title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 7. junija 2005. # Lidl Stiftung & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Salvita - Prejšnja nacionalna besedna znamka SOLEVITA - Dokaz uporabe prejšnje nacionalne znamke - Zavrnitev ugovora. # Zadeva T-303/03.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 7. junija 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Salvita – Prejšnja nacionalna besedna znamka SOLEVITA – Dokaz uporabe prejšnje nacionalne znamke – Zavrnitev ugovora“
      V zadevi T-303/03,
      Lidl Stiftung & Co. KG, s sedežem v Neckarsulmu (Nemčija), ki jo zastopa P. Groß, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata U. Pfleghar in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je bila
      REWE-Zentral AG, s sedežem v Kölnu (Nemčija), ki jo je najprej zastopal M. Kinkeldey, nato pa M. Kinkeldey in C. Schmitt, odvetnika,

      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 30. junija 2003 (zadeva R 408/2002-1), ki se nanaša na ugovor
         imetnika nacionalne znamke SOLEVITA proti registraciji besedne znamke Skupnosti Salvita,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, F. Dehousse in D. Šváby, sodnika,
      sodni tajnik: H. Jung,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 4. septembra 2003,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 16. januarja 2004,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenient vložil v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 16. januarja 2004,
      na podlagi obravnave z dne 30. novembra 2004,
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       REWE-Central AG je 14. avgusta 1997 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila prijavo
         znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1).

      2       Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak Salvita.
      3       Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija znamke, spadajo v razrede 5, 29, 30 in 32 Nicejskega aranžmaja o mednarodni
         klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo
         naslednjim opisom za vsak razred:

      –       razred 5: „zdravilne infuzije, žvečilni gumi za medicinske namene; hrana za dojenčke; vsi zgoraj navedeni proizvodi v prodaji
         izključno v trgovinah z živili“;

      –       razred 29: „meso, ribe, perutnina, divjačina, mehkužci in lupinarji, ti proizvodi tudi pripravljeni; mesnine, prekajene, meso,
         perutnina in ribe, kaviar; mesne, ribje, perutninske in divjačinske solate; mesne, perutninske, divjačinske in ribje paštete,
         mesni ekstrakti; sadje, zelenjava in suho sadje (pripravljeno); sadne in zelenjavne kaše; delikatesne solate iz zelenjavnih
         solat ali zelenih solat; proizvodi na osnovi krompirja, tj. ocvrt krompir, kroketi, pražen krompir, zgodnji krompir, krompirjev
         pire, krompirjevi cmoki, praženi krompir na maslu, krompirjeve pogače, čips, palčke; kruhovi cmoki; pripravljene in polpripravljene
         jedi, tj. juhe (vključno z instant juhami), enolončnice, liofilizirane ali nepripravljene jedi na osnovi enega ali več od
         naslednjih proizvodov; meso, ribe, zelenjava, pripravljeno sadje, sir, paštete, riž; mesni, sadni in zelenjavni želeji, džemi;
         jajca, mleko in mlečni izdelki, zlasti mleko za pitje, kislo mleko, pinjeno mleko, jogurt, sadni jogurt, jogurt s čokolado
         ali kakavovim dodatkom, brezalkoholni mlečni napitki, kefir, kisla smetana, skuta, pripravki na osnovi skute s sadjem in zelišči,
         deserti na osnovi mleka in arom z želatino in/ali škrobom kot vezivom, maslo, svinjska mast, sir in sirni pripravki; želeji;
         prelivi za solate; jedilno olje in maščoba; slano pecivo, čips z žitaricami, slani in neslani oreščki ter drugi prigrizki,
         vključeni v razred 29; vsi zgoraj navedeni proizvodi (po potrebi) tudi kot dietetična živila za nemedicinsko uporabo; vsi
         zgoraj navedeni proizvodi (če je mogoče) tudi zamrznjeni in konzervirani, sterilizirani ali homogenizirani“;

      –       razred 30: „omake, kompoti, veziva za omake, omake v prahu, kečap, hren, kapre; kava, čaj, kakav, čokolada, proizvodi na osnovi
         čokolade, prah za pripravo kakavnih napitkov; čokoladni napitki, marcipan, nugat, proizvodi na osnovi marcipana in nugata;
         pudingi, deserti na osnovi pudinga, namazi, predvsem na osnovi sladkorja, kakava, nugata, mleka in/ali maščob; čokolada, tudi
         polnjena; sladkor, slaščice, vanilijin sladkor, bonboni, zlasti karamele, metini bonboni, sadni bonboni, gumijasti bonboni,
         lizike, žvečilni gumi za nemedicinske namene; riž, tapioka, kavni nadomestki; pice; moka, proizvodi iz žitaric za prehrano,
         polnovredne oluščene žitarice, tj. riž, pšenica, oves, ječmen, rž, proso, koruza in ajda, ti proizvodi tudi kot mešanice in
         drugi pripravki, zlasti pšenični otrobi, pšenični kalčki, koruzna moka, koruzni zdrob, laneno seme, muesli in ploščice muesli
         (zlasti na osnovi kosmičev iz žitaric, suhega sadja, oreščkov), žitarice, pokovka; kruh, drobno kruhovo pecivo, pecivo in
         slaščice; testenine in testenine iz polnovrednih žitaric, zlasti rezanci; testo za kolače, arome, glazure za torte, jedilni
         led, sladoled; med, melasni sirup, kvas, pecilni prašek; puding v prahu; sol; gorčica; kis; začimbe, mešanice začimb, poper
         v zrnu; slano pecivo, čips z žitaricami, slani in neslani oreščki ter drugi prigrizki, vključeni v razred 30; vsi zgoraj navedeni
         proizvodi (po potrebi) tudi kot dietetična živila za nemedicinsko uporabo; vsi zgoraj navedeni proizvodi (če je mogoče) tudi
         zamrznjeni in konzervirani, sterilizirani ali homogenizirani“;

      –       razred 32: „pivo; mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; sadne pijače in sadni sokovi, zelenjavni sokovi;
         sirupi in drugi pripravki za pripravo pijač; pijače iz sirotke; instant praški za pripravo pijač“.

      4       Prijava znamke je bila 13. julija 1998 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 50/98.

      5       Lidl Stiftung & Co. KG je 13. oktobra 1998 vložil ugovor zoper registracijo prijavljene znamke, pri čemer se je skliceval
         na verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Ta ugovor je temeljil na obstoju prejšnje nemške znamke SOLEVITA,
         registrirane 27. junija 1983 za proizvode iz razreda 32 v smislu Nicejskega aranžmaja. Ugovor je bil vložen zoper različne
         proizvode iz razredov 29, 30 in 32 in opredeljene v prijavi znamke Skupnosti.

      6       Intervenient je z dopisom z dne 27. oktobra 1999 zaprosil tožečo stranko, naj priskrbi dokaz o uporabi svoje znamke v skladu
         s členom 43(2) Uredbe št. 40/94.

      7       Oddelek za ugovore UUNT je 18. januarja 2000 pozval tožečo stranko, naj ta dokaz predloži v dveh mesecih.
      8       Tožeča stranka je 14. februarja 2000 predložila:
      –       potrjeno izjavo, ki jo je podpisal direktor mednarodne nabave, z dne 27. januarja 2000 v zvezi s prometom, ustvarjenim v Zvezni
         republiki Nemčiji med letoma 1993 in 1999 s proizvodi znamke SOLEVITA;

      –       seznam proizvodov, ki so se od leta 1993 do leta 1999 tržili pod znamko SOLEVITA, z naslovom „Solevita bis 10–1999“ (Solevita
         do oktobra 1999) in navedbo „Stand: 23. März 1998 – 27.01.00“ (ažuriran: 23. marca 1998–27.01.00);

      –       primerke vzorcev embalaž različnih sadnih sokov, trženih pod znamko SOLEVITA, vse brez datuma.
      9       Oddelek za ugovore je 28. marca 2002 zavrnil ugovor, ki ga je vložila tožeča stranka. Svojo odločitev je v bistvu obrazložil
         s tem, da so bili dokumenti, ki jih je predložila tožeča stranka, nezadostni, da bi dokazali dejansko in resno uporabo prejšnje
         nacionalne znamke. Oddelek za ugovore je zlasti navedel, da na vzorcih embalaž ni datuma, da je dokazna vrednost potrjene
         izjave samo relativna, ker jo je dal zaposleni tožeče stranke, ki zaseda vodilno mesto, in da poleg tega ta izjava pomeni
         samo indic uporabe znamke. Po mnenju oddelka za ugovore naj tožeča stranka ne bi zagotovila niti računov niti pojasnil tretjih
         oseb, da bi podprla številke o prometu, ki jih je sama navedla, tako da je preučitev predloženih dokaznih sredstev privedla
         do ugotovitve, da ni bil predložen dokaz o dejanski in resni uporabi. Oddelek za ugovore je med drugim pojasnil, da je ugovor
         treba zavrniti, ker med nasprotujočima si znakoma ni nobene podobnosti.

      10     Tožeča stranka je 10. maja 2002 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore. Predvsem je menila, da je bila uporaba
         znamke v obravnavanem primeru dokazana. Poleg tega je tožeča stranka menila, da je oddelek za ugovore kršil njeno pravico
         do zaslišanja, ker ni mogla predložiti svojih pripomb glede presoje elementov, predloženih za dokaz resne in dejanske uporabe
         znamke. Oddelek za ugovore naj bi tudi kršil načelo „dispozitivnosti“, ker naj intervenient ne bi izpodbijal uporabe znamke.

      11     Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 30. junija 2003 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil.
      12     Odbor za pritožbe je v zvezi z dokazom uporabe znamke v bistvu navedel, da je bila potrjena izjava enostranska izjava, ki
         jo je izdelala zadevna stranka ali eden od vodilnih v njenem podjetju, in da taka izjava ne zadostuje za dokaz objektivnih
         dejstev, razen če bi jo podpirali dodatni dokazi, kot so računi, kar pa se v tem primeru ni zgodilo. Poleg tega, ker primerki
         vzorcev embalaž niso vključevali nobenih navedb o času trženja, je odbor za pritožbe menil, da ne morejo potrditi navedenih
         številk o prometu, kot tudi drugi predloženi dokazi ne. Odbor za pritožbe je na podlagi tega sklepal, da je oddelek za ugovore
         pravilno sklepal o nezadostnosti predloženih dokumentov za dokaz uporabe znamke v zadevnem obdobju.

      13     V zvezi s pravico do zaslišanja v smislu člena 73, drugi stavek, Uredbe št. 40/94 je odbor za pritožbe navedel, da ima UUNT
         pri preučitvi spisa pravico uporabiti vse podatke, ki jih je zagotovila stranka, ne da bi ji prej dal možnost, da zavzame
         stališče o teh podatkih, saj se za zadevno stranko šteje, da je seznanjena z zadevnimi podatki. V zvezi z načelom „dispozitivnosti“
         je odbor za pritožbe menil, da je vprašanje uporabe znamke podvrženo temu načelu samo toliko, da lahko prijavitelj kadar koli
         umakne svojo prijavo. Oddelek za ugovore naj torej ne bi kršil člena 74(1) Uredbe št. 40/94.

       Predlogi strank
      14     Tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       izpodbijano odločbo razveljavi;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      15     UUNT in intervenient predlagata Sodišču prve stopnje, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      16     Tožeča stranka v podporo svoje tožbe navaja tri tožbene razloge. V okviru prvega tožbenega razloga izpodbija ugotovitev odbora
         za pritožbe, da uporaba znamke v tem primeru ni bila dokazana. V okviru drugega in tretjega tožbenega razloga se sklicuje
         na kršitev pravice do zaslišanja oziroma načela „dispozitivnosti“.

       Dokaz o resni in dejanski uporabi znamke
       Trditve strank
      17     Prvi tožbeni razlog tožeče stranke temelji na petih točkah.
      18     Prvič, tožeča stranka, ki opozarja na izraze člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 in se sklicuje na več odločb, ki so jih izdali
         odbori za pritožbe UUNT, navaja, da „resna in dejanska“ uporaba pomeni dejansko uporabo prejšnje znamke na trgu z namenom
         pritegniti pozornost potencialnih strank za proizvode in storitve, ki se ponujajo pod tem znakom. Člen 43(3) Uredbe št. 40/94
         naj torej ne bi zahteval obsežnega dokaza o uporabi znamke v primerjavi z drugimi določbami, kot je člen 7(3) navedene uredbe.
         Zadostoval naj bi dokaz, da se je prejšnja znamka dejansko uporabljala in da se na trgu ni uporabljala samo kot „fiktivna
         pravica“.

      19     Drugič, tožeča stranka poudarja, da se je odbor za pritožbe v svoji odločbi skliceval na sodbo Sodišča z dne 11. marca 2003
         v zadevi Ansul (C‑40/01, Recueil, str. I‑2439) in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. marca 2003 v zadevi Goulbourn proti
         UUNT – Redcats (Silk Cocoon) (T‑174/01, Recueil, str. II‑789). Po mnenju tožeče stranke se zdi, da odbor za pritožbe meni,
         da sta ti sodbi obravnavali vprašanje, kateri dokumenti zadostujejo za dokaz resne in dejanske uporabe znamke. Vendar pa naj
         to ne bi držalo, kajti po mnenju tožeče stranke ti sodbi nimata nobene zveze s predmetom te tožbe.

      20     Tretjič, tožeča stranka, ki se sklicuje na člen 43(2) Uredbe št. 40/94 ter pravilo 22(2) in (3) Uredbe Komisije št. 2868/95
         z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe št. 40/94 (UL L 303, str. 1), izpodbija pristop, ki naj bi ga uporabil odbor za
         pritožbe, in sicer, da bi nekateri dokumenti lahko zadostovali za dokaz verodostojne uporabe v smislu nemškega prava, vendar
         pa še vedno ne bi zadostovali za dokaz uporabe v smislu Uredbe št. 40/94. Ta opomba se nanaša zlasti na dejstvo, da naj bi
         bila potrjeni izjavi priznana nižja dokazna vrednost, kot bi ji bila običajno priznana v nemškem pravu.

      21     Četrtič, tožeča stranka trdi, da naj bi bila izpodbijana odločba v nasprotju z odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT, izdano
         11. julija 2001 v zadevi R 759/2000‑3 Grafenwälder proti Grafenwalder. V tej zadevi naj bi vložnik ugovora predložil potrjeno
         izjavo, pregled mesečnega prometa za zadevno obdobje, dva primerka proizvodov z njeno znamko in reklamno brošuro. Tožeča stranka
         poudarja dejstvo, da je odbor za pritožbe, ki je razveljavil stališče oddelka za ugovore, pojasnil zlasti v točki 22 svoje
         odločbe, da „elementi, ki jih je predložil vložnik ugovora, v tem primeru zadostujejo za izpolnitev zahtev, še zlasti ker
         pravilo [22 Uredbe št. 2868/95] ne zahteva kumulativne predložitve vseh dokazov, navedenih v njenem besedilu“. Po mnenju tožeče
         stranke naj bi bilo to pravno mnenje tudi v skladu z odločbo drugega odbora za pritožbe, izdano 8. novembra 2000, v zadevi
         R 756/1999‑2, DOCTORS/DOC & TORS.

      22     Petič, tožeča stranka meni, da naj dokumenti v spisu, upoštevani skupaj, ne bi dopuščali nobenega dvoma o dejstvu, da se je
         prejšnja znamka obsežno, resno in dejansko uporabljala za zadevni proizvod in v upoštevnem obdobju v Nemčiji, državi članici,
         kjer je ta znamka registrirana. Tožeča stranka se za podporo svojega stališča sklicuje na odločbo, ki jo je izdal prvi odbor
         za pritožbe UUNT 6. aprila 2001 v zadevi R 129/2000‑1, VISIO/VISION. Na podlagi tega sklepa, da je bila v obravnavanem primeru
         resna in dejanska uporaba znamke v smislu člena 43(2) Uredbe št. 40/94 dokazana.

      23     UUNT meni, da čeprav v okviru postopka ugovora ni potrebno, da vložnik ugovora dokaže, da je znamka z uporabo pridobila razlikovalni
         učinek, kot to lahko določa člen 7(3) Uredbe št. 40/94, to kljub temu vložnika ugovora ne odveže dokaznega bremena, ki ga
         nosi.

      24     Nasprotno, v skladu s členom 43(2) Uredbe št. 40/94 naj bi vložnik ugovora moral priskrbeti dokaz, da se je znak v upoštevnem
         obdobju resno in dejansko uporabljal.

      25     Res je, da naj pravilo 22(3) Uredbe št. 2868/95 ne bi zahtevalo, da se vsi dokazi, navedeni v njem, predložijo kumulativno.
         Dokazi, ki jih je predložil vložnik ugovora, pa bi morali kljub temu omogočiti jasne sklepe o kraju, času, obsegu in naravi
         uporabe prejšnje znamke v smislu odstavka 2 navedenega pravila.

      26     V tem primeru UUNT priznava, da so dokumenti v spisu dopustni dokazi v smislu člena 76(1) Uredbe št. 40/94 ter pravila 22(2)
         in (3) Uredbe št. 2868/95. Zlasti pojasnjuje, da „potrjena izjava“, ki jo je predložil vložnik ugovora, pomeni dopusten dokaz.

      27     Kljub temu pa UUNT meni, da je treba dokazno vrednost take izjave oceniti skupaj z vsemi drugimi predloženimi dokumenti, ob
         upoštevanju njihove vsebine in posebnih okoliščin zadeve. Ta preučitev naj bi privedla do ugotovitve, da ta potrjena izjava,
         upoštevana samostojno ali s seznamom proizvodov, priloženim v prilogi, ne zadostuje za dokaz resne in dejanske uporabe prejšnje
         pravice.

      28     V zvezi s tem UUNT meni, da so na seznamu, priloženem k častni izjavi, samo ponovljene številke, navedene v izjavi, ne da
         bi bile dokazane. Te navedbe naj torej ne bi zadostovale za dokaz resne in dejanske uporabe, ker niso potrjene, na primer,
         z računi, katalogi ali reklamnimi oglasi. Poleg tega naj bi nedatirane reprodukcije embalaž proizvodov izkazovale zgolj domneve
         in naj torej ne bi mogle podpreti drugih dokazov in izjav.

      29     Intervenient tudi priznava, da potrjena izjava pomeni dopustno dokazno sredstvo, izrecno določeno v členu 76(1)(f) Uredbe
         št. 40/94. Kljub temu pa naj bi bila stvar UUNT in natančneje njegovih odborov za pritožbe, da prosto in z lastnega vidika
         ocenijo dokazno moč te potrjene izjave.

      30     V tem primeru naj bi podatke o prodanih enotah in obdobju domnevne prodaje proizvodov vsebovala samo potrjena izjava direktorja
         mednarodne nabave same tožeče stranke. Tudi seznam proizvodov naj bi prihajal od same tožeče stranke in naj ne bi bil potrjen
         z nobenim drugim objektivnim dokazom. Ta seznam naj torej ne bi zviševal dokazne vrednosti potrjene izjave. V resnici naj
         bi bil zgolj pisna trditev stranke brez kakršne koli dokazne moči. V zvezi z vzorci embalaže intervenient meni, da so to edini
         objektivni dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka. Kljub temu pa naj ne bi vsebovali nobenega podatka o datumu njihove
         uporabe ali referenčnem obdobju.

      31     Intervenient tudi pojasni, da bi celo v nemškem pravu potrjena izjava zadostovala za dokaz o dejanski in resni uporabi samo,
         če bi ji bili priloženi in jo potrjevali drugi dokazi. V zvezi s tem se sklicuje na odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT,
         navedeno v tožbi.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      32     V členu 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 je določeno, da lahko prijavitelj znamke Skupnosti zahteva dokaz, da se je prejšnja
         znamka resno in dejansko uporabljala na ozemlju, na katerem je varovana, v obdobju petih let pred datumom objave prijave znamke,
         ki je predmet ugovora.

      33     Na podlagi pravila 22(2) Uredbe št. 2868/95 podatki in dokazi, ki jih je treba predložiti za dokaz uporabe znamke, vsebujejo
         podatke o kraju, času, obsegu in naravi uporabe prejšnje znamke za blago in storitve, za katere je registrirana in na katerih
         temelji ugovor. V skladu s tem pravilom ti podatki zajemajo „dokaze, ki podpirajo te podatke“.

      34     V zvezi s tem je v pravilu 22(3) Uredbe št. 2868/95 pojasnjeno, da so dokazi „načeloma“ omejeni na predložitev dodatne dokumentacije
         in predmetov, kot so embalaža, nalepke, ceniki, katalogi, računi, fotografije, časopisni oglasi in pisne izjave iz člena 76(1)(f)
         Uredbe št. 40/94, ki vključujejo zlasti potrjene pisne izjave.

      35     Poleg tega je za razlago pojma resne in dejanske uporabe treba upoštevati dejstvo, da je ratio legis zahteve, da se je morala prejšnja znamka resno in dejansko uporabljati, da bi se lahko uporabila v ugovoru zoper prijavo
         znamke Skupnosti, omejiti verjetnost konfliktov med dvema znamkama, če ni upravičenega ekonomskega razloga, izhajajočega iz
         dejanske funkcije znamke na trgu (zgoraj v točki 19 navedena sodba Silk Cocoon, točka 38). Nasprotno se navedena določba ne
         nanaša niti na oceno poslovnega uspeha niti na nadzor ekonomske strategije podjetja niti ni namenjena temu, da se varstvo
         znamk pridrži samo za količinsko obsežne tržne uporabe teh znamk (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi
         MFE Marienfelde proti UUNT – Vétoquinol (HIPOVITON), T‑334/01, ZOdl., str. II-2787, točka 32).

      36     Kot izhaja iz zgoraj v točki 19 navedene sodbe Ansul v zvezi z razlago člena 12(1) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21.
         decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), katere zakonodajna
         vsebina se v bistvu ujema z vsebino člena 43 Uredbe št. 40/94, je znamka predmet resne in dejanske uporabe, če se uporablja
         v skladu s svojo bistveno funkcijo, ki je v zagotavljanju istovetnosti izvora blaga ali storitev, za katere je bila registrirana,
         da bi se ustvaril oziroma ohranil trg za to blago in storitve, za razliko od simbolične uporabe, katere edini cilj je ohranjanje
         pravic, ki jih daje znamka (točka 43). V zvezi s tem pogoj resne in dejanske uporabe znamke zahteva, da se znamka, taka kot
         je zaščitena na zadevnem ozemlju, uporablja javno in navzven (zgoraj v točki 19 navedena sodba Silk Cocoon, točka 39; v zvezi
         s tem in po analogiji glej zgoraj v točki 19 navedeno sodbo Ansul, točka 37).

      37     Presoja resne in dejanske uporabe znamke mora temeljiti na vseh dejstvih in okoliščinah, ki lahko dokažejo resničnost komercialne
         uporabe znamke, zlasti uporabe, ki v zadevnem gospodarskem sektorju veljajo za upravičene za ohranitev ali ustvarjanje tržnih
         deležev v korist proizvodov ali storitev, zaščitenih z znamko, naravo teh proizvodov ali storitev, značilnosti trga, obseg
         in pogostost uporabe znamke (zgoraj v točki 35 navedena sodba HIPOVITON, točka 34; v zvezi s tem in po analogiji glej zgoraj
         v točki 19 navedeno sodbo Ansul, točka 43).

      38     Pri preučitvi, ali gre za resno in dejansko uporabo prejšnje znamke, je treba presojati celovito, upoštevajoč vse upoštevne
         dejavnike posameznega primera (zgoraj v točki 35 navedena sodba HIPOVITON, točka 36). Poleg tega resne in dejanske uporabe
         znamke ni mogoče dokazati z verjetnimi elementi ali domnevami, ampak mora temeljiti na konkretnih in objektivnih elementih,
         ki dokazujejo resnično in zadostno uporabo znamke na zadevnem trgu (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi
         Kabushiki Kaisha Fernandes proti UUNT – Harrison (HIWATT), T‑39/01, Recueil, str. II‑5233, točka 47).

      39     V obravnavanem primeru sta pisna izjava direktorja mednarodne nabave tožeče stranke in seznam trženih proizvodov v obliki
         tabele vsebovala podatke o uporabi znamke v zvezi s krajem (Nemčija), časom (1993–1999), obsegom (promet po letih in po proizvodih)
         in naravo imenovanih proizvodov (zlasti sadni sokovi).

      40     V zvezi s pisno izjavo direktorja mednarodne nabave tožeče stranke je treba spomniti, da so v členu 76(1)(f) Uredbe št. 40/94
         na podlagi sklicevanja v pravilu 22 Uredbe št. 2868/95 kot dokaz o uporabi znamke navedene „zaprisežene ali potrjene pisne
         izjave ali izjave, ki imajo podoben učinek po zakonu države, v kateri je izjava sestavljena“. Iz tega izhaja, da je treba
         učinke pisne izjave poiskati v zakonodaji zadevne države članice samo, če taka izjava ni bila zaprisežena ali potrjena. V
         tem primeru ni sporno, da je pisna izjava direktorja mednarodne nabave tožeče stranke potrjena izjava in da jo je kot tako
         za dopustno razglasil odbor za pritožbe. Zato ta izjava, ne da bi bilo treba analizirati njene učinke v nemškem pravu, spada
         med dokazna sredstva, določena v členu 76(1)(f) Uredbe št. 40/94, na katerega se sklicuje pravilo 22 Uredbe št. 2868/95.

      41     Vendar pa je treba kljub temu, da se potrjena izjava in seznam proizvodov, ki jih je tržila tožeča stranka, predložen v obliki
         tabele, lahko štejeta za dopustna dokaza, opraviti celovito presojo elementov v spisu, ob upoštevanju vseh ustreznih dejavnikov,
         da bi ugotovili, ali je bil dokaz o resni in dejanski uporabi zagotovljen. V zvezi s tem je treba poudariti, da imajo v skladu
         s pravilom 22(3) Uredbe št. 2868/95 stranke na voljo različna sredstva za dokaz uporabe znamke. Poleg tega nič v Uredbi št.
         40/94 in Uredbi št. 2868/95 ne daje podlage za stališče, da bi morali dokazi o uporabi znamke, upoštevani skupaj ali posamezno,
         UUNT nujno pripeljati do sklepa, da je bil dokaz o dejanski in resni uporabi zagotovljen.

      42     V tem primeru je treba navesti, prvič, da je potrjeno izjavo in seznam trženih proizvodov v obliki tabele izdelala sama tožeča
         stranka. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je za oceno dokazne vrednosti dokumenta treba najprej preveriti verjetnost podatkov,
         ki jih vsebuje. Upoštevati je torej treba zlasti izvor dokumenta, okoliščine njegove izdelave, njegovega naslovnika in se
         vprašati, ali se glede na njegovo vsebino zdi razumen in zanesljiv (v zvezi s tem in po analogiji glej sodbo Sodišča prve
         stopnje z dne 15. marca 2000 v zadevi Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T‑26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od
         T‑34/95 do T‑39/95, od T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95
         in T‑104/95, Recueil, str. II‑491, točka 1838 ; glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Légerja v zadevi C‑57/02 P,
         Acerinox proti Komisiji, ZOdl., str. I-6689, točka 202). Nič v Uredbi št. 40/94 in Uredbi št. 2868/95 ne omogoča sklepanja,
         da bi bilo treba dokazno moč dokazov o uporabi znamke, vključno s potrjenimi izjavami, analizirati na podlagi nacionalne zakonodaje
         države članice.

      43     Drugič, tožeča stranka ni nikdar med postopkom pred UUNT predložila drugih elementov, ki bi omogočali potrditev zlasti številk,
         navedenih v njeni potrjeni izjavi in seznamu trženih proizvodov.

      44     Edini dodatni elementi v spisu so bili primerki vzorcev embalaž zadevnih proizvodov, na katerih ni bilo nobenega datuma. Tudi
         če bi ti primerki lahko učinkovali tako, da bi potrdili „naravo“ (sadni sokovi) in morebiti „kraj“ (ker so bili ti vzorci
         embalaž v nemščini) uporabe znamke, pa niso vključevali nobenega elementa, ki bi potrdil čas in obseg te uporabe.

      45     Nazadnje je treba navesti, da dodatni elementi, ki bi lahko podprli navedbe iz potrjene izjave – na primer računi, katalogi
         ali oglasi v časopisih – niso taki, da bi jih tožeča stranka težko pridobila. Ti elementi bi lahko bili predloženi odboru
         za pritožbe, in to še toliko bolj, ker je bilo v odločbi oddelka za ugovore že navedeno, da dokazi o uporabi znamke niso zadostni.

      46     Glede na zgoraj navedeno in ob upoštevanju vseh ustreznih dejavnikov je treba ugotoviti, da odbor za pritožbe ni storil napake,
         ko je menil, da uporaba prejšnje nacionalne znamke v tem primeru ni bila dokazana.

      47     Druge trditve tožeče stranke ne morejo ovreči te presoje.
      48     V zvezi z dejstvom, da se je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi skliceval na zgoraj v točki 19 navedeni sodbi Ansul in
         Silk Cocoon, ki naj bi bili v tem primeru brez pomena, zadostuje navesti v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, da odbor
         za pritožbe ni navedel, da ti sodbi obravnavata vprašanje, kateri dokumenti zadostujejo za dokaz resne in dejanske uporabe
         znamke. Kot jasno izhaja iz točke 15 izpodbijane odločbe, se je odbor za pritožbe na ti sodbi skliceval samo, ker opredeljujeta
         pojem „resne in dejanske uporabe“ v smislu pravil Skupnosti. Ta trditev torej nima dejanske podlage.

      49     V zvezi s trditvijo, da naj bi bile prej izdane odločbe odborov za pritožbe UUNT v nasprotju z izpodbijano odločbo, zadostuje
         opozoriti, da je treba zakonitost odločb odborov za pritožbe presojati izključno na podlagi Uredbe št. 40/94, kot jo razlaga
         sodišče Skupnosti, in ne na podlagi predhodne prakse odločanja teh odborov (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 9. oktobra 2002
         v zadevi Glaverbel proti UUNT (površina steklene plošče), T‑36/01, Recueil, str. II‑3887, točka 35, in z dne 20. novembra
         2002 v zadevi Bosch proti UUNT (Kit pro in Kit Super Pro), T‑79/01 in T‑86/01, Recueil, str. II‑4881, točka 32). Ta trditev
         je torej neupoštevna.

      50     Zaradi vseh teh razlogov je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
       Kršitev pravice do zaslišanja
       Trditve strank
      51     Tožeča stranka meni, da bi ji odbor za pritožbe, ob tem da naj ne bi navedel, da dvomi o verodostojnosti potrjene izjave in
         da ji priznava samo omejeno dokazno moč, najprej moral dati možnost, da predloži pripombe v skladu s členom 73, drugi stavek,
         Uredbe št. 40/94. Tožeča stranka pojasnjuje, da je ob upoštevanju odločbe nekega drugega odbora za pritožbe v neki drugi zadevi
         (zgoraj v točki 21 navedena zadeva Grafenwälder proti Grafenwalder) lahko domnevala, da so dokumenti, predloženi UUNT, zadostovali
         za zagotovitev podatkov o kraju, času, obsegu in naravi uporabe znamke. Tožeča stranka zlasti navaja, da ni imela razloga,
         da bi mislila, da bo odbor za pritožbe potrjeni izjavi priznal omejeno dokazno moč. Tožeča stranka zato meni, da bi jo moralo
         pristojno „sodišče“ obvestiti o pravnem mnenju, za katerega ni vedela in ki je bilo podlaga za odločbo navedenega „sodišča“.
         V teh okoliščinah naj bi se ta zadeva razlikovala od zadeve, v kateri je bila izrečena sodba Sodišča prve stopnje z dne 5.
         junija 2002 v zadevi Hershey Foods proti UUNT (Kiss Device with plume) (T‑198/00, Recueil, str. II‑2567), na katero se sklicuje
         izpodbijana odločba.

      52     UUNT meni, da pravica do zaslišanja zajema vse dejanske in pravne elemente, ki so podlaga akta odločanja, vendar ne končnega
         stališča, ki ga namerava sprejeti uprava. V teh okoliščinah UUNT meni, da oddelek za ugovore ni kršil pravice do zaslišanja
         in da vsekakor njegova odločba ne more biti predmet tožbe pred Sodiščem prve stopnje.

      53     Če bi se tožbeni razlog, ki ga navaja tožeča stranka, vendar nanašal na odločbo odbora za pritožbe, UUNT meni, da naj bi bil
         očitek, ki se nanaša na zavrnitev pravice do zaslišanja, nerazumljiv, ker naj bi odbor za pritožbe ugovor zavrnil iz istega
         razloga kot oddelek za ugovore.

      54     Intervenient meni, da UUNT lahko svojo odločbo opre samo na dejstva, s katerimi sta bili stranki seznanjeni in o katerih sta
         lahko zavzeli stališče. Presoja, koliko nekatera navedena dejstva zadostujejo za dokaz resne in dejanske uporabe znamke, naj
         bi bila pravno vprašanje. Tu naj ne bi šlo za ugotovitev dejanskega stanja, ampak za pravno presojo predloženih dokumentov,
         presojo, o kateri UUNT ni treba predhodno obvestiti strank. Intervenient tudi navaja, da bi bilo v nasprotju z dolžnostjo
         nevtralnosti UUNT, če bi stranko spodbudil, da priskrbi dodatne dokaze o uporabi znamke.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      55     Najprej je treba ugotoviti, da se tožeča stranka s tožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitev načela pravice do zaslišanja,
         dejansko sklicuje na kršitev člena 73, drugi stavek, Uredbe št. 40/94, v katerem je določeno, da lahko odločbe UUNT temeljijo
         le na razlogih, na katere so imele stranke priložnost podati pripombe.

      56     Poleg tega je treba poudariti, da je tožeča stranka na obravnavi navedla, da se ta tožbeni razlog nanaša na postopek, ki je
         privedel do odločbe oddelka za ugovore, in tudi postopek, ki je privedel do izpodbijane odločbe.

      57     V zvezi s postopkom, ki je privedel do odločbe oddelka za ugovore, je bil ta tožbeni razlog prvič naveden v fazi ustnega postopka.
      58     V skladu s členom 48(2), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča prve stopnje navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno,
         razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

      59     Vsekakor se v skladu s členom 63(1) Uredbe št. 40/94 tožba na sodišče Skupnosti lahko vloži samo zoper odločbe odborov za
         pritožbe. Zato je treba ugotoviti, da so v okviru take tožbe dopustni samo tožbeni razlogi zoper samo odločbo odbora za pritožbe.

      60     Zato je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 73, drugi stavek, Uredbe št. 40/94, kar zadeva odločbo oddelka
         za ugovore, zavreči kot nedopusten.

      61     Kar zadeva izpodbijano odločbo, je treba ugotoviti, da je bilo tudi ob predpostavki, da tožeča stranka dejansko očita odboru
         za pritožbe, da ni razveljavil odločbe oddelka za ugovore kljub domnevni kršitvi postopka, ki je podana pri tej odločbi, v
         točki 26 izpodbijane odločbe upravičeno navedeno, da ima UUNT pri preučitvi spisa pravico uporabiti vse podatke, ki jih je
         zagotovila stranka, ne da bi ji prej dal možnost, da zavzame stališče o teh podatkih. Vsekakor naj odbor za pritožbe ne bi
         bil dolžan razveljaviti odločbe oddelka za ugovore samo na podlagi tega razloga, če ne obstaja nobena vsebinska nezakonitost.
         Poleg tega je treba poudariti, da je tožeča stranka vložila pritožbo pri odboru za pritožbe zlasti, da bi uveljavljala svoje
         stališče o ustreznosti elementov, predloženih za dokaz resne in dejanske uporabe znamke v tem primeru, in da je torej v tem
         pogledu bila zaslišana.

      62     V zvezi s pravico do zaslišanja pred samim odborom za pritožbe je treba poudariti, da je presoja dejstev del akta odločanja.
         Pravica do zaslišanja zajema vse dejanske in pravne elemente, ki so podlaga akta odločanja, vendar ne končnega stališča, ki
         ga namerava sprejeti uprava (po analogiji glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 21. januarja 1999 v zadevi Neue Maxhütte Stahlwerke
         in Lech-Stahlwerke proti Komisiji, T‑129/95, T‑2/96 in T‑97/96, Recueil, str. II‑17, točka 231). Poleg tega je tožeča stranka,
         kot je že bilo navedeno, očitno lahko zavzela stališče o zadevnih dokumentih in tudi njihovi ustreznosti, ker jih je sama
         predložila na UUNT. V teh okoliščinah odbor za pritožbe ni bil dolžan zaslišati tožeče stranke v zvezi s presojo dejstev,
         na katero se je odločil opreti svojo odločbo.

      63     Iz teh razlogov je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 73, drugi stavek, Uredbe št. 40/94, zavrniti.
       Kršitev načela „dispozitivnosti“
       Trditve strank
      64     Po mnenju tožeče stranke načelo „dispozitivnosti“, ki naj bi ga vseboval člen 74(1) Uredbe št. 40/94, pomeni, da ker odbor
         za pritožbe ni imel razloga za dvom o verodostojnosti podatkov, predloženih s potrjeno izjavo, zaradi pripombe intervenienta
         ali nasprotujočih si navedb v dokumentih, ni imel pravice po uradni dolžnosti izpodbijati navedb in potrjeni izjavi priznati
         samo manjše dokazne vrednosti.

      65     V tem primeru naj bi odbor za pritožbe napačno ocenil, da člen 74(1) Uredbe št. 40/94 ni bil kršen. Odbor za pritožbe naj
         namreč iz dejstva, da intervenient ni ugovarjal dokazom, predloženim v zvezi z uporabo znamke, ne bi izpeljal nobenega sklepa.
         Poleg tega naj odbor za pritožbe ne bi upošteval dejstva, da sta bili narava in vsebina teh dokazov tiho priznani kot dokazilni,
         ker je intervenient omejil seznam svojih proizvodov in se je v nadaljevanju, tudi med postopkom s pritožbo, izrazil samo o
         vprašanju verjetnosti zmede. V teh okoliščinah naj ne bi bilo nobenega razloga za dvom o točnosti in resničnosti predloženih
         dokazov. Po mnenju tožeče stranke naj torej oddelek za ugovore ne bi imel nobene pravne podlage, prvič, da je po uradni dolžnosti
         menil, da so bili dokazi izpodbijani, drugič, da je dvomil o verodostojnosti navedb v potrjeni izjavi, in tretjič, da jim
         je priznal nižjo dokazno vrednost. V zvezi z izpodbijano odločbo naj bi bila samo zaradi tega dejstva podana bistvena kršitev
         postopka.

      66     V zvezi z vprašanjem, ali je bila uporaba dokazana, ker intervenient ni več izpodbijal te uporabe, potem ko je tožeča stranka
         predložila dokazila, ki so se nanašala nanjo, UUNT navaja, da naj bi se Sodišče prve stopnje že izreklo o tem argumentu v
         svoji sodbi z dne 13. junija 2002 v zadevi Chef Revival USA proti UUNT – Massagué Marín (Chef) (T‑232/00, Recueil, str. II‑2749).
         V skladu s to sodbo naj bi iz člena 74(1) Uredbe št. 40/94 izhajalo, da so stranke tiste, ki morajo predložiti dokaze v podporo
         svojih predlogov. V tej sodbi naj ne bi bilo navedeno odstopanje od tega načela v primeru neizpodbijanja.

      67     V zvezi z vprašanjem, ali bi bilo neobstoj odziva mogoče šteti za pritrditev dejstvom, UUNT poudarja, da naj se ne bi niti
         Uredba št. 40/94 niti Uredba št. 2868/95 izrecno sklicevali na tako načelo. Če prijavitelj ne predloži nobene pripombe, naj
         bi UUNT lahko odločal o ugovoru na podlagi dokazov, s katerimi razpolaga. UUNT še navaja, da tudi brez odziva prijavitelja
         znamke na ugovor razpolaga z njegovo prijavo in v povezavi z ugovorom s potrebno podlago za izdajo odločbe.

      68     UUNT dodaja, da če je v skladu s členom 43(2) Uredbe št. 40/94 prijavitelj znamke vložil zahtevo po dokazu o uporabi znamke
         vložnika ugovora, je treba ugovor zavrniti, če se ta dokaz ne predloži.

      69     Nazadnje ob upoštevanju vseh teh elementov UUNT pojasni, da trditve tožeče stranke, da naj bi omejitev prijave pomenila tiho
         priznanje, ni mogoče sprejeti. Po mnenju UUNT se taka omejitev lahko opravi kadar koli in ni nikakor povezana s postopkom
         ugovora. Ugotovitev tožeče stranke v zvezi s tem naj ne bi bila prepričljiva.

      70     Intervenient navaja, da je na podlagi člena 74(1) Uredbe št. 40/94 preizkus dejstev, ki ga opravi UUNT, omejen na zahtevani
         ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke. Ugovora naj torej ne bi bilo mogoče zavrniti samo na podlagi
         razloga, da vložnik ugovora ni dokazal resne in dejanske uporabe, če prijavitelj ni izpodbijal uporabe znamke, na kateri temelji
         ugovor. Intervenient še navaja, da če bi bila uporaba znamke, na kateri temelji ugovor, izpodbijana kadar koli med postopkom,
         bi izpodbijanje veljalo za celoten postopek, vključno z morebitnim postopkom pritožbe. Zato naj ne bi bilo nujno ponoviti
         izpodbijanja, ker to preneha učinkovati samo, če ga prijavitelj znamke izrecno umakne ali če izrecno prizna resno in dejansko
         uporabo prejšnje znamke, kar pa naj se v tem primeru ne bi zgodilo.

      71     Intervenient dodaja, da je v okviru postopka pred odborom za pritožbe predložil pripombe o nezadostni uporabi znamke. Kar
         zadeva dejstvo, da naj bi v postopku ugovora navedel samo verjetnost zmede med znamkama, naj to ne bi pomenilo, da je umaknil
         svoj razlog, ki se je nanašal na nezadostno resno in dejansko uporabo. Tak umik naj bi bilo mogoče izvesti samo izrecno, kar
         pa naj se v tem primeru ne bi zgodilo.

      72     V zvezi z omejitvijo seznama proizvodov, navedenih v prijavi za registracijo, intervenient meni, da ta omejitev ne pomeni,
         da se je implicitno odpovedal izpodbijanju uporabe znamke. To izpodbijanje naj bi bilo mogoče umakniti samo z izrecno izjavo,
         posredovano UUNT. Intervenient dodaja, da se je omejitev seznama proizvodov in storitev nanašala na druga dejstva in privedla
         do drugih postopkov z ugovorom.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      73     Najprej je treba ugotoviti, da se tožeča stranka s tožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitev načela „dispozitivnosti“, dejansko
         sklicuje na kršitev člena 74(1) Uredbe št. 40/94.

      74     V skladu s to določbo je UUNT „v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri tem preizkusu omejen
         na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke“. Izraz „zahtevani ukrep“ v tem primeru obsega
         prijavo za registracijo znamke in tudi ugovor, ki je bil vložen v zvezi s tem. Izrazi „dejstva, dokazi in navedbe“ obsegajo
         pravne in dejanske elemente, ki so jih navedle stranke v podporo svojih zahtev.

      75     V obravnavanem primeru je bil UUNT soočen z dvema zahtevanima ukrepoma v smislu člena 74(1) Uredbe št. 40/94. Prvi, ki ga
         je predložil intervenient, se je nanašal na registracijo znamke Salvita. Drugi, ki ga predložila tožeča stranka, se je nanašal
         na ugovor zoper to registracijo zaradi obstoja prejšnje znamke SOLEVITA. Ta dva ukrepa sta bila podprta z dejstvi, dokazi
         in navedbami, ki sta jih podali stranki.

      76     V zvezi s tem je treba navesti, da čeprav se besedilo člena 74(1) Uredbe št. 40/94 v francoski različici ne nanaša izrecno
         na predložitev dokazov strank, iz te določbe kljub temu izhaja, da morajo stranke tudi priskrbeti dokaze v podporo zahtevanih
         ukrepov. To razlago potrjuje analiza drugih jezikovnih različic te določbe in zlasti angleška različica, ki se nanaša na „the
         facts, evidence and arguments provided by the parties“, nemška, ki se nanaša na „das Vorbringen [...] der Beteiligten“, in
         italijanska, ki se sklicuje na „[ai] fatti, prove ed argomenti addotti [...] dalle parti“ (zgoraj v točki 66 navedena sodba
         Chef, točka 45).

      77     Poleg tega mora v skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 imetnik prejšnje znamke, ki je vložil ugovor, na zahtevo prijavitelja
         priskrbeti dokaz, da se je znamka resno in dejansko uporabljala ali da obstajajo upravičeni razlogi za njeno neuporabo. Učinek
         predložitve take zahteve prijavitelja je torej, da mora vložnik ugovora dokazati resno in dejansko uporabo (ali obstoj upravičenih
         razlogov za neuporabo), sicer se njen ugovor zavrne. Da bi se to zgodilo, mora biti zahteva vložena izrecno in pravočasno
         na UUNT. Iz tega sledi, da je neobstoj dokaza o resni in dejanski uporabi mogoče sankcionirati z zavrnitvijo ugovora samo,
         če je prijavitelj tak dokaz zahteval pri UUNT izrecno in pravočasno (sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. marca 2004 v zadevi
         El Corte Inglés proti UUNT – González Cabello in Iberia Líneas Aéreas de Espańa (MUNDICOR), T‑183/02 in T‑184/02, Recueil,
         str. II-965, točki 38 in 39).

      78     V tem primeru je intervenient 27. oktobra 1999 zaprosil tožečo stranko, naj priskrbi dokaz o resni in dejanski uporabi svoje
         znamke v skladu s členom 43(2) Uredbe št. 40/94. Ni sporno, da je bila ta zahteva predložena izrecno in pravočasno. Njen učinek
         je torej bil, da je morala tožeča stranka dokazati resno in dejansko uporabo svoje znamke.

      79     V teh okoliščinah je treba ob upoštevanju dejstva, da intervenient ni umaknil prijave za registracijo znamke Salvita, da je
         morala tožeča stranka dokazati resno in dejansko uporabo svoje znamke in da ta dokaz v tem primeru ni bil predložen, ugotoviti,
         da je UUNT upravičeno zavrnil ugovor, čeprav intervenient ni izpodbijal elementov, ki jih je navedla tožeča stranka v podporo
         svojega ugovora.

      80     V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da naj bi intervenient omejil seznam proizvodov, navedenih v njegovi prijavi za registracijo,
         in torej implicitno menil, da je bila resna in dejanska uporaba znamke dokazana, je treba navesti, da je intervenient zaprosil,
         da se omeji izključno seznam proizvodov iz razreda 5 prijave znamke Skupnosti. Poleg tega ni sporno, da se je ugovor, ki ga
         je vložila tožeča stranka, nanašal izključno na proizvode iz razredov 29, 30 in 32 prijave znamke Skupnosti. Iz tega sledi,
         da omejitev seznama proizvodov, na katere se je nanašala registracija, ni mogla vplivati na ugovor tožeče stranke. Vsekakor
         je treba spomniti, da je bila tožeča stranka tista, ki je morala priskrbeti dokaz o resni in dejanski uporabi zadevne znamke.
         Ker tak dokaz ni bil predložen in ker prijava za registracijo znamke Skupnosti, ki jo je vložil intervenient, ni bila umaknjena,
         je imel UUNT pravico zavrniti ugovor tožeče stranke.

      81     Glede na zgoraj navedeno je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 74(1), drugi stavek, Uredbe št. 40/94, zavrniti,
         zaradi česar je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      82     V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni
         uspela, zato se ji v skladu predlogi UUNT in intervenienta naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 7. junija 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. novembra 2016.#Bund Naturschutz in Bayern e.V. in Harald Wilde proti Freistaat Bayern.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bayerischer Verwaltungsgerichtshof.#Predhodno odločanje – Okolje – Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje – Direktiva 2011/92/EU – Projekt, ki je predmet presoje – Priloga I, točka 7 – Evropski sporazum o glavnih mednarodnih prometnih žilah (SGŽ) – Razširitev ceste s štirimi pasovi na dolžini manj kot 10 km.#Zadeva C-645/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 24. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Okolje — Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje — Direktiva 2011/92/EU — Projekt, ki je predmet presoje — Priloga I, točka 7 — Evropski sporazum o glavnih mednarodnih prometnih žilah (SGŽ) — Razširitev ceste s štirimi pasovi na dolžini manj kot 10 km“
      V zadevi C‑645/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (višje upravno sodišče Bavarske, Nemčija) z odločbo z dne 27. oktobra 2015, ki je prispela na Sodišče 3. decembra 2015, v postopku

         Bund Naturschutz in Bayern eV,

         Harald Wilde

      proti

         Freistaat Bayern

      ob udeležbi

         Stadt Nürnberg,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi J.‑C. Bonichot (poročevalec), v funkciji predsednika senata, A. Arabadjiev in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Bund Naturschutz in Bayern eV in Haralda Wildeja A. Lehners, odvetnik,

               —

               za Freistaat Bayern A. Meyer, Oberlandesanwalt, in W. Durner, odvetnik,

               —

               za Stadt Nürnberg U. Hösch, odvetnik,

               —

               za Evropsko komisijo A. C. Becker in C. Zadra, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL 2012, L 26, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Bund Naturschutz in Bayern eV in Haraldom Wildejem na eni strani ter Freistaat Bayern (dežela Bavarska, Nemčija) na drugi glede zakonitosti odločbe te dežele, da dovoli rekonstrukcijo nekaterih delov ceste na območju Stadt Nürnberg (mesto Nürnberg, Nemčija), ne da bi opravila presojo vplivov te rekonstrukcije na okolje.

         Pravni okvir

         Direktiva 2011/92

               3

               Direktiva 2011/92 je v skladu z njeno uvodno izjavo 1 namenjena kodifikaciji Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 248), ki je bila večkrat bistveno spremenjena.

               4

               Direktiva 2011/92 med drugim vsebuje te uvodne izjave:
               „[…]

                        (8)

                        Nekatere vrste projektov imajo pomemben vpliv na okolje in te projekte bi se moralo praviloma presoditi sistematično.

                        (9)

                        Druge vrste projektov morda nimajo pomembnega vpliva na okolje prav v vsakem primeru in bi bilo treba te projekte presoditi, kadar države članice menijo, da bodo verjetno pomembno vplivali na okolje.

                  […]“

               5

               Člen 4(1) in (2) te direktive določa:
               „1.   Ob upoštevanju člena 2(4) se projekte, ki so našteti v Prilogi I, presoja skladno s členi 5 do 10.
               2.   Ob upoštevanju člena 2(4) države članice za projekte, ki so našteti v Prilogi II, odločijo, ali se projekt presoja skladno s členi 5 do 10. Države članice sprejmejo navedeno odločitev s:

                        (a)

                        preverjanjem za vsak primer posebej,
                        ali

                        (b)

                        pragovi ali merili, ki jih postavi država članica.

                  Države članice se lahko odločijo za uporabo obeh postopkov, navedenih v točkah (a) in (b).“

               6

               V Prilogi I, točka 7, k navedeni direktivi so med projekti, na katere se nanaša člen 4(1) te direktive, navedene:
               „[…]

                        (b)

                        gradnja avtocest in hitrih cest [V tej direktivi ‚hitra cesta‘ pomeni cesto, ki se ujema z opredelitvijo v Evropskem sporazumu o glavnih mednarodnih prometnih žilah z dne 15. novembra 1975.];

                        (c)

                        gradnja nove ceste s štirimi ali več pasovi ali nova razvrstitev pasov na obstoječi cesti in/ali širitev obstoječe ceste z dvema pasovoma ali manj, da bo imela štiri ali več pasov, z dolžino take nove ceste ali dela ceste z novo razvrstitvijo pasov in/ali razširjenega dela ceste 10 km ali več neprekinjenega poteka.“

               7

               V Prilogi I, točka 24, k Direktivi 2011/92 je med projekti, na katere se nanaša člen 4(1) navedene direktive, navedena tudi:
               „Kakršna koli sprememba ali razširitev projektov, naštetih v tej prilogi, kjer takšna sprememba ali razširitev sama po sebi doseže morebitne pragove, določene v tej prilogi.“

               8

               V Prilogi II k navedeni direktivi je v točki 10, naslovljeni „Infrastrukturni projekti“, med projekti, na katere se nanaša člen 4(2) navedene direktive, navedena tudi:
               „[…]

                        (e)

                        Gradnja cest, […];

                  […]“

               9

               V Prilogi II, točka 13, k Direktivi 2011/92 je med projekti, na katere se nanaša člen 4(2) te direktive, navedena tudi:

                        „(a)

                        Vsaka sprememba ali razširitev projektov, naštetih v Prilogi I ali tej prilogi, ki so že dovoljeni, izvedeni ali v izvedbi in imajo lahko pomembne škodljive vplive na okolje (sprememba ali razširitev, ki ni vključena v Prilogo I);

                        (b)

                        projekti v Prilogi I, ki se izvajajo izključno ali večinoma za razvijanje in preizkušanja novih metod ali izdelkov in ki ne bodo obratovali več kot dve leti.“

         SGŽ

               10

               Evropski sporazum o glavnih mednarodnih prometnih žilah (SGŽ), podpisan 15. novembra 1975 v Ženevi, v Prilogi II, naslovljeni „Pogoji, ki jih morajo izpolnjevati glavne mednarodne prometne žile“, vsebuje točko I. 1, ki določa:
               „V naslednjih določbah so navedene osnovne karakteristike, ki jih je treba spoštovati pri graditvi ali rekonstrukciji mednarodnih prometnih žil (v nadaljevanju: mednarodne ceste), pri čemer se upošteva sodobne koncepte o tehniki gradnje cest. Ne uporabljajo se za aglomeracije. Te je treba obiti, če bi pomenile motnjo ali nevarnost.“
               V tej prilogi je v poglavju II („Kategorije mednarodnih cest“) točka II. 3, ki vsebuje to opredelitev:
               „Hitre ceste
               Ceste, rezervirane za promet motornih vozil, na katere je možen uvoz samo prek deteljic ali križišč, na katerih je promet reguliran in se je prepovedano zaustaviti ali parkirati.“

         Nemško pravo

               11

               Bayerisches Straßen- und Wegegesetz (bavarski zakon o cestah) v različici, objavljeni 5. oktobra 1981, kakor je bila spremenjena z zakonom z dne 22. maja 2015, v členu 37, naslovljenem „Presoja vplivov na okolje“, določa:
               „Za projekte v zvezi z deželnimi, okrožnimi, občinskimi in lokalnimi cestami je treba izvesti presojo njihovih vplivov na okolje, če

                        1.

                        se gradijo nove ceste s štirimi ali več pasovi ali v primeru širitve obstoječe ceste, da bo imela štiri ali več pasov ali nove razvrstitve pasov na obstoječi cesti z dolžino take nove ceste ali dela ceste z novo razvrstitvijo pasov in/ali razširjenega dela ceste

                                 (a)

                                 10 km ali več neprekinjenega poteka ali

                                 (b)

                                 5 km ali več neprekinjenega poteka in na več kot 5 % tega poteka preseka biotope […] s površino, večjo od 1 ha, ohranitvena območja in območja varstva, določena v skladu z Direktivo [Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102)] ali z Direktivo [Sveta 79/409/EGS z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 98)], nacionalne parke […] ali naravne rezervate […], ali

                        2.

                        se gradijo nove ceste z enim, dvema ali tremi pasovi z dolžino takega novega odseka ceste 10 km ali več neprekinjenega poteka, ki na dolžini več kot 5 % poteka preseka biotope ali območja iz točke 1(b) zgoraj ali

                        3.

                        če ne gre za primer iz točke 1, če se obstoječi cesti doda vsaj še en pas 10 km ali več neprekinjenega poteka, in spremenjeni odsek ceste na več kot 5 % tega poteka preseka biotope ali območja iz točke 1(b) zgoraj.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Pristojni organi Freistaat Bayern (dežela Bavarska) so s sklepom z dne 28. junija 2013 potrdili načrt za rekonstrukcijo nekaterih delov okrožne ceste št. 4 na območju mesta Nürnberg.

               13

               Zadevni načrt rekonstrukcije se nanaša na dva odseka te ceste, ki ima v obe smeri dva pasa. Na prvem odseku dolžine 1,8 km je predvideno, da se na eni strani doda tretji pas in postavi protizvočne zidove v dolžini približno 1,3 km. Na drugem odseku dolžine 2,6 km je predvidena gradnja cestnega predora dolžine približno 1,8 km, preoblikovanje obstoječih križišč v večnivojske prehode in gradnja novega dostopa iz središča mesta Nürnberg. Oba zadevna odseka sta na mestnem območju.

               14

               Obe tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta vložili ničnostno tožbo zoper to odločbo z dne 28. junija 2013 pri Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach (bavarsko upravno sodišče v Ansbachu, Nemčija) med drugim zato, ker pred njenim sprejetjem ni bila opravljena presoja vplivov na okolje.

               15

               Ti tožbi sta bili zavrnjeni s sodbama z dne 14. julija 2014. Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (višje upravno sodišče Bavarske, Nemčija) je s sklepoma z dne 23. junija 2015 tožečima strankama v postopku v glavni stvari dovolilo vložitev pritožbe zoper navedeni sodbi.

               16

               Predložitveno sodišče se je pri obravnavanju te pritožbe vprašalo, ali za zadevni projekt obstaja obveznost presoje njegovih vplivov na okolje na podlagi Priloge I, točka 7(b) in (c), k Direktivi 2011/92. Zlasti dvomi o uporabi teh določb za rekonstrukcijo v dolžini manj kot 10 km in se sprašuje, ali gre za „gradnjo“ v smislu te določbe.

               17

               V teh okoliščinah je Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (višje upravno sodišče Bavarske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba točko 7(c) Priloge I k Direktivi 2011/92 […] razlagati tako, da se ta določba nanaša tudi na širitev ali rekonstrukcijo obstoječih cest s štirimi ali več pasovi?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
                        ali je točka 7(c) Priloge I k Direktivi 2011/92 v razmerju do točke 7(b) te priloge lex specialis in se torej uporabi prednostno?

                        3.

                        Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje nikalen:
                        ali pojem ‚hitra cesta‘ v točki 7(b) Priloge I k Direktivi 2011/92 pomeni, da gre pri zadevnem cestnem odseku za glavno mednarodno prometno žilo v smislu [SGŽ]?

                        4.

                        Če je odgovor na prvo, drugo ali tretje vprašanje nikalen:
                        ali se pojem ‚gradnja‘ v točki 7(b) Priloge I k Direktivi 2011/92 uporablja za širitev ali rekonstrukcijo ceste, pri kateri trasa obstoječe ceste ni predmet bistvenih sprememb?

                        5.

                        Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen:
                        ali pojem ‚gradnja‘ v točki 7(b) Priloge I k Direktivi 2011/92 zahteva obstoj minimalne dolžine zadevnega odseka ceste? Ali se v primeru pritrdilnega odgovora zahteva neprekinjen potek cestnega odseka? Ali minimalna dolžina v primeru pritrdilnega odgovora znaša več kot 2,6 kilometra neprekinjenega poteka oziroma – v primeru seštevka dolžine več prekinjenih cestnih odsekov – skupaj več kot 4,4 kilometre?

                        6.

                        Če je odgovor na peto vprašanje nikalen:
                        ali se točka 7(b), druga alinea, Priloge I k Direktivi 2011/92 (gradnja hitrih cest) uporablja za ukrep širitve ali rekonstrukcije ceste na naseljenem območju v smislu [SGŽ]?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               18

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Prilogo I, točka 7(c), k Direktivi 2011/92 razlagati tako, da se ta določba nanaša na projekt rekonstrukcije ceste, pri katerem gre – čeprav kot v postopku v glavni stvari zadeva odsek, ki je krajši od 10 km – za razširitev ali rekonstrukcijo obstoječe ceste s štirimi ali več pasovi.

               19

               V zvezi s tem je treba navesti, da je želel zakonodajalec Evropske unije v skladu z uvodnima izjavama 8 in 9 Direktive 2011/92 razlikovati med nekaterimi vrstami projektov, ki imajo pomemben vpliv na okolje in ki jih je treba praviloma presoditi sistematično, na eni strani ter drugimi vrstami projektov, ki morda nimajo pomembnega vpliva na okolje prav v vsakem primeru in ki jih je treba presoditi, kadar države članice menijo, da bodo verjetno pomembno vplivali na okolje, na drugi.

               20

               Zato člen 4 Direktive 2011/92 razlikuje na eni strani med projekti, ki so našteti v Prilogi I k tej direktivi, za katere države članice morajo določiti presojo njihovih vplivov na okolje (v skladu z odstavkom 1 tega člena), in na drugi med projekti, ki so našteti v Prilogi II k navedeni direktivi, za katere države članice odločijo, ali je treba opraviti tako presojo (v skladu z odstavkom 2 istega člena).

               21

               V Prilogi I k Direktivi 2011/92 so v točki 7(b) naštete gradnja avtocest in hitrih cest, v točki 7(c) pa gradnja nove ceste s štirimi ali več pasovi ali nova razvrstitev pasov na obstoječi cesti in/ali širitev obstoječe ceste z dvema pasovoma ali manj, da bo imela štiri ali več pasov, z dolžino take nove ceste ali dela ceste z novo razvrstitvijo pasov in/ali razširjenega dela ceste 10 km ali več neprekinjenega poteka.

               22

               Iz določb Priloge I, točka 7(c), k Direktivi 2011/92 je jasno razvidno, da je želel zakonodajalec Unije obveznost držav članic, da za nekatere projekte rekonstrukcije cest določijo sistematično presojo njihovih vplivov na okolje, pridržati samo za projekte, ki se nanašajo na daljše cestne odseke, in sicer dolžine najmanj 10 km.

               23

               Čeprav je področje uporabe Direktive 2011/92, prav tako kot Direktive 85/337, zelo široko in je njen cilj široko zastavljen (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 28. februarja 2008, Abraham in drugi, C‑2/07, EU:C:2008:133, točka 32, in z dne 25. julija 2008, Ecologistas en Acción-CODA,C‑142/07, EU:C:2008:445, točka 28), se teleološka razlaga prvonavedene direktive ne more oddaljiti od jasno izražene volje zakonodajalca Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 17. marca 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest in drugi, C‑275/09, EU:C:2011:154, točka 29).

               24

               Zato projekt rekonstrukcije ceste, ki se – kot v postopku v glavni stvari – nanaša na odsek, krajši od 10 km, ne more samo zaradi svoje narave spadati med projekte iz Priloge I, točka 7(c), k Direktivi 2011/92, čeprav gre za razširitev ali rekonstrukcijo obstoječe ceste s štirimi ali več pasovi.

               25

               Vendar ta ugotovitev ne vpliva na morebitno uporabo določb člena 4(2) in Priloge II k Direktivi 2011/92 v postopku v glavni stvari.

               26

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da Priloge I, točka 7(c), k Direktivi 2011/92 ni mogoče razlagati tako, da se ta določba nanaša na projekt rekonstrukcije ceste, pri katerem gre – čeprav kot v postopku v glavni stvari zadeva odsek, ki je krajši od 10 km – za razširitev ali rekonstrukcijo obstoječe ceste s štirimi ali več pasovi.

         Drugo vprašanje

               27

               Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

         Tretje in šesto vprašanje

               28

               Predložitveno sodišče s tretjim in šestim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje o vsebini pojma „hitre ceste“, katerih gradnja mora biti v skladu s Prilogo I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92 predmet presoje njenih vplivov na okolje.

               29

               V točki 7(b) Priloge I k Direktivi 2011/92 so hitre ceste opredeljene s sklicevanjem na opredelitev hitrih cest, ki jo vsebuje SGŽ in kot je navedena v točki 10 te sodbe.

               30

               Prvič, ugotoviti je treba, da je bilo besedilo točke 7(b) in tega sklicevanja na SGŽ enako v Direktivi 85/337. Sodišče je glede uporabe te direktive že razsodilo, da se to sklicevanje, ker vse države članice niso podpisnice tega sporazuma, nanaša na različico sporazuma, ki je veljala ob sprejetju Direktive 85/337, to je različico z dne 15. novembra 1975 (glej v tem smislu sodbo z dne 25. julija 2008, Ecologistas en Acción-CODA,C‑142/07, EU:C:2008:445, točka 30).

               31

               Ker se je z Direktivo 2011/92 samo kodificirala Direktiva 85/337, ker niso vse države članice podpisnice SGŽ in ker nič ne nakazuje, da se zakonodajalec Unije ob sprejetju Direktive 2011/92 s sklicevanjem na ta sporazum ni želel opreti na njegovo prvotno različico temveč na njegove spremenjene ali revidirane različice, se je treba še naprej opirati na navedeni sporazum v različici, ki je veljala ob njegovem podpisu, in sicer 15. novembra 1975.

               32

               Drugič, opozoriti je treba, da je na podlagi sklicevanja na SGŽ v Prilogi I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92 „hitra cesta“ za namen te direktive cesta, ki se ujema z opredelitvijo v tem sporazumu. Iz besedila te določbe tako izhaja, da se navedena direktiva s sklicevanjem na tako opredelitev in ne na ceste, ki spadajo na področje uporabe SGŽ, nanaša na ceste s tehničnimi lastnostmi, kakršne vsebuje ta opredelitev, in ne na ceste, ki so na podlagi te opredelitve razvrščene kot „glavne mednarodne prometne žile“ v smislu SGŽ. Zato na področje uporabe Priloge I, točka 7(b), k isti direktivi spada gradnja ceste, ki ima tehnične lastnosti hitrih cest, kot izhajajo iz opredelitve, podane v SGŽ, čeprav ta cesta ni sestavni del omrežja glavnih mednarodnih prometnih žil.

               33

               Na obveznosti, ki jih nalaga Direktiva 2011/92, ne vpliva to, da Priloga II, točka I. 1, k SGŽ določa, da se določbe te priloge „ne uporabljajo za aglomeracije“, ki jih „je treba obiti, če bi pomenile motnjo ali nevarnost“. Ta omejitev področja uporabe SGŽ nikakor ne omaja uporabe tehničnih lastnosti hitrih cest v skladu z Direktivo 2011/92, kot so opredeljene v tem sporazumu.

               34

               Tretjič, v skladu s to opredelitvijo je hitra cesta cesta, rezervirana za promet motornih vozil, na katero je uvoz mogoč samo skozi deteljice ali križišče, na kateri je promet reguliran in se je na njej zlasti prepovedano zaustaviti ali parkirati. Iz te opredelitve ne izhaja, da bi bile ceste v mestnih območjih a priori izključene. Nasprotno, ker ceste v aglomeracijah niso izrecno izključene, je treba šteti, da pojem „hitre ceste“ zajema mestne ceste, ki imajo značilnosti, določene v prilogi II k SGŽ (sodba z dne 25. julija 2008, C‑142/07, EU:C:2008:445, točka 31).

               35

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba na tretje in šesto vprašanje odgovoriti, da je treba Prilogo I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92 razlagati tako, da so „hitre ceste“ v smislu te določbe ceste, ki imajo take tehnične lastnosti, kot jih vsebuje opredelitev iz Priloge II, točka II. 3, k SGŽ, čeprav te ceste niso sestavni del omrežja glavnih mednarodnih prometnih žil, ki ga ureja ta sporazum, ali so na mestnem območju.

         Četrto in peto vprašanje

               36

               Predložitveno sodišče s četrtim in petim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje o vsebini pojma „gradnja“ v smislu Priloge I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92.

               37

               Kot je poudarilo predložitveno sodišče, je Sodišče glede določb Priloge I, točka 7(b) in (c), k Direktivi 85/337, ki so dobesedno povzete v Prilogi I, točka 7(b) in (c), k Direktivi 2011/92, podalo široko razlago s tem, da je razsodilo, da se projekt prenove ceste, ki bi bil glede na svojo razsežnost in način izvedbe enakovreden gradnji, lahko obravnava kot projekt gradnje v smislu teh določb (glej v tem smislu sodbi z dne 25. julija 2008, Ecologistas en Acción-CODA,C‑142/07, EU:C:2008:445, točka 36, in z dne 17. marca 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest in drugi, C‑275/09, EU:C:2011:154, točka 27).

               38

               Predložitveno sodišče se ob opiranju na to analizo sprašuje, ali je projekt, ki se – kot v postopku v glavni stvari – nanaša na prenovo ceste precejšnjega obsega, vendar na dolžini manj kot 10 km in brez večjih sprememb trase, mogoče šteti za „gradnjo“ v smislu Priloge I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92.

               39

               Ugotoviti je treba, da pojem „gradnja“, uporabljen v Prilogi I, točka 7(a), k Direktivi 2011/92, ne vsebuje nobenih dvoumnosti in ga je treba razumeti v običajnem pomenu, torej kot izvedbo objektov, ki pred tem niso obstajali, ali kot spremembo prej obstoječih objektov v fizičnem smislu (glej v tem smislu sodbo z dne 17. marca 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest in drugi, C‑275/09, EU:C:2011:154, točka 26).

               40

               Očitno ni mogoče izpodbijati, da gre za tako spremembo pri projektu prenove prej obstoječih cest z gradbenimi deli določenega obsega, zlasti z izkopom predora, čeprav bi se izvajala na obstoječi trasi ceste in na dolžini manj kot 10 km.

               41

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da v nasprotju z določbami Priloge I, točka 7(a) in (c), k Direktivi 2011/92 določbe iz točke (b) iste točke 7 ne vsebujejo nikakršnega sklicevanja na minimalno dolžino, ki bi jo morale imeti ceste, na katere se nanašajo. Iz besedila zadnjenavedene določbe je še razvidno, da je zakonodajalec Unije gradnjo avtocest in hitrih cest umestil med vrste projektov, za katere se sistematično izvede presoja njihovih vplivov na okolje, ne da bi bila za to gradnjo določena neka minimalna dolžina.

               42

               Poleg tega ni mogoče izključiti, da bi imela rekonstrukcija ceste, čeprav krajše dolžine, že zaradi narave takega obsega pomemben vpliv na okolje. Zato pojem „gradnja“ v smislu Priloge I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92 ne pomeni, da mora biti zadevni odsek ceste določene dolžine. Nacionalno sodišče mora v skladu s pogoji, navedenimi v točki 37 te sodbe, od primera do primera presoditi, ali je zadevna rekonstrukcija ceste glede na vse lastnosti, in ne le zaradi njene dolžine, takega obsega, da jo je treba šteti za „gradnjo“ v smislu te direktive.

               43

               Zato je treba na četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „gradnja“ v smislu Priloge I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92 razlagati tako, da se nanaša na izvedbo objektov, ki pred tem niso obstajali, ali na spremembo prej obstoječih objektov v fizičnem smislu. Za presojo, ali je mogoče tako spremembo šteti za enakovredno taki gradnji glede na njeno razsežnost in način izvedbe, mora predložitveno sodišče upoštevati vse lastnosti zadevnega objekta in ne le njegovo dolžino ali ohranitev njegove prvotne trase.

         Stroški

               44

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Priloge I, točka 7(c), k Direktivi 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje ni mogoče razlagati tako, da se ta določba nanaša na projekt rekonstrukcije ceste, pri katerem gre – čeprav kot v postopku v glavni stvari zadeva odsek, ki je krajši od 10 km – za razširitev ali rekonstrukcijo obstoječe ceste s štirimi ali več pasovi.

                           2.

                           Prilogo I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92 je treba razlagati tako, da so „hitre ceste“ v smislu te določbe ceste, ki imajo take tehnične lastnosti, kot jih vsebuje opredelitev iz Priloge II, točka II. 3, k Evropskemu sporazumu o glavnih mednarodnih prometnih žilah (SGŽ), podpisanem 15. novembra 1975 v Ženevi, čeprav te ceste niso sestavni del omrežja glavnih mednarodnih prometnih žil, ki ga ureja ta sporazum, ali so na mestnem območju.

                           3.

                           Pojem „gradnja“ v smislu Priloge I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92 je treba razlagati tako, da se nanaša na izvedbo objektov, ki pred tem niso obstajali, ali na spremembo prej obstoječih objektov v fizičnem smislu. Za presojo, ali je mogoče tako spremembo šteti za enakovredno taki gradnji glede na njeno razsežnost in način izvedbe, mora predložitveno sodišče upoštevati vse lastnosti zadevnega objekta in ne le njegovo dolžino ali ohranitev njegove prvotne trase.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.