title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 17. januarja 2012. # Hell Energy Magyarország kft proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti HELL - Prejšnja besedna znamka Skupnosti HELLA - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost izdelkov in znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-522/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 17. januarja 2012 – Hell Energy Magyarország proti UUNT – Hansa Mineralbrunnen (HELL)
      (Zadeva T-522/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti HELL – Prejšnja besedna znamka Skupnosti HELLA – Absolutni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost zadevnih proizvodov in znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 29, 33, 34 in 67.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 5. avgusta 2010 (zadeva R 1517/2009-1), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med družbama Hansa Mineralbrunnen GmbH in Hell Energy Magyarország.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Hell Energy Magyarország kft se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 19. maja 2010.#Outokumpu Oyj in Luvata Oy proti Evropski komisiji.#Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Sektor bakrenih inštalacijskih cevi - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Globe - Velikost zadevnega trga - Oteževalne okoliščine - Ponovna kršitev.#Zadeva T-20/05.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 19. maja 2010 – Outokumpu in Luvata proti Komisiji
      (Zadeva T-20/05)
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sektor bakrenih inštalacijskih cevi – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Globe – Velikost zadevnega trga – Obteževalne okoliščine – Ponovna kršitev“
      1.                     Postopek – Navajanje novih razlogov med postopkom – Pogoji (Poslovnik Splošnega sodišča, člena 44(1) in 48(2)) (Glej točki
            57, 58.)
      2.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obteževalne okoliščine – Ponovna kršitev (člen 65 PJ; člen 81 ES;
            Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 2) (Glej točke od 61 do 63.)
      3.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obteževalne okoliščine – Ponovna kršitev (Uredba Sveta št. 17,
            člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 2) (Glej točki 69, 70.)
      4.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Velikost trga zadevnih proizvodov – Upoštevanje (Uredba
            Sveta št. 17, člen 15(2)) (Glej točko 77.)
      Predmet

               Zahteva po odpravi ali znižanju globe, naložene toženi stranki v členu 2(j) Odločbe Komisije C(2004) 2826 z dne 3. septembra
                  2004 o postopku uporabe člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/E-1/38.069 – bakrene inštalacijske cevi).

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbama Outokumpu Oyj in Luvata Oy se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 23. januarja 2003. # Makedoniko Metro in Michaniki AE proti Elliniko Dimosio. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Dioikitiko Efeteio Athinon - Grčija. # Zadeva C-57/01.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. maja 2006.#Massachusetts Institute of Technology.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija.#Patentové právo - Liečivá - Nariadenie (EHS) č. 1768/92 - Dodatkové ochranné osvedčenie na liečivá - Pojem ,zmes účinných zložiek".#Zadeva C-431/04.

text:
      Zadeva C-431/04
      Postopek, ki ga je sprožil
      Massachusetts Institute of Technology
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Patentno pravo – Zdravila – Uredba (EGS) št. 1768/92 – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Pojem ‚kombinacija učinkovin‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Pravice iz patenta – Dodatni varstveni certifikat
            za zdravila
      (Uredba Sveta št. 1768/92, člen 1(b))
      2.        Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Pravice iz patenta – Dodatni varstveni certifikat
            za zdravila
      (Uredba Sveta št. 1768/92, člen 1(b))
      1.        Glede na to, da v Uredbi št. 1768/92 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila ni opredelitve pojma „učinkovina“
         zdravila, je treba pomen in obseg tega izraza določiti ob upoštevanju splošnega konteksta, v katerem se uporablja, in v skladu
         z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku.

      (Glej točko 17.)
      2.        Člen 1(b) Uredbe št. 1768/92 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila je treba razlagati tako, da pojem „kombinacija
         učinkovin v zdravilu“ ne vključuje kombinacije dveh snovi, od katerih bi imela le ena lastne zdravilne učinke za določeno
         indikacijo, druga pa bi omogočala pridobitev take farmacevtske oblike zdravila, ki je potrebna za zdravilni učinek prve substance
         za isto indikacijo.

      (Glej točko 31 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 4. maja 2006(*)

      „Patentno pravo – Zdravila – Uredba (EGS) št. 1768/92 – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Pojem ‚kombinacija učinkovin‘“
      V zadevi C-431/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
         z odločbo z dne 29. junija 2004, ki je na Sodišče prispela 7. oktobra 2004, v postopku, ki ga je sprožil

      Massachusetts Institute of Technology,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis (poročevalec)
         in J. Klučka, sodnika,

      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. oktobra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Massachusetts Institute of Technology T. Bausch, patentni zastopnik,
      –        za francosko vlado R. Loosli-Surrans, zastopnica,
      –        za litvansko vlado D. Kriaučiūnas, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in C. ten Dam, zastopnika,
      –        za poljsko vlado T. Nowakowski, zastopnik,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva D. Beard, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. Braun in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. novembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992
         o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila (UL L 182, str. 1), v različici na podlagi Akta o pogojih pristopa
         Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske ter o prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL
         1994, C 241, str. 21, in UL 1995, L 1, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1768/92).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, ki jo je vložil Massachusetts Institute of Technology (v nadaljevanju: MIT), ker
         je Bundespatentgericht zavrnilo ugovor, ki ga je MIT vložil proti odločbi Deutsches Patent- und Markenamt (nemški urad za
         patente in znake), s katero je bila zavrnjena prijava za dodaten varstveni certifikat (v nadaljevanju: DVC), ki jo je MIT
         vložil za zdravilo gliadel 7,7 mg implant (v nadaljevanju: gliadel).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 1 Uredbe št. 1768/92 določa:

      „Za namene te uredbe:
      a)     ‚zdravilo‘ je katera koli snov ali kombinacija snovi, namenjena zdravljenju ali preprečevanju bolezni pri ljudeh ali živalih,
         in katera koli snov ali kombinacija snovi, ki jo je mogoče dati ljudem ali živalim za medicinsko diagnosticiranje ali obnavljanje,
         izboljševanje ali spreminjanje fizioloških funkcij pri ljudeh ali živalih;

      b)     ‚izdelek‘ je učinkovina ali kombinacija učinkovin v zdravilu;
      c)     ‚osnovni patent‘ je patent, ki varuje izdelek, kakor je definiran v b), postopek pridobivanja izdelka ali uporabe izdelka,
         in ga je imetnik določil za postopek pridobivanja certifikata;

      d)     ‚certifikat‘ je dodatni varstveni certifikat.“
      4        Člen 3 Uredbe št. 1768/92, ki določa pogoje za pridobitev DZC, določa:

      „Certifikat se podeli, če je v državi članici, v kateri je vložena prijava po členu 7, na dan vložitve:
      a)     izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom;
      b)     že bila izdana veljavna odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo, v skladu z Direktivo 65/65/EGS ali Direktivo 81/851/EGS,
         kakor je ustrezno;

      c)     za izdelek še ni bil podeljen certifikat;
      d)     odobritev, navedena v b), prva odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo.“
       Nacionalna ureditev
      5        Člen 16a zakona o patentih (Patentgesetz) z dne 5. maja 1936 (BGBl. 1936, str. 117), v različici, ki se uporablja v sporu
         v glavni stvari, določa:

      „1.   V skladu z uredbami Evropske gospodarske skupnosti o uvedbi dodatnih varstvenih certifikatov, ki jih je treba navesti v Bundesgesetzblatt,
         se za patent lahko zahteva dodatno varstvo, ki je neposredno povezano s časovno veljavnostjo patenta, določeno v členu 16(1).
         Za dodatno varstvo se plačujejo letne pristojbine.

      2.     Razen če določbe prava Skupnosti določajo drugače, se določbe zakona o patentih, ki se nanašajo na pravice prijavitelja (členi
         od 6 do 8), učinek patenta in odstopanja (členi od 9 do 12), pravilnik o uporabi, prisilno licenco in njen odvzem (členi od
         13 do 24), področje varstva (člen 14), licence in njihovo registracijo (člena 15 in 30), pristojbine (člen 17(2)), prenehanje
         patenta (člen 20), ničnost (člen 22), javno ponudbo za podeljevanje licenc (člen 23), nacionalnega predstavnika (člen 25),
         Patentgericht (Patentno sodišče) in postopek pred tem sodiščem (členi od 65 do 99), postopek pred Bundesgerichtshof (členi
         od 100 do 122), obnovitev patenta (člen 123), obveznost verodostojnosti (člen 124), elektronski dokument (člen 125a), uradni
         jezik, vročanje in pravno pomoč (členi od 126 do 128), kršitve pravice (členi od 139 do 141 in 142a), združevanje tožb in
         na posebne pravice, vezane na patent, (člena 145 in 146), analogno uporabljajo za dodatno varstvo.

      3.     Licence in izjave iz člena 23 zakona o patentih, ki ustvarjajo učinke za patent, se uporabljajo tudi za dodatno varstvo.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      6        MIT je imetnik evropskega patenta, za katerega je vložil prijavo 29. julija 1987. Ta patent pokriva med drugim povezavo dveh
         elementov, to sta polifeprozan, polimerno biološko razgradljiva pomožna snov, in karmustin, učinkovina, ki se že uporablja
         za intravenozno kemoterapijo v kombinaciji z inertnimi pomožnimi snovmi in zdravilnimi dodatki za zdravljenje možganskih tumorjev.

      7        Gliadel ima obliko naprave, ki se jo vsadi v lobanjo za zdravljenje ponavljajočih se možganskih tumorjev. Ta naprava deluje
         tako, da polifeprozan, ki deluje kot biološko razgradljiva matrica, počasi in nadzorovano sprošča karmustin, ki je izjemno
         citotoksična učinkovina.

      8        Dovoljenje za promet (v nadaljevanju: DP) gliadela je bilo izdano v Nemčiji z odločbo z dne 3. avgusta 1999.

      9        MIT je sklicujoč se na to dovoljenje pri Deutsches Patent- und Markenamt vložil prijavo za izdajo DVC za gliadel. Primarno
         je zahteval DVC za karmustin v kombinaciji s polifeprozanom. Podredno je vložil prijavo za izdajo DVC le za karmustin.

      10      Deutsches Patent- und Markenamt je to zahtevo za DVC zavrnil z odločbo z dne 16. oktobra 2001 z obrazložitvijo, da polifeprozana
         ni mogoče šteti za učinkovino v smislu členov 1(b) in 3 Uredbe št. 1768/92. Poleg tega je menil, da ne more izdati DVC le
         za karmustin, ker za to učinkovino že dolgo velja DP.

      11      MIT je vložil ugovor zoper to odločbo Deutsches Patent- und Markenamt pri Bundespatentgericht. To jo je zavrnilo z odločbo
         z dne 25. novembra 2002.

      12      MIT je nato pri Bundesgerichtshof vložil zahtevo za sodni preizkus zoper odločbo Bundespatentgericht. V utemeljitev svoje
         zahteve navaja, da je polifeprozan nepogrešljiva sestavina gliadela, ker omogoča, da se karmustin sprošča na terapevtsko primerno
         pri zdravljenju malignih možganskih tumorjev, in tako prispeva k učinkovitosti zdravila. Torej naj ne bi šlo samo za pomožno
         snov ali sestavino.

      13      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali pojem ‚kombinacija učinkovin v zdravilu‘ v smislu člena 1(b) Uredbe [št. 1768/92] predpostavlja, da so sestavine, ki sestavljajo
         kombinacijo, vsaka zase učinkovina z zdravilnim učinkom?

      2.      Ali gre za ‚kombinacijo učinkovin [v zdravilu]‘ tudi tedaj, ko je pri kombinaciji snovi iz dveh sestavin ena od njiju znana
         snov z zdravilnim učinkom za določeno indikacijo, druga sestavina pa omogoči farmacevtsko obliko zdravila, ki povzroči, da
         je učinek zdravila za to indikacijo spremenjen (in-vivo vsadek z nadzorovanim izpustom učinkovine za preprečitev strupenih
         učinkov)?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      14      Z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(b) Uredbe št.
         1768/92 razlagati tako, da pojem „kombinacija učinkovin v zdravilu“ vključuje kombinacijo dveh substanc, od katerih ima le
         ena lastne zdravilne učinke za določeno indikacijo, druga pa omogoča farmacevtsko obliko zdravila, ki je potrebna za zdravilni
         učinek prve substance za to indikacijo.

      15      Opozoriti je treba, da je v skladu s členom 1(b) Uredbe št. 1768/92, „izdelek“ učinkovina ali kombinacija učinkovin v zdravilu.

      16      Vendar Uredba št.1768/92 ne opredeljuje pojma „učinkovina“.

      17      Glede na to, da v Uredbi št. 1768/92 ni opredelitve pojma „učinkovina“, je treba pomen in obseg tega izraza določiti ob upoštevanju
         splošnega konteksta, v katerem se uporablja, in v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku (glej med drugim
         sodbi z dne 27. januarja 1988 v zadevi Danska proti Komisiji, 349/85, Recueil, str. 169, točka 9, in z dne 27. januarja 2000
         v zadevi DIR International Film in drugi proti Komisiji, C-164/98 P, Recueil, str. I-447, točka 26).

      18      V obravnavanem primeru je treba poudariti, da ni sporno, tako kot izhaja iz spisa v tej zadevi, da izraz „učinkovina“ v splošnem
         pomenu v farmakologiji ne vključuje substanc iz kombinacije v zdravilu, ki same zase ne učinkujejo na človeški ali živalski
         organizem.

      19      Glede tega je treba poudariti, da je v točki 11 obrazložitve predloga Uredbe Sveta (EGS) z dne 11. aprila 1990 o uvedbi dodatnega
         varstvenega certifikata za zdravila (COM(90) 101 konč.), o katerem je francoska vlada podala ustna stališča, navedeno, da
         „[...] se predlog Uredbe nanaša samo na nova zdravila. Ne gre za izdajo DVC za vsako patentirano zdravilo, ki ima dovoljenje
         za promet. Za vsak proizvod je mogoče izdati le en DVC, pri čemer se proizvod razume v ožjem pomenu aktivne substance; majhne
         spremembe zdravila, kot so novo doziranje, uporaba druge soli ali estra, drugačna farmacevtska oblika, ne morejo imeti za
         posledico izdaje novega DVC.“

      20      Pojem „izdelek“, kot je določen v členu 1(b) Uredbe št. 1768/92, pa v ničemer ni v nasprotju s tistim, na katerega se je sklicevala
         Komisija v točki 11 te obrazložitve.

      21      Iz te obrazložitve namreč izhaja, da farmacevtska oblika zdravila, h kateri lahko prispeva vezno sredstvo, kot sta to poudarila
         generalni pravobranilec v točki 11 sklepnih predlogov in francoska vlada na obravnavi, ne spada pod opredelitev pojma „izdelek“,
         ki se ga v ožjem pomenu razume kot „aktivna snov“ ali „učinkovina“.

      22      Poleg tega se je mogoče sklicevati na Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1610/96 z dne 23. julija 1996 o uvedbi
         dodatnega varstvenega certifikata za fitofarmacevtska sredstva (UL L 198, str. 30), katere četrta uvodna izjava določa, da
         mora biti stopnja varstva inovacij na področju fitofarmacevtskih sredstev enakovredna tisti, ki je zagotovljena za zdravila
         po Uredbi Sveta št. 1768/92. V skladu s členom 1, točka 8, Uredbe št. 1610/96 je sredstvo aktivna substanca ali kombinacija
         aktivnih substanc fitofarmacevtskega sredstva. Aktivna substanca pa je po členu 1, točka 3, substanca, ki na splošno ali izrecno
         učinkuje proti škodljivim organizmom ali na rastline.

      23      Glede tega je treba poudariti, da je v točki 68 obrazložitve predloga Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) z dne 9.
         decembra 1994 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za fitofarmacevtska sredstva (COM(94) 579 konč.) navedeno, da:

      –        glede na potrebno ravnovesje interesov v igri ne bi bilo sprejemljivo, da bi bilo celotno trajanje varstva, ki ga dajeta DVC
         in patent za isti proizvod, predolgo;

      –        bi lahko dosegli isto, če bi bil isti proizvod lahko predmet več zaporednih DVC;
      –        to zahteva natančno opredelitev izdelka;
      –        če je bil DVC že pridobljen za samo aktivno substanco, zanjo ni mogoče pridobiti novega DVC, ne glede na to, kako je bila
         spremenjena zaradi drugih elementov fitofarmacevtskega sredstva (uporaba druge soli, drugih pomožnih snovi, drugačna predstavitev,
         itd);

      –        je treba ugotoviti, da čeprav je lahko ista snov v isti državi članici predmet več patentov in več DP, se lahko DVC za to
         snov izda le na podlagi enega samega patenta in ob eni sami DP, in sicer tisti, ki je bila izdana prva v zadevni državi članici.

      24      Člen 3(2), prvi stavek, Uredbe št. 1610/96 določa, da se imetniku več patentov za isto sredstvo za to sredstvo ne more podeliti
         več certifikatov. Po sedemnajsti uvodni izjavi te uredbe pa podrobni pogoji iz člena 3(2) te uredbe veljajo smiselno tudi
         za razlago člena 3 Uredbe št. 1768/92.

      25      Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da snov, ki nima nobenega lastnega zdravilnega učinka in se uporablja za pridobitev
         določene farmacevtske oblike zdravila, ne spada pod pojem učinkovine, ki nato omogoča opredelitev pojma izdelka.

      26      Zato zaradi take snovi, ki je dodana snovi, ki ima lastne zdravilne učinke, ne more priti do „kombinacij[e] učinkovin“ v smislu
         člena 1(b) Uredbe št. 1768/92.

      27      Dejstvo, da snov, ki nima nobenega lastnega zdravilnega učinka, omogoča pridobitev take farmacevtske oblike zdravila, ki je
         potrebna za zdravilno učinkovitost snovi z zdravilnimi učinki, ne more ovreči te razlage.

      28      Kot izhaja iz točk 6 in 7 te sodbe, je karmustin učinkovina, ki mora biti nujno povezana z drugimi snovmi, zlasti z inertnimi
         pomožnimi snovmi, da bi lahko bila zdravilna učinkovita. Bolj na splošno se zdi, kot so to poudarili generalni pravobranilec
         v točki 11 sklepnih predlogov in francoska ter nizozemska vlada, da ni izjemno, da snovi, ki omogočajo pridobitev določene
         farmacevtske oblike zdravila, vplivajo na zdravilno učinkovitost učinkovine, ki jo zdravilo vsebuje.

      29      Poleg tega bi bil pojem „kombinacija učinkovin“ v zdravilu, ki bi vsebovalo kombinacijo iz dveh snovi, od katerih bi imela
         le ena lastne zdravilne učinke za določeno indikacijo, druga pa bi omogočala pridobitev take farmacevtske oblike zdravila,
         ki je potrebna za zdravilni učinek prve snovi za to isto indikacijo, kot je poudarila francoska vlada na obravnavi, vsekakor
         tak, da bi lahko v uporabo Uredbe št. 1768/92 vnesel element pravne negotovosti. Dejstvo, da je substanca, ki nima lastnega
         zdravilnega učinka, potrebna za zagotovitev zdravilne učinkovitosti učinkovine, v tem primeru ni mogoče šteti za vsebinsko
         zadostno določeno merilo.

      30      Sicer pa bi lahko tak pojem oviral uresničenje cilja iz šeste uvodne izjave Uredbe št. 1768/92, po kateri mora biti poskrbljeno
         za enotno rešitev na ravni Skupnosti, kar bo preprečilo heterogeni razvoj nacionalnih zakonov, ki bi povzročil dodatno neskladje
         in tako verjetno oviral prosti pretok zdravil v Skupnosti ter neposredno vplival na vzpostavitev in delovanje notranjega trga.

      31      V teh okoliščinah je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti tako, da je člen 1(b) Uredbe št. 1768/92 treba razlagati tako,
         da pojem „kombinacija učinkovin v zdravilu“ ne vključuje kombinacije dveh snovi, od katerih bi imela le ena lastne zdravilne
         učinke za določeno indikacijo, druga pa bi omogočala pridobitev take farmacevtske oblike zdravila, ki je potrebna za zdravilni
         učinek prve substance za isto indikacijo.

       Stroški
      32      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 1(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila, v različici
            na podlagi Akta o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske, ter o prilagoditvah pogodb,
            na katerih temelji Evropska unija, je treba razlagati tako, da pojem „kombinacija učinkovin v zdravilu“ ne vključuje kombinacije
            dveh snovi, od katerih bi imela le ena lastne zdravilne učinke za določeno indikacijo, druga pa bi omogočala pridobitev take
            farmacevtske oblike zdravila, ki je potrebna za zdravilni učinek prve substance za isto indikacijo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. septembra 2010.#Kirin Amgen Inc. proti Lietuvos Respublikos valstybinis patentų biuras.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Lietuvos Aukščiausiasis Teismas - Litva.#Patentno pravo - Lastniška zdravila - Uredba (EGS) št. 1768/92 - Členi 7, 19 in 19a(e) - Dodatni varstveni certifikat za zdravila - Rok za vložitev prijave za tak certifikat.#Zadeva C-66/09.

text:
      Zadeva C-66/09
      Kirin Amgen Inc.
      proti
      Lietuvos Respublikos valstybinis patentų biuras
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)
      „Patentno pravo – Lastniška zdravila – Uredba (EGS) št. 1768/92 – Členi 7, 19 in 19a(e) – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Rok za vložitev prijave za tak certifikat“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Dodatni varstveni certifikat
            za zdravila – Prehodni ukrepi v korist Litve glede zdravil, za katere je bilo v tej državi izdano dovoljenje za promet
      (uredbi Sveta št. 1768/92, kakor je bila spremenjena z Aktom o pristopu iz leta 2003, člena 7 in 19a(e)), in št. 2309/93)
      Člena 7 in 19a(e) Uredbe št. 1768/92 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila, kakor je bila spremenjena z Aktom
         o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske,
         Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji
         Evropska unija, je treba razlagati tako, da imetniku veljavnega osnovnega patenta za izdelek ne omogočata, da v šestih mesecih
         po dnevu pristopa Republike Litve k Evropski uniji zaprosi za podelitev dodatnega varstvenega certifikata, če je bilo dovoljenje
         Skupnosti za promet s tem izdelkom kot zdravilom v skladu z Uredbo št. 2309/93, ki določa postopke Skupnosti za pridobitev
         dovoljenja za promet in nadzor zdravil za uporabo v humani medicini in za uporabo v veterini ter ustanavlja Evropsko agencijo
         za vrednotenje zdravil, izdano več kot šest mesecev pred pristopom, vendar v Litvi za ta izdelek ni bilo izdano dovoljenje
         za promet.

      Na podlagi člena 19a(e) Uredbe št. 1768/92 se namreč sme dodatni varstveni certifikat izdati samo za izdelek, za katerega
         je bilo prvo dovoljenje za promet z izdelkom kot zdravilom izdano v Litvi. V tej določbi ni predvideno nobeno odstopanje za
         izdelke, za katere je bilo izdano dovoljenje Skupnosti za promet. Navedena določba je jasna in nedvoumna in jo je treba v
         skladu s pravilom, da je treba prehodne določbe razlagati ozko, razlagati skladno z njenim besedilom in tako, da se bo pri
         tem odražala volja zakonodajalca Unije, kakor izhaja iz pogajanj, ki so privedla do Akta o pristopu iz leta 2003.

      Iz tega sledi, da ker člen 19a(e) Uredbe št. 1768/92 določa izjemo glede roka za vložitev prijave za dodatni varstveni certifikat,
         določenega v členu 7 te uredbe, samo za imetnika nacionalnega dovoljenja za promet, se imetnik dovoljenja Skupnosti za promet,
         izdanega vsaj šest mesecev pred 1. majem 2004, ne more sklicevati na to določbo za pridobitev dodatnega varstvenega certifikata
         v Litvi.

      (Glej točke 33, 35 in 53 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 2. septembra 2010(*)

      „Patentno pravo – Lastniška zdravila – Uredba (EGS) št. 1768/92 – Členi 7, 19 in 19a(e) – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Rok za vložitev prijave za tak certifikat“
      V zadevi C‑66/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Lietuvos Aukščiausiasis
         Teismas (Litva) z odločbo z dne 10. februarja 2009, ki je prispela na Sodišče 16. februarja 2009, v postopku

      Kirin Amgen Inc.
      proti
      Lietuvos Respublikos valstybinis patentų biuras,

      ob udeležbi
      Amgen Europe BV,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, P. Lindh, sodnica, A. Rosas, U. Lõhmus (poročevalec) in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. februarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Kirin Amgen Inc. D. Ušinskaitė-Filonovienė, odvetnik, in A. Pakėnienė, patentna odvetnica, skupaj s C. Birssom, QC,
      –        za litovsko vlado D. Kriaučiūnas, I. Jarukaitis in L. Mickienė, zastopniki,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za latvijsko vlado K. Drēviņa in E. Eihmane, zastopnici,
      –        za madžarsko vlado R. Somssich, K. Szíjjártó, M. Ficsor in M. Fehér, zastopniki,
      –        za Evropsko komisijo A. Steiblytė in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. februarja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 7 in 19 Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija
         1992 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila (UL L 182, str. 1), kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih
         pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike
         Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija
         (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju: Uredba št. 1768/92 in Akt o pristopu iz leta 2003)

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Kirin Amgen Inc. (v nadaljevanju: Kirin Amgen) in Lietuvos Respublikos
         valstybinis patentų biuras (državni patentni urad Republike Litve), ker ji ta ni podelil dodatnega varstvenega certifikata
         (v nadaljevanju: certifikat) za njeno zdravilo Aranesp.

       Pravni okvir
       Akt o pristopu iz leta 2003
      3        Člen 2 Akta o pristopu iz leta 2003 določa:

      „Od dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom,
         zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt.“

      4        V skladu s členom 20 istega akta se „[a]kti[,] našteti v Prilogi II k temu aktu, […] prilagodijo, kakor je navedeno v omenjeni
         prilogi.“

      5        Poglavje 4, C, II z naslovom „Dodatni varstveni certifikati“ iz Priloge II k temu aktu z naslovom „Seznam iz člena 20 Akta
         o pristopu [iz leta 2003]“ uvaja nov člen 19a v Uredbo št. 1768/92.

       Uredba št. 1768/92
      6        V šesti, sedmi in deseti uvodni izjavi Uredbe št. 1768/92 je navedeno:

      „ker mora biti poskrbljeno za enotno rešitev na ravni Skupnosti, kar bo preprečilo heterogeni razvoj nacionalnih zakonov,
         ki bi povzročil dodatno neskladje in tako verjetno oviral prosti pretok zdravil v Skupnosti ter tako neposredno vplival na
         vzpostavitev in delovanje notranjega trga;

      ker je potemtakem treba uvesti [certifikat], ki bo v enakih pogojih podeljen v vsaki od držav članic na zahtevo imetnika nacionalnega
         ali evropskega patenta za zdravilo, za katero je bila podeljena odobritev za trženje [v nadaljevanju tudi: dovoljenje za promet]
         […];

      […]
      ker je treba poiskati tudi ravnotežje pri določanju prehodne ureditve; ker mora ta ureditev farmacevtski industriji Skupnosti
         omogočiti, da delno dohiti svoje glavne tekmece, ki jih že več let varuje ustreznejša zakonodaja, in obenem zagotoviti, da
         ta ureditve ne ogrozi doseganja drugih legitimnih ciljev, povezanih z zdravstveno politiko na nacionalni ravni in ravni Skupnosti“.

      7        Člen 3 navedene uredbe določa pogoje za pridobitev certifikata:

      „Certifikat se podeli, če je v državi članici, v kateri je vložena prijava po členu 7, na dan vložitve:
      a)      izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom;
      b)      že bila izdana veljavna odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo, v skladu z Direktivo [Sveta] 65/65/EGS [z dne 26. januarja
         1965 o približevanju določb zakonov in drugih predpisov, ki se nanašajo na lastniška zdravila (UL 1965, 22, str. 369), kakor
         je bila spremenjena z Direktivo Sveta 89/341/EGS z dne 3. maja 1989 (UL L 142, str. 11), [v nadaljevanju: Direktiva 65/65]]
         ali Direktivo [Sveta] 81/851/EGS [z dne 28. septembra 1981 o približevanju zakonodaj držav članic glede zdravil za uporabo
         v veterinarski medicini (UL L 317, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 90/676/EGS z dne 13. decembra 1990
         (UL L 373, str. 15)], kakor je ustrezno;

      c)      za izdelek še ni bil podeljen certifikat;
      d)      odobritev, navedena v (b), prva odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo.“
      8        Člen 7(1) iste uredbe določa:

      „Prijava za certifikat se vloži v šestih mesecih od datuma izdaje odobritve, navedene v členu 3(b), da se izdelek da na trg
         kot zdravilo.“

      9        Člen 13(1) Uredbe št. 1768/92 določa:

      „Certifikat začne veljati s koncem zakonitega trajanja osnovnega patenta za obdobje, ki je enako času, ki je potekel med datumom,
         ko je bila vložena prijava za osnovni patent, in datumom prve odobritve, da se izdelek da na trg v Skupnosti, skrajšano za
         dobo petih let.“

      10      Členi od 19 do 22 Uredbe št. 1768/92 vsebujejo prehodne določbe. Člen 19 določa:

      „1.      Vsak izdelek, ki je na dan pristopa zaščiten z veljavnim patentom in za katerega je bilo prvo dovoljenje za dajanje na tržišče
         kot farmacevtski izdelek v Skupnosti ali na ozemlju Avstrije, Finske ali Švedske pridobljeno po 1. januarju 1985, lahko pridobi
         certifikat.

      V primeru, ko je certifikate potrebno izdati za Dansko, Nemčijo in Finsko, se datum 1. januar 1985 nadomesti z datumom 1.
         januar 1988.

      V primeru, ko je certifikate potrebno izdati za Belgijo, Italijo in Avstrijo, se datum 1. januar 1985 nadomesti z datumom
         1. januar 1982.

      2.      Prijava za certifikat, kakor je navedeno v odstavku 1, se predloži v šestih mesecih od datuma začetka veljavnosti te uredbe.“
      11      Člen 19a iste uredbe z naslovom „Dodatne določbe, ki se nanašajo na širitev Skupnosti“ določa:

      „Naslednje določbe se uporabljajo brez poseganja v druge določbe te uredbe:
      a)      i)     vsem zdravilom, ki so na Češkem varovana z veljavnim osnovnim patentom in za katera je bila po 10. novembru 1999 na Češkem
         pridobljena prva odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo, se sme podeliti certifikat, pod pogojem, da je bila prijava
         za certifikat vložena v šestih mesecih od dne pridobitve prve odobritve za trženje;

      ii)      vsem zdravilom, ki so na Češkem varovana z veljavnim osnovnim patentom in za katera je bila v šestih mesecih pred dnem pristopa
         v Skupnosti pridobljena prva odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo, se sme podeliti certifikat, pod pogojem, da
         je bila prijava za certifikat vložena v šestih mesecih od dne pridobitve prve odobritve za trženje;

      […]
      e)      vsem zdravilom, ki so varovana z veljavnim osnovnim patentom, prijavljenim po 1. februarju 1994, in za katera je bila prva
         odobritev, da se izdelek da na trg kot zdravilo, pridobljena v Litvi pred dnem pristopa, se sme podeliti certifikat, pod pogojem,
         da je prijava za pridobitev certifikata vložena v šestih mesecih od dne pristopa“.

       Uredba (EGS) št. 2309/93
      12      Člen 12(1), prvi pododstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 2309/93 z dne 22. julija 1993, ki določa postopke Skupnosti za pridobitev
         dovoljenja za promet in nadzor zdravil za uporabo v humani medicini in za uporabo v veterini ter ustanavlja Evropsko agencijo
         za vrednotenje zdravil (UL L 214, str. 1) določa:

      „Brez vpliva na člen 6 Direktive 65/65/EGS velja dovoljenje za promet, ki je izdano v skladu s postopkom, določenim v tej
         uredbi, v vsej Skupnosti. V vsaki od držav članic dodeli enake pravice in obveznosti kot dovoljenje za promet, ki ga izda
         ta država članica v skladu s členom 3 Direktive 65/65/EGS.“

      13      Omenjeni člen 3 je bil nadomeščen s členoma 4(3) in 6(1) Direktive 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra
         2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini (UL L 311, str. 67).

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Družba Kirin Amgen je imetnica evropskega patenta za zdravilo Aranesp, ki je bil prijavljen 16. avgusta 1994 in velja tudi
         za Litvo. Navedena družba je 8. junija 2001 za to zdravilo dobila dovoljenje za promet v skladu z Uredbo št. 2309/93 (v nadaljevanju:
         dovoljenje Skupnosti za promet). 29. oktobra 2004 je pri Lietuvos Respublikos valstybinis patentų biuras vložila prijavo za
         certifikat, skupaj z dovoljenjem Skupnosti za promet. Ta urad je zavrnil podelitev certifikata z odločbo, zoper katero so
         bile neuspešno vložene zaporedne pritožbe pri različnih nacionalnih sodiščih.

      15      V pritožbi pred predložitvenim sodiščem je družba Kirin Amgen navedla, da dejstvo, da je imetnica dovoljenja Skupnosti za
         promet, zadostuje za pridobitev certifikata v Litvi in da ni zamudila šestmesečnega roka iz členov 7 ali 19 Uredbe št. 1768/92
         za vložitev svoje prijave, ker je treba ta rok računati od 1. maja 2004, ko je Litva pristopila k Evropski uniji.

      16      V teh okoliščinah je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je glede Republike Litve ,datum začetka veljavnosti te uredbe‘ iz člena 19(2) Uredbe št. 1768/92 treba razumeti kot datum
         njenega pristopa k Evropski uniji?

      2.      V kakšnem razmerju sta, če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, člena 19 in 7 Uredbe št. 1768/92 pri računanju roka šestih
         mesecev in katerega od teh členov je treba v tem primeru uporabiti?

      3.      Ali je dovoljenje za promet v Skupnosti v Republiki Litvi začelo brezpogojno veljati z dnem njenega pristopa k Evropski uniji?
      4.      Ali se, če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, lahko začetek veljavnosti dovoljenja za promet enači z njegovo izdajo
         v smislu člena 3(b) Uredbe št. 1768/92?“

       Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
      17      Družba Kirin Amgen je z dopisom z dne 30. junija 2010 predlagala ponovno odprtje ustnega postopka in izpostavila, da je stališče
         generalnega pravobranilca v njegovih sklepnih predlogih napačno in da so bili v njih razviti novi argumenti v zvezi s členi
         3, 7 in 13 Uredbe št. 1768/92, zlasti glede njenega člena 3(d). Družba Kirin Amgen se v utemeljitev svojega predloga sklicuje
         na pravico do kontradiktornega postopka v skladu s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin,
         podpisane v Rimu 4. novembra 1950.

      18      Ob upoštevanju samega namena kontradiktornosti, ki je v tem, da se izogne temu, da bi na Sodišče vplivale trditve, o katerih
         stranke niso razpravljale, lahko Sodišče po uradni dolžnosti, na predlog generalnega pravobranilca ali na predlog strank odredi
         ponovno odprtje ustnega postopka v skladu s členom 61 svojega poslovnika, če meni, da ni dovolj poučeno ali da je o zadevi
         treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke niso razpravljale (glej zlasti sklep z dne 4. februarja 2000 v zadevi
         Emesa Sugar, C-17/98, Recueil, str. I-665, točka 18, in sodbo z dne 8. septembra 2009 v zadevi Liga Portuguesa de Futebol
         Profissional in Bwin International, C-42/07, ZOdl., str. I-7633, točka 31 in navedena sodna praksa).

      19      Vendar je v obravnavanem primeru Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca menilo, da ima na voljo vse informacije,
         potrebne za odgovor na zastavljena vprašanja, in da so se stališča, ki so mu bila predložena, nanašala na te informacije.

      20      Zato je treba predlog za ponovno odprtje ustnega postopka zavrniti.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      21      Iz predložitvene odločbe in zlasti iz prvih dveh vprašanj predložitvenega sodišča je razvidno, da je po njegovem mnenju rešitev
         spora o glavni stvari odvisna predvsem od razlage člena 19 Uredbe št. 1768/92. Sodišče pa je že odločilo, da je zakonodajalec
         Unije ta člen uvedel v prehodne določbe te uredbe, da bi omejil negativne posledice izteka ali skrajšanja šestmesečnega roka
         iz člena 7(1) navedene uredbe in omogočil izdelkom, za katere je na dan začetka veljavnosti te uredbe že bilo izdano dovoljenje
         za promet z izdelkom kot zdravilom, da imajo korist od sistema, uvedenega s to uredbo. Odstavek 2 istega člena 19 pod pogoji
         iz odstavka 1 tega člena odstopa od člena 7 navedene uredbe (glej v tem smislu sodbi z dne 12. junija 1997 v zadevi Yamanouchi
         Pharmaceutical, C‑110/95, Recueil, str. I-3251, točka 19, in z dne 11. decembra 2003 v zadevi Hässle, C‑127/00, Recueil, str. I‑14781,
         točka 29).

      22      Sodišče je tudi menilo, da je člen 19 Uredbe št. 1768/92 – z namenom upoštevanja razlik v presoji držav članic – kot prehodni
         ukrep predvidel določitev referenčnih datumov, ki se v državah članicah razlikujejo glede pridobitve prvega dovoljenja za
         promet; taka določitev se torej zdi upravičena, saj je vsak od teh datumov izraz presoje, ki jo je vsaka članica opravila
         zlasti glede na svoj zdravstveni sistem, katerega organizacija in financiranje se razlikujeta od ene države članice do druge
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hässle, točki 39 in 40). Ta določba torej odraža izid pogajanj in uvaja posebne mehanizme
         za različne države članice.

      23      Tako je člen 19 Uredbe št. 1768/92 za dvanajst držav članic Skupnosti na dan začetka veljavnosti te uredbe ter za tri države
         članice, ki so k Skupnosti pristopile 1. januarja 1995, določil prehodno pravilo, ki odstopa od člena 7 navedene uredbe, za
         vse izdelke, za katere je bilo na dan začetka veljavnosti uredbe izdano prvo dovoljenje za promet v Skupnosti po datumu, določenem
         v členu 19.

      24      Tako kot ta člen je treba tudi člen 19a iste uredbe, ki je prav tako del prehodnih določb, šteti za odraz izida pogajanj z
         državami članicami, ki so k Evropski uniji pristopile 1. maja 2004.

      25      Zato iz tega izhaja, da se člen 19a Uredbe št. 1768/92 uporablja za te nove države članice in zlasti člen 19a(e) za Republiko
         Litvo. Nasprotno pa člen 19 iste uredbe zadeva samo države, ki so že bile članice Evropskih skupnosti na dan začetka veljavnosti
         te uredbe, in države, ki so pristopile ob širitvi 1. januarja 1995.

      26      Če bi se člen 19 Uredbe št. 1768/92 razumel, kot da zadeva tudi države članice, ki so pristopile 1. maja 2004, bi se lahko
         namreč izidi pogajanj s temi državami, izraženi v različnih odstavkih člena 19a te uredbe, izkazali za nesmiselne.

      27      Spomniti je treba, da je v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 Pogodbe
         o delovanju Evropske unije, naloga Sodišča dati nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem
         odloča. S tem namenom mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe
         prava Skupnosti, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, ki so jim predloženi, čeprav te določbe niso
         izrecno navedene v vprašanjih, ki jih postavijo ta sodišča (glej sodbo z dne 26. junija 2008 v združenih zadevah Wiedemann
         in Funk, C‑329/06 in C‑343/06, ZOdl., str. I‑4635, točka 45 in navedena sodna praksa).

      28      V teh okoliščinah in glede na dejstva v sporu o glavni stvari je treba razumeti, da predložitveno sodišče z vprašanji, ki
         jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 7 ali 19a(e) Uredbe št. 1768/92 razlagati tako, da
         en ali drugi imetniku veljavnega osnovnega patenta za izdelek omogoča, da v šestih mesecih po dnevu pristopa Republike Litve
         k Uniji, to je po 1. maju 2004, pri pristojnih litovskih organih zaprosi za izdajo certifikata, če je več kot šest mesecev
         pred tem datumom pridobil dovoljenje Skupnosti za promet z izdelkom kot zdravilom, vendar zanj v Litvi ni bilo izdano nacionalno
         dovoljenje za promet.

       Možnost pridobitve certifikata na podlagi člena 19a(e) Uredbe št. 1768/92
      29      Na podlagi člena 19a(e) Uredbe št. 1768/92 se sme certifikat v Litvi izdati za zdravilo, ki je varovano z veljavnim osnovnim
         patentom, prijavljenim po 1. februarju 1994, in za katerega je bilo prvo nacionalno dovoljenje za promet z izdelkom kot zdravilom
         v Litvi pridobljeno pred 1. majem 2004, če je bila prijava za pridobitev certifikata vložena v šestih mesecih od tega datuma.

      30      Kot s prehodno določbo, ki odstopa od člena 7 Uredbe št. 1768/92, se želijo s členom 19a(e) iste uredbe, enako kot z njenim
         členom 19, omejiti negativne posledice izteka ali skrajšanja roka iz navedenega člena 7 za prijavo za pridobitev certifikata
         v Litvi in omogočiti, da imajo izdelki, za katere je na dan začetka veljavnosti te uredbe že bilo izdano nacionalno dovoljenje
         za promet z izdelkom kot zdravilom, koristi od sistema, uvedenega s to uredbo (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Hässle,
         točka 29).

      31      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba odstopanja, določena z akti o pristopu, razlagati ozko (glej v tem smislu sodbi
         z dne 5. decembra 1996 v združenih zadevah Merck in Beecham, C‑267/95 in C‑268/95, Recueil, str. I‑6285, točka 23, in z dne
         3. decembra 1998 v zadevi KappAhl, C‑233/97, Recueil, str. I‑8069, točka 18).

      32      V postopku v glavni stvari je zadevno dovoljenje za promet, ki je bilo družbi Kirin Amgen izdano 8. junija 2001, dovoljenje
         Skupnosti, in ne nacionalno dovoljenje, pridobljeno v Litvi.

      33      Na podlagi člena 19a(e) Uredbe št. 1768/92 pa se sme certifikat izdati samo za izdelek, za katerega je bilo prvo dovoljenje
         za promet z izdelkom kot zdravilom izdano v Litvi. V tej določbi ni predvideno nobeno odstopanje za izdelke, za katere je
         bilo izdano dovoljenje Skupnosti za promet. Navedena določba je jasna in nedvoumna in jo je treba v skladu s pravilom, da
         je treba prehodne določbe razlagati ozko, razlagati skladno z njenim besedilom in tako, da se bo pri tem odražala volja zakonodajalca
         Unije, kakor izhaja iz pogajanj, ki so privedla do Akta o pristopu iz leta 2003.

      34      V okviru prehodnih določb te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s členom 12(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2309/93, v skladu
         s katerim se z dovoljenjem Skupnosti za promet v vsaki od držav članic dodelijo enake pravice in obveznosti kot z nacionalnim
         dovoljenjem za promet, ki ga izda ta država članica.

      35      Ker torej člen 19a(e) Uredbe št. 1768/92 določa izjemo glede roka, določenega v členu 7 te uredbe, samo za imetnika nacionalnega
         dovoljenja za promet, se imetnik dovoljenja Skupnosti za promet, izdanega pred 1. majem 2004, ne more sklicevati na to določbo
         za pridobitev certifikata v Litvi.

       Možnost pridobitve certifikata na podlagi člena 7 Uredbe št. 1768/92
      36      Iz člena 7(1) Uredbe št. 1768/92 v povezavi s členom 3(b) in (d) iste uredbe izhaja, da je treba prijavo za pridobitev certifikata
         vložiti v šestih mesecih od datuma, ko je bilo za izdelek kot zdravilo izdano prvo dovoljenje za promet v državi članici,
         v kateri je bila vložena prijava (glej zgoraj navedeno sodbo Hässle, točka 26).

      37      V skladu s členom 12(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2309/93 se z dovoljenjem Skupnosti za promet v vsaki od držav članic
         dodelijo enake pravice in dolžnosti kot z nacionalnim dovoljenjem za promet, ki ga izda ta država članica v skladu s členoma
         4(3) in 6(1) Direktive 2001/83, ki sta nadomestila člen 3 Direktive 65/65, kakor je bila spremenjena z Direktivo 89/341.

      38      Tako kot Evropska komisija tudi družba Kirin Amgen trdi, da lahko imetnik dovoljenja Skupnosti za promet, kot je ta v postopku
         v glavni stvari, na podlagi člena 7 Uredbe št. 1768/92 vloži prijavo za certifikat v šestih mesecih po začetku veljavnosti
         te uredbe v Litvi. S tem namenom bi se morala pridobitev dovoljenja Skupnosti za promet v smislu člena 3(b) navedene uredbe
         enačiti z začetkom veljavnosti tega dovoljenja, tako da bi bilo treba šteti, kot da je bilo dovoljenje izdano 1. maja 2004.

      39      Kot trdijo družba Kirin Amgen, države članice, ki so predložile pisna stališča Sodišču, in Evropska komisija, odločba slednje,
         ki podeljuje dovoljenje Skupnosti za promet sicer učinkuje na podlagi člena 2 Akta o pristopu iz leta 2003 v novi državi članici
         Unije od datuma njenega pristopa, tako da je v Litvi dovoljenje Skupnosti za promet, ki je bilo družbi Kirin Amgen izdano
         8. junija 2001, začelo veljati 1. maja 2004.

      40      Vendar pa tega datuma ni mogoče enačiti z datumom pridobitve dovoljenja za promet v smislu člena 3(b) Uredbe št. 1768/92.

      41      V navedeni uredbi ni opredelitve pojma „pridobitev“, iz ustaljene sodne prakse Sodišča pa izhaja, da je pri razlagi določbe
         prava Unije treba upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi kontekst in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je
         (glej zlasti sodbe z dne 17. novembra 1983 v zadevi Merck, 292/82, Recueil, str. 3781, točka 12; z dne 1. marca 2007 v zadevi
         Schouten, C‑34/05, ZOdl., str. I‑1687, točka 25; z dne 12. februarja 2009 v zadevi Klarenberg, C‑466/07, ZOdl., str. I‑803,
         točka 37, in z dne 3. decembra 2009 v zadevi Yaesu Europe, C‑433/08, ZOdl., str. I-11487, točka 24.)

      42      Glede tega je iz besedila členov 19 in 19a Uredbe št. 1768/92 jasno razvidno, da se pojem „pridobitev“ dovoljenja za promet
         razlikuje od pojma „začetek veljavnosti“, če je bilo dovoljenje za promet pridobljeno pred pristopom zadevnih držav članic.
         V večini jezikovnih različic te uredbe, ki so obstajale ob njenem sprejetju, pa se pojem „pridobitev“ dovoljenja za promet
         uporablja tako v členu 19 kot v členih 3(b) in 7 ter nič ne nakazuje na to, da bi ga bilo treba razlagati drugače, glede na
         to, v kateri določbi je uporabljen. Nasprotno, uporablja se v istem kontekstu v vseh členih. Res se v nekaterih jezikovnih
         različicah navedene uredbe, med drugim v angleški, v členih 3(b) in 7 uporablja različen izraz in sicer „granted“ („podeljen“).
         Kljub temu velja, da pridobitev dovoljenja za promet nastopi v trenutku njegove podelitve.

      43      Vendar družba Kirin Amgen trdi, da cilj Uredbe št. 1768/92 zagotoviti enotno trajanje varstva zdravila nujno pomeni, da je
         treba pridobitev dovoljenja za promet v smislu člena 3(b) navedene uredbe enačiti z začetkom veljavnosti tega dovoljenja za
         promet v Litvi. Kakršna koli drugačna razlaga bi ustvarila dvotirni sistem pravnega varstva intelektualne lastnine glede na
         to, ali se tako varstvo izvaja v državah, ki so pristopile k Uniji, ali v starih državah članicah. Če imetniki dovoljenja
         Skupnosti za promet ni bi mogli pridobiti certifikata v novi državi članici, bi to omogočilo vzporedni uvoz iz teh držav članic
         in tako ogrozilo pravilno delovanje notranjega trga.

      44      Te argumentacije ni mogoče sprejeti.

      45      Glede cilja, ki ga uresničuje Uredba št. 1768/92, je namreč vsekakor res, da ta uvaja enotno rešitev na ravni Skupnosti, saj
         uvaja certifikat, ki ga lahko pridobi imetnik nacionalnega ali evropskega patenta pod enakimi pogoji v vsaki državi članici,
         in zlasti določa enotno trajanje varstva (glej po analogiji sodbo z dne 13. julija 1995 v zadevi Španija proti Svetu, C‑350/92,
         Recueil, str. I‑1985, točka 34, in zgoraj navedeno sodbo Hässle, točka 37). Kot izhaja iz šeste uvodne izjave te uredbe, je
         njen namen tako preprečiti heterogeni razvoj nacionalnih zakonov, ki bi povzročili razlike, ki bi ovirale prosti pretok zdravil
         v Skupnosti in zato neposredno vplivale na vzpostavitev in delovanje notranjega trga.

      46      Vendar pa so nekatere države članice v skladu z deseto uvodno izjavo navedene uredbe želele za daljše obdobje zagotoviti uresničevanje
         drugih legitimnih ciljev, povezanih s svojo politiko javnega zdravja, in zlasti zagotoviti finančno stabilnost svojega zdravstvenega
         sistema s podporo proizvajalcem generičnih zdravil (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hässle, točka 38).

      47      Da bi se upoštevale te razlike pri presoji, člena 19 in 19a Uredbe št. 1768/92 vsebujeta različne referenčne datume kot prehodni
         ukrep. Določitev teh glede na državo članico se torej zdi upravičena, saj se pri določitvi vsakega od teh datumov upošteva
         presoja, ki jo je vsaka članica opravila zlasti glede na svoj zdravstveni sistem, katerega organizacija in financiranje se
         razlikujeta od ene države članice do druge (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Hässle, točki 39 in 40).

      48      Iz zgoraj navedenega lahko sklepamo, da cilj Uredbe št. 1768/92 zagotoviti enotno varstvo za zdravila na celotnem ozemlju
         Unije ne ovira prehodnih določb, ki izhajajo iz pristopnih pogajanj in zaradi katerih bi bilo nemogoče zaprositi za certifikat
         za nekatera zdravila v nekaterih državah članicah. Ta rezultat, ki lahko ovira, čeprav samo začasno, zgoraj omenjeni cilj
         in delovanje notranjega trga, je utemeljen z omenjenimi legitimnimi cilji, povezanimi z zdravstveno politiko, skupaj s finančno
         stabilnostjo zdravstvenih sistemov držav članic, odvisno od primera (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hässle, točka
         46).

      49      V okoliščinah spora o glavni stvari bi bilo v nasprotju z izidi pogajanj, ki so pripeljala do pristopa Republike Litve k Uniji,
         dopustiti, da se lahko imetnik dovoljenja Skupnosti za promet, kot je ta v postopku v glavni stvari, za pridobitev certifikata
         v Litvi sklicuje na člen 7 Uredbe št. 1768/92. Člen 19a(e) te uredbe namreč določa, da je mogoče zaprositi pristojne litovske
         organe za izdajo takega certifikata le na podlagi prvega dovoljenja za promet, pridobljenega v Litvi pred pristopom te države.
         Kot je že bilo omenjeno v točki 33 te sodbe, ta določba ne predvideva nobenega odstopanja za izdelke, za katere je bilo izdano
         dovoljenje Skupnosti za promet.

      50      Poleg tega, če bi se lahko začetek veljavnosti dovoljenja Skupnosti za promet v novi državi članici enačil z njegovo pridobitvijo
         v slednji, bi se z vsakim dovoljenjem Skupnosti za promet podelila pravica do izdaje certifikata, če bi se zanj zaprosilo
         v šestih mesecih po pristopu države članice k Uniji, čeprav bi bilo to dovoljenje pridobljeno pred datumi pridobitve, omenjenimi
         v prehodnih določbah Uredbe št. 1768/92. To bi bilo tudi v nasprotju z izidi pristopnih pogajanj.

      51      Če se za primer vzame druga država članica, bi bilo namreč mogoče – če bi se pridobitev dovoljenja za promet enačila z njegovim
         začetkom veljavnosti – da bi lahko imetnik dovoljenja Skupnosti za promet, pridobljenega pred 1. majem 2004, zaprosil za certifikat
         v Češki republiki do 30. novembra 2004, medtem ko člen 19a(a)(ii) Uredbe št. 1768/92 določa, da se mora taka prijava vložiti
         v tej državi članici v šestih mesecih po datumu pridobitve prvega dovoljenja za promet.

      52      Posledično besedilo, kontekst členov 3(b), 7 in 19a(e) Uredbe št. 1768/92 in njen cilj, zlasti cilj, ki ga uresničujejo njene
         prehodne določbe, nasprotujejo temu, da bi se začetek veljavnosti dovoljenja Skupnosti za promet enačil z njegovo pridobitvijo
         v smislu omenjenega člena 3(b).

      53      Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člena 7 in 19a(e) Uredbe št.
         1768/92 razlagati tako, da imetniku veljavnega osnovnega patenta za izdelek ne omogočata, da v šestih mesecih po dnevu pristopa
         Republike Litve k Evropski uniji zaprosi za podelitev certifikata, če je bilo dovoljenje Skupnosti za promet s tem izdelkom
         kot zdravilom v skladu z Uredbo Sveta št. 2309/93 izdano več kot šest mesecev pred pristopom, vendar v Litvi za ta izdelek
         ni bilo izdano dovoljenje za promet.

       Stroški
      54      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člena 7 in 19a(e) Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila,
            kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije,
            Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah
            Pogodb, na katerih temelji Evropska unija, je treba razlagati tako, da imetniku veljavnega osnovnega patenta za izdelek ne
            omogočata, da v šestih mesecih po dnevu pristopa Republike Litve k Evropski uniji zaprosi za podelitev dodatnega varstvenega
            certifikata, če je bilo dovoljenje Skupnosti za promet s tem izdelkom kot zdravilom v skladu z Uredbo Sveta (EGS) št. 2309/93
            z dne 22. julija 1993, ki določa postopke Skupnosti za pridobitev dovoljenja za promet in nadzor zdravil za uporabo v humani
            medicini in za uporabo v veterini ter ustanavlja Evropsko agencijo za vrednotenje zdravil, izdano več kot šest mesecev pred
            pristopom, vendar v Litvi za ta izdelek ni bilo izdano dovoljenje za promet.
      Podpisi
      * Jezik postopka: litovščina.


Sodba Sodišča z dne 10. decembra 1974. # Charmasson proti Ministre de l'économie et des finances. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'Etat - Francija. # Zadeva 48-74.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 21. novembra 2013. # El Hogar Perfecto del Siglo XXI, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Model Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Registrirani model Skupnosti, ki predstavlja odpirač za steklenice - Prejšnji nacionalni model -Razlog za ničnost - Neobstoj individualne narave - Neobstoj drugačnega celotnega vtisa - Seznanjeni uporabnik - Stopnja oblikovalčeve svobode - Členi 4, 6 in 25(1)(b) Uredbe (ES) št. 6/2002. # Zadeva T-337/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T-337/12,
            El Hogar Perfecto del Siglo XXI, SL , s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopata C. Ruiz Gallegos in E. Veiga Conde, odvetnika,
            tožeča stranka,
            proti
            Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) , ki ga zastopa Ó. Mondéjar Ortuño, zastopnik,
            tožena stranka,
            druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe pri UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je
            Wenf International Advisers Ltd , s sedežem v Tortoli, Britanski Deviški otoki (Združeno kraljestvo), ki jo zastopajo J. L. Rivas Zurdo, E. Seijo Veiguela in I. Munilla Muñoz, odvetniki,
            zaradi tožbe zoper odločbo tretjega odbora UUNT za pritožbe z dne 1. junija 2012 (zadeva R 89/2011–3) v zvezi s postopkom za ugotovitev ničnosti med družbama Wenf International Advisers Ltd in El Hogar Perfecto del Siglo XXI, SL,
            SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),
            v sestavi H. Kanninen, predsednik, G. Berardis (poročevalec) in C. Wetter, sodnika,
            sodni tajnik: E. Coulon,
            na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 30. julija 2012,
            na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 30. oktobra 2012,
            na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 26. oktobra 2012,
            na podlagi tega, da stranke v enem mesecu po obvestilu o koncu pisnega postopka niso vložile predloga za razpis obravnave in je Splošno sodišče zato na podlagi poročila sodnika poročevalca in člena 135a Poslovnika Splošnega sodišča odločilo, da ne bo opravilo ustnega postopka,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            Dejansko stanje
            1. Tožeča stranka, družba El Hogar Perfecto del Siglo XXI, SL, je 22. novembra 2007 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo modela Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 6/2002 z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 142).
            2. Model, za kateri je bila vložena zahteva za registracijo, je prikazan tako:
            >image>1
            3. Izpodbijani model je namenjen uporabi za „odpirač za steklenice“, ki spada v razred 07-06 v smislu v smislu Locarnskega aranžmaja z dne 8. oktobra 1968 o ustanovitvi mednarodne klasifikacije za industrijske vzorce in modele, kakor je bil spremenjen.
            4. Izpodbijani model je bil registriran na dan vložitve zahteve za registracijo pod številko 000830831-0001 in objavljen v Biltenu modelov Skupnosti št. 2007/191 z dne 14. decembra 2007.
            5. Intervenientka, družba Wenf International Advisers Ltd, je 16. aprila 2009 pri UUNT vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti izpodbijanega modela. V podporo zahtevi je navedla razlog iz člena 25(1)(b) Uredbe št. 6/2002, da je treba ugotoviti, da je model Skupnosti ničen, če ne izpolnjuje pogojev, določenih v členih od 4 do 9 navedene uredbe. V zahtevi za ugotovitev ničnosti je intervenientka navedla, da izpodbijani model ni nov in da nima individualne narave v smislu člena 4 Uredbe št. 6/2002 v povezavi s členoma 5 in 6 te uredbe.
            6. V utemeljitev zahteve za ugotovitev ničnosti se je intervenientka sklicevala na model, registriran v Španiji 7. septembra 1994 pod številko 131750, ki je javnosti postal dostopen 16. oktobra 1994 z objavo v Boletín Oficial de la Propiedad Industrial  (španski uradni bilten za industrijsko lastnino) in ki se uporablja za „odpirač za steklenice“. Prejšnji model je prikazan tako:
            >image>2
            7. Oddelek za ničnost pri UUNT je 12. novembra 2010 ugodil zahtevi za ugotovitev ničnosti, ker izpodbijani model ni imel individualne narave. Poudaril je, da se splošni vtis izpodbijanega modela ne razlikuje od splošnega vtisa prejšnjega modela, saj obstajajo številne podobnosti, kot so ukrivljen ročaj, del, ki je sestavljen iz dveh plošč, pritrjenih na istem mestu z zatičem, in rezilce na istem mestu. Poudaril je tudi, da je presoja teh podobnosti enaka ne glede na to, ali so orodja razprta ali zložena. Nazadnje, ugotovil je, da ima oblikovalec visoko stopnjo svobode, ker je mogoče orodja, kot je razvidno iz spisa, oblikovati na podlagi številnih različnih konceptov.
            8. Tožeča stranka je 11. januarja 2011 na podlagi členov od 55 do 60 Uredbe št. 6/2002 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ničnost.
            9. Tretji odbor za pritožbe pri UUNT je z odločbo z dne 1. junija 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Odbor za pritožbe je po tem, ko je zavrnil trditev tožeče stranke, da je intervenientka ravnala v slabi veri, obravnaval individualno naravo izpodbijanega modela. Seznanjenega uporabnika navedenega modela je tako opredelil kot posameznika in strokovnjaka, ki uporablja izdelke, na katere se nanaša ta model, torej odpirače za steklenice, pri čemer je ugotovil, da je stopnja oblikovalčeve svobode visoka. Čeprav so nekateri deli teh orodij funkcionalno nujno potrebni, odbor za pritožbe meni, da jih je mogoče zasnovati in združiti na različne načine. Meni, da so zadevnima modeloma skupni nefunkcionalni deli, torej koncept ročaja in namestitev nožička, in da njuna celotna vtisa na seznanjenega uporabnika zato nista različna. Natančneje, glede podobnosti ročajev je odbor za pritožbe poudaril, da oblika ročaja močno vpliva na splošno podobo odpirača za steklenice, saj je ta ročaj njegov največji del, ki povsem ali deloma prekriva druge, in da je oblika ročaja ključna za celotni vtis pri tej vrsti izdelkov, ko je odpirač za steklenice zložen. Odbor za pritožbe je v zvezi s tem poudaril, da je ročaj pri obeh zadevnih modelih zasnovan tako, da je viden enak del vijaka in vzvoda, ko je orodje zloženo. Obstoječa razlika med ročajema zadevnih modelov, torej koncept notranje površine, ne zadošča za drugačen celotni vtis, ki ga dobi seznanjeni uporabnik.
            Predlogi strank
            10. Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – izpodbijano odločbo razveljavi;
            – UUNT in intervenientki naloži plačilo stroškov.
            11. UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:
            – tožbo zavrne;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            Pravo
            12. Tožeča stranka v podporo tožbi navaja tožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev členov 4 in 6(1) Uredbe št. 6/2002 v povezavi s členom 25(1)(b) navedene uredbe glede pojma seznanjeni uporabnik v okviru presoje individualne narave izpodbijanega modela in drugi na kršitev členov 4 in 6(2) Uredbe št. 6/2002 v povezavi s členom 25(1)(b) te uredbe glede stopnje oblikovalčeve svobode pri razvijanju izpodbijanega modela v okviru presoje njegove individualne narave.
            13. Ker se ta tožbena razloga nanašata na napake, ki naj bi jih odbor za pritožbe storil pri presoji individualne narave izpodbijanega modela, Splošno sodišče meni, da ju je treba obravnavati skupaj.
            14. Tožeča stranka v bistvu trdi, da je odbor za pritožbe storil napako pri presoji individualne narave izpodbijanega modela. Natančneje, odbor za pritožbe naj bi storil napake pri presoji pojma seznanjeni uporabnik, ki naj bi vplivale na presojo celotnega vtisa, ki ga izpodbijani model naredi na navedenega uporabnika, in stopnje oblikovalčeve svobode. Tožeča stranka trdi, da so razlike med izpodbijanim modelom in prejšnjim modelom takšne, da je celotni vtis na seznanjenega uporabnika drugačen, in da izpodbijani model torej ni brez individualne narave.
            15. UUNT in intervenientka nasprotujeta trditvam tožeče stranke.
            16. Člen 25(1)(b) Uredbe št. 6/2002 določa, da se model Skupnosti lahko razglasi za ničen le, če ne izpolnjuje zahtev iz členov od 4 do 9 te uredbe.
            17. Na podlagi člena 4 Uredbe št. 6/2002 je videz izdelka varovan z modelom Skupnosti, če je nov in ima individualno naravo.
            18. V skladu s členom 6(1)(b) Uredbe št. 6/2002 se šteje, da ima registriran model Skupnosti individualno naravo, če se celotni vtis, ki ga naredi na seznanjenega uporabnika, razlikuje od celotnega vtisa, ki ga na takega uporabnika naredi videz izdelka, ki je bil javnosti dostopen pred datumom vložitve prij ave za registracijo ali – če se zahteva prednostna pravica – pred datumom prednostne pravice.
            19. V členu 6(2) Uredbe št. 6/2002 je pojasnjeno, da se pri presojanju individualne narave upošteva stopnja svobode oblikovalca pri razvijanju modela.
            20. Za presojo individualne narave izpodbijanega modela je treba torej ugotoviti, ali je odbor za pritožbe storil napako pri zaporedni obravnavi seznanjenega uporabnika navedenega modela in svobode oblikovalca pri razvoju modela ter primerjavi splošnih vtisov, ki ju zadevna modela naredita na seznanjenega uporabnika.
            Seznanjeni uporabnik
            21. Iz sodne prakse izhaja, da je treba pojem seznanjenega uporabnika razumeti kot vmesni pojem med pojmom povprečnega potrošnika, ki se uporablja na področju znamk, od katerega se ne zahteva posebno znanje in ki praviloma ne izvaja neposredne primerjave med nasprotujočima si znamkama, in pojmom strokovnjaka s poglobljeno tehnično usposobljenostjo (sodba Sodišča z dne 20. oktobra 2011 v zadevi PepsiCo proti Grupo Promer Mon Graphic, C-281/10 P, ZOdl., str. I-10153, točka 53).
            22. Čeprav seznanjeni uporabnik torej ni povprečno obveščen, razumno pozoren in pazljiv povprečni potrošnik, ki videz izdelka običajno zaznava kot celoto in ne preverja njegovih posameznih podrobnosti, tudi ni strokovnjak ali izvedenec, ki bi bil sposoben podrobnega opažanja minimalnih razlik, ki bi lahko obstajale med nasprotujočima si modeloma (zgoraj v točki 21 navedena sodba PepsiCo proti Grupo Promer Mon Graphic, točka 59).
            23. Lastnost „uporabnik“ pomeni, da zadevna oseba izdelek, v kateri je vključen model, uporablja v skladu z namenom tega izdelka (sodba Splošnega sodišča z dne 22. junija 2010 v zadevi Shenzhen Taiden proti UUNT – Bosch Security Systems (Komunikacijska oprema), T-153/08, ZOdl., str. II-2517, točka 46). Oznaka „seznanjen“ poleg tega nakazuje na to, da uporabnik, ne da bi bil snovalec ali tehnični strokovnjak, pozna različne modele, ki obstajajo v zadevnem sektorju, ima nekaj znanja o sestavnih delih, ki jih ti modeli običajno vsebujejo, in zaradi zanimanja za zadevne izdelke izkazuje sorazmerno visoko stopnjo pozornosti pri njihovi uporabi (zgoraj v točki 21 navedena sodba PepsiCo proti Grupo Promer Mon Graphic, točka 59, in zgoraj navedena sodba Komunikacijska oprema, točka 47).
            24. Pojem seznanjenega uporabnika je tako mogoče razumeti, kot da pomeni uporabnika, ki ni povprečno pozoren, temveč je posebej pazljiv, bodisi zaradi osebnih izkušenj bodisi zaradi obsežnega poznavanja zadevnega področja (zgoraj v točki 21 navedena sodba PepsiCo proti Grupo Promer Mon Graphic, točka 53, in sodba Splošnega sodišča z dne 25. aprila 2013 v zadevi Bell & Ross proti UUNT – KIN (Ohišje zapestne ure), T-80/10, točka 103).
            25. Vendar ta okoliščina ne pomeni, da je seznanjeni uporabnik onkraj izkušenj, ki si jih je pridobil z uporabo zadevnega izdelka, sposoben razlikovati med vidiki videza izdelka, ki jih narekuje njegova tehnična funkcija, in tistimi, ki so poljubni. Gre torej za osebo, ki ima nekaj znanja o modelih, ki obstajajo v zadevnem sektorju, ne ve pa, katere vidike zadevnega izdelka narekuje tehnična funkcija (zgoraj v točki 24 navedena sodba Ohišje zapestne ure, točka 104, in sodba Splošnega sodišča z dne 9. septembra 2011 v zadevi Kwang Yang Motor proti UUNT – Honda Giken Kogyo (Motor z notranjim zgorevanjem), T-11/08, neobjavljena v ZOdl., točka 26).
            26. Odbor za pritožbe je v točki 16 izpodbijane odločbe najprej navedel, da „je zadevni sektor sektor odpiračev za steklenice, torej orodij, s katerimi se zamašek izvleče iz steklenice vina“. Iz točke 19 izpodbijane odločbe, v kateri so opisani funkcionalni deli teh orodij, je razvidno, da je odbor za pritožbe v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, zadevni sektor omejil na sektor odpiračev za steklenice z vzvodom. Nato je v točki 17 izpodbijane odločbe ugotovil, da je seznanjeni uporabnik lahko „tako posameznik, ki […] [ta orodja] uporablja doma, kot strokovnjak (natakar, somelje), ki jih uporablja v restavraciji“. Odbor za pritožbe meni, da je uporabnik seznanjen v smislu, „da se spozna na vina in na pripomočke za njegovo uživanje in je zaradi zanimanja in interesa, ne da bi bil oblikovalec, pridobil določeno znanje o tem, kaj trg ponuja na področju odpiračev za steklenice vina“. Povedano drugače, po mnenju odbora za pritožbe je ta oseba, ne da bi bila strokovnjak v industrijskem oblikovanju, seznanjena s ponudbo na trgu in osnovnimi lastnostmi izdelka.
            27. V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, je ta opredelitev seznanjenega uporabnika pravilna in v skladu z načeli, ki izhajajo iz sodne prakse in ki so navedena v točkah od 21 do 25 zgoraj. V skladu s sodno prakso, navedeno v teh točkah, seznanjeni uporabnik namreč pozna različne modele, ki obstajajo v zadevnem sektorju, ima nekaj znanja o sestavnih delih, ki jih ti modeli ponavadi vsebujejo, in zaradi zanimanja za zadevne izdelke izkazuje sorazmerno visoko stopnjo pozornosti pri njihovi uporabi, tako da je pojem seznanjeni uporabnik mogoče razumeti tako, da pomeni uporabnika, ki je posebej pazljiv zaradi osebnih izkušenj ali obsežnega poznavanja zadevnega področja.
            28. V zvezi s tem je treba med drugim poudariti, da tožeča stranka ne le ni podprla trditev, da je seznanjeni uporabnik izključno „strokovnjak za vina in/ali njegovo odpremo“ in da posameznik redko uporablja odpirač za steklenice z vzvodom, kot je ta, ki je sporen v tej zadevi, saj se navedeni izdelek ne prodaja v trgovinah z blagom na drobno, ampak ni dokazala niti, da omejitev pojma seznanjeni uporabnik zgolj na strokovnjake povzroči dvom o opredelitvi seznanjenega uporabnika, ki jo je odbor za pritožbe uporabil v drugem stavku točke 17 izpodbijane odločbe.
            29. Poleg tega, tudi če bi bilo mogoče, kot trdi tožeča stranka, izpodbijani model šteti za promocijski izdelek, ki ga vinske kleti po tem, ko personalizirajo vidno površino ročaja, podarijo, opredelitev seznanjenega uporabnika ne bi bila drugačna, ker bi po vzoru opredelitve, ki jo je uporabil odbor za pritožbe, zajela poslovni subjekt, ki take izdelke nabavi za posredovanje končnim uporabnikom, in te uporabnike same (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 14. junija 2011 v zadevi Sphere Time proti UUNT – Punch (Ura, pritrjena na trak), T-68/10, ZOdl., str. II-2275, točka 53).
            30. Odbor za pritožbe torej ni storil napake s tem, da je ugotovil, da je seznanjeni uporabnik navedenega modela tako posameznik kot strokovnjak, ki uporablja izdelke, na katere se nanaša ta model.
            Stopnja oblikovalčeve svobode
            31. Spomniti je treba, da je treba v okviru presoje individualne narave videza izdelka in njegovih vidnih lastnosti ter torej celotnega vtisa, ki ga ta videz izdelka naredi na seznanjenega uporabnika, upoštevati stopnjo oblikovalčeve svobode pri razvijanju sporne podobe izdelka (glej zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Motor z notranjim zgorevanjem, točka 31 in navedena sodna praksa).
            32. Iz sodne prakse je razvidno, da je stopnja svobode oblikovalca podobe opredeljena med drugim glede na omejitve, povezane z značilnostmi, ki jih narekuje tehnično delovanje izdelka ali njegovega elementa, ali zakonske predpise, ki veljajo za izdelek. Te omejitve vodijo do standardizacije nekaterih lastnosti, ki tako postanejo skupne videzom, ki se uporabijo za zadevni izdelek (glej zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Motor z notranjim zgorevanjem, točka 32 in navedena sodna praksa).
            33. Zato večja kot je svoboda oblikovalca pri razvoju podobe izdelka, manj verjetno bodo majhne razlike med nasprotujočima si videzoma izdelkov pri seznanjenem uporabniku zadoščale za drugačen celotni vtis. Nasprotno pa bolj kot je svoboda oblikovalca pri razvoju izpodbijanega videza izdelka omejena, manjše razlike med nasprotujočima si videzoma izdelkov zadoščajo, da se pri seznanjenem uporabniku ustvari drugačen celotni vtis. Tako visoka stopnja svobode oblikovalca pri razvoju podobe izdelka potrjuje ugotovitev, da videzi izdelkov, med katerimi ni pomembnih razlik, pri seznanjenem uporabniku ustvarijo enak celotni vtis (glej zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Motor z notranjim zgorevanjem, točka 33 in navedena sodna praksa).
            34. V obravnavanem primeru odbor za pritožbe v točki 19 izpodbijane odločbe ugotavlja, da stopnja svobode oblikovalca odpirača za steklenice ostaja visoka, čeprav obstajajo nekateri elementi, ki jih ta izdelek mora imeti, da je uporaben. Dejstvo, da mora odpirač za steklenice imeti dele, kot so svedrast vijak, ki ga je treba priviti in fiksirati v zamašek, ročaj za pričvrstitev orodja, vzvod ali vzvoda, s katerima se orodje pritisne na vrat steklenice, in rezilce za rezanje ovoja, ki pokriva zamašek, naj namreč ne bi onemogočalo, da se ti deli razvijejo in razporedijo na različne načine tako, da se ohrani njihova funkcionalnost. Odbor za pritožbe je na primer dodal, da bi bilo rezilce lahko nameščeno na enem ali drugem koncu orodja ter da bi bil lahko ročaj različnih oblik in drugačen po dolžini in debelini, ne da bi to vplivalo na funkcionalnost ali udobnost uporabe orodja.
            35. Tožeča stranka te ugotovitve izpodbija. Trdi, da strukturne lastnosti tovrstnih odpiračev za steklenice opredeljujejo in nalagajo že njihova funkcija in potrebe uporabnikov, ki naj bi bili hotelski uslužbenci in lastniki vinskih kleti. Natančneje, od štirih elementov, ki jih zahteva tehnična funkcionalnost orodja, torej svedrast vijak, vzvoda, ročaj in rezilce, naj bi bilo mogoče le zadnja dva oblikovati drugače. Poleg tega tožeča stranka glede rezila trdi, da bi bilo, če bi bilo na ročaj tovrstnega zadevnega odpirača za steklenice nameščeno kakor koli drugače, zagotovo neučinkovito, neuporabno in nevarno. Stopnja svobode oblikovalca odpirača za steklenice z dvema vzvodoma naj bi bila torej znižana.
            36. V zvezi s tem je treba poudariti, da je sicer res, da so nekateri deli odpirača za steklenice z vzvodom bistveni in jih mora imeti vsak tovrstni odpirač za steklenice, da je funkcionalen. Vendar, kot sta pravilno navedla UUNT in intervenientka, funkcionalne omejitve, ki se nanašajo na nekatere dele odpirača za steklenice z vzvodom, ne morejo pomembno vplivati na njegovo obliko in splošno podobo (glej v tem smislu zgoraj v točki 24 navedeno sodbo Ohišje zapestne ure, točka 118), saj so tehnične omejitve, ki jih je treba spoštovati, zgolj dimenzija vzvoda, ki je sestavljen iz enega ali dveh delov, obstoj zarez na enem koncu ter postavitev vijaka in njegova razdalja do vzvoda. Tako je lahko zlasti ročaj, ki je, kot odbor za pritožbe pravilno ugotavlja, centralni in največji del odpirača za steklenice, različnih oblik in različnih dimenzij, pri čemer je rezilce lahko nameščeno različno.
            37. Kot je namreč razvidno iz spisa UUNT, ki je bil predložen Splošnemu sodišču, obstajajo modeli odpiračev za steklenice z vzvodom različnih oblik in izvedb, ki se razlikujejo od teh, uporabljenih v izpodbijanem modelu. Za primer je treba najprej ugotoviti, da je mogoče opaziti razlike glede dimenzij in oblike ročaja, ki je lahko raven, ukrivljen, okrogel ali pravokoten, in glede vidnega dela drugih elementov odpirača za steklenice, ki so lahko vstavljeni v ročaj. Obstajajo tudi razlike glede obstoja in postavitve odstranjevalca kovinskih pokrovcev ali rezilca. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni predložila dokazov v podporo trditvi, da bi bilo rezilce, če bi bilo nameščeno na drugo mesto na ročaju, neuporabno in celo nevarno.
            38. Iz tega je mogoče sklepati, da koncept in oblika ročaja ter postavitev navedenih elementov niso pogojeni z zahtevami funkcionalnosti. Obstoj tehničnih omejitev torej ne določa splošne podobe odpirača steklenic, ki je lahko znatno različna.
            39. Odbor za pritožbe je torej v točki 19 izpodbijane odločbe pravilno v bistvu ugotovil, da je stopnja svobode oblikovalca odpirača steklenic visoka.
            Primerjava splošnih vtisov, ki ju zadevna modela naredita na seznanjenega uporabnika
            40. Odbor za pritožbe meni, da se celotni vtis, ki ga izpodbijani model naredi na seznanjenega uporabnika, ne razlikuje od celotnega vtisa, ki ga naredi prejšnji model, zaradi v bistvu podobnosti oblike, položaja in velikosti različnih delov odpirača za steklenice.
            41. Odbor za pritožbe je v bistvu ugotovil, da je celotni vtis na seznanjenega uporabnika odvisen predvsem od videza ročaja in položaja nekaterih elementov odpirača za steklenice. Dodal je, da sta glede na lastnosti tovrstnih odpiračev za steklenice, katerih bistvena posebnost je, da so zloženi in se nosijo v žepu, koncept in oblika ročaja ključna za celotni vtis, ki ga naredijo ti odpirači.
            42. Tožeča stranka to presojo izpodbija. Najprej, odboru za pritožbe očita, da je storil napako pri presoji s tem, da je zadevna modela obravnaval izključno zložena, ne pa razprta oziroma v položaju, v katerem se odpirača uporabljata. Nato, trdi, da so pri uporabi orodja vidne razlike v ročaju, rezilu, spiralnem vijaku in dvojnem vzvodu. Tožeča stranka tako prilaga podrobno analizo zadevnih modelov, pri čemer trdi, da nimata enakih lastnosti in da torej dajeta različen celotni vtis, če se preučita razprta.
            43. Na prvem mestu je treba poudariti, da očitek, da je odbor za pritožbe napačno analiziral splošni zunanji videz zadevnih modelov zgolj v zloženem položaju, temelji na napačnem razumevanju izpodbijane odločbe. Iz izpodbijane odločbe je namreč razvidno, da se je odbor za pritožbe mimogrede skliceval na točke od 21(a) do 24 izpodbijane odločbe glede zadevnega izdelka v zloženem položaju zgolj v podporo ugotovitvi neobstoja pomembnih razlik v konceptu ročajev zadevnih modelov, pri katerih so med drugim vidni enaki deli navoja in vzvoda, kadar sta zložena. Poleg tega je treba ugotoviti tudi, da je iz točke 5 izpodbijane odločbe razvidno, da je oddelek za ničnost ugotovil, da je presoja številnih podobnosti med zadevnima modeloma enaka, ne glede na to, ali sta orodji razprti ali zloženi. Tožeča stranka pred odborom za pritožbe te ugotovitve ni izpodbijala. Kadar odbor za pritožbe v celoti potrdi odločbo nižje instance UUNT, sta v skladu s sodno prakso ta odločba oddelka za ničnost in njena obrazložitev del okvira, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba, to je okvira, ki ga tožeča stranka pozna in ki sodišču omogoča, da v celoti opravi nadzor zakonitosti nad utemeljenostjo presoje individualne narave zadevnega videza izdelka (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 6. oktobra 2011 v zadevi Industrias Francisco Ivars proti UUNT – Motive (Mehanski reduktor hitrosti), T-246/10, neobjavljena v ZOdl., točka 20, in z dne 22. maja 2012 v zadevi Sport Eybl & Sports Experts proti UUNT – Seven (SEVEN SUMMITS), T-179/11, točka 50). Ugotoviti je torej treba, da je odbor za pritožbe pri presoji podobnosti med zadevnima modeloma v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, po vzoru oddelka za ničnost upošteval orodje v razprtem in zloženem položaju.
            44. V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da je dolžina ročaja izpodbijanega modela le nekoliko krajša od dolžine prejšnjega modela in da ni mogoče ugotoviti pomembnih razlik glede celotnih dolžin ter razmerij in razporeditve različnih delov okoli ročaja zadevnih modelov ne glede na to, ali sta razprta ali zložena. Te ugotovitve tudi ni mogoče izpodbiti z neposredno primerjavo vzorcev dejanskih izdelkov iz spisa UUNT, ki je bil predložen Splošnemu sodišču, kot to predlaga tožeča stranka.
            45. Poleg tega, če bi bilo treba, kot trdi tožeča stranka, upoštevati izključno celotni vtis modelov na seznanjenega uporabnika, ko uporablja zadevni izdelek, torej ko naj bi bil ta v razprtem položaju, je treba ugotoviti, da uporabnik izdelek med uporabo, ki se začne z razprtjem odpirača za steklenice, vedno drži v roki. Za presojo celotnega vtisa, ki ga naredita zadevna modela, je torej treba ugotoviti, da bo seznanjeni uporabnik pri uporabi odpiračev, ki ustrezajo zadevnima modeloma, v skladu z njihovim namenom vedno videl zelo majhen del odpiračev, in sicer v bistvu dvojni vzvod in vanj vgrajeni odstranjevalec kovinskih pokrovcev ter rezilce in spiralni vijak. V tem primeru podrobnosti izdelkov, ki jih navaja tožeča stranka in ki jih predstavljata zadevna modela, navedeni uporabnik zaradi načina uporabe v praksi torej ne bo videl, tako da bodo le malo vplivale na to, kako bo ta uporabnik zaznal navedena modela (glej v tem smislu zgoraj v točki 24 navedeno sodbo Ohišje zapestne ure, točki 133 in 134).
            46. V teh okoliščinah in ob upoštevanju tega, da mora presoja v skladu s sodno prakso zajeti celotni vtis, ki ga model naredi na seznanjenega uporabnika, pri čemer je treba upoštevati način uporabe izdelka, ki ga navedeni model predstavlja (glej v tem smislu zgoraj v točki 23 navedeno sodbo Komunikacijska naprava, točka 66, in v točki 29 navedeno sodbo Ura, pritrjena na trak, točka 78), odboru za pritožbe glede na lastnosti odpiračev za steklenice z vzvodom, ki sta namenoma zasnovana tako, da sta zložljiva, ni mogoče očitati, da je upošteval tudi vtis, ki ga zadevna modela naredita na seznanjenega uporabnika, ko sta odpirača zložena. Poleg tega je iz spisa UUNT, ki je bil predložen Splošnemu sodišču, razvidno, da so zadevni izdelki v zadevnem industrijskem sektorju načeloma, včasih pa izključno, predstavljeni v zloženem položaju, ki je običajno osnovni položaj vsakega odpirača za steklenice z vzvodom. Splošno obliko modela odpirača je torej mogoče ugotoviti v tem položaju.
            47. Na drugem mestu je treba poudariti, da so razlike med zadevnima modeloma, ki jih navaja tožeča stranka in ki zahtevajo presojo izdelkov, ki jih modela predstavljata, v razprtem položaju neupoštevne ali zanemarljive. Enako velja za funkcionalne podrobnosti, ki jih navaja tožeča stranka, ki niso dovolj izrazite, da bi vplivale na celotni vtis navedenih modelov.
            48. Prvič, glede ročaja je res, kot v točki 24 izpodbijane odločbe navaja tudi odbor za pritožbe, da obstaja razlika med zadevnima modeloma med drugim v konceptu njune notranje površine, ki je pri prejšnjem pokrita z luknjicami, pri izpodbijanem pa gladka. Vendar ta razlika ni posebno poudarjena, ker je krivina izdelka, ki ga predstavlja izpodbijani model, zelo podobna krivini izdelka, ki ga predstavlja prejšnji, čeprav je manj poudarjena, in ker je postavitev različnih elementov okrog ročaja pri zadevnih modelih enaka, pri čemer je enak tudi del teh elementov, ki ostane viden, ko je ročaj zložen. Zato je treba ugotoviti, da nekoliko drugačen koncept ročaja izpodbijanega modela, kot je pravilno navedel odbor za pritožbe, ne more odtehtati ugotovljenih podobnosti in torej ni zadosten, da bi zaradi njega navedeni model imel individualno naravo.
            49. Drugič, glede rezilca je treba najprej, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ugotoviti, da iz primerjave zadevnih modelov ni razvidno, da je rezilce prejšnjega modela v bistvenem manjše, manj vidno ali drugačne oblike kot rezilce izpodbijanega modela. Nato, glede ostrega dela rezila zadošča poudariti, da iz fotografij prejšnjega modela ni jasno razvidno, da je rezilo, ki ga ta model predstavlja, gladko ali vsekakor nenazobčano. Vendar, če se, kot predlaga tožeča stranka, opravi primerjava vzorcev dejanskih izdelkov, ki jih je ta stranka priložila spisu UUNT, ki je bil predložen Splošnemu sodišču, je iz nje razvidno, da rezilce prejšnjega modela nikakor ni gladko, ampak je tako kot rezilce izpodbijanega modela na ostrem delu lateralno nazobčano. Med reziloma izdelkov, ki ju predstavljata zadevna modela, nikakor ni mogoče ugotoviti nobene pomembne razlike.
            50. Tretjič, glede spiralnih vijakov izdelkov, ki ju predstavljata zadevna modela, tožeča stranka trdi, da sta različnih barv in izdelana iz različnih materialov ali z njimi prevlečena. Tožeča stranka trdi, da so razlike razvidne tudi iz primerjave vzorcev dejanskih izdelkov, ki jih je priložila k spisu UUNT, predloženemu Splošnemu sodišču. V zvezi s tem je treba poudariti, da to, da je vijak izpodbijanega modela črn, vijak prejšnjega pa naj bi bil bel, ni bistveno, saj glede izpodbijanega modela ni bila uveljavljena nobena barva (glej v tem smislu zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Ura, pritrjena na trak, točka 82). Vsekakor je treba v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ugotoviti, da je iz primerjave vzorcev dejanskih izdelkov razvidno, da je barva vijakov izdelka, ki ustreza izpodbijanemu modelu, in izdelka, ki ustreza prejšnjemu modelu, črna. Enako velja za material, iz katerega sta vijaka izdelana ali s katerim sta prevlečena.
            51. Četrtič, glede dvojnega vzvoda je treba ugotoviti, da razlike med zarezama za podporo, ki jih navaja tožeča stranka, niso jasno razvidne iz primerjave fotografij zadevnih modelov. Vsekakor so tako majhne, da bi jih bilo mogoče odkriti le z zelo podrobnim in temeljitim tehničnim pregledom dejanskih izdelkov, ki ni pregled, kot je bilo navedeno v točki 22 zgoraj, ki ga opravi seznanjeni uporabnik. Glede razlike v videzu površine vzvodov, ki naj bi bila gladka pri izpodbijanem modelu in izžlebljena pri prejšnjem, je treba poudariti, da neobstoj žlebičev v izpodbijanem modelu ne more pomembno vplivati na celotni vtis na seznanjenega uporabnika in sam po sebi ne zadošča za to, da bi imel navedeni model individualno naravo.
            52. Petič, glede nevšečnosti ali problemov pri uporabi ročaja, nožička, vijaka in dvojnega vzvoda prejšnjega modela, ki naj bi bili odpravljeni s konceptom izpodbijanega modela, je treba poudariti, da taki problemi in nevšečnosti, tudi če so dokazani, niso upoštevni kot dokaz individualne narave izpodbijanega modela. Individualna narava videza izdelka se v skladu s členom 6 Uredbe št. 6/2002 namreč presoja na podlagi primerjave celotnega vtisa, ki ga primerjani videzi izdelkov naredijo na seznanjenega uporabnika, pri čemer se upošteva stopnja oblikovalčeve svobode. Merilo, ki ga navaja tožeča stranka, nevšečnosti ali različnih težav pri uporabi prejšnjega modela, ki naj bi bile odpravljene pri izpodbijanem modelu, ne spada med merila, ki jih je mogoče upoštevati pri presoji individualne narave videza izdelka. Poleg tega, kot je razvidno iz členov 1 in 3 Uredbe št. 6/2002, je namen prava modelov varstvo videza izdelka, n e pa koncepta sprememb njegove uporabe ali delovanja. Nazadnje, vsekakor je treba ugotoviti, da tožeča stranka svojih trditev ni podprla in da v obravnavanem primeru iz preproste primerjave izdelkov, ki jih predstavljata zadevna modela, ni mogoče ugotoviti ničesar glede kakovosti njune uporabe ali delovanja.
            53. Druge razlike, ki jih navaja tožeča stranka in ki se nanašajo na nekatere lastnosti operativnih delov ročaja, rezilca, odstranjevalca kovinskih pokrovcev, področja, kjer je pritrjena spirala, in tako imenovanega področja za odpiranje, so nepomembne za celotni vtis, ki ga naredita zadevna modela. Te razlike namreč niso dovolj očitne za razlikovanje med dvema orodjema v vtisu, ki ga naredita na seznanjenega uporabnika, ki bo, kot je bilo pojasnjeno v točko 22 zgoraj, pregled opravil le z določeno mero natančnosti.
            54. Odbor za pritožbe torej ni storil napake s tem, da je v točki 26 izpodbijane odločbe navedel, da izpodbijani model in prejšnji model ne naredita različnega celotnega vtisa na seznanjenega uporabnika, in ugotovil, da izpodbijani model nima individualne narave v smislu člena 6 Uredbe št. 6/2002.
            55. Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba tožbo v celoti zavrniti.
            Stroški
            56. V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
            57. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
            razsodilo:
            1. Tožba se zavrne.
            2. El Hogar Perfecto del Siglo XXI, SL, se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča za uslužbence z dne 20. julija 2016.#HL proti Evropski komisiji.#Javni uslužbenci – Uradniki – Člen 45 Kadrovskih predpisov – Napredovalno obdobje 2014 – Splošne določbe za izvajanje člena 45 Kadrovskih predpisov – Seznam uradnikov, ki so jih generalni direktorji in vodje služb predlagali za napredovanje – Nenavedba imena tožeče stranke – Možnost izpodbijanja seznama uradnikov, predlaganih za napredovanje, pred paritetnim odborom za napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti uradnikov, upravičenih do napredovanja – Mnenja paritetnega organa – Obveznost obrazložitve.#Zadeva F-112/15.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 16. februarja 2000. # The Procter & Gamble Company proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli). # Znamka Skupnosti - Absolutni razlogi za zavrnitev. # Zadeva T-122/99.


Sodba Sodišča z dne 10. novembra 1971. # Eugen Höhn proti Caisse régionale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés de Strasbourg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole du Bas-Rhin - Francija. # Zadeva 28-71.