title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. junija 2005. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Člen 56 ES - Avtomatična začasna ukinitev glasovalnih pravic v privatiziranih podjetjih. # Zadeva C-174/04.

text:
      Zadeva C-174/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Italijanski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 56 ES – Avtomatična začasna ukinitev glasovalnih pravic v privatiziranih podjetjih“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 3. marca 2005
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. junija 2005
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Nacionalna ureditev, ki omejuje glasovalne pravice, vezane na deleže določenih javnih
            podjetij v kapitalu podjetij, ki delujejo v energetskem sektorju – Nedopustnost
      (člen 56 ES)
      Država članica s tem, da je v veljavi ohranila ureditev, ki predvideva avtomatično začasno ukinitev glasovalnih pravic, vezanih
         na deleže, ki presegajo 2 % osnovnega kapitala podjetij, ki delujejo v sektorju električne energije in plina, kadar so te
         deleže pridobila javna podjetja, ki ne kotirajo na organiziranih finančnih trgih in imajo na svojem nacionalnem trgu prevladujoči
         položaj, ni izpolnila obveznosti iz člena 56 ES.

      Taka ureditev namreč določeno skupino javnih podjetij izključuje od učinkovitega sodelovanja pri upravljanju in nadzoru zadevnih
         podjetij in odvrača zlasti javna podjetja s sedežem v drugih državah članicah, da bi pridobila delnice v teh podjetjih.

      (Glej točki 30 in 42 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 2. junija 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 56 ES – Avtomatična začasna ukinitev glasovalnih pravic v privatiziranih podjetjih“
      V zadevi C-174/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 13. aprila 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata E. Traversa in C. Loggi, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Italijanski republiki, ki jo zastopa I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann (poročevalec), predsednik senata, K. Lenaerts, sodnik, N. Colneric, sodnica, K. Schiemann in E. Juhász,
         sodnika,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 3. marca 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da uredba zakon št. 192 z dne 25. maja 2001 (GURI št.
         120 z dne 25. maja 2001, str. 4), prenesena v zakon št. 301 o izrednih ukrepih za zavarovanje postopkov liberalizacije in
         privatizacije določenih sektorjev javnih storitev (zakon, št. 301, recante disposizioni urgenti per salvaguardare i processi
         di liberalizzazione e privatizzazione di specifici settori dei servizi pubblici) z dne 20. julija 2001 (GURI št. 170 z dne
         24. julija 2001, str. 4, v nadaljevanju: uredba zakon št. 192/2001), ni združljiva s členom 56 ES, ker predvideva avtomatično
         začasno ukinitev glasovalnih pravic, vezanih na delnice, ki presegajo prag 2 % osnovnega kapitala družb v sektorjih električne
         energije in plina.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      2       Člen 56(1) ES določa:
      „V okviru določb tega poglavja so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami
         in tretjimi državami.“

      3       Priloga 1 k Direktivi Sveta 88/361/ES z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (UL L 178, str. 5) vsebuje nomenklaturo
         pretoka kapitala iz člena 1 te direktive (v nadaljevanju: nomenklatura, priložena Direktivi 88/361). Med drugim so našteti
         naslednji pretoki:

      „I      Neposredne naložbe […]
      1.      Ustanovitev in razširitev podružnic ali novih podjetij, ki so v popolni lasti osebe, ki je zagotovila kapital in pridobitev
         že obstoječega podjetja v popolno last.

      2.      Udeležba v novem ali obstoječem podjetju z namenom vzpostavitve ali ohranjanja trajnih gospodarskih povezav.
      […]“
      4       V skladu s pojasnili na koncu Priloge 1 k Direktivi 88/361 izraz „neposredne naložbe“ pomeni:
      „Naložbe vseh vrst fizičnih oseb ali trgovskih, industrijskih ali finančnih podjetij, ki služijo za vzpostavitev ali ohranjanje
         trajnih in neposrednih povezav med osebo, ki je zagotovila kapital, in podjetnikom ali podjetjem, ki je dobilo na razpolago
         kapital za izvajanje gospodarske dejavnosti. Ta koncept je torej treba razumeti v najširšem smislu.

      […]
      Kar zadeva podjetja, navedena pod I–2 nomenklature, ki imajo status delniških družb, ima udeležba naravo neposredne naložbe,
         kadar paket delnic fizične osebe drugega podjetja ali katerega koli drugega imetnika omogoča delničarju, bodisi na podlagi
         določb nacionalne zakonodaje, ki se nanaša na delniške družbe, bodisi drugače, da učinkovito sodeluje pri upravljanju družbe
         ali njenem nadzoru.

      […]“
      5       Nomenklatura, priložena Direktivi 88/361, obsega tudi naslednje pretoke:
      „III. Operacije z vrednostnimi papirji, s katerimi se normalno trguje na kapitalskem trgu […]
      […]
      A.      Transakcije z vrednostnimi papirji na kapitalskem trgu
      1)      Pridobitev domačih vrednostnih papirjev, s katerimi se trguje na borzi, s strani nerezidentov […]
      […]
      3)      Pridobitev domačih vrednostnih papirjev, s katerimi se ne trguje na borzi, s strani nerezidentov […]
      […]“
       Nacionalno pravo
      6       Člen 1(1) in (2) uredbe zakona št. 192/2001 določa:
      „Dokler se v Evropski uniji dokončno ne vzpostavi popolnoma konkurenčen trg v sektorjih električne energije in plina in da
         se zavarujejo potekajoči postopki liberalizacije in privatizacije v teh sektorjih, veljajo za dodelitev oziroma prenos soglasij
         ali koncesij v smislu decreta legislativa št. 79 z dne 16. marca 1999 o električni energiji in št. 164 z dne 23. maja 2000
         o notranjem trgu z zemeljskim plinom, pogoji iz drugega odstavka, če gre za pravne osebe, ki so pod neposrednim ali posrednim
         nadzorom države ali drugih javnih subjektov, imajo na svojem nacionalnem trgu prevladujoči položaj in ne kotirajo na organiziranih
         finančnih trgih, ter neposredno ali posredno ali s posredovanjem tretjih, vključno prek časovno omejenih ali odloženih javnih
         ponudb, pridobijo deleže, ki presegajo 2 % osnovnega kapitala družb, ki neposredno ali s posredovanjem družb, ki jih nadzorujejo
         ali so z njimi povezane, delujejo v zadevnih sektorjih. Skupni prag 2 % velja za samo pravno osebo ali skupino, ki ji pripada,
         in za pravno osebo, ki izvaja nadzor, čeprav nima pravne oblike družbe, za nadzorovane družbe in skupno nadzorovane družbe
         ter za povezane družbe. Prag velja tudi za pravne osebe, ki so neposredno ali posredno, vključno prek nadzorovanih oziroma
         povezanih družb, investicijskih družb ali s posredništvom tretjih oseb, skupaj s tretjimi osebami pogodbene stranke sporazumov
         o izvrševanju glasovalnih pravic ali sporazumov oziroma pogodb med delničarji.

      Če se prag iz prvega odstavka preseže, se od trenutka dodelitve ali prenosa soglasij ali koncesij iz prvega odstavka avtomatično
         začasno ukine glasovalna pravica, povezana z delnicami, ki presegajo prag, in se ne upošteva pri sklepčnosti skupščine, ki
         glasuje. Pravic pridobitve ali časovno omejenega oziroma odloženega vpisa prav tako ni mogoče izvrševati.“

       Predhodni postopek
      7       Komisija je z dopisom z dne 23. oktobra 2002 italijansko vlado obvestila, da naj bi bila po njenem mnenju uredba zakon št.
         192/2001 v nasprotju z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala, ker določa začasno ukinitev glasovalnih pravic, povezanih
         z deleži, ki presegajo 2 %, kadar so jih pridobila javna podjetja, ki delujejo v sektorju električne energije in plina. Zato
         je to vlado pozvala, naj jo v roku dveh mesecev seznani s svojimi pripombami.

      8       Italijanska vlada je odgovorila, da je uredba zakon št. 192/2001, če pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, vendarle edini
         instrument, ki lahko italijanski trg zavaruje pred oblikami naložb, ki ne upoštevajo meril svobodne konkurence.

      9       Ker je Komisija te pripombe ocenila kot nezadostne, da bi upravičila to ureditev, je 11. julija 2003 na Italijansko republiko
         naslovila obrazloženo mnenje in jo pozvala, naj se z njim uskladi v roku dveh mesecev.

      10     Italijanska vlada na obrazloženo mnenje ni odgovorila, zato se je Komisija odločila, da Sodišču predloži to tožbo.
       Tožba
       Trditve strank
      11     Sklicujoč se na sodbe Sodišča z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-367/98, Recueil, str. I‑4731), v
         zadevi Komisija proti Franciji (C-483/99, Recueil, str. I‑4781), v zadevi Komisija proti Belgiji (C-503/99, Recueil, str.
         I‑4809), z dne 13. maja 2003 v zadevi Komisija proti Španiji (C-463/00, Recueil, str. I-4581) in v zadevi Komisija proti Združenemu
         kraljestvu (C-98/01, Recueil, str. I‑4641), Komisija navaja, da uredba zakon št. 192/2001 uvaja različno in omejevalno obravnavanje
         naložb, ki jih opravi določena skupina investitorjev, in posledično ovira prosti pretok kapitala v Skupnosti. Ta ureditev
         naj bi odvračala vsa morebitno zainteresirana javna podjetja druge države članice, da pridobijo delež v družbah, ki delujejo
         v sektorjih električne energije in plina, saj naj bi se znašla v položaju, ko ne bi mogla učinkovito sodelovati pri odločanju
         v teh družbah in vplivati na njihovo upravljanje.

      12     Člen 56 ES naj ne bi razlikoval med diskriminatornimi in nediskriminatornimi ukrepi niti med javnimi in zasebnimi podjetji.
         Če navedeni člen ne opredeljuje pojma „pretoki kapitala“, bi čezmejna neposredna naložba spadala v ta pojem v skladu z nomenklaturo,
         priloženo Direktivi 88/361. Zlasti naj bi ga označevala možnost učinkovitega sodelovanja pri upravljanju družbe ali pri njenem
         nadzoru. Pojem „pretoki kapitala“ naj bi torej zajemal pridobitev deležev in polno izvrševanje glasovalnih pravic, povezanih
         s temi deleži.

      13     Italijanska vlada predlaga zavrnitev tožbe.
      14     Uredba zakon št. 192/2001 naj ne bi uvajala diskriminatornega obravnavanja. Enako naj bi se nanašala na pridobitve državnih
         javnih podjetij in na pridobitve javnih podjetij drugih držav članic.

      15     Omejitev glasovalne pravice naj sicer ne bi ovirala prostega pretoka kapitala v vseh primerih. Italijanska vlada primeroma
         navaja člene od 85 do 98 Direktive 2001/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. maja 2001 o sprejetju vrednostnih papirjev
         v uradno kotacijo na borzi in o informacijah, ki jih je treba objaviti v zvezi s temi vrednostnimi papirji (UL L 184, str.
         1), in člen 10 Direktive 2004/39/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in
         o spremembah Direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi
         Direktive Sveta 93/22/EGS (UL L 145, str. 1), ki naj bi neposredno izvajale člen 56 ES. Te določbe, ki naj bi prav tako dopuščale
         omejitev glasovalne pravice, da bi se preprečilo, da se preprosta kapitalska naložba spremeni v učinkovito zmožnost nadzora
         in vodenja družbe, naj same po sebi ne bi bile nezdružljive z načelom prostega pretoka kapitala.

      16     Uredba zakon št. 192/2001 naj bi bila v skladu s prostim pretokom kapitala predvsem zato, ker naj bi se ujemala s cilji Skupnosti,
         opredeljenimi v Obvestilu Komisije z dne 13. marca 2001 z naslovom „Dokončna vzpostavitev notranjega trga z energijo“ (KOM
         (2001) 125 konč.), zlasti s ciljem, da se omeji protikonkurenčni vpliv, ki bi ga javna podjetja v monopolnem položaju, ki
         bi prevzela nadzor nad podjetji, dejavnimi v sektorjih električne energije in plina, lahko opravljala na ustreznih trgih.

      17     Res naj bi bilo, da naj bi odprtje trgov držav članic v sektorjih električne energije in plina v zadnjih letih občutno napredovalo
         zaradi skupnostne ureditve, zlasti Direktive 96/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. decembra 1996 o skupnih pravilih
         notranjega trga z električno energijo (UL 1997, L 27, str. 20) in Direktive 98/30/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne
         22. junija 1998 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom (UL L 204, str. 1).

      18     Vendar bi prenos teh direktiv v notranji pravni red držav članic povzročil asimetrično odprtje raznih nacionalnih trgov. Določene
         države naj bi se odločile, da svoje trge odprejo širše, kot sta to predvideli ti direktivi, druge pa naj bi svoj trg odprle
         le v strogem obsegu, kot ga ti določata. Ukrepi, sprejeti na ravni Skupnosti za odpravo tega manjkajočega ravnovesja, naj
         bi se kljub temu izkazali za nezadostne. Zato bi se morale ne le institucije Skupnosti, temveč tudi države članice boriti
         proti asimetriji, ki obstaja v konkurenčni strukturi zadevnega trga, in proti izkrivljanju konkurence, ki bi lahko nastala
         zaradi morebitnih zlorab.

      19     Tako naj bi bila uredba zakon št. 192/2001 edini instrument, ki omogoča preprečitev, da bi italijanski trg postal tarča špekulativnih
         protikonkurenčnih napadov s strani javnih oseb, ki delujejo v istem sektorju v drugi državi članici in so v prednosti zaradi
         njhove nacionalne zakonodaje.

      20     Težava, ki se zastavlja v tem primeru, naj bi se razlikovala od tiste v zadevah zgoraj navedenih sodb Komisija proti Portugalski,
         Komisija proti Franciji, Komisija proti Belgiji, Komisija proti Španiji in Komisija proti Združenemu kraljestvu. Namen spornih
         nacionalnih ukrepov v teh zadevah naj bi bil vedno ohraniti vpliv države in preprečiti liberalizacijo. Nasprotno naj bi bil
         namen uredbe zakona št. 192/2001 v delu, ki naj bi bil namenjen zgolj javnim podjetjem, izključiti državni vpliv. Zato meril
         iz zgoraj navedenih sodb ni mogoče prenesti v to zadevo.

      21     Navedena uredba zakon naj bi bila začasna. Veljala naj bi le do uresničitve notranjega trga, ki bo popolnoma liberaliziran
         v sektorjih plina in električne energije.

      22     Kočno, ker se nanaša zgolj na javna podjetja, ki imajo na svojem nacionalnem trgu prevladujoči položaj, naj bi se omejevala
         na strogo nujne in sorazmerne ukrepe.

      23     Po mnenju Komisije vse te trditve niso bistvene.
      24     Države članice ne bi smele posegati v pristojnost Skupnosti na tem področju. Komisija, in ne nacionalne vlade, mora kot varuh
         Pogodb skrbeti za pravilno uporabo zadevnih določb prava Skupnosti in nasprotovati morebitnim kršitvam svobodne konkurence.
         Nasprotno naj bi ukrepi, ki so jih določene države članice enostransko sprejele pod pretvezo, da bi se izognile izkrivljanju
         na svojih trgih, taka izkrivljanja povzročili na celotnem trgu Skupnosti, česar se ne bi smelo sprejeti. Nacionalni ukrepi,
         ki so sporni v tem primeru, naj bi bili torej strogo protekcionistični.

      25     Med drugim se ni mogoče sklicevati na pomanjkljivost skupnostne ureditve. To ureditev naj bi nedavno okrepilo več ukrepov,
         zlasti Direktiva 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno
         energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES (UL L 176, str. 37) in Direktiva 2003/55/ES Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES (UL L 176,
         str. 57).

       Presoja Sodišča
      26     Najprej je treba opozoriti, da člen 56(1) ES uresničuje prosti pretok kapitala med državami članicami ter med državami članicami
         in tretjimi državami. Za ta namen v okviru določb poglavja Pogodbe z naslovom „Kapital in plačila“ predvideva, da so prepovedane
         vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami.

      27     Pogodba ne opredeljuje pojmov pretokov kapitala in plačil, zato ni sporno, da ima Direktiva 88/361 skupaj z nomenklaturo,
         ki ji je priložena, značaj napotka za opredelitev pojma pretokov kapitala (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Združenemu
         kraljestvu, točka 39, in sodbo z dne 16. marca 1999 v zadevi Trummer in Mayer, C-222/97, Recueil, str. I-1661, točki 20 in
         21).

      28     Točki I in III nomenklature, priložene k Direktivi 88/361, in njena pojasnila dejansko nakazujejo, da neposredna naložba v
         obliki udeležbe v podjetju z imetništvom delnic in pridobitvijo vrednostnih papirjev na trgu kapitala pomeni pretok kapitala
         v smislu člena 56 ES. Na podlagi teh pojasnil neposredno naložbo predvsem označuje možnost, da lahko učinkovito sodeluje pri
         upravljanju družbe ali pri njenem nadzoru.

      29     Glede teh ugotovitev je treba preučiti, ali uredba zakon št. 192/2001, ki predvideva avtomatično začasno ukinitev glasovalnih
         pravic, vezanih na deleže, ki presegajo 2 % osnovnega kapitala podjetij, ki delujejo v sektorju električne energije in plina,
         kadar so te deleže pridobila javna podjetja, ki ne kotirajo na organiziranih finančnih trgih in ki imajo prevladujoč položaj,
         pomeni omejitev pretoka kapitala med državami članicami.

      30     V tej zvezi je treba ugotoviti, da začasna ukinitev glasovalnih pravic, predvidena s to uredbo zakonom, določeno skupino javnih
         podjetij izključuje od učinkovitega sodelovanja pri upravljanju in nadzoru italijanskih podjetij, ki delujejo na trgih z električno
         energijo in plinom. Ker je zasledovani cilj uredbe zakona št. 192/2001 preprečiti „protikonkurenčne napade s strani javnih
         subjektov, ki delujejo v istem sektorju v drugih državah članicah“, je njegov učinek odvrniti zlasti javna podjetja s sedežem
         v drugih državah članicah, da bi pridobila delnice v italijanskih podjetjih, ki delujejo v energetskem sektorju.

      31     Iz navedenega izhaja, da začasna ukinitev glasovalnih pravic iz uredbe zakona št. 192/2001 pomeni omejitev prostega pretoka
         kapitala, ki jo načeloma prepoveduje člen 56 ES.

      32     Te ugotovitve ne omaja dejstvo, da je zadevna ureditev naslovljena le na skupino javnih podjetij, ki imajo na nacionalnem
         trgu prevladujoči položaj. Določbe Pogodbe glede prostega pretoka kapitala ne razlikujejo med zasebnimi in javnimi podjetji
         in ne med podjetji, ki imajo prevladujoči položaj, in tistimi, ki tega nimajo.

      33     Dalje italijanska vlada ne more zatrjevati, da bi zato, ker so določbe Direktive 2004/39, ki pod določenimi pogoji predvidevajo
         omejitev glasovalnih pravic, vezanih na določene delnice, združljive z določbami Pogodbe glede pretoka prostega pretoka kapitala,
         isto veljalo za uredbo zakon št. 192/2001. Ta direktiva, ki je bila sprejeta v okviru pravice do ustanavljanja in ne v okviru
         člena 56 ES, kot nasprotno zatrjuje italijanska vlada, sodi v drugačen in zelo poseben kontekst, in sicer kontekst sprejetja
         vrednostnih papirjev v uradno kotacijo na borzi. Omejitve glasovalne pravice so tu predvidene le kot sankcije za nespoštovanje
         normativnih določb. Te omejitve, v nasprotju z uredbo zakonom št. 192/2001, ne morejo odvrniti podjetij drugih držav članic
         od vlaganj v določena nacionalna podjetja. Kar zadeva člene od 85 do 97 Direktive 2004/34, ti določajo zgolj obveznosti, ki
         veljajo za informacije za objavo pri pridobitvi ali odsvojitvi večjega deleža v podjetju, ki kotira na borzi, in obveznost
         držav članic, da določijo ustrezne sankcije ob nespoštovanju teh obveznosti. Ukrepi, ki so jih države članice v tem pogledu
         sprejele, v kontekstu te zadeve niso upoštevni.

      34     Preveriti je treba še to, ali se omejitev prostega pretoka kapitala lahko upraviči glede na določbe Pogodbe.
      35     V tej zvezi je treba opozoriti, da sme nacionalna ureditev omejiti prosti pretok kapitala kot temeljno načelo Pogodbe, le
         če jo upravičujeta razlog iz člena 58(1) ES ali nujni razlog v splošnem interesu. Da bi nacionalno ureditev tako upravičili,
         mora ta zagotavljati, da uresniči zasledovani cilj in da ne prekorači tistega, kar je potrebno za dosego tega cilja, da bi
         zadostila merilu sorazmernosti (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Belgiji, C-503/99, Recueil, str. I-4809, točka 45,
         in sodbo z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen, Recueil, str. I-7498, točka 29).

      36     Italijanska vlada navaja, da so se energetski trgi v Italiji s postopkom liberalizacije in privatizacije odprli konkurenci.
         Uredba zakon št. 192/2001 naj bi zavarovala razmere zdrave in pravične konkurence na teh trgih. Omogočala naj bi, da bi se
         italijanski trg izognil temu, da bi bil, v pričakovanju dejanske liberalizacije energetskega sektorja v Evropi, tarča protikonkurenčnih
         napadov s strani javnih podjetij, ki delujejo v istem sektorju v drugi državi članici in so v prednosti zaradi svoje nacionalne
         zakonodaje, ki jim ohranja privilegiran položaj. Pridobitev nadzora nad podjetji, ki delujejo na italijanskih trgih električne
         energije in plina, s strani takih javnih podjetij bi lahko izničila napore italijanskih organov, da odprejo energetski sektor
         konkurenci.

      37     Kot je Sodišče v zvezi s tem že presodilo, interes, da se na splošno okrepi konkurenčna struktura zadevnega trga, ne more
         prepričljivo upravičiti omejitve prostega pretoka kapitala (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, točka 52).

      38     V vsakem primeru se uporabljajo določbe Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 z dne 20. januarja 2004 o nadzoru koncentracij podjetij
         (UL L 24, str. 1). Za ta namen je treba opozoriti, da se ta nacionalna ureditev uporablja le za javna podjetja, ki že imajo
         prevladujoči položaj na nacionalnem trgu. V skladu s členom 2(3) Uredbe št. 139/2004 Komisija prepove koncentracije z razsežnostjo
         Skupnosti, ki bi bistveno ovirale učinkovito konkurenco na skupnem trgu ali na njegovem znatnem delu, „zlasti kot posledica
         [ustvarjanja ali] krepitve prevladujočega položaja“, ki že obstaja.

      39     Italijanska vlada se še sklicuje na nujnost, da se na italijanskem ozemlju zagotovi dobava energije.
      40     Čeprav se omejitve temeljnih pravic Pogodbe pod določenimi pogoji lahko upravičijo z nujnostjo, da se zagotovi preskrba z
         energijo (glej sodbo z dne 10. julija 1984 v zadevi Campus Oil in drugi, 72/83, Recueil, str. 2727, točki 34 in 35, in zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Belgiji, točka 46), italijanska vlada ne izkazuje, zakaj je omejitev glasovalnih pravic le natančno
         določeni skupini javnih podjetij nepogrešljiva za dosego tega cilja. Zlasti ne pojasnjuje razloga, zakaj naj bi bilo nujno,
         da delnice podjetij, ki delujejo v energetskem sektorju v Italiji, zadržijo zasebni delničarji ali javni delničarji, ki kotirajo
         na organiziranih finančnih trgih, da bi obravnavana podjetja lahko zagotavljala zadostno in neprekinjeno preskrbo z električno
         energijo in plinom na italijanskem trgu.

      41     Iz tega izhaja, da italijanska vlada ni dokazala, da je uredba zakon št. 192/2001 nujno potrebna, da se zagotovi preskrba
         z energijo na ozemlju države.

      42     Tako je treba ugotoviti, da Italijanska republika s tem, da je v veljavi ohranila uredbo zakon št. 192/2001, ki predvideva
         avtomatično začasno ukinitev glasovalnih pravic, vezanih na deleže, ki presegajo 2 % osnovnega kapitala podjetij, ki delujejo
         v sektorju električne energije in plina, kadar so te deleže pridobila javna podjetja, ki ne kotirajo na organiziranih finančnih
         trgih in imajo na svojem nacionalnem trgu prevladujoči položaj, ni izpolnila obveznosti iz člena 56 ES.

       Stroški
      43     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Italijanski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Italijanska republika s tem, da je v veljavi ohranila uredbo zakon št. 192 z dne 25. maja 2001, prenesen v zakon št. 301 o
            izrednih ukrepih za zavarovanje postopkov liberalizacije in privatizacije določenih sektorjev javnih storitev (legge št. 301,
            recante disposizioni urgenti per salvaguardare i processi di liberalizzazione e privatizzazione di specifici settori dei servizi
            pubblici) z dne 20. julija 2001, ki predvideva avtomatično začasno ukinitev glasovalnih pravic, vezanih na deleže, ki presegajo
            2 % osnovnega kapitala podjetij, ki delujejo v sektorju električne energije in plina, kadar so te deleže pridobila javna podjetja,
            ki ne kotirajo na organiziranih finančnih trgih in imajo na svojem nacionalnem trgu prevladujoči položaj, ni izpolnila obveznosti
            iz člena 56 ES.
      2)      Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 4. julija 1963. # Zvezna republika Nemčija proti Komisiji Evropske gospodarske skupnosti. # Zadeva 24-62.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. februarja 1996. # Kraljevina Belgija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-56/93.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 4. maja 2005. # Chum Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedna znamka STAR TV - Ugovor imetnika mednarodne figurativne znamke STAR TV - Zavrnitev registracije. # Zadeva T-359/02.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 4 maja 2005(1)

      „Znamka Skupnosti – Besedna znamka STAR TV – Ugovor imetnika mednarodne figurativne znamke STAR TV – Zavrnitev registracije“
      V zadevi T-359/02,
      Chum Ltd, s sedežem v Torontu (Kanada), ki ga zastopa M. J. Gilbert, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata P. Bullock in S. Laitinen, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe je
      Star TV AG, s sedežem v Schliernu (Švica),

      zaradi tožbe proti odločbi drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. septembra 2002 (zadeva R 1146/2000-2) o postopku z ugovorom
         med Chum Ltd in Star TV AG,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti senat),
      v sestavi H. Legal, predsednik, P. Mengozzi, sodnik, in I. Wiszniewska-Białecka, sodnica,
      sodni tajnik: H. Jung,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 3. decembra 2002,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 9. aprila 2003,
      na podlagi obravnave z dne 17. novembra 2004,
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Dne 28. julija 1998 je tožeča stranka pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe
         Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, vložila
         prijavo za registracijo znamke Skupnosti.

      2       Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak STAR TV.
      3       Storitve, za katere je bila zahtevana registracija, sodijo v razreda 38 in 41 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in dopolnjen, in ustrezajo naslednjemu
         opisu:

      –       razred 38: „ storitve televizijskega oddajanja, storitve interaktivnega elektronskega televizijskega oddajanja zlasti preko
         televizije, elektronske pošte, interneta in druge elektronske podpore“;

      –       razred 41: „produkcija, distribucija, snemanje in razvoj televizijskih programov, videov, avdio kaset, CD zgoščenk, CD ROM-ov
         in disket“.

      4       Dne 31. maja 1999 je bila ta prijava objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 43/99.

      5       Dne 30. avgusta 1999 je Star TV AG na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 vložil ugovor zoper prijavo tožeče stranke in se skliceval
         na verjetnost zmede na podlagi člena 8(1)(a) in (b) iste uredbe. Ugovor je temeljil na mednarodni figurativni znamki, predstavljeni
         spodaj:

      6       Registracija te znamke je vključevala Nemčijo, Avstrijo, države Beneluksa, Francijo in Italijo glede storitev „televizijskega
         oddajanja, to je oddajanja specializiranih programov z informacijami in dokumentarnimi oddajami o kinu in filmih“ iz razreda
         38 in „produkcijo televizijskih programov, zlasti programov z informacijami in dokumentarnimi oddajami o kinu in filmih“ iz
         razreda 41.

      7       Oddelek za ugovore je po ugotovitvi, da obstaja med spornima znakoma verjetnost zmede, ugovoru ugodil in z odločbo z dne 28.
         septembra 2000 zahtevo tožeče stranke za registracijo znamke zavrnil.

      8       Tožeča stranka je 28. novembra 2000 zoper odločbo Oddelka za ugovore vložila pritožbo.
      9       Z odločbo z dne 17. septembra 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je drugi odbor za pritožbe UUNT pritožbo zavrnil
         in potrdil odločbo oddelka za ugovore. Kar zadeva zlasti presojo stopnje podobnosti med storitvami, je odbor za pritožbe sklenil,
         prvič, da so storitve televizijskega oddajanja in storitve interaktivnega elektronskega televizijskega oddajanja zlasti preko
         televizije, elektronske pošte, interneta in druge elektronske podpore iz razreda 38, ki jih vključuje zahteva za registracijo
         znamke, kot tudi produkcija televizijskih programov iz razreda 41, vključevale storitve nasprotne stranke iz teh razredov
         in se z njimi prekrivale in, drugič, da so bile storitve „distribucija, snemanje in razvoj televizijskih programov, videov,
         avdio kaset, CD zgoščenk, CD ROM-ov in disket“, vključene v zahtevi za registracijo znamke, komplementarne storitvam, ki jih
         je vključevala znamka nasprotne stranke ali jim priskrbela elektronsko podporo. Glede primerjave spornih znakov je Odbor za
         pritožbe ugotovil, prvič, da je med dvema znakoma obstajala velika vizualna podobnost, saj se je besedni element prejšnje
         znamke ujemal s prijavljeno znamko; drugič, na fonetični ravni je bila prijavljena znamka identična besednemu elementu prejšnje
         znamke; tretjič, pojmovno sta znamki predstavljali isto idejo, in sicer zvezdo.

       Predlogi strank
      10     Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       izpodbijano odločbo razveljavi;
      –       naloži UUNT, da ugodi njeni zahtevi za registracijo;
      –       zahteva, da se ji povrnejo stroški, ki jih je imela v postopku pred odborom za pritožbe in oddelkom za ugovore UUNT;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      11     UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      12     Uvodoma je treba poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče prve stopnje ni pooblaščeno, da UUNT naloži obveznosti
         (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld proti UUNT (Giroform), T-331/99,
         Recueil, str. II‑433, točka 33, in z dne 27. februarja 2002 v zadevi Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE), T-106/00, Recueil,
         str. II-723, točka 18). Zato je treba tožbene predloge, ki od UUNT zahtevajo, da ugodi zahtevi za registracijo znamke tožeče
         stranke, razglasiti za nedopustne.

      13     Tožeča stranka v podporo svoji zahtevi za razveljavitev navaja en tožbeni razlog in sicer kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št.
         40/94.

       Trditve strank
      14     Tožeča stranka oporeka presoji odbora za pritožbe glede, prvič, obstoja velike podobnosti ali enakosti med zadevnimi storitvami
         in drugič, domnevno vizualnih in idejno podobnih značilnosti spornih znakov ter enakosti znakov na fonetični ravni.

      15     Prvič, glede podobnosti med zadevnimi storitvami tožeča stranka najprej navaja, da je obseg storitev iz razredov 38 in 41,
         na katere se nanaša zahteva za registracijo, večji od obsega storitev iz istih razredov, na katere se nanaša prejšnja znamka.
         Glede razreda 38 se prejšnja znamka dejansko nanaša zgolj na storitve televizijskega oddajanja specializiranih programov z
         informacijami in dokumentarnimi oddajami o kinu in filmih, medtem ko naj bi storitve iz prijave znamke vključevale storitve
         televizijskega oddajanja in storitve interaktivnega elektronskega televizijskega oddajanja, zlasti preko televizije, elektronske
         pošte, interneta in druge elektronske podpore. Enako velja za storitve iz razreda 41, saj prejšnja znamka obsega samo produkcijo
         televizijskih programov, zlasti programov z informacijami in dokumentarnimi oddajami o kinu in filmih, medtem ko storitve,
         označene s prijavo znamke, vključujejo tako produkcijo kot tudi distribucijo, snemanje in razvoj televizijskih programov,
         videov, avdio kaset, CD zgoščenk, CD ROM-ov in disket.

      16     Tožeča stranka opozarja, da so storitve iz zahteve za registracijo znamke namenjene široki javnosti, medtem ko so tiste iz
         prejšnje znamke usmerjene bolj na omejeno in specializirano javnost ljubiteljev filma.

      17     Nazadnje tožeča stranka poudarja, da se storitve iz razreda 41 iz prijave znamke ne omejujejo le na produkcijo in oddajanje
         televizijskih programov, pač pa vključujejo tudi njihovo distribucijo tretjim osebam. To predstavlja pomembno razliko med
         področjema delovanja tožeče in nasprotne stranke, kar zadeva storitve iz razreda 41, ki ne omogoča ugotovitve, da so storitve
         iz prijave znamke komplementarne storitvam nasprotne stranke.

      18     Drugič, glede presoje podobnosti med spornima znakoma tožeča stranka najprej poudarja, da je prejšnja znamka v osnovi figurativna
         znamka, sestavljena iz različnih elementov, medtem ko je znamka, za katero je bila zahtevana registracija, zgolj besedna.
         Ta bistvena razlika izključuje vsakršno vizualno primerjavo med znamkama.

      19     Še več, med zadevnima znakoma s fonetičnega vidika ni mogoče ugotoviti nobenih podobnosti. Ker je prejšnja znamka figurativna,
         je verjetno, da se jo zaznava zgolj na podlagi njene grafične podobe. Nasprotno pa, kar zadeva prijavljeno znamko, prevladuje
         fonetični vidik.

      20     Nazadnje se po mnenju tožeče stranke sporni znamki pojmovno razlikujeta. S tega vidika je prijavljena znamka taka, da spominja
         na „filmske zvezde, slavne osebe in razvedrila na splošno, kot tudi televizijski program, ki je s tem v zvezi“, medtem ko
         prejšnja znamka bolj spominja na „astronomijo […] in televizijski program, ki je s tem v zvezi“.

      21     Tožeča stranka sicer opozarja, da se beseda „star“, ki se pojavlja v obeh spornih znakih, običajno uporablja v povezavi s
         storitvami iz razredov 38 in 41. Po njenem mnenju iz tega sledi, da zaščita, ki jo je deležna prejšnja znamka, imetniku znamke
         ne bi smela omogočiti monopola uporabe te besede.

      22     Tožeča stranka med drugim poudarja, da je že imetnik znamke Skupnosti STAR TELEVISION, registrirane za storitve iz razredov
         38 in 41, kot tudi različnih besednih in figurativnih mednarodnih znamk, ki vsebujejo besedo „star“ in/ali podobo zvezde.
         Ob tem najprej poudarja, da nasprotna stranka ni ugovarjala z namenom preprečitve registracije znamke STAR TELEVISION. Nadalje
         meni, da bi bilo očitno protislovno, če bi se oviralo registracijo znamke STAR TV, medtem ko je tožeča stranka lahko registrirala
         znamko STAR TELEVISION, ki je skoraj enaka. Končno navaja, da prijavljena znamka brez dvoumnosti omogoča, da se storitve tožeče
         stranke razlikujejo od storitev drugih podjetij, ker te znamke tvorijo serijo znamk, katerih imetnik je tožeča stranka, in
         vsebujejo besedo „star“ in/ali podobo zvezde.

      23     UUNT soglaša z analizo odbora za pritožbe.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      24     Člen 8(1)(b) Uredbe 40/94 določa, da „Ob ugovoru imetnika prejšnje znamke se znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira
         v naslednjih primerih: če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev,
         ki jih označujejo znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost
         zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko.“

      25     V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede pomeni, da bi javnost lahko menila, da izhajajo zadevne storitve iz istega
         podjetja, oziroma v tem primeru gospodarsko povezanih podjetij.

      26     V skladu s to sodno prakso je treba verjetnost zmede presojati celostno glede na zaznavo spornih znakov in proizvodov ali
         storitev upoštevne javnosti ter ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov, zlasti medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov
         in določenih proizvodov in storitev (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti
         UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II‑2821, točke od 31 do 33 in navedeno sodno
         prakso).

      27     V tem primeru je z vidika narave zadevnih storitev, opisanih v točkah 3 in 6 zgoraj, ciljna javnost, za katero se izvede analiza
         verjetnosti zmede za vse zadevne storitve, z izjemo distribucije televizijskih programov iz zahteve za registracijo, sestavljena
         iz povprečnih potrošnikov držav članic, v katerih je zaščitena mednarodna znamka nasprotne stranke, namreč v Nemčiji, Avstriji,
         državah Beneluksa, Franciji in Italiji.

      28     Čeprav je po eni strani res, da so določene storitve, ki jih nudi tožeča stranka, tako iz razreda 38 kot tudi 41, namenjene
         potrošnikom, ki se spoznajo na uporabo informacijske tehnike, to ne pomeni, da sta sedaj ponudba in potrošnja avdiovizualnih
         proizvodov ter njihova distribucija širokemu trgu, ki ga večinoma sestavljajo mladi, takšna, da se za te proizvode in storitve
         ne more šteti, da so namenjeni izbrani, posebni skupini potrošnikov. Po drugi strani, čeprav zadevajo storitve razreda 38
         in 41, zaščitene s prejšnjo znamko, v nasprotju s trditvami tožeče stranke, posebno področje kinematografije, se jih ne more
         šteti, kot da so namenjene kateri drugi javnosti kot splošne, ki jo na splošno zanima televizijska zabava.

      29     Nasprotno, treba je upoštevati, da storitve iz razreda 41, ki so v povezavi z dejavnostmi distribucije televizijskih programov
         in izhajajo iz zahteve po registraciji znamke, niso namenjene povprečnim potrošnikom, temveč strokovni javnosti, ki deluje
         na avdiovizualnem področju in področju televizijskega oddajanja ter je še zlasti pozorna, ko izbira  ponudnika.

      30     Na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in ob omenjenih ugotovitvah je treba torej izvesti primerjavo zadevnih storitev
         in spornih znakov.

       Zadevne storitve
      31     V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba za presojanje podobnosti med zadevnimi proizvodi in storitvami upoštevati vse upoštevne
         dejavnike, ki zaznamujejo razmerje med proizvodi ali storitvami. Ti dejavniki še zlasti vključujejo njihovo naravo, namen,
         uporabo in njihov konkurenčni ali komplementarni značaj (sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Institut
         für Lernsysteme proti UUNT – Educational Services (ELS), T-388/00, Recueil, str. II‑4301, točka 51).

      32     V tem primeru temelji ugovor na prej registrirani znamki za storitve iz razredov 38 in 41 in je usmerjen zoper registracijo
         prijavljene znamke za storitve iz enakih razredov.

      33     Odbor za pritožbe je sklenil, da so bile na eni strani storitve televizijskega oddajanja in interaktivnega elektronskega televizijskega
         oddajanja, zlasti preko televizije, elektronske pošte, interneta in druge elektronske podpore in na drugi strani produkcija
         televizijskih programov iz prijave znamke iz razredov 38 in 41, vključene v storitve in se prekrivale s storitvami, označenimi
         s prejšnjo znamko v okviru istega razreda. Glede drugih storitev, na katere se nanaša prijava za registracijo znamke v okviru
         razreda 41 (distribucija, snemanje in razvoj televizijskih programov, videov, avdio kaset, CD zgoščenk, CD ROM-ov in disket)
         je odbor za pritožbe sklenil, da so bile bodisi komplementarne storitvam, zaščitenim s prejšnjo znamko v okviru istega razreda,
         bodisi so jim nudile oporo.

      34     Primerjava med označbami zadevnih storitev iz razreda 38, navedenih v točki 3, prva alinea, in točki 6 zgoraj, kaže po eni
         strani, da so storitve televizijskega oddajanja, ki jih vključuje prejšnja znamka, omejene na posebno področje, in sicer televizijsko
         oddajanje programov s področja kinematografije, medtem ko je za opis storitev iz prijave znamke v uporabi širša formulacija
         in po drugi strani, da storitve iz prijave izrecno vključujejo „interaktivno elektronsko televizijsko oddajanje“, medtem ko
         v opisu storitev, ki jih zahteva nasprotna stranka, ni takšne specifikacije.

      35     V tem oziru je treba ugotoviti, da so storitve iz prijave znamke za razred 38 kljub razlikam v označbah deloma enake in deloma
         podobne storitvam, ki jih vključuje prejšnja znamka iz istega razreda.

      36     Na eni strani, kot sta pravilno navedla odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi in UUNT v odgovoru na tožbo, ponujata tožeča
         in nasprotna stranka storitve enake narave, in sicer storitve televizijskega oddajanja, in to neodvisno od specifičnega značaja
         programov, ki jih oddaja nasprotna stranka. Zato vključujejo storitve, na katere se nanaša prijava znamke, tudi storitve,
         ki so zaščitene s prejšnjo znamko.

      37     Na drugi strani je treba interaktivno televizijsko oddajanje, ki uporablja elektronsko podporo, kot sta digitalna televizija
         ali internet, in potrošnikom omogoča, da storitev lahko uporabljajo na način, ki presega pasivni sprejem vidnih komponent,
         obravnavati kot posebno metodo televizijskega oddajanja. V tem smislu se je ne more šteti za izključeno iz opisa storitev,
         ki jih zajema prejšnja znamka, čeprav to ni izrecno omenjeno. Zato je treba storitev „interaktivno elektronsko televizijsko
         oddajanje“ iz prijave znamke in storitve televizijskega oddajanja, ki jih ščiti prejšnja znamka, obravnavati vsaj kot podobne.

      38     Podoben sklep velja glede dejavnosti „produkcije televizijskih programov“, ki izhaja iz razreda 41 in je vsebovana v opisu
         storitev prijave znamke in tudi v opisu storitev, ki se nanašajo na prejšnjo znamko. Dejansko tudi v tem primeru širša formulacija,
         ki jo je sprejela tožeča stranka, vključuje televizijske programe, ki so bili narejeni pod prejšnjo znamko in zadevajo posebno
         področje kinematografije.

      39     Končno, kar zadeva storitve iz razreda 41, ki jih tožeča stranka ponuja v okviru svojih dejavnosti „produkcije, distribucije,
         snemanja in razvoja televizijskih programov, videov, avdio kaset, CD zgoščenk, CD ROM-ov in disket“ je treba opozoriti, da
         je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pri presoji podobnosti med proizvodi in storitvami upoštevati končne uporabnike
         in ali so med seboj konkurenčni ali komplementarni (glej navedeno sodno prakso v točki 31 zgoraj). V tem primeru, kot je odbor
         za pritožbe pravilno ugotovil, se mora šteti dejavnosti  produkcije, snemanja in razvoja televizijskih programov, videov,
         kaset, CD zgoščenk, CD ROM-ov in disket, ki jih zajema prijava znamke, kot primerljive z dejavnostmi produkcije televizijskih
         programov, ki jih zajema prejšnja znamka, v kolikor so komplementarne tem dejavnostim, ker vključujejo proizvodnjo avdiovizualnih
         ali multimedijskih proizvodov, ki lahko predstavljajo posebno metodo oddajanja proizvodov nasprotne stranke, ali pa zagotavljajo
         elektronsko podporo takšnemu oddajanju.

      40     Nazadnje je treba poudariti, da so storitve, na katere se nanaša prijava znamke, kljub opisanim razlikam delno enake in delno
         podobne storitvam, ki jih vključuje prejšnja znamka.

       Zadevni znaki
      41     Iz ustaljene sodne prakse glede podobnosti spornih znakov izhaja, da je treba celotno presojo verjetnosti zmede glede vizualne,
         fonetične in pojmovne podobnosti teh znakov opreti na njihov celotni vtis, z upoštevanjem zlasti njihovih razlikovalnih in
         prevladujočih elementov (sodba Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I‑6191, točka 23, in
         zgoraj navedena sodba v zadevi ELS, točka 62). Povprečni potrošnik vrste zadevnega proizvoda ali storitve, katerega zaznava
         znamke je odločilna v celotni presoji verjetnosti zmede, znamko običajno zaznava kot celoto in ne preučuje njenih podrobnosti
         (zgoraj navedena sodba SABEL, točka 23).

      42     V tem primeru prejšnja znamka vključuje figurativni in besedni znak, sestavljen iz osrednje podobe zvezde s petimi kraki,
         nagnjene na levo, čez katero se v dveh vrsticah raztezata besedi „star TV“, napisani z rdečimi, tiskanimi črkami; znak zaključuje
         podoba lune, ki jo obdajajo tri majhne zvezde, katerih obris je levo na vrhu, med dvema krakoma osrednje zvezde. Prijavljena
         znamka je sestavljena iz besed „star TV“.

      43     Kar zadeva, prvič, primerjavo zadevnih znamk na vizualni ravni, je treba najprej poudariti, da je Sodišče prve stopnje že
         navedlo, da nič ne nasprotuje temu, da se preveri obstoj vizualne podobnosti med besedno in figurativno znamko, „ker imata
         dve vrsti znamk grafično obliko, ki lahko daje vizualni vtis“ (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi
         Vedial proti UUNT − France Distribution (HUBERT), T-110/01, Recueil, str. II‑5275, točka 51).

      44     V tej zvezi je treba poudariti, prvič, da besedi „star TV“ hkrati predstavljata prijavljeno znamko in besedni element prejšnje
         znamke. V podobnih okoliščinah je Sodišče prve stopnje odločilo, da se sestavljene besedne in figurativne znamke ne more upoštevati
         kot podobne drugi znamki, ki je enaka ali podobna enemu od delov sestavljene znamke, razen če je ta del prevladujoč element
         v celotnem vtisu, ki ga daje sestavljena znamka. To je podano takrat, ko je verjetno, da bo ta del prevladoval v podobi znamke,
         ki je v zavesti zadevne javnosti, tako, da bodo vsi drugi deli v celotni podobi znamke zanemarljivi (sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, str. II‑4335, točka
         33).

      45     V tem primeru je ob upoštevanju vizualne primerjave zadevnih znakov odbor za pritožbe presodil, da predstavljajo besede „star
         TV“ prevladujoč element prejšnje znamke.

      46     Takšna presoja je brez napak. Glede na celoten vizualni vtis, ki ga daje prejšnja znamka, lahko besedni element „star TV“
         brez dvoma pritegne pozornost bolj kot ostali figurativni vidiki znaka zaradi svoje velikosti besed „star“ in „TV“, ki se
         nahajata ena pod drugo na osrednji podobi zvezde in se raztezata čez njene zunanje robove, in tudi zaradi barvnega učinka,
         saj sta zadevni besedi v rdeči barvi na črno-beli podlagi.

      47     Ker prijavljena znamka sovpada s prevladujočim besednim elementom prejšnje znamke, odbor za pritožbe ni storil napake pri
         presoji, če je v teh okoliščinah menil, da obstaja visoka stopnja podobnosti med znamkama.

      48     Podobno je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da sta bili znamki s fonetičnega vidika enaki.
      49     V nasprotju s tem, kar domnevno meni tožeča stranka, je treba potrditi, da se lahko prejšnjo znamko, tako kot tudi prijavljeno
         znamko, kot je sestavljena iz besednega elementa, enako fonetično predstavi. Zato je treba v tem primeru, ker se fonetični
         izraz prejšnje znamke ujema z edinim besednim elementom – besedama „star TV“ – ki ustreza prijavljeni znamki, potrditi, da
         na fonetični ravni obstaja enakost med spornima znakoma.

      50     Nazadnje je odbor za pritožbe ocenil, da sta na idejni ravni oba zadevna znaka spominjala na podobo zvezde.
      51     V tem oziru je treba navesti, da čeprav vizualni vtis prejšnje znamke v spomin nesporno in nemudoma prikliče idejo zvezde,
         ker eden od elementov, iz katerih je sestavljena, predstavlja grafično podobo zvezde, velja isto za prijavljeno znamko, če
         se lahko smiselno domneva, da ciljna javnost pozna pomen angleške besede „star“.

      52     Tudi če povprečni potrošnik, ki tvori upoštevno javnost za večino zadevnih storitev, nujno ne pozna pomena angleške besede
         „star“, se to besedo za opis filmske zvezde trenutno uporablja v nemščini, francoščini, italijanščini in nizozemščini. Zato
         tako prijavljena znamka, ki vsebuje besedo „star“, kot tudi prejšnja znamka, v kateri je prevladujoči besedni element beseda
         „star“, v spomin prikličeta idejo „filmske zvezde“. Sicer je zmožnost obeh znakov, da prikličeta takšno idejo, še bolj pomembna,
         glede na to, da je v obeh primerih beseda „star“ v kombinaciji z znakom „TV“, ki lahko kot okrajšava za besedo „televizija“
         okrepi napeljevanje na idejo filmske zvezde, slavnega igralca ali igralke. Tako sledi, da lahko sporni znamki na idejni ravni
         prikličeta isto idejo.

      53     Iz navedenega izhaja, da sta na vizualni, fonetični in idejni ravni prijavljena in prejšnja znamka zelo podobni in z nekaterih
         vidikov tudi enaki.

       Obstoj verjetnosti zmede
      54     V navedenih okoliščinah in ob upoštevanju enakosti ali podobnosti med spornima znakoma in storitvami, ki ju označujeta, je
         treba skleniti, da obstaja precejšnja verjetnost, da bi se upoštevna javnost lahko zmotila glede tržnega izvora storitev.

      55     Taka ugotovitev velja tudi za storitve v zvezi z distribucijo televizijskih programov iz prijave za znamko, katere ciljno
         javnost predstavljajo strokovnjaki, ki delujejo na avdiovizualnem področju. Treba je namreč upoštevati, da je vizualna, fonetična
         in idejna podobnost med spornima znamkama takšna, da bi lahko tudi bolj pozorna javnost verjela, da izhajajo zadevne storitve
         iz istega podjetja ali gospodarsko povezanih podjetij. Dejstvo, da nasprotna stranka ne deluje neposredno na področju distribucije,
         temu sklepu ne more oporekati, ker lahko, kot je to splošno pravilo in se pogosto dogaja, produkcijo in distribucijo televizijskih
         programov izvaja isto podjetje.

      56     Treba je torej skleniti, da odbor za pritožbe ni storil napake v presoji, ko je ugotovil, da obstaja verjetnost zmede med
         prijavljeno znamko „STAR TV“ in prejšnjo znamko.

      57     Glede trditev, ki jih tožeča stranka utemeljuje na različnih nacionalnih, mednarodnih in skupnostnih registracijah, katerih
         predmet znamke je beseda „star“ ali podoba zvezde, kot tudi domnevno pogosta raba besede „star“ za oznako zadevnih storitev
         v tem primeru, zadostuje ugotovitev, da te trditve niso bile podane niti pred oddelkom za ugovore niti pred odborom za pritožbe.
         V skladu s sodno prakso lahko dejstva, navedena pred Sodiščem prve stopnje, ki prej niso bila navedena pred organi UUNT, vplivajo
         na zakonitost take odločbe le, če bi jih UUNT moral upoštevati po uradni dolžnosti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. julija
         2004 v zadevi Samar proti UUNT – Grotto (GAS STATION), T-115/03, ZOdl., 2004, str. II-2939, točka 13). Tako izhaja iz člena
         74(1) Uredbe št. 40/94, da je Urad v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri preizkusu omejen
         na predlagani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke, in ni zavezan, da po uradni dolžnosti upošteva
         dejstva, ki jih stranke niso navedle. Zato zaradi teh dejstev ni mogoče dvomiti v zakonitost odločbe odbora za pritožbe (zgoraj
         navedena sodba GAS STATION, točka 13).

      58     Glede na vse navedeno je treba zavrniti predlog tožeče stranke za razveljavitev.
       Stroški
      59     V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili le-ti priglašeni. Tožeča stranka
         s svojim predlogom ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      60     Na podlagi člena 136(2) Poslovnika se povrnejo stroški, ki so jih stranke imele v postopkih pred odborom za pritožbe. To ne
         velja za stroške, ki so nastali v postopku pred oddelkom za ugovore in iz teh razlogov se zavrne zahteva tožeče stranke za
         povrnitev teh stroškov. Zahteva tožeče stranke za povrnitev stroškov, nastalih v postopkih pred odborom za pritožbe se zavrne,
         ker je bila zahteva tožeče stranke za razveljavitev zavrnjena.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Legal

               Mengozzi

               Wiszniewska-Białecka

         Razglašeno na javni obravnavi vV Luxembourgu, 4. maja 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      H. Legal

         1 Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 13. novembra 1975. # General Motors Continental NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 26-75.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 22. januarja 2009. # Commercy AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Besedna znamka Skupnosti easyHotel - Prejšnja nacionalna besedna znamka EASYHOTEL - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj podobnosti proizvodov in storitev - Člen 8(1)(b) in člen 52(1)(a) Uredbe (ES) št. 40/94 - Pravna pomoč - Vloga, ki jo vložil stečajni upravitelj gospodarske družbe - Člen 94(2) Poslovnika. # Zadeva T-316/07.

text:
      Zadeva T-316/07
      Commercy AG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Skupnosti easyHotel – Prejšnja nacionalna besedna znamka EASYHOTEL – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj podobnosti proizvodov in storitev − Člen 8(1)(b) in člen 52(1)(a) Uredbe (ES) št. 40/94 – Pravna pomoč − Vloga, ki jo je vložil stečajni upravitelj gospodarske družbe – Člen 94(2) Poslovnika“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Odpoved, razveljavitev ali ničnost – Relativni razlogi za ničnost
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      2.      Znamka Skupnosti – Odpoved, razveljavitev ali ničnost – Osebe, ki jim je dopuščeno vložiti zahtevo za ugotovitev ničnosti

      (Uredba Sveta št. 40/94, členi 42(1), 52(1), 55(1)(b), 58 in 64(4))
      3.      Postopek – Vloga za brezplačno pravno pomoč – Pogoji za odobritev
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 94(2))
      4.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost med zadevnimi proizvodi ali
            storitvami
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.      Za široko javnost ni verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti med besednim znakom easyHotel,
         katerega registracija kot znamka Skupnosti se zahteva za ,,informacijske storitve v zvezi z vsemi prevoznimi storitvami, vključno
         s spletnimi informacijskimi storitvami, ki se opravljajo na podlagi računalniške podatkovne baze ali spleta; storitve rezervacij
         in naročila potovanj na svetovnem spletu (World Wide Web)“ in ,,računalniško podprte storitve za rezervacijo hotelskih sob“
         iz razredov 39 oziroma 42 Nicejskega aranžmaja kot tudi za proizvode in storitve, ki spadajo v razrede 16, 25, 32, 33, 35,
         36 in 41, ter besedno znamko EASYHOTEL, predhodno registrirano v Nemčiji za ,,programsko opremo za vzpostavitev spletnih trgovin,
         neodvisnih od kakršnega koli komunikacijskega omrežja, in spletnih avtorskih sistemov, namenjenih predvsem rezervaciji, naročilu
         in plačilu hotelskih sob“ in ,,razvoj in oblikovanje programske opreme, predvsem za spletne trgovine in spletne avtorske sisteme,
         zlasti za rezervacijo, naročilo in plačilo hotelskih sob“, ki spadajo v razreda 9 in 42 tega aranžmaja.

      Zadevni proizvodi in storitve se razlikujejo glede na svoje značilnosti, namen in uporabo in niso konkurenčni ali komplementarni.
         Treba je namreč najprej ugotoviti, da so zadevni proizvodi in storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, informativni, medtem
         ko imajo storitve informiranja, naročila in rezervacije, ki jih označuje prijavljena znamka, drugačen značaj in uporabljajo
         informatiko zgolj za nadaljnje posredovanje informacije ali za omogočanje rezervacij hotelskih sob ali potovanj.

      Zadevni proizvodi in storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, so posebej namenjeni podjetjem, ki poslujejo v hotelskem sektorju
         ali sektorju potovanj, storitve informiranja, naročila in rezervacije, ki jih označuje zadevna znamka, pa so namenjene široki
         javnosti.

      Poleg tega se zadevni proizvodi in storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, uporabljajo za to, da se informacijskemu sistemu,
         še zlasti pa spletni trgovini, omogoči delovanje, medtem ko se storitve informiranja, naročila in rezervacije, ki jih označuje
         prijavljena znamka, uporabljajo za rezervacijo hotelskih sob ali potovanj.

      Zgolj okoliščina, da se storitve informiranja, naročila in rezervacije, ki jih označuje prijavljena znamka, opravljajo izključno
         na spletu in je torej zanje potrebna računalniška podpora, kot je ta, ki jo zagotavljajo proizvodi in storitve, ki jih označuje
         prejšnja znamka, ne zadošča za to, da ne bi bilo več bistvenih razlik, ki obstajajo med zadevnimi proizvodi in storitvami
         glede njihovih značilnosti, namena in uporabe.

      (Glej točke od 51 do 54.)
      2.      Iz člena 55(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti v povezavi s členoma 42(1) in 52(1) te uredbe izhaja, da lahko zahtevo
         za ugotovitev ničnosti, ki temelji na členu 8(1) te uredbe, vložijo samo imetniki prejšnjih znamk, ki se nanje sklicujejo
         v utemeljitev te zahteve, ali imetniki licenc, ki jih ti pooblastijo. Vloga upravitelja v stečajnem postopku nad gospodarsko
         družbo, ki je imetnik prejšnjih zadevnih znamk, pa ne ustreza nobeni od teh dveh kategorij. Zato je treba zahtevo za ugotovitev
         ničnosti, ki jo vloži navedeni upravitelj v svojem imenu, zavreči kot nedopustno.

      Če je družba vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti in se je pri tem sklicevala na prejšnje znamke, katerih
         je imetnik, je to ista družba – ki jo v obravnavanem primeru zastopa stečajna upraviteljica – ki je procesno upravičena za
         vložitev pravnega sredstva zoper odločbe oddelka za izbris in odbora za pritožbe. Zato je treba zavreči pritožbo, ki jo stečajni
         upravitelj iste družbe vloži pri odboru za pritožbe v svojem imenu, in tožbo, ki jo ista oseba v svojem imenu vloži pri Sodišču
         prve stopnje, ker ju je – v nasprotju s tem, kar določata člena 58 in 63(4) Uredbe št. 40/94 – vložila oseba, ki ni pooblaščena
         za vložitev pritožbe oziroma tožbe.

      (Glej točke 20, 21 in 23.)
      3.      Odobritev vloge za pravno pomoč v okviru tožbe, ki jo pri Sodišču prve stopnje v imenu pravne osebe vloži zastopnik te osebe
         kot upravitelj v stečajnem postopku, ki se je začel proti premoženju te družbe, bi pomenila, da se dejansko tako pomoč odobri
         pravni osebi, s čimer bi se kršil člen 94(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje, ki določa, da ima pravico do pravne pomoči vsaka
         fizična oseba, ki je zaradi svojega premoženjskega stanja v celoti ali delno nesposobna nositi stroške iz odstavka 1. Ta določba
         izrecno določa, da se pravna pomoč odobri samo fizičnim osebam.

      (Glej točke 16, 18, 19, 27 in 29.)
      4.      Komplementarni so tisti proizvodi ali storitve, med katerimi obstaja tesna povezava v tem smislu, da je eden neobhodno potreben
         ali pomemben za uporabo drugega, tako da lahko potrošniki sklepajo, da oba proizvoda izdeluje oziroma obe storitvi opravlja
         isto podjetje.

      Ta opredelitev, ki se je oblikovala s sodno prakso, pomeni, da se lahko komplementarne proizvode ali storitve uporablja skupaj,
         za kar se predpostavlja, da so namenjeni isti javnosti. Lahko sklepamo, da ni komplementarne povezave med proizvodi ali storitvami,
         ki so nujno potrebni za delovanje gospodarskega podjetja, ter proizvodi in storitvami, ki jih to podjetje izdeluje oziroma
         opravlja. Ti kategoriji proizvodov oziroma storitev se ne uporabljata skupaj, ker proizvode in storitve iz prve kategorije
         uporablja zadevno podjetje samo, medtem ko tiste iz druge kategorije uporabljajo stranke navedenega podjetja.

      (Glej točki 57 in 58.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 22. januarja 2009(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Skupnosti easyHotel – Prejšnja nacionalna besedna znamka EASYHOTEL – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj podobnosti proizvodov in storitev − Člen 8(1)(b) in člen 52(1)(a) Uredbe (ES) št. 40/94 – Pravna pomoč − Vloga, ki jo vložil stečajni upravitelj gospodarske družbe – Člen 94(2) Poslovnika“
      V zadevi T-316/07,
      Commercy AG, s sedežem v Weimarju (Nemčija), ki jo je sprva zastopal F. Jaschke, nato S. Grosse in I. Müller, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa S. Schäffner, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Sodiščem prve stopnje, je
      easyGroup IP Licensing Ltd, s sedežem v Londonu (Združeno kraljestvo), ki jo zastopata T. Koerl in S. Möbus, odvetnika,

      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 19. junija 2007 (zadeva R 1295/2006‑2) v zvezi s postopkom
         za ugotovitev ničnosti med družbama Commercy AG in easyGroup IP Licensing Ltd,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras (poročevalec), predsednik, M. Prek in V. Ciucǎ, sodnika,
      sodna tajnica: C. Kantza, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 20. avgusta 2007,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 7. januarja 2008,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 21. decembra 2007,
      na podlagi vloge za pravno pomoč, ki jo je vložila tožeča stranka 18. septembra 2008,
      na podlagi obravnave z dne 18. septembra 2008,
      na podlagi pisnih stališč glede vloge za pravno pomoč tožeče stranke, ki sta jih predložila UUNT in intervenientka 2. oktobra
         2008,

      na podlagi sklepa predsednika z dne 9. oktobra 2008 o končanju ustnega postopka
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Intervenientka, družba easyGroup IP Licensing Ltd, je 21. septembra 2000 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
         in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra
         1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak easyHotel.

      3        Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana znamka, spadajo v razrede 9, 16, 25, 32, 33, 35, 36, 38, 39, 41 in 42 Nicejskega
         aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran
         in spremenjen.

      4        Znamka Skupnosti je bila 30. junija 2004 registrirana pod številko 1 866 706 za vse proizvode in storitve, na katere se je
         nanašala zahteva za registracijo.

      5        Tožeča stranka, družba Commercy AG, je 11. februarja 2005 vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti zadevne znamke na podlagi
         člena 55 Uredbe št. 40/94. Ob tem se je sklicevala na razloge, ki so našteti v členu 52(1)(a) navedene uredbe v povezavi s
         členom 8(1) iste uredbe.

      6        Zahteva za ugotovitev ničnosti je temeljila na predhodni nacionalni besedni znamki EASYHOTEL, registrirani v Nemčiji za različne
         proizvode in storitve, ki med drugim spadajo v razreda 9 in 42, ki ustrezata tema opisoma:

      –        razred 9: „programska oprema za vzpostavitev spletnih trgovin, neodvisnih od kakršnegakoli komunikacijskega omrežja, in spletnih
         avtorskih sistemov, namenjenih predvsem rezervaciji, naročilu in plačilu hotelskih sob“;

      –        razred 42: „razvoj in oblikovanje programske opreme, predvsem za spletne trgovine in spletne avtorske sisteme, zlasti za rezervacijo,
         naročilo in plačilo hotelskih sob“.

      7        Zahteva za ugotovitev ničnosti je bila vložena zoper vse proizvode in storitve, označene s sporno znamko.

      8        Intervenientka se je 12. februarja 2005 na podlagi člena 49 Uredbe št. 40/94 odpovedala sporni znamki za vse proizvode in
         storitve iz razredov 9 in 38 ter za del storitev iz razreda 42, za katere je bila registrirana. To odpoved je UUNT registriral
         28. junija 2005.

      9        Med storitvami iz razredov 39 in 42, ki so označene s sporno znamko po tej odpovedi, so tiste iz razredov 39 in 42, ki ustrezajo
         tema opisoma:

      –        razred 39: „informacijske storitve v zvezi z vsemi prevoznimi storitvami, vključno z spletnimi informacijskimi storitvami,
         ki se opravljajo na podlagi računalniške podatkovne baze ali spleta; storitve rezervacij in naročila potovanj na svetovnem
         spletu (World Wide Web)“;

      –        razred 42: „računalniško podprte storitve za rezervacijo hotelskih sob“.
      10      Z odločbo z dne 31. julija 2006 je oddelek za izbris zavrnil zahtevo za ugotovitev ničnosti, ker je menil, da eden od pogojev,
         ki so nujni za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ni bil izpolnjen, namreč enakost ali podobnost proizvodov in storitev,
         ki jih označujeta nasprotujoči si znamki.

      11      Tožeča stranka je 29. septembra 2006 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka
         za izbris v delu, v katerem je slednji zavrnil zahtevo za ugotovitev ničnosti zadevne znamke za storitve iz razredov 39 in
         42, ker naj bi bili proizvodi in storitve iz razredov 9 in 42, ki jih označuje prejšnja znamka in so našteti v točki 6 zgoraj,
         podobni storitvam iz razredov 39 in 42, ki jih označuje zadevna znamka in so našteti v točki 9 zgoraj.

      12      Z odločbo z dne 19. junija 2007 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki vročena naslednji dan, je
         drugi odbor za pritožbe UUNT zavrnil pritožbo tožeče stranke in potrdil odločbo oddelka za izbris.

      13      V bistvu je odbor za pritožbe menil, da zadevni proizvodi in storitve niso bili niti enaki niti podobni in da se zato člen
         8(1)(b) Uredbe št. 40/94 ne uporabi.

       Predlogi strank
      14      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj razglasi ničnost sporne znamke.

      15      UUNT in intervenientka Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Vloga za pravno pomoč
      16      V skladu s členom 94(1), drugi pododstavek, Poslovnika Sodišča prve stopnje pravna pomoč obsega vse stroške ali del njih,
         ki se nanašajo na pomoč in zastopanje pred njim. Te stroške prevzame blagajna Sodišča prve stopnje. V odstavku 2 je dodano,
         da ima pravico do pravne pomoči vsaka fizična oseba, ki je zaradi svojega premoženjskega stanja v celoti ali delno nesposobna
         nositi stroške iz odstavka 1.

      17      Iz teh določb izhaja, da pravna oseba, kot je družba Commercy, ne more biti upravičena do pravne pomoči.

      18      Vendar pa je med obravnavo predstavnik tožeče stranke zatrjeval, da bi bilo treba odvetnico B., ki je vložila tožbo kot upraviteljica
         stečajnega postopka, ki se je začel proti premoženju družbe Commercy, obravnavati kot tožečo stranko v obravnavani zadevi.
         Ker je odvetnica B. fizična oseba, naj bi bila upravičena do pravne pomoči.

      19      Ta utemeljitev ni pravilna. Ni sporno, da iz spisa postopka pri UUNT, ki je bil posredovan Sodišču prve stopnje v skladu s
         členom 133(3) Poslovnika, izhaja, da je sporno zahtevo za ugotovitev ničnosti vložila odvetnica B. v zgoraj navedeni vlogi. Vendar pa je UUNT to zahtevo pravilno obravnaval, da je bila vložena v imenu družbe Commercy,
         ki je imetnik prejšnje znamke.

      20      Zahtevo za  ugotovitev ničnosti, ki bi jo vložila odvetnica B. v svojem imenu, bi namreč UUNT moral razglasiti za nedopustno.
         Iz člena 55(1)(b) Uredbe št. 40/94 v povezavi s členoma 42(1) in 52(1) te uredbe izhaja, da lahko zahtevo za ugotovitev ničnosti,
         ki temelji na členu 8(1) te uredbe, vložijo samo imetniki prejšnjih znamk, ki se nanje sklicujejo v utemeljitev te zahteve,
         ali imetniki licenc, ki jih ti pooblastijo. Vloga upravitelja v stečajnem postopku nad gospodarsko družbo pa ne ustreza nobeni
         od teh dveh kategorij.

      21      Pritožbo pri odboru za pritožbe in tožbo pri Sodišču prve stopnje je treba obravnavati, kot da ju je vložila družba Commercy.
         Ker se je namreč zahteva za ugotovitev ničnosti obravnavala, kot da jo je vložila družba Commercy, ju je treba na podlagi
         razlage, da je navedeno pritožbo oziroma tožbo vložila odvetnica B., nujno zavreči, ker ju je – v nasprotju s tem, kar določata člena 58 in 63(4) Uredbe št. 40/94 – vložila oseba, ki ni pooblaščena
         za vložitev pritožbe oziroma tožbe zoper odločbo oddelka za izbris in odločbo odbora za pritožbe.

      22      Vendar tožeča stranka zatrjuje, da nemška postopkovna pravila določajo, da je upravitelj stečajnega postopka lahko stranka
         v sodnem postopku v lastnem imenu kot ,,Partei kraft Amtes“, in ne v imenu fizične ali pravne osebe, v zvezi s katero se vodi
         zadevni stečajni postopek.

      23      Te utemeljitve ni mogoče sprejeti. Poleg dejstva, da nemška postopkovna pravila v tem primeru niso upoštevna, ker postopek
         pri Sodišču prve stopnje urejajo pravila Poslovnika, zadostuje poudarek, da ta utemeljitev, ki se nanaša izključno na sodne
         postopke, ne omaja zaključka, da bi bilo treba zahtevo za ugotovitev ničnosti, da bi bila dopustna, pri UUNT vložiti v imenu
         družbe Commercy. Kot je navedeno zgoraj, pa je družba, ki je vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti, hkrati tista družba –
         ki jo v obravnavanem primeru zastopa stečajna upraviteljica – tista, ki je procesno upravičena za vložitev pravnega sredstva
         zoper odločbe oddelka za izbris in odbora za pritožbe.

      24      Iz navedenega izhaja, da ker je tožeča stranka v obravnavani zadevi družba Commercy, torej pravna oseba, ne more biti upravičena
         do pravne pomoči.

      25      In tudi če bi bilo treba odvetnico B. obravnavati kot tožečo stranko v obravnavani zadevi, se vlogi za pravno pomoč ne bi ugodilo.

      26      V vlogi za pravno pomoč tožeča stranka namreč navaja, da je treba za presojo njene utemeljenosti upoštevati premoženjsko stanje
         družbe Commercy, ne pa osebno premoženjsko stanje njene stečajne upraviteljice. Kot je navedel UUNT v svojih pisnih stališčih
         glede te vloge, je podlaga za tezo tožeče stranke člen 116(1) Zivilprozessordnung (nemški zakonik o civilnih postopkih), ki
         določa, da se lahko pravna pomoč odobri ,,Partei kraft Amtes“, kadar premoženjska masa, ki jo upravlja, ne zadostuje za pokritje
         stroškov sodnega postopka.

      27      Glede tega pa je treba poudariti, da Poslovnik nima določbe, ki bi bila primerljiva s členom 116(1) Zivilprozessordnung, in
         da izrecno določa, da se pravna pomoč odobri samo fizičnim osebam ob upoštevanju njihovega osebnega premoženjskega stanja.

      28      Poleg tega je treba navesti, da je zastopnik tožeče stranke na obravnavi v odgovor na vprašanje Sodišča prve stopnje izjavil,
         da če bi bila tožba zavrnjena in bi bilo tožeči stranki naloženo plačilo stroškov, bi to šlo v breme premoženja družbe Commercy,
         ne pa v breme osebnega premoženja odvetnice B. Ta izjava je zapisana v zapisniku o obravnavi.

      29      V teh okoliščinah bi ugoditev vlogi za pravno pomoč v obravnavanem primeru pomenila, da se dejansko tako pomoč odobri pravni
         osebi, s čimer bi se kršil člen 94(2) Poslovnika.

      30      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba vlogo za pravno pomoč zavreči.

       Tožba
      31      Tožeča stranka zahteva ugotovitev ničnosti zadevne znamke. V utemeljitev te zahteve je v tožbi navedla en sam razlog, in sicer
         kršitev člena 52(1)(a) Uredbe št. 40/94 v povezavi s členom 8(1)(a) te uredbe. Zatrjuje, da ob upoštevanju enakosti zadevnih
         znamk obstaja verjetnost zmede, ker v nasprotju z mnenjem odbora za pritožbe v izpodbijani odločbi zadevni proizvodi in storitve
         kažejo vsaj majhno podobnost.

      32      Vendar je zastopnik tožeče stranke med obravnavo pojasnil, da je zaradi pisne napake člen 8(1)(a) Uredbe št. 40/94 določba,
         na katero se sklicuje edini razlog, ki se uveljavlja s tožbo, ne pa določba odstavka 1(b) tega člena, ki je upoštevna določba
         v obravnavani zadevi. Drugi stranki sta izjavili, da temu pojasnilu ne ugovarjata. Ti izjavi sta zapisani v zapisniku o obravnavi

      33      UUNT in intervenientka menita, da edini tožbeni predlog tožeče stranke ni dopusten, ker naj Sodišče prve stopnje glede na
         člen 63(3) Uredbe št. 40/94 ne bi bilo pristojno za razglasitev ničnosti sporne znamke ali za to, da tako odredbo naloži UUNT.

      34      Podredno, UUNT in intervenientka zatrjujeta, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da zadevni proizvodi in storitve niso
         niti enaki niti podobni in da se zato člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 v obravnavanem primeru ne uporabi.

      35      Sodišče prve stopnje meni, da se je smiselno najprej opredeliti do temelja zadeve, torej zakonitosti izpodbijane odločbe ob
         upoštevanju utemeljitev, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru edinega razloga, preden – če bo to sploh potrebno – presodi
         dopustnost tožbe, ki jo izpodbijata UUNT in intervenientka.

      36      Člen 52(1)(a) Uredbe št. 40/94 določa, da se znamka Skupnosti razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri UUNT, če obstaja
         prejšnja znamka v smislu člena 8(2) in so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1 ali odstavka 5 istega člena.

      37      Člen 8(1)(b) iste uredbe za svojo uporabo predpostavlja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja
         znamka, zaradi enakosti ali podobnosti navedene znamke z zadevno znamko in zaradi enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev,
         ki jih označujeta ti znamki.

      38      V skladu s členom 8(2)(a)(ii) iste uredbe izraz ,,prejšnje znamke“ pomeni zlasti znamke, registrirane v državi članici, glede
         katerih je bila registracija zahtevana pred registracijo znamke Skupnosti.

      39      V obravnavanem primeru sta tako oddelek za izbris kot odbor za pritožbe potrdila enakost zadevnih znamk. Vendar pa sta menila,
         da zadevno blago in storitve niso niti enaki niti podobni in da zato registracija sporne znamke ni v nasprotju s členom 8(1)
         Uredbe št. 40/94.

      40      V utemeljitev svojega edinega razloga tožeča stranka izpodbija to ugotovitev in zatrjuje, da je ta posledica preozke razlage
         člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Tožeča stranka poudarja, da je treba v skladu s sodno prakso to določbo razlagati tako, da
         bi morala biti razlika med zadevnimi proizvodi in storitvami, kadar sta – kot v obravnavanem primeru – nasprotujoči si znamki
         enaki, zelo velika, da bi se izključila vsakršna verjetnost zmede.

      41      V skladu s sodno prakso je treba obstoj verjetnosti zmede v javnosti v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 presojati celovito
         ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov posameznega primera. Ta celovita presoja predpostavlja določeno mero soodvisnosti
         med upoštevanimi dejavniki, tako da lahko majhno podobnost med označenimi proizvodi ali storitvami odtehta večja podobnost
         med znamkami in obratno (glej sodbo Sodišča z dne 17. aprila 2008 v zadevi Ferrero Deutschland proti UUNT in Cornu, C‑108/07 P,
         še neobjavljena v ZOdl., točki 44 in 45 in navedena sodna praksa).

      42      Razsojeno je že bilo, da za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 verjetnost zmede predpostavlja hkrati enakost ali podobnost
         nasprotujočih si znamk ter enakost ali podobnost proizvodov ali storitev, ki jih označujeta. Gre za kumulativne pogoje (glej
         v tem smislu sodbi Sodišča z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Vedial proti UUNT, C‑106/03 P, ZOdl., str. I‑9573, točka 51, in
         z dne 13. septembra 2007 v zadevi Il Ponte Finanziaria proti UUNT, C‑234/06 P, ZOdl., str. I‑7333, točka 48).

      43      Zato je treba za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 dokazati, čeprav bi šlo za enakost nasprotujočih si znamk, da so proizvodi
         ali storitve, ki jih ti označujeta, podobni (glej v tem smislu sklep Sodišča z dne 9. marca 2007 v zadevi Alecansan proti
         UUNT, C‑196/06 P, neobjavljena v ZOdl., točka 24, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 11. julija 2007 v zadevi Mülhens proti
         UUNT – Minoronzoni (TOSCA BLU), T‑150/04, ZOdl., str. II‑2353, točka 27).

      44      Glede na navedeno in glede na to, da ni ugovorov zoper enakost nasprotujočih si znamk, je treba za odgovor na edini razlog
         tožeče stranke preveriti natančnost ugotovitev odbora za pritožbe v izpodbijani odločbi, da zadevni proizvodi in storitve
         niso podobni, in v tem okviru preskusiti utemeljitve tožeče stranke, da so si v bistvu navedeni proizvodi in storitve vsaj
         malo podobni.

      45      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba za presojo podobnosti proizvodov in storitev upoštevati vse pomembne dejavnike,
         ki označujejo razmerje med temi proizvodi in storitvami. Ti dejavniki vključujejo zlasti njihove značilnosti, namen, uporabo
         in konkurenčnost ali komplementarnost (sodba Sodišča z dne 11. maja 2006 v zadevi Sunrider proti UUNT, C‑416/04 P, ZOdl.,
         str. I‑4237, točka 85, in zgoraj v točki 43 navedeni sklep Alecansan proti UUNT, točka 28).

      46      V obravnavanem primeru je odbor za pritožbe v točkah od 18 do 21 izpodbijane odločbe primerjal obravnavane proizvode in storitve.
         Navedel je, da so zadevni proizvodi in storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, sestavni del spletne strani ali pa so namenjeni
         temu, da se na taki strani vzpostavi sistem rezervacij, naročil in plačil hotelskih sob ter da se podjetju omogoči namestitev
         takega sistema na spletu. Po mnenju odbora za pritožbe se razlikujejo od zadevnih storitev, ki jih označuje sporna znamka,
         ki so v bistvu storitve informiranja, rezervacij in naročil potovanj in hotelskih sob, katerih cilj je široki javnosti omogočiti,
         da rezervira hotelsko sobo ali potovanje za službene potrebe, sprostitev ali kateri koli drug namen.

      47      Odbor za pritožbe je prav tako poudaril okoliščino, da proizvodi in storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, spadajo v specializiran
         sektor, namreč sektor proizvodov in storitev, ki se nanašajo na posodabljanje in delovanje informacijskega sistema in so namenjeni
         ozki javnosti, ker so namenjeni zgolj temu, da se podjetju, ki posluje v hotelskem sektorju ali sektorju potovanj, omogoči
         vgradnja sistema spletnih registracij, ki je dostopen na spletu. Ozka javnost, ki jo sestavljajo ta podjetja, naj bi se jasno
         razlikovala od široke javnosti, ki so ji namenjene zadevne storitve, ki jih označuje sporna znamka.

      48      Ker se zadevni proizvodi in storitve prodajajo različnima javnostma, je odbor za pritožbe menil, da ti niti niso v konkurenčnem
         razmerju.

      49      Poleg tega je odbor za pritožbe presojal morebitno komplementarnost zadevnih proizvodov in storitev. Meni, da bi morala biti
         v obravnavanem primeru taka značilnost izključena, ker široka javnost, ki so ji namenjene storitve, označene s sporno znamko,
         ne uporablja zadevnih proizvodov in storitev, ki jih označuje prejšnja znamka in so izključno namenjeni podjetjem, ki nato
         opravljajo storitve za to široko javnost.

      50      Nazadnje, odbor za pritožbe je v zvezi s tem poudaril, da spletni uporabniki, ki potovalne storitve kupujejo na spletu, verjetno
         ne vedo, kdo je priskrbel programsko opremo, ki spletni trgovini omogoča delovanje, in da so v vsakem primeru sposobni razlikovati
         med podjetji, ki zagotavljajo zapleteno tehnologijo, in podjetji, ki na spletu prodajajo potovalne storitve.

      51      Te ugotovitve je treba preskusiti. S potrebnim pravnim standardom izkazujejo, da se zadevni proizvodi in storitve razlikujejo
         glede na svoje značilnosti, namen in uporabo in da niso konkurenčni ali komplementarni. Treba je namreč najprej ugotoviti,
         da so zadevni proizvodi in storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, informativni, medtem ko imajo storitve informiranja,
         naročila in rezervacije, ki jih označuje zadevna znamka, drugačen značaj in uporabljajo informatiko zgolj za nadaljnje posredovanje
         informacije ali za omogočanje rezervacij hotelskih sob ali potovanj.

      52      Pripomniti je treba, da so zadevni proizvodi in storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, posebej namenjeni podjetjem, ki
         poslujejo v hotelskem sektorju ali sektorju potovanj, in da so storitve informiranja, naročila in rezervacije, ki jih označuje
         zadevna znamka, namenjene široki javnosti.

      53      Poleg tega je treba pripomniti, da se zadevni proizvodi in storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, uporabljajo za to, da
         se informacijskemu sistemu, še zlasti pa spletni trgovini, omogoči delovanje, medtem ko se storitve informiranja, naročila
         in rezervacije, ki jih označuje zadevna znamka, uporabljajo za rezervacijo hotelskih sob ali potovanj.

      54      Zgolj okoliščina, da se storitve informiranja, naročila in rezervacije, ki jih označuje zadevna znamka, opravljajo izključno
         na spletu in je torej zanje potreba računalniška podpora, kot je ta, ki jo zagotavljajo proizvodi in storitve, ki jih označuje
         prejšnja znamka, ne zadošča za to, da ne bi bilo več bistvenih razlik, ki obstajajo med zadevnimi proizvodi in storitvami
         glede njihovih značilnosti, namena in uporabe.

      55      Informacijski proizvodi in storitve se namreč uporabljajo v skoraj vseh sektorjih. Pogosto se lahko isti proizvodi ali storitve,
         na primer določena vrsta programske opreme ali operacijskega sistema, uporabljajo za zelo različne namene, ne da bi to pomenilo,
         da s tem proizvodi oziroma storitve postanejo različni. Obratno pa storitve potovalnih agencij ne spremenijo značilnosti,
         namena ali uporabe samo zato, ker se opravljajo na spletu, in sicer še toliko manj, ker je dandanes uporaba računalniških
         aplikacij za opravljanje takih storitev tako rekoč nepogrešljiva, tudi če teh storitev ne opravlja spletna trgovina.

      56      Poleg tega zadevni proizvodi in storitve niso zamenljivi, ker so namenjeni različnima javnostma. Tako je odbor za pritožbe
         pravilno ugotovil, da navedeni proizvodi in storitve medsebojno niso konkurenčni.

      57      Nazadnje, ti proizvodi in storitve niso niti komplementarni. Glede tega je treba spomniti, da so komplementarni tisti proizvodi
         ali storitve, med katerimi obstaja tesna povezava v tem smislu, da je eden neobhodno potreben ali pomemben za uporabo drugega,
         tako da lahko potrošniki sklepajo, da oba proizvoda izdeluje oziroma obe storitvi opravlja isto podjetje (sodbe Sodišča prve
         stopnje z dne 1. marca 2005 v zadevi Sergio Rossi proti UUNT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03, ZOdl., str. II‑685, točka
         60; z dne 15. marca 2006 v zadevi Eurodrive Services and Distribution proti UUNT – Gómez Frías (euroMASTER), T‑31/04, neobjavljena
         v ZOdl., točka 35, in z dne 17. junija 2008 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Abril Sánchez in Ricote Saugar (Boomerang
         TV), T‑420/03, še neobjavljena v ZOdl., točka 98).

      58      Ta opredelitev, ki se je oblikovala s sodno prakso, pomeni, da se lahko komplementarne proizvode ali storitve uporabljajo
         skupaj, za kar se predpostavlja, da so namenjeni isti javnosti. Iz tega sledi, da ni komplementarne povezave med proizvodi
         ali storitvami, ki so nujno potrebni za delovanje gospodarskega podjetja, ter proizvodi in storitvami, ki jih to podjetje
         izdeluje oziroma opravlja. Ti kategoriji proizvodov oziroma storitev se ne uporabljata skupaj, ker proizvode in storitve iz
         prve kategorije uporablja zadevno podjetje samo, medtem ko tiste iz druge kategorije uporabljajo stranke navedenega podjetja.

      59      Čeprav tožeča stranka priznava, da so končni uporabniki zadevnih proizvodov in storitev različni, poudarja, da v obravnavanem
         primeru verjetnosti zmede ni mogoče izključiti, ker je edini namen zadevnih proizvodov in storitev, ki jih označuje prejšnja
         znamka, omogočiti opravljanje storitev informiranja, naročila in rezervacije, ki jih označuje zadevna znamka. Praviloma naj
         javnost, ki se zanima za te zadnje storitve, ne bi vedela, kdo je izdelal potrebno programsko opremo in niti naj glede informacij,
         ki so na spletni strani intervenientke, ne bi mogla razločiti, katere se nanašajo na intervenientko in katere na programsko
         opremo ali storitve, ki jih opravlja podjetje, specializirano za informatiko, kot je tožeča stranka. Nazadnje, na spletni
         strani intervenientke se storitve, ki jih označuje sporna znamka, prepletajo z zadevnimi proizvodi in storitvami, ki jih označuje
         prejšnja znamka.

      60      Te utemeljitve ni mogoče sprejeti. Glede tega je treba poudariti, da trgovski izvor programske opreme in informacijskih storitev,
         ki omogočajo delovanje spletne strani tožeče stranke, praviloma ni predmet niti najmanjšega zanimanja javnosti, ki so ji namenjene
         storitve, ki jih označuje zadevna znamka in se opravljajo prek te spletne strani. Za to javnost je spletna stran intervenientke
         preprost pripomoček za spletno rezervacijo potovanj in hotelskih sob. Pomembno je dobro delovanje, in ne kdo je zagotovil
         programsko opremo in informacijske storitve, ki omogočajo njeno delovanje.

      61      Tudi če se nekatere stranke intervenientke sprašujejo o trgovskem izvoru programske opreme in storitev njenega razvoja in
         oblikovanja, ki so nujni za delovanje njene spletne strani, pa lahko – kot je to pravilno poudaril odbor za pritožbe – razlikujejo
         med specializiranimi podjetji, ki opravljajo te storitve, in storitvami intervenientke, ki opravlja storitve, ki se nanašajo
         na spletni sektor turizma in potovanj. Ker se storitve, ki jih označuje zadevna znamka, vedno opravljajo izključno na spletu,
         je namreč treba predpostavljati, da stranke intervenientke vsaj malo poznajo osnove informatike. Tako se zavedajo, da spletnega
         rezervacijskega sistema ne more namestiti vsak računalniški uporabnik in da je za to namestitev potrebna programska oprema
         ter storitve njenega razvoja in oblikovanja, ki jih opravlja specializirano podjetje.

      62      Tudi zatrjevanje tožeče stranke, da stranke intervenientke ne morejo razlikovati med informacijami, ki se nanašajo na intervenientko,
         in tistimi, ki se nanašajo na programsko opremo in take informacijske storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, ni pravilno.
         Informacije, ki morebiti zanimajo stranke intervenientke, se nanašajo na način potovanj, razpoložljivost hotelskih sob in
         njihovo ceno. Prav zagotavljanje teh informacij so storitve, ki jih označuje zadevna znamka. Proizvodi in storitve, ki jih
         označuje prejšnja znamka, so namenjeni zgolj usmerjanju teh informacij in sami kot taki zainteresiranim ne posredujejo drugih
         informacij.

      63      Nazadnje, tožeča stranka izpodbija mnenje, da se izpodbijana odločba sklicuje na sodbo Oberlandesgericht Dresden (višje deželno
         sodišče v Dresdnu) z dne 12. maja 2006, ki jo je intervenientka navajala pri odboru za pritožbe. V tej sodbi je Oberlandesgericht
         Dresden, ki je odločalo v sporu med tožečo stranko in intervenientko zaradi kršitve pravice znamke, odločilo, da programska
         oprema in storitve razvoja in oblikovanja programske opreme ter storitve, za opravljanje katerih se uporablja programska oprema,
         niso podobne, ker javnost ve, da se storitve številnih sektorjev opravljajo zaradi elektronske podpore. V točki 22 izpodbijane
         odločbe se odbor za pritožbe popolnoma strinja z utemeljitvijo in ugotovitvami iz zadevne sodbe.

      64      Vendar pa tožeča stranka zatrjuje, da to sklicevanje potrjuje povsem napačen sklep odbora za pritožbe, da zadevni proizvodi
         in storitve niso podobni. Meni, da se sodba v zadevi Bundesgerichtshof (nemško zvezno vrhovno sodišče) z dne 13. novembra
         2003 (I ZR 103/01, GRUR 2004, str. 241), ki je navedena v obrazložitvi zgoraj navedene sodbe Oberlandesgericht Dresden, nanaša
         na zadevo, v kateri se je način posredovanja določenih informacij in naročil, namreč njihovo posredovanje z informatiziranim
         sistemom ali drugimi sredstvi, kot je navadna pošta, obravnaval kot nepomemben za rešitev spora. Obravnavana zadeva naj bi
         bila drugačna, ker se zadevne storitve, ki jih označuje zadevna znamka, opravljajo izključno na spletu.

      65      Kot je bilo navedeno, zgolj okoliščina, da se zadevne storitve intervenientke, ki jih označuje sporna znamka, opravljajo izključno
         na spletu, ne zadostuje, da bi se na podlagi tega sklepalo na podobnost med storitvami in proizvodi ter storitvami, ki jih
         označuje prejšnja znamka. V nasprotju s trditvami tožeče stranke torej to, da se izpodbijana odločba sklicuje na zgoraj navedeno
         sodbo Oberlandesgericht Dresden, v ničemer ne kaže na to, da je sklep, da proizvodi in storitve, ki jih označujeta nasprotujoči
         si znamki, niso podobni, napačen; to pa velja, ne da bi bilo treba preskusiti, ali je bila v zadnjenavedeni sodbi pravilno
         uporabljena sodna praksa Bundesgerichtshof, saj to vprašanje presega pristojnost Sodišča prve stopnje in v nobenem primeru
         ni upoštevno za obravnavani spor.

      66      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba edini razlog tožeče stranke zavrniti kot neutemeljen.

      67      Zaradi zavrnitve edinega razloga, ki ga uveljavlja tožeča stranka v utemeljitev svoje tožbe, je treba to tožbo vsekakor razglasiti
         za neutemeljeno, ne da bi bilo treba odločati o ugovoru nedopustnosti, na katerega se sklicujeta UUNT in intervenientka v
         odgovoru na tožbo (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 26. februarja 2002 v zadevi Svet proti Boehringer, C‑23/00 P, Recueil,
         str. I‑1873, točka 52, in z dne 23. marca 2004 v zadevi Francija proti Komisiji, C‑233/02, Recueil, str. I‑2759, točka 26).

       Stroški
      68      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni
         uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Vloga za pravno pomoč se zavrže.
      2)      Tožba se zavrne.
      3)      Družbi Commercy AG se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

               Prek

               Ciucǎ

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 22. januarja 2009.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.