Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 15. decembra 2015.#Nicole Clarke in drugi proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Javni uslužbenci – Začasni uslužbenci – Osebje UUNT – Pogodba o zaposlitvi za določen čas s klavzulo o odpovedi – Klavzula, na podlagi katere je odpovedano delovno razmerje, če uslužbenec ni vpisan na rezervni seznam natečaja – Začetek veljavnosti klavzule o odpovedi – Javna natečaja UUNT/AD/01/13 in UUNT/AST/02/13.#Združeni zadevi od F-101/14 do F-103/14.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. marca 2011.#Kaimer GmbH & Co. Holding KG in drugi proti Evropski komisiji.#Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Industrija pribora (fitingov) iz bakra in bakrenih zlitin - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Pravica do obrambe - Sodelovanje pri kršitvi - Trajanje kršitve - Globe - Olajševalne okoliščine - Sorazmernost - Enako obravnavanje.#Zadeva T-379/06.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. marca 2011 – Kaimer in drugi proti Komisiji
      (Zadeva T-379/06)
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Industrija pribora (fitingov) iz bakra in bakrenih zlitin – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Pravica do obrambe – Sodelovanje pri kršitvi – Trajanje kršitve – Globe – Olajševalne okoliščine – Sorazmernost – Enako obravnavanje“
      1.                     Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic do obrambe – Vpogled v spis – Obseg – Neobstoj posredovanja obremenilnega
            dokumenta – Posledice, ki se ob upoštevanju dokaznega bremena Komisije spreminjajo glede na pomembnost dokumenta (Glej točke
            od 30 do 32.)
      2.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Dokaz – Zahtevana stopnja natančnosti dokazov, ki jih je upoštevala Komisija (člen 81(1)
            ES) (Glej točke od 47 do 49.)
      3.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokaz – Izjava obtoženega podjetja, ki jo izpodbijajo druga podjetja,
            ki so sodelovala pri istem omejevalnem sporazumu – Dokazna vrednost – Presoja (člen 81(1) ES) (Glej točko 50.)
      4.                     Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve –Dokazno breme Komisije, da dokaže kršitev in njeno
            trajanje – Obseg dokaznega bremena (člen 81(1) ES) (Glej točko 51.)
      5.                     Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sodelovanje podjetja pri pobudah, ki so v nasprotju s konkurenco – Zadostnost tihega soglasja,
            brez javnega zavračanja, za odgovornost podjetja (člen 81(1) ES) (Glej točke od 86 do 88.)
      6.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Pasivna vloga podjetja ali vloga
            „sledi svojemu vodji“ – Merila presoje (Obvestilo Komisije 98/C 9/03) (Glej točki 98 in 99.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije C(2006) 4180 z dne 20. septembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi
                  člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva št. COMP/F-38.121 – Pribor (fitingi)) in, podredno, predlog za zmanjšanje
                  globe, ki je bila s to odločbo naložena tožečim strankam.

            Izrek

                  1.

                  	Člen 1 Odločbe C(2006) 4180 Komisije z dne 20. septembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma
                     EGP (zadeva št. COMP/F-1/38.121 – Pribor (fitingi)) se razglasi za ničen v delu, v katerem je ugotovljeno, da sta družbi Kaimer
                     GmbH & Co. Holding KG in Sanha Kaimer GmbH & Co. KG sodelovali pri kršitvi med 30. julijem 1996 in 31. julijem 1997, in v
                     delu, v katerem je ugotovljeno, da je družba Sanha Italia Srl sodelovala pri kršitvi od 1. januarja 1998 do 14. julija 1999.

                  2.

                  	Družbi Kaimer se naloži plačilo globe 7,15 milijona EUR, od tega je za plačilo 7,15 milijona EUR odgovorna solidarno z družbo
                     Sanha Kaimer, za plačilo 6,325 milijona EUR pa solidarno z družbo Sanha Italia.

                  3.

                  	Tožba se v preostalem zavrne.

                  4.

                  	Družbe Kaimer, Sanha Kaimer in Sanha Italia nosijo svoje stroške in 50 % stroškov Evropske komisije.

                  5.

                  	Komisija nosi 50 % svojih stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. septembra 1995. # Irska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Potrditev obračuna EKUJS. # Zadeva C-49/94.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. novembra 2005.#Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Avstriji.#Neizpolnitev obveznosti države - Členi od 28 ES do 30 ES - Prosti pretok blaga - Člena 1 in 3 Uredbe (EGS) št. 881/92 - Člena 1 in 6 Uredbe (EGS) št. 3118/93 - Prevoz - Sektorska prepoved vožnje tovornjakov nad 7,5 tone, ki prevažajo določeno blago - Kakovost zraka - Varovanje zdravja in varstvo okolja - Načelo sorazmernosti.#Zadeva C-320/03.

text:
      Zadeva C-320/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Republiki Avstriji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Členi od 28 ES do 30 ES – Prosti pretok blaga – Člena 1 in 3 Uredbe (EGS) št. 881/92 – Člena 1 in 6 Uredbe (EGS) št. 3118/93 – Prevoz – Sektorska prepoved vožnje tovornjakov nad 7,5 tone, ki prevažajo določeno blago – Kakovost zraka – Varovanje zdravja in varstvo okolja – Načelo sorazmernosti“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Sektorska prepoved prometa tovornjakov nad 7,5 tone,
            ki prevažajo določeno blago – Nedopustnost – Utemeljitev – Varstvo okolja
      (člena 28 ES in 29 ES)
      Obveznosti iz členov 28 ES in 29 ES ne izpolni država članica, ki z namenom, da na zadevnem območju zagotovi kakovost zunanjega
         zraka, sprejme zakonodajo, ki tovornjakom nad 7,5 ton, ki prevažajo določeno blago, prepoveduje vožnjo na cestnem odseku prvega
         reda, ki je del ene izmed glavnih kopenskih povezav med določenimi državami članicami.

      Takšna prepoved ovira prosti pretok blaga in zlasti njegov prosti tranzit in predstavlja ukrep z enakim učinkom, kot ga imajo
         količinske omejitve, ki je nezdružljiv z obveznostmi po pravu Skupnosti, ki izhajajo iz členov 28 ES in 29 ES, razen če ni
         objektivno utemeljen.

      Podobnih ukrepov ni mogoče utemeljiti z nujnimi okoljevarstvenimi zahtevami, če ni prepričljivo ugotovljeno, da je njihov
         cilj mogoče doseči z drugimi ukrepi, ki manj omejujejo prosti pretok.

      (Glej točke 66, 69, 71, 87, 89, 95 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 15. novembra 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Členi od 28 ES do 30 ES – Prosti pretok blaga – Člena 1 in 3 Uredbe (EGS) št. 881/92 – Člena 1 in 6 Uredbe (EGS) št. 3118/93 – Prevoz – Sektorska prepoved vožnje tovornjakov nad 7,5 tone, ki prevažajo določeno blago – Kakovost zraka – Varovanje zdravja in varstvo okolja – Načelo sorazmernosti“
      V zadevi C-320/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 24. julija 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo C. Schmidt ter W. Wils in G. Braun, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopata W.‑D. Plessing in A. Tiemann, zastopnika, skupaj s T. Lübbigom, odvetnik,

      Italijanske republike, ki jo zastopa I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. De Bellisom, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopa H. G. Sevenster, zastopnica,

      intervenientke,
      proti
      Republiki Avstriji, ki jo zastopata E. Riedl in H. Dossi, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas in K. Schiemann, predsedniki senatov, R. Schintgen
         (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis
         in A. Borg Barthet, sodniki,

      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. maja 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. julija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Republika Avstrija, s tem da je s sprejetjem uredbe
         deželnega glavarja Tirolske, ki omejuje promet na avtocesti A 12 v dolini reke Inn, (sektorska prepoved vožnje) (Verordnung
         des Landeshauptmanns von Tirol, mit der auf der A 12 Inntalautobahn verkehrsbeschränkende Maßnahmen erlassen werden (sektorales
         Fahrverbot)) z dne 27. maja 2003 (BGBl. II, 279/2003, v nadaljevanju: sporna uredba) tovornjakom nad 7,5 tone, ki prevažajo
         določeno blago, prepovedala vožnjo na odseku avtoceste A 12 v dolini reke Inn (Avstrija), ni izpolnila obveznosti iz členov
         1 in 3 Uredbe Sveta (EGS) št. 881/92 z dne 26. marca 1992 o dostopu na trg znotraj Skupnosti pri cestnem prevozu blaga na
         ozemlje države članice ali z njega ali preko ozemlja ene ali več držav članic (UL L 95, str. 1), kot je bila spremenjena z
         Uredbo Evropskega Parlamenta in Sveta (ES) št. 484/2002 z dne 1. marca 2002 (UL L 76, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 881/92),
         členov 1 in 6 Uredbe Sveta (EGS) št. 3118/93 z dne 25. oktobra 1993 o pogojih, pod katerimi lahko prevozniki nerezidenti opravljajo
         notranje cestne prevoze tovora v državi članici (UL L 279, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo št. 484/2000 (v nadaljevanju:
         Uredba št. 3188/93), ter členov od 28 ES do 30 ES.

       Pravni okvir in dejansko stanje
       Skupnostna ureditev glede notranjega trga cestnega prevoza
      2        Uredbi št. 881/92 in 3118/93 urejata cestni prevoz blaga na ozemlju Skupnosti.

      3        Uredba št. 881/92, ki se v skladu s svojim členom 1(1) uporablja za mednarodni cestni prevoz blaga za najem ali plačilo za
         vožnje, ki se opravljajo na ozemlju Skupnosti, v členu 3 določa, da države članice dovoljenje Skupnosti izdajo prevoznikom
         blaga, ki imajo sedež na njihovem ozemlju in ki imajo pravico do opravljanja mednarodnega cestnega prevoza blaga.

      4        Poleg tega člen 1(1) Uredbe št. 3118/93 določa:

      „Vsak cestni prevoznik za najem ali plačilo, ki je imetnik dovoljenja Skupnosti po Uredbi (EGS) št. 881/92, ima pravico, da
         pod pogoji, določenimi v tej uredbi, začasno opravlja notranje cestne prevoze tovora za najem in plačilo v drugi državi članici
         (v nadaljnjem besedilu „kabotaža“ in „država članica gostiteljica“), ne da bi tam imel svoj statutarni sedež ali drugo poslovalnico.“

      5        Na podlagi člena 6 Uredbe št. 3118/93 veljajo za opravljanje kabotaže, če v uredbah Skupnosti ni drugače določeno, zakoni
         in drugi predpisi, ki veljajo v državi članici gostiteljici za področja, navedena v odstavku 1 omenjenega člena, in se te
         določbe, zato da bi preprečili vsako očitno ali prikrito diskriminacijo na podlagi državljanstva ali kraja ustanovitve sedeža,
         za prevoznike nerezidente uporabljajo pod enakimi pogoji, kot jih država članica določi za svoje državljane.

       Direktive Skupnosti glede varstva kakovosti zunanjega zraka
      6        Skupnostna ureditev glede varstva kakovosti zunanjega zraka je vzpostavljena zlasti z Direktivo Sveta 96/62/ES z dne 27. septembra
         1996 o ocenjevanju in upravljanju kakovosti zunanjega zraka (UL L 296, str. 55) in Direktivo Sveta 1999/30/ES z dne 22. aprila
         1999 o mejnih vrednostih žveplovega dioksida, dušikovega dioksida in dušikovih oksidov, trdnih delcev in svinca v zunanjem
         zraku (UL L 163, str. 41), kot je bila spremenjena z Odločbo Komisije 2001/744/ES z dne 17. oktobra 2001 (UL L 278, str. 35,
         v nadaljevanju: Direktiva 1999/30).

      7        Splošni cilj Direktive 96/62 je, v skladu z njenim členom 1, opredelitev temeljnih načel skupne strategije za:

      –        opredelitev pojmov in določitev ciljev za kakovost zunanjega zraka v Skupnosti za odpravo, preprečitev ali zmanjšanje škodljivih
         učinkov na zdravje ljudi in okolje kot celoto,

      –        ocenjevanje kakovosti zunanjega zraka v državah članicah na podlagi skupnih metod in meril,
      –        pridobivanje ustreznih informacij o kakovosti zunanjega zraka in zagotavljanje, da so te dostopne javnosti, med drugim z objavljanjem
         alarmnih vrednosti,

      –        ohranjanje kakovosti zunanjega zraka, kjer je ta dobra, in njeno izboljšanje v drugih primerih.
      8        Člen 4 Direktive 96/62 določa, da Svet Evropske unije, na predlog Komisije, določi mejne vrednosti za onesnaževala iz priloge
         I k tej direktivi.

      9        Člen 7 Direktive 96/62 določa:

      „Izboljšanje kakovosti zunanjega zraka
      Splošne zahteve
      1.     Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev skladnosti z mejnimi vrednostmi.
      […]
      3.     Države članice pripravijo načrte ukrepanja, v katerih navedejo ukrepe, ki jih je treba kratkoročno izvesti, če obstaja nevarnost
         preseganja mejnih in/ali alarmnih vrednosti, da se ta nevarnost zmanjša in omeji trajanje takega pojava. Ti načrti lahko,
         odvisno od posameznega primera, predvidevajo tudi ukrepe za nadzor in, če je potrebno, začasno ustavitev dejavnosti, vključno
         s prometom motornih vozil, ki prispevajo k preseganju mejnih vrednosti.“

      10      Člen 8(3) Direktive 96/62 določa:

      „Države članice za območja in strnjena naselja iz odstavka 1 [kjer so ravni enega ali več onesnaževal višje od vsote mejne
         vrednosti in sprejemljivega preseganja] sprejmejo ukrepe in tako zagotovijo, da se pripravi ali izvaja načrt ali program,
         s katerim se v določenem roku doseže mejna vrednost.

      Omenjeni načrt ali program, ki mora biti dostopen javnosti, vsebuje najmanj informacije, naštete v Prilogi IV.“
      11      Mejne vrednosti za dušikov dioksid (NO2) so določene v Direktivi 1999/30.

      12      Člen 4 Direktive 1999/30 določa:

      „Dušikov dioksid in dušikovi oksidi
      1.     Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da koncentracije dušikovega dioksida in, kadar je to primerno,
         dušikovih oksidov v zunanjem zraku, ocenjene v skladu s členom 7, ne presegajo mejnih vrednosti iz oddelka I Priloge II od
         datumov, ki so tam določeni.

      Sprejemljiva preseganja iz oddelka I Priloge II se uporabljajo v skladu s členom 8 Direktive 96/62/ES.
      2.     Alarmna vrednost za koncentracije dušikovega dioksida v zunanjem zraku je taka, kakor je določena v oddelku II Priloge II.“

      13      Iz oddelka I priloge II k Direktivi 1999/30 izhaja, da je za dušikov dioksid:

      –        urna mejna vrednost določena na 200 μg/m3, „ki se ne sme preseči več kakor 18-krat v koledarskem letu“, povečana za odstotek dovoljenega odstopanja, ki se postopno
         zmanjšuje do 1. januarja 2010;

      –        letna mejna vrednost določena na 40 μg/m3, ki se ravno tako poveča za enak odstotek dovoljenega odstopanja, ki se postopno zmanjšuje do 1. januarja 2010, pri čemer
         za leto 2002 znaša 56 μg/m3.

      14      Omenjeni oddelek I določa tudi to, da je treba zgoraj navedene mejne vrednosti spoštovati od 1. januarja 2010.

      15      V skladu s četrto uvodno izjavo Direktive 1999/30 so mejne vrednosti, opredeljene v tej direktivi, minimalni pogoji in lahko
         države članice v skladu s členom 176 ES vzdržujejo ali uvedejo strožje varstvene ukrepe in zlasti uvedejo strožje mejne vrednosti.

       Nacionalno pravo in dejansko stanje
      16      Direktivi 96/62 in 1999/30 sta bili v avstrijsko pravo preneseni s spremembami zakona o varstvu zraka pred onesnaževanjem
         (Immissionsschutzgesetz-Luft BGBl. I, 115/1997, v nadaljevanju: IG-L).

      17      Člen 10 IG-L določa, da se objavi katalog ukrepov, ki jih je treba sprejeti ob preseganja mejne vrednosti. Člen 11 tega zakona
         za ta primer določa načela, ki jih je treba spoštovati, kot sta načelo onesnaževalec plača in načelo sorazmernosti. Člen 14
         istega zakona obsega določbe, ki se posebej uporabljajo za transportni sektor.

      18      Tirolski organi so 1. oktobra 2002, potem ko so ugotovili prekoračitev mejne vrednosti za dušikov dioksid, kot je opredeljena
         v oddelku I priloge II k Direktivi 1999/30, na odseku avtoceste A 12 v dolini reke Inn začasno prepovedali nočno vožnjo težkih
         tovornih vozil.

      19      Leta 2002 je bila na tem odseku avtoceste letna mejna vrednost, ki jo navedena priloga II določa na 56 μg/m3, ponovno presežena na merilnem mestu Vomp/Raststätte, saj je bilo izmerjeno letno povprečje 61 μg/m3.

      20      Začasna prepoved nočne vožnje je bila zato podaljšana in jo je 1. junija 2003 nadomestila stalna prepoved nočne vožnje za
         prevoz blaga s težkimi tovornimi vozili nad 7,5 tone, pri čemer je taka prepoved veljala vse leto.

      21      Deželni glavar Tirolske je 27. maja 2003 na podlagi IG-L sprejel sporno uredbo, s katero je od 1. avgusta 2003 na zadevnem
         odseku avtoceste A 12 za nedoločen čas prepovedal vožnjo za kategorijo težkih tovornih vozil, ki prevažajo določeno blago.

      22      Namen sporne uredbe je glede na njen člen 1 zmanjšanje emisij onesnaževal, povezanih s človekovimi dejavnostmi, in s tem izboljšanje
         kakovosti zraka za zagotavljanje trajnega varovanja zdravja ljudi ter živalstva in rastlinstva.

      23      Člen 2 sporne uredbe razmejuje „zdravstveno območje“, ki obsega 46-kilometrski odsek avtoceste A 12 med občinama Kundl in
         Ampass.

      24      Člen 3 iste uredbe težkim tovornim vozilom ali polpriklopnikom, katerih največja dovoljena masa presega 7,5 tone, in težkim
         tovornim vozilom s priklopniki, katerih skupna največja dovoljena masa presega 7,5 tone, ki prevažajo naslednje blago: vse
         odpadke, navedene na evropskem seznamu odpadkov [iz Odločbe Komisije 2000/532/ES z dne 3. maja 2000 o nadomestitvi Odločbe
         94/3/ES o oblikovanju seznama odpadkov skladno s členom 1(a) Direktive Sveta 75/442/EGS o odpadkih in Odločbe Sveta 94/904/ES
         o oblikovanju seznama nevarnih odpadkov skladno s členom 1(4) Direktive Sveta 91/689/EGS o nevarnih odpadkih (UL L 226, str.
         3), kot velja po sprejetju Odločbe Sveta 2001/573/ES z dne 23. julija 2001 o spremembi Odločbe Komisije 2000/532/ES glede
         seznama odpadkov (UL L 203, str. 18)], žitarice, hlodovino in pluto, železovo in neželezovo rudo, kamenje, prst, grušč, motorna
         vozila in priklopnike ali gradbeno jeklo, prepoveduje vožnjo na omenjenem odseku. Prepoved je morala začeti veljati takoj
         1. avgusta 2003, ne da bilo potrebno kakršno koli dodatno ukrepanje pristojnih organov.

      25      Člen 4 sporne uredbe iz prepovedi, določene z navedenim členom 3, izvzema težka tovorna vozila, ki začnejo ali končajo prevoz
         na ozemlju mesta Innsbruck ali v okrajih Kufstein, Schwaz ali Innsbruck-Land. Poleg tega sam IG-L določa druge izjeme: iz
         prepovedi vožnje izvzema različne kategorije vozil, med katerimi so vozila za vzdrževanje ceste, odstranjevanje smeti ter
         kmetijska in gozdarska vozila. Poleg tega je mogoče za druge kategorije vozil, če je podan javni ali pomemben zasebni interes,
         zaprositi za posamično izjemo.

       Predhodni postopek
      26      Po uvodni izmenjavi dopisov z Republiko Avstrijo je Komisija 25. junija 2003 na to državo naslovila pisni opomin in jo pozvala,
         naj nanj odgovori v roku enega tedna. Avstrijska vlada je odgovorila z dopisom z dne 3. julija 2003.

      27      Komisija je na Republiko Avstrijo 9. julija 2003 na podlagi člena 226 ES naslovila obrazloženo mnenje, v katerem ji je za
         izpolnitev obveznosti določila rok enega tedna. Ta država članica je na obrazloženo mnenje odgovorila z dopisom z dne 18.
         julija 2003.

      28      Ker je Komisija menila, da pojasnila Republike Avstrije v odgovor na omenjeno obrazloženo mnenje niso bila zadovoljiva, se
         je odločila vložiti to tožbo.

       Odlog izvršitve sektorske prepovedi vožnje
      29      S sklepom z dne 30. julija 2003 v zadevi Komisija proti Avstriji (C‑320/03 R, Recueil, str. I‑7929) je predsednik Sodišča
         Republiki Avstriji začasno odredil, naj do razglasitve sklepa, s katerim se konča postopek za izdajo začasne odredbe, odloži
         izvršitev prepovedi vožnje iz sporne uredbe.

      30      S sklepom z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Komisija proti Avstriji (C-320/03 R, Recueil, str. I-11665) je bila odložitev izvršitve
         omenjene prepovedi vožnje podaljšana do 30. aprila 2004, pri čemer je bilo s sklepom z dne 27. aprila 2004 (C-320/03 R, Recueil,
         str. I-3593) to podaljšanje ohranjeno v veljavi, dokler Sodišče o tožbi ne odloči po temelju.

       Dopustnost tožbe
      31      Republika Avstrija izpodbija dopustnost tožbe zaradi izjemno kratkih rokov, ki so bili zanjo v predhodnem postopku določeni
         za pripravo njenih odgovorov na pisni opomin in obrazloženo mnenje, ki ju je nanjo naslovila Komisija. Meni, da so bile kratene
         pravice do obrambe in pravica do poštenega sojenja, in dvomi o tem, da bi službe Komisije v tej fazi postopka resno preučile
         pripombe avstrijskih organov.

      32      Republika Avstrija dodaja, da naj bi Komisija morala uporabiti postopek, določen z Uredbo Sveta (ES) št. 2679/98 z dne 7.
         decembra 1998 o delovanju notranjega trga glede prostega pretoka blaga med državami članicami (UL L 337, str. 8).

      33      Glede tega je treba ugotoviti, da je zelo kratke roke, ki jih je Komisija Republiki Avstriji določila za odgovor na pisni
         opomin in za izpolnitev obveznosti, navedenih v obrazloženem mnenju, narekoval dan začetka učinkovanja sporne uredbe, ki so
         ga določili avstrijski organi sami. Poleg tega ni sporno, da so ti za stališče Komisije vedeli pred začetkom prehodnega postopka
         in pred sprejetjem sporne uredbe, ker je ta institucija, tako kot izhaja iz spisa, potem ko ji je bila predložena pritožba,
         z dopisom z dne 6. maja 2003 od omenjenih organov zahtevala, naj ji predložijo informacije o besedilu, ki je bilo v pripravi.

      34      V teh okoliščinah Komisiji, ki jo člen 211 ES pooblašča, da skrbi, da države članice spoštujejo obveznosti, ki jim jih nalaga
         pravo Skupnosti, ni mogoče očitati, da je določila roke, ki so upoštevali posebne okoliščine te zadeve in zlasti nujnosti
         (glej v tem smislu sodbe z dne 2. februarja 1988 v zadevi Komisija proti Belgiji, 293/85, Recueil, str. 305, točka 14; z dne
         28. oktobra 1999 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑328/96, Recueil, str. I‑7479, točki 34 in 51, in z dne 13. decembra 2001
         v zadevi Komisija proti Franciji, C‑1/00, Recueil, str. I‑9989, točki 64 in 65).

      35      Glede postopka, ki je bil vzpostavljen z Uredbo št. 2679/98 in katerega namen je najhitreje odpraviti ovire za prosti pretok
         blaga med državami članicami, kot so opredeljene v členu 1 te uredbe, je treba, kot je v točki 35 sklepnih predlogov poudaril
         generalni pravobranilec, ugotoviti, da uvedba takega postopka nikakor ni predpogoj, ki bi ga Komisija morala izpolniti pred
         uvedbo predhodnega postopka na podlagi člena 226 ES in da omenjena uredba nikakor ne more omejiti pristojnosti, ki jih ima
         ta institucija na podlagi te določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 2. junija 2005 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-394/02,
         ZOdl., str. I-4713,  točki 27 in 28, in navedeno sodno prakso).

      36      Zato je treba to tožbo razglasiti za dopustno.

       Temelj
       Trditve Komisije in držav članic intervenientk
      37      Po mnenju Komisije sporna uredba krši določbe Skupnosti na področju svobodnega opravljanja prevoznih storitev iz Uredb št.
         881/92 in 3118/93 in ovira prosti pretok blaga, ki ga zagotavljajo členi od 28 ES do 30 ES.

      38      Prepoved, ki jo določa sporna uredba, naj bi de facto pretežno zadevala mednarodni tranzit blaga. Dejansko naj bi tranzitni prevoz, ki ga tak ukrep prizadene, v več kot 80 % opravljala
         neavstrijska podjetja, medtem ko naj bi promet, ki ga ta ukrep ne prizadene, v več kot 80 % opravljala avstrijska podjetja.
         Omenjena uredba naj bi tako povzročila vsaj posredno diskriminacijo, kar naj ne bi bilo združljivo z uredbama št. 881/92 in
         3118/93 ter s členi od 28 ES do 30 ES.

      39      Ker je tako podana diskriminatorna uporaba, naj takega ukrepa ne bi bilo mogoče utemeljiti z okoljevarstvenimi razlogi. Čeprav
         želi Republika Avstrija sporno uredbo utemeljiti z razlogi javnega zdravja in z okoljevarstvenimi razlogi, je po mnenju Komisije
         in držav članic očitno, da je zadnji cilj prevladujoč. Vendar naj bi bila utemeljitev, ki izhaja iz razlogov javnega zdravja,
         na podlagi člena 30 ES mogoča le, če zadevno blago pomeni neposredno in resnično grožnjo za zdravje ljudi. To naj v konkretni
         zadevi očitno ne bi bilo podano.

      40      Če bi Sodišče menilo, da bi sporna uredba, čeprav se diskriminatorno uporablja, lahko veljavno temeljila na okoljevarstvenih
         razlogih, Komisija podredno meni, da se te uredbe ne da utemeljiti na podlagi Direktiv 96/62 in 1999/30. Prvič, sektorske
         prepovedi vožnje za nedoločen čas ni mogoče opreti na člen 7(3) Direktive 96/62, ki naj bi zadeval samo nujne in začasne ukrepe.
         Drugič, čeprav je bila mejna vrednost, ki je v členu 8(3) te direktive določena za dušikov dioksid, povečana za odstotek dovoljenega
         odstopanja, v letu 2002 očitno presežena, naj katalog ukrepov iz člena 10 IG-L ne bi zajemal elementov, ki jih zahtevata omenjeni
         člen 8(3) in priloga IV k Direktivi 96/62.

      41      Države članice intervenientke kritizirajo tudi metodo, ki se v Avstriji uporablja za meritev stopnje onesnaženosti, in metodo,
         ki je podlaga za sklep, da je treba emisije dušikovega dioksida pripisati zlasti določeni kategoriji težkih tovornih vozil.
         Predvsem nemška vlada zatrjuje, da naj bi v skladu z oddelkom I priloge II k Direktivi 1999/30 letna mejna vrednost za varovanje
         zdravja ljudi postala zavezujoča šele 1. januarja 2010. Pred tem datumom naj preseganje mejnih vrednosti, določenih za posamezna
         leta, ne bi bilo podlaga za to, da države članice sprejmejo takojšnje ukrepe. To naj bi jim bilo dovoljeno samo, če je bila
         presežena „alarmna vrednost“, določena v členu 2, točka 6, in oddelku II priloge II k omenjeni direktivi, česar naj Republika
         Avstrija ne bi ne dokazovala niti zatrjevala. Poleg tega po mnenju nemške in italijanske vlade prekoračitev mejne vrednosti
         za dušikov dioksid, na katerem temelji sporna uredba, ni bila ugotovljena v skladu z zahtevami, ki izhajajo iz prilog V in
         VI k Direktivi 1999/30. Nemška vlada se sklicuje tudi na več metodoloških slabosti, ki so značilne za vzorčenje, ki so ga
         opravili avstrijski organi. Poleg tega poudarja, da naj bi uporaba daljših obvozov še bolj onesnažila zrak in naj bi zgolj
         prenesla težavo.

      42      V vsakem primeru naj sporna uredba ne bi bila v skladu z načelom sorazmernosti.

      43      Glede tega Komisija ugotavlja, da je leta 2002 v skladu s statistikami tirolskih organov avtocesto A 12 med krajem Wörgl (blizu
         nemške meje) in krajem Hall (10 kilometrov od Innsbrucka) vsakodnevno povprečno prevozilo 5200 težkih tovornih vozil. Vendar
         naj bi bila posledica sporne uredbe prepoved cestnega prometa vsega mednarodnega tranzita s težkimi tovornimi vozili, ki prevažajo
         blago, našteto v tej uredbi, ker od zadevnih gospodarskih subjektov druge možne cestne povezave zahtevajo dolge obvoze.

      44      Poleg tega po mnenju Komisije in držav članic intervenientk železniški prevoz za zadevna podjetja, ki se ukvarjajo s cestnimi
         prevozi, kratkoročno ne pomeni stvarne nadomestne rešitve, zato ker je zmogljivost brennerske železniške povezave zmanjšana
         in ker je treba upoštevati tehnične omejitve, zamude in pomanjkanje zanesljivosti tega načina prevoza, in sicer ne glede na
         to, kakšen bi bil način železniškega prevoza, ki je predviden za to, da nadomesti cestni prevoz blaga, na katero se nanaša
         sporna uredba.

      45      Komisija izpostavlja tudi znatne ekonomske posledice, ki naj bi bile posledica uvedbe prepovedi, ki jo določa sporna uredba,
         ne samo za sektor transporta, ampak tudi za proizvajalce zadevnega blaga, ki bodo morali nositi višje prevozne stroške, pri
         čemer tak ukrep prizadene v prvi vrsti nemška in italijanska podjetja. Komisija in države članice intervenientke navajajo,
         da so ogrožena mala in srednja prevozna podjetja, med katerimi se jih je veliko specializiralo za prevoz nekaterih od zajetih
         proizvodov.

      46      Komisija ob podpori držav članic intervenientk omenja različne ukrepe, ki lahko po mnenju teh strank manj ovirajo prosti pretok
         blaga in svobodno opravljanje prevoznih storitev, pri čemer pa so primerni za dosego cilja, ki ga zasleduje sporna uredba,
         in sicer:

      –        možnost postopne uvedbe prepovedi vožnje za težka tovorna vozila različnih razredov EURO;
      –        sistem ekotočk, ki ga določa Protokol št. 9 o cestnem, železniškem in kombiniranem prevozu v Avstriji (v nadaljevanju: Protokol
         št. 9) k Aktu o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske in prilagoditvah pogodb, na katerih
         temelji Evropska unija (UL 1994, C 241, str. 21, in UL 1995, L 1, str. 1), saj je ta protokol znatno pripomogel k uskladitvi
         prometa težkih tovornih vozil z okoljevarstvenimi zahtevami;

      –        omejitev prometa težkih tovornih vozil na čas prometnih konic;
      –        prepoved nočne vožnje teh vozil;
      –        uvedba cestninskega sistema glede na količino emisije onesnaževal ali
      –        uvedba omejitev hitrosti.
      47      Ti različni ukrepi, ki naj bi bili bolj v skladu z načelom odprave okoljske škode pri viru in načelom onesnaževalec plača,
         naj bi zajemali tudi lokalni promet in zmanjšali onesnaževanje, ki ga povzročijo vozila, na katera se sporna uredba ne nanaša.
         V vsakem primeru pa naj bi bila sporna uredba sprejeta prezgodaj, saj niso bili ocenjeni vplivi prepovedi nočne vožnje, ki
         je bila uvedena nekaj mesecev pred sprejetjem omenjene uredbe, na koncentracijo dušikovega dioksida.

      48      Nemška vlada poleg tega zatrjuje, da je izbira zajetega blaga samovoljna in nepravična. Po mnenju nizozemske vlade se sporna
         uredba uporablja samo za nekatere od mnogoštevilnih virov onesnaževanja v zadevnem območju in omejuje tudi uporabo okolju
         dokaj prijaznih težkih tovornih vozil iz razreda EURO-3. Italijanska vlada trdi, da ta uredba krši tudi pravico do tranzita,
         ki jo vozilom, ki so jim bile dodeljene ekotočke, daje pravo Skupnosti.

      49      Nazadnje nemška vlada meni, da je člen 10 ES Republiki Avstriji nalagal, da se pred sprejetjem tako radikalnega ukrepa, kot
         je sektorska prepoved vožnje, pravočasno posvetuje z zadevnimi državami članicami in Komisijo. Po mnenju Komisije bi moral
         biti tak ukrep uveden vsaj postopoma, zato da zainteresiranim sektorjem omogoči, da se pripravijo na spremembo okoliščin,
         ki so posledica njegove uveljavitve.

       Trditve Republike Avstrije
      50      Republika Avstrija meni, da je sporna uredba v skladu s pravom Skupnosti. Sprejeta naj bi bila ob spoštovanju določb direktiv
         glede varstva kakovosti zunanjega zraka in zlasti členov 7 in 8 Direktive 96/62, kot sta bila prenesena v avstrijski pravni
         red.

      51      Ta direktiva naj bi v zvezi z Direktivo 1999/30 ob prekoračitvi letne mejne vrednosti dušikovega dioksida zadevni državi članici
         nalagala dolžnost ukrepanja. Vendar naj Komisija ne bi ugovarjala, da je bila leta 2002 mejna vrednost, povečana za odstotek
         dovoljenega odstopanja, to je 56 μg/m3, na merilnem mestu Vomp/Raststätte presežena in da je bila leta 2003 ta mejna vrednost močno presežena, saj je koncentracija
         dušikovega dioksida v zunanjem zraku dosegla 68 μg/m3. V teh okoliščinah naj bi bila torej sprejeta sporna uredba.

      52      Republika Avstrija priznava, da Protokol št. 9, s katerim je vzpostavljena ureditev za ekotočke, izrecno predvideva odstopanja
         od sekundarne zakonodaje Skupnosti. Vendar naj bi bile te izjeme izčrpno naštete, Direktivi 96/62 in 1999/30 pa z njimi nista
         zajeti.

      53      Znanstvene študije naj bi jasno dokazovale, da so emisije dušikovega dioksida težkih tovornih vozil glavni vir onesnaževanja
         zraka na območju, na katero se nanaša sporna uredba. Očitno naj bi bilo, da je bilo treba omejiti število prevozov, ki se
         opravijo s temi vozili. V ta namen naj bi avstrijski organi izbrali blago, za katero železniški prevoz pomeni učinkovito nadomestno
         rešitev s tehničnega in ekonomskega vidika. Republika Avstrija se glede tega opira na dokumente različnih javnih in zasebnih
         ter nacionalnih in tujih železniških družb, iz katerih naj bi izhajalo, da za zadovoljitev povečanega povpraševanja, ki je
         posledica sprejetja omenjene uredbe, obstaja zadostna zmogljivost. Obstajale naj bi tudi alternativne cestne poti. Dejansko
         naj bi imela skoraj polovica cestnega prometa težkih tovornih vozil v prehodu čez brennerski koridor na voljo krajši ali vsaj
         enako dolg obvoz, kot je brennerska cesta.

      54      Ob upoštevanju teh mogočih rešitev naj bi bili alarmantni pomisleki Komisije, ki naj bi temeljili na domnevi, da je treba
         ves tranzitni prevoz s težkimi tovornimi vozili preusmeriti bodisi proti Švici bodisi proti tauernski cesti v Avtriji, neutemeljene.

      55      Republika Avstrija prereka tudi trditve, ki se opirajo na ekonomske posledice sporne uredbe za transportni sektor. Za tega
         naj bi bil značilen strukturni presežek prostih zmogljivosti in zelo nizka stopnja dobička. Dejstvo, da bi lahko omenjena
         uredba še poslabšala to težavno stanje, ne more biti razlog za to, da se jo šteje za nezakonito.

      56      Glede domnevne diskriminatornosti sporne uredbe Republika Avstrija zatrjuje, da prepoved vožnje zadeva tudi notranji promet
         in da je bilo blago, na katero se nanaša ta uredba, izbrano glede na možnost enostavnega prenosa njegovega prevoza na železnico.

      57      Republika Avstrija dodaja, da okoliščina, da je prevoz, katerega odhodni ali namembni kraj je v zadevnem območju izvzet iz
         prepovedi, ne more biti podlaga za ugotovitev obstoja diskriminacije v škodo neavstrijskih prevoznikov. Izjema v korist lokalnega
         prometa naj bi bila značilnost sistema, ki je bil uveden, ker naj bi prenos te vrste prometa na železnico, hipotetično tudi
         znotraj območja, zahteval daljšo pot do železniških terminalov, s čimer bi bil glede na cilj, ki ga zasleduje sporna uredba,
         dosežen nasproten učinek.

      58      V vsakem primeru naj bi bila prepoved vožnje, tudi če bi Sodišče odločilo, da je sporna uredba posredno diskriminatorna, utemeljena
         z razlogi varovanja zdravja ljudi in z okoljevarstvenimi razlogi. Republika Avstrija glede tega zatrjuje, da so bile mejne
         vrednosti iz Direktiv 96/62 in 1999/30 na podlagi znanstvenih meril določene na ravni, za katero se šteje, da je potrebna
         za zagotovitev trajnega varstva javnega zdravja ter ekosistemov in rastlinstva. Dokazovanje, da vsaka prekoračitev omenjenih
         vrednosti ogroža javno zdravje ali okolje v celoti, naj bi se torej izkazalo za nepotrebno.

      59      Poleg tega naj bi bila prepoved, določena v sporni uredbi, tako primerna, potrebna in sorazmerna glede na zasledovani cilj.
         Komisija naj, vsaj do vložitve replike, ne bi prerekala ustreznosti ukrepa niti, ob upoštevanju prekoračitve letnih mejnih
         vrednosti, njegove nujnosti. Republika Avstrija po drugi strani prereka ustreznost mogočih rešitev, ki jih predlagajo Komisija
         in države članice intervenientke. Prepoved za določene razrede vozil EURO naj bi bila bodisi nezadostna (za razreda 0 in 1)
         bodisi nesorazmerna (za razrede 0, 1 in 2). Ta prepoved naj bi prizadela 50 % pometa težkih tovornih vozil in naj ne bi upoštevala
         njegove možnosti prenosa na železnico. Republika Avstrija dalje poudarja, da so bile mejne vrednosti presežene kljub uporabi
         sistema ekotočk in da je bila ob pripravi omenjene uredbe nočna prepoved vožnje za težka tovorna vozila upoštevana.

      60      Poleg tega naj sektorska prepoved vožnje za težka tovorna vozila ne bi bila neodvisen ukrep, saj so se začeli izvajati drugi
         ukrepi strukturne narave, kot so širitev železniškega omrežja in izboljšanje javnega prevoza lokalnih in regionalnih potnikov.

      61      Nazadnje Republika Avstrija meni, da utemeljitev očitka kršitve Uredb št. 881/92 in št. 3118/93 s strani Komisije ni jasna
         in je prekratka. Natančneje, Komisija naj ne bi pojasnila, zakaj naj bi bili ti uredbi kršeni, zaradi česar naj ne bi bili
         izpolnjeni pogoji iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča.

       Presoja Sodišča
      62      Splošni namen tožbe Komisije je, da Sodišče ugotovi, da sporna uredba s tem, da tovornjakom nad 7,5 tone, ki prevažajo določeno
         blago, prepoveduje vožnjo na odseku avtoceste A 12 v dolini reke Inn, uvaja oviro, ki ni združljiva s prostim pretokom blaga,
         ki ga zagotavlja Pogodba ES, in krši uredbi št. 881/92 in 3118/93. Ta očitka je torej treba obravnavati enega za drugim.

      Domnevna kršitev pravil Pogodbe, ki se nanašajo na prosti pretok blaga
      –       Obstoj ovire za prosti pretok blaga
      63      V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da je prosti pretok blaga eno izmed temeljnih načel Pogodbe (sodba z dne 9. decembra
         1997 v zadevi Komisija proti Franciji, C-265/95, Recueil, str. I-6959, točka 24).

      64      Tako odstavek 1(c) člena 3 ES, ki je umeščen v prvi del Pogodbe z naslovom „Načela“, določa, da za namene iz člena 2 dejavnosti
         Skupnosti vključujejo notranji trg, za katerega je značilna odprava ovir zlasti pri prostem pretoku blaga med državami članicami.
         Enako člen 14 ES v odstavku 2 določa, da „[n]otranji trg zajema območje brez notranjih meja, na katerem je v skladu z določbami
         te pogodbe zagotovljen prosti pretok blaga [...]“, pri čemer so te določbe zlasti določbe členov 28 ES in 29 ES.

      65      Zaradi takega načela prostega pretoka obstaja splošno načelo prostega tranzita blaga znotraj Skupnosti (glej sodbo z dne 16.
         marca 1983 v zadevi SIOT, 266/81, Recueil, str. 731, točka 16).

      66      Očitno je, da sporna uredba s tem, da težkim tovornim vozilom nad 7,5 tone, ki prevažajo določene kategorije blaga, prepoveduje
         vožnjo na cestnem odseku prvega reda, ki je del ene izmed glavnih kopenskih povezav med jugom Nemčije in severom Italije,
         ovira prosti pretok blaga in zlasti njegov prosti tranzit.

      67      Okoliščina, da naj bi, tako kot meni Republika Avstrija, obstajale nadomestne poti oziroma drugi načini prevoza, ki lahko
         omogočijo prevoz zadevnega blaga, ne izključuje obstoja ovire. V skladu z ustaljeno sodno praksa, začenši s sodbo z dne 11. julija 1974
         v zadevi Dassonville (8/74, Recueil, str. 837, točka 5), je treba člena 28 ES in 29 ES, umeščena v njun kontekst, razumeti
         tako, da je njun namen odprava vsakršnih ovir, neposrednih ali posrednih, dejanskih ali potencialnih za trgovinske tokove
         v prometu znotraj Skupnosti (glej sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Schmidberger, C-112/00, Recueil, str. I-5659, točka
         56).

      68      Vendar ni mogoče zanikati, da prepoved vožnje, določena s sporno uredbo s tem, da zadevna podjetja prisil k iskanju, za nameček
         v zelo kratkem roku, mogočih ekonomsko izvedljivih rešitev za prevoz blaga, na katero se nanaša ta uredba, lahko omeji možnosti
         trgovine med severno Evropo in severom Italije.

      69      Iz tega izhaja, da je treba sporno uredbo šteti za ukrep z enakim učinkom kot ga imajo količinske omejitve, ki je načeloma
         nezdružljiv z obveznostmi po pravu Skupnosti, ki izhajajo iz členov 28 ES in 29 ES, razen če tega ukrepa ni mogoče objektivno
         utemeljiti.

      –        Morebitna utemeljitev ovire
      70      V skladu z ustaljeno sodno prakso je mogoče nacionalne ukrepe, ki lahko ovirajo promet znotraj Skupnosti, utemeljiti z nujnimi
         okoljevarstvenimi zahtevami, pod pogojem, da so obravnavani ukrepi sorazmerni glede na zasledovani cilj (glej zlasti sodbi
         z dne 14. decembra 2004 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑463/01, Recueil, str. I‑11705, točka 75, in v zadevi Radlberger
         Getränkegesellschaft in S. Spitz, C-309/02, Recueil, str. I-11763, točka 75).

      71      V konkretni zadevi ni sporno, da je bila sporna uredba sprejeta z namenom, da na zadevnem območju zagotovi kakovost zunanjega
         zraka in jo torej utemeljujejo okoljevarstveni razlogi.

      72      Glede tega je treba najprej spomniti, da je varstvo okolja eden od bistvenih ciljev Skupnosti (glej sodbe z dne 7. februarja
         1985 v zadevi ADBHU, 240/83, Recueil, str. 531, točka 13; z dne 20. septembra 1988 v zadevi Komisija proti Danski, 302/86,
         Recueil, str. 4607, točka 8; z dne 2. aprila 1998 v zadevi Outokumpu, C‑213/96, Recueil, str. I-1777, točka 32, in z dne 13.
         septembra 2005 v zadevi Komisija proti Svetu, C‑176/03, ZOdl., str. I-7879, točka 41). V tem smislu člen 2 ES razglaša, da
         je naloga Skupnosti spodbujati „visoko raven varstva in izboljšanje kakovosti okolja“, poleg tega pa člen 3(1)(l) ES za ta
         namen predvideva vzpostavitev „politike na področju okolja.“

      73      Dalje, besedilo člena 6 ES določa: „zahteve varstva okolja je treba vključevati v opredelitve in izvajanje politik in dejavnosti
         Skupnosti“, to je določba, ki poudarja horizontalnost in temeljnost tega cilja (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti
         Svetu, točka 42).

      74      Drugič, kar natančneje zadeva varstvo kakovosti zunanjega zraka, je treba poudariti, da so v Direktivi 1999/30 v prilogi II
         opredeljene mejne vrednosti za dušikov dioksid in dušikove okside zato, da se presodi to kakovost in določi, kdaj mora biti
         sprejet preventivni ali sanacijski ukrep.

      75      V tem kontekstu Direktiva 96/62 razlikuje med „nevarnostjo preseganja mejnih vrednosti“ in tem, ali so bile te dejansko presežene.

      76      Tako za prvi primer člen 7(3) te direktive določa, da države članice „pripravijo načrte ukrepanja […], da se [ta] nevarnost
         zmanjša“. Ti načrti lahko v skladu z isto določbo predvidevajo „ukrepe za […] ustavitev dejavnosti, vključno s prometom motornih
         vozil, ki prispevajo k preseganju mejnih vrednosti.“

      77      Za drugi primer, in sicer, če se ugotovi, da so ravni enega ali več onesnaževal presegle mejne vrednosti, povečane za odstotek
         dovoljenega odstopanja, člen 8(3) Direktive 96/62 določa, da države članice „sprejmejo ukrepe in tako zagotovijo, da se pripravi
         ali izvaja načrt ali program, s katerim se v določenem roku doseže mejna vrednost“. Ti načrti ali programi so javni in vsebujejo
         informacije, naštete v prilogi IV.

      78      Kolikor Republika Avstrija zastopa stališče, da je namen sporne uredbe, ki temelji na IG-L, ki v nacionalno pravo prenaša
         Direktivi 96/62 in 1999/30, ravno izvajanje določb členov 7 in 8 Direktive 96/62, je treba prej preučiti, ali ima omenjena
         uredba dejansko tak cilj.

      79      V zvezi s tem Komisija, čeprav Zvezna republika Nemčija in Italijanska republika kritizirata metodo, uporabljeno za meritev
         ravni vsebnosti dušikovega dioksida v zunanjem zraku, ne prereka, da je bila na merilnem mestu Vomp/Raststätte v letih 2002
         in 2003 letna mejna vrednost, določena za to onesnaževalo, povečana za odstotek dovoljenega odstopanja, presežena.

      80      V teh okoliščinah je morala Republika Avstrija, ob upoštevanju besedila člena 8(3) Direktive 96/62, ukrepati. Nedvomno je
         treba v skladu z oddelkom I priloge II k Direktivi 1999/30 mejne vrednosti, določene za dušikov dioksid, spoštovati šele od
         1. januarja 2010. Vendar ostaja dejstvo, da državi članici ob prekoračitvi mejnih vrednosti ni mogoče očitati, da je v skladu
         z omenjenim členom 8(3) ukrepala že pred iztekom tega roka zato, da bi postopno dosegla rezultat, ki ga določa ta direktiva,
         in da bi tako v predvidenem roku dosegla cilj, ki ga ta določa.

      81      Iz člena 8(3) Direktive 96/62 natančneje izhaja, da je zadevna država članica ob preseganju mejnih vrednosti dolžna pripraviti
         ali izvajati načrt ali program, ki mora vsebovati informacije, naštete v prilogi IV k tej direktivi, kot so podatki o kraju,
         kjer je mejna vrednost presežena, glavnih virih emisij, ki povzročajo onesnaženje, ali o obstoječih in načrtovanih ukrepih.
         Po definiciji mora tak načrt ali program vsebovati vrsto ustreznih in doslednih ukrepov za zmanjšanje ravni onesnaženosti
         v konkretnih okoliščinah zadevnega območja.

      82      Vendar je treba ugotoviti, da ukrepov iz člena 10 IG-L, načel, določenih v členu 11 tega zakona, in posebnih določb za transportni
         sektor v členu 14 IG-L ni mogoče opredeliti za „načrt“ ali „program“ v smislu člena 8(3) Direktive 96/62, ker nimajo nobene
         zveze s konkretnim preseganjem mejnih vrednosti. Glede same sporne uredbe, sprejete na podlagi zgoraj omenjenih določb IG-L,
         ta, tako kot poudarja Komisija, tudi ob predpostavki, da se jo lahko opredeli kot načrt ali program, ne vsebuje vseh informacij,
         določenih v prilogi IV k Direktivi 96/62, in zlasti ne tistih, navedenih v točkah od 7 do 10 te priloge.

      83      V teh okoliščinah, tudi ob pristanku na to, da sporna uredba temelji na členu 8(3) Direktive 96/62, te ni mogoče šteti za
         pravilno in celovito izvajanje te določbe.

      84      Prejšnja ugotovitev kljub temu ne preprečuje, da se ovira za prosti pretok blaga, ki je rezultat prepovedi vožnje, določene
         s sporno uredbo, lahko utemelji z nujnimi zahtevami v javnem interesu, ki jih sprejema sodna praksa Sodišča.

      85      Za to, da se preveri, ali je taka ovira sorazmerna glede na cilj, ki se v konkretnem primeru zasleduje, in sicer varstvo okolja,
         je treba ugotoviti, ali je za dosego dovoljenega cilja potrebna in ustrezna.

      86      Glede tega vprašanja Komisija in države članice intervenientke poudarjajo pomanjkanje pravih alternativnih načinov za prevoz
         zadevnega blaga in obstoj mnogih drugih ukrepov, kot je uvedba omejitev hitrosti ali cestninskih sistemov glede na razrede
         težkih tovornih vozil ali sistem ekotočk, ki naj bi lahko zmanjšali emisije dušikovega dioksida na sprejemljive ravni.

      87      Ne da bi se samo Sodišče moralo opredeliti glede obstoja alternativnih načinov, cestnih ali železniških, za zagotovitev prevoza
         blaga, na katero se nanaša sporna uredba pod ekonomsko sprejemljivimi pogoji, niti ne da bi preverilo, če bi bili lahko za
         dosego cilja zmanjšanja emisij onesnaževal v zadevnem območju sprejeti drugi ukrepi, kombinirani ali ne, je glede tega dovolj
         poudariti, da je bilo jasno ugotovljeno, da so bili avstrijski organi pred sprejetjem tako radikalnega ukrepa, kot je popolna
         prepoved vožnje na odseku avtoceste, ki je ključna povezava med določenimi državami članicami, dolžni pozorno preučiti možnost,
         da posežejo po ukrepih, ki manj omejujejo prosti pretok, in od njih odstopiti samo takrat, kadar so glede na zasledovani cilj
         očitno neustrezni.

      88      Natančneje, omenjeni organi so se bili, ob upoštevanju navedenega cilja, in sicer prenosa prevoza zadevnega blaga s ceste
         na železnico, pred sprejetjem odločitve o uvedbi ukrepa, kot je ta, določen s sporno uredbo, dolžni prepričati, da obstaja
         železniška zmogljivost, ki je zadostna in ustrezna za to, da omogoči tak prenos.

      89      Vendar, tako kot poudarja generalni pravobranilec v točki 113 sklepnih predlogov, v konkretnem primeru ni bilo prepričljivo
         ugotovljeno, da bi avstrijski organi ob pripravi sporne uredbe zadosti preučili, ali je cilj zmanjšanja emisij onesnaževal
         mogoče doseči z drugimi ukrepi, ki manj omejujejo prosti pretok, in ali je dejansko obstajala stvarna nadomestna rešitev,
         ki omogoča zagotovitev prevoza zadevnega blaga z drugimi načini prevoza ali drugimi cestnimi povezavami.

      90      Poleg tega je bilo dvomesečno prehodno obdobje med dnevom sprejetja sporne uredbe in dnevom, ki so ga avstrijski organi predvideli
         za izvajanje sektorske prepovedi vožnje, očitno nezadostno, da bi zadevnim subjektom dalo razumen čas, da bi se prilagodili
         novim okoliščinam (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi z dne 14. decembra 2004 Komisija proti Nemčiji, točki 79 in 80,
         in Radlberger Getränkegesellschaft in S. Spitz, točki 80 in 81).

      91      Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba skleniti, da sporne uredbe, zato ker ne spoštuje načela sorazmernosti, ni
         mogoče veljavno utemeljiti z razlogi, ki zadevajo varstvo kakovosti zraka. Zato ta uredba ni združljiva s členoma 28 ES in
         29 ES.

      Kršitev Uredb št. 881/92 in 3118/93
      92      Po mnenju Komisije sporna uredba krši tudi člena 1 in 3 Uredbe št. 881/92 ter člena 1 in 6 Uredbe št. 3118/93.

      93      V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da Komisija v podporo takemu očitku tako v svoji vlogi ali repliki kot tudi na obravnavi
         ni navedla posebne utemeljitve.

      94      Zato se ta očitek zavrne.

      95      Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Republika Avstrija, s tem da je s sprejetjem sporne uredbe tovornjakom
         nad 7,5 tone, ki prevažajo določeno blago, prepovedala vožnjo na odseku avtoceste A 12 v dolini reke Inn, ni izpolnila obveznosti
         iz členov 28 ES in 29 ES.

       Stroški
      96      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Republiki Avstriji naloži plačilo stroškov, in ker ta v bistvenem delu s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
         Ob uporabi odstavka 4 istega člena države članice, ki so intervenirale v podporo predlogov Komisije, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Republika Avstrija, s tem da je s sprejetjem uredbe deželnega glavarja Tirolske, ki omejuje promet na avtocesti A 12 v dolini
            reke Inn (sektorska prepoved vožnje) [Verordnung des Landeshauptmanns von Tirol, mit der auf der A 12 Inntalautobahn verkehrsbeschränkende
            Maßnahmen erlassen werden (sektorales Fahrverbot)], z dne 27. maja 2003 tovornjakom nad 7,5 tone, ki prevažajo določeno blago,
            prepovedala vožnjo na odseku avtoceste A 12 v dolini reke Inn, ni izpolnila obveznosti iz členov 28 ES in 29 ES.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Republiki Avstriji se naloži plačilo stroškov.
      4)      Zvezna republika Nemčija, Italijanska republika in Kraljevina Nizozemska nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 16. maja 2007. # Gruppo La Perla SpA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za izbris - Besedna znamka Skupnosti NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC - Prejšnji nacionalni figurativni in besedni znamki PERLA in LA PERLA PARFUMS - Relativni razlog za zavrnitev - Člen 52(1)(a) Uredbe (ES) št. 40/94 - Člen 8(5) Uredbe št. 40/94. # Zadeva T-137/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 16. maja 2007 – La Perla proti UUNT – Worldgem Brands (NIMEI LA PERLA MODERN
            CLASSIC)
      (Zadeva T-137/05)
      „Znamka Skupnosti – Postopek za izbris – Besedna znamka Skupnosti NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC – Prejšnji nacionalni figurativni in besedni znamki PERLA in LA PERLA PARFUMS – Relativni razlog za zavrnitev – Člen 52(1)(a) Uredbe (ES) št. 40/94 – Člen 8(5) Uredbe št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, ki uživa ugled (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5)) (Glej točko 51.)
      Predmet

         Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 25. januarja 2005 (zadeva R 537/2004-1) v zvezi s postopkom za ugotovitev
                  ničnosti med Gruppo La Perla SpA in Worldgem Brands – Gestão e Investimentos L

               da
               .
            Podatki o zadevi

               Registrirana znamka Skupnosti, ki je predmet zahteve za ugotovitev ničnosti:

               besedna znamka NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC za proizvode iz razreda 14 – prijava št. 713446

               Imetnik znamke Skupnosti:

               Worldgem Brands – Gestão e Investimentos Lda, nekdaj Cielo Brands – Gestão e Investimentos Lda

               Stranka, ki je vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti:

               tožeča stranka

               Znamke vlagatelja zahteve za ugotovitev ničnosti:

               italijanske znamke:
               – La PERLA (figurativna znamka št. 769526) za proizvode iz razreda 25
               – LA PERLA PARFUMS (besedna znamka št. 776082) za proizvode razreda 3
               – La PERLA (figurativna znamka št. 804992) za proizvode iz razredov 3, 9, 14, 16, 18, 24, 25 in 35
               – La PERLA (figurativna znamka št. GE 2002 C 000181) za proizvode iz razreda 3

               Odločba oddelka za izbris:

               ugoditev zahtevi za ugotovitev ničnosti in ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti

               Odločba odbora za pritožbe:

               ugoditev pritožbi in razveljavitev odločbe oddelka za izbris

      Izrek

                  Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 25. januarja 2005
                     (zadeva R 537/2004-1) se razveljavi.

                  Intervenientke poleg svojih stroškov nosijo tudi tretjino stroškov tožeče stranke.

                  Tožeča stranka nosi plačilo dveh tretjin svojih stroškov.

                  UUNT nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča z dne 19. septembra 1995. # Antonio Marinari proti Lloyds Bank plc in Zubaidi Trading Company. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-364/93.


Sodba Sodišča z dne 20. maja 1976. # Adriaan de Peijper, directeur de la société Centrafarm BV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Kantongerecht Rotterdam - Nizozemska. # Zadeva 104-75.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. januarja 2012.#Minister Finansów proti Kraft Foods Polska SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny.#Obdavčenje – DDV – Direktiva 2006/112/ES – Člen 90(1) – Znižanje cene po dobavi – Nacionalna zakonodaja, ki za zmanjšanje davčne osnove določa pogoj, da mora dobavitelj blaga ali izvajalec storitev imeti potrdilo o prejetju popravka računa, ki mu ga izroči prejemnik blaga ali storitev – Načelo nevtralnosti DDV – Načelo sorazmernosti.#Zadeva C-588/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 26. januarja 2012 (
            *1
         )
      „Obdavčenje — DDV — Direktiva 2006/112/ES — Člen 90(1) — Znižanje cene po dobavi — Nacionalna zakonodaja, ki za zmanjšanje davčne osnove določa pogoj, da mora dobavitelj blaga ali izvajalec storitev imeti potrdilo o prejetju popravka računa, ki mu ga izroči prejemnik blaga ali storitev — Načelo nevtralnosti DDV — Načelo sorazmernosti“
      V zadevi C-588/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny (Poljska) z odločbo z dne 16. septembra 2010, ki je prispela na Sodišče 14. decembra 2010, v postopku

         Minister Finansów

      proti

         Kraft Foods Polska SA,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh in A. Arabadžiev (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. novembra 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Minister Finansów J. Kwaśnicki, pravni svetovalec,

               —

               za Kraft Foods Polska SA P. Żurowski, davčni svetovalec, in A. Smolińska-Wiśnioch, odvetnica,

               —

               za poljsko vlado A. Kraińska, A. Kramarczyk in M. Szpunar, zastopniki,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo K. Herrmann in L. Lozano Palacios, zastopnici,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 90(1) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV) in načel nevtralnosti davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) in sorazmernosti.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Minister Finansów (poljski minister za finance) in družbo Kraft Foods Polska SA (v nadaljevanju: KFP) v zvezi z individualno razlago, naslovljeno na družbo KFP, s katero je bila ob upoštevanju nacionalne zakonodaje ugotovljena nezakonitost zmanjšanja – na podlagi popravka računa, naslovljenega na sopogodbenika – davčne osnove in zneska dolgovanega DDV, čeprav družba KFP ob predložitvi obračuna DDV ni imela potrdila tega sopogodbenika o prejetju navedenega popravka računa.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               Člen 1(2) Direktive o DDV določa, da „načelo skupnega sistema DDV zajema uporabo splošnega davka na potrošnjo blaga in storitev, ki je povsem sorazmeren s ceno blaga in storitev, ne glede na število transakcij, ki so se v proizvodnem ali distribucijskem procesu opravile pred fazo, v kateri se davek obračuna“.

               4

               Člen 73 te direktive določa, da „pri dobavah blaga in opravljanju storitev, razen tistih iz členov 74 do 77, davčna osnova zajema vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec od pridobitelja, prejemnika ali tretje osebe za te dobave, vključno s subvencijami, ki so neposredno povezane s ceno takšnih dobav“.

               5

               Člen 79 navedene direktive določa:
               „Davčna osnova ne vključuje naslednjih elementov:

                        (a)

                        znižanja cen zaradi popusta za predčasno plačilo;

                        (b)

                        popustov na ceno in rabatov, odobrenih pridobitelju ali prejemniku in obračunanih v trenutku, ko je bila izvršena dobava;

                        (c)

                        zneskov, ki jih davčni zavezanec prejme od svojega pridobitelja ali prejemnika kot povračilo za izdatke, ki jih je plačal v imenu in za račun pridobitelja ali prejemnika in ki jih je v svojih knjigah knjižil na prehodnem kontu.

                  Davčni zavezanec mora predložiti dokazilo o dejanskem znesku izdatkov iz točke (c) prvega odstavka in ne sme odbiti DDV, ki je bil lahko obračunan.“

               6

               Člen 90(1) Direktive o DDV določa, da se „pri preklicu naročila, zavrnitvi ali celotnem ali delnem neplačilu ali znižanju cene po dobavi […] davčna osnova ustrezno zmanjša pod pogoji, ki jih določijo države članice“.

               7

               Člen 273 te direktive določa:
               „Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje DDV in za preprečevanje utaj, ob upoštevanju zahteve po enakem obravnavanju domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci med državami članicami, pod pogojem, da takšne obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu meja.
               Možnost, ki je predvidena v prvem pododstavku, se ne more uporabljati za nalaganje dodatnih obveznosti v zvezi z izdajanjem računov, ki jih je več, kot je določeno v poglavju 3.“

               8

               Člen 183 Direktive o DDV določa:
               „Če za dano davčno obdobje znesek odbitkov presega znesek dolgovanega DDV, lahko države članice vrnejo davek ali pa presežek prenesejo v naslednje obdobje v skladu s pogoji, ki jih določijo.
               Države članice pa lahko zavrnejo vračilo ali prenos, če je znesek presežka neznaten.“

         Nacionalna ureditev

               9

               Člen 29, od (4a) do (4c), zakona z dne 11. marca 2004 o davku na blago in storitve (ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług, Dz. U. št. 54, poz. 535, v nadaljevanju: zakon o DDV) določa:

                        „4a.

                        Davčni zavezanec lahko v nekaterih primerih zmanjša davčno osnovo, ki je določena v računu, če pred iztekom roka za predložitev obračuna davka za zadevno obračunsko obdobje, v katerem je pridobitelj blaga ali storitve prejel popravek računa, pridobi potrdilo, da je pridobitelj blaga ali storitve, za katera je bil račun izdan, prejel popravek računa. Če davčni zavezanec potrdilo, da je pridobitelj blaga ali storitev prejel popravek računa, pridobi po izteku roka za predložitev obračuna davka za zadevno obračunsko obdobje, lahko ta popravek računa upošteva v obračunskem obdobju, v katerem je to potrdilo pridobil.

                        4b.

                        Pogoj, da mora davčni zavezanec pridobiti potrdilo, da je pridobitelj blaga ali storitve prejel račun, se ne uporablja:

                                 (1)

                                 v primeru izvoza blaga, dobav blaga znotraj Skupnosti ali dobav blaga, pri čemer je kraj obdavčitve zunaj ozemlja države;

                                 (2)

                                 v razmerju do pridobiteljev, ki se jim proda električna ali toplotna energija, plin, dobavljen prek distribucijskega sistema, telekomunikacijske in radiokomunikacijske storitve in storitve iz točk 138 in 153 priloge št. 3 k temu zakonu.

                        4c.

                        Določba iz odstavka 4a se smiselno uporablja v primeru, če se v zvezi z zneskom davka na računu ugotovi napaka in izda popravek računa za račun, v katerem je bil naveden večji znesek davka, kot je bil dolgovan.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               10

               Družba KFP se ukvarja s proizvodnjo in distribucijo živilskih izdelkov. V okviru prodaje svojih izdelkov več sopogodbenikom izdaja precejšnje število računov in popravkov računov, pri čemer se zadnji izdajo zlasti zaradi priznavanja popustov in vračila blaga ter v primeru napak.

               11

               Pogosto se dogaja, da družba KFP potrdila o prejetju popravkov računov od pridobiteljev dobi z občutno zamudo ali jih sploh ne dobi. Za pridobitev teh potrdil je pogosto potrebno pošiljanje pozivov in dodatna korespondenca, ta pridobitev pa pomeni tudi obveznost uvedbe nadzora nad temi potrdili o prejetju.

               12

               Ker je družba KFP menila, da ima na podlagi popravka računa, upoštevanega v obračunu DDV za obdobje, v katerem je ta račun izdala, pravico do zmanjšanja davčne osnove in zneska dolgovanega DDV, čeprav na dan predložitve tega obračuna še ni pridobila potrdila o prejetju navedenega popravka računa, je na Minister Finansów naslovila zahtevo za potrditev njene razlage člena 29 zakona o DDV.

               13

               Minister Finansów je v individualni razlagi z dne 10. aprila 2009 menil, da iz samega besedila člena 29(4a) navedenega zakona izhaja, da je znižanje zneska DDV, ki ga dolguje prodajalec, pogojeno s tem, da ima ta potrdilo o tem, da je kupec prejel popravek računa, pri čemer so praktične težave, ki bi jih družba KFP lahko imela pri pridobitvi tega potrdila, brez pomena.

               14

               Po neuspeli upravni pritožbi je družba KFP vložila tožbo pri Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (upravno sodišče v Varšavi), pri čemer je navedla kršitev, prvič, člena 29(4a) in (4c) zakona o DDV v povezavi s členoma 73 in 79 Direktive o DDV, ki izhaja iz kršitve načela nevtralnosti DDV, drugič, načela sorazmernosti, tretjič, načela primarnosti prava Unije in, četrtič, pravil postopka, med drugim zaradi zavrnitve uporabe sodne prakse Sodišča.

               15

               Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie je najprej ocenilo, da mora davčni zavezanec, ki želi zmanjšati davčno osnovo, na podlagi člena 29(4a) zakona o DDV pridobiti dokaz, da je popravek računa izročil pridobitelju blaga ali storitve.

               16

               To sodišče je nato menilo, da je navedeni člen 29(4a) v nasprotju s pravom Unije, ker členi od 73 do 92 Direktive o DDV ne določajo obveznosti predložitve potrdila o prejetju popravka računa, in da je uvedba te obveznosti s strani nacionalnega zakonodajalca v nasprotju z načelom nevtralnosti DDV in načelom sorazmernosti. Posledica te določbe nacionalnega prava naj bi namreč bila neupoštevanje dejanske zmanjšane davčne osnove, poleg tega pa naj bi ta določba določala formalne zahteve, ki presegajo okvir tega, kar je nujno za nadzor morebitnih zlorab.

               17

               Minister Finansów je zoper to sodbo pri predložitvenem sodišču vložil kasacijsko pritožbo. Menil je, da je nacionalni zakonodajalec z zahtevanjem potrdila o prejetju popravka računa zgolj izkoristil možnost, ki jo ima na podlagi Direktive o DDV, da izbere oblike in sredstva za izvajanje pravice do znižanja davčne osnove. Taka zahteva naj bi bila namenjena zagotovitvi pravilnosti transakcij in naj ne bi kršila načela nevtralnosti DDV in načela sorazmernosti.

               18

               V teh okoliščinah je Naczelny Sąd Administracyjny prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 90(1) Direktive [o DDV], ki določa, da se v primeru znižanja cene po dobavi davčna osnova ustrezno zmanjša pod pogoji, ki jih določijo države članice, razlagati tako, da je pogoj, kakršen je ta, določen v členu 29(4a) [zakona o DDV] – v skladu s katerim je za pridobitev pravice do zmanjšanja davčne osnove glede na osnovo, navedeno v izdanem računu, potrebno, da davčni zavezanec pred iztekom roka za predložitev obračuna davka za obračunsko obdobje, v katerem je pridobitelj blaga ali storitve prejel popravek računa, predloži potrdilo, da je pridobitelj blaga ali storitve, za katerega je bil račun izdan, popravek računa prejel – zajet v okviru teh pogojev in ni v nasprotju z načeloma nevtralnosti DDV in sorazmernosti?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               19

               Predložitveno sodišče z zastavljenim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je zahteva, da je znižanje davčne osnove glede na osnovo, navedeno v prvotnem računu, pogojeno s tem, da ima davčni zavezanec potrdilo o prejetju popravka računa, ki mu ga je izročil pridobitelj blaga ali storitev, zajeta s pojmom pogoja, določenim v členu 90(1) Direktive o DDV, in ali načelo nevtralnosti DDV in načelo sorazmernosti nasprotujeta tej zahtevi.

               20

               V zvezi z vprašanjem, ali je zahteva iz postopka v glavni stvari zajeta s pojmom pogoja, določenim v členu 90(1) Direktive o DDV, je treba spomniti, da iz členov 1, 2 in 73 Direktive o DDV izhaja, da načelo skupnega sistema DDV zajema uporabo splošnega davka na potrošnjo blaga in storitev, ki je povsem sorazmeren s ceno blaga in storitev, in da davčna osnova zajema vse, kar je plačilo, ki ga je za te dobave prejel ali ga bo prejel dobavitelj blaga ali izvajalec storitev od pridobitelja, prejemnika ali tretje osebe.

               21

               Člen 90(1) Direktive o DDV med drugim v primeru znižanja cene po dobavi določa, da „se davčna osnova ustrezno zmanjša pod pogoji, ki jih določijo države članice“.

               22

               Poleg tega lahko v skladu s členom 273 navedene direktive države članice določijo obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje DDV in za preprečevanje utaj, pod pogojem, da se upošteva enako obravnavanje domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci med državami članicami, da take obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu meja in da se ta možnost ne uporablja za nalaganje dodatnih obveznosti v zvezi z izdajanjem računov, ki jih je več, kot je določeno v poglavju 3 te direktive.

               23

               Glede na to, da člena 90(1) in 273 Direktive o DDV zunaj v njiju začrtanih meja ne določata niti pogojev niti obveznosti, ki jih lahko določijo države članice, je treba ugotoviti, da je s temi določbami državam članicam podeljena diskrecijska pravica, zlasti v zvezi s formalnostmi, ki jih morajo pred davčnimi organi navedenih držav izpolniti davčni zavezanci, da v primeru znižanja cene po dobavi ustrezno zmanjšajo davčno osnovo.

               24

               V obravnavanem primeru ni sporno, da v primeru zmanjšanja cene po dobavi poljska zakonodaja iz postopka v glavni stvari ustrezno zmanjšanje davčne osnove pogojuje s tem, da mora davčni zavezanec imeti potrdilo o prejetju popravka računa, ki mu ga izroči pridobitelj blaga ali storitev, in da je ta zahteva namenjena zagotovitvi pravilnega pobiranja DDV in preprečevanju utaj, kot med drugim trdi poljska vlada.

               25

               Taka zahteva je prav tako zajeta v pojmu pogoja, določenem v členu 90(1) Direktive o DDV, in v pojmu obveznosti, določenem v členu 273 te direktive.

               26

               V zvezi z vprašanjem, ali načelo nevtralnosti DDV in načelo sorazmernosti nasprotujeta taki zahtevi, je treba spomniti, da morajo vse države članice v skladu s členom 90(1) Direktive o DDV zmanjšati davčno osnovo in torej znesek DDV, ki ga dolguje davčni zavezanec, vsakič, ko davčni zavezanec po transakciji ni prejel dela ali celotnega plačila (glej sodbo z dne 3. julija 1997 v zadevi Goldsmiths, C-330/95, Recueil, str. I-3801, točka 16).

               27

               Ta določba je izraz temeljnega načela Direktive o DDV, na podlagi katerega davčno osnovo tvori dejansko prejeto plačilo in katerega posledica je, da davčna uprava iz naslova DDV ne more prejeti zneska, ki je višji od tistega, ki ga je prejel davčni zavezanec (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Goldsmiths, točka 15).

               28

               Iz sodne prakse prav tako izhaja, da ukrepi za preprečevanje utaj ali izogibanje davkom načeloma lahko določajo odstopanja glede davčne osnove DDV le v mejah, nujno potrebnih za dosego tega posebnega cilja. Na cilje in načela Direktive o DDV morajo namreč vplivati čim manj in se torej ne smejo uporabiti na način, ki bi ogrozil nevtralnost DDV, ki je temeljno načelo skupnega sistema DDV, vzpostavljenega z zakonodajo Unije na tem področju (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Goldsmiths, točka 21, ter sodbi z dne 18. junija 2009 v zadevi Stadeco, C-566/07, ZOdl., str. I-5295, točka 39 in navedena sodna praksa, in z dne 27. januarja 2011 v zadevi Vandoorne, C-489/09, ZOdl., str. I-225, točka 27).

               29

               Torej, če vračilo DDV postane nemogoče ali čezmerno oteženo glede na pogoje, na podlagi katerih je mogoče zahtevati vračilo davka, je mogoče na podlagi navedenih načel terjati, da države članice določijo instrumente in postopkovna pravila, ki so potrebna, da se davčnemu zavezancu omogoči vrnitev davka, ki je bil neupravičeno zaračunan (zgoraj navedena sodba Stadeco, točka 40 in navedena sodna praksa).

               30

               Poleg tega je Sodišče glede možnosti, določene v členu 183 Direktive o DDV, da se presežek DDV povrne ali pa prenese v naslednje davčno obdobje, pojasnilo, da pravila, ki jih v zvezi s tem določijo države članice, ne morejo posegati v načelo davčne nevtralnosti tako, da davčnemu zavezancu v celoti ali delno nalagajo breme tega davka (sodba z dne 28. julija 2011 v zadevi Komisija proti Madžarski, C-274/10, ZOdl., str. I-7289, točka 45).

               31

               Sodišče je poudarilo, da morajo taka pravila davčnemu zavezancu omogočiti predvsem, da pod ustreznimi pogoji dobi povrnjene vse terjatve, ki izvirajo iz presežka DDV, kar pomeni, da se povračilo izvede v razumnem roku (zgoraj navedena sodba Komisija proti Madžarski, točka 45).

               32

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da to, da ima dobavitelj blaga ali izvajalec storitev potrdilo o prejetju popravka računa, ki mu ga je izročil prejemnik blaga ali storitev, dokazuje, da zadnji ve za to, da mora svojo morebitno pravico do odbitka DDV izračunati na podlagi navedenega popravka računa.

               33

               Navedena zahteva namreč lahko načeloma prispeva k pravilnemu pobiranju DDV in preprečevanju utaj ter k odpravi nevarnosti izgube davčnih prihodkov. Iz tega je mogoče sklepati, da Republika Poljska lahko upravičeno trdi, da ta zahteva sledi legitimnim ciljem iz členov 90(1) in 273 Direktive o DDV.

               34

               Republika Poljska je pred Sodiščem navedla, da se zahteva iz postopka v glavni stvari, prvič, uporablja zgolj za notranje dobave in, drugič, da v zvezi z njo ni določen noben formalni pogoj ter da se torej lahko izpolni z vsemi ustreznimi sredstvi. Za to zahtevo se lahko šteje, da načeloma ni pretirano neprijetna za davčne zavezance, dobavitelje blaga ali izvajalce storitev.

               35

               Vendar je družba KFP na obravnavi trdila, da uprava v praksi sprejme le eno posebno obliko potrdila o prejetju, in sicer kopijo popravka računa, na kateri je žig prejemnika blaga in storitev.

               36

               Predložitveno sodišče mora preveriti, katere so oblike potrdil o prejetju, ki jih davčna uprava sprejme kot dokaz o spoštovanju zahteve iz postopka v glavni stvari.

               37

               Poleg tega, glede na to, da dejstvo, da ima dobavitelj blaga in izvajalec storitev potrdilo o prejetju, temu omogoča, da dolgovani DDV izračuna na podlagi zneskov, navedenih na popravku računa, ali da dobi povrnjen ves presežek DDV, ki ga je plačal davčni upravi, ta zahteva načeloma ne ogroža davčne nevtralnosti DDV.

               38

               Toda ker je posedovanje potrdila o prejetju v nacionalnem pravu nujen pogoj za izračun dolgovanega DDV na podlagi zneskov, navedenih na popravku računa, ali za vračilo presežka plačanega DDV, je treba ugotoviti, da se v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 29 do 31 te sodbe, na nevtralnost DDV vpliva, kadar je za dobavitelja blaga ali izvajalca storitev nemogoče ali pretirano težko pridobiti tako potrdilo v razumnem roku.

               39

               Družba KFP je v zvezi s tem pojasnila – ne da bi ji glede tega kdo ugovarjal – da poljsko pravo za prejemnika blaga in storitev ne določa nobene pravno zavezujoče obveznosti potrditve prejetja popravka računa, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               40

               Čeprav je vračilo – v razumnem roku – presežka DDV, plačanega davčni upravi na podlagi prvotnega računa, za dobavitelja blaga ali izvajalca storitev zaradi pogoja iz postopka v glavni stvari nemogoče ali pretirano težko, načelo nevtralnosti DDV in načelo sorazmernosti zahtevata, da zadevna država članica davčnemu zavezancu omogoči, da pred nacionalnimi davčnimi organi z drugimi sredstvi dokaže, prvič, da je dokazal skrbnost, ki se v okoliščinah obravnavanega primera zahteva za zagotovitev, da ima prejemnik blaga ali storitev popravek računa in da se je z njim seznanil, in drugič, da je bila zadevna dobava dejansko izvedena v skladu s pogoji, določenimi v navedenem popravku računa.

               41

               Za to je mogoče uporabiti kopije popravka računa in poziva, naslovljenega na prejemnika blaga ali storitev, naj pošlje potrdilo o prejetju, ter – kot je na obravnavi trdila družba KFP, ne da bi ji glede tega kdo ugovarjal – dokazila o plačilih ali predložiti računovodske izkaze, na podlagi katerih je mogoče določiti znesek, ki ga je prejemnik blaga ali storitev na podlagi zadevne dobave dejansko plačal davčnemu zavezancu.

               42

               Glede na vse zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti:

                        —

                        zahteva, da se znižanje davčne osnove glede na osnovo, navedeno v prvotnem računu, pogojuje s tem, da ima davčni zavezanec potrdilo o prejetju popravka računa, ki mu ga je izročil pridobitelj blaga ali storitev, je zajeta s pojmom pogoja, določenim v členu 90(1) Direktive o DDV;

                        —

                        načelo nevtralnosti DDV in načelo sorazmernosti načeloma ne nasprotujeta tej zahtevi. Toda kadar se izkaže, da je za davčnega zavezanca, dobavitelja blaga ali izvajalca storitev pridobitev takega potrdila v razumnem roku nemogoča ali pretirano težka, temu ni mogoče odreči možnosti, da pred nacionalnimi davčnimi organi z drugimi sredstvi dokaže, prvič, da je dokazal skrbnost, ki se v okoliščinah obravnavanega primera zahteva za zagotovitev, da ima prejemnik blaga ali storitev popravek računa in da se je z njim seznanil, in drugič, da je bila zadevna dobava dejansko izvedena v skladu s pogoji, določenimi v navedenem popravku računa.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Zahteva, da se znižanje davčne osnove glede na osnovo, navedeno v prvotnem računu, pogojuje s tem, da ima davčni zavezanec potrdilo o prejetju popravka računa, ki mu ga je izročil pridobitelj blaga ali storitev, je zajeta s pojmom pogoja, določenim v členu 90(1) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost.

                     Načelo nevtralnosti DDV in načelo sorazmernosti načeloma ne nasprotujeta tej zahtevi. Toda kadar se izkaže, da je za davčnega zavezanca, dobavitelja blaga ali izvajalca storitev pridobitev takega potrdila v razumnem roku nemogoča ali pretirano težka, temu ni mogoče odreči možnosti, da pred nacionalnimi davčnimi organi z drugimi sredstvi dokaže, prvič, da je dokazal skrbnost, ki se v okoliščinah obravnavanega primera zahteva za zagotovitev, da ima prejemnik blaga ali storitev popravek računa in da se je z njim seznanil, in drugič, da je bila zadevna dobava dejansko izvedena v skladu s pogoji, določenimi v navedenem popravku računa.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: poljščina.