title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 30. marca 2006.#Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl proti Giuseppe Calafiori.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte d'appello di Milano - Italija.#Svoboda ustanavljanja - Svoboda opravljanja storitev - Konkurenčna pravila, ki se uporabljajo za podjetja - Državne pomoči - Centri za davčno pomoč - Opravljanje določenih storitev davčnega svetovanja in pomoči - Izključna pravica - Nadomestilo za te dejavnosti.#Zadeva C-451/03.

text:
      Zadeva C-451/03
      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      proti
      Giuseppeju Calafioriju
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte d'appello di Milano)
      „Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Konkurenčna pravila, ki se uporabljajo za podjetja – Državne pomoči – Centri za davčno pomoč – Opravljanje določenih storitev davčnega svetovanja in pomoči – Izključna pravica – Nadomestilo za te dejavnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Konkurenca – Javna podjetja in podjetja, ki jim države članice podelijo posebne ali izključne pravice – Nastanek prevladujočega
            položaja
      (člena 82 ES in 86(1) ES)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča
      3.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev
      (člena 43 ES in 49 ES)
      4.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem
      (člen 87(1) ES)
      1.        Zgolj dejstvo, da se ustvari prevladujoči položaj s podelitvijo posebnih ali izključnih pravic v smislu člena 86(1) ES, samo
         po sebi ni nezdružljivo s členom 82 ES. Država članica krši prepoved, ki jo določata ti določbi, le če začne zadevno podjetje
         zaradi samega izvrševanja posebnih ali izključnih pravic, ki so mu bile podeljene, zlorabljati svoj prevladujoči položaj ali
         če bi se zaradi teh pravic lahko ustvaril položaj, v katerem bi to podjetje izvajalo tako zlorabo.

      (Glej točko 23.)
      2.        Če so v okviru vprašanja za predhodno odločanje vsi elementi dejavnosti, ki je predmet postopka v glavni stvari, omejeni na
         eno državo članico, odgovor vseeno lahko koristi predložitvenemu sodišču, zlasti če bi nacionalno pravo zahtevalo, da bi državljan
         te države članice užival enake pravice kot državljan druge države članice na podlagi prava Skupnosti v enakem položaju. Takšno
         vprašanje je torej dopustno, saj je treba preučiti tudi, ali določbe Pogodbe, za katerih razlago je zaprošeno, nasprotujejo
         uporabi nacionalne zakonodaje, ki je predmet postopka v glavni stvari, če bi se uporabljala za osebe, ki imajo prebivališče
         v drugih državah članicah.

      (Glej točke od 28 do 30.)
      3.        Člena 43 ES in 49 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki centrom za davčno pomoč (CDP), ki
         morajo biti ustanovljeni v obliki delniških družb, ki opravljajo dejavnost z dovoljenjem ministrstva za finance in jih lahko
         ustanovijo le pravni subjekti, določeni z zakonodajno uredbo, podeljuje izključne pravice glede opravljanja določenih dejavnosti
         davčnega svetovanja in pomoči. Taka zakonodaja namreč po eni strani popolnoma onemogoča dostop na trg zadevnih storitev gospodarskim
         subjektom s sedežem v drugih državah članicah in po drugi strani – s tem da omejuje možnost ustanavljanja CDP na pravne subjekte,
         ki izpolnjujejo stroga merila, torej na tiste od teh subjektov, ki imajo sedež v zadevni državi članici – gospodarskim subjektom
         iz drugih držav članic namreč lahko oteži ali popolnoma onemogoči izvrševanje njihove pravice, da v zadevni državi članici
         ustanovijo družbo zaradi ponujanja zadevnih storitev.

      (Glej točke 7, 33, 34, 50 in točko 1 izreka.)
      4.        Ukrep, s katerim država članica določa plačilo nadomestila iz državnih sredstev v korist podjetij, katerih naloga je pomoč
         davčnim zavezancem pri pripravi in pošiljanju davčnih napovedi davčni upravi, pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) ES,
         takrat ko, prvič, višina nadomestila presega to, kar je potrebno za kritje vseh stroškov ali dela stroškov, nastalih z izvajanjem
         obveznosti javnih služb, ob upoštevanju ustreznih prihodkov in tudi razumnega dobička iz naslova izpolnjevanja teh obveznosti,
         in, drugič, nadomestilo ni določeno na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno podjetje, dobro upravljano in ustrezno
         opremljeno s potrebnimi sredstvi, da lahko zadosti zahtevam javnih služb, imelo za izvajanje teh obveznosti, ob upoštevanju
         ustreznih prihodkov in tudi razumnega dobička iz naslova izpolnjevanja teh obveznosti.

      (Glej točko 72 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 30. marca 2006(*)

      „Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Konkurenčna pravila, ki se uporabljajo za podjetja – Državne pomoči – Centri za davčno pomoč – Opravljanje določenih storitev davčnega svetovanja in pomoči – Izključna pravica – Nadomestilo za te dejavnosti“
      V zadevi C-451/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Corte d’appello di Milano
         (Italija) z odločbo z dne 15. oktobra 2003, ki je prispela na Sodišče 27. oktobra 2003, v postopku

      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      proti
      Giuseppeju Calafioriju,

      ob udeležbi:
      Pubblico Ministero,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Malenovský, S. von Bahr (poročevalec), A. Borg Barthet in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. maja 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl F. Capelli in M. Valcada, odvetnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z D. Del Gaizom, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti E. Traversa in V. Di Bucci, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. junija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4 ES, 10 ES, 82 ES, 86 ES in 98 ES v zvezi s konkurenco,
         členov 43 ES, 48 ES in 49 ES v zvezi s svobodo ustanavljanja in svobodo opravljanja storitev in člena 87 ES v zvezi z državnimi
         pomočmi.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl (v nadaljevanju: ADC Servizi)
         in g. Calafiorijem, notarjem, ker je ta zavrnil vpis odločitve, ki jo je sprejela skupščina te družbe o spremembi njenega
         statuta, v register podjetij mesta Milano.

       Nacionalni pravni okvir
      3        Nacionalni pravni okvir, kakršen izhaja iz predložitvene odločbe, je mogoče povzeti na spodaj opisani način.

      4        Decreto legislativo št. 241 z dne 9. julija 1997, kot je bil dopolnjen z decreto legislativo št. 490 z dne 28. decembra 1998
         (v nadaljevanju: decreto legislativo št. 241/97), daje samo centrom za davčno pomoč (v nadaljevanju: CDP) pravico opravljanja
         določenih dejavnosti davčnega svetovanja in pomoči, med katerimi so dejavnosti v zvezi z letno napovedjo dohodnine zaposlenih
         in oseb, ki so z njimi izenačene.

      5        Člen 34(4) Decreto legislativo št. 241/97 podeljuje izključno pristojnost CDP za pripravo davčne napovedi za dohodnino po
         poenostavljenem obrazcu (obrazec 730), kar vključuje predložitev kopije izpolnjene napovedi in obračun izravnave davka davčnemu
         zavezancu ter obveščanje delodajalcev, zadolženih za odtegovanje, o rezultatih napovedi z namenom obračuna akontacije ter
         pošiljanje napovedi davčni upravi.

      6        Člen 35(2)(b) decreto legislativo št. 241/97 podeljuje dalje CDP pristojnost, da preverjajo, ali so podatki iz napovedi v
         skladu z njenimi prilogami.

      7        CDP morajo biti ustanovljeni v obliki delniških družb, ki opravljajo dejavnost z dovoljenjem ministrstva za finance. Ustanovijo
         jih lahko le pravni subjekti iz členov 32 in 33 decreto legislativo št. 241/97. To so zlasti delodajalska združenja, sindikalne
         organizacije ali njihove predstavniške teritorialne organizacije, ki imajo vsaj 50.000 članov, ali določeni delodajalci, zadolženi
         za odtegovanje davkov, ki zaposlujejo vsaj 50.000 delavcev, ali pa delavske organizacije, ki so ustanovile krovne organe za
         zaščito interesov delavcev („istituti di patronato“), ki imajo vsaj 50.000 članov. Glede določenih pravnih subjektov, navedenih
         v decreto legislativo št. 241/97, kaže, da je možnost ustanovitve CDP omejena na tiste, ki imajo sedež v Italiji.

      8        Poleg tega je v členu 33(2) decreto legislativo št. 241/97 določeno, da CDP med osebami, vpisanimi v združenje revizorjev
         ali v združenje računovodij, imenujejo eno ali več oseb, ki so odgovorne za davčno pomoč.

      9        Obravnavana zakonodaja določa za dejavnosti, ki jih opravlja CDP, plačilo nadomestila iz državnih sredstev, ki je bilo najprej
         določeno v višini 25.000 LIT za vsako izpolnjeno in poslano napoved in ki se je pozneje povišalo na 14 evrov.

       Spor o glavni stvari
      10      Dejavnost družbe ADC Servizi, s sedežem v Milanu, je bila pomoč in svetovanje v računovodskih in upravnih zadevah.

      11      Na izredni skupščini te družbe 25. februarja 2003 je bila sprejeta odločitev o potrditvi sprejetja novega statuta z namenom
         upoštevanja dejstva, da je družba opravljala tudi dejavnosti davčne pomoči v korist podjetij, zaposlenih in oseb, ki so z
         njimi izenačene, ter upokojencev.

      12      Notar, ki je sestavil zapisnik, g. Calafiori, je zavrnil vpis te odločitve v register podjetij Milana, ker je po njegovem
         mnenju sprememba statuta, ki dovoljuje družbi opravljanje omenjenih dejavnosti davčne pomoči, neskladna s členom 34 decreto
         legislativo št. 241/97.

      13      Družba ADC Servizi je predlagala Tribunale di Milano, naj odredi vpis te odločitve v register podjetij Milana. S sklepom z
         dne 15. maja 2003 je to sodišče pravno sredstvo zavrnilo.

      14      Družba ADC Servizi je vložila pritožbo na ta sklep pri Corte d’appello di Milano, pri čemer je zatrjevala, da je decreto legislativo
         št. 241/97 s tem, da je CDP podelil izključno pravico do opravljanja določenih dejavnosti davčnega svetovanja in pomoči, v
         nasprotju s Pogodbo ES.

      15      Corte d’appello di Milano meni, da spor, ki ga obravnava, sproža vprašanja o razlagi prava Skupnosti.

      16      Najprej navaja, da so zaposleni, upokojenci in osebe, ki so z njimi izenačene, napoteni, naj se obrnejo na CDP tudi glede
         vprašanj, za katera jim zadevni predpisi ne podeljujejo izključne pristojnosti, kar ima za posledico izkrivljanje konkurence
         na trgu. Tako vzpostavljen sistem bi torej nasprotoval členom 10 ES, 81 ES, 82 ES in 86 ES.

      17      Corte d’appello di Milano dalje poudarja, da dejstvo, da imajo določeni pravni subjekti, ki ustrezajo natančnim merilom, izključno
         pravico priprave in predstavitve napovedi dohodnine, pomeni ne le za nacionalni gospodarski subjekt, temveč tudi za subjekt
         s sedežem v drugi državi članici, oviro pri izvrševanju njegove dejavnosti, ki lahko predstavlja omejitev, ki je prepovedana
         s členi 43 ES, 48 ES in 49 ES.

      18      Končno, po mnenju tega nacionalnega sodišča se zdi, da je nadomestilo, omenjeno v točki 9 te sodbe, ki je določeno izključno
         v korist CDP in se izplača iz državnih sredstev, prepovedano po členih 87 ES in 88 ES.

       Vprašanja za predhodno odločanje
      19      V teh okoliščinah je Corte d’appello di Milano prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.   Ali je treba člene 4 ES, 10 ES, 82 ES, 86 ES in 98 ES razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je ta, ki
         izhaja iz [decreto legislativo št. 241/97], zlasti ob upoštevanju prečiščene zakonodaje o dohodnini ((DPR (dekret predsednika
         republike) št. 917 z dne 22. decembra 1986) in zakona št. 413 z dne 30. decembra 1991, ki podeljuje izključno pravico opravljanja
         določenih dejavnosti davčnega svetovanja eni sami kategoriji pravnih subjektov, [...] CDP [...], drugim gospodarskim subjektom
         tega sektorja, čeprav so usposobljeni za opravljanje dejavnosti davčnega in računovodskega svetovanja (revizorji, odvetniki
         in drugi svetovalci za delo in zaposlovanje), pa odvzema pravico izvajati, pod enakimi pogoji in na enak način, dejavnosti,
         ki so pridržane CDP?

      2.     Ali je treba člene 43 ES, 48 ES in 49 ES razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je ta, ki izhaja iz [decreto
         legislativo št. 241/97], zlasti ob upoštevanju prečiščene zakonodaje o dohodnini (DPR št. 917 […]) in zakona št. 413 z dne
         30. decembra 1991, ki podeljuje izključno pravico opravljanja določenih dejavnosti davčnega svetovanja eni sami kategoriji
         pravnih subjektov, [...] CDP [...], drugim gospodarskim subjektom tega sektorja, čeprav so usposobljeni za opravljanje dejavnosti
         davčnega in računovodskega svetovanja (revizorji, odvetniki in drugi svetovalci za delo in zaposlovanje), pa odvzema pravico
         izvajati, pod enakimi pogoji in na enak način, dejavnosti, ki so pridržane CDP?

      3.     Ali je treba člen 87 ES razlagati tako, da ukrep, kot je ta, ki izhaja iz [decreto legislativo št. 241/97], zlasti njegovega
         člena 38, ki določa plačilo nadomestila v korist CDP iz državnih sredstev za opravljanje dejavnosti iz členov 34(4) in 37(2)
         tega decreto legislativo, pomeni državno pomoč?“

       Prvo vprašanje
      20      Uvodoma je treba navesti, da člena 4 ES in 98 ES določata temeljna načela gospodarske politike sistema Skupnosti in omenjata
         kontekst, v katerega sodijo pravila konkurence v členih 82 ES in 86 ES. V teh okoliščinah se odgovor glede sklicevanja nacionalnega
         sodišča na člena 4 ES in 98 ES ne bo razlikoval od odgovora glede razlage členov 82 in 86 ES .

      21      Ugotoviti je torej treba, da s prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člena 82 ES in 86 ES nasprotujeta
         nacionalni ureditvi, kot je ta, ki je sporna v postopku v glavni stvari, ki podeljuje CDP izključno pravico opravljanja določenih
         dejavnosti davčnega svetovanja in pomoči.

      22      Glede tega je treba spomniti, da je v skladu s členom 82 ES prepovedana vsaka zloraba prevladujočega položaja enega ali več
         podjetij na skupnem trgu ali njegovem znatnem delu.

      23      Poudariti je treba tudi to, da samo dejstvo, da se ustvari prevladujoč položaj s podelitvijo posebnih ali izključnih pravic
         v smislu člena 86(1) ES, samo po sebi ni nezdružljivo s členom 82 ES. Država članica krši prepoved, ki jo določata ti določbi,
         le če začne zadevno podjetje zaradi samega izvrševanja posebnih ali izključnih pravic, ki so mu bile podeljene, zlorabljati
         svoj prevladujoči položaj ali če bi se zaradi teh pravic lahko ustvarila situacija, v kateri bi to podjetje izvajalo tako
         zlorabo (sodba z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, str. I-8089, točka 39).

      24      Posledično se postavlja ne le vprašanje, ali je bil učinek nacionalne zakonodaje tak, da so bile CDP podeljene posebne ali
         izključne pravice v smislu člena 86(1) ES, ampak tudi vprašanje, ali je taka zakonodaja lahko privedla do zlorabe prevladujočega
         položaja.

      25      Treba pa je poudariti, da neodvisno od vprašanja, ali je nacionalna zakonodaja podelila CDP take posebne ali izključne pravice,
         niti predložitvena odločba niti pisna stališča Sodišču ne posredujejo dejanskega in pravnega stanja, ki bi mu omogočili ugotoviti,
         ali so izpolnjeni pogoji za obstoj prevladujočega položaja ali zlorabe v smislu člena 82 ES.

      26      V takih okoliščinah Sodišče ne more koristno odgovoriti na prvo vprašanje.

       Drugo vprašanje
      27      Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člena 43 ES in 49 ES nasprotujeta nacionalni zakonodaji,
         kot je ta, ki je sporna v postopku v glavni stvari, ki CDP podeljuje izključne pravice glede opravljanja določenih dejavnosti
         davčnega svetovanja in pomoči.

      28      Uvodoma je treba navesti, da italijanska vlada poudarja, da to vprašanje ni dopustno, saj so vsi elementi dejavnosti, ki je
         predmet postopka v glavni stvari, omejeni na eno državo članico.

      29      Poleg tega je treba opozoriti, da bi odgovor vseeno lahko koristil predložitvenemu sodišču, če bi pravo v postopku, kot je
         ta v obravnavani zadevi, zahtevalo, da bi italijanski državljan užival enake pravice kot državljan druge države članice na
         podlagi prava Skupnosti v enakem položaju (glej sklep z dne 17. februarja 2005 v zadevi Mauri, C-250/03, ZOdl., str. I-1267,
         točka 21).

      30      Preučiti je torej treba, ali določbe Pogodbe, za katerih razlago je zaprošeno, nasprotujejo uporabi nacionalne zakonodaje,
         kot je ta, ki je sporna v postopku v glavni stvari, če bi se uporabljala za osebe, ki so rezidenti drugih držav članic.

      31      Uvodoma je treba spomniti, da člena 43 ES in 49 ES nalagata prepoved omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja
         storitev in da morajo kot take omejitve šteti vsi ukrepi, ki prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost izvrševanja
         teh pravic (glej zlasti sodbo z dne 15. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C-439/99, Recueil, str. I-305, točka
         22).

      32      Glede tega iz predložitvene odločbe izhaja, da decreto legislativo št. 241/97 CDP podeljuje izključno pristojnost, da ponujajo
         davčnim zavezancem določene storitve davčnega svetovanja in pomoči in zlasti storitve davčne pomoči za zaposlene in osebe,
         ki so z njimi izenačene, ki se nanašajo na ustanovitev poenostavljenega obrazca davčne napovedi.

      33      Glede svobode opravljanja storitev taka nacionalna zakonodaja, ki pravico opravljanja te dejavnosti podeljuje izključno CDP,
         popolnoma onemogoča dostop na trg zadevnih storitev gospodarskim subjektom s sedežem v drugih državah članicah.

      34      Glede svobode ustanavljanja lahko taka zakonodaja, s tem da omejuje možnost ustanavljanja CDP na določene pravne subjekte,
         ki izpolnjujejo stroga merila, in kot izhaja iz predloženih informacij, na določene od teh subjektov, ki imajo sedež v Italiji,
         gospodarskim subjektom iz drugih držav članic oteži ali popolnoma onemogoči izvrševanje njihove pravice, da ustanovijo družbo
         v Italiji zaradi ponujanja zadevnih storitev.

      35      V takih okoliščinah podelitev izključne pristojnosti CDP za ponujanje določenih storitev davčnega svetovanja in pomoči pomeni
         omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, ki jo načeloma prepovedujeta člena 43 ES in 49 ES.

      36      Določbe nacionalne zakonodaje, ki omejujejo možnost ustanavljanja CDP na določene pravne subjekte, ki že imajo sedež v Italiji,
         so diskriminatorne. Take določbe lahko upravičijo samo razlogi javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja iz členov 46
         ES in 55 ES, ki v tem primeru niso bili navedeni (sodba z dne 29. maja 2001 v zadevi Komisija proti Italiji, C-263/99, Recueil,
         str. I-4195, točka 15).

      37      Nasprotno je določbe sporne nacionalne zakonodaje, ki veljajo za vsako osebo ali podjetje, ki opravlja dejavnost na ozemlju
         države članice gostiteljice, mogoče upravičiti, če ustrezajo višjim razlogom v javnem interesu pod pogojem, da so primerne
         za uresničitev zastavljenega cilja in ne prekoračijo okvirov, ki so potrebni za njihovo doseganje (glej sodbo z dne 17. oktobra
         2002 v zadevi Payroll in drugi, C-79/01, Recueil, str. I-8923, točka 28 in navedena sodna praksa).

      38      Glede tega je treba poudariti, da lahko javni interes, ki je vezan na varstvo zadevnih prejemnikov storitev pred škodo, ki
         bi jo lahko utrpeli zaradi storitev, ki bi jih opravljale osebe, ki ne bi imele potrebnih poklicnih ali moralnih kvalifikacij,
         upraviči omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev (glej v tem smislu sodbo z dne 25. julija 1991 v zadevi
         Säger, C-76/90, Recueil, str. I‑4221, točke od 15 do 17).

      39      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 49 sklepnih predlogov, so določene storitve, za katere opravljanje imajo izključno
         pristojnost CDP, kot na primer predložitev kopije davčne napovedi in obračun izravnave davka davčnemu zavezancu ter obveščanje
         delodajalcev, zadolženih za odtegovanje, o rezultatih davčne napovedi, večinoma preproste in zanje niso potrebne posebne poklicne
         kvalifikacije.

      40      Jasno je, da narava teh storitev ne more upravičiti omejitve njihovega opravljanja le na imetnike posebne poklicne kvalifikacije.

      41      Čeprav se določene naloge, za katere opravljanje imajo izključno pristojnost CDP, kažejo kot bolj kompleksne, na primer nadzor
         skladnosti podatkov, navedenih v davčni napovedi z njenimi prilogami, pa ni videti, da organi, ki imajo dovoljenje za ustanavljanje
         CDP, jamčijo, da imajo posebne poklicne sposobnosti za opravljanje teh nalog.

      42      Kot izhaja iz predložitvene odločbe, CDP v skladu s členom 33(2) decreto legislativo št. 241/97 izmed oseb, ki so vpisane
         v združenje revizorjev ali v združenje računovodij, imenujejo odgovorne osebe za opravljanje teh nalog, in sicer strokovnjake,
         ki v svojem imenu ne morejo ponujati storitev, za katerih opravljanje imajo izključno pristojnost CDP.

      43      Ob upoštevanju teh okoliščin ni videti, da lahko določbe iz decreto legislativo št. 241/97 s tem, da CDP podeljujejo izključno
         pristojnost ponujanja določenih storitev davčnega svetovanja in pomoči, jamčijo za javni interes, omenjen v točki 38 te sodbe.

      44      Na obravnavi je italijanska vlada poudarila, da je zadevna nacionalna zakonodaja v vsakem primeru upravičena na podlagi členov
         45, prvi odstavek, ES in 55 ES, po katerih svoboda opravljanja storitev in svoboda ustanavljanja ne veljata za tiste dejavnosti,
         ki so povezane z izvajanjem javne oblasti.

      45      Glede tega je treba spomniti, da je kot izjemo od splošnega pravila svobode ustanavljanja člena 45 ES in 55 ES treba razlagati
         tako, da se njun obseg omeji na to, kar je nujno potrebno za ohranitev interesov, ki jih ta določba državam članicam omogoča
         varovati (sodbi z dne 15. marca 1988 v zadevi Komisija proti Grčiji, 147/86, Recueil, str. 1637, točka 7, in z dne 29. oktobra
         1998 v zadevi Komisija proti Španiji, C-114/97, Recueil, str. I-6717, točka 34).

      46      Tako mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso izjema, ki jo določata ta člena, omejena na dejavnosti, ki same po sebi pomenijo
         neposredno in posebno povezavo z izvajanjem javne oblasti (sodbi z dne 21. junija 1974 v zadevi Reyners, 2/74, Recueil, str.
         631, točka 45; z dne 13. julija 1993 v zadevi Thijssen, C-42/92, Recueil, str. I-4047, točka 8; zgoraj navedena sodba Komisija
         proti Španiji, točka 35, in sodba z dne 31. maja 2001 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑283/99, Recueil, str. I-4363, točka
         20).

      47      Ugotoviti je treba, da nadzor skladnosti podatkov iz davčne napovedi z njenimi prilogami, čeprav jim davčna uprava ugovarja
         le redko, ne pomeni neposredne in posebne povezave z izvajanjem javne oblasti, temveč ukrep, ki je namenjen pripravi ali olajševanju
         opravljanja nalog, za katere je pristojna davčna uprava.

      48      Enako velja glede drugih nalog, določenih v členih 34 in 35 decreto legislativo št. 241/97, ki jih omenja nacionalno sodišče
         v predložitveni odločbi, in sicer predložitev kopije izpolnjene napovedi in obračun izravnave davka davčnemu zavezancu ter
         obveščanje delodajalcev, zadolženih za odtegovanje, o rezultatih napovedi ter pošiljanje napovedi dohodnine davčni upravi.

      49      Zato je treba šteti, da dejavnosti, kot so te iz predložitvene odločbe, za katerih opravljanje imajo izključno pristojnost
         CDP, ne sodijo med izjeme iz členov 45 ES in 55 ES.

      50      Ob upoštevanju navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti tako, da je treba člena 43 ES in 49 ES razlagati tako, da
         nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki je sporna v postopku v glavni stvari, ki CDP podeljuje izključne pravice glede opravljanja
         določenih dejavnosti davčnega svetovanja in pomoči.

       Tretje vprašanje
      51      Uvodoma je treba povedati, da se tretje vprašanje predložitvenega sodišča hkrati nanaša na določbe člena 38 decreto legislativo
         št. 241/97 o plačilu nadomestila v korist CDP, na določbe člena 34(4) istega decreto legislativo glede dejavnosti davčne pomoči,
         ki jo ponujajo CDP, in na določbe člena 37(2) tega decreto legislativo o dejavnostih davčne pomoči, ki jo ponujajo drugi subjekti.

      52      Obrazložitev odločbe tega sodišča pa se nanaša le na plačilo nadomestila v korist CDP.

      53      V teh okoliščinah je treba preizkus tretjega vprašanja omejiti na nadomestilo, izplačano CDP v skladu s členoma 34(4) in 38(1)
         decreto legislativo št. 241/97.

      54      Zato je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali nadomestilo, kot je to, ki ga
         prejemajo CDP za pripravo in pošiljanje davčne napovedi v skladu s členoma 34(4) in 38(1) decreto legislativo št. 241/97,
         pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.

      55      Uvodoma je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso opredelitev pomoči zahteva, da so izpolnjeni vsi pogoji iz
         te določbe (glej sodbe z dne 21. marca 1990 v zadevi Belgija proti Komisiji, „Tubemeuse“, C-142/87, Recueil, str. I-959, točka
         25; z dne 14. septembra 1994 v združenih zadevah Španija proti Komisiji, od C-278/92 do C‑280/92, Recueil, str. I-4103, točka
         20; z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija proti Komisiji, C-482/99, Recueil, str. I-4397, točka 68, in z dne 24. julija 2003
         v zadevi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, Recueil, str. I-7747, točka 74).

      56      Iti mora, prvič, za intervencijo države ali za ukrep iz državnih sredstev. Drugič mora biti ta intervencija taka, da lahko
         prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič mora njenemu upravičencu omogočati prednost. Četrtič mora izkrivljati konkurenco
         ali groziti, da jo bo izkrivljala.

      57      Prvi pogoj je izpolnjen, če se nadomestilo iz člena 38(1) decreto legislativo št. 241/97 plača iz državnih sredstev.

      58      Glede drugega pogoja je treba poudariti, da se iz naslova člena 38(1) decreto legislativo št. 241/97 CDP plačajo visoki zneski
         in da bi gospodarski subjekti iz drugih držav članic lahko dobili dovoljenje za ustanovitev CDP, ki prejemajo te zneske. V
         teh okoliščinah zadevni ukrep lahko prizadene trgovino med državami članicami.

      59      Glede tretjega in četrtega pogoja je treba spomniti, da se kot državne pomoči štejejo pomoči v kateri koli obliki, ki lahko
         neposredno ali posredno dajejo prednost podjetjem ali ki jih je treba razumeti kot gospodarsko korist, ki je upravičeno podjetje
         v normalnih tržnih razmerah ne bi dobilo (zgoraj navedena sodba Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, točka 84).

      60      Nasprotno pa, ker je treba državno intervencijo šteti za nadomestilo v zameno za storitve, ki so jih opravila upravičena podjetja
         za izvedbo obveznosti javnih služb, tako da taka podjetja v resnici ne uživajo finančne prednosti in ukrep ne učinkuje tako,
         da jih postavi v ugodnejši konkurenčni položaj, kot ga imajo konkurenčna podjetja, taka intervencija ne sodi na področje uporabe
         člena 87(1) ES (zgoraj navedena sodba Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, točka 87).

      61      Vendar mora biti izpolnjeno določeno število pogojev, da bi se tako nadomestilo v konkretnem primeru izognilo opredelitvi
         za državno pomoč (zgoraj navedena sodba Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, točka 88).

      62      Prvič, upravičeno podjetje mora biti dejansko pooblaščeno za izvajanje obveznosti javnih služb in te obveznosti morajo biti
         jasno opredeljene (zgoraj navedena sodba Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, točka 89).

      63      Glede tega ni izključeno, da lahko država članica kot „javne službe“ opredeli storitve davčne pomoči, ki jo izvajajo CDP v
         skladu s členom 34(4) decreto legislativo št. 241/97 za zaposlene in z njimi izenačene osebe, s katerimi se davčnim zavezancem
         pomaga izpolniti njihove davčne obveznosti in olajšuje opravljanje nalog, ki so v pristojnosti davčnih organov.

      64      Drugič, parametri, na podlagi katerih se izračuna nadomestilo, morajo biti določeni vnaprej objektivno in pregledno, da se
         prepreči priznanje gospodarske koristi, ki bi dajala upravičenemu podjetju prednost v primerjavi s konkurenčnimi podjetji
         (zgoraj navedena sodba Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, točka 90).

      65      Pri tem kaže, da bi nadomestilo, ki je bilo določeno v višini okrog 14 evrov za vsako napoved, ki je bila pripravljena in
         poslana davčni upravi, lahko izpolnjevalo ta pogoj.

      66      Tretjič, to nadomestilo ne sme preseči tega, kar je potrebno za kritje vseh stroškov ali dela stroškov, povzročenih z izvajanjem
         obveznosti javnih služb, z upoštevanjem ustreznih prihodkov kot tudi razumnega dobička iz naslova izvrševanja teh obveznosti
         (zgoraj navedena sodba Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, točka 92).

      67      Četrtič, nadomestilo bi moralo biti določeno na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno podjetje, dobro upravljano in
         ustrezno opremljeno s potrebnimi sredstvi, da lahko zadosti zahtevam javnih služb, imelo za izvajanje teh obveznosti, ob upoštevanju
         ustreznih prihodkov kot tudi razumnega dobička iz naslova izvrševanja teh obveznosti (zgoraj navedena sodba Altmark Trans
         in Regierungspräsidium Magdeburg, točka 93).

      68      Za preizkus zadnjih dveh pogojev o višini zadevnega nadomestila je potrebna presoja dejanskega stanja spora o glavni stvari.

      69      V zvezi s tem je treba spomniti, da Sodišče ni pristojno za presojanje dejanskega stanja, ki se obravnava v postopku v glavni
         stvari ali za uporabo pravil Skupnosti, ki jih je razlagalo, pri nacionalnih ukrepih ali situacijah, saj so ta vprašanja v
         izključni pristojnosti nacionalnega sodišča (glej sodbe z dne 19. decembra 1968 v zadevi Salgoil, 13/68, Recueil, str. 661,
         672; z dne 23. januarja 1975 v zadevi Van der Hulst, 51/74, Recueil, str. 79, točka 12; z dne 8. februarja 1990 v zadevi Shipping
         and Forwarding Enterprise Safe, C-320/88, Recueil, str. I-285, točka 11; z dne 5. oktobra 1999 v združenih zadevah Lirussi
         in Bizzaro, C-175/98 in C‑177/98, Recueil, str. I-6881, točka 38, in z dne 15. maja 2003 v zadevi RAR, C‑282/00, Recueil,
         str. I-4741, točka 47).

      70      Torej je naloga nacionalnega sodišča, da glede na dejansko stanje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, presodi, ali
         nadomestilo, ki je določeno v členu 38(1) decreto legislativo št. 241/97 pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) CE.

      71      V tem kontekstu je treba tudi omeniti, da nacionalno sodišče ni pristojno za presojo združljivosti ukrepov pomoči ali sistema
         pomoči s skupnim trgom. Ta presoja sodi v izključno pristojnost Komisije Evropskih skupnosti, ki deluje pod nadzorom sodišča
         Skupnosti (glej sodbe z dne 21. novembra 1991 v zadevi Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
         in Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C-354/90, Recueil, str. I‑5505, točka 14; z dne 11. julija
         1996 v zadevi SFEI in drugi, C-39/94, Recueil, str. I-3547, točka 42, in z dne 17. junija 1999 v zadevi Piaggio, C-295/97,
         Recueil, str. I-3735, točka 31).

      72      Upoštevajoč navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da ukrep, s katerim država članica določa plačilo nadomestila
         iz državnih sredstev v korist določenih podjetij, katerih naloga je pomoč davčnim zavezancem pri pripravi in pošiljanju davčnih
         napovedi davčni upravi, pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) ES, takrat ko:

      –        višina nadomestila presega to, kar je potrebno za kritje vseh stroškov ali dela stroškov, povzročenih z izvajanjem obveznosti
         javnih služb, z upoštevanjem ustreznih prihodkov kot tudi razumnega dobička iz naslova izvrševanja teh obveznosti,

      –        nadomestilo ni določeno na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno podjetje, dobro upravljano in ustrezno opremljeno
         s potrebnimi sredstvi, da lahko zadosti zahtevam javnih služb, imelo za izvajanje teh obveznosti, ob upoštevanju ustreznih
         prihodkov kot tudi razumnega dobička iz naslova izvrševanja teh obveznosti.

       Stroški
      73      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člena 43 ES in 49 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki je sporna v postopku v glavni stvari,
            ki CDP podeljuje izključne pravice glede opravljanja določenih dejavnosti davčnega svetovanja in pomoči.
      2)      Člen 87(1) ES je treba razlagati tako, da ukrep, s katerim država članica določa plačilo nadomestila iz državnih sredstev
            v korist določenih podjetij, katerih naloga je pomoč davčnim zavezancem pri pripravi in pošiljanju davčnih napovedi davčni
            upravi, pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) ES, takrat ko:
      –        višina nadomestila presega to, kar je potrebno za kritje vseh stroškov ali dela stroškov, povzročenih z izvajanjem obveznosti
            javnih služb, z upoštevanjem ustreznih prihodkov kot tudi razumnega dobička iz naslova izvrševanja teh obveznosti,
      –        nadomestilo ni določeno na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno podjetje, dobro upravljano in ustrezno opremljeno
            s potrebnimi sredstvi, da lahko zadosti zahtevam javnih služb, imelo za izvajanje teh obveznosti, ob upoštevanju ustreznih
            prihodkov kot tudi razumnega dobička iz naslova izvrševanja teh obveznosti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 5. julija 2012.#DTZ Zadelhoff vof proti Staatssecretaris van Financiën.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden.#Šesta direktiva o DDV – Člena 5(3)(c) in 13(B)(d), točka 5 – Posredovanje pri transakciji prenosa delnic družb – Transakcija, ki vključuje prenos lastništva nepremičnin teh družb – Oprostitev.#Zadeva C‑259/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-259/11,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 22. aprila 2011, ki je prispela na Sodišče 26. maja 2011, v postopku
            DTZ Zadelhoff vof
            proti
            Staatssecretaris van Financiën ,
            SODIŠČE (šesti senat),
            v sestavi U. Lõhmus, predsednik senata, A. Rosas (poročevalec) in C. G. Fernlund, sodnika,
            generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za DTZ Zadelhoff vof B. van Zadelhoff, belastingadviseur,
            – za nizozemsko vlado C. Wissels in C. Schillemans, zastopnici,
            – za Evropsko komisijo C. Soulay in W. Roels, zastopnika,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 5(3)(c) in 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo DTZ Zadelhoff vof (v nadaljevanju: DTZ Zadelhoff) in Staatssecretaris van Financiën (državni sekretar za finance) glede opredelitve prenosa delnic družb, ki je vključeval prenos lastništva nepremičnin teh družb, v zvezi z oprostitvijo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člen 2, točka 1, Šeste direktive določa:
            „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
            1. dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“.
            4. Člen 5(1) in (3) Šeste direktive določa:
            „1. ‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.
            […]
            3. Države članice lahko za premoženje v stvareh štejejo naslednje:
            […]
            (c) deleži ali udeležbe, ki so enakovredni deležem, ki dajejo imetniku pravno ali dejansko lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine ali dela nepremičnine.“
            5. Člen 13(B) Šeste direktive, naslovljen „Druge oprostitve“, določa:
            „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:
            […]
            (d) naslednje transakcije:
            […]
            5. transakcije, vključno s posredovanjem, razen upravljanja in hrambe, z delnicami, deleži v družbah ali združenjih, obveznicami in drugimi vrednostnimi papirji, razen z:
            […]
            – pravicami ali vrednostnimi papirji iz člena 5(3);
            […]“
            6. Po navedbah predložitvenega sodišča Kraljevina Nizozemska ni uporabila možnosti, ki jo državam članicam daje člen 5(3)(c) Šeste direktive.
            Nizozemsko pravo
            7. Člen 11 zakona o prometnem davku (Wet op de omzetbelasting) z dne 28. junija 1968 ( Staatsblad 1968, št. 329) določa:
            „1. Na podlagi pogojev, ki se določijo s splošnim upravnim predpisom, se davka oprostijo:
            […]
            i) te dobave in storitve:
            […]
            (2) transakcije, vključno s posredovanjem, razen upravljanja in hrambe, z efekti ali drugimi vrednostnimi papirji, razen vrednostnih papirjev, ki ustanavljajo lastništvo na blagu;
            […]“
            Dejansko stanje spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            8. Družba Fabege AB (v nadaljevanju: Fabege) s sedežem na Švedskem je imela v spornem obdobju posredno v lasti vse delnice družbe World Fashion Centre Amsterdam BV, ki je bila družba lastnica in upravnica stolpov I in II kompleksa stavb World Fashion Centre (v nadaljevanju: WFC) v Amsterdamu (Nizozemska). Družba Fabege je bila lastnica, prav tako posredno, vseh delnic družbe Fabege WF BV, ki je bila družba lastnica in upravnica stolpa IV WFC.
            9. Družba Stienstra BV Bedrijfshuisvesting (v nadaljevanju: Stienstra) s sedežem v ’s-Hertogenboschu (Nizozemska) je bila posredno imetnica vseh delnic v družbi De Herven III BV (v nadaljevanju: De Herven), ki je bila lastnica in upravnica poslovnega kompleksa Soetelieve v istem mestu.
            10. Družba DTZ Zadelhoff opravlja dejavnosti nepremičninskega posredovanja in svetovanja.
            11. Leta 1999 je družba Fabege pri družbi DTZ Zadelhoff za plačilo nadomestila naročila iskanje kupcev za WFC. Družba Fabege je ta nepremičninski kompleks nameravala prenesti s prenosom delnic družb, ki so bile njegove posredne lastnice. Zahtevana prodajna cena delnic je bila odvisna skoraj izključno od prodajne vrednosti WFC kot nepremičnine. Družba DTZ Zadelhoff je v okviru svoje naloge našla kupca, med 5. oktobrom 1999 in 24. januarjem 2000 pa so mu bile delnice prodane in prenesene nanj.
            12. Leta 2000 je družba Stienstra pri družbi DTZ Zadelhoff za plačilo nadomestila naročila iskanje kupcev za poslovni kompleks Soetelieve. Sprva ni bilo jasno, ali se bo preneslo lastništvo navedenega kompleksa ali delnic družbe De Herven. Prizadevanja družbe DTZ Zadelhoff so nazadnje omogočila, da se je našel kupec, ki so se mu prodale in na katerega so se prenesle delnice družbe De Herven.
            13. Družba DTZ Zadelhoff za storitve iskanja kupcev za navedeni nepremičnini, ki jih je opravila za družbi Fabege in Stienstra, ni niti obračunala DDV niti ga ni plačala. Menila je, da so te storitve bodisi na podlagi člena 11(1)(i), točka 2, zakona o prometnem davku z dne 28. junija 1968 oproščene davka bodisi na Nizozemskem niso obdavčene, ker se šteje, da storitev ni opravljena na ozemlju Kraljevine Nizozemske, če naročnik nima sedeža v tej državi članici.
            14. Inspecteur van de Belastingdienst (v nadaljevanju: Inspecteur) je menil, da se oprostitev ne uporablja in da je treba šteti, da so bile storitve opravljene na Nizozemskem, zato je družbi DTZ Zadelhoff izdal odločbo o naknadni odmeri DDV za obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2000. Po ugovoru te družbe je bil znesek te naknadne odmere z odločbo Inspecteur zmanjšan.
            15. Družba DTZ Zadelhoff je zoper zadnjenavedeno odločbo Inspecteur vložila tožbo pri Rechtbank te Haarlem (okrožno sodišče v Haarlemu), ki jo je zavrnilo kot neutemeljeno. Ta družba je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu), ki je potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča. Družba DTZ Zadelhoff je nato vložila kasacijsko pritožbo pri Hoge Raad der Nederlanden.
            16. Hoge Raad der Nederlanden meni, da je Gerechtshof te Amsterdam pravilno določilo kraj, za katerega je treba šteti, da so bile storitve opravljene tam. Predložitveno sodišče pa v zvezi z oprostitvijo DDV dvomi o opredelitvi transakcije prenosa delnic družbe, ki je vključeval prenos lastništva nepremičnin teh družb.
            17. V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali je treba člen 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive razlagati tako, da se uporablja tudi za transakcije, kakršne je opravljala davčna zavezanka, ki se pretežno nanašajo na nepremičnine v lasti zadevnih družb in njihov (posreden) prenos, že samo zato, ker so bile te transakcije usmerjene v prenos delnic v družbi in so do tega rezultata tudi pripeljale?
            2. Ali izjema od oprostitve iz člena 13(B)(d), točka 5, druga alinea, Šeste direktive velja, tudi če država članica ni uporabila možnosti iz člena 5(3)(c) te direktive, da se deleži ali delnice, ki dajejo imetniku lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine, štejejo za premoženje v stvareh?
            3. Če je odgovor na navedeno vprašanje pritrdilen: ali se med omenjene deleže ali delnice štejejo tudi delnice v družbah, ki imajo neposredno ali posredno (prek hčerinskih družb ali družb vnukinj) v lasti nepremičnine, ne glede na to, ali jih kot take izkoriščajo ali pa z njimi gospodarijo v okviru drugačne uporabe?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo in drugo vprašanje
            18. Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, prvič, ali je treba člen 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive razlagati tako, da se ta oprostitev DDV uporablja tudi za transakcije, kakršne je v postopku v glavni stvari opravljala družba DTZ Zadelhoff in katerih namen in rezultat sta bila prenos delnic zadevnih družb, ki pa se navsezadnje nanašajo na nepremičnini teh družb in njun (posreden) prenos, samo zato, ker je bil cilj teh transakcij prenos delnic teh družb in so do tega rezultata tudi pripeljale, in drugič, ali se izjema od te oprostitve, določena v navedeni točki 5, druga alinea, uporabi, tudi če država članica ni uporabila možnosti iz člena 5(3)(c) navedene direktive, da deleže ali delnice, ki dajejo imetniku lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine, šteje za premoženje v stvareh.
            19. Na prvem mestu je treba opozoriti, da gre v skladu s sodno prakso Sodišča pri oprostitvah, navedenih v členu 13 Šeste direktive, za samostojne pojme prava Unije, katerih namen je izogniti se razlikam pri uporabi ureditve DDV od ene države članice do druge (glej zlasti sodbi z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C-349/96, Recueil, str. I-973, točka 15, in z dne 10. marca 2011 v zadevi Skandinaviska Enskilda Banken, C-540/09, ZOdl., str. I-1509, točka 19 in navedena sodna praksa).
            20. Iz ustaljene sodne prakse je razvidno tudi, da se izrazi, ki so bili uporabljeni za opis navedenih oprostitev, razlagajo ozko, saj te oprostitve pomenijo izjeme od splošnega načela, na podlagi katerega se DDV plačuje za vsako storitev, ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo (sodbe z dne 20. novembra 2003 v zadevi Taksatorringen, C-8/01, Recueil, str. I-13711, točka 36; z dne 3. marca 2005 v zadevi Arthur Andersen, C-472/03, ZOdl., str. I-1719, točka 24, in z dne 21. junija 2007 v zadevi Ludwig, C-453/05, ZOdl., str. I-5083, točka 21).
            21. Vendar pa mora biti razlaga navedenih izrazov v skladu s cilji, ki se jim sledi z oprostitvami iz člena 13 Šeste direktive, in mora spoštovati načelo davčne nevtralnosti, ki je neločljivo povezano s skupnim sistemom DDV. To pravilo restriktivne razlage tako ne pomeni, da je treba izraze, uporabljene za opredelitev oprostitev iz navedenega člena 13, razlagati tako, da bi se jim odvzeli učinki (glej v tem smislu sodbi z dne 14. junija 2007 v zadevi Haderer, C-445/05, ZOdl., str. I-4841, točka 18, in z dne 19. novembra 2009 v zadevi Don Bosco Onroerend Goed, C-461/08, ZOdl., str. I-11079, točka 25).
            22. Kar zadeva obseg člena 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive, je Sodišče ugotovilo, da se transakcije z delnicami in drugimi vrednostnimi papirji opravljajo na trgu vrednostnih papirjev in da trgovanje z vrednostnimi papirji zajema dejanja, ki spremenijo pravni in finančni položaj med strankami (glej v tem smislu sodbi z dne 5. junija 1997 v zadevi SDC, C-2/95, Recueil, str. I-3017, točki 72 in 73, in z dne 29. oktobra 2009 v zadevi SKF, C-29/08, ZOdl., str. I-10413, točka 48).
            23. Izraz „transakcije […] z […] vrednostnimi papirji“ v smislu člena 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive zato zajema transakcije, ki lahko ustvarijo, spremenijo ali na podlagi katerih lahko ugasnejo pravice in obveznosti strank v zvezi z vrednostnimi papirji (glej zlasti sodbo z dne 13. decembra 2001 v zadevi CSC Financial Services, C-235/00, Recueil, str. I-10237, točka 33, in zgoraj navedeno sodbo SKF, točka 48).
            24. Kar zadeva dejansko stanje spora o glavni stvari, niti pritožnica, niti nizozemska vlada, niti Evropska komisija ne izpodbijajo, da sta družbi Fabege in Stienstra, potem ko sta prejeli storitve družbe DTZ Zadelhoff, prodali in prenesli delnice, ki sta jih imeli posredno v lasti.
            25. V zvezi s tem ni pomembno, da družba Stienstra, ko je pri družbi DTZ Zadelhoff naročila iskanje kupcev za poslovni kompleks Soetelieve, ni navedla, ali se bo na kupce preneslo lastništvo tega kompleksa ali delnic družbe De Herven. Iz sodne prakse Sodišča je namreč razvidno, da je v skladu s cilji sistema DDV treba zagotoviti pravno varnost in olajšati ukrepe, povezane z uporabo davka, tako da se upošteva, razen izjemoma, objektivna narava zadevne transakcije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. aprila 1995 v zadevi BLP Group, C-4/94, Recueil, str. I-983, točka 24, in zgoraj navedeno sodbo SKF, točka 47). Tako je bila ne glede na morebitni prvotni namen družbe Stienstra transakcija, ki je bila nazadnje opravljena, z objektivnega vidika transakcija v zvezi z delnicami, zato jo je treba, razen izjemoma, šteti za tako.
            26. Na drugem mestu, kar zadeva vprašanje, ali je za storitve, ki jih je opravila družba DTZ Zadelhoff in o katerih poteka spor o glavni stvari, mogoče uporabiti izraz „posredovanje“ iz člena 13(B)( d), točka 5, Šeste direktive, je treba opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da je iz te določbe razvidno, da cilj izraza „vključno s posredovanjem“ ni opredeliti glavno vsebino oprostitve, urejene s to določbo, temveč področje uporabe te določbe razširiti na dejavnosti posredovanja (zgoraj navedena sodba CSC Financial Services, točka 38).
            27. Tako je, ne da bi bilo treba ugotavljati natančen obseg izraza „posredovanje“, ki se sicer pojavi tudi v drugih določbah Šeste direktive, zlasti v členu 13(B)(d), točke od 1 do 4, treba ugotoviti, da se v okviru navedene točke 5 ta izraz nanaša na dejavnost, ki jo opravlja posrednik, ki ni v vlogi stranke pogodbe o finančnem instrumentu in čigar dejavnost je drugačna od tipičnih pogodbenih storitev, ki jih opravljajo stranke takih pogodb. Dejavnost posredovanja je namreč storitev, ki se opravi za pogodbeno stranko in jo ta plača kot ločeno dejavnost posredovanja. Sestavljajo jo lahko med drugim obveščanje te stranke o priložnostih za sklenitev take pogodbe, stiki z drugo stranko ali pogajanje o podrobnostih medsebojnih dajatev v imenu in na račun stranke. Cilj te dejavnosti je torej storiti vse potrebno, da bi stranki sklenili pogodbo, ne da bi imel posrednik lasten interes glede vsebine te pogodbe (zgoraj navedena sodba CSC Financial Services, točka 39).
            28. Cilj dejavnosti posredovanja in svetovanja, ki jih je družba DTZ Zadelhoff za plačilo nadomestila opravljala v zadevi v glavni stvari in ki so vključevale iskanje kupcev za nepremičnini, ki sta bili nato prodani in preneseni s prenosom delnic, je bil, da družba Fabege in kupec na eni strani ter družba Stienstra in kupec na drugi strani sklenejo pogodbi, ne da bi imela družba DTZ Zadelhoff lasten interes glede vsebine teh pogodb. Navedene dejavnosti zato ustrezajo izrazu „posredovanje“ z delnicami v smislu člena 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive.
            29. Na tretjem mestu je treba preveriti, ali se za te dejavnosti uporablja izjema od oprostitve, določene v členu 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive, ki je urejena v drugi alinei iste točke 5.
            30. Iz člena 13(B)(d), točka 5, druga alinea, Šeste direktive je razvidno, da države članice brez poseganja v druge določbe Unije oprostijo med drugim transakcije, vključno s posredovanjem z delnicami, deleži v družbah ali združenjih, obveznicami in drugimi vrednostnimi papirji, razen s pravicami ali vrednostnimi papirji iz člena 5(3) te direktive.
            31. Države članice lahko v skladu s členom 5(3)(c) Šeste direktive za premoženje v stvareh štejejo med drugim deleže ali delnice, ki dajejo imetniku pravno ali dejansko lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine ali dela nepremičnine.
            32. Torej lahko države članice delnice, ki dajejo imetniku pravno ali dejansko lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine ali dela nepremičnine, kot so delnice, za kakršne gre v sporu o glavni stvari, v zvezi z DDV štejejo za premoženje v stvareh.
            33. Ni sporno, da Kraljevina Nizozemska te možnosti ni uporabila.
            34. Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da lahko države članice svobodno opravijo izbiro, ki jim je dana v členu 5(3) Šeste direktive, vključno z določitvijo nekaterih pogojev, če ti bistveno ne spremenijo narave ponujene izbire, pri čemer nobena določba Šeste direktive nikakor ne omejuje diskrecijske pravice držav članic v zvezi s tem (sodba z dne 4. oktobra 2001 v zadevi „Goed Wonen“, C-326/99, Recueil, str. I-6831, točka 34).
            35. Ker torej člen 5(3) Šeste direktive omogoča, da se za premoženje v stvareh štejejo vse navedene pravice ali pa samo ena ali nekatere od teh pravic, omogoča tudi, da se s takim premoženjem izenačijo le pravice, ki izpolnjujejo natančna merila, ki jih določi zadevna država članica (zgoraj navedena sodba „Goed Wonen“, točka 34).
            36. Nasprotno pa bi bilo komaj združljivo s sistematiko Šeste direktive, če bi se priznalo, da sklicevanje iz člena 13(B)(d), točka 5, druga alinea, na člen 5(3) te direktive zajema vse pravice in vrednostne papirje iz zadnjenavedene določbe ne glede na to, ali se je država članica odločila za možnost, ki ji je ponujena v tej določbi.
            37. Tako razlago potrjuje pripravljalno gradivo za Šesto direktivo. Kot je Komisija navedla v pisnih stališčih, je njen predlog Šeste direktive (COM(73) 950 final) v členu 5(1) določal, da se deleži ali delnice, ki dajejo imetniku pravno ali dejansko lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine ali dela nepremičnine, vedno štejejo za premoženje v stvareh, na katero se nanašajo.
            38. Iz obrazložitve navedenega predloga (str. 6) je razvidno, da je, da je po mnenju Komisije „[c]ilj izenačenja iz odstavka 1 […], da se iz očitnih razlogov nevtralnosti z [DDV] obdavčijo transakcije, ki so ekonomsko enake prenosu nepremičnine ali dela nepremičnine“.
            39. Vendar je, potem ko je Komisija predstavila več drugih predlogov, Svet Evropskih skupnosti nazadnje sprejel besedilo, ki državam članicam omogoča – ne da bi jih k temu zavezalo – da za premoženje v stvareh štejejo „delež[e] ali udeležbe, ki so enakovredni deležem, ki dajejo imetniku pravno ali dejansko lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine ali dela nepremičnine“.
            40. V zvezi s tem je treba pojasniti, da je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da čeprav ni dvoma, da se izrazi, ki so bili uporabljeni za opis oprostitev, določenih v členu 13 Šeste direktive, glede na to, da te oprostitve pomenijo izjeme od splošnega načela, po katerem se DDV plačuje za vsako storitev, ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo, razlagajo ozko (glej zlasti sodbi z dne 26. junija 2003 v zadevi MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C-305/01, Recueil, str. I-6729, točka 63, in z dne 19. aprila 2007 v zadevi Velvet & Steel Immobilien, C-455/05, ZOdl., str. I-3225, točka 14), ostane dejstvo, da ozka razlaga oprostitve ne more omejiti tako, da tega besedilo zadevne določbe ne bi podpiralo. Tak pristop bi bil namreč v nasprotju s cilji sistema DDV zagotoviti zlasti pravno varnost (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SKF, točki 46 in 47).
            41. Poleg tega načelo davčne nevtralnosti ne sme pripeljati do razlage, ki bi bila v nasprotju s členom 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive v povezavi z njenim členom 5(3).
            42. Zato je na prvo in drugo vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive razlagati tako, da se ta oprostitev DDV uporablja za transakcije, kakršne so te v zadevi v glavni stvari in katerih namen in rezultat sta prenos delnic zadevnih družb, ki pa se navsezadnje nanašajo na nepremičnini teh družb in njun (posreden) prenos. Izjema od te oprostitve, določena v tej točki 5, druga alinea, se ne uporabi, če država članica ni uporabila možnosti iz člena 5(3)(c) navedene direktive, da deleže ali delnice, ki dajejo imetniku lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine, šteje za premoženje v stvareh.
            Tretje vprašanje
            43. Ob upoštevanju odgovora na prvo in drugo vprašanje na tretje vprašanje predložitvenega sodišča ni treba odgovoriti.
            Stroški
            44. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
            Člen 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) je treba razlagati tako, da se ta oprostitev davka na dodano vrednost uporablja za transakcije, kakršne so te v zadevi v glavni stvari in katerih namen in rezultat sta prenos delnic zadevnih družb, ki pa se navsezadnje nanašajo na nepremičnini teh družb in njun (posreden) prenos. Izjema od te oprostitve, določena v tej točki 5, druga alinea, se ne uporabi, če država članica ni uporabila možnosti iz člena 5(3)(c) navedene direktive, da deleže ali delnice, ki dajejo imetniku lastninsko pravico ali pravico do posesti nepremičnine, šteje za premoženje v stvareh.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. marca 1978. # Leonardo Leonardini proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 115/76.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. februarja 1984. # Groupement d'intérêt Economique "Rhône-Alpes Huiles" in drugi proti Syndicat national des fabricants raffineurs d'huile de graissage in drugi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Lyon - Francija. # Prost pretok blaga - Odpadna olja. # Zadeva 295/82.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. januarja 2002. # Temco Service Industries SA proti Samir Imzilyen in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour du travail de Bruxelles - Belgija. # Ohranitev pravic delavcev v primeru prenosa podjetij. # Zadeva C-51/00.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (tretji senat) z dne 15. decembra 2010.#Roberta Saracco proti Evropski centralni banki.#Javni uslužbenci – Osebje ECB – Dopust iz osebnih razlogov – Najdaljše trajanje – Zavrnitev podaljšanja.#Zadeva F‑66/09.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 15. novembra 2000. # Ivo Camacho-Fernandes proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-20/00.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 2. oktobra 1997. # Hellen Gerster proti Freistaat Bayern. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach - Nemčija. # Uradnik. # Zadeva C-1/95.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. junija 2000. # Onno Plug proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odškodninska tožba. # Zadeva T-47/97.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 29. novembra 2007.#Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji.#Ekološka pridelava kmetijskih proizvodov - Zasebni kontrolni organi - Pogoj podružnice ali trajne infrastrukture v državi članici opravljanja storitev - Upravičeni razlogi - Sodelovanje pri izvajanju javne oblasti - Člen 55 ES - Varstvo potrošnikov.#Zadeva C-404/05.

text:
      Zadeva C-404/05
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      „Uredba (EGS) št. 2092/91 – Ekološka pridelava kmetijskih proizvodov – Zasebni kontrolni organi – Pogoj podružnice ali trajne infrastrukture v državi članici opravljanja storitev – Upravičeni razlogi – Sodelovanje pri izvajanju javne oblasti – Člen 55 ES – Varstvo potrošnikov“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston, predstavljeni 12. julija 2007
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 29. novembra 2007
      Povzetek sodbe
      Svobodno opravljanje storitev – Omejitve
      (členi 45 ES, 49 ES in 55 ES; Uredba Sveta št. 2092/91)
      Država članica, ki zahteva, da morajo zasebni organi kontrole proizvodov ekološke pridelave, ki imajo sedež in so pridobili
         odobritev v drugi državi članici, imeti v prvi državi članici podružnico, da bi v njej lahko izvajali svojo dejavnost, ni
         izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.

      Na eni strani namreč pomožne in pripravljalne vloge, ki je bila na zasebne organe prenesena z Uredbo št. 2092/91 o ekološki
         pridelavi kmetijskih proizvodov in označevanju tovrstno pridelanih kmetijskih proizvodov in živil, glede na nadzorni organ
         oblasti ni mogoče šteti kot neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu člena 55 ES v povezavi
         s členom 45, prvi odstavek, ES, ki bi upravičevalo izjemo na podlagi teh določb, ampak kot dodatno dejavnost, ki jo je mogoče
         ločiti od izvajanja take oblasti. Po drugi strani takšna zahteva presega to, kar je objektivno nujno za dosego cilja varstva
         potrošnikov, kar bi lahko upravičilo omejitve svobode opravljanja storitev.

      (Glej točke 37, 38, 44, 48 in 52 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 29. novembra 2007(*)

      „Ekološka pridelava kmetijskih proizvodov – Zasebni kontrolni organi – Pogoj podružnice ali trajne infrastrukture v državi članici opravljanja storitev – Upravičeni razlogi – Sodelovanje pri izvajanju javne oblasti – Člen 55 ES – Varstvo potrošnikov“
      V zadevi C-404/05,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 17. novembra 2005,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata E. Traversa in G. Braun, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopata M. Lumma in C. Schulze-Bahr, zastopnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič in E. Levits (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. julija 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Zvezna republika Nemčija, s tem ko zahteva, da morajo
         imeti zasebni organi kontrole proizvodov ekološke pridelave (v nadaljevanju: zasebni organi), ki imajo sedež in so pridobili
         odobritev v drugi državi članici, v Nemčiji podružnico ali stalno infrastrukturo, da bi v Nemčiji lahko izvajali svojo dejavnost,
         ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2       Uredba Sveta (EGS) št. 2092/91 z dne 24. junija 1991 o ekološki pridelavi kmetijskih proizvodov in označevanju tovrstno pridelanih
         kmetijskih proizvodov in živil (UL L 198, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1804/1999 z dne 19. julija
         1999 (UL L 222, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 2092/91), določa minimalna pravila za ekološko pridelavo, postopke nadzora
         te pridelave in označevanje tako pridelanih proizvodov. V skladu s to uredbo se lahko za proizvode, ki izpolnjujejo v njej
         predpisane zahteve, določi oznaka „ekološka pridelava – sistem nadzora ES“, zlasti v obliki nalepke.

      3       V členih 1, 2 in 4 Uredbe št. 2092/91 so našteti zadevni proizvodi in oznake, ki se nanašajo na ekološko pridelavo, ter opredeljeni
         različni pojmi. Člen 3 te uredbe določa, da se uredba uporablja brez poseganja v druge določbe Skupnosti ali nacionalne določbe,
         skladne z zakonodajo Skupnosti. V členu 5 te uredbe so določeni pogoji, pod katerimi se lahko označevanje in oglaševanje proizvodov
         sklicuje na ekološko pridelavo, medtem ko so v členu 6 iste uredbe pojasnjeni predpisi o pridelavi, ki so vključeni v pojmu
         „ekološka pridelava“.

      4        Člen 8 Uredbe št. 2092/91 določa:
      „1.      Vsak pridelovalec, ki prideluje, pripravlja ali uvaža iz tretje države proizvode, kakor so opredeljeni v členu 1, mora za
         namene trženja:

      a)       to aktivnost prijaviti pri pristojnem organu oblasti države članice, kjer se aktivnost izvaja; taka prijava vključuje podatke,
         navedene v Prilogi IV;

      b)       podrediti svoje podjetje kontrolnemu sistemu iz člena 9.
      2.      Države članice določijo organ oblasti ali organ za sprejemanje prijav.
      Države članice lahko predvidijo sporočanje vseh dodatnih podatkov, za katere menijo, da so potrebni za učinkovit nadzor nad
         zadevnimi pridelovalci.

      3.      Pristojni organ zagotovi, da je sprotno dopolnjen seznam z imeni in naslovi pridelovalcev, vključenih v kontrolni sistem,
         na voljo zainteresiranim stranem.“

      5       Člen 9 Uredbe št. 2092/91 določa:
      „1.      Države članice uvedejo kontrolni sistem, ki ga vodi eden ali več določenih kontrolnih organov oblasti in/ali odobreni zasebni
         organi, katerim so podrejeni pridelovalci, ki pridelujejo ali pripravljajo proizvode iz člena 1.“

      2.      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da ima pridelovalec, ki ravna v skladu z določbami te uredbe
         in plačuje svoj prispevek za stroške kontrole, dostop do kontrolnega sistema.

      3.      Kontrolni sistem zajema najmanj uporabo previdnostnih in kontrolnih ukrepov, opredeljenih v Prilogi III.
      4.      Za uporabo kontrolnega sistema, ki ga vodijo zasebni organi, države članice določijo organ, ki je pristojen za odobritev takih
         organizacij in nadzor nad njimi.

      5.      Za odobritev zasebnega kontrolnega organa se upošteva naslednje:
      a)       standardni kontrolni postopek, po katerem je treba ravnati, in vključuje podroben opis kontrolnih in previdnostnih ukrepov,
         ki jih organ izvaja pri pridelovalcih, ki so vključeni v kontrolo;

      b) sankcije, ki jih organ namerava uporabiti v primeru nepravilnosti;
      c)       razpoložljivost ustreznih virov v obliki usposobljenih kadrov, upravnih in tehničnih zmogljivosti, kontrolne izkušnje in zanesljivost;
      d)       objektivnost kontrolnega organa nasproti pridelovalcem, ki jih organ kontrolira.
      6.      Potem, ko je bil pristojni organ odobren, kontrolni organ oblasti:
      a)       zagotovi, da so kontrole, ki jih kontrolni organ izvaja, objektivne;
      b)       preveri učinkovitost kontrole;
       c)       seznani se z ugotovljenimi kršitvami in uporabljenimi sankcijami;
       d)       prekliče odobritev kontrolnega organa, kadar ta ne izpolnjuje zahtev iz (a) in (b) ali ne izpolnjuje več meril iz odstavka
         5 ali ne izpolnjuje zahtev, določenih v odstavkih 7, 8, 9 in 11.

      6a      Pred 1. januarjem 1996 države članice izdajo šifro vsakemu kontrolnemu organu ali organu oblasti, ki je odobren ali imenovan
         v skladu z določbami tega člena. O tem ustrezno obvestijo druge države članice in Komisijo; Komisija objavi šifre v seznamu,
         navedenem v zadnjem pododstavku člena 15.

      7.      Kontrolni organ oblasti in odobreni kontrolni organi iz odstavka 1:
      a)       zagotovijo, da se pri kontroliranih podjetjih uporabljajo vsaj kontrolni in previdnostni ukrepi, opredeljeni v Prilogi III;
      b)       ne posredujejo informacij in podatkov, ki jih pridobijo pri opravljanju kontrole, drugim osebam, razen tistim, ki so odgovorne
         za zadevno kmetijsko področje, ter pristojnim organom.

      8.      Odobreni kontrolni organ:
      a)       omogoči pristojnemu organu oblasti za namene kontrole dostop do svojih pisarniških prostorov in objektov, ter vse podatke
         in pomoč, ki jih organ oblasti morebiti potrebuje za izpolnjevanje svojih obveznosti po tej uredbi;

      b)       vsako leto do 31. januarja pristojnemu organu oblasti države članice pošlje seznam pridelovalcev, ki so bili 31. decembra
         predhodnega leta predmet kontrolnega pregleda in ji predloži kratko in jedrnato letno poročilo.

      9.      Kontrolni organ oblasti in kontrolni organi iz odstavka 1:
      a)       zagotovijo, da se, kadar se odkrije nepravilnost v zvezi z izvajanjem členov 5, 6, in 7 ali ukrepov iz Priloge III, označbe,
         predvidene v členu 2, o postopku ekološke pridelave, odstranijo iz celotne pošiljke ali proizvodne serije, pri kateri je bila
         zadevna nepravilnost ugotovljena;

      b)       kadar se ugotovi nedvoumna kršitev ali kršitev z dolgotrajnimi učinki, zadevnemu pridelovalcu za obdobje, ki ga določijo skupaj
         s pristojnim organom oblasti države članice, prepovejo trženje proizvodov, označenih z označbo o postopku ekološke pridelave.

      [...]
      11. Od 1. januarja 1998 in brez poseganja v določbe odstavkov 5 in 6 morajo odobreni kontrolni organi izpolnjevati zahteve,
         določene v pogojih standarda EN 45011 z dne 26. junija 1989.

      […]“
      6       Člen 10 Uredbe št. 2092/91 določa, da se označba in/ali logo, ki sta v skladu s Prilogo V k tej uredbi, pritrdita na etiketo
         proizvodov, ki so predmet kontrole, določene v členu 9 navedene uredbe. V zvezi s tem so v členu 10(3) navedene uredbe kontrolnim
         organom naložene obveznosti sankcioniranja, ki so enake tistim iz člena 9(9) iste uredbe.

      7       Člen 10a Uredbe št. 2092/91, ki se nanaša na splošne izvršilne ukrepe, določa:
      „1.      Kadar država članica pri proizvodu, ki izvira iz druge države članice in nosi označbe iz člena 2 in/ali Priloge V, ugotovi
         nepravilnosti ali kršitve v zvezi z uporabo te uredbe, o tem ustrezno obvesti državo članico, ki je imenovala kontrolni organ
         oblasti ali odobrila kontrolni organ, in Komisijo.

      2.      Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za preprečitev goljufive uporabe označb, navedenih v členu 2 in/ali Prilogi V.“
      8       V Prilogi III k Uredbi št. 2092/91 so natančneje določene minimalne zahteve kontrole in previdnostni ukrepi po kontrolnem
         sistemu, navedenem v členih 8 in 9 te uredbe.

      9       Splošne določbe te priloge zlasti v točkah 9(2) in 10 predvidevajo, da lahko zasebni kontrolni organ, če utemeljeno sumi,
         da pridelovalec namerava dati v promet proizvod, ki ni v skladu s to uredbo, od njega zahteva, da začasno ne sme dajati v
         promet proizvoda s sklicevanjem na ekološko pridelavo ter da se mu zagotovi dostop do njegovih prostorov in izkazov.

       Nacionalna ureditev
      10     Zakon o prenosu aktov Skupnosti s področja ekološkega kmetijstva (Gesetz zur Durchführung der Rechtsakte der Europäischen
         Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbau), v različici z dne 10. julija 2002 (BGBl. 2002 I, str. 2558, v nadaljevanju:
         ÖLG), izvršuje določbe Uredbe št. 2092/91.

      11     Paragraf 3(1) ÖLG določa, da kontrolni sistem iz člena 9(1) Uredbe št. 2092/91, v povezavi s členom 9(3) in Prilogo III k
         isti uredbi, lahko izvajajo zasebni organi, če opravljanje te dolžnosti ne vključuje vodenja upravnega postopka.

      12     Na podlagi paragrafa 4(1), točka 4, ÖLG je predpostavka za izvajanje kontrolne dejavnosti s strani zasebnih organov na nemškem
         ozemlju pridobitev odobritve, pogoj za slednjo pa je obstoj podružnice v Nemčiji. ÖLG ne določa postopka priznavanja odobritev,
         ki so jih zasebnim organi pridobili v drugih državah članicah.

       Predhodni postopek
      13     Komisija je 8. novembra 2000 organom Zvezne republike Nemčije poslala pisni opomin – v katerem jih je opozorila, da naj bi
         zahteva, da morajo zasebni kontrolni organi, ki so pridobili odobritev v drugi državi članici, v Nemčiji imeti tudi podružnico
         ali stalno infrastrukturo, ne bila združljiva s členom 49 ES – nato pa, ker je odgovor Zvezne republike Nemčije z dne 19.
         februarja 2001 ocenila za nezadostnega – 23. oktobra 2002 izdala obrazloženo mnenje, v katerem je to državo članico pozvala,
         naj svoje obveznosti izpolni v roku dveh mesecev od posredovanja obrazloženega mnenja.

      14     Zvezna republika Nemčija je v svojem odgovoru z dne 13. februarja 2003 Komisiji predložila besedilo ÖLG in ponovila stališče,
         da je – da bi se učinkovito zadostilo interesom potrošnikom in konkurence – absolutno nujno, da ima zasebni organ podružnico
         na ozemlju države članice, v kateri želi ta organ izvajati svojo kontrolno dejavnost.

      15     Komisija je presodila, da Zvezna republika Nemčija ni ravnala v skladu z obrazloženim mnenjem, in je posledično vložila to
         tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      16     Po mnenju Komisije je paragraf 4(1), točka 4, ÖLG za zasebni organ, ki je pridobil odobritev v drugi državi članici, vendar
         na nemškem ozemlju nima podružnice, ovira pri svobodi izvajanja kontrolne dejavnosti.

      17     Sistem odobritve in nadzora zasebnih organov, kot ga vzpostavlja Uredba št. 2092/91, naj bi predpostavljal obstoj podružnice
         zasebnih organov le na ozemlju države članice, ki izda odobritev, ne pa v vsaki državi članici, v kateri navedeni organi želijo
         izvajati kontrolno dejavnost.

      18     Komisija v zvezi s tem podrobneje navaja, da je treba – ker Uredba št. 2092/91 ne vzpostavlja popolne uskladitve zadevnega
         področja – upoštevati svobodo opravljanja storitev iz člena 49 ES, in sicer pri presoji, ali izpodbijana nemška ureditev pomeni
         oviro tej svobodi.

      19     Poleg tega Komisija poudarja, na eni strani, da se Svet Evropske unije ob sprejemanju Uredbe št. 2092/91 ni skliceval na člen
         66 Pogodbe o EGS (postal člen 66 Pogodbe ES, ki je postal člen 55 ES) v povezavi s členom 55 Pogodbe o EGS (postal člen 55
         Pogodbe ES, ki je postal člen 45 ES), tako da kontrola in označevanje proizvodov ekološke pridelave nista dejavnosti, ki bi
         bili izvzeti s področja uporabe člena 49 ES.

      20     Po drugi strani naj bi člen 45, prvi odstavek, ES zadeval le dejavnosti, ki same po sebi pomenijo neposredno in posebno udeležbo
         pri izvajanju javne oblasti. Zato – tudi ob predpostavki, da je dejavnost pregleda ekološko pridelanih kmetijskih proizvodov
         dejansko izvajanje javne oblasti – naj bi zasebni organi ne bili neposredno in posebno udeleženi pri izvajanju te oblasti.

      21     Člen 9(1) Uredbe št. 2092/91 naj bi namreč sam po sebi dokazoval, da zadevna kontrolna dejavnost ne sodi med naloge, ki so
         del izvajanja javne oblasti, in sicer ker državam članicam omogoča, da vzpostavijo sistem kontrole, ki jo izvajajo zasebni
         organi. Zato naj bi prav gotovo ne šlo za osrednjo nalogo države, za katero bi bila potrebna neposredna in posebna udeležba
         pri izvajanju javne oblasti.

      22     V zvezi s tem naj bi bila okoliščina, da nemški zasebni organi, ki izvajajo kontrolne naloge, ki jih določa Uredba št. 2092/91,
         izvajajo tudi druge dejavnosti, ki pomenijo izvajanje javne oblasti, z vidika prava Skupnosti brezpredmetna.

      23     Nazadnje, Komisija meni, da cilj varstva potrošnikov ne more upravičiti zahteve po podružnici v Nemčiji za zasebne organe,
         ki pridobijo odobritev v drugi državi članici. Takšna zahteva naj bi namreč ne bila nujna za preverjanje objektivnosti kontrol
         in za zagotovitev navedenega varstva. Na podlagi Uredbe št. 2092/91 naj bi pristojni organ države članice, ki izda odobritev,
         imel pristojnosti, na podlagi katerih lahko v zvezi s tem opravi potrebna preverjanja in v primeru nespoštovanja kontrolnih
         meril izreče sankcije. Poenostavljeni postopek odobritve, ki bi upošteval preverjanja pristojnega organa države članice, ki
         izda odobritev, bi nemškim organom oblasti omogočal, da se prepričajo, da zasebni organi, ki želijo na nemškem ozemlju opravljati
         kontrole, dejansko izpolnjujejo pogoje glede kadrovskih virov in upravnih zmogljivosti, ki jih zahteva navedena uredba. Poleg
         tega naj bi sistem sporočanja med upravami držav članic le-tem omogočal, da sprejmejo ukrepe, potrebne v primeru ugotovitve
         nepravilnosti pri kontrolah, opravljenih v drugi državi članici.

      24     Zvezna republika Nemčija zatrjuje, da Uredba št. 2092/91 izčrpno usklajuje zadevno področje. Zato naj bi na podlagi sodne
         prakse Sodišča ne bilo več mogoče sklicevanje na temeljne svobode, ki jih zagotavlja Pogodbe ES s tega področja. Ta država
         članica se v zvezi s tem sklicuje na sodbe z dne 13. decembra 1983 v zadevi Apple and Pear Development Council (222/82, Recueil,
         str. 4083), z dne 20. septembra 1988 v zadevi Moormann (190/87, Recueil, str. 4689, točka 10), z dne 12. oktobra 1993 v zadevi
         Vanacker in Lesage (C‑37/92, Recueil, str. I‑4947, točka 9) ter z dne 13. decembra 2001 v zadevi DaimlerChrysler (C‑324/99, Recueil, str. I‑9897, točka 43).

      25     Ker pa Uredba št. 2092/91 ne ureja vprašanja odobritev, ki jih podeli druga država članica, naj bi bila vsaka država članica
         upravičena od vsakega zasebnega organa, ki želi ponujati svoje storitve na njenem ozemlju, zahtevati spoštovanje pogojev odobritve,
         ki jih določa navedena uredba. Poleg tega bi bila posledica tega, da bi se od države članice zahtevalo, da zasebnim organom,
         ki so pridobili odobritev v drugi državi članici, brez nadaljnjih pogojev dovolijo izvajanje njihove dejavnosti na njenem
         ozemlju, omejitev svobode, ki jo ima vsaka država članica pri vzpostavljanju lastnega kontrolnega sistema.

      26     Poleg tega Zvezna republika Nemčija zatrjuje, prvič, da dejavnost zasebnih organov sodi v izvajanje javne oblasti v smislu
         člena 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES, in, drugič, da je paragraf 4(1), točka 4, ÖLG upravičen s ciljem varstva
         potrošnikov.

      27     Po eni strani glede odstopanja, določenega v členu 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES, Zvezna republika Nemčija
         trdi, da naj bi glavna vloga v sistemu kontrole ekološko pridelanih proizvodov, ki naj bi pripadala zasebnim organom, izhajala,
         prvič, iz dejstva, da na podlagi člena 9 Uredbe št. 2092/91 države članice lahko kontrolno nalogo zaupajo organu oblasti,
         in, drugič, iz posebnih pristojnosti izvajanja te dejavnosti, ki lahko prizadenejo pravice kontroliranih udeležencev. Okoliščina,
         da ti organi sami ne morejo izvrševati odločb, ki jih izdajo, naj bi ne bila odločilna. Nasprotno, iz sodne prakse Sodišča,
         zlasti sodb z dne 21. junija 1974 v zadevi Reyners (2/74, Recueil, str. 631, točka 43) in z dne 13. julija 1993 v zadevi Thijssen
         (C-42/92, Recueil, str. I-4047, točka 8), naj bi izhajalo, da je zavezujoča narava njihovih odločb, ki jo je mogoče izpodbijati
         le po sodni poti, olajševalna okoliščina v korist njihovi neposredni in posebni udeležbi pri izvajanju javne oblasti.

      28     Po drugi strani glede upravičitve paragrafa 4(1), točka 4, ÖLG Zvezna republika Nemčija meni, da obveznost imeti podružnico
         v Nemčiji obstaja zaradi nujnih razlogov v splošnem interesu, in sicer zaradi varstva potrošnikov. Ta obveznost naj bi bila
         poleg tega tudi sorazmerna s tem ciljem.

      29     Tako naj bi bila navedena obveznost nujna za to, da se pristojnim organom oblasti omogoči ustrezen nadzor dejavnosti zasebnih
         organov. Nujno naj bi namreč bilo, da ta nadzor opravijo pristojni organi države članice, v kateri zasebni organi opravljajo
         dejavnost, in da imajo zato ti zasebni organi v navedeni državi članici podružnico ali trajno infrastrukturo.

       Presoja Sodišča
      30     Uvodoma je treba poudariti, da so v primeru, ko so se države članice za proizvode ekološke pridelave odločile uvesti kontrolni
         postopek, ki ga izvajajo odobreni zasebni organi, postopek, pogoji za odobritev teh organov, podrobnosti kontrol, ki jih ti
         izvajajo, in postopek nadzora, ki so mu ti organ podvrženi v svoji državi članici odobritve, urejeni z Uredbo št. 2092/91.
         Vendar ta uredba ne vsebuje niti ene določbe o izvajanju storitev kontrole s strani zasebnih organov v državi članici, ki
         se razlikuje od države njihove odobritve.

      31     Čeprav države članice na področju, ki na ravni Skupnosti ni popolno usklajeno, načeloma ostanejo pristojne za določitev pogojev
         za opravljanje storitev s tega področja, morajo svoje pristojnosti izvajati ob spoštovanju temeljnih svobod, ki jih zagotavlja
         Pogodba (glej sodbi z dne 26. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C-514/03, ZOdl., str. I-963, točka 23, in z dne
         14. decembra 2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-257/05, ZOdl., str. I-134, točka 18).

      32     V obravnavani zadevi se postavlja vprašanje, ali je s členom 49 ES združljiv pogoj, določen v paragrafu 4(1), točka 4, ÖLG,
         da morajo imeti zasebni organi, ki že imajo odobritev in torej sedež v drugi državi članici, podružnico na nemškem ozemlju.

      33     Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da je treba kot omejitve svobode opravljanja storitev obravnavati vse ukrepe, ki
         prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost izvrševanja teh pravic (glej sodbo z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Fidium
         Finanz, C-452/04, ZOdl., str. I-9521, točka 46 in navedena sodna praksa).

      34     V skladu s tem je pogoj podružnice, ki ga zahteva sporna določba, v neposrednem nasprotju s svobodo opravljanja storitev,
         ker v Nemčiji onemogoča opravljanje storitev zasebnim organom, ki imajo sedež samo v drugih državah članicah (glej po analogiji
         sodbo z dne 9. marca 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-355/98, Recueil, str. I-1221, točka 27 in navedena sodna praksa).

      35     Posledično je treba preučiti, ali je sporno določbo mogoče upravičiti z izjemami iz Pogodbe ali z nujnimi razlogi splošnega
         interesa.

      36     Zvezna republika Nemčija, ki ne prereka, da pomeni ta pogoj omejitev svobode opravljanja storitev, v zvezi s tem zatrjuje,
         da je dejavnost zasebnih organov neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu člena 55 ES, v povezavi
         s členom 45, prvi odstavek, ES, in podredno navaja, da naj bi bila izpodbijana določba upravičena z varstvom potrošnikov.

      37     V zvezi s primarnimi trditvami je treba opozoriti na to, da se člen 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES, kot izjema
         od temeljnega načela svobode opravljanja storitev, razlaga tako, da se njegov obseg omeji na to, kar je nujno potrebno za
         varstvo interesov, katerih varstvo ta določba omogoča (glej v tem smislu sodbo z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari
         Dottori Commercialisti, C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 45 in navedena sodna praksa).

      38     Tako mora biti izjema, ki jo določata ta člena, v skladu z ustaljeno sodno prakso omejena na dejavnosti, ki same po sebi pomenijo
         neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti (glej zgoraj navedeno sodbo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
         točka 46 in navedena sodna praksa), kar izključuje, da bi se kot sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu teh izjem
         štele zgolj pomožne in pripravljalne naloge za ustanovo, ki z izdajo končne odločbe dejansko izvaja javno oblast (zgoraj navedena
         sodba Thijssen, točka 22).

      39     Iz Uredbe št. 2092/91 izhaja, da je mogoče dejavnost zasebnih organov in podrobnosti njenega izvajanja opisati tako, kot sledi.
      40     Prvič, zasebni organi v skladu s členom 9(3) Uredbe št. 2092/91 izvajajo kontrolne in previdnostne ukrepe, navedene v Prilogi
         III k tej uredbi.

      41     Drugič, v skladu s členom 9(a) in (b) se ti organi na podlagi kontrol, ki jih izvajajo, odločajo tako, da za tržene proizvode
         kontroliranega pridelovalca dovolijo sklicevanje na ekološko pridelavo, ali tako, da ob očitni kršitvi ali kršitvi z dolgotrajnim
         učinkom prepovedo trženje proizvodov zadevnega pridelovalca s sklicevanjem na ekološko pridelavo za obdobje, ki ga pristojni
         organ določi vnaprej.

      42      Tretjič, v skladu s členom 9(6)(c) ter (8)(a) in (b) Uredbe št. 2092/91 morajo odobreni kontrolni organi pristojnim organom
         oblasti poročati o svoji dejavnosti tako, da jih seznanijo z ugotovljenimi kršitvami in uporabljenimi sankcijami, jim posredujejo
         vse potrebne podatke in vsako leto pošljejo seznam pridelovalcev, ki so bili predmet kontrolnega pregleda, in jim predložijo
         letno poročilo. Poleg tega navedeni člen 9(8)(a) določa, da morajo zasebni organi organu oblasti, pristojnemu za nadzor, omogočiti
         dostop do svojih pisarniških prostorov in objektov ter vse podatke in pomoč, ki jih organ oblasti morebiti potrebuje za izpolnjevanje
         svojih obveznosti.

      43     Iz tega sicer izhaja, da dejavnost zasebnih organov ni omejena le na organiziranje enostavnih kontrol skladnosti proizvodov
         ekološke pridelave, temveč zajema tudi izvajanje pooblastil v zvezi s posledicami teh kontrol, vendar je treba poudariti,
         da Uredba št. 2092/91 predvideva nadzor teh organov prek pristojnih organov oblasti. Tako člen 9(4) te uredbe navedene organe
         postavlja pod nadzor pristojnega organa oblasti. Člen 9(6) te uredbe med drugim ureja podrobnosti tega nadzora in predvideva
         zlasti, da ima organ oblasti poleg svoje pristojnosti za podelitev in odvzem odobritve tudi dolžnost zagotavljanja objektivnosti
         in učinkovitosti kontrol, ki jih izvajajo zasebni organi. Poleg tega člen 9(8)(a) iste uredbe zasebne organe zavezuje, da
         pristojnemu organu oblasti za kontrolo omogočijo dostop do svojih pisarniških prostorov in objektov.

      44     Zasebni organi torej svojo dejavnost izvajajo pod dejavnim nadzorom pristojnega organa oblasti, ki v končni fazi odgovarja
         za nadzor in odločitve teh organov, kot izhaja iz obveznosti tega organa oblasti, navedenih v prejšnji točki te sodbe. To
         sklepanje poleg tega potrjuje paragraf 3(1) ÖLG, ki določa, da izvajajanje kontrolnih nalog, določenih z Uredbo št. 2092/91,
         s strani zasebnih organov ne sme vključevati vodenja upravnega postopka. Iz tega izhaja, da pomožne in pripravljalne vloge,
         ki je bila na zasebne organe prenesena z Uredbo št. 2092/91 glede na nadzorni organ oblasti ni mogoče šteti kot neposredno
         in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu člena 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES.

      45     Vendar Zvezna republika Nemčija zatrjuje, da imajo zasebni organi v Nemčiji na podlagi te uredbe pretirane pristojnosti. Tako
         naj bi bili pristojni za sprejetje upravnih aktov, katerih zavezujoča moč naj bi bila enakovredna moči odločb, ki jih sprejme
         organ oblasti.

      46     V zvezi s tem je treba po eni strani poudariti, da je treba izjemo iz člena 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES,
         kot je bilo ugotovljeno v točki 37 te sodbe, razlagati tako, da se njen obseg omeji na to, kar je nujno potrebno za varstvo
         interesov, katerih varstvo ta določba omogoča.

      47     Po drugi strani Uredba št. 2092/91 sicer ne nasprotuje temu, da države članice, ki zasebnim organom podelijo javno pooblastilo
         za izvajanje njihove dejavnosti kontrole, slednjim zaupajo celo druge dejavnosti, ki jih je kot take mogoče šteti za neposredno
         in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti, vendar iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se razširitev izjeme, dovoljene
         v členih 45 ES in 55 ES, na celoten poklic ne prizna, če dejavnosti, ki so morebiti povezane z izvajanjem javne oblasti, pomenijo
         neločljivi del celotne zadevne poklicne dejavnosti (glej v zvezi s členom 45 ES zgoraj navedeno sodbo Reyners, točka 47).

      48     V skladu z ugotovitvami iz točke 44 te sodbe sama dejavnost zasebnih organov, kot je določena v Uredbi št. 2092/91, ne pomeni
         neposrednega in posebnega sodelovanja pri izvajanju javne oblasti, tako da se vsaka druga dodatna dejavnost, ki pomeni tako
         sodelovanje, nujno loči od njega.

      49     Glede trditev, ki jih je Zvezna republika Nemčija navajala podredno, in sicer glede upravičitve paragrafa 4(1), točka 4, ÖLG
         z razlogi varstva potrošnikov, ta država članica zlasti navaja, da naj bi bil pogoj podružnice oziroma trajne infrastrukture
         na nemškem ozemlju nujno potreben za to, da lahko nemški pristojni organi po eni strani zagotovijo, da bodo organi, ki opravljajo
         storitve kontrole, dejansko imeli na voljo potrebno osebje in bodo tako po drugi strani lahko opravljali nadzor, določen z
         Uredbo št. 2092/91.

      50     V zvezi s tem je treba navesti, da je omejitve svobode opravljanja storitev v skladu s sodno prakso mogoče upravičiti z varstvom
         potrošnikov (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 9. julija 1997 v zadevi De Agostini in TV-Shop, od C‑34/95 do C-36/95, Recueil,
         str. I-3843, točka 53; z dne 6. novembra 2003 v zadevi Gambelli in drugi, C-243/01, Recueil, str. I-13031, točka 67, ter z
         dne 6. marca 2007 v zadevi Placanica in drugi, C-338/04, C-359/04 in C-360/04, še neobjavljena v ZOdl., točka 46).

      51     Vendar je treba zagotoviti, da za to sprejeti ukrepi ne presegajo tega, kar je objektivno potrebno (glej v tem smislu sodbo
         z dne 11. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C-496/01, Recueil, str. I-2351, točka 68).

      52     Pogoj podružnice na nemškem ozemlju, ki je za tamkajšnje opravljanje storitev naložen zasebnim organom z odobritvijo v drugi
         državi članici, presega to, kar je objektivno nujno za dosego cilja varstva potrošnikov.

      53     Uredba št. 2029/91 namreč določa minimalne zahteve za nadzor teh organov. Te zahteve veljajo v vseh državah članicah, tako
         da se zagotovi, da v drugi državi članici odobreni zasebni kontrolni organ, ki v Nemčiji opravlja storitve, zadosti zlasti
         različnim zahtevam iz te uredbe in da se s tem zagotovi varstvo potrošnikov.

      54     Iz tega izhaja, da paragraf 4(1), točka 4, ÖLG z zahtevo, da morajo imeti zasebni organi kontrole v Nemčiji podružnico, da
         bi lahko nemške oblasti nadzorovale njihovo dejavnost, izključuje upoštevanje obveznosti in nadzornih ukrepov, ki so jim ti
         organi podvrženi že v državi članici, v kateri so pridobili odobritev.

      55     Nemške oblasti pa bi jamstva, ki so nujna v skladu z Uredbo št. 2092/91 in v interesu varstva potrošnikov, lahko zagotovile
         z manj omejujočimi ukrepi.

      56     Tako bi po eni strani oblasti lahko od zasebnega kontrolnega organa, odobrenega v drugi državi članici, pred opravljanjem
         storitve zahtevale dokazilo o tem, da so dejansko pridobili odobritev v državi članici, v kateri imajo sedež, in da imajo
         infrastrukturo ter potrebno osebje za izvajanje storitev, ki jih želijo opravljati na nemškem ozemlju. To bi lahko potrdili
         pristojni organi države članice sedeža, ki so pristojni za nadzor dejavnosti zadevnega organa.

      57     Po drugi strani, če bi se pri kontrolah, ki jih je ta organ izvajal v Nemčiji, ugotovila nepravilnost, Uredba št. 2092/91
         v členu 10a določa postopek izmenjave informacij med državami članicami, ki nemškim oblastem omogoča, da organe, ki te kontrolne
         organe nadzirajo, opozorijo na omenjene nepravilnosti, zato da lahko slednji sprejmejo predvidene ukrepe, kot je na primer
         pregled prostorov tega organa, in odobritev po potrebi umaknejo.

      58     Zato je treba ugotoviti, da zahteva, ki izhaja iz paragrafa 4(1), točka 4, ÖLG in na katero se sklicuje Zvezna republika Nemčija,
         ni sorazmerna glede na cilj varstva potrošnikov.

      59     Posledično Zvezna republika Nemčija, s tem ko zahteva, da morajo imeti zasebni organi kontrole proizvodov ekološke pridelave,
         ki imajo sedež in so pridobili odobritev v drugi državi članici, v Nemčiji podružnico, da bi v njej lahko izvajali svojo dejavnost,
         ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.

       Stroški
      60     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Zvezni republiki Nemčiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo
         stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Zvezna republika Nemčija, s tem ko zahteva, da morajo imeti zasebni organi kontrole proizvodov ekološke pridelave, ki imajo
            sedež in so pridobili odobritev v drugi državi članici, v Nemčiji podružnico, da bi v njej lahko izvajali svojo dejavnost,
            ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.
      2)      Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.