Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 19. novembra 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-319/01.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 25. marca 2010. # Evropska komisija proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 96/82/ES - Obvladovanje nevarnosti večjih nesreč, v katere so vključene nevarne snovi - Člen 11(1)(c) - Obveznost izdelave načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah - Rok. # Zadeva C-392/08.

text:
      Zadeva C-392/08
      Evropska komisija
      proti
      Kraljevini Španiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 96/82/ES – Obvladovanje nevarnosti večjih nesreč, v katere so vključene nevarne snovi – Člen 11(1)(c) – Obveznost izdelave načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah – Rok“
      Povzetek sodbe
      Okolje – Obvladovanje nevarnosti večjih nesreč, v katere so vključene nevarne snovi – Direktiva 96/82
      (Direktiva Sveta 96/82, člen 11(1)(c))
      Izdelava načrtov ukrepov glede obvladovanja nevarnosti večjih nesreč, v katere so vključene nevarne snovi, zunaj organizacije
         ob nesrečah, ki je določena v členu 11(1)(c) Direktive 96/82, je del večstopenjskega procesa, kamor spadajo, prvič, izdelava
         načrtov ukrepov v organizaciji ob nesrečah s strani upravljavcev zadevnih organizacij, kjer so nevarne snovi prisotne v znatnih
         količinah, in posredovanje potrebnih informacij pristojnim organom, drugič, izdelava navedenih načrtov ukrepov zunaj organizacije
         ob nesrečah s strani teh organov ter, tretjič, pregled, in če je potrebno, sprememba in prilagoditev zadnjemu stanju načrtov
         ukrepov v organizaciji in zunaj nje ob nesrečah s strani teh upravljavcev in navedenih organov.

      Res je, da člen 11(1) in (4) navedene direktive določa rok zgolj za prvo in tretjo stopnjo. Vendar to, da v tej določbi ni
         izrecnega roka za izdelavo načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, ne pomeni, da državam članicam ni naložen noben
         rok za uskladitev z obveznostjo izdelave teh načrtov.

      Iz soodvisnosti med načrti ukrepov v organizaciji in zunaj nje ob nesrečah, katerih usklajevanje zagotavlja učinkovitost mehanizma,
         predvidenega s členom 11 te direktive, izhaja, da morajo pristojni organi izdelati načrte ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah
         v roku, ki ne bo zmanjšal polni učinek določb navedenega člena, ampak bo upošteval potreben čas za dokončanje teh načrtov,
         torej v razumnem času od takrat, ko so upravljavci posredovali potrebne informacije.

      Čeprav je v skladu s členom 11(1) navedene direktive obveznost izdelave načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah povezana
         z obveznostjo upravljavcev zadevnih organizacij, da pristojnim organom sporočijo potrebne informacije, na podlagi katerih
         lahko izdelajo te načrte, pa ta določba državam članicam nalaga obveznost, da skrbijo za to, da navedeni upravljavci posredujejo
         potrebne informacije v predpisanih rokih. V teh okoliščinah se z dejstvom, da v nekaterih primerih pristojni organi ne dobijo
         potrebnih informacij v teh rokih, ne more utemeljiti neobstoj načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah.

      (Glej točke 13, 14, 17, 21, 25.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 25. marca 2010(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 96/82/ES – Obvladovanje nevarnosti večjih nesreč, v katere so vključene nevarne snovi – Člen 11(1)(c) – Obveznost izdelave načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah – Rok“
      V zadevi C‑392/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 9. septembra 2008,
      Evropska komisija, ki jo zastopata S. Pardo Quintillán in A. Sipos, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Španiji, ki jo zastopa B. Plaza Cruz, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász, T. von Danwitz in D. Šváby (poročevalec),
         sodniki,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. decembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Španija s tem, da ni izdelala načrtov ukrepov
         zunaj organizacije ob nesrečah za vse organizacije, na katere se nanaša člen 9 Direktive Sveta 96/82/ES z dne 9. decembra
         1996 o obvladovanju nevarnosti večjih nesreč, v katere so vključene nevarne snovi (UL 1997, L 10, str. 13), ni izpolnila obveznosti
         iz člena 11(1)(c) te direktive.

       Pravni okvir
      2        V skladu s členom 1 Direktive 96/82 je njen cilj preprečevanje večjih nesreč, v katere so vključene nevarne snovi, in omejevanje
         njihovih posledic za človeka in okolje, da se usklajeno in učinkovito zagotovi višja raven varstva v vsej Evropski skupnosti.

      3        Člen 11 Direktive 96/82 določa:

      „1.  Države članice zagotovijo za vse organizacije, na katere se nanaša člen 9, da:
      (a)  upravljavec izdela načrt ukrepov v organizaciji ob nesrečah za ukrepe, ki jih je treba izvesti v organizaciji,
      –        za nove organizacije pred začetkom obratovanja,
      –        za obstoječe organizacije, ki jih Direktiva [Sveta] 82/501/EGS [z dne 24. junija 1982 o nevarnostih večjih nesreč pri nekaterih
         industrijskih dejavnostih (UL L 230, str. 1)] prej ni zajemala, v treh letih od datuma iz člena 24(1),

      –        za druge organizacije v dveh letih od datuma iz člena 24(1);
      (b)  upravljavec dostavi pristojnim organom potrebne informacije za izdelavo načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah v naslednjih
         rokih:

      –        za nove organizacije pred začetkom obratovanja,
      –        za obstoječe organizacije, ki jih Direktiva 82/501/EGS prej ni zajemala, v treh letih od datuma iz člena 24(1),
      –        za druge organizacije v dveh letih od datuma iz člena 24(1);
      (c)  organi, ki jih država članica določi za ta namen, izdelajo načrt ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah za ukrepe, ki jih
         je treba izvesti zunaj organizacije.

      2.    Načrti ukrepov ob nesrečah se izdelajo z namenom, da se zagotovi:
      –        omejevanje in obvladovanje izrednih dogodkov, tako da se zmanjšajo njihovi učinki in omeji škoda za človeka, okolje in premoženje,
      –        izvajanje potrebnih ukrepov za zaščito ljudi in okolja pred učinki večjih nesreč,
      –        sporočanje potrebnih informacij javnosti in zadevnim službam ali organom na določenem območju,
      –        vzpostavitev prejšnjega stanja in očiščenje okolja po večji nesreči.
      Načrti ukrepov ob nesrečah morajo vsebovati informacije, določene v Prilogi IV.
      […]
      4.      Države članice zagotovijo, da upravljavci in pristojni organi pregledajo, preizkusijo in po potrebi spremenijo in prilagodijo
         zadnjemu stanju načrte ukrepov v organizaciji in zunaj nje ob nesrečah v primernih časovnih obdobjih, ki ne smejo biti daljši
         od treh let. Pri pregledu je treba upoštevati spremembe, ki so nastale v teh organizacijah ali v službah za ukrepanje ob nesrečah,
         nova strokovna dognanja in znanje v zvezi z odzivom na večje nesreče.

      […]“
      4        V skladu s členoma 24 in 25 Direktive 96/82 morajo države članice sprejeti predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo,
         najpozneje do 3. februarja 1999.

       Predhodni postopek
      5        Glede na to, da Kraljevina Španija ni upoštevala člena 11(1)(c) Direktive 96/82, je Komisija 23. marca 2007 začela postopek
         zaradi neizpolnitve obveznosti iz člena 226 ES, tako da je državo članico s pisnim opominom pozvala, naj predloži pripombe
         v zvezi s tem.

      6        Španski organi so z dopisoma z dne 12. in 25. junija 2007 odgovorili na pisni opomin Komisije, v katerih so jo obvestili o
         številu zadevnih organizacij, na katere se nanašajo določbe Direktive 96/82, in o številu teh organizacij, ki imajo načrt
         ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah.

      7        Komisija je glede na te informacije in ker je ugotovila, da še obstajajo organizacije, ki nimajo takega načrta, 23. oktobra
         2007 izdala obrazloženo mnenje, v katerem je Kraljevino Španijo pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejetja tega mnenja sprejme
         ukrepe za uskladitev z njim.

      8        Španski organi so z dopisom z dne 10. januarja 2008 odgovorili na to mnenje in pojasnili, da ima od vseh zadevnih organizacij
         – 238 leta 2005 in 280 decembra 2007 – 186 organizacij odobren načrt ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah. Poleg tega so
         poudarili, da čeprav člen 11(1)(b) Direktive 96/82 določa roke v zvezi z obveznostjo upravljavca zadevne organizacije, da
         pristojnim organom dostavi potrebne informacije, pa za te organe ne določa nobenega roka za izdelavo načrtov ukrepov zunaj
         organizacije ob nesrečah.

      9        Ker je Komisija menila, da je položaj ostal nezadovoljiv, je vložila to tožbo.

       Tožba
      10      Kraljevina Španija priznava, da ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, to je 23. decembra 2007, 94 organizacij
         na njenem ozemlju, na katere se nanaša člen 9 Direktive 96/82, ni imelo načrta ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah.

      11      Vendar trdi, da člen 11(1)(c) Direktive 96/82 ne določa roka, v katerem morajo pristojni organi izdelati načrte ukrepov zunaj
         organizacije ob nesrečah, in da ti niso mogli imeti istega roka, kot je določen v členu 11(1)(a) te direktive in v katerem
         morajo upravljavci zadevnih organizacij izdelati načrte ukrepov v organizaciji ob nesrečah. Podredno dodaja, da ker navedeni
         upravljavci niso posredovali potrebnih informacij, kot je predvideno v členu 11(1)(b) Direktive 96/82, lahko to vsekakor utemelji
         neobstoj načrta ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah za določeno število zadevnih organizacij. Končno, Kraljevina Španija
         navaja, da je bilo sedem načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah izdelanih v letu 2008.

      12      Za uvod je treba poudariti, da določbe člena 11 Direktive 96/82 v zvezi z organizacijami, kjer so nevarne snovi prisotne v
         znatnih količinah, sestavljajo skupek norm, katerih namen je zagotoviti skladen in učinkovit sistem omejevanja večjih nesreč.

      13      Izdelava načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah je torej del večstopenjskega procesa, kamor spadajo, prvič, izdelava
         načrtov ukrepov v organizaciji ob nesrečah s strani upravljavcev zadevnih organizacij in posredovanje potrebnih informacij
         pristojnim organom, drugič, izdelava navedenih načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah s strani teh organov ter, tretjič,
         pregled, in če je potrebno, sprememba in prilagoditev zadnjemu stanju načrtov ukrepov v organizaciji in zunaj nje ob nesrečah
         s strani teh upravljavcev in navedenih organov.

      14      Res je, da člen 11(1) in (4) Direktive 96/82 določa rok zgolj za prvo in tretjo stopnjo. Vendar to, da v tej določbi ni izrecnega
         roka za izdelavo načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, ne pomeni, da državam članicam ni naložen noben rok za uskladitev
         z obveznostjo izdelave teh načrtov.

      15      Ta obveznost namreč ne bi imela pomena in sistemu varstva, uvedenemu s členom 11 Direktive 96/82, bi bil popolnoma odvzet
         polni učinek, če bi pristojni organi lahko neomejeno dolgo razvijali navedene načrte.

      16      V zvezi s tem je treba spomniti, da se – kot izhaja iz člena 11(2) Direktive 96/82 – načrti ukrepov v organizaciji in zunaj
         nje ob nesrečah izdelajo predvsem z namenom omejevanja in obvladovanja izrednih dogodkov, tako da se zmanjšajo njihovi učinki
         in omeji škoda za človeka, okolje in premoženje, in z namenom izvajanja potrebnih ukrepov za zaščito ljudi in okolja pred
         učinki večjih nesreč.

      17      Poleg tega je predvsem iz Priloge IV k Direktivi 96/82 o informacijah, ki jih je treba vključiti v načrte ukrepov ob nesrečah,
         razvidno, da obstaja soodvisnost med načrti ukrepov v organizaciji in zunaj nje ob nesrečah, katerih usklajevanje zagotavlja
         učinkovitost mehanizma, predvidenega s členom 11 Direktive 96/82.

      18      Iz tega sledi, da morajo pristojni nacionalni organi nemudoma ovrednotiti informacije, ki so jih posredovali upravljavci zadevnih
         organizacij, da bi se izdelal načrt ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah.

      19      To velja predvsem za nekatere od zahtevanih informacij, katerih kratka veljavnost lahko odvzame učinkovitost načrtu ukrepov
         ob nesrečah, ki temelji na njih. To je med drugim razlog, iz katerega morajo države članice v skladu s členom 11(4) Direktive
         96/82 zagotoviti, da se načrti ukrepov v organizaciji in zunaj nje ob nesrečah pregledajo in po potrebi spremenijo in prilagodijo
         zadnjemu stanju v primernih časovnih obdobjih, ki ne smejo biti daljša od treh let.

      20      Zato lahko rok za izvedbo obveznosti iz člena 11(1)(c) te direktive začne teči načeloma šele od posredovanja navedenih informacij.

      21      Ob upoštevanju teh preudarkov je treba skleniti, da morajo pristojni organi izdelati načrte ukrepov zunaj organizacije ob
         nesrečah, določene v členu 11 Direktive 96/82 v roku, ki ne bo zmanjšal polni učinek določb tega člena, ampak bo upošteval
         potreben čas za dokončanje teh načrtov, torej v razumnem času od takrat, ko so upravljavci posredovali potrebne informacije.

      22      V tej zadevi se ne izpodbija, da načrti ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah že več let ne obstajajo za vse zadevne organizacije.

      23      V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 11(1)(b) Direktive 96/82 določa več rokov glede na različne kategorije organizacij.
         Vendar je treba ugotoviti, da morajo upravljavci organizacij iz te določbe posredovati pristojnim organom informacije, potrebne
         za izdelavo načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, bodisi pred začetkom obratovanja teh organizacij bodisi najpozneje
         do 3. februarja 2002, to je tri leta po datumu izteka roka za prenos direktive.

      24      Časovno obdobje, ki je preteklo med tem datumom in datumom izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju, to je 23. decembrom
         2007, je očitno nerazumno, da bi se z njim utemeljil neobstoj izdelave načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah za vse
         zadevne organizacije.

      25      Čeprav je v skladu s členom 11(1) Direktive 96/82 obveznost izdelave načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah povezana
         z obveznostjo upravljavcev zadevnih organizacij, da pristojnim organom sporočijo potrebne informacije, na podlagi katerih
         lahko izdelajo te načrte, pa ta določba državam članicam nalaga obveznost, da skrbijo za to, da navedeni upravljavci posredujejo
         potrebne informacije v predpisanih rokih. V teh okoliščinah se z dejstvom, da v nekaterih primerih pristojni organi ne dobijo
         potrebnih informacij v teh rokih, ne more utemeljiti, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 20 sklepnih predlogov,
         neobstoj načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah.

      26      V zvezi z izdelavo več načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah v letu 2008 je treba spomniti, da je treba v skladu
         z ustaljeno sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti presojati glede na položaj države članice, v katerem je bila ob izteku
         roka, določenega v obrazloženem mnenju, in da Sodišče pozneje nastalih sprememb ne more upoštevati (glej zlasti sodbo z dne
         6. decembra 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑456/05, ZOdl., str. I‑10517, točka 15).

      27      V teh okoliščinah je treba tožbo, ki jo je vložila Komisija, šteti za utemeljeno.

      28      Zato je treba ugotoviti, da Kraljevina Španija s tem, da ni izdelala načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah za vse
         organizacije, na katere se nanaša člen 9 Direktive 96/82, ni izpolnila obveznosti iz člena 11(1)(c) te direktive.

       Stroški
      29      V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Kraljevina Španija s tem, da ni izdelala načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah za vse organizacije, na katere se
            nanaša člen 9 Direktive Sveta 96/82/ES z dne 9. decembra 1996 o obvladovanju nevarnosti večjih nesreč, v katere so vključene
            nevarne snovi, ni izpolnila obveznosti iz člena 11(1)(c) te direktive.
      2.      Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 10. junija 2004. # Mély Garroni proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Zadeva T-276/01.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 10. junija 2004
      Zadeva T-276/01
      Mély Garroni
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Uradniki – Pomožni uslužbenec – Konferenčni tolmač – Člen 74 PZDU – Prenehanje delovnega razmerja“
      Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
      Predmet:         Tožba zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe glede prenehanja zaposlovanja konferenčnih tolmačev, ki so dosegli starost
         65 let, in zaradi odškodninskega zahtevka.

      Odločitev:         Odločba Parlamenta z dne 24. januarja 2001 in odločba Parlamenta z dne 20. julija 2001, s katerima je bil zavrnjen ugovor
         tožeče stranke, sta razglašeni za nični. V preostalem delu se tožbe zavrne. Parlament nosi vse stroške.

      Povzetek
      1.     Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Opredelitev glede na presojo sodnega organa
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)
      2.     Uradniki – Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev – Pomožni uslužbenci – Tolmači svobodni delavci, za katere velja člen 78
            Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev – Določba o starostni meji ni nujna, kadar gre za pogodbo, ki je omejena na določene
            dni – Neuporabnost člena 74 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člena 74 in 78)
      3.     Uradniki – Tožba – Odškodninska tožba, vložena, kadar predhodni postopek ni v skladu s Kadrovskimi predpisi – Nedopustnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      4.     Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Napaka službe – Nenatančna razlaga določb Kadrovskih predpisov, ki sama po
            sebi ni napaka službe
      5.     Uradniki – Tožba – Odškodninska tožba – Razglasitev ničnosti nezakonitega izpodbijanega akta – Ustrezno povračilo nepremoženjske
            škode
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)
      1.     Akti ali odločbe, ki so lahko predmet ničnostne tožbe, so edini ukrepi, ki imajo obvezne pravne učinke, ki lahko neposredno
         in takoj vplivajo na interese tožeče stranke tako, da značilno spremenijo pravni položaj te stranke.

      Natančna pravna kvalifikacija dopisa ali note izhaja le iz presoje Sodišča prve stopnje in ne iz volje strank.
      (Glej točki 52 in 53.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 11. maj 1992, Whitehead proti Komisiji, T‑34/91, Recueil, str. II-1723, točka 22; Sodišče
         prve stopnje, 15. julij 1993, Hogan proti Parlamentu, T-115/92, Recueil, str. II-895, točka 36; Sodišče prve stopnje, 20.
         avgust 1998, Collins proti Odboru regij, T-132/97, RecFP, str. I‑A‑469 in II‑1379, točka 13; Sodišče prve stopnje, 13. julij
         2000, Hendrickx proti Cedefopu, T-87/99, RecFP, str. I-A-147 in II-679, točka 37.

      2.     Iz povezanega branja prvega in tretjega pododstavka člena 78 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev izhaja, da se določbe
         iz Naslova III teh pogojev uporabljajo za pomožne uslužbence, ki so zaposleni kot konferenčni tolmači, ki so nastopili delo
         na podlagi tega člena, le če ustvarjajo pogoje, ki niso pokriti s pogoji zaposlovanja in plačil, določene s sporazumom, sklenjenim
         po prvem pododstavku.

      Glede na to, da gre za pogodbo, ki je omejena na določene dni, je prenehanje delovnega razmerja značilen in nepogrešljiv pogoj
         pri zaposlovanju tolmača, ki ni povezan s tem. Iz tega izhaja, da člen 74 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev glede predpostavk,
         v katerih preneha delovno razmerje začasnega uslužbenca, nujno pomeni eno od določb Naslova III teh pogojev, od katerih odstopa
         ureditev, ki se uporablja za pomožne tolmače za zasedanje.

      Upoštevajoč posebnost zaposlovanja teh tolmačev, naj njihova leta ne bi bila upošteven dejavnik za opravljanje njihove službe
         tako, da bi njihovo zaposlovanje moralo imeti starostno mejo, kar naj bi bilo, ker ni bilo izrecno predpisano, določeno z
         določbami zgoraj navedenega člena 74.

      (Glej točke 89, 90, od 92 do 94 in 97.)
      3.     V sistemu pravnih sredstev, ki jih določata člena 90 in 91 Kadrovskih predpisov, je odškodninska tožba, ki je v primerjavi
         z ničnostno tožbo samostojno pravno sredstvo, dopustna le, če je bil pred njo opravljen predhodni postopek v skladu z določbami
         Kadrovskih predpisov. Ta postopek se razlikuje glede na to, ali škoda, katere povrnitev se zahteva, izhaja iz akta, ki posega
         v položaj v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov, ali ravnanja uprave, ki nima značaja odločbe.

      V prvem primeru mora stranka v določenih rokih pri organu, pristojnem za imenovanja, vložiti pritožbo zoper zadevni akt. Nasprotno
         je treba v drugem primeru upravni postopek začeti z vložitvijo zahtevka za odškodnino po členu 90(1) Kadrovskih predpisov
         in nadaljevati, glede na okoliščine primera, s pritožbo zoper odločbo, s katero je bil zahtevek zavrnjen.

      Če obstaja neposredna zveza med ničnostno tožbo in odškodninsko tožbo, je zadnja dopustna, če je del ničnostne tožbe, ne da
         bi pred njo morala obstajati zahtevek, naj organ, pristojen za imenovanja, povrne domnevno utrpelo škodo, in pritožba zoper
         utemeljenost zavrnitve zahteve z molkom ali pisno.

      Če nasprotno zatrjevana škoda ne izhaja iz akta, za katerega se zahteva ničnost, temveč iz več napak in opustitev, ki jih
         je domnevno zagrešila uprava, je treba predhodni postopek obvezno začeti z zahtevkom, ki organ, pristojen za imenovanja, poziva,
         naj povrne to škodo.

      (Glej točke 110, 111 in 113.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 15. julij 1993, Camara Alloisio in drugi proti Komisiji, T-17/90, T-28/91 in T-17/92,
         Recueil, str. II-841, točka 46; Sodišče prve stopnje, 28. junij 1996, Y proti Sodišču, T-500/93, RecFP, str. I-A-335 in II‑977,
         točki 64 in 66.

      4.     Dejstvo, da je uprava sprejela nenatančno razlago določbe Kadrovskih predpisov in po analogiji Pogojev za zaposlitev drugih
         uslužbencev, samo po sebi ni napaka službe.

      (Glej točko 117.)
      Napotitev na: Sodišče, 13. julij 1972, Heinemann proti Komisiji, 79/71, Recueil, str. 579, točka 11; Sodišče prve stopnje,
         9. junij 1994, X proti Komisiji, T-94/92, RecFP, str. I-A-149 in II-481, točka 52.

      5.     Razglasitev ničnosti izpodbijanega akta je lahko sama po sebi primerna odškodnina in načeloma zadostuje za vso nematerialno
         škodo, ki jo je lahko utrpela tožeča stranka. Tako je treba razglasitev ničnosti odločbe institucije, da se ne zaposluje več
         konferenčnih tolmačev pomožnih uslužbencev, ki imajo več kot 65 let, v kateri ni nobene negativne ocene glede sposobnosti
         tožeče stranke, obravnavati kot primerno povračilo nepremoženjske škode, ki jo je lahko ta utrpela.

      (Glej točko 118.)
      Napotitev na: Sodišče, 7. februar 1990, Culin proti Komisiji, C-343/87, Recueil, str. I-225, točke od 25 do 29; Sodišče prve
         stopnje, 26. januar 1995, Pierrat proti Sodišču, T-60/94, RecFP, str. I-A-23 in II-77, točka 62.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 27. januarja 2005.#Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 75/439/EGS - Odstranjevanje odpadnih olj - Prednost predelave z regeneracijo.#Zadeva C-92/03.

text:
      Zadeva C-92/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Portugalski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 75/439/EGS – Odstranjevanje odpadnih olj – Prednost predelave z regeneracijo“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Odstranjevanje odpadnih olj – Direktiva 75/439 – Obveznost držav članic, da zagotavljajo prednost
            predelave odpadnih olj z regeneracijo – Omejitve – Tehnične, ekonomske in organizacijske ovire – Pojem
      (Direktiva Sveta 75/439, člen 3(1))
      Iz člena 3(1) Direktive 75/439 o odstranjevanju odpadnih olj, kot je bila spremenjena z Direktivo 87/101, izhaja, da je sklicevanje
         na „tehnične, ekonomske in organizacijske ovire“ iz tega člena del določbe, ki na splošen način izraža obveznost, naloženo
         državam članicam, in da s to navedbo zakonodajalec ni želel določiti omejenih izjem od pravila splošne uporabe, temveč določiti
         področje uporabe in vsebino pozitivne obveznosti, katere bistvo je zagotavljanje prednosti predelave odpadnih olj z regeneracijo.

      Če bi se namreč štelo, da tehnični, ekonomski in organizacijski položaj, ki obstaja v državi članici, nujno pomeni oviro,
         ki onemogoča sprejetje ukrepov iz te določbe, bi ta izgubila polni učinek, saj bi bila obveznost, naložena državam članicam,
         omejena z ohranitvijo obstoječega stanja, tako da resnična obveznost sprejetja ukrepov za prednostno predelovanje odpadnih
         olj z regeneracijo sploh ne bi obstajala.

      (Glej točki 35 in 36.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 27. januarja 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 75/439/EGS – Odstranjevanje odpadnih olj – Prednost predelave z regeneracijo“
      V zadevi C-92/03,
      katere predmet je tožba zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložena 28. februarja 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata A. Caeiros in M. Konstantinidis, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luksemburgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Portugalski republiki, ki jo zastopata L. Fernandes, zastopnik, in M. Lois, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luksemburgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Republike Finske, ki jo zastopa A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luksemburgu,

      intervenient,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), C. Gulmann, R. Schintgen in J. Klučka,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na javni obravnavi 28. oktobra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S tožbo Komisija Evropskih skupnosti Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Portugalska republika s tem, da ni sprejela potrebnih
         ukrepov za dajanje prednosti predelavi odpadnih olj z regeneracijo, kadar tehnične, ekonomske in organizacijske ovire to dovoljujejo,
         ni izpolnila obveznosti iz člena 3(1) Direktive Sveta 75/439/EGS z dne 16. junija 1975 o odstranjevanju odpadnih olj (UL L
         194, str. 23), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 87/101/EGS z dne 22. decembra 1986 (UL 1987, L 42, str. 43, v nadaljevanju:
         Direktiva).

       Pravni okvir
       Ureditev Skupnosti
      2        Cilj Direktive je zaščita okolja pred škodljivimi učinki, ki nastanejo zaradi izpusta in predelave odpadnih olj. Njen člen
         3 določa:

      „1. Kadar tehnične, ekonomske in organizacijske ovire to dovoljujejo, države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, da dajo
         prednost predelavi odpadnih olj z regeneracijo.

      2. Kadar se odpadna olja ne regenerirajo zaradi ovir, ki so navedene v odstavku 1, države članice sprejmejo potrebne ukrepe
         za zagotovitev, da se kakršno koli zgorevanje odpadnih olj izvede pod okoljsko sprejemljivimi pogoji, skladno z določbami
         te direktive, če je takšno zgorevanje tehnično, ekonomsko in organizacijsko izvedljivo.

      3. Kadar se odpadna olja ne regenerirajo niti ne sežgejo zaradi ovir, ki so navedene v odstavkih 1 in 2, države članice sprejmejo
         potrebne ukrepe, da zagotovijo njihovo varno uničenje ali kontrolirano skladiščenje ali odlaganje.“

      3        V skladu s členom 2 Direktive 87/101 so morale države članice sprejeti ukrepe, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 1.
         januarja 1990.

       Nacionalna ureditev
      4        Nacionalna ureditev na področju upravljanja z odpadki je sestavljena iz naslednjih predpisov:

      –        dekret-zakon št. 88/91 z dne 23. februarja 1991, ki ureja dejavnosti v zvezi z odpadnimi olji;
      –        ministrski odlok št. 240/92 z dne 25. marca 1992 o odobritvi predpisa o podeljevanju dovoljenj za dejavnosti zbiranja, skladiščenja,
         predhodne predelave, regeneracije, pridobivanja, zgorevanja in upepelitve odpadnih olj;

      –        ministrski odlok št. 1028/92 z dne 5. novembra 1992, ki določa varnostne in identifikacijske standarde za prevoz odpadnih
         olj;

      –        skupni sklep ministra za industrijo in ministra za okolje z dne 18. maja 1993 o uporabi predpisa o podeljevanju dovoljenj
         za upravljanje z odpadnimi olji.

      5        Z namenom spremembe navedene ureditve so portugalski organi 19. marca 2001 odobrili dokument, naslovljen „Nova nacionalna
         strategija za upravljanje z odpadnimi olji“.

       Predhodni postopek
      6        Komisija je 18. julija 2000 portugalske oblasti pozvala, naj ji sporočijo zlasti podatke v zvezi s količinami regeneriranih
         olj v letih od 1995 do 1997.

      7        Portugalske oblasti so 4. oktobra 2000 odgovorile, da se postopek regeneracije odpadnih olj še ni začel izvajati, da pa je
         v teku postopek analize tehnične, ekonomske in finančne upravičenosti vzpostavitve obratov za regeneracijo teh olj. Navedeni
         organi so 7. maja 2002 Komisiji predložili poročilo o uporabi Direktive v letih od 1998 do 2000 ter dokument „Nova nacionalna
         strategija za upravljanje z odpadnimi olji“.

      8        Komisija je z dopisom z dne 11. aprila 2001 Portugalski republiki poslala pisni opomin, v katerem navaja, da ta ni sprejela
         potrebnih ukrepov za dajanje prednosti predelavi odpadnih olj z regeneracijo in s tem ni izpolnila obveznosti, ki jih ima
         v skladu s členom 3(1) Direktive, čeprav so tehnične, ekonomske in organizacijske ovire tako sprejetje dovoljevale.

      9        Portugalski organi so 18. oktobra 2001 odgovorili, da osnutek zakona, ki je v pripravi, podeljuje prednost regeneraciji odpadnih
         olj in da so gospodarski subjekti, ki jih to zadeva, pripravljeni skupaj vzpostaviti obrate za regeneracijo.

      10      Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je 24. oktobra 2001 na Portugalsko republiko naslovila obrazloženo mnenje,
         v katerem je ponovno potrdila svoje stališče, da ta država članica ni sprejela potrebnih ukrepov za dajanje prednosti predelavi
         odpadnih olj z regeneracijo, čeprav so tehnične, ekonomske in organizacijske ovire to dovoljevale. Komisija je 20. decembra
         2001 na navedeno državo članico naslovila dodatno obrazloženo mnenje, v katerem je navedla, da neizpolnjevanje obveznosti
         iz člena 3(1) Direktive kljub podanim pojasnilom še vedno obstaja.

      11      Portugalski organi so 7. marca 2002 odgovorili na navedeni obrazloženi mnenji, pri čemer so poudarili, da tehnične, ekonomske
         in organizacijske ovire, ki naj ne bi dovoljevale upravljanja z odpadnimi olji, ki bi dajalo prednost regeneraciji, še vedno
         obstajajo.

      12      V tem odgovoru so portugalski organi tudi razložili, da je razlog, zaradi katerega se nacionalna zakonodaja o odpadnih oljih
         ni takoj udejanjila z izgradnjo obrata za regeneracijo na nacionalnem ozemlju, ta, da naj Uredba Sveta (EGS) št. 259/93 z
         dne 1. februarja 1993 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz nje (UL L 30,
         str. 1) pristojnim organom ne bi dovoljevala, da bi preprečili izvoz odpadkov, namenjenih operacijam energetske predelave.

      13      Komisija, ki je menila, da prednost predelavi z regeneracijo v Portugalski republiki še vedno ni bila vzpostavljena, se je
         odločila, da vloži to tožbo.

      14      S sklepom z dne 11. septembra 2003 je predsednik Sodišča dopustil intervencijo Republike Finske v podporo zahtevku Portugalske
         republike.

       Tožba
       Navajanja strank
      15      Komisija navaja, da nobeno od besedil zakonov in predpisov, ki jih navajajo portugalski organi, ne podeljuje prednosti predelave
         odpadnih olj z regeneracijo.

      16      Kar zadeva navajanja Portugalske republike v zvezi z Uredbo št. 259/93, Komisija opozarja, da določbe te uredbe dovoljujejo
         pristojnim organom, da preprečijo izvoz odpadkov, namenjenih operacijam energijske predelave. Portugalski organi bi že dolgo
         lahko utemeljeno ugovarjali pošiljki odpadnih olj z namenom njihove energetske predelave v drugih državah članicah, če bi
         bili v roku, ki je določen z Direktivo, sprejeli potrebne ukrepe za vzpostavitev prednosti predelave odpadnih olj z regeneracijo
         na Portugalskem, kot to določa člen 3(1) Direktive.

      17      Komisija dodaja, da bi, če bi portugalska zakonodaja udejanjila tako prednost, ugovori proti izvozu lahko temeljili na dejstvu,
         da je bil namen pošiljanja odpadnih olj njihovo zgorevanje. Zakonodajalec Skupnosti naj bi namreč določil, da organ države
         odpreme lahko utemeljeno ugovarja pošiljki odpadkov zlasti v druge države članice na podlagi enega od razlogov iz člena 7(4),
         točka (a), Uredbe št. 259/93. Komisija iz tega sklepa, da ta uredba ne bi mogla biti navedena kot ovira za vzpostavitev prednosti
         regeneracije, ki jo zahteva Direktiva.

      18      Komisija ugotavlja, da dvanajst let po poteku roka za prenos iz člena 2 Direktive 87/101 portugalski organi še niso sprejeli
         potrebnih ukrepov za to, da bi bila prednost dejansko dana predelavi odpadnih olj za regeneracijo. V obravnavanem primeru
         naj bi pravne in dejanske pomanjkljivosti, zlasti na področju kontrole namembnega kraja odpadnih olj in njihovega zbiranja
         na Portugalskem, odločilno prispevale k odsotnosti pogojev, ki bi dovoljevali podeljevanje prednosti navedeni predelavi, in
         zlasti preprečile vzpostavitev vsaj ene enote za regeneracijo teh olj na ozemlju te države članice.

      19      Končno, Komisija meni, da objava dokumenta, naslovljenega „Nova nacionalna strategija za upravljanje z odpadnimi olji“, ni
         umestna. Enako naj bi veljalo za preostale pobude, ki so jih napovedali portugalski organi.

      20      Portugalska vlada navaja, da odsotnost zakonskih besedil ne zadošča za ugotovitev neizpolnitve obveznosti iz člena 3(1) Direktive,
         saj s teoretičnega stališča ni nujno nacionalna zakonodaja tista, ki mora udejanjiti cilj iz te direktive. Nacionalna ureditev
         pa naj bi določila pogoje, v katerih se izvaja dejavnost regeneriranja odpadnih olj v razmerah, ki ne ogrožajo ciljev Direktive.

      21      Navedena vlada zatrjuje, da količine zbranih odpadnih olj, zlasti tistih dobre kakovosti, ne dosegajo najnižjega praga ekonomske
         rentabilnosti. Poleg tega naj bi bilo nemogoče prepovedati izvoz odpadnih olj z namenom energetske predelave, kar naj bi potencialne
         investitorje odvračalo od investiranja v enoto za regeneracijo na nacionalnem ozemlju, saj naj ti ne bi imeli jamstva, da
         bodo zbrana odpadna olja res usmerjena proti temu obratu.

      22      V zvezi z vprašanjem izvoza odpadnih olj portugalska vlada navaja, da možnosti za poseganje pristojnih organov v skladu s
         členom 7(4), točka (a), Uredbe 259/93 niso instrument, ki bi lahko preprečil izvoz odpadnih olj, namenjenih energetski predelavi,
         celo če bi obstajala zadostna zmogljivost regeneracije na nacionalni ravni. Navedena določba naj namreč državam članicam ne
         bi omogočala, da bi omejitve pri izvozu odpadnih olj, namenjenih energetski predelavi, utemeljila kot ukrepe za zaščito nacionalne
         industrije za regeneracijo teh olj.

      23      Portugalska vlada navaja, da – poleg določenih finančnih, tehničnih in ureditvenih ovir – obseg portugalskega tržišča kaže
         na težave pri izvajanju regeneracije odpadnih olj, glede na najnižje referenčne prage, določene z namenom povečevanja rentabilnosti
         takega postopka. Zatrjuje, da je vložila veliko truda, da bi kar najbolj zmanjšala ekonomske, tehnične in organizacijske ovire,
         s katerimi se mora spopadati za izvajanje prednosti predelave te vrste odpadkov z regeneracijo.

      24      Ista vlada navaja, da je točka ravnovesja pri obratu za regeneracijo odvisna od stroškov dobave odpadnih olj, ki so v velikem
         delu odvisni od lokalne konjunkture, tržne cene surove nafte in od tehnologije regeneracije, ki se uporablja. Veliki obrati
         naj bi se bili, razen v primeru obstoja monopolnih trgov za osnovna olja, pridobljena z regeneracijo, bolj sposobni upreti
         močnim spremembam cene surove nafte in obdržati rentabilnost, ki je ekonomsko zadostna na dolgi rok.

      25      S tem v zvezi portugalska vlada poudarja, da so, čeprav so tehnične, ekonomske in organizacijske ovire izvajalce dejavnosti
         v tem sektorju odvrnile od vzpostavljanja enot za regeneracijo odpadnih olj, nacionalni organi odločeni vzpostaviti način
         upravljanja z odpadki, ki dejansko daje prednost regeneraciji.

      26      Finska vlada v intervenciji v podporo zahtevku Portugalske republike meni, da je treba pri presoji izvedljivosti in rentabilnosti
         regeneracije z ekonomskega stališča upoštevati zlasti količino proizvedenega odpadnega olja, prevozne razdalje, stroške proizvodnje
         in tržne cene. Posledično bi bilo treba pogoje za regeneracijo treba preučiti za vsak primer posebej v zadevni državi članici.
         Položaj na trgu naj bi bil namreč eden od dejavnikov, ki vpliva na pogoje za regeneracijo.

      27      S tem v zvezi navedena vlada navaja, da se je cena osnovnega olja močno spremenila. Taka sprememba cene naj bi še povečala
         nevarnosti, ki so povezane z naložbami, izvedenimi v sektorju regeneracije odpadnih olj. Ta nevarnost naj bi bila povečana
         zaradi tendence upadanja potrošnje maziv, do katere prihaja zaradi dejstva, da se danes uporabljajo bolj kakovostna sintetična
         maziva.

      28      Finska vlada dodaja, da bi bilo treba v primeru, da bi nacionalna zakonodaja določila obvezno zahtevo po regeneraciji, pri
         čemer pa v zadevni državi članici ne bi bilo obratov za regeneracijo, odpadna olja pošiljati v drugo državo članico, kjer
         bi lahko bila regenerirana. V takem primeru se ne bi upoštevali ne izredni stroški, ki izvozniku nastanejo zaradi prevoza
         in regeneracije, ne okoliščina, da je pošiljka zaradi svojih vplivov na okolje lahko neutemeljena.

       Presoja Sodišča
      29      Uvodoma je treba opomniti, da je bil, kot je Sodišče razsodilo v sodbi z dne 9. septembra 1999 v zadevi Komisija proti Nemčiji
         (C-102/97, Recueil, str. I ‑5051, točka 35), eden od poglavitnih ciljev Direktive dati prednost predelavi odpadnih olj z regeneracijo.
         Ta cilj, ki je izražen v drugi uvodni izjavi Direktive 87/101, je obrazložen z dejstvom, da je regeneracija običajno najbolj
         racionalen način za ponovno uporabo odpadnih olj s stališča energije, ki jo je mogoče privarčevati.

      30      Glede očitka Komisije glede nespoštovanja člena 3(1) Direktive je treba takoj poudariti, da obstoječa nacionalna ureditev
         ne vsebuje nobenega pravila, ki bi, tako kot to določa navedena določba, določal, da je prednost dana predelavi odpadnih olj
         z regeneracijo.

      31      Ugotoviti je treba tudi, da je Portugalska republika sama priznala, da morajo pristojni organi izvršiti konkretna dejanja
         za vzpostavitev te prednosti v besedilih, ki so pravno zavezujoča. Portugalska vlada je namreč s tem v zvezi navedla, da je
         treba za vzpostavitev potrebnih pogojev za uvedbo take prednosti spremeniti nacionalno ureditev na tem področju in da je bil
         dokument „Nova nacionalna strategija za upravljanje z odpadnimi olji“ izdelan v ta namen.

      32      Kot je Sodišče razsodilo v točki 25 sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (C-424/02, še
         neobjavljena v Recueil), čeprav je sprejemljivo, da lahko države članice na začetku opravljajo študije in pripravljajo poročila,
         da bi tako določile način odstranjevanja odpadnih olj, pa je kljub temu potrebno, da tem pripravljalnim dejanjem sledijo konkretni
         ukrepi, katerih namen je dati prednost regeneraciji, da bi se izpolnile obveznosti iz člena 3(1) Direktive.

      33      Kar zadeva navedbo, na podlagi katere bi bilo glede na določbe člena 7(4) Uredbe št. 259/93 težko zagotoviti rentabilnost
         obratov za regeneracijo odpadnih olj na Portugalskem, je dovolj ugotoviti, da je v skladu z istimi določbami pristojnim organom
         držav članic dana možnost ugovarjati pošiljkam odpadkov, tudi odpadnih olj, namenjenih predelavi v drugi državi članici.

      34      Tako kot je pravilno poudaril generalni pravobranilec v točki 52 sklepnih predlogov, bi, če bi Portugalska republika, kot
         ji to nalaga člen 3(1) Direktive, zagotovila prednost regeneracije odpadnih olj na svojem ozemlju, pristojni organi na podlagi
         tega dejstva lahko ugovarjali takim pošiljkam odpadkov proti drugim državam članicam.

      35      Kar zadeva navedbo Portugalske republike, na podlagi katere naj vzpostavitev obratov za regeneracijo na ozemlju te države
         ne bi bila rentabilna, in da bi morale biti v takih okoliščinah in v skladu z načelom sorazmernosti obveznosti zadevne države
         članice oblikovane glede na konkretne okoliščine, ki v njej obstajajo, je treba poudariti, da je, kot je Sodišče opozorilo
         v točkah 35 in 43 zgoraj navedene sodbe v zadevi Komisija proti Nemčiji, eden od poglavitnih ciljev Direktive dati prednost
         predelavi odpadnih olj z regeneracijo. Zato bi v primeru, če bi se štelo, da tehnični, ekonomski in organizacijski položaj,
         ki obstaja v državi članici, nujno pomeni oviro, ki onemogoča sprejetje ukrepov iz člena 3(1) Direktive, ta direktiva izgubila
         polni učinek, saj bi bila obveznost, naložena državam članicam, omejena z ohranitvijo obstoječega stanja, tako da resnična
         obveznost sprejetja ukrepov za prednostno predelovanje odpadnih olj z regeneracijo sploh ne bi obstajala.

      36      Poleg tega je treba glede te prednosti poudariti, da je, kot je Sodišče poudarilo v točkah 38 in 39 zgoraj navedene sodbe
         v zadevi Komisija proti Nemčiji, sklicevanje na „tehnične, ekonomske in organizacijske ovire“ iz člena 3(1) Direktive del
         določbe, ki na splošen način izraža obveznost, naloženo državam članicam, in da s to navedbo zakonodajalec ni želel določiti
         omejenih izjem od pravila splošne uporabe, temveč določiti področje uporabe in vsebino pozitivne obveznosti, katere bistvo
         je zagotavljanje prednosti predelave odpadnih olj z regeneracijo.

      37      Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je treba tožbo Komisije šteti za utemeljeno.

      38      Posledično je treba ugotoviti, da Portugalska republika s tem, da ni sprejela potrebnih ukrepov za dajanje prednosti predelavi
         odpadnih olj z regeneracijo, kadar tehnične, ekonomske in organizacijske ovire to dovoljujejo, ni izpolnila obveznosti iz
         člena 3(1) Direktive.

       Stroški
      39      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Portugalski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
         V skladu z odstavkom 4 istega člena nosi Republika Finska svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Portugalska republika s tem, da ni sprejela potrebnih ukrepov za dajanje prednosti predelavi odpadnih olj z regeneracijo,
            kadar tehnične, ekonomske in organizacijske ovire to dovoljujejo, ni izpolnila obveznosti iz člena 3(1) Direktive Sveta 75/439/EGS
            z dne 16. junija 1975 o odstranjevanju odpadnih olj, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 87/101/EGS z dne 22. decembra
            1986.
      2)      Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov.
      3)      Republika Finska nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 1. julija 1982. # Helmut Knoeppel proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 618/79 A.


Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 25. septembra 2014. # Diana Grazyte proti Evropski komisiji. # Zadeva T-86/13 P.


Sodba Sodišča za uslužbence z dne 17. decembra 2015. # T proti Evropska komisija. # Javni uslužbenci – Socialna varnost – Poklicna bolezen – Člen 73 Kadrovskih predpisov – Predlog za priznanje poklicnega izvora bolezni – Vzročna zveza – Zahtevek za povrnitev nepremoženjske škode, nastale zaradi roka, ki ga je institucija potrebovala za priznanje, da je bolezen poklicne narave – Obveznost sprejetja odločitve v razumnem roku – Nepremoženjska škoda. # Zadeva F-134/14.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 28. oktobra 1999. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-187/98.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 10. decembra 2008. # Vitro Corporativo, SA de CV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti Vitro - Prejšnja besedna znamka Skupnosti VITRAL - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-295/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 10. decembra 2008 – Vitro Corporativo proti UUNT – VKR Holding (Vitro)
      (Zadeva T-295/07)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti Vitro – Prejšnja besedna znamka Skupnosti VITRAL – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede glede prejšnje znamke (Uredba Sveta (ES) št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 24 in 32.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 31. maja 2007 (zadeva R 1640/2006-2) glede postopka z ugovorom med
                  VKR Holding A/S in Vitro Corporativo, SA de CV.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Vitro Corporativo, SA de CV

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka Vitro za proizvode in storitve iz razredov 1, 7, 8, 9, 12, 16, 17, 19, 20, 21, 22, 27, 30, 35, 39, 40,
                  41, 42 in 43 – prijava št. 2669497

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               VKR Holding A/S

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               besedne znamke Skupnosti (št. 651745), danska (št. 19561415 VR), nemška (št. 725452) in britanska (št. 1436897) VITRAL, med
                  drugim za proizvode iz razreda 19, zoper katere je bil vložen ugovor

               Odločba oddelka za ugovore:

               Za proizvode iz razreda 19 se ugovoru ugodi in prijava zavrne.

               Odločba odbora za pritožbe:

               Pritožba se zavrne.

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Vitro Corporativo, SA de CV se naloži plačilo stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 4. februarja 2014. # Free SAS proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-127/12.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 27. februarja 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Ivo Camacho-Fernandes. # Uradniki. # Zadeva T-20/00 OP.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. februarja 2014.#Greencarrier Freight Services Latvia SIA proti Valsts ieņēmumu dienests.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākās tiesas Senāts.#Predhodno odločanje – Carinski zakonik Skupnosti – Člena 70(1) in 78 – Carinska deklaracija – Delni pregled blaga – Vzorčenje blaga – Nepravilna oznaka – Razširitev rezultatov na enako blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije po odobritvi prepustitve blaga – Naknadni pregled – Nemožnost zahtevati dodatni pregled blaga.#Zadeva C‑571/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 27. februarja 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Carinski zakonik Skupnosti — Člena 70(1) in 78 — Carinska deklaracija — Delni pregled blaga — Vzorčenje blaga — Nepravilna oznaka — Razširitev rezultatov na enako blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije po odobritvi prepustitve blaga — Naknadni pregled — Nemožnost zahtevati dodatni pregled blaga“
      V zadevi C‑571/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Augstākās Tiesas Senāts (Latvija) z odločbo z dne 21. novembra 2012, ki je prispela na Sodišče 6. decembra 2012, v postopku

         Greencarrier Freight Services Latvia SIA

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (poročevalec), sodnika, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. oktobra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Greencarrier Freight Services Latvia SIA A. Brunavs, skupaj z B. Cera, odvetnikom,

               —

               za latvijsko vlado I. Kucina, K. Freimanis in I. Kalninš, agenti,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,

               —

               za špansko vlado J. García‑Valdecasas Dorrego, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo L. Keppenne, A. Sauka. in B.‑R. Killmann, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. decembra 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 70(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Greencarrier Freight Services Latvia SIA (v nadaljevanju: GFSL), družbo latvijskega prava z omejeno odgovornostjo, in Valsts ieņēmumu dienests (latvijska davčna uprava, v nadaljevanju: VID) zaradi odvzema uvoznih dajatev in naložitve globe med naknadnim pregledom več carinskih deklaracij.

         Pravni okvir

               3

               V peti in šesti uvodni izjavi carinskega zakonika je navedeno:
               „ker morajo zaradi zagotavljanja ravnotežja med potrebami carinskih organov pri zagotavljanju pravilnega izvajanja carinske zakonodaje na eni strani, in pravico gospodarskih subjektov do poštenega obravnavanja na drugi strani, ti organi, med drugim, dobiti široka pooblastila za nadzor, gospodarski subjekti pa pravico do pritožbe; ker izvajanje sistema carinskih pritožb zahteva, da Združeno kraljestvo uvede nove administrativne postopke, ki pa niso izvedljivi pred 1. januarjem 1995;
               ker je treba zaradi izrednega pomena, ki ga ima zunanja trgovina za Skupnost, carinske formalnosti in nadzor opustiti ali ju vsaj zmanjšati na minimum“.

               4

               Člen 68 tega zakonika določa:
               „Carinski organi lahko zaradi preverjanja sprejetih deklaracij:

                        (a)

                        preverijo dokumente, ki se nanašajo na deklaracijo, in dokumente, ki so ji priloženi. Carinski organi lahko od deklaranta zahtevajo, da jim predloži dodatne dokumente zaradi preverjanja točnosti navedb v deklaraciji;

                        (b)

                        pregledajo blago in po potrebi vzamejo vzorce blaga zaradi analize ali podrobnega preverjanja.“

               5

               Člen 70 navedenega zakonika določa:
               „1.   Če se pregled opravi le na delu blaga, ki je predmet iste deklaracije, veljajo rezultati pregleda za vse blago v tej deklaraciji.
               Vendar lahko deklarant zahteva dodatni pregled blaga, če ocenjuje, da rezultati delnega pregleda ne veljajo za ostalo deklarirano blago.
               2.   Če vsebuje obrazec deklaracije več postavk blaga, se za izvajanje odstavka 1 navedbe za vsako postavko blaga štejejo za samostojno deklaracijo.“

               6

               Člen 71 tega zakonika določa naslednje:
               „1.   Rezultati preverjanja deklaracije služijo kot podlaga za uporabo določb o carinskem postopku, v katerega je dano blago.
               2.   Če se deklaracija ne preveri, se določbe odstavka 1 uporabijo na podlagi navedb v deklaraciji.“

               7

               Člen 78 carinskega zakonika določa:
               „1.   Carinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracije ponovno pregledajo.
               2.   Carinski organi lahko po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije v zvezi z zadevnim blagom ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, da se prepričajo o točnosti navedb v deklaraciji. Ta preverjanja se lahko izvajajo pri deklarantu, vseh osebah, ki so s poslovnega vidika neposredno ali posredno udeležene v navedenih operacijah, in vseh drugih osebah, ki iz poslovnih razlogov razpolagajo s temi dokumenti in podatki. Ti organi lahko tudi pregledajo blago, če je to še mogoče predložiti.
               3.   Če se pri ponovnem pregledu deklaracije ali naknadnih preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov, sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove informacije, s katerimi razpolagajo.“

               8

               Člen 221(1) in (3) tega zakonika določa:
               „1.   Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.
               […]
               3.   Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               9

               Družba GFSL za račun družbe Hantas SIA iz Rusije uvaža piškote in čokoladne paličice za sprostitev v prosti promet v Evropski uniji.

               10

               VID je aprila in maja 2007 opravila inšpekcijski pregled carinskih dajatev, ki jih je družba Hantas SIA plačala med 1. majem 2004 in 31. decembrom 2006 na podlagi 35 carinskih deklaracij, ki jih je izpolnila družba GFSL, pri čemer je bilo treba to družbo v primeru nastanka carinskega dolga šteti za dolžnika.

               11

               Ta pregled je bil opravljen, potem ko je VID oktobra in novembra 2005 odvzela in analizirala vzorce v zvezi s šestimi carinskimi deklaracijami (v nadaljevanju: zadevne carinske deklaracije). Na podlagi rezultatov tega pregleda je VID ugotovila, da je družba GFSL na 29 carinskih deklaracijah, ki so bile predložene med 4. junijem 2004 in 29. novembrom 2005, vključno s šestimi zadevnimi carinskimi deklaracijami, deklarirala blago, uvoženo v Unijo za sprostitev v prosti promet, z nepravilnimi oznakami kombinirane nomenklature za razvrstitev v integrirano tarifo Evropskih skupnosti (TARIC), vzpostavljeno s členom 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382), kakor je bila spremenjena.

               12

               VID je z odločbo z dne 31. maja 2007 družbo GFSL obvestila, da je nastal carinski dolg, določila zneske uvoznih dajatev in davka na dodano vrednost skupaj z zamudnimi obrestmi ter ji naložila globo zaradi nepravilne uporabe oznak kombinirane nomenklature.

               13

               Pritožba družbe GFSL zoper to odločbo je bila z odločbo VID z dne 14. septembra 2007 zavrnjena.

               14

               Zoper to odločbo je bila vložena ničnostna tožba pri Administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče), ki ji je delno ugodilo s sodbo z dne 29. junija 2009, ki jo je Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče) potrdilo. Zadnjenavedeno je s sodbo z dne 8. decembra 2011 presodilo, da so bile uvozne dajatve, davek na dodano vrednost in globa v zvezi z blagom, navedenim na zadevnih carinskih deklaracijah, sicer naloženi utemeljeno, da pa je bilo treba odločbo z dne 14. septembra 2007 v preostalem delu razglasiti za nično, ker naj bi VID s kršitvijo člena 70(1) carinskega zakonika napačno uporabila rezultate pregleda blaga, navedenega v zadevnih carinskih deklaracijah, za blago, na katero se nanaša 23 drugih deklaracij, sprejetih med 4. junijem 2004 in 6. septembrom 2005 (v nadaljevanju: prejšnje carinske deklaracije), to je za blago, uvoženo več kot leto pred pregledanim blagom. Ker naj VID ne bi dokazala, da so se za zadevno blago uporabile nepravilne oznake, naj družbi GFSL ne bi bilo treba dokazati objektivno različnih lastnosti tega blaga, in to toliko manj, ker naj ne bi več imela možnosti, da bi zagotovila pregled tega blaga.

               15

               VID in družba GFSL sta zoper to sodbo pri Augstākās Tiesas Senāts (senat vrhovnega sodišča v Latviji) vložili kasacijsko pritožbo.

               16

               Davčna uprava je v utemeljitev te pritožbe navedla, da je bilo blago, ki je predmet prejšnjih carinskih deklaracij, enako blagu, na katero se nanašajo zadevne carinske deklaracije, saj naj bi imelo enako sestavo, poimenovanje, videz in proizvajalca, kar naj bi potrjevale informacije, navedene v potrdilih družbe GFSL. VID naj bi torej v skladu z načelom ekonomičnosti postopka smela opustiti pregled preostalega blaga in rezultate prepoznavanja uporabiti za drugo enako blago, družba GFSL pa naj bi morala predložiti dokaze o razlikah med blagom.

               17

               Vendar predložitveno sodišče ugotavlja, da so bile prejšnje carinske deklaracije sprejete več kot leto dni prej zadevnimi carinskimi deklaracijami, v zvezi s katerimi so bili odvzeti vzorci. Po navedbah družbe GFSL pa naj za pregled, ki se opravi po carinjenju, ne bi bilo objektivno mogoče predložiti blaga, ki je predmet prejšnjih carinskih deklaracij, niti uveljavljati pravice, da se zahteva dodaten pregled.

               18

               V teh okoliščinah je Augstākās Tiesas Senāts prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je člen 70(1), prvi pododstavek, [carinskega zakonika] mogoče razlagati tako, da je rezultate pregleda dela blaga, navedenega na deklaraciji, mogoče razširiti na blago iz prejšnjih deklaracij, ki ni bilo predmet delnega pregleda, vendar je bilo deklarirano z isto oznako kombinirane nomenklature in je izviralo od istega proizvajalca ter je bilo glede na podatke o poimenovanju in sestavi blaga, ki so navedeni na potrdilih tega proizvajalca, popolnoma enako blagu, navedenemu na deklaraciji, v zvezi s katero so bili odvzeti vzorci za delni pregled?
                        Z drugimi besedami:
                        Ali pojem ‚deklaracija‘ v smislu člena 70(1), prvi pododstavek, [carinskega zakonika] zajema tudi deklaracije [blaga], v zvezi s katerimi niso bili vzeti vzorci za pregled, vendar je bilo na njih deklarirano popolnoma enako blago (blago je deklarirano pod isto oznako kombinirane nomenklature, izvira od istega proizvajalca in na potrdilih proizvajalca sta za blago navedena isto ime in ista sestava)?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali se sme dopustiti razširitev rezultatov delnega pregleda blaga, določenega v členu 70(1), prvi pododstavek, [carinskega zakonika], na deklaracije, v zvezi s katerimi deklarant iz objektivnih razlogov ne more zahtevati dodatnega pregleda v skladu s členom 70(1), drugi pododstavek, [carinskega zakonika], ker ni mogoče predložiti blaga za pregled v skladu s členom 78(2) istega [zakonika]?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               19

               Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 70(1), prvi pododstavek, carinskega zakonika razlagati tako, da carinskim organom dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, na katero se nanaša carinska deklaracija, opravljenega z odvzetjem vzorcev blaga, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje deklaracije, ki jih je predložil isti carinski deklarant, ki ni bilo in ne more biti več predmet takega pregleda, ker je bila prepustitev odobrena, kadar je iz pisnih navedb tega deklaranta razvidno, da je vse to blago deklarirano z isto oznako kombinirane nomenklature, izvira od istega proizvajalca in ima enako poimenovanje in sestavo.

               20

               Spomniti je treba, da lahko v skladu s členom 68 carinskega zakonika carinski organi zaradi preverjanja carinskih deklaracij preverijo bodisi dokumente, ki se nanašajo na deklaracijo, in dokumente, ki so ji priloženi, bodisi pregledajo blago in po potrebi vzamejo vzorce blaga zaradi analize ali podrobnega preverjanja.

               21

               V zadnjem primeru člen 70(1) tega zakonika določa, da če se pregled opravi le na delu blaga, ki je predmet iste deklaracije, rezultati pregleda veljajo za vse blago v tej deklaraciji, vendar lahko carinski deklarant zahteva dodatni pregled blaga, če ocenjuje, da rezultati delnega pregleda ne veljajo za ostalo deklarirano blago.

               22

               Ta splošna določba tako vzpostavlja domnevo enotne kakovosti, ki carinskim organom omogoča, da rezultate delnega pregleda blaga, ki je predmet iste deklaracije, razširijo na vse blago v tej deklaraciji (glej v tem smislu sodbi z dne 7. septembra 2006 v zadevi Nowaco Germany, C-353/04, ZOdl., str. I-7357, točki 54 ter 55, in z dne 24. novembra 2011 v združenih zadevah Gebr. Stolle, od C-323/10 do C-326/10, ZOdl., str. I-12177, točki 100 in 101).

               23

               Navedena določba se s tega vidika nanaša na zagotovitev hitrih in učinkovitih postopkov za sprostitev v prosti promet, ne da bi carinske organe zavezovala, da podrobno preverijo vse blago, ki je predmet carinske deklaracije, kar ne bi bilo niti v interesu gospodarskih subjektov, ki si na splošno prizadevajo zahtevati prepustitev, da bi blago, ki ga prijavljajo, hitro dali na trg, niti v interesu navedenih organov, za katere bi sistematični pregled prijavljenega blaga pomenil precejšnje povečanje obsega dela (glej v tem smislu sodbo z dne 4. marca 2004 v zadevi Derudder, C-290/01, Recueil, str. I-2041, točka 45).

               24

               Ugotoviti je treba, da je tako iz besedila člena 70(1) carinskega zakonika kot iz sistematike členov od 68 do 74 carinskega zakonika razvidno, da se ta možnost razširitve rezultatov delnega pregleda nanaša le na blago, ki je predmet „iste deklaracije“, kadar carinski organi to blago pregledajo v obdobju pred odobritvijo prepustitve navedenega blaga (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Derudder, točka 43).

               25

               Ta določba zato carinskim organom ne omogoča, da v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, razširijo rezultate delnega pregleda blaga, navedenega na carinski deklaraciji, na blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, ki so ga ti organi že prepustili.

               26

               Iz tega pa ne izhaja, da carinski organi teh prejšnjih carinskih deklaracij ne morejo izpodbijati.

               27

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem slednje na podlagi člena 267 PDEU nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu omogoča rešiti spor, o katerem odloča (glej zlasti sodbi z dne 8. marca 2007 v zadevi Campina, C-45/06, ZOdl., str. I-2089, točka 30, in z dne 14. oktobra 2010 v zadevi Fuß, C-243/09, ZOdl., str. I-9849, točka 39).

               28

               Carinski organi torej lahko, kot sta v svojih pisnih stališčih navedli češka in španska vlada, po odobritvi prepustitve blaga, na katero se nanaša carinska deklaracija, na podlagi člena 78 carinskega zakonika po potrebi po uradni dolžnosti to deklaracijo ponovno pregledajo (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2005 v zadevi Overland Footwear, C-468/03, ZOdl., str. I-8937, točke 62, 64 in 66).

               29

               Na podlagi člena 78(2) tega zakonika lahko namreč carinski organi po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, in lahko zadnjenavedeno tudi pregledajo, če ga je še mogoče predložiti.

               30

               Ta določba carinskim organom tako omogoča, da izpodbijajo prejšnje carinske deklaracije, ki niso bile preverjene v skladu s členom 68 tega zakonika in ki so bile zato na podlagi člena 71(2) tega zakonika obravnavane v skladu z navedbami iz te deklaracije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2011 v zadevi DP grup, C-138/10, ZOdl., str. I-8369, točka 37).

               31

               Carinskim organom nič ne preprečuje, da razširijo rezultate delnega pregleda blaga, na katero se carinska deklaracija nanaša, na blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, ki so ga ti isti organi že prepustili, če je to blago enako, za preverjanje česar je pristojno samo predložitveno sodišče. Ugotovitev enakosti blaga lahko med drugim temelji na preverjanju poslovnih dokumentov in podatkov, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne transakcije v zvezi z zadevnim blagom ali na poznejše trgovske posle z istim blagom, in predvsem na navedbah carinskega deklaranta, v skladu s katerimi to blago izvira od istega proizvajalca in ima enako poimenovanje, videz in sestavo kot blago, ki je predmet prejšnjih carinskih deklaracij.

               32

               Ta možnost razširitve je utemeljena s ciljem carinskega zakonika, ki se v skladu s peto uvodno izjavo tega zakonika nanaša na zagotovitev pravilne uporabe davkov, ki jih določa, s tem, da se, kot izhaja iz točke 23 te sodbe, zagotovi hitre in učinkovite postopke v interesu tako gospodarskih subjektov kot carinskih organov, pri čemer zadnjenavedeni niso zavezani opravljati sistematičnih pregledov vsega blaga, ki je predmet carinske deklaracije, tako da se carinske formalnosti in nadzor v skladu s šesto uvodno izjavo tega zakonika zmanjšajo na minimum (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Derudder, točki 42 in 45).

               33

               Ta možnost je tudi v skladu s posebno logiko člena 78 carinskega zakonika, in sicer tako, da se z uskladitvijo carinskega postopka z dejanskim položajem popravijo vsebinske napake in opustitve ter nepravilne razlage prava, ki se uporablja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Overland Footwear, točka 63, ter sodbi z dne 14. januarja 2010 v združenih zadevah Terex Equipment in drugi, C-430/08 in C-431/08, ZOdl., str. I-321, točka 56, in z dne 12. julija 2012 v združenih zadevah Südzucker in drugi, C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11, točka 47).

               34

               V zvezi s tem ni pomembno, da carinski deklarant v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne more več zahtevati dodatnega pregleda zadevnega blaga in po potrebi dodatnega odvzema vzorcev.

               35

               Člen 78 carinskega zakonika se načeloma namreč uporablja po odobritvi prepustitve blaga za obdobje, ko tega ni mogoče predložiti (glej zgoraj navedeno sodbo Overland Footwear, točka 66).

               36

               V vsakem primeru, kot je opozorila večina zainteresiranih oseb, ki so predložile pisna stališča, je iz besedila samega člena 78(2) carinskega zakonika razvidno, da je mogoče naknadni nadzor carinskih deklaracij izvesti na podlagi pisnih dokumentov, ne da bi morali carinski organi fizično pregledati blago, s tem da je tak pregled določen, le če je blago „še mogoče predložiti“ (glej v tem smislu sodbo z dne 22. novembra 2012 v združenih zadevah Digitalnet in drugi, C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 in C‑383/11, točki 66 in 67).

               37

               V teh okoliščinah lahko carinski organi, če je blago, ki je bilo delno pregledano, enako blagu, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, zlasti glede na to, da je razvidno iz preverjanja poslovnih dokumentov in podatkov, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije v zvezi zadevnim blagom ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, in predvsem glede na to, da v skladu z navedbami carinskega deklaranta to blago izvira od istega proizvajalca in ima enako poimenovanje, videz in sestavo, za preverjanje česar je pristojno samo predložitveno sodišče, rezultate tega delnega pregleda razširijo na zadnjenavedeno blago.

               38

               Vendar je pomembno, da ima carinski deklarant pravico to razširitev izpodbijati, zlasti kadar tako kot v postopku v glavni stvari meni, da kljub navedbam, ki jih je podal v teh carinskih deklaracijah, rezultata delnega pregleda blaga, na katero se nanaša deklaracija, ni mogoče prenesti na blago, na katero se nanašajo prejšnje deklaracije, pri čemer predloži dokaze v podporo tej trditvi, ki bi dokazovali, da zadevno blago ni enako (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Derudder, točka 42).

               39

               Vendar je treba v zvezi s tem poudariti, da splošne in abstraktne trditve, kakršno je podala družba GFSL v svojih pisnih stališčih, predloženih Sodišču, da bi lahko pri živilskih proizvodih, na kakršne se nanaša spor v postopku v glavni stvari, različni dejavniki spremenili njihovo kemično sestavo, predvsem njihovo vsebnost škroba, ni mogoče upoštevati, ker zaradi takih okoliščin, če se predpostavlja, da so dokazane, carinski deklarant glede prejšnjih carinskih deklaracij ni podal drugačnih navedb od tistih, ki jih je podal glede blaga, ki je bilo delno pregledano, ali – odvisno od primera – zahteval ponovni pregled, tako da ni bilo niti dokazano niti zatrjevano, da bi taki dejavniki lahko vplivali na uvrstitev teh proizvodov v kombinirani nomenklaturi. Vendar mora vse to preveriti predložitveno sodišče.

               40

               Nazadnje je treba navesti, da lahko carinski organi v skladu s členom 221(3) carinskega zakonika, čeprav člen 78 tega zakonika ne določa nobenega posebnega roka za ponovni pregled carinskih deklaracij, sporočijo nastanek novega carinskega dolga v roku treh let od datuma nastanka tega dolga.

               41

               V obravnavani zadevi je iz podatkov, posredovanih Sodišču, razvidno, pri čemer to preveri predložitveno sodišče, da je bil rok, kot je potrdila družba GFSL v odgovor na vprašanje Sodišča na obravnavi, spoštovan, saj je, kot je razvidno iz točk 11 in 12 te sodbe, na prvi pregledani carinski deklaraciji naveden datum 4. junij 2004, obvestilo o novem carinskem dolgu pa je bilo poslano 31. maja 2007.

               42

               Glede na vse navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 70(1) carinskega zakonika razlagati tako, da ta določba, ker se uporablja le za blago, ki je predmet „iste deklaracije“, kadar carinski organi to blago pregledajo v obdobju pred odobritvijo prepustitve navedenega blaga, tem organom v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, navedenega na carinski deklaraciji, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, ki so ga ti isti organi že prepustili.

               43

               Člen 78 navedenega zakonika pa je treba razlagati tako, da carinskim organom dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, na katero se nanaša carinska deklaracija, opravljenega z odvzetjem vzorcev tega blaga, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje deklaracije, ki jih je predložil isti carinski deklarant, ki ni bilo in ne more biti več predmet takega pregleda, ker je bila prepustitev odobrena, kadar je bilo blago enako, kar preveri predložitveno sodišče.

         Stroški

               44

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 70(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da ta določba, ker se uporablja le za blago, ki je predmet „iste deklaracije“, kadar carinski organi to blago pregledajo v obdobju pred odobritvijo prepustitve navedenega blaga, tem organom v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, navedenega na carinski deklaraciji, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, ki so ga ti isti organi že prepustili.

                     Člen 78 navedene uredbe pa je treba razlagati tako, da carinskim organom dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, na katero se nanaša carinska deklaracija, opravljenega z odvzetjem vzorcev tega blaga, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje deklaracije, ki jih je predložil isti carinski deklarant, ki ni bilo in ne more biti več predmet takega pregleda, ker je bila prepustitev odobrena, kadar je bilo blago enako, kar preveri predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: latvijščina.