrtič, tožeče stranke navajajo, da je izpodbijana odločba v nasprotju z načelom, da je verjetnost zmede toliko lažje ugotoviti,
         kolikor večji je razlikovalni učinek prejšnje znamke. Navajajo, da ima besedni znak PICASSO močan razlikovalni učinek, pri
         čemer v tem smislu ni pomembno, da gre za ime slavnega slikarja.

      45     Petič, tožeče stranke menijo, da se je odbor za pritožbe v točki 21 izpodbijane odločbe napačno ukvarjal samo z vprašanjem,
         ali bi upoštevna javnost, ko bi se srečala s prejšnjo znamko, pomislila na prijavljeno znamko. Po njihovem mnenju bi bilo
         temu nasprotno treba preveriti, ali bi lahko prijavljena znamka pri upoštevni javnosti sprožila povezavo s prejšnjo znamko.
         Tako je namreč v tem primeru zaradi podobnosti med obravnavanima znamkama.

      46     Šestič in zadnjič, tožeče stranke navajajo, da je odbor za pritožbe narobe razumel trditev, da je bil namen intervenienta
         izkoristiti prednost prejšnje znamke in namenoma ustvariti zmedo med zadevnima znamkama. Navajajo, da ugovor sicer temelji
         na členu 8(1)(b) in ne na členu 8(5) Uredbe 40/94, vendar poudarjajo, da ta trditev spada v kontekst navedbe skupnosti dedičev
         Picasso v pritožbenem postopku, da se je intervenient ob vložitvi prijave za registracijo znamke zavedal, da se bodo ti proizvodi
         prodajali pod prejšnjo znamko.

      47     UUNT in intervenient menita, da je tožbeni razlog neutemeljen, saj razlika med zadevnima znamkama zadošča za izključitev verjetnosti
         zmede med njima.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      48     Po členu 8(1)(b) Uredbe 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira,
         če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih označujeta
         znamki, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

      49     V skladu z ustaljeno sodno prakso je verjetnost zmede podana, če javnost lahko verjame, da določeni proizvodi ali storitve
         izhajajo iz istega podjetja ali, v določenih primerih, iz podjetij, ki so med seboj ekonomsko povezana.

      50     Na podlagi te sodne prakse je treba obstoj verjetnosti zmede presojati globalno, v skladu s tem, kako upoštevna javnost zaznava
         znake in zadevne proizvode ali storitve, in ob upoštevanju vseh dejavnikov, ki se nanašajo na okoliščine primera, zlasti na
         soodvisnost med podobnostjo znakov in podobnostjo proizvodov ali storitev, ki jih ti označujejo (glej sodbo z dne 9. julija
         2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, še neobjavljena, točke
         od 31 do 33, in tam navedeno sodno prakso).

      51     V obravnavanem primeru je prejšnja znamka v smislu člena 8(2)(a) Uredbe 40/94 znamka Skupnosti. Dalje je treba pri presojanju
         pogojev, omenjenih v prejšnji točki, upoštevati stališče javnosti na območju celotne Skupnosti. Na podlagi značaja proizvodov,
         ki jih označuje prejšnja znamka, sestavljajo upoštevno javnost končni potrošniki.

      52     Proizvodi, za katere je bila znamka prijavljena, in proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, so nesporno delno enaki in
         si delno podobni.

      53     Zaradi tega je treba preizkusiti, ali je stopnja podobnosti med zadevnima znakoma dovolj velika, da je mogoče sklepati, da
         obstaja verjetnost zmede med znamkama. Glede na ustaljeno sodno prakso je pri globalni presoji verjetnosti zmede, ki se nanaša
         na vidno, glasovno in pomensko podobnost med zadevnimi znaki, treba izhajati iz celotnega vtisa, ki ga dajejo znamke, pri
         čemer se upoštevajo predvsem razlikovalni in prevladujoči elementi (sodba z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips Van Heusen
         proti UUNT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T-292/01, še neobjavljena, točka 47, in tam navedena sodna praksa).
         V tem smislu se mora trditev tožečih strank, da naj bi se podobnost med znakoma presojala brez upoštevanja sestave upoštevne
         javnosti, saj je ta dejavnik pomemben samo pri globalni presoji verjetnosti zmede, zavrniti. Analiza podobnosti med zadevnimi
         znaki je namreč bistveni element globalne presoje verjetnosti zmede. Zaradi tega jo je treba, kot to presojo, izvesti v povezavi
         z zaznavanjem upoštevne javnosti.

      54     Tožeče stranke so glede vidne in glasovne podobnosti pravilno izpostavile, da oba zadevna znaka sestavljajo trije zlogi, da
         oba vsebujeta iste samoglasnike na enakih mestih in v enakem vrstnem redu in da razen črk „ss“ in „r“ vsebujeta tudi iste
         soglasnike, ki se poleg tega nahajajo na enakih mestih. Končno je posebnega pomena dejstvo, da so prva dva zloga in zadnja
         črka enaki. V nasprotju s tem se izgovorjava dvojnega soglasnika „ss“ jasno razlikuje od izgovorjave soglasnika „r“. Sledi,
         da sta si oba znaka sicer vidno in glasovno podobna, vendar je stopnja glasovne podobnosti majhna.

      55     V pojmovnem smislu je besedni znak PICASSO pri upoštevni javnosti zlasti dobro poznan kot ime slavnega slikarja Pabla Picassa.
         Besedni znak PICARO lahko špansko govoreče osebe razumejo med drugim v povezavi z likom iz španske literature, pri čemer za
         del (večino) upoštevne javnosti, ki ne govori špansko, nima nobene pomenske vsebine. Zaradi tega si znaka v pojmovnem smislu
         nista podobna.

      56     Take pojmovne razlike lahko v določenih okoliščinah izničijo vidno in glasovno podobnost med zadevnimi znaki. Za tako izničenje
         se zahteva, da ima najmanj eden od zadevnih znakov pri zaznavi upoštevne javnosti jasen in točno določen pomen, tako da ga
         lahko upoštevna javnost takoj dojame (zgoraj v točki 52 navedena sodba v zadevi BASS, točka 54).

      57     Besedni znak PICASSO ima za upoštevno javnost jasno in točno določeno pomensko vsebino. V nasprotju z navedbami tožečih strank
         na pomembnost pomena znaka za presojo verjetnosti zmede v obravnavanem primeru ne vpliva dejstvo, da ta pomen ni povezan z
         zadevnimi proizvodi. Slikar Pablo Picasso uživa tak sloves, da če ni dokazov o nasprotnem, ni sprejemljivo domnevati, da znak
         PICASSO kot znamka za motorna vozila v zaznavanju povprečnega potrošnika nadvlada nad imenom slikarja, tako da potrošnik,
         ko pride v stik z znakom PICASSO v povezavi z zadevnimi proizvodi, ne upošteva več znaka v povezavi z imenom slikarja, ampak
         ga najprej zazna kot eno izmed različnih znamk za motorna vozila.

      58     Pojmovne razlike med zadevnima znakoma so v obravnavanem primeru torej take, da izničijo vidno in glasovno podobnost, navedeno
         zgoraj v točki 54.

      59     Pri globalni presoji verjetnosti zmede je treba poleg tega upoštevati, da je na podlagi vrste zadevnih proizvodov, še zlasti
         njihove cene in visokotehničnega značaja, stopnja pozornosti upoštevne javnosti ob nakupu tega zlasti visoka. Možnost, ki
         jo uveljavljajo tožeče stranke, da pripadniki upoštevne javnosti zaznavajo zadevni proizvod tudi v situacijah, v katerih mu
         ne posvečajo toliko pozornosti, ne preprečuje upoštevanja take stopnje pozornosti. Zavrnitev registracije znamke zaradi verjetnosti
         zmede s prejšnjo znamko je namreč upravičena na podlagi tega, da lahko taka zmeda nedopustno vpliva na upoštevnega potrošnika,
         ko izbira med zadevnimi proizvodi ali storitvami. Sledi, da je za namen presoje verjetnosti zmede treba upoštevati stopnjo
         pozornosti povprečnega potrošnika v trenutku, ko se pripravlja na izbor in ko izbira med različnimi proizvodi ali storitvami
         razredov, za katere je znamka registrirana.

      60     Treba je dodati, da se vprašanje upoštevne stopnje pozornosti pri upoštevni javnosti ob presoji verjetnosti zmede razlikuje
         od vprašanja, ali so okoliščine, ki nastopijo po nakupu, upoštevne za presojo, ali je podana kršitev prava znamk, kot je bilo
         to pripoznano pri uporabi znaka, ki je enak kot znamka, v sodbi v zadevi Nogometni klub Arsenal (zgornja točka 40), na katero
         se sklicujejo tožeče stranke.

      61     Dalje se tožeče stranke v obravnavanem primeru zmotno sklicujejo na sodno prakso, na podlagi katere znamke, ki imajo močan
         razlikovalni učinek same po sebi ali zaradi ugleda, ki ga imajo na trgu, uživajo širšo stopnjo zaščite kot znamke z manj razlikovalnega
         učinka (zgoraj v točki 35 navedena sodba v zadevi SABEL, točka 24, in sodba z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97,
         Recueil, str. I-5507, točka 18). Poznavanje besednega znaka PICASSO kot imena znanega slikarja Pabla Picassa ne more povečati
         verjetnosti zmede med obema znamkama za obravnavane proizvode.

      62     Ob upoštevanju vseh teh elementov stopnja podobnosti med zadevnima znamkama ni dovolj velika, da bi lahko sklepali, da bi
         upoštevna javnost lahko verjela, da zadevni proizvodi izhajajo iz istega podjetja ali, v določenih primerih, iz podjetij,
         ki so med seboj ekonomsko povezana. Odbor za pritožbe je upravičeno odločil, da med njima ni verjetnosti zmede.

      63     Končno je glede trditve, vsebovane v pritožbeni vlogi pri UUNT, da je intervenient s tem, ko je izbral prijavljeno znamko,
         želel le neupravičeno izkoriščati prednosti komercialnega uspeha prejšnje znamke, in sicer nepošteno, odbor za pritožbe pravilno
         presodil, da bi bila ta trditev lahko pomembna zgolj v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94, na podlagi katerega pa ugovor ni
         temeljil.

      64     Zaradi tega se tudi prvi tožbeni razlog zavrne.
      65     Posledično se tožba v celoti zavrne.
       Stroški
      66     V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov,
         če so bili ti priglašeni. Tožeče stranke s svojimi predlogi niso uspele, zato se jim v skladu s predlogi UUNT in intervenienta
         naloži plačilo priglašenih stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožečim strankam se naloži plačilo stroškov.

               Forwood

                Pirrung

                Meij

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, dne 22. junija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jezik postopka: nemščina.