title: Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 12. marca 2014. # CR proti Evropskemu parlamentu. # Zadeva F-128/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi F‑128/12,
            zaradi tožbe, vložene na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a,
            CR , uradnik Evropskega parlamenta, stanujoč v M. (Francija), ki ga zastopata A. Salerno in B. Cortese, odvetnika,
            tožeča stranka,
            proti
            Evropskemu parlamentu , ki ga zastopata V. Montebello‑Demogeot in E. Taneva, zastopnici,
            tožena stranka,
            ob intervenciji
            Sveta Evropske unije , ki ga zastopata M. Bauer in A. Bisch, zastopnika,
            intervenient,
            SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (tretji senat),
            v sestavi S. Van Raepenbusch, predsednik, R. Barents in K. Bradley (poročevalec), sodnika,
            sodni tajnik: J. Tomac, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. decembra 2013
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. CR je v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 29. oktobra 2012 vložil to tožbo, s katero predlaga, naj se odločba Evropskega parlamenta o zagotovitvi vračila neupravičeno prejetega otroškega dodatka zunaj petletnega zastaralnega roka razglasi za nično.
            Pravni okvir
            2. Člen 67 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
            „1. Družinski dodatki vključujejo:
            […]
            (b) otroški dodatek;
            […]
            2. Uslužbenci, ki prejemajo družinske dodatke iz tega člena, prijavijo podobne dodatke, ki jih prejemajo iz drugih virov; ti se odštejejo od dodatkov, ki jih prejemajo po členih 1, 2 in 3 Priloge VII [h Kadrovskim predpisom].
            […]“
            3. Člen 85 Kadrovskih predpisov določa:
            „Vsak preplačani znesek se mora povrniti, če je prejemnik vedel, da ni pravne podlage za tako plačilo, ali če je bila odsotnost pravne podlage tako očitna, da bi moral vedeti zanjo.
            Izterjavo je treba zahtevati najkasneje pet let po datumu, ko je bil znesek plačan. Kadar organ za imenovanja lahko dokaže, da je prejemnik namerno zavedel upravo z namenom, da pridobi zadevni znesek, zahtevek za izterjavo po preteku tega roka ne zapade.“
            Dejansko stanje
            4. Tožeča stranka, ki je uradnik razreda AD 12, se je v Parlamentu zaposlila 1. julija 1983 in je imela od takrat različne upravne statuse. Natančneje, od 1. januarja 2004 do maja 2008 je bila zaposlena v pravni službi, v kateri je bila med 1. februarjem 2005 in 30. aprilom 2008 v oddelku, ki se je ukvarjal s pravicami po Kadrovskih predpisih.
            5. Tožeča stranka je od oktobra 1991 kot oče štirih otrok prejemala otroški dodatek v skladu s členom 67(1)(b) Kadrovskih predpisov.
            6. Vodja oddelka za individualne pravice zaposlenih in izplačila v direktoratu za upravno vodenje zaposlenih generalnega direktorata Parlamenta za kadrovske zadeve je z obvestilom z dne 13. oktobra 2011 tožečo stranko seznanil, da Parlament razpolaga s podatki, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da je upravičena do otroškega dodatka, ki ga izplačujejo francoski organi, in od nje zahteval, naj predloži dokazilo Caisse d’allocations familiales (sklad za družinske dodatke, v nadaljevanju: CAF) iz kraja njenega stalnega prebivališča v zvezi z njenim položajem, in sicer potrdilo o plačilu ali zavrnitvi plačila. Navedeno je bilo tudi, da če tega dokazila ne bo predložila do 31. oktobra 2011, bo, prvič, otroški dodatek, ki ga je prejemala do takrat, znižan za znesek, ki ga je upravičena prejemati od CAF, in drugič, uprava bo podrobno pregledala njen spis ter po potrebi izterjala neupravičeno izplačane zneske.
            7. Po prejemu obvestila z dne 13. oktobra 2011 je tožeča stranka stopila v stik s CAF in prosila za dokazilo, ki ga je zahteval Parlament, upravo Parlamenta pa je obvestila, da misli, da ga ne bo mogla pridobiti v postavljenem roku.
            8. Vodja oddelka za individualne pravice zaposlenih in izplačila je z dopisom z dne 11. novembra 2011 obvestil tožečo stranko, da bo otroški dodatek, ki ga izplačuje Parlament, ker v postavljenem roku ni predložila zahtevanega dokazila, od decembra 2011 po uradni dolžnosti znižan za znesek, do katerega je upravičena pri CAF. V dopisu je bilo navedeno še, da se bo to znižanje uporabilo retroaktivno od datuma rojstva drugega otroka tožeče stranke januarja 1996, ko je pridobila pravico do dodatka, ki ga izplačuje CAF.
            9. Direktor direktorata za upravno vodenje zaposlenih (v nadaljevanju: direktor) je tožečo stranko z dopisom z dne 9. decembra 2011 obvestil, da je na podlagi proučitve njenega spisa ugotovil, da je „od septembra 1999, po rojstvu [njenega] drugega otroka,“ prejemala otroški dodatek, ki ga izplačuje CAF. Po mnenju direktorja je tožeča stranka „namerno zavedla upravo, da bi pridobila izplačilo otroškega dodatka brez odbitka istovrstnih zneskov, ki jih je prejela od drugod“, ker uprave ni obvestila o nacionalnih prejemkih, ki jih je prejemala, in posodobila podatkov v letnem obrazcu o informacijah za zadnji dve leti. Nato je direktor, ker je menil, da so izpolnjeni pogoji po členu 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, tožečo stranko obvestil, da je kot organ, pristojen za imenovanja (v nadaljevanju: OPI), odločil, da se zagotovi vračilo neupravičeno prejetih zneskov, in to ne samo za zadnjih pet let, ampak od septembra 1999, in sicer z odtegljajem od njenih osebnih prejemkov od januarja 2012 do januarja 2014 (v nadaljevanju: sporna odločba).
            10. CAF je z dopisom z dne 5. januarja 2012 odgovoril na zaprosilo tožeče stranke za informacije in ji poslal potrdilo o prejemkih, ki jih je od nje prejel od 1. aprila 1998 do 21. decembra 2011, med katerimi je bil prejemek, poimenovan „družinski dodatek“, ki se je izplačeval od septembra 1999. CAF je navedel tudi, da ni mogoče izdati potrdila od januarja 1996.
            11. Tožeča stranka je 7. marca 2012 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper sporno odločbo samo v delu, v katerem se ji s to nalaga vračilo neupravičeno prejetih zneskov pred več kot petimi leti. Tožeča stranka namreč ne izpodbija vračila zneskov, neupravičeno prejetih v zadnjih petih letih.
            12. Generalni sekretar Parlamenta je kot OPI z odločbo z dne 2. julija 2012 to pritožbo zavrnil, tožečo stranko pa obvestil, da bo pristojna služba ponovno izračunala znesek za vračilo na podlagi informacij iz dopisa CAF z dne 5. januarja 2012.
            Postopek in predlogi strank
            13. Svet Evropske unije je 1. marca 2013 pri sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložil predlog za intervencijo v podporo predlogom Parlamenta. Predsednik tretjega senata Sodišča za uslužbence je s sklepom z dne 8. maja 2013 ugodil temu predlogu ter prošnji za zaupnost, ki sta ju vložila tožeča stranka in Parlament v zvezi s prilogami k tožbi in odgovoru na tožbo.
            14. Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
            – sporno odločbo razglasi za nično v delu, v katerem se z njo na podlagi člena 85, drugi stavek, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov zahteva izterjava vseh neupravičeno prejetih zneskov od septembra 1999 dalje in ne samo tistih, ki so bili neupravičeno prejeti v zadnjih petih letih;
            – se odločba z dne 2. julija 2012 o zavrnitvi pritožbe, če je potrebno, razglasi za nično;
            – toženi stranki naloži plačilo vseh stroškov.
            15. Parlament Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
            – zavrne tožbo;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            16. Svet Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
            – ugotovi, da ugovor nezakonitosti zoper drugi stavek drugega odstavka člena 85 Kadrovskih predpisov ni utemeljen;
            – tožbo zavrne kot neutemeljeno.
            Pravo
            Predlog v zvezi z razglasitvijo ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe
            17. Sodišče za uslužbence na podlagi predlogov za razglasitev ničnosti, ki so formalno usmerjeni zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, v skladu z ustaljeno sodno prakso odloča o aktu, zoper katerega je bila vložena pritožba, kadar navedena odločba nima samostojne vsebine (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 17. januarja 1989 v zadevi Vainker proti Parlamentu, 293/87, točka 8).
            18. V obravnavani zadevi iz listin v spisu izhaja, da je bila z odločbo z dne 2. julija 2012 o zavrnitvi pritožbe tožeče stranke potrjena sporna odločba, s pojasnilom razlogov, ki to odločbo utemeljujejo. V takem primeru pa je treba dejansko preučiti zakonitost prvotnega akta, ki posega v položaj, ob upoštevanju obrazložitve odločbe o zavrnitvi pritožbe, pri čemer se šteje, da se ta obrazložitev ujema z navedenim aktom (sodba Sodišča za uslužbence z dne 18. aprila 2012, Buxton proti Parlamentu, F‑50/11, točka 21 in navedena sodna praksa). Zato predlogi za razglasitev ničnosti, ki so usmerjeni zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, nimajo samostojne vsebine in jih je zato treba obravnavati kot formalno usmerjene zoper sporno odločbo, kot je bila dopolnjena z odločbo o zavrnitvi pritožbe (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 10. junija 2004 v zadevi Eveillard proti Komisiji, T‑258/01, točka 32).
            Predlog za razglasitev ničnosti sporne odločbe
            19. Tožbo je treba razlagati tako, da se z njo v podporo predlogu za razglasitev ničnosti sporne odločbe v bistvu uveljavljata dva tožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov in drugi na nezakonitost – ki se uveljavlja kot ugovor – člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov.
            20. Sodišče za uslužbence bo najprej preizkusilo tožbeni razlog, ki se nanaša na nezakonitost – ki se uveljavlja kot ugovor – člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, ker če bi bilo treba temu ugovoru ugoditi, ne bi bilo več treba preizkusiti prvega tožbenega razloga.
            Tožbeni razlog, ki se kot ugovor nanaša na nezakonitost člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov
            21. Tožeča stranka meni, da je treba sporno odločbo razglasiti za nično, ker temelji na členu 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, ki naj bi bil nezakonit. Po mnenju tožeče stranke se namreč s to določbo krši načelo pravne varnosti in načelo sorazmernosti, ker ne določa roka za zastaranje tožbe uprave, kadar jo uradnik namerno zavede.
            – Dopustnost ugovora nezakonitosti
            22. Uvodoma je treba ugotoviti, da se ugovor nezakonitosti člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov v predhodnem postopku nikakor ni uveljavljal.
            23. Res je, da tožena stranka in intervenient proti tožeči stranki nista uveljavljala ugovora nedopustnosti. Nasprotno, na vprašanje Sodišča za uslužbence na obravnavi o dopustnosti ugovora nezakonitosti glede na pravilo o skladnosti pritožbe in poznejše tožbe sta se oba strinjala, da je treba razlikovati med primeri ugovora nezakonitosti, pri katerih se pravilo o skladnosti ne uporablja, in primeri drugih tožbenih razlogov, pri katerih je treba uporabiti pravilo o skladnosti, kot je Splošno sodišče opozorilo v sodbi z dne 25. oktobra 2013 v zadevi Komisija proti Moschonaki (T‑476/11 P, točke od 70 do 80 in 82), in zato Sodišču za uslužbence nista predlagala, naj vloženi ugovor nezakonitosti razglasi za nedopusten.
            24. Vendar je skladnost med pritožbo in tožbo, od katere je odvisna dopustnost te tožbe, vprašanje javnega reda, ki ga mora sodišče preučiti po uradni dolžnosti (glej sodbo Sodišča za uslužbence z dne 17. julija 2012 v zadevi BG proti Varuhu človekovih pravic, F‑54/11, točka 57 in navedena sodna praksa, zoper katero je bila vložena pritožba pri Splošnem sodišču, zadeva T‑406/12 P).
            25. V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da člen 91(2) Kadrovskih predpisov določa, da je pritožba na sodišče Unije dopustna, le če je bila prej vložena pritožba pri OPI.
            26. Na podlagi sodne prakse iz člena 91(2) Kadrovskih predpisov izhaja pravilo o skladnosti pritožbe v smislu te določbe in poznejše tožbe. To pravilo zahteva, da se je treba na tožbeni razlog, ki se navaja pred sodiščem Unije, sklicevati že v okviru predhodnega postopka, tako da se lahko OPI seznani z očitki, ki jih zainteresirana oseba uveljavlja zoper sporno odločbo, sicer ta razlog ni dopusten. Pravilo o skladnosti temelji na samem namenu predhodnega postopka, katerega namen je omogočiti mirno rešitev sporov med uradniki in upravo (zgoraj navedena sodba Komisija proti Moschonaki, točki 71 in 72 ter navedena sodna praksa).
            27. Poleg tega je v sodni praksi pojasnjeno, da je treba pri izvajanju pravila o skladnosti tožbe in pritožbe ter nadzoru nad njim, ki ga izvaja sodišče Unije, zagotoviti, da se na eni strani hkrati spoštuje načelo učinkovitega sodnega varstva, ki je splošno načelo prava Unije, določeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, da lahko zainteresirana oseba veljavno izpodbija odločbo OPI, ki posega v njen položaj, na drugi pa načelo pravne varnosti, da se lahko OPI v fazi pritožbe seznani z očitki zainteresirane osebe zoper izpodbijano odločbo (zgoraj navedena sodba Komisija proti Moschonaki, točka 82).
            28. Nazadnje, v sodni praksi je bilo pravilo o skladnosti uporabljeno v tožbi, v kateri se je uveljavljal ugovor nezakonitosti, z ugotovitvijo, da bi se moral tak ugovor, da bi bil dopusten, uveljavljati v pritožbi (sodba Sodišča za uslužbence z dne 11. decembra 2008 v zadevi Reali proti Komisiji, F‑136/06, točke od 44 do 51, potrjena s sodbo Splošnega sodišča z dne 27. oktobra 2010 v zadevi Reali proti Komisiji, T‑65/09 P, točke od 46 do 49).
            29. Kljub temu pa Sodišče za uslužbence meni, da se je od zgoraj navedene sodbe z dne 27. oktobra 2010 v zadevi Reali proti Komisiji sodna praksa v zvezi z načelom učinkovitega sodnega varstva ob upoštevanju člena 47 Listine (glej na primer sodbi Sodišča z dne 6. novembra 2012 v zadevi Otis in drugi, C‑199/11, točke od 54 do 63, in z dne 26. novembra 2013 v zadevi Gascogne Sack Deutschland (prej Sachsa Verpackung) proti Komisiji, C‑40/12 P, točki 75 in 76; sodba Splošnega sodišča z dne 15. septembra 2011 v zadevi Koninklijke Grolsch proti Komisiji, T‑234/07, točki 39 in 40) spremenila, tako da lahko utemeljeno ponovno preizkusi primernost uporabe pravila o skladnosti, kadar se ugovor nezakonitosti prvič uveljavlja v tožbi.
            30. Natančneje, Splošno sodišče je v zgoraj navedeni sodbi Koninklijke Grolsch proti Komisiji, potem ko je ugotovilo, da nobena določba prava Evropske unije naslovniku obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ne nalaga, naj izpodbija v njem navedena dejstva ali pravne elemente med upravnim postopkom, saj naj sicer tega ne bi bilo mogoče storiti pozneje v fazi sodnega postopka, zavrnilo trditev Evropske komisije, ki je izpodbijala dopustnost tožbenega razloga, ker ni bil jasno in natančno naveden v upravni fazi (točki 37 in 39). Splošno sodišče je namreč razsodilo, da v opisanih okoliščinah taka trditev pomeni omejitev dostopa tožeče stranke do sodnega varstva in zlasti omejitev njene pravice, da se o svoji zadevi izjavi pred sodiščem. Kot je Splošno sodišče spomnilo, pa sta pravici do učinkovitega pravnega sredstva in do dostopa do nepristranskega sodišča zagotovljeni s členom 47 Listine (točka 40).
            31. Čeprav je res, da se je sodna praksa, navedena v točkah 27 in 28 te sodbe, razvila na drugih področjih, kot so javni uslužbenci, pa zgoraj navedena sodba Koninklijke Grolsch proti Komisiji zadeva skladnost take omejitve dostopa do nepristranskega sodišča s členom 47 Listine, ki je zakonodajalec ni izrecno določil. Gre torej za položaj, ki je analogen uporabi pravila o skladnosti v primeru ugovora nezakonitosti, ki je – ne glede na njegovo podlago v členu 91(1) Kadrovskih predpisov – pravilo, ki izvira iz sodne prakse.
            32. Sodišče za uslužbence pa meni, da preudarki v zvezi z namenom predhodnega postopka, naravo ugovora nezakonitosti oziroma načelom učinkovitega sodnega varstva nasprotujejo temu, da bi bil ugovor nezakonitosti, prvič naveden v tožbi, razglašen za nedopusten samo zato, ker ni bil naveden v pritožbi pred navedeno tožbo.
            33. Na prvem mestu, v zvezi z namenom predhodnega postopka iz ustaljene sodne prakse izhaja, da navedeni postopek ni smiseln, če se očitki nanašajo na odločbo, ki je OPI ne more spremeniti (sodbi Sodišča z dne 16. marca 1978 v zadevi Ritter von Wüllerstorff und Urbair proti Komisiji, 7/77, točka 7, in z dne 14. julija 1983 v zadevi Detti proti Sodišču, 144/82, točka 16; sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. januarja 2002 v zadevi Gonçalves proti Parlamentu, T‑386/00, točka 34). S sodno prakso je bila tudi izključena potreba po vložitvi pritožbe zoper odločbe natečajnih komisij (sodba Sodišča za uslužbence z dne 20. junija 2012 v zadevi Cristina proti Komisiji, F‑66/11, točka 34) ali ocenjevalno poročilo (sodba Sodišča z dne 3. julija 1980 v združenih zadevah Grassi proti Svetu, 6/79 in 97/79, točka 15).
            34. Podobno obveznost uveljavljanja ugovora nezakonitosti v pritožbi, sicer ta ni dopusten, ne ustreza namenu predhodnega postopka, kot je bilo opozorjeno v točki 24 te sodbe.
            35. Ob upoštevanju načela domneve zakonitosti aktov institucij Evropske unije, v skladu s katerim ima zakonodaja Evropske unije polni učinek, če njene nezakonitosti ni ugotovilo pristojno sodišče (sodbe Sodišča z dne 13. februarja 1979 v zadevi Granaria, 101/78, točka 4; z dne 7. junija 1988 v zadevi Komisija proti Grčiji, 63/87, točka 10, in z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑475/01, točka 18; sodbe Sodišča prve stopnje z dne 30. septembra 1998 v zadevi Losch proti Sodišču, T‑13/97, točka 99; z dne 30. septembra 1998 v zadevi Chvatal in drugi proti Sodišču, T‑154/96, točka 112; z dne 12. julija 2001 v zadevi Kik proti UUNT (Kik), T‑120/99, točka 55, in z dne 17. septembra 2008 v zadevi Neurim Pharmaceuticals (1991) proti UUNT – Eurim-Pharm Arzneimittel (Neurim PHARMACEUTICALS), T‑218/06, točka 52), se namreč OPI ne more odločiti, da ne bo uporabil veljavnega splošnega akta, s katerim bi bilo po njegovem mnenju kršeno hierarhično višje pravilo, le zato, da bi omogočil zunajsodno rešitev spora (glej v tem smislu sodbo Sodišča za uslužbence z dne 7. junija 2011 v zadevi Mantzouratos proti Parlamentu, F‑64/10, točka 22).
            36. Tako odločitev je treba a fortiori izključiti, kadar zadevni OPI ukrepa v položaju vezane pristojnosti, kot je takrat, kadar so izpolnjeni pogoji po členu 85 Kadrovskih predpisov in mora uprava izterjati neupravičeno izplačane zneske od enega od svojih uslužbencev. OPI v okviru izvrševanja vezanih pristojnosti ne more preklicati ali spremeniti odločbe, ki jo uslužbenec izpodbija, tudi če meni, da je ugovor nezakonitosti zoper določbo, na podlagi katere je bila sprejeta izpodbijana odločba, utemeljen.
            37. Poleg tega dejstvo, da se je treba na ugovor nezakonitosti prvič sklicevati v tožbi, ne more vplivati na načelo pravne varnosti, saj tudi če je bil OPI že v fazi pritožbe seznanjen z ugovorom nezakonitosti, ne more te okoliščine izkoristiti tako, da spor s svojim uslužbencem reši po mirni poti.
            38. Na drugem mestu je člen 277 PDEU, v zvezi z naravo ugovora nezakonitosti, v skladu z ustaljeno sodno prakso izraz splošnega načela, ki vsaki stranki zagotavlja pravico, da za dosego razglasitve ničnosti akta, zoper katerega lahko vloži tožbo, posredno izpodbija veljavnost predhodnega akta institucije Unije, ki je pravna podlaga za izpodbijani akt, če ta stranka nima pravice, da vloži direktno tožbo, in tako trpi njegove posledice, ne da bi imela možnost predlagati razglasitev njegove ničnosti (sodbi Sodišča z dne 6. marca 1979 v zadevi Simmenthal proti Komisiji, 92/78, točka 39, in z dne 19. januarja 1984 v zadevi Andersen in drugi proti Parlamentu, 262/80, točka 6). Cilj člena 277 PDEU je tako zaščititi posameznika pred uporabo nezakonitega normativnega akta, ker so učinki sodbe, s katero je ugotovljeno, da tega akta ni mogoče uporabljati, omejeni samo na stranke v sporu in ker ta sodba ne izpodbija samega akta, ki je postal neizpodbojen (sodba Sodišča prve stopnje z dne 25. oktobra 2006 v zadevi Carius proti Komisiji, T‑173/04, točka 45 in navedena sodna praksa).
            39. Vendar tudi če lahko obveznost sklicevanja na ugovor nezakonitosti v pritožbi, sicer ni dopusten, ustreza namenu predhodnega postopka, Sodišče za uslužbence meni, da je narava ugovora nezakonitosti taka, da se z njim uskladita načeli zakonitosti in pravne varnosti.
            40. Nazadnje, iz besedila člena 277 PDEU izhaja, da lahko stranka izpodbija akt, ki se splošno uporablja, samo v sporu pred sodiščem Unije. Tak ugovor torej ne more polno učinkovati v okviru postopka z upravno pritožbo.
            41. Na tretjem in zadnjem mestu Sodišče za uslužbence opozarja na to, da je načelo učinkovitega sodnega varstva splošno načelo prava Unije, ki je danes izraženo v členu 47, drugi odstavek, Listine, in po katerem ima „[v]sakdo […] pravico, da o njegovi zadevi […] odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče.“ Navedeni odstavek ustreza členu 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP) (sodba Sodišča z dne 28. februarja 2013 v preveritvi zadeve Arango Jaramillo in drugi proti EIB, C‑334/12 RX-II, točki 40 in 42).
            42. Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice, ki se nanaša na razlago člena 6(1) EKČP, na katero se je treba sklicevati v skladu s členom 52(3) Listine, izhaja, da pravica dostopa do sodnega varstva ni absolutna. Za uresničevanje te pravice veljajo določene omejitve, zlasti glede pogojev za dopustnost tožbe. Čeprav morajo zainteresirane osebe pričakovati, da se bodo ta pravila o pogojih dopustnosti uporabljala, njihova uporaba kljub temu posameznikom ne sme preprečiti, da uporabijo razpoložljivo pravno sredstvo (glej v tem smislu sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 6. decembra 2011 v zadevi Anastasakis proti Grčiji, pritožba št. 41959/08, neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions , točka 24; zgoraj navedena sodba v preveritvi zadeve Arango Jaramillo in drugi proti EIB, točka 43; sklep Sodišča z dne 16. novembra 2010 – Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert proti Komisiji, C‑73/10 P, točka 53).
            43. Natančneje, Evropsko sodišče za človekove pravice je pojasnilo, da omejitve dostopa do sodišča v zvezi s pogoji za dopustnost tožbe ne smejo ovirati prostega dostopa posameznika na način ali do te mere, da je kršeno bistvo njegove pravice do sodišča. Take omejitve so v skladu s členom 6(1) EKČP, samo če se z njimi uresničuje legitimen cilj in če med uporabljenimi sredstvi in uresničevanim ciljem obstaja razumno razmerje sorazmernosti (glej sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Liakopoulou proti Grčiji z dne 24. maja 2006, pritožba št. 20627/04, neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions , točka 17; Kemp in drugi proti Luxembourgu z dne 24. aprila 2008, pritožba št. 17140/05, neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions , točka 47, in Viard proti Franciji z dne 9. januarja 2014, pritožba št. 71658/10, točka 29). Pravica do dostopa do sodišča je namreč ovirana, kadar njena ureditev ne služi več namenu pravne varnosti in ustreznega sodnega varstva ter pomeni neke vrste oviro, ki posamezniku preprečuje, da bi o njegovem sporu odločilo pristojno sodišče (glej stališče generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zgoraj navedeni preveritvi zadeve Arango Jaramillo in drugi proti EIB, točke od 58 do 60; sodba Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi L’Erablière proti Belgiji z dne 24. februarja 2009, neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions , pritožba št. 49230/07, točka 35).
            44. Sankcija nedopustnosti ugovora nezakonitosti, na katerega se je prvič sklicevalo v tožbi, je omejitev pravice do učinkovitega sodnega varstva, ki ni sorazmerna s ciljem, ki se ga želi doseči s pravilom o skladnosti, to je mirna rešitev sporov med uradniki in upravo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice Liakopoulou proti Grčiji, točka 20).
            45. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence opozarja na to, da se pričakuje, da vsak običajno skrben uslužbenec pozna Kadrovske predpise (sodba Sodišča prve stopnje z dne 19. maja 1999 v zadevi Connolly proti Komisiji, T‑34/96 in T‑163/96, točka 168 in navedena sodna praksa), še posebej pravila, ki urejajo njegovo plačilo (glej sodbo Sodišča za uslužbence z dne 21. novembra 2013 v združenih zadevah Roulet proti Komisiji, F‑72/12 in F‑10/13, točka 48 in navedena sodna praksa). Nasprotno pa je lahko Sodišče za uslužbence zaradi ugovora nezakonitosti dolžno presojati zakonitost pravil, za katera se od uradnikov pričakuje, da jih poznajo, glede na splošna načela ali pravila višje veljave, ki lahko presegajo okvir pravil Kadrovskih predpisov. Zaradi narave ugovora nezakonitosti in razlogovanja, na podlagi katerega zadevna oseba išče in uveljavlja tako nezakonitost, se od uradnika ali uslužbenca, ki vloži pritožbo in nima nujno ustreznega pravnega znanja, ne more zahtevati, da v predhodnem postopku poda tak ugovor, če ne želi, da njegov ugovor v nadaljevanju ne bi več bil dopusten. Taka ugotovitev nedopustnosti je zato nesorazmerna in neupravičena sankcija za zadevnega uslužbenca.
            46. Na podlagi navedenega je treba ugovor nezakonitosti razglasiti za dopusten.
            – Prvi del ugovora nezakonitosti: kršitev načela pravne varnosti
            47. Tožeča stranka v bistvu navaja, da odsotnost roka za zastaranje tožbe uprave v okviru člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov omogoča OPI, da za nedoločen čas odloži izvrševanje svojih pooblastil na področju povrnitve neupravičenih izplačil. Zato naj bi bila ta določba v nasprotju z načelom pravne varnosti, njeno uporabo pa naj bi bilo treba v obravnavanem primeru izključiti v korist petletnega zastaralnega roka.
            48. Sodišče za uslužbence na prvem mestu opozarja, da zastaranje, ki preprečuje, da bi lahko situacije, ki so se s potekom časa utrdile, časovno neomejeno postale vprašljive, služi pravni varnosti, vendar lahko prav tako omogoči konsolidacijo situacij, ki so bile vsaj prvotno protipravne. V kakšnem obsegu se določi zastaranje, je odvisno od tehtanja med zahtevami po pravni varnosti in zahtevami po zakonitosti glede na zgodovinske in družbene okoliščine, ki prevladujejo v družbi v določenem obdobju. Zato o tem odloča le zakonodajalec. Sodišče Unije zato ne more preverjati odločitve zakonodajalca Unije o uvedbi pravil o zastaranju in določitvi ustreznih rokov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. oktobra 2005 v združenih zadevah Sumitomo Chemical in Sumika Fine Chemicals proti Komisiji, T‑22/02 in T‑23/02, točki 82 in 83).
            49. Dejstvo, da se zoper upravo ni mogoče sklicevati na petletni zastaralni rok za vložitev tožbe za povrnitev neupravičenih plačil, če lahko uprava dokaže, da jo je zainteresirana oseba namerno zavedla, zato ni nezakonito z vidika spoštovanja načela pravne varnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Sumitomo Chemical in Sumika Fine Chemicals proti Komisiji, točka 83).
            50. Poleg tega trditev tožeče stranke, da bi lahko uprava, če ne bi bil določen zastaralni rok, za nedoločen čas odlašala s svojo tožbo, ni pravno utemeljena. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da tudi če zakonodajalec Unije ni določil zastaralnega roka, temeljna zahteva po pravni varnosti nasprotuje temu, da bi uprava lahko neomejeno odlašala z izvajanjem svojih pooblastil (glej v zvezi s povrnitvijo državnih pomoči sodbo Sodišča z dne 22. aprila 2008 v zadevi Komisija proti Salzgitter, C‑408/04 P, točka 100). V takem položaju mora zadevna uprava od trenutka, ko izve za dejstva, ukrepati v razumnem roku (v zvezi s povrnitvijo preplačila gospodinjskega dodatka glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 5. novembra 2002 v zadevi Ronsse proti Komisiji, T‑205/01, točka 52; v zvezi z uvedbo disciplinskega postopka glej tudi sodbo Sodišča prve stopnje z dne 10. junija 2004 v zadevi François proti Komisiji, T‑307/01, točki 48 in 49; sodba Sodišča za uslužbence z dne 8. marca 2012 v zadevi Kerstens proti Komisiji, F‑12/10, točki 124 in 125).
            51. Iz tega sledi, da je treba prvi del ugovora nezakonitosti zavrniti kot neutemeljen, ne da bi moralo Sodišče za uslužbence obravnavati vprašanje, ali je uprava v obravnavani zadevi ukrepala v razumnem roku, saj tožeča stranka v zvezi s tem ni navedla očitkov zoper upravo.
            – Drugi del ugovora nezakonitosti: kršitev načela sorazmernosti
            52. Tožeča stranka meni, da se z nezmožnostjo uveljavljanja zastaralnega roka iz člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, krši načelo sorazmernosti.
            53. Natančneje, tožeča stranka trdi, da so bili v sodni praksi na področju prava konkurence priznani zastaralni roki od treh do petih let. Nasprotno pa naj bi Sodišče razsodilo, da načelo sorazmernosti nasprotuje uporabi tridesetletnega zastaralnega roka za spor o vračilu neupravičeno prejetih nadomestil v okviru zaščite finančnih interesov Unije.
            54. Poleg tega tožeča stranka ugotavlja, da člen 73a Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 74), po spremembi navedene uredbe z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 1995/2006 z dne 13. decembra 2006 (UL L 390, str. 1), določa petletni zastaralni rok za „upravičenosti [Unije] nasproti tretjim osebam in upravičenosti tretjih oseb nasproti [Unije].“
            55. V obravnavani zadevi pa gre za vračilo neupravičenega plačila za obdobje več kot dvanajst let, kar naj bi tožečo stranko izpostavljalo dolgemu obdobju pravne negotovosti in tveganju, da ne bo več mogla dokazati zakonitosti svojega ravnanja.
            56. Sodišče za uslužbence najprej meni, da je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da 30‑letni zastaralni rok v skladu s sodno prakso Sodišča ni v skladu z načelom sorazmernosti in da je zato odsotnost vsakršnega zastaralnega roka lahko samo nezakonita.
            57. Sodba Sodišča z dne 5. maja 2011 v združenih zadevah Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading (C‑201/10 in C‑202/10), na katero se tožeča stranka sklicuje v podporo svoji tezi, se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340), ki ureja upravne preglede, ukrepe in kazni, ki se uporabljajo za nepravilnosti, ki jih storijo gospodarski subjekti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 22. novembra 2006 v zadevi Italija proti Komisiji, T‑282/04, točka 83), ter zato ni upoštevna za razmerja med institucijami Unije in njihovimi uslužbenci.
            58. V vsakem primeru pa zgoraj navedena sodba Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading ne more potrditi teze tožeče stranke. Sodišče je namreč v točkah 41 in 43 navedene sodbe razsodilo, da „ni izključeno, da je lahko pravilo o tridesetletnem zastaralnem roku, ki izhaja iz civilnopravne določbe, potrebno in sorazmerno […] glede na cilj, ki mu navedeno pravilo sledi in ki ga je opredelil nacionalni zakonodajalec,“ da pa je v navedeni zadevi ta rok presegal, kar je potrebno „glede na cilj zaščite finančnih interesov Unije, v zvezi s katerim je zakonodajalec Unije menil, da je štiriletni oziroma celo triletni zastaralni rok dovolj dolg.“
            59. Nezmožnost sklicevanja na petletni zastaralni rok zoper upravo pri izterjavi neupravičeno prejetih plačil po členu 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov torej ni v nasprotju z načelom sorazmernosti. Kljub temu pa je treba preizkusiti, ali je zakonodajalec glede na cilj člena 85 Kadrovskih predpisov v obravnavani zadevi kršil načelo sorazmernosti.
            60. Sodišče za uslužbence uvodoma opozarja na to, da je v skladu s sodno prakso v skladu z načelom sorazmernosti zakonitost predpisa Unije pogojena s tem, da so uporabljena sredstva ustrezna za dosego legitimnega cilja zadevnega predpisa in da ne presegajo tega, kar je nujno za njegovo dosego, ter da je načeloma treba, kadar obstaja možnost izbire med več ustreznimi ukrepi, uporabiti najmanj omejujoč ukrep (sodba Sodišča za uslužbence z dne 28. marca 2012 v zadevi Rapone proti Komisiji, F‑36/10, točka 50).
            61. Cilj člena 85 Kadrovskih predpisov je očitno varstvo finančnih interesov Unije v posebnem okviru razmerij med institucijami Unije in njihovimi uslužbenci, to je osebami, ki so z navedenimi institucijami povezane s posebno dolžnostjo lojalnosti, določeno v členu 11 Kadrovskih predpisov, ki zlasti zahteva, da uradnik pri svojem ravnanju postopa „izključno v skladu z interesi Unije“ in dodeljene naloge opravlja „v skladu s svojo dolžnostjo biti lojalen do Unije.“
            62. Treba pa je ugotoviti, da člen 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, upravi nalaga izterjavo vseh neupravičeno izplačanih zneskov v konkretnem položaju, ko lahko dokaže, da jo je zadevni uslužbenec namerno zavedel s kršitvijo zgoraj navedene posebne dolžnosti lojalnosti.
            63. V teh okoliščinah Sodišče za uslužbence meni, da nezmožnost sklicevanja na petletni zastaralni rok ne presega tistega, kar je potrebno za dosego želenega cilja.
            64. Poleg tega je nezmožnost sklicevanja na petletni zastaralni rok zoper upravo za izterjavo preplačil v primerih, določenih v členu 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov, v skladu s členom 73a Finančne uredbe, ki določa petletni zastaralni rok „brez poseganja v določbe posebnih predpisov.“ Člen 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov je namreč prav „poseben predpis,“ ki zadeva poseben primer, ko uslužbenec namerno zavede svojo upravo.
            65. Zato je treba drugi del ugovora nezakonitosti in s tem celoten ugovor nezakonitosti zavrniti kot neutemeljen.
            Tožbeni razlog, ki se nanaša kršitev člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov
            66. Tožeča stranka opozarja na to, da je uporaba člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov pogojena s tem, da uprava dokaže namero zadevnega uslužbenca, da jo zavede, in meni, da je OPI v obravnavani zadevi navedeno določbo uporabil brez predložitve tega dokaza. Natančneje, po mnenju tožeče stranke sporna odločba temelji „zgolj na trditvah“, ki glede na to, da bi bilo treba člen 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov razlagati „zelo ozko“, ne zadostujejo za dokaz njene volje, da upravo zavede.
            67. Sodišče za uslužbence uvodoma opozarja na to, da je treba v skladu s členom 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov izterjavo neupravičeno prejetega zneska zahtevati najkasneje pet let po datumu, ko je bil znesek plačan. Tega petletnega roka pa ni mogoče uveljavljati proti OPI, če ta lahko dokaže, da je prejemnik namerno zavedel upravo z namenom, da pridobi zadevni znesek.
            68. Iz besedila člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov torej jasno izhaja, da mora uprava dokazati namen zadevnega uslužbenca, da jo zavede, česar pa sicer stranki ne izpodbijata.
            69. V obravnavani zadevi tožeča stranka zahteva razglasitev ničnosti sporne odločbe samo v delu, v katerem se ta nanaša na izterjavo preplačil za obdobje pred zgoraj navedenimi petimi leti. Na prvem mestu je treba torej ugotoviti, da tožeča stranka ne izpodbija, da je bodisi vedela na nezakonitost izplačila družinskega dodatka bodisi je bilo to tako očitno, da ni mogla biti neobveščena o tem.
            70. Na drugem mestu je treba ugotoviti, da je OPI v sporni odločbi ugotovil, da tožeča stranka upravi ni razkrila dodatkov, ki jih izplačuje CAF, čeprav je zaradi različnih funkcij v Parlamentu zasedala posebej privilegiran položaj, zaradi katerega bi se morala zavedati, da jih mora. OPI je navedel tudi, da tožeča stranka ni odgovorila niti na zahtevo po posodobitvi njenih podatkov v letnem obrazcu o informacijah za leti 2009 in 2010.
            71. Na tretjem mestu, OPI je v odločbi o zavrnitvi pritožbe omenil, da je tožeča stranka „večkrat predložila lažne izjave, ko je izpolnila tako letne obrazce o informacijah za leta 1996–2005 kot obrazce o informacijah […], predložene ob rojstvu [njenih] otrok,“ in da je v zvezi z letnimi obrazci o informacijah v obdobju od 1996 do 1998 vedno izjavila, da niti sama niti njen zakonec „zunaj Skupnosti“ nista prejela družinskih dodatkov zaradi njunih otrok. Podobno je tožeča stranka za obdobje od 1999 do 2005 s podpisom potrdila, da drugje ni prejela dodatkov, ker ni obkljukala okenca z navedbo teh dodatkov. Poleg tega v nasprotju z navodili na letnih obrazcih o informacijah k svojim izjavam nikoli ni priložila potrdil CAF. OPI je omenil tudi, da je „[tožeča stranka] ob rojstvu [njenega] drugega, tretjega in četrtega otroka dala lažne izjave, s tem ko je na obrazcu o informacijah, ki se izpolni za pridobitev otroškega dodatka, vsakič izjavila, da ni prejela takega dodatka od drugod.“ Nazadnje, OPI je na eni strani ugotovil, da tožeča stranka ni izpodbijala izterjave neupravičeno prejetih zneskov za zadnjih pet let, na drugi pa, da je bila zaradi svojega visokega položaja, pravne izobrazbe in dejstva, da je delala na področju javnih uslužbencev, v še posebej dobrem položaju za seznanjenost z obveznostjo iz člena 67(2) Kadrovskih predpisov, da mora prijaviti tovrstne dodatke, kot je otroški dodatek.
            72. Ugotoviti je torej treba, da OPI sporne odločbe ni oprl „zgolj na trditve“ kot zatrjuje tožeča stranka, ampak na to, da je slednja večkrat dala lažne izjave upravi, in da je te izjave dal uradnik na visokem položaju, ki ima izkušnje kot pravnik na področju javnih uslužbencev in ki ne izpodbija tega, da je bodisi vedel za nepravilnost izplačil bodisi bi to moral vedeti.
            73. Sodišče za uslužbence pa meni, da je mogoče z zgoraj navedenimi elementi zadostno dokazati namero tožeče stranke, da upravo zavede, in da so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 85, drugi odstavek, drugi stavek, Kadrovskih predpisov.
            74. Na to ugotovitev ne vpliva trditev tožeče stranke, da je po rojstvu drugega otroka po telefonu govorila z upravo Parlamenta, ki naj bi ji omenila, da ni treba prijaviti dodatkov, ki jih izplačuje CAF. Ne samo namreč, da tožeča stranka Sodišču za uslužbence te trditve ni mogla dokazati, temveč poleg tega iz nje ni izpeljala nobenega predloga ali utemeljitve.
            75. Zato je treba obravnavani tožbeni razlog v celoti zavrniti kot pravno neutemeljen.
            76. Iz navedenega sledi, da je treba tožbo v celoti zavrniti kot neutemeljeno.
            Stroški
            77. V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova 2 navedenega poslovnika neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov. Sodišče za uslužbence lahko v skladu z odstavkom 2 istega člena, če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila stroškov.
            78. Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da tožeča stranka s svojo tožbo ni uspela. Poleg tega je Parlament v svojih predlogih izrecno predlagal, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine obravnavanega primera ne upravičujejo uporabe določb člena 87(2) Poslovnika, mora tožeča stranka nositi svoje stroške in se ji naloži plačilo stroškov Parlamenta.
            79. V skladu s členom 89(4) Poslovnika intervenient nosi svoje stroške.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (tretji senat)
            razsodilo:
            1. Tožba se zavrne.
            2. CR nosi svoje stroške in naloži se mu plačilo stroškov Evropskega parlamenta.
            3. Svet Evropske unije, intervenient, nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča z dne 13. decembra 1973. # Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders proti NV Indiamex in Feitelijke Vereniging De Belder. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Arbeidsrechtbank Antwerpen - Belgija. # Združeni zadevi 37 in 38-73.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 6. oktobra 2005.#Medion AG proti Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Düsseldorf - Nemčija.#Znamke - Direktiva 89/104/EGS - Člen 5(1)(b) - Verjetnost zmede - Uporaba znamke s strani tretjega - Sestavljeni znak, ki vsebuje označbo tretjega, ki ji sledi znamka.#Zadeva C-120/04.

text:
      Zadeva C-120/04
      Medion AG
      proti
      Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf)
      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Člen 5(1)(b) – Verjetnost zmede – Uporaba znamke s strani tretjega – Sestavljen znak, ki vsebuje označbo tretjega, ki ji sledi znamka“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Pravica imetnika registrirane znamke, da nasprotuje nezakoniti uporabi
            njegove znamke – Znak, uporabljen za enake ali podobne proizvode – Verjetnost zmede – Merila za presojo – Postavitev oznake
            podjetja tretjega in registrirane znamke druge ob drugi
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 5(1)(b))
      Člen 5(1)(b) Prve direktive 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je treba razlagati
         tako, da lahko obstaja v javnosti verjetnost zmede v primeru enakosti proizvodov ali storitev, ko sta v spornem znaku izraza
         postavljena drug ob drugem, na eni strani oznake podjetja tretjega in na drugi strani registrirane znamke, z normalno razlikovalno
         močjo in da ta, ne da bi sama po sebi ustvarila celotni vtis sestavljenega znaka, ohrani v tem avtonomni razlikovalni položaj.

      (Glej točko 37 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 6. oktobra 2005(*)

      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Člen 5(1)(b) – Verjetnost zmede – Uporaba znamke s strani tretjega – Sestavljeni znak, ki vsebuje označbo tretjega, ki ji sledi znamka“
      V zadevi C-120/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo l’Oberlandesgericht Düsseldorf
         (Nemčija) z odločbo z dne 17. februarja 2004, ki je prispela na Sodišče 5. marca 2004, v postopku

      Medion AG
      proti
      Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann (poročevalec), R. Schintgen, G. Arestis in J. Klučka, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. aprila 2005,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Medion AG P.-M. Weisse, odvetnik, in T. Becker, Patentanwalt,
      –        za Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH W. Kellenter, odventik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti T. Jürgensen in N. B. Rasmussen, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. junija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(1)(b) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra
         1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Medion AG (v nadaljevanju: Medion) in Thomson multimedia Sales Germany & Austria
         GmbH (v nadaljevanju: Thomson) glede Thomsonove uporabe registrirane znamke LIFE, katere imetnik je Medion, v sestavljenem
         znaku „THOMSON LIFE“.

       Pravni okvir
      3        Deseta uvodna izjava Direktive o varstvu, ki ga zagotovi znamka, določa:

      „[…] ker je varstvo, ki ga zagotovi registrirana znamka in katere funkcija je še posebej v zagotavljanju znamke kot označbe
         porekla, absolutna v primeru enakosti znamke in znaka ter blaga ali storitev; […] varstvo velja tudi v primeru podobnosti
         med znamko in znakom ter blagom ali storitvami; […] je neizogibno potrebno podati interpretacijo koncepta podobnosti v zvezi
         z verjetnostjo zmede; […] verjetnost zmede, katere upoštevanje je odvisno od številnih elementov, zlasti od prepoznavnosti
         znamke na tržišču, povezovanja, ki ga lahko povzroči uporabljen ali registriran znak, stopnje podobnosti med znamko ter označenim
         blagom in storitvami, pomeni poseben pogoj takega varstva […]“

      4        Člen 5(1)(b) Direktive določa:

      „Registrirana znamka podeljuje imetniku izključne pravice. Imetnik ima pravico, da tretjim osebam prepove, da brez njegovega
         dovoljenja v gospodarskem prometu uporabijo:

      […]
      (b)      kateri koli znak, pri katerem zaradi njegove enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev,
         označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti, ki vključuje verjetnost povezovanja med znakom in znamko.“

      5        Ta določba je prenesena v nemško pravo s členom 14(2)(2) zakona o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov (Markengesetz)
         z dne 25. oktobra 1994 (BGBl. 1994 I, str. 3082).

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      6        Medion je imetnik znamke LIFE v Nemčiji, registrirane 29. avgusta 1998, za elektronske naprave za prosti čas. Na področju
         proizvodnje in trženja takih proizvodov ustvari več milijard evrov prometa na leto.

      7        Thomson pripada eni od glavnih svetovnih skupin na področju elektronike za prosti čas. Nekatere njegove proizvode trži pod
         oznako „THOMSON LIFE“.

      8        Julija 2002 je Medion pri Landgerichtu Düsseldorf vložil tožbo zaradi kršitve prava znamk. Predlagal mu je, naj Thomsonu prepove
         uporabo znaka „THOMSON LIFE“ za oznako določenih elektronskih naprav za prosti čas.

      9        Landgericht Düsseldorf je to tožbo zavrnil s tem, da je presodil, da ni verjetnosti zmede z znamko LIFE.

      10      Medion je vložil pritožbo pri Oberlandesgerichtu Düsseldorf. Na tej stopnji je predlagal, naj se Thomsonu prepove uporaba
         znaka „THOMSON LIFE“ za televizorje, radiokasetofone, predvajalnike zgoščenk in hi-fi stolpe.

      11      Predložitveno sodišče meni, da je rešitev spora odvisna glede na to, ali obstaja verjetnost zmede, v smislu člena 5(1)(b)
         Direktive, med znamko LIFE in sestavljenim znakom „THOMSON LIFE.“

      12      Navaja, da je treba glede na trenutno sodno prakso Bundesgerichtshofa, ki izhaja iz teorije, imenovane „Prägetheorie“ (teorija
         ustvarjenega vtisa), za presojo podobnosti spornega znaka gledati z vidika celotnega vtisa vsakega od dveh znakov in preveriti,
         ali del, ki je enak, predstavlja sestavljeni znak toliko, da drugi elementi ostanejo v veliki meri v ozadju za ustvarjanje
         celotnega vtisa. Verjetnosti zmede naj ne bi bilo, če enaki elementi zgolj prispevajo k celotnemu vtisu znaka. Da je prevzeta
         znamka ohranila avtonomen razlikovalni položaj („ennzeichnende Stellung“), v sestavljenem znaku ne igra pomembne vloge.

      13      Glede na Oberlandesgericht je na področju zadevnih proizvodov, v sporu, ki mu je predložen, običajna oznaka proizvodov na
         prvem mestu s firmo proizvajalca. Natančneje naj bi, v sporu o glavni stvari ime proizvajalca THOMSON, odločilno vplivalo
         na celotni vtis znaka „THOMSON LIFE“. Normalna razlikovalna moč, ki izvira iz elementa „LIFE“, naj ne bi zadoščala, da bi
         izključila, da firma proizvajalca „THOMSON“ prispeva k ustvarjanju celotnega vtisa znaka.

      14      Predložitveno sodišče med drugim trdi, da je trenutna sodna praksa Bundesgerichtshofa vprašljiva. Del doktrine naj bi podpiral
         drugačno tezo. Ta naj bi bila v skladu s prejšnjo sodno prakso Bundesgerichtshofa, po kateri bi bilo v tem primeru treba priznati
         verjetnost zmede, ker ima del, ki je enak, avtonomni razlikovalni položaj v spornem znaku, v njem ne izgine in ni postavljen
         v ozadje toliko, da bi postal nezmožen obuditi spomin na registrirano znamko.

      15      Oberlandesgericht navaja, da bi bilo treba, če bi bila ta teza uporabljiva v sporu o glavni stvari, priznati obstoj verjetnosti
         zmede, saj znamka LIFE ohrani avtonomni razlikovalni položaj v znaku „THOMSON LIFE“.

      16      Predložitveno sodišče se na koncu sprašuje, kako je mogoče ob uporabi merila, nastalega iz celotnega vtisa, ki ga ustvarijo
         znaki, preprečiti, da tretji prevzame registrirano znamko s tem, da ji doda oznako svojega podjetja.

      17      V tem okviru je Oberlandesgericht Düsseldorf prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člen 5(1)(b) [Direktive] razlagati tako, da obstaja v javnosti verjetnost zmede – v primeru enakosti proizvodov
         ali storitev, pokritih z zadevnimi znaki –, čeprav je prejšnja besedna znamka – z normalno razlikovalno močjo – prevzeta v
         poznejšem sestavljenem besednem znaku tretjega ali je v njegovem figurativnem/besednem znaku predstavljena tako, da je pred
         prejšnjo znamko oznaka podjetja tretjega in da prejšnja znamka, ne da bi sama po sebi ustvarila celotni vtis sestavljenega
         znaka, ne glede na to ohrani v tem avtonomni razlikovalni položaj?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      18      Predložitveno sodišče želi z vprašanjem izvedeti, ali je treba člen 5(1)(b) Direktive razlagati tako, da v javnosti lahko
         obstaja verjetnost zmede v primeru enakosti proizvodov ali storitev, ko je sporni znak sestavljen iz dveh izrazov, postavljenih
         drug ob drugem, na eni strani oznake podjetja tretjega in na drugi strani registrirane znamke z normalno razlikovalno močjo,
         in da ta, ne da bi sama po sebi ustvarila celotni vtis sestavljenega znaka, ne glede na to ohrani v tem avtonomni razlikovalni
         položaj.

       Stališča, predložena Sodišču
      19      Medion in Komisija predlagata, naj se na zastavljeno vprašanje odgovori pritrdilno.

      20      Medion oporeka „Prägetheorie“. Ta naj bi dopuščala vsrkanje registrirane znamke s tem, da se ji zgolj doda ime firme proizvajalca.
         Taka uporaba znamke naj bi škodila vlogi oznake porekla proizvodov.

      21      Komisija navaja, da sta v okoliščinah, kot so v tem sporu o glavi stvari, izraza, ki sta uporabljena v sestavljenem znaku,
         enakovredna. Izraz „LIFE“ naj ne bi imel popolnoma podredne vloge. Kolikor naj označba „THOMSON“ ne bi tudi izključno ustvarila
         celotnega vtisa, naj bi bila sestavljeni znak in registrirana znamka podobna v smislu člena 5(1)(b) Direktive. Verjetnost
         zmede naj bi se tako lahko priznala, če obe podjetji ponujata podobne proizvode.

      22      Thomson predlaga, naj se na postavljeno vprašanje odgovori nikalno. Podpira razlago Direktive v skladu s „Prägetheorie“. Znak
         iz spora o glavni stvari naj ne bi mogel biti zamenjan z znamko Mediona, ker element „THOMSON“ predstavlja firmo proizvajalca,
         ki je enako pomemben kot drugi element, ki ga sestavlja. Izraz „LIFE“ je namenjen zgolj za označevanje določenih proizvodov
         tržne ponudbe. V vsakem primeru naj bi bilo izključeno, da element „LIFE“ prevladuje v celotnem vtisu, ki ga ustvari oznaka
         „THOMSON LIFE“.

       Odgovor Sodišča
      23      Glavna naloga znamke je zagotoviti potrošniku ali končnemu uporabniku identiteto porekla označenega proizvoda ali storitve,
         tako da mu omogoča brez možne zmede razlikovati ta proizvod ali storitev od tistih, ki imajo drugo poreklo (glej predvsem
         sodbi z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 28, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi
         Björnekulla Fruktindustrier, C-371/02, Recueil, str. I-5791, točka 20).

      24      Deseta uvodna izjava Direktive poudarja, da je namen varstva, ki ga zagotovi registrirana znamka, zlasti v zagotavljanju funkcije
         znamke kot oznake porekla in da v primeru podobnosti med znamko in znakom ter blagom ali storitvami verjetnost zmede pomeni
         poseben pogoj takega varstva.

      25      Člen 5(1)(b) Direktive določa tudi to, da se uporablja zgolj takrat, kadar zaradi enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti
         ali podobnosti blaga ali storitev, označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti.

      26      Verjetnost zmede v smislu te določbe pomeni verjetnost, da bi javnost lahko mislila, da določeni proizvodi ali storitve izvirajo
         iz istega podjetja ali, glede na primer, ekonomsko povezanih podjetij (glej predvsem sodbo z dne 22. junija 1999 v zadevi
         Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 17).

      27      Obstoj verjetnosti zmede v javnosti je treba presojati globalno ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v zadevnem primeru
         (glej sodbe z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 22; zgoraj navedeno zadevo Lloyd
         Schuhfabrik Meyer, točka 18, in z dne 22. junija 2000 v zadevi Marca Mode, C-425/98, Recueil, str. I-4861, točka 40, in glede
         člena 8(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994 L 11, str. 1, z enako vsebino
         kot besedilo iz člena 5(1)(b) Direktive sklep z dne 28. aprila 2004 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT, C-3/03 P, Recueil.
         str. I-3657, točka 28).

      28      Globalna presoja verjetnosti zmede mora biti, kar zadeva vidno, slušno ali pojmovno podobnost zadevnih znamk, utemeljena na
         celotnem vtisu, ki ga ti ustvarjajo, ob upoštevanju predvsem njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov. Zaznava znamk,
         ki jo ima povprečni potrošnik glede zadevnih proizvodov ali storitev, igra glavno vlogo pri globalni presoji omenjene verjetnosti.
         V zvezi s tem povprečni potrošnik navadno zaznava znamko kot celoto in ne preizkuša posameznih podrobnosti (glej predvsem
         zgoraj navedeni sodbi v zadevi SABEL, točka 23, in v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 25, in zgoraj navedeni sklep v
         zadevi Matratzen Concord proti UUNT, točka 29).

      29      V okviru preizkusa obstoja verjetnosti zmede, se presoja enakosti med dvema znamkama ne vrača zgolj k upoštevanju sestavnega
         dela sestavljene znamke in k njeni primerjavi z drugo znamko. Nasprotno, treba primerjati s preizkusom zadevnih znamk, upoštevajoč
         vsako v svoji celoti, kar ne izključuje, da lahko celotni vtis, ki ga v spominu upoštevne javnosti ustvari sestavljena znamka,
         v določenih okoliščinah, prevlada en ali več njenih sestavnih delov (glej zgoraj navedeni sklep Matratzen Concord proti UUNT,
         točka 32).

      30      Razen v tem primeru, v katerem povprečni potrošnik zazna znamko kot celoto, in kljub okoliščini, da lahko nad celotnim vtisom
         prevlada en ali več sestavnih delov sestavljene znamke, nikakor ni izključeno, da v posameznem primeru prejšnja znamka, ki
         jo uporabi tretji v sestavljenem znaku, ki vsebuje oznako podjetja tretjega, ohrani avtonomen razlikovalni položaj v sestavljenem
         znaku, ne da bi da bi bila v njem prevladujoči element.

      31      Pod tako predpostavko lahko ustvarjeni celotni vtis sestavljenega znaka pripelje javnost do mišljenja, da zadevni proizvodi
         ali storitve izvirajo, vsaj iz ekonomsko povezanih podjetij, tako da mora biti v tem primeru obstoj verjetnosti zmede sprejet.

      32      Ugotovitev obstoja verjetnosti zmede naj ne bi bila podrejena pogoju, da sestavni del sestavljenega znaka, ki predstavlja
         prejšnjo znamko, prevlada nad celotnim ustvarjenim vtisom sestavljenega znaka.

      33      Če bi bil zahtevan tak pogoj, bi bila imetniku prejšnje znamke odvzeta izključna pravica, ki jo daje člen 5(1) Direktive,
         tudi ko bi ta znamka ohranila v sestavljenem znaku avtonomni razlikovalni položaj, a ta položaj ne bi bil prevladujoč.

      34      To naj bi bil primer, ko na primer imetnik znane znamke uporablja sestavljeni znak, ki postavi drugo ob drugo to in prejšnjo
         znamko, ki ni znana. To bi bil primer, če bi bil sestavljeni znak sestavljen iz prejšnje znamke in znanega tržnega imena.
         Dejansko bi bil celotni vtis tako najpogosteje prevladan z znano znamko ali znanim tržnim imenom v sestavljenem znaku.

      35      V nasprotju z namenom skupnostnega zakonodajalca, izraženim v deseti uvodni izjavi Direktive, varstvo funkcije porekla prejšnje
         znamke ne bi bilo zagotovljeno, čeprav ohranja ta znamka avtonomni razlikovalni položaj v sestavljenem znaku.

      36      Priznati je treba, da za namen ugotovitve verjetnosti zmede zadostuje, da zaradi avtonomnega razlikovalnega položaja, ki ga
         ohranja prejšnja znamka, javnost pripisuje tudi imetniku te znamke poreklo proizvodov ali storitev, ki jih pokriva sestavljeni
         znak.

      37      Tako je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(1)(b) Direktive razlagati tako, da lahko obstaja v javnosti
         verjetnost zmede, v primeru enakosti proizvodov ali storitev, ko je sporni znak sestavljen iz dveh izrazov, postavljenih drug
         ob drugem, na eni strani oznake podjetja tretjega in na drugi strani registrirane znamke, z normalno razlikovalno močjo, in
         da ta, ne da bi sama po sebi ustvarila celotni vtis sestavljenega znaka, ohrani v tem avtonomni razlikovalni položaj.

       Stroški
      38      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 5(1)(b) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi
            znamkami je treba razlagati tako, da lahko obstaja v javnosti verjetnost zmede, v primeru enakosti proizvodov ali storitev,
            ko sta v spornem znaku izraza postavljena drug ob drugem, na eni strani oznake podjetja tretjega in na drugi strani registrirane
            znamke, z normalno razlikovalno močjo, in da ta, ne da bi sama po sebi ustvarila celotni vtis sestavljenega znaka, ohrani
            v tem avtonomni razlikovalni položaj.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 7. julija 2004. # Norbert Schmitt proti Evropski agenciji za obnovo (EAR). # Zadeva T-175/03.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 7. julija 2004
      Zadeva T-175/03
      Norbert Schmitt
      proti
      Evropski agenciji za obnovo (EAO)
      „Začasni uslužbenec – Razveza pogodbe – Člen 47(2)(a) PZDU – Spoštovanje določb pogodbe – Zaupanje v pravo“
      Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
      Predmet:         Tožba, katere predmet je zahteva za razglasitev ničnosti odločbe EAO o razvezi pogodbe začasnega uslužbenca tožeče stranke
         in podredno odškodninski zahtevek.

      Odločitev:      Odločba EAO z dne 25. februarja 2003 o razvezi pogodbe začasnega uslužbenca tožeče stranke se razglasi za nično. EAO se naloži
         plačilo stroškov, vključno s stroški, nastalimi v postopku za izdajo začasne odredbe.

      Povzetek
      1.     Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Dopis, ki razvezuje pogodbo začasnega uslužbenca – Vključitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      2.     Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Narava premeta in vzroka – Tožbeni razlogi in trditve, ki niso navedeni v
            pritožbi, vendar so z njo tesno povezani – Dopustnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      3.     Uradniki – Načela – Varstvo zaupanja v pravo – Pogoji
      4.     Uradniki – Začasni uslužbenci – Razveza pogodbe za nedoločen čas začasnega uslužbenca – Prosti preudarek uprave – Omejitve
            s pogodbenimi določbami – Dopustnost
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 47(2))
      1.     Dopis, ki razvezuje pogodbo začasnega uslužbenca, se mora šteti za akt, ki posega v položaj, glede na to, da gre za ukrep
         pristojnega organa in ustvari take obvezne pravne posledice, ki neposredno in takoj prizadenejo interese tožeče stranke s
         tem, da karakterizirano spremenijo njen pravni položaj.

      (Glej točko 28.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 30. november 1994, Düchs proti Komisiji, T‑558/93, RecFP, str. I‑A‑265 in II‑837, točka
         36; Sodišče prve stopnje, 12. maj 1998, O’Casey proti Komisiji, T‑184/94, RecFP, str. I‑A‑183 in II‑565, točka 63, in navedena
         sodna praksa.

      2.     Pravilo o skladnosti med upravno pritožbo v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov in posledično tožbo zahteva z grožnjo
         nedopustnosti, da je bil tožbeni razlog, naveden pred sodiščem Skupnosti, že naveden v predhodnem postopku, zato, da je organ,
         pristojen za imenovanja, lahko dovolj natančno izvedel za kritike, ki jih zainteresirana oseba oblikuje zoper izpodbijano
         odločbo. Če predlogi, predstavljeni pred sodiščem Skupnosti, lahko vsebujejo le iste izpodbojne razloge, ki temeljijo na istem
         vzroku kot ti, ki so bili navedeni v pritožbi, se ti izpodbojni razlogi lahko pred sodiščem Skupnosti razvijejo s predstavitvijo
         tožbenih razlogov in trditev, ki niso nujno navedeni v pritožbi, ampak so z njo tesno povezani.

      (Glej točko 42.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 14. oktober 2003, Wieme proti Komisiji, T‑174/02, RecFP, str. I‑A‑241 in II‑1165, točka
         18, in navedena sodna praksa

      3.     Pravica, da se zahteva varstvo zaupanja v pravo, ki sestavlja eno od temeljnih načel Skupnosti, se razteza na vsakega posameznika,
         ki je v položaju, iz katerega izhaja, da je uprava Skupnosti z natančnimi zagotovitvami ustvarila utemeljena pričakovanja.
         Glede zaposlitvenega razmerja z institucijo morajo biti ta zagotovila v vsakem primeru v skladu z določbami Kadrovskih predpisov
         ali Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev.

      (Glej točki 46 in 47.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 21. julij 1998, Mellett proti Sodišču, T‑66/96 in T‑221/97, RecFP, str. I‑A‑449 in II‑1305,
         točka 104; Sodišče prve stopnje, 26. september 2002, Borremans in drugi proti Komisiji, T‑319/00, RecFP, str. I‑A‑171 in II‑905,
         točka 63; Sodišče prve stopnje, 5. november 2002, Ronsse proti Komisiji, T‑205/01, RecFP, str. I‑A‑211 in II‑1065, točka 54.

      4.     Razveza pogodb za nedoločen čas z odpovednim rokom, predvidenim v pogodbi in v skladu s členom 47(2) Pogojev za zaposlitev
         drugih uslužbencev, je prosti preudarek pristojnega organa in nobena določba navedenih pogojev ne prepoveduje temu organu,
         da omeji svoje pooblastilo za razvezo v interesu osebja s pogodbenimi določbami. Posledično, če pogoji uporabo pravice, da
         se konča pogodba začasnega uslužbenca za nedoločen čas, ki jo ima iz zgoraj navedene določbe, na nastanek vnaprej določenih
         dogodkov, lahko take pogodbene določbe ustvarijo položaj, v katerem zainteresirana oseba uživa varstvo zaupanja v pravo glede
         njihovega spoštovanja.

      (Glej točki 56 in 59.)
      Napotitev na: zgoraj navedena zadeva Düchs proti Komisiji, točka 43.