title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 21. julija 2016.#SIA „VM Remonts“ in SIA „Ausma grupa“ proti Konkurences padome in Konkurences padome proti SIA „Pārtikas kompānija“.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākā tiesa.#Predhodno odločanje – Konkurenca – Člen101(1) PDEU – Povsem notranji položaj – Uporaba podobnih nacionalnih predpisov – Pristojnost Sodišča – Usklajeno ravnanje – Odgovornost podjetja zaradi ravnanj izvajalca storitev – Pogoji.#Zadeva C-542/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 21. julija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Konkurenca — Člen101(1) PDEU — Povsem notranji položaj — Uporaba podobnih nacionalnih predpisov — Pristojnost Sodišča — Usklajeno ravnanje — Odgovornost podjetja zaradi ravnanj izvajalca storitev — Pogoji“
      V zadevi C‑542/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Augstākā tiesa (vrhovno sodišče, Latvija) z odločbo z dne 13. novembra 2014, ki je prispela na Sodišče 27. novembra 2014, v postopku

         SIA „VM Remonts“, nekdanja SIA „DIV un KO“,

         SIA „Ausma grupa“,

      proti

         Konkurences padome

      in

         Konkurences padome

      proti

         SIA „Pārtikas kompānija“,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, K. Likurgos, E. Juhász, C. Vajda, sodniki, in K. Jürimäe (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. oktobra 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za latvijsko vlado I. Kalniņš in J. Treijs-Gigulis, agenta,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, ob sodelovanju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo N. Khan, C. Giolito in I. Rubene, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 3. decembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 101(1) PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora, prvič, med SIA „VM Remonts“, nekdanja SIA „DIV un Ko“, in SIA „Ausma grupa“ na eni strani in Konkurences padome (urad za varstvo konkurence, Latvija) na drugi, in drugič, med zadnjenavedenim in SIA „Pārtikas kompānija“ zaradi domnevnega usklajevanja teh podjetij pri njihovem sodelovanju na javnem razpisu, ki ga je organiziralo mesto Jūrmala (Latvija).

         Pravni okvir

               3

               Člen 11(1) Konkurences likums (zakon o konkurenci) z dne 4. oktobra 2001 (Latvijas Vēstnesis, 2001, št. 151) določa:
               „Sporazumi med gospodarskimi subjekti, katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na latvijskem ozemlju, so prepovedani in nični od njihove sklenitve, pri čemer se za take sporazume štejejo:
               […]

                        5.

                        sporazumi o sodelovanju ali nesodelovanju na razpisih in dražbah ali o pogojih v zvezi s tovrstnimi ravnanji (ali opustitvijo ravnanj), pri čemer so primeri, v katerih so konkurenti objavili skupno ponudbo in predmet te ponudbe ne preprečuje, omejuje ali izkrivlja konkurence, izvzeti;

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               4

               Občinski svet mesta Jūrmala je objavil javni razpis za oskrbo s hrano v izobraževalnih ustanovah. Družbi DIV un Ko, Ausma grupa in Pārtikas kompānija sta oddali ponudbo v okviru tega javnega razpisa.

               5

               Družba Pārtikas kompānija je prosila družbo SIA „Juridiskā sabiedrība ‚B&Š partneri‘“ za pravno pomoč pri pripravi in predstavitvi svoje ponudbe. Zadnjenavedena družba pa je najela podizvajalca, družbo SIA „MMD lietas“, ki je od družbe Pārtikas kompānija prejela osnutek pogodbe.

               6

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je ta osnutek družba Pārtikas kompānija pripravila povsem neodvisno, brez usklajevanja z družbo DIV un Ko ali družbo Ausma grupa glede cen.

               7

               Iz te odločbe je tudi razvidno, da se je družba MMD lietas hkrati zavezala, da bo pripravila ponudbi družb DIV un Ko in Ausma grupa, pri čemer družbe Pārtikas kompānija o tem ni obvestila. V tem okviru je zaposleni pri družbi MMD lietas uporabil ponudbo družbe Pārtikas kompānija kot izhodišče za pripravo ponudb dveh drugih ponudnikov. Ta zaposleni je ti dve ponudbi pripravil med drugim na podlagi cen iz ponudbe družbe Pārtikas kompānija, tako da je bila ponudba družbe Ausma grupa približno 5 % cenejša od ponudbe družbe Pārtikas kompānija, ponudba družbe DIV un Ko pa 5 % cenejša od ponudbe družbe Ausma grupa.

               8

               Z odločbo z dne 21. oktobra 2011 je urad za varstvo konkurence odločil, da so tri podjetja, ki so oddala ponudbe, kršila člen 11(1), točka 5, zakona o konkurenci, ker so skupaj pripravila ponudbe za prikaz učinkovite konkurence med njimi. Urad za varstvo konkurence je menil, da je to usklajeno ravnanje izkrivljalo konkurenco, in je navedenim družbam naložil globo.

               9

               Družbe DIV un Ko, Ausma grupa in Pārtikas kompānija so vložile tožbe za odpravo te odločbe. Administratīvā apgabaltiesa (regijsko upravno sodišče, Latvija) je s sodbo z dne 3. julija 2013 navedeno odločbo odpravilo v delu, v katerem je bila kršitev pripisana družbi Pārtikas kompānija, potrdilo pa jo je v delu, v katerem se je nanašala na drugi dve podjetji.

               10

               Čeprav je namreč navedeno sodišče presodilo, da aritmetično razmerje med cenami ponudb treh ponudnikov dokazuje obstoj usklajenega ravnanja, pa je ugotovilo, da ni dokaza, da je družba Pārtikas kompānija pri tem sodelovala.

               11

               Družbi DIV un Ko in Ausma grupa sta vložili kasacijsko pritožbo pri Augstākā Tiesa (vrhovno sodišče, Latvija) zoper sodbo Administratīvā apgabaltiesa (regijsko upravno sodišče) v delu, v katerem je to zavrnilo njuno tožbo. Urad za varstvo konkurence je vložil kasacijsko pritožbo zoper navedeno sodbo v delu, v katerem je ugodilo tožbi družbe Pārtikas kompānija.

               12

               V tem okviru predložitveno sodišče navaja, da med strankami v postopku v glavni stvari ni sporno, da sporno usklajeno ravnanje ni tako, da bi lahko vplivalo na trgovino med državami članicami. Navaja pa, da je bil zakon o konkurenci pripravljen ob upoštevanju potrebe po uskladitvi nacionalnega konkurenčnega prava s konkurenčnim pravom Evropske unije in da sta njegova pravna podlaga v pravu Unije, ki ustreza pravni podlagi tega zakona, zlasti člena 81 ES in 82 ES (zdaj člena 101 PDEU in 102 PDEU). Kar zadeva, natančneje, člen 11(1) navedenega zakona, naj bi bil pravni okvir v skladu s to določbo v bistvu enak kot tisti iz člena 101(1) PDEU. Uporaba navedenega člena 11(1) naj ne bi smela biti drugačna od uporabe člena 101(1) PDEU.

               13

               Ker pa Administratīvā apgabaltiesa (regijsko upravno sodišče), ki je edino pristojno za presojo dejstev, ni ugotovilo, da je poslovodstvo družbe Pārtikas kompānija dovolilo ravnanja družbe MMD lietas ali da je bilo z njimi seznanjeno, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, podjetju, kot je Pārtikas kompānija, mogoče pripisati sodelovanje pri usklajenem ravnanju v smislu navedenega člena 101(1) zaradi ravnanj izvajalca, ki je zanj, tako kot družba MMD lietas, storitve opravljal neodvisno.

               14

               To sodišče se zlasti sprašuje, ali so preudarki iz točke 97 sodbe z dne 7. junija 1983, Musique Diffusion française in drugi/Komisija (od 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), in iz točke 25 sodbe z dne 7. februarja 2013, Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71) – v skladu s katerimi pripis kršitve člena 101(1) nekemu podjetju ne predpostavlja dejanja ali celo seznanjenosti družbenikov ali glavnih upraviteljev zadevnega podjetja, temveč dejanje neke osebe, ki ima dovoljenje, da deluje za račun podjetja – upoštevni v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari.

               15

               V teh okoliščinah je Augstākā tiesa (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da je treba za ugotovitev, da je podjetje sodelovalo v sporazumu, ki omejuje konkurenco, dokazati osebno ravnanje člana poslovodstva podjetja ali njegovo seznanitev oziroma soglašanje z ravnanjem osebe, ki je za podjetje izvajala zunanje storitve ter hkrati delovala na račun drugih udeležencev morebitnega omejevalnega sporazuma?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Pristojnost Sodišča

               16

               V predložitveni odločbi Augstākā tiesa (vrhovno sodišče) poudarja, da se usklajeno ravnanje iz postopka v glavni stvari nanaša na povsem notranji položaj, ki ne vpliva na trgovino med državami članicami. Člen 101(1) PDEU naj se zato ne bi uporabljal za spor o glavni stvari. Zato je treba preveriti, ali je Sodišče pristojno, da odgovori na vprašanje, ki ga je postavilo to sodišče.

               17

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče že velikokrat odločilo, da je v okoliščinah, v katerih dejansko stanje v postopku v glavni stvari ni spadalo na področje uporabe prava Unije, pristojno za odločanje o predlogih za sprejetje predhodne odločbe glede določb tega prava, kadar so se navedene določbe uporabljale na podlagi nacionalne zakonodaje, s katero so za povsem notranje položaje sprejete enake rešitve, kot jih določa pravo Unije. V takih primerih je namreč v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča zagotovo v interesu Evropske unije, da se za preprečitev prihodnjih različnih razlag določbe ali pojmi, prevzeti iz prava Unije, razlagajo enako, ne glede na okoliščine, v katerih se uporabljajo (glej med drugim sodbe z dne 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító in drugi, C‑32/11, EU:C:2013:160, točka 20, z dne 4. decembra 2014, FNV Kunsten Informatie en Media, C‑413/13, EU:C:2014:2411, točka 18, in z dne 26. novembra 2015, Maxima Latvija, C‑345/14, EU:C:2015:784, točka 12).

               18

               V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, na eni strani, da je latvijski zakonodajalec izrecno nameraval uskladiti nacionalno konkurenčno pravo s konkurenčnim pravom Unije, pri čemer se je ta zakonodajalec tako odločil, da notranje položaje in položaje, ki jih ureja pravo Unije, obravnava enako. Na drugi strani Augstākā tiesa (vrhovno sodišče) navaja, da člen 11(1) zakona o konkurenci določa pravni okvir, ki je v bistvu enak kot tisti iz člena 101(1) PDEU in da se navedeni člen 11(1) razlaga enako kot člen 101(1) PDEU.

               19

               V teh okoliščinah je Sodišče pristojno, da odgovori na postavljeno vprašanje.

         Vsebinska presoja

               20

               Predložitveno sodišče želi z vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da je mogoče šteti, da je podjetje odgovorno za usklajeno ravnanje zaradi ravnanj neodvisnega izvajalca, ki je zanj opravljal storitve.

               21

               V zvezi s tem je treba najprej navesti, da se to vprašanje ne nanaša na pravila v zvezi s presojo dokazov in zahtevanim dokaznim standardom, ki načeloma, če to področje ni urejeno s predpisi Unije, spadajo v okvir procesne avtonomije držav članic (glej sodbo z dne 21. januarja 2016, Eturas in drugi, C‑74/14, EU:C:2016:42, točke od 29 do 37), temveč na sestavne dele kršitve, ki morajo biti podani za ugotovitev, da je podjetje odgovorno za usklajeno ravnanje.

               22

               Dalje, opozoriti je treba, da je treba v okviru konkurenčnega prava Unije podjetje razumeti kot gospodarsko enoto, čeprav pravno navedena gospodarska enota zajema več oseb, fizičnih ali pravnih (sodbi z dne 12. julija 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, EU:C:1984:271, točka 11, in z dne 10. septembra 2009, Akzo Nobel in drugi/Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, točka 55).

               23

               Ob tem je treba navesti, na prvem mestu, da je Sodišče sodbi z dne 7. junija 1983, Musique Diffusion française in drugi/Komisija (od 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), in z dne 7. februarja 2013, Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71) izdalo v zadevah, v katerih so bila podjetja obtožena na podlagi ravnanj njihovih zaposlenih. Zaposleni pa svoje naloge opravlja v korist in pod vodstvom podjetja, za katero dela, in tako se šteje, da je del gospodarske enote, ki je to podjetje (glej v tem smislu sodbo z dne 16. septembra 1999, Becu in drugi, C‑22/98, EU:C:1999:419, točka 26).

               24

               Za ugotovitev kršitev konkurenčnega prava Unije je morebitna protikonkurenčna ravnanja zaposlenega torej mogoče pripisati podjetju, katerega del je, ker se načeloma to šteje za odgovorno.

               25

               Če pa izvajalec opravlja odplačne storitve na nekem trgu neodvisno, ga je treba za uporabo pravil, katerih namen je sankcioniranje protikonkurenčnih ravnanj, šteti za podjetje, ločeno od podjetij, za katere opravlja storitve, in ravnanj takega izvajalca ni mogoče vnaprej pripisati tem podjetjem.

               26

               Razmerje med podjetjem in njegovimi zaposlenimi torej načeloma ni primerljivo z razmerjem med tem podjetjem in izvajalci storitev, ki zanj opravljajo storitve, tako da preudarkov iz točke 97 sodbe z dne 7. junija 1983Musique Diffusion française in drugi/Komisija (od 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), in točke 25 sodbe z dne 7. februarja 2013, Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71) ni mogoče uporabiti za zadnjenavedeni položaj.

               27

               Vendar ni mogoče izključiti, da v nekaterih okoliščinah izvajalec, ki se izdaja za neodvisnega, v resnici deluje pod vodstvom in nadzorom podjetja, ki uporablja njegove storitve. Tak bi bil na primer položaj v okoliščinah, v katerih bi imel zgolj malo samostojnosti in fleksibilnosti glede načina izvajanja dogovorjene dejavnosti, pri čemer bi se za njegovo domnevno neodvisnostjo skrivalo delovno razmerje (glej v tem smislu sodbo z dne 4. decembra 2014, FNV Kunsten Informatie en Media, C‑413/13, EU:C:2014:2411, točki 35 in 36). Poleg tega bi bilo na to vodstvo ali ta nadzor mogoče sklepati na podlagi obstoja posebnih organizacijskih, gospodarskih in pravnih povezav med zadevnim izvajalcem in uporabnikom storitev, tako kot pri razmerjih med matičnimi in njihovimi hčerinskimi družbami (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisija in Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P in C‑294/13 P, EU:C:2015:416, točki 75 in 76 ter navedena sodna praksa). V teh okoliščinah bi bilo mogoče šteti, da je podjetje uporabnik odgovorno za morebitna ravnanja izvajalca.

               28

               Na drugem mestu je treba navesti, da je, ob predpostavki, da je zadevni izvajalec resnično neodvisen, kar mora preveriti nacionalno sodišče, v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, usklajeno ravnanje, v katero je vpleten ta izvajalec, mogoče pripisati podjetju, ki uporablja storitve, le pod določenimi pogoji.

               29

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče razsodilo, da je mogoče šteti, da je podjetje odgovorno za sporazume in usklajena ravnanja s protikonkurenčnim ciljem, če je to podjetje z lastnimi ravnanji želelo prispevati k skupnim ciljem vseh udeležencev in da je vedelo za dejanska ravnanja, ki so jih načrtovala ali izvajala druga podjetja pri uresničevanju teh ciljev, ali da je lahko ta ravnanja razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje (glej v tem smislu sodbo z dne 8. julija 1999, Komisija/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, EU:C:1999:356, točka 87).

               30

               Tako je mogoče podjetju uporabniku med drugim pripisati sporno usklajeno ravnanje, če je vedelo za protikonkurenčne cilje, ki so jim sledili njegovi konkurenti in izvajalec in h katerim je želelo prispevati z lastnim ravnanjem. Ta pogoj je sicer izpolnjen, kadar je to podjetje prek svojega izvajalca nameravalo svojim konkurentom razkriti svoje poslovno občutljive informacije ali kadar je izrecno ali molče pristalo na to, da ta z njimi deli te poslovno občutljive informacije (glej po analogiji sodbi z dne 7. januarja 2004, Aalborg Portland in drugi/Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, EU:C:2004:6, točke od 82 do 84, in z dne 21. januarja 2016, Eturas in drugi, C‑74/14, EU:C:2016:42, točka 28), ni pa izpolnjen, kadar je ta izvajalec, ne da bi obvestil navedeno podjetje uporabnika, uporabljal njegove poslovno občutljive informacije, da bi izvedel ponudbe navedenih konkurentov.

               31

               Sporno usklajeno ravnanje je temu podjetju uporabniku mogoče pripisati, tudi če je to lahko razumno predvidelo, da je izvajalec, ki ga je najelo, delil njegove poslovne občutljive informacije z njegovimi konkurenti in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

               32

               Nacionalno sodišče mora v skladu s pravili svojega nacionalnega prava, ki se nanašajo na presojo dokazov in na zahtevani dokazni standard, preveriti, ali je v okoliščinah iz postopka v glavni stvari eden od teh pogojev izpolnjen.

               33

               Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da je načeloma mogoče šteti, da je podjetje odgovorno za usklajeno ravnanje zaradi ravnanj neodvisnega izvajalca, ki je zanj opravljal storitve, le če je izpolnjen eden od teh pogojev:

                        —

                        izvajalec je v resnici deloval pod vodstvom in nadzorom zadevnega podjetja,

                        —

                        to podjetje je vedelo za protikonkurenčne cilje, ki jim sledijo njegovi konkurenti in izvajalec, in je nameravalo k tem ciljem prispevati z lastnim ravnanjem, in

                        —

                        navedeno podjetje je lahko razumno predvidelo protikonkurenčna ravnanja njegovih konkurentov in izvajalca in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

         Stroški

               34

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 101(1) PDEU je treba razlagati tako, da je načeloma mogoče šteti, da je podjetje odgovorno za usklajeno ravnanje zaradi ravnanj neodvisnega izvajalca, ki je zanj opravljal storitve, le če je izpolnjen eden od teh pogojev:

                        —

                           izvajalec je v resnici deloval pod vodstvom in nadzorom zadevnega podjetja,

                        —

                           to podjetje je vedelo za protikonkurenčne cilje, ki jim sledijo njegovi konkurenti in izvajalec, in je nameravalo k tem ciljem prispevati z lastnim ravnanjem, ali

                        —

                           navedeno podjetje je lahko razumno predvidelo protikonkurenčna ravnanja njegovih konkurentov in izvajalca in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: latvijščina.


Sodba Sodišča z dne 22. novembra 1978. # Lothar Mattheus proti Doego Fruchtimport und Tiefkühlkost eG. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Amtsgericht Essen - Nemčija. # Zadeva 93/78.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. oktobra 2008. # Nicole Hassett proti South Eastern Health Board in Cheryl Doherty proti North Western Health Board. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supreme Court - Irska. # Sodna pristojnost - Uredba (ES) št. 44/2001 - Člen 22, točka 2 - Spori o veljavnosti odločitev organov družb - Izključna pristojnost sodišč države sedeža - Poklicno združenje zdravnikov. # Zadeva C-372/07.

text:
      Zadeva C-372/07
      Nicole Hassett
      proti
      South Eastern Health Board
      in
      Cheryl Doherty
      proti
      North Western Health Board
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court)
      „Sodna pristojnost – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 22, točka 2 – Spori o veljavnosti odločitev organov družb – Izključna pristojnost sodišč države sedeža – Poklicno združenje zdravnikov“
      Povzetek sodbe
      Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Sodna pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
            – Uredba (ES) št. 44/2001 – Izključna pristojnost – Spori s področja družb in pravnih oseb
      (Uredba Sveta št. 44/2001, člen 22, točka 2)
      Člen 22, točka 2, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih
         zadevah je treba razlagati tako, da se postopek, v okviru katerega ena stranka zatrjuje, da so bile z odločitvijo, ki jo je
         sprejel organ družbe, kršene pravice, ki naj bi jih imela na podlagi statuta te družbe, ne nanaša na veljavnost odločitev
         organov družbe v smislu te določbe.

      Za uporabo člena 22, točka 2, Uredbe št. 44/2001 namreč ne zadošča, da ima sodni postopek kakršno koli zvezo z odločitvijo,
         ki jo je sprejel organ družbe.      Glavni cilj izjeme od splošnega pravila o pristojnosti, ki je bilo uvedeno s to določbo
         in določa izključno pristojnost sodišč države članice sedeža družbe, je osredinjenje pristojnosti, da bi se preprečilo izdajanje
         protislovnih odločb v zvezi obstojem družb in veljavnostjo odločanja njihovih organov. Vendar če bi se za vse spore, ki se
         nanašajo na odločitev organa družbe, moral uporabljati ta člen 22, bi to pomenilo, da bi bila za sodne postopke na podlagi
         pogodbene, deliktne ali druge obveznosti, ki bi se začeli proti družbi, skoraj vedno pristojna sodišča države članice sedeža
         te družbe.

      Poleg tega bi taka razlaga pripeljala do tega, da bi se izjemna pristojnost, ki jo določa člen 22, točka 2, uporabljala tako
         za spore, pri katerih ne bi obstajala nevarnost izdaje protislovnih odločb o veljavnosti odločanja organov družbe, kakor za
         spore, v katerih ni treba preučevati formalnosti v zvezi z objavo, ki veljajo za družbe. Taka razlaga bi torej povzročila
         razširitev področja uporabe člena 22, točka 2, Uredbe št. 44/2001 prek tega, kar zahteva njegov namen. Ta določba se zato
         uporablja samo za spore, v katerih ena stranka izpodbija veljavnost odločitve organa družbe glede na veljavno pravo o družbah
         ali glede na statutarne določbe o delovanju njenih organov.

      (Glej točke 19, 20, od 22 do 26 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 2. oktobra 2008(*)

      „Sodna pristojnost – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 22, točka 2 – Spori o veljavnosti odločitev organov družb – Izključna pristojnost sodišč države sedeža – Poklicno združenje zdravnikov“
      V zadevi C‑372/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Supreme Court (Irska) z
         odločbo z dne 30. julija 2007, ki je prispela na Sodišče 6. avgusta 2007, v postopku

      Nicole Hassett
      proti
      South Eastern Health Board,

      ob udeležbi
      Raymonda Howarda,

      Medical Defence Union Ltd,

      MDU Services Ltd,

      in
      Cheryl Doherty
      proti
      North Western Health Board,

      ob udeležbi
      Briana Davidsona,

      Medical Defence Union Ltd,

      MDU Services Ltd,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), A. Borg Barthet, M. Ilešič in J.‑J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Medical Defence Union Ltd in MDU Services Ltd R. Bourke, solicitor, B. Murray, BL, in N. Travers, BL,
      –        za R. Howarda in B. Davidsona D. McDonald, SC, in E. Regan, SC,
      –        za irsko vlado D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z J. O Reillyjem, SC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.‑M. Rouchaud-Joët in M. Wilderspin, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 22, točka 2, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000
         o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v dveh sporih med R. Howardom in B. Davidsonom (v nadaljevanju: zdravnika) na eni strani in družbama
         Medical Defence Union Ltd in MDU Services Ltd (v nadaljevanju skupaj: MDU) na drugi strani, ki sta njuni poklicni združenji,
         zaradi zahtevka za plačilo odškodnine in/ali prispevka za kakršen koli znesek, ki ga bo iz naslova regresnega zahtevka vsak
         od njiju dolžan plačati zdravstvenima službama, pri katerih sta bila zaposlena, v okviru odškodninske tožbe zaradi poklicne
         napake, ki sta jo proti tema zdravstvenima službama vložili N. Hassett in C. Doherty.

       Pravni okvir
      3        V enajsti uvodni izjavi Uredbe št. 44/2001 je navedeno:

      „Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa
         po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih,
         v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. […]“

      4        Člen 2(1) te uredbe določa:

      „Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene
         pred sodišči te države članice.“

      5        Člen 5 te uredbe določa:

      „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
      1.      (a) v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
      […]
      3.       v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek;
      […]“
      6        Člen 6 Uredbe št. 44/2001 določa:

      „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena tudi:
      […]
      2. v tožbi glede garancij ali v drugih intervencijskih tožbah, pred sodiščem, kjer teče prvotni postopek, razen če je bil
         ta postopek začet samo z namenom, izvzeti to osebo iz pristojnosti sodišča, ki bi bilo pristojno v tej zadevi;

      […]“
      7        Člen 22 te uredbe določa:

      „Izključno pristojna so naslednja sodišča, in to ne glede na stalno prebivališče:
      […]
      2. v postopkih, predmet katerih je veljavnost ustanovitve, ničnost ali prenehanje gospodarskih družb ali drugih pravnih oseb
         ali združenj fizičnih ali pravnih oseb, ali veljavnost odločitev njihovih organov, sodišča držav članic, v katerih ima gospodarska
         družba, pravna oseba ali združenje svoje stalno prebivališče [sedež]. [...]

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      8        Iz predložitvene odločbe izhaja, da sta se spora o glavni stvari začela z odškodninskima tožbama, ki sta ju pri irskih sodiščih
         proti irskima zdravstvenima službama vložili N. Hassett in C. Doherty zaradi velike škode, ki naj bi jima nastala zaradi poklicne
         napake zdravnikov, zaposlenih pri navedenih službah. Na podlagi teh tožb je bila vsaki od tožečih strank izplačana odškodnina.

      9        V teh postopkih sta zadevni zdravstveni službi zdravnika pozvali, naj vstopita v pravdo, da bi od njiju zahtevali plačilo
         prispevka oziroma regresa v zvezi z navedenima odškodninskima tožbama.

      10      Zdravnika sta bila v času obravnavanega dejanskega stanja člana MDU. MDU je poklicno združenje s sedežem v Združenem kraljestvu,
         ustanovljeno kot družba z omejeno odgovornostjo angleškega prava, zlasti z namenom izplačevanja odškodnin svojim članom v
         okviru zadev v zvezi s poklicnimi napakami, ki bi jih storili.

      11      Zdravnika sta zato od MDU zahtevala plačilo odškodnine in/ali prispevka za znesek, ki ga bo vsak od njiju dolžan plačati zadevnima
         zdravstvenima službama. Na podlagi členov 47 in 48 statuta MDU, v katerem je določeno, da ima upravni odbor pri odločanju
         o zahtevku za plačilo odškodnine absolutno diskrecijsko pravico, je ta organ njuna zahtevka zavrnil.

      12      Ker sta zdravnika menila, da so jima bile s tema sklepoma o zavrnitvi kršene statutarne pravice, sta MDU pozvala, naj vstopi
         v pravdo, za kar sta imela podlago v sklepih High Court z dne 22. junija 2005, da lahko MDU pozoveta k obvezni intervenciji.

      13      MDU je nato vložilo procesni ugovor za razveljavitev teh sklepov. Zatrjevalo je, da je predmet zahtevkov, ki se uveljavljata
         zoper njega, v bistvu veljavnost sklepov, ki ju je sprejel njegov upravni odbor, in da se zato za ta zahtevka uporablja člen
         22, točka 2, Uredbe št. 44/2001, tako da so pristojna samo britanska sodišča, ne irska.

      14      Zdravnika sta zatrjevala nasprotno, in sicer da so glede na značilnosti njunih zahtevkov pristojna irska sodišča na podlagi
         členov 5, točki 1 in 3, in 6, točka 2, Uredbe št. 44/2001. Zlasti naj MDU na eni strani ne bi izpolnilo svojih pogodbenih
         obveznosti, s tem da ni pravilno preučilo zahtevkov za plačilo odškodnine, ki sta mu bila poslana. Na drugi strani pa naj
         MDU zdravnikoma, zato ker jima je že pomagalo pri obrambi v okviru postopka zaradi poklicne napake, v tako pozni fazi postopka
         ne bi moglo zavrniti izplačila odškodnine.

      15      Procesni ugovor, ki ga je vložilo MDU, je bil zavrnjen z obrazložitvijo, da se za zdravnikova zahtevka ne uporablja člen 22,
         točka 2, te uredbe. MDU je vložilo pritožbo pri Supreme Court, ki je prekinilo odločanje in Sodišču postavilo to vprašanje:

      „Ali je treba postopke – kadar zdravniki ustanovijo poklicno združenje v obliki družbe, registrirane na podlagi zakonov ene
         države članice, z namenom ponujanja pomoči in jamstva svojim članom, ki opravljajo zdravniški poklic v tej in v drugih državah
         članicah, v zvezi z opravljanjem njihovega poklica in je zagotovitev take pomoči ali jamstva odvisna od odločitve upravnega
         odbora te družbe, ki ima v skladu s svojim statutom pri sprejemanju odločitev absolutno diskrecijsko pravico – v katerih zdravnik,
         ki opravlja poklic v drugi državi članici, zato ker je navedena družba kršila njegove pogodbene ali druge pravice, izpodbija
         sklep o zavrnitvi pomoči ali odškodnine, ki je bil izdan v skladu z navedenim statutom, šteti za postopke, katerih predmet
         je veljavnost odločitve organa te družbe v smislu člena 22, [točka] 2, [Uredbe št. 44/2001], tako da so izključno pristojna
         sodišča države članice, v kateri ima ta družba sedež?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      16      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu Sodišče sprašuje, ali je treba člen 22, točka 2, Uredbe št. 44/2001 razlagati
         tako, da se tak postopek, kot je postopek v glavni stvari, v okviru katerega ena stranka zatrjuje, da so bile z odločitvijo
         organa družbe kršene pravice, ki naj bi jih imela na podlagi statuta te družbe, nanaša na veljavnost odločitev organov družbe
         v smislu te določbe.

      17      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba na eni strani spomniti na to, da je treba določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati
         samostojno ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (glej zlasti sodbo z dne 13. julija 2006 v zadevi Reisch Montage, C‑103/05,
         ZOdl., str. I‑6827, točka 29).

      18      Na drugi strani pa mora, kot izhaja iz enajste uvodne izjave Uredbe št. 44/2001, pristojnost po stalnem prebivališču toženca
         vedno obstajati, razen v nekaterih natančno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde upravičena druga navezna
         okoliščina. Take primere je treba zato razlagati ozko.

      19      Sodišče je sprejelo tako razlago prav glede določb člena 16 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju
         ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija),
         te določbe pa so v glavnem enake kot določbe člena 22 Uredbe št. 44/2001. Sodišče je namreč presodilo, da se te določbe Bruseljske
         konvencije kot izjema od splošnih pravil te konvencije o pristojnosti ne smejo razlagati širše, kot zahteva njihov namen,
         ker so stranke zaradi teh določb prikrajšane za izbiro sodišča, ki bi jo sicer imele, in so v določenih primerih lahko tožene
         pred sodiščem, ki ni sodišče kraja stalnega prebivališča oziroma sedeža nobene od njih (glej sodbe z dne 14. decembra 1977
         v zadevi Sanders, 73/77, Recueil, str. 2383, točki 17 in 18; z dne 27. januarja 2000 v zadevi Dansommer, C‑8/98, Recueil,
         str. I‑393, točka 21, in z dne 18. maja 2006 v zadevi ČEZ, C‑343/04, ZOdl., str. I‑4557, točka 26).

      20      Kot potrjuje tudi Jenardovo poročilo o Bruseljski konvenciji (UL 1979, C 59, str. 1), je glavni cilj take izjeme, ki določa
         izključno pristojnost sodišč države članice sedeža družbe, osredinjenje pristojnosti, da bi se preprečilo izdajanje protislovnih
         odločb v zvezi obstojem družb in veljavnostjo odločanja njihovih organov.

      21      Kot tudi izhaja iz navedenega poročila, naj bi bila namreč sodišča države članice, v kateri ima družba sedež, najprimernejša
         za odločanje o takih sporih, zlasti zato, ker so v tej državi opravljene formalnosti v zvezi z objavo družbe. Tem sodiščem
         je torej podeljena taka izključna pristojnost zaradi dobrega delovanja sodnega sistema (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Sanders, točki 11 in 17).

      22      V nasprotju s tem, kar navaja MDU, iz načel, omenjenih v prejšnjih točkah, vendarle ni mogoče sklepati, da za uporabo člena
         22, točka 2, Uredbe št. 44/2001 zadošča, da ima sodni postopek kakršno koli zvezo z odločitvijo, ki jo je sprejel organ družbe
         (glej po analogiji člena 16, točka 1, Bruseljske konvencije, sodbo z dne 17. maja 1994 v zadevi Webb, C‑294/92, Recueil, str. I‑1717,
         točka 14, in zgoraj navedeno sodbo Dansommer, točka 22).

      23      Kot namreč zatrjujeta zdravnika, bi, če bi se za vse spore, ki se nanašajo na odločitev organa družbe, moral uporabljati člen
         22, točka 2, Uredbe št. 44/2001, to dejansko pomenilo, da bi bila za sodne postopke na podlagi pogodbene, deliktne ali druge
         obveznosti, ki bi se začeli proti družbi, skoraj vedno pristojna sodišča države članice sedeža te družbe.

      24      Taka razlaga navedenega člen pa bi privedla do tega, da bi se zadevna izjemna pristojnost uporabljala tako za spore, pri katerih
         ne bi obstajala nevarnost izdaje protislovnih odločb o veljavnosti odločanja organov družbe, ker njihova rešitev ne bi imela
         nobenega vpliva na to veljavnost, kot tudi za spore, v katerih ni treba preučevati formalnosti v zvezi z objavo, ki veljajo
         za družbe.

      25      S to razlago bi torej področje uporabe člena 22, točka 2, Uredbe št. 44/2001 preseglo to, kar zahteva njegov namen, ki je
         naveden v točkah 20 in 21 te sodbe.

      26      Kot pravilno zatrjujejo zdravnika in Komisija Evropskih skupnosti, iz tega izhaja, da je treba navedeni člen razlagati tako,
         da se uporablja samo za spore, v katerih ena stranka izpodbija veljavnost odločitve organa družbe glede na veljavno pravo
         o družbah ali glede na statutarne določbe o delovanju njenih organov.

      27      Iz predložitvene odločbe pa ne izhaja, da bi zdravnika to izpodbijala pri High Court.

      28      V sporih o glavni stvari namreč zdravnika sploh ne dvomita o tem, ali je imel upravni odbor MDU v skladu s statutom pravico
         sprejeti sklep, s katerim je bil zavrnjen njun zahtevek za plačilo odškodnine.

      29      Nasprotno pa se ta zdravnika ne strinjata z načinom izvrševanja take pravice. V tem primeru trdita, da je MDU avtomatično
         zavrnilo njun zahtevek za plačilo odškodnine, ne da bi ga natančno preučilo, in s tem kršilo pravice, ki naj bi jih imela
         kot člana MDU na podlagi njegovega statuta.

      30      V sporu o glavni stvari se zato med navedenima zdravnikoma in MDU ne uporablja člen 22, točka 2, Uredbe št. 44/2001.

      31      Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 22, točka 2, Uredbe št. 44/2001 razlagati
         tako, da se tak postopek, kot je postopek v glavni stvari, v okviru katerega ena stranka zatrjuje, da so bile z odločitvijo,
         ki jo je sprejel organ družbe, kršene pravice, ki naj bi jih imela na podlagi statuta te družbe, ne nanaša na veljavnost odločitev
         organov družbe v smislu te določbe.

       Stroški
      32      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 22, točka 2, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih
            odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se tak postopek, kot je postopek v glavni stvari, v
            okviru katerega ena stranka zatrjuje, da so bile z odločitvijo, ki jo je sprejel organ družbe, kršene pravice, ki naj bi jih
            imela na podlagi statuta te družbe, ne nanaša na veljavnost odločitev organov družbe v smislu te določbe.
      Podpisi
      *Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 31. marca 1965. # Ernest Ley proti Komisiji EGS. # Združeni zadevi 12-64 in 29-64.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 15. marca 2006. # Eugène Kimman proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-44/04.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 14. decembra 2006. # Ioannis Economidis proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva F-122/05.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 18. februarja 1993. # Helen Mc Avoy proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Zadeva T-45/91.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 15. novembra 2005. # Elisabetta Righini proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-145/04.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 7. maja 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Švedski. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-478/99.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. februarja 1989. # Lefebvre Frères et Soeurs SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 206/87.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. februarja 2009.#Allianz SpA in Generali Assicurazioni Generali SpA proti West Tankers Inc.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: House of Lords - Združeno kraljestvo.#Priznavanje in izvrševanje tujih arbitražnih odločb - Uredba (ES) št. 44/2001- Področje uporabe - Pristojnost sodišča države članice, da izda odredbo, v skladu s katero osebi prepove, da začne ali nadaljuje postopek pri sodišču v drugi državi članici, ker se s takim postopkom krši arbitražni sporazum - Newyorška konvencija.#Zadeva C-185/07.

text:
      Zadeva C-185/07
      Allianz SpA, nekdanja Riunione Adriatica di Sicurtà SpA
      in
      Generali Assicurazioni Generali SpA
      proti
      West Tankers Inc.
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo House of Lords)
      „Priznavanje in izvrševanje tujih arbitražnih odločb – Uredba (ES) št. 44/2001– Področje uporabe – Pristojnost sodišča države članice, da izda odredbo, s katero osebi prepove, da začne ali nadaljuje postopek pri sodišču
         v drugi državi članici, ker se s takim postopkom krši arbitražni sporazum – Newyorška konvencija“

      Povzetek sodbe
      Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnosti in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah –
            Uredba (ES) št. 44/2001 – Področje uporabe
      (Uredba Sveta 44/2001, člena 1(2)(d) in 5, točka 3)
      Z Uredbo Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
         in gospodarskih zadevah ni združljivo, da sodišče države članice izda odredbo, s katero osebi prepove, da začne ali nadaljuje
         postopek pred sodiščem v drugi državi članici, ker se s takim postopkom krši arbitražni sporazum.

      Če se namreč zaradi predmeta spora, torej narave pravic, ki se varujejo s postopkom, kot je postopek za plačilo odškodnine,
         za ta postopek uporablja Uredba št. 44/2001, se ta uredba uporabi tudi za vprašanje, ki se zastavi pred tem, in sicer v zvezi
         z uporabo arbitražnega sporazuma, vključno z njegovo veljavnostjo.

      Iz tega je razvidno, da se glede ugovora nepristojnosti zaradi obstoja arbitražnega sporazuma, vključno z vprašanjem njegove
         veljavnosti, uporablja Uredba št. 44/2001 in da je to sodišče izključno pristojno, da na podlagi členov 1(2)(d) in 5, točka
         3, te uredbe odloča o tem ugovoru in svoji pristojnosti.

      Tako dejstvo, da se z uporabo ,,anti-suit injunction“ sodišču države članice, ki je običajno pristojno za rešitev spora na
         podlagi člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, onemogoči, da bi se v skladu s členom 1(2)(d) te uredbe izreklo, ali se ta uporabi
         v sporu, o katerem odloča, nujno pomeni, da mu je odvzeta pravica odločati o lastni pristojnosti na podlagi Uredbe št. 44/2001.

      Iz tega je razvidno najprej, da se z ,,anti-suit injunction“ ne spoštuje splošno načelo, po katerem vsako sodišče na podlagi
         pravil, ki veljajo zanj, samo odloči, ali je pristojno za reševanje spora, ki mu je predložen. V zvezi s tem je treba opozoriti,
         da Uredba št. 44/2001, razen v izjemnih omejenih primerih, ne dovoljuje, da bi sodišče ene države članice nadzorovalo pristojnost
         sodišča druge.

      Dalje, taka ,,anti-suit injunction“ z oviranjem sodišča druge države članice pri izvajanju pristojnosti, ki jih ima na podlagi
         Uredbe št. 44/2001, in sicer da na podlagi pravil, ki opredeljujejo stvarno področje uporabe te uredbe, kot je njen člen 1(2)(d),
         odloči, ali se navedena uredba uporabi, ruši zaupanje med državami članicami glede njihovih pravnih sistemov in pravosodnih
         organov, na katerem temelji sistem pristojnosti iz Uredbe št. 44/200.

      Nazadnje, če bi se na podlagi ,,anti-suit injunction“ nacionalnemu sodišču preprečilo odločanje o vprašanju, ki se zastavi
         pred tem, in sicer v zvezi z veljavnostjo ali uporabo arbitražnega sporazuma, bi se stranka lahko izognila postopku zgolj
         tako, da bi se sklicevala na ta sporazum, tožeči stranki, ki bi menila, da je sporazum nehal veljati, da nima učinka ali da
         ni primeren za uporabo, pa bi bil preprečen dostop do sodišča, ki mu je predložila spor na podlagi člena 5, točka 3, Uredbe
         št. 44/2001, in bi ji bila torej odvzeta ena od oblik sodnega varstva, do katerega ima pravico.

      Ta sklep podkrepljuje člen II(3) Konvencije o priznavanju in izvrševanju tujih arbitražnih odločb, podpisan 10. junija 1958
         v New Yorku, ki določa, da sodišče države pogodbenice, ki dobi v odločanje spor v zvezi s kakšnim vprašanjem, o katerem so
         stranke sklenile pogodbo po tem členu, napoti stranke na zahtevo ene od njih na arbitražo, razen če ugotovi, da je pogodba
         nehala veljati, da nima učinka ali da ni primerna za uporabo.

      (Glej točke od 26 do 31, 33 in 34 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 10. februarja 2009(*)

      „Priznavanje in izvrševanje tujih arbitražnih odločb – Uredba (ES) št. 44/2001– Področje uporabe – Pristojnost sodišča države članice, da izda odredbo, s katero osebi prepove, da začne ali nadaljuje postopek pri sodišču
         v drugi državi članici, ker se s takim postopkom krši arbitražni sporazum – Newyorška konvencija“

      V zadevi C‑185/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi členov 68 ES in 234 ES, ki ga je vložilo House of Lords
         (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 28. marca 2007, ki je prispela na Sodišče 2. aprila 2007, v postopku

      Allianz SpA, nekdanja Riunione Adriatica di Sicurtà SpA,

      Generali Assicurazioni Generali SpA
      proti
      West Tankers Inc.,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts in A. Ó Caoimh, predsedniki senatov,
         P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, J. Klučka (poročevalec), E. Levits in L. Bay Larsen, sodniki,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Allianz SpA, nekdanja Riunione Adriatica di Sicurtà SpA, in Generali Assicurazioni Generali SpA S. Males, QC, skupaj s
         S. Mastersom, barrister,

      –        za West Tankers Inc. I. Chetwood, solicitor, skupaj s T. Brentonom in D. Baileyjem, barristers,
      –        za vlado Združenega kraljestva V. Jackson in S. Behzadi-Spencer, zastopnici, skupaj z V. Veedrom in A. Laytonom, QC,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in A.‑L. During, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.‑M. Rouchaud-Joët in M. Wilderspin, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 4. septembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti
         in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med družbama Allianz SpA, nekdanja Riunione Adriatica di Sicurtà SpA, in Generali
         Assicurazioni Generali SpA (v nadaljevanju: Allianz in Generali) ter družbo West Tankers Inc. (v nadaljevanju: West Tankers)
         v zvezi z deliktno odgovornostjo družbe West Tankers.

       Pravni okvir
       Mednarodno pravo
      3        Člen II(3) Konvencije o priznavanju in izvrševanju tujih arbitražnih odločb z dne 10. junija 1958 (Zbirka pogodb Združenih
         narodov, zv. 330, str. 3, v nadaljevanju: Newyorška konvencija) določa:

      „Sodišče države pogodbenice, ki dobi v odločanje spor v zvezi s kakšnim vprašanjem, o katerem so stranke sklenile pogodbo
         po tem členu, napoti stranke na zahtevo ene izmed njih na arbitražo, razen če ugotovi, da je pogodba nehala veljati, da nima
         učinka ali da ni primerna za uporabo.“

       Pravo Skupnosti
      4        V petindvajseti uvodni izjavi Uredbe št. 44/2001 je navedeno:

      „Zaradi spoštovanja mednarodnih obveznosti, ki so jih prevzele države članice, ta uredba ne sme vplivati na konvencije na
         posebnih pravnih področjih, katerih podpisnice so države članice.“

      5        Člen 1(1) in (2) te uredbe določa:

      „1.      Ta uredba se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodne oblasti. Zlasti ne zajema davčnih, carinskih
         ali upravnih zadev.

      2.      Ta uredba se ne uporablja za:
      […]
      d)      arbitražo.“
      6        Člen 5 navedene uredbe določa:

      „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
      […]
      3.      v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek;
      […]“
       Nacionalno pravo
      7        Člen 37(1) zakona o vrhovnem sodišču iz leta 1981 (Supreme Court Act 1981) določa:

      „High Court lahko s sklepom izda začasno ali dokončno odredbo […] v vseh primerih, v katerih se mu to zdi primerno.“
      8        Zakon o arbitraži iz leta 1996 (Arbitration Act 1996) v členu 44 z naslovom „Sodne pristojnosti, ki jih je mogoče izvajati
         v podporo arbitražnemu postopku“ določa:

      „(1) Razen če je med strankama dogovorjeno drugače, smejo nacionalna sodišča za namene arbitražnega postopka in v zvezi z
         njim na spodaj navedenih področjih izdati enake začasne odredbe kot v sodnem postopku in v zvezi z njim.

      (2) Ta področja so:
      […]
      (e) izdaja začasne odredbe […].“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9        Ladja Front Comor, ki pripada družbi West Tankers, ki jo je zakupila družba Erg Petroli SpA (v nadaljevanju: Erg), je avgusta
         2000 v Sirakuzah (Italija) trčila v pomol, ki je v lasti družbe Erg, in tam povzročila škodo. Za pogodbo o zakupu se je uporabljalo
         angleško pravo in v njej je bila klavzula, v skladu s katero se spori rešujejo pred arbitražo v Londonu (Združeno kraljestvo).

      10      Družba Erg je od zavarovateljev, družb Allianz in Generali, terjala odškodnino v višini zavarovalne vsote, v Londonu pa začela
         arbitražni postopek za preostali del proti družbi West Tankers. Družba West Tankers je oporekala prevzemu odškodninske odgovornosti
         za trčenje.

      11      Družbi Allianz in Generali sta 30. julija 2003, potem ko sta družbi Erg izplačali odškodnino na podlagi zavarovalnih polic,
         pri Tribunale di Siracusa vložili tožbo proti družbi West Tankers za povrnitev zneska, ki sta ga izplačali družbi Erg. Tožbo
         sta utemeljili s tem, da zaradi subrogacije po zakonu v skladu s členom 1916 italijanskega civilnega zakonika pravice družbe
         Erg preidejo nanju. Družba West Tankers je podala ugovor nepristojnosti tega sodišča, ker obstaja arbitražni sporazum.

      12      Družba West Tankers je 10. septembra 2004 začela postopek pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division
         (Commercial Court) (Združeno kraljestvo), ki mu je predlagala, naj odloči, da mora na podlagi arbitražne klavzule o sporu
         med njo na eni strani ter družbama Allianz in Generali na drugi strani odločati arbitraža. Družba West Tankers je predlagala
         tudi izdajo odredbe, s katero bi se družbama Allianz in Generali prepovedala uporaba katerega koli drugega postopka kot arbitražnega
         in nadaljevanje postopka pri Tribunale di Siracusa (v nadaljevanju: ,,anti-suit injunction“).

      13      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) je s sodbo z dne 21. marca 2005 ugodilo
         predlogom družbe West Tankers in izdalo predlagano ,,anti-suit injunction“ glede družb Allianz in Generali. Ti sta zoper to
         sodbo vložili pritožbo pri House of Lords. Zatrjevali sta, da je izdaja take odredbe v nasprotju z Uredbo št. 44/2001.

      14      House of Lords se je najprej sklicevalo na sodbi z dne 9. decembra 2003 v zadevi Gasser (C‑116/02, Recueil, str. I‑14693)
         in z dne 27. aprila 2004 v zadevi Turner (C‑159/02, Recueil, str. I‑3565), v katerih naj bi bilo v bistvu odločeno, da odredba,
         ki stranki prepoveduje, da začne ali nadaljuje postopek pri sodišču države članice, ne more biti v skladu s sistemom iz Uredbe
         št. 44/2001, čeprav bi jo izdalo sodišče, ki je pristojno v skladu s to uredbo. Tako je zato, ker navedena uredba določa celovit
         sklop enotnih pravil o dodelitvi sodne pristojnosti med državami članicami, med katerimi mora obstajati zaupanje glede pravilne
         uporabe navedenih pravil.

      15      Vendar House of Lords meni, da tega načela ni mogoče razširiti na arbitražo, ki naj bi bila na podlagi člena 1(2)(d) Uredbe
         št. 44/2001 v celoti izključena s področja njene uporabe. Na tem področju ni sklopa enotnih pravil Skupnosti, kar je pogoj
         za vzpostavitev in ohranitev zaupanja med sodišči držav članic. Poleg tega naj bi iz sodbe z dne 25. julija 1991 v zadevi
         Rich (C‑190/89, Recueil, str. I‑3855) izhajalo, da izključitev, določena v členu 1(2)(d) Uredbe št. 44/2001, ne velja le za
         arbitražni postopek, ampak tudi za sodne postopke, katerih predmet je arbitraža. V sodbi z dne 17. novembra 1998 v zadevi
         Van Uden (C‑391/95, Recueil, str. I‑7091) naj bi bilo odločeno, da je arbitraža predmet postopka, kadar je njegov namen varstvo
         pravice rešiti spor z arbitražo, za kar naj bi šlo v sporu o glavni stvari.

      16      House of Lords dodaja, da ker je celotno področje arbitraže izključeno s področja uporabe Uredbe št. 44/2001, z odredbo, naslovljeno
         na družbi Allianz in Generali, s katero jima je prepovedana uporaba katerega koli drugega postopka kot arbitražnega in nadaljevanje
         postopka pri Tribunale di Siracusa, navedena uredba ne bi mogla biti kršena.

      17      House of Lords nazadnje poudarja, da sodišča iz Združenega kraljestva že več let uporabljajo ,,anti-suit injunction“. Meni,
         da je ta praksa učinkovito sredstvo za sodišče, kjer je sedež arbitraže in ki izvršuje nadzor nad njo, ker spodbuja pravno
         varnost, s tem da zmanjšuje možnost neskladja med arbitražno odločbo in sodbo nacionalnega sodišča. Poleg tega, če bi to prakso
         sprejela tudi sodišča drugih držav članic, bi prispevala h konkurenčnosti Evropskih skupnosti v primerjavi s svetovnimi arbitražnimi
         središči, kot so New York, Bermudi in Singapur.

      18      V teh okoliščinah je House of Lord prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je v skladu z Uredbo št. 44/2001, da sodišče države članice sprejme odločbo, v skladu s katero osebi prepove, da začne
         ali nadaljuje postopek v drugi državi članici, ker se s takim postopkom krši arbitražni sporazum?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      19      House of Lords z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je nezdružljivo z Uredbo št. 44/2001, da sodišče države članice izda odredbo,
         s katero osebi prepove, da začne ali nadaljuje postopek pred sodiščem v drugi državi članici, ker se s takim postopkom krši
         arbitražni sporazum, čeprav se glede na člen 1(2)(d) ta uredba ne uporablja za arbitražo.

      20      ,,Anti-suit injunction“, kot je ta v postopku v glavni stvari, je mogoče usmeriti proti dejanski ali potencialni tožeči stranki
         tujega postopka. Kot poudarja generalna pravobranilka v točki 14 sklepnih predlogov, je mogoče nasprotno stranko preganjati
         zaradi neupoštevanja sodišča, če ne spoštuje odredbe, kar se lahko kaznuje s kaznimi, vključno z zaporno kaznijo ali rubežem
         premoženja.

      21      Družba West Tankers in vlada Združenega kraljestva menita, da taka odredba ne more biti nezdružljiva z Uredbo št. 44/2001,
         ker se njen člen 1(2)(d) ne uporablja za arbitražo.

      22      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je pri ugotavljanju, ali se za spor uporablja Uredba št. 44/2001, treba upoštevati le
         predmet tega postopka (zgoraj navedena sodba Rich, točka 26). Natančneje, uporaba Uredbe št. 44/2001 za spor se določi glede
         na naravo pravic, ki se varujejo z zadevnim postopkom (zgoraj navedena sodba Van Uden, točka 33).

      23      Za postopek, kot je obravnavani postopek v glavi stvari, ki vodi do izdaje ,,anti-suit injunction“, se torej ne more uporabljati
         Uredba št. 44/2001.

      24      Vendar čeprav se za postopek ne uporablja ta uredba, ima lahko postopek vseeno posledice, ki škodijo njenemu polnemu učinku,
         in sicer ovira uresničitev cilja poenotiti kolizijska pravila glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter glede
         prostega pretoka sodnih odločb na tem področju. Tako je med drugim zato, ker tak postopek ovira sodišče druge države članice
         pri izvajanju pristojnosti, ki so mu dodeljene na podlagi Uredbe št. 44/2001.

      25      Preučiti je torej treba, ali se za postopek, ki sta ga družbi Allianz in Generali sprožili proti družbi West Tankers pri Tribunale
         di Siracusa, uporablja Uredba št. 44/2001 in kakšne učinke ima nanj ,,anti-suit injunction“.

      26      Kot je navedla generalna pravobranilka v točkah 53 in 54 sklepnih predlogov, je v zvezi s tem treba obravnavati, da če se
         zaradi predmeta spora, torej narave pravic, ki se varujejo s postopkom, kot je postopek za plačilo odškodnine, za ta postopek
         uporablja Uredba št. 44/2001, se ta uredba uporabi tudi za vprašanje, ki se zastavi pred tem, in sicer v zvezi z uporabo arbitražnega
         sporazuma, vključno z njegovo veljavnostjo. Ta ugotovitev je potrjena s točko 35 Poročila o pristopu Helenske republike h
         Konvenciji z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih
         zadevah (UL 1972, L 299, str. 32, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), ki sta ga predstavila g. Evrigenis in g. Kerameus
         (UL 1986, C 298, str. 1). V njem je navedeno, da se za posreden preizkus veljavnosti arbitražne klavzule, na katero se sklicuje
         stranka, da bi izpodbijala mednarodno pristojnost sodišča, pred katerim je tožena v skladu z Bruseljsko konvencijo, uporablja
         zadnja.

      27      Iz tega izhaja, da se glede ugovora nepristojnosti, ki ga je podala družba West Tankers pri Tribunale di Siracusa, na podlagi
         obstoja arbitražnega sporazuma, vključno z vprašanjem njegove veljavnosti, uporablja Uredba št. 44/2001 in da je to sodišče
         izključno pristojno, da na podlagi členov 1(2)(d) in 5(3) te uredbe odloča o tem ugovoru in svoji pristojnosti.

      28      Tako dejstvo, da se z uporabo ,,anti-suit injunction“ sodišču države članice, ki je običajno pristojno za rešitev spora na
         podlagi člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, onemogoči, da bi se v skladu s členom 1(2)(d) te uredbe izreklo, ali se ta uporabi
         v sporu, o katerem odloča, nujno pomeni, da mu je odvzeta pravica odločati o lastni pristojnosti na podlagi Uredbe št. 44/2001.

      29      Iz tega najprej izhaja, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 57 sklepnih predlogov, da se z ,,anti-suit injunction“,
         kot je ta v postopku v glavni stvari, ne spoštuje splošno načelo, ki izhaja iz sodne prakse Sodišča v zvezi z Bruseljsko konvencijo,
         v skladu s katerim vsako sodišče na podlagi pravil, ki veljajo zanj, samo odloči, ali je pristojno za reševanje spora, ki
         mu je predložen (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Gasser, točki 48 in 49). V zvezi s tem je treba opozoriti, da Uredba
         št. 44/2001 ne dovoljuje, razen v izjemah, ki v postopku v glavni stvari niso upoštevne, da bi sodišče ene države članice
         nadzorovalo pristojnost sodišča druge države članice (sodba z dne 27. junija 1991 v zadevi Overseas Union Insurance in drugi,
         C‑351/89, Recueil, str. 3317, točka 24, in zgoraj navedena sodba Turner, točka 26). Ta pristojnost se neposredno ugotovi na
         podlagi pravil, določenih v navedeni uredbi, med katerimi so pravila o področju uporabe. Sodišče države članice torej v nobenem
         primeru ni primernejše za odločanje o pristojnosti sodišča druge države članice (zgoraj navedeni sodbi Overseas Union Insurance
         in drugi, točka 23, in Gasser, točka 48).

      30      Dalje, taka ,,anti-suit injunction“ z oviranjem sodišča druge države članice pri izvajanju njegovih pristojnosti, ki jih ima
         na podlagi Uredbe št. 44/2001, in sicer da na podlagi pravil, ki opredeljujejo stvarno področje uporabe te uredbe, kot je
         njen člen 1(2)(d), odloči, ali se navedena uredba uporabi, ruši zaupanje med državami članicami glede njihovih pravnih sistemov
         in pravosodnih organov, na katerem temelji sistem pristojnosti iz Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Turner, točka 24).

      31      Nazadnje, če bi se na podlagi ,,anti-suit injunction“ Tribunale di Siracusa preprečilo, da bi odločalo o vprašanju, ki se
         zastavi pred tem, in sicer v zvezi z veljavnostjo ali uporabo arbitražnega sporazuma, bi se stranka lahko izognila postopku
         zgolj tako, da bi se sklicevala na ta sporazum, tožeči stranki, ki bi menila, da je sporazum nehal veljati, da nima učinka
         ali da ni primeren za uporabo, pa bi bil preprečen dostop do sodišča, ki mu je predložila spor na podlagi člena 5, točka 3,
         Uredbe št. 44/2001, in bi ji bila torej odvzeta ena od oblik sodnega varstva, do katerega ima pravico.

      32      ,,Anti-suit injunction“, kot je ta v postopku v glavni stvari, torej ni združljiva z Uredbo št. 44/2001.

      33      To ugotovitev utemeljuje člen II(3) Newyorške konvencije, v skladu s katerim sodišče države pogodbenice, ki dobi v odločanje
         spor v zvezi z vprašanjem, o katerem so stranke sklenile pogodbo po tem členu, napoti stranke na zahtevo ene od njih na arbitražo,
         razen če ugotovi, da je pogodba nehala veljati, da nima učinka ali da ni primerna za uporabo.

      34      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da z Uredbo št. 44/2001 ni združljivo, da
         sodišče države članice izda odredbo, s katero osebi prepove, da začne ali nadaljuje postopek pred sodiščem v drugi državi
         članici, ker se s takim postopkom krši arbitražni sporazum.

       Stroški
      35      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Z Uredbo Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
            in gospodarskih zadevah ni združljivo, da sodišče države članice izda odredbo, s katero osebi prepove, da začne ali nadaljuje
            postopek pred sodiščem v drugi državi članici, ker se s takim postopkom krši arbitražni sporazum.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 20. oktobra 2005. # Overland Footwear Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: VAT and Duties Tribunal, London - Združeno kraljestvo. # Skupna carinska tarifa - Uvozne carinske dajatve - Deklarirana carinska vrednost, ki vključuje nakupno provizijo - Plačilo carinskih dajatev za celotni deklarirani znesek - Ponovni pregled carinske deklaracije - Pogoji - Povračilo carinskih dajatev, plačanih za nakupno provizijo. # Zadeva C-468/03.

text:
      Zadeva C-468/03
      Overland Footwear Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal, London)
      „Skupna carinska tarifa – Uvozne carinske dajatve – Deklarirana carinska vrednost, ki vključuje nakupno provizijo – Plačilo carinskih dajatev za celotni deklarirani znesek – Ponovni pregled carinske deklaracije – Pogoji – Povračilo carinskih dajatev, plačanih za nakupno provizijo“
      Povzetek sodbe
      1.        Skupna carinska tarifa – Carinska vrednost – Transakcijska vrednost – Določitev – Nakupna provizija, ki ni bila odšteta od
            carinske vrednosti in v uvozni deklaraciji ni navedena ločeno od prodajne cene blaga – Vključitev
      (Uredba Sveta št. 2913/92, členi 29, 32 in 33)
      2.        Carinska unija – Carinske deklaracije – Naknadni nadzor – Zahteva za ponovni pregled – Obveznost carinskih organov – Zmotna
            vključitev nakupne provizije v deklarirano carinsko vrednost – Povračilo uvoznih dajatev, ki so bile naložene za provizijo

      (Uredba Sveta št. 2913/92, člena 78 in 236)
      1.        Člene 29, 32 in 33 Uredbe št. 2913/92 o Carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da je nakupno provizijo, ki
         je vključena v deklarirano carinsko vrednost in na uvozni deklaraciji ni predstavljena ločeno od prodajne cene blaga, treba
         šteti za del transakcijske vrednosti v smislu člena 29 te uredbe in je zato obdavčljiva.

      (Glej točko 38 in točko 1 izreka.)
      2.        Člena 78 in 236 Uredbe št. 2913/92 o Carinskem zakoniku Skupnosti, je treba razlagati tako, da so carinski organi po odobritvi
         prepustitve uvoženega blaga na zahtevo deklaranta za ponovni pregled njegove carinske deklaracije glede omenjenega blaga dolžni,
         ob možnosti poznejšega sodnega pravnega sredstva, zahtevek z obrazloženo odločbo, na primer, če je za preverjanje podatkov
         potreben fizičen pregled in če jim po odobritvi prepustitve blaga to ne more biti več predloženo, zavrniti ali opraviti predlagani
         ponovni pregled, če za ustrezna preverjanja ni potrebna predložitev blaga, na primer če zahtevek za ponovni pregled predvideva
         le preučitev računovodskih ali pogodbenih listin.

      Skladno s členom 78(3) Carinskega zakonika carinski organi, če se pri ponovnem pregledu izkaže, da so bile določbe o zadevnem
         carinskem postopku uporabljene na podlagi „netočnih ali nepopolnih podatkov“, kar zajema tehnične napake ali opustitve in
         nepravilno razlago prava, ki se uporablja, kot je zmotna vključitev nakupne provizije v carinsko vrednost, sprejmejo potrebne
         ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove podatke, ki jih imajo na voljo. Če se nazadnje izkaže, da uvozne dajatve,
         ki jih je plačal deklarant, presegajo tiste, ki so bile zakonsko dolgovane v trenutku njihovega plačila, je edini potrebni
         ukrep za ureditev položaja lahko samo povračilo preveč plačanega zneska uvoznih dajatev, ki so bile naložene za provizijo.
         To povračilo na podlagi člena 236 Carinskega zakonika se opravi, če so izpolnjeni pogoji iz te določbe, in sicer predvsem
         odsotnost goljufivega ravnanja deklaranta in spoštovanje roka, načeloma triletnega, ki je določen za vložitev zahtevka za
         povračilo.

      (Glej točke 48, 49, od 51 do 54, 63, 70, 71 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 20. oktobra 2005(*)

      „Skupna carinska tarifa – Uvozne carinske dajatve – Deklarirana carinska vrednost, ki vključuje nakupno provizijo – Plačilo carinskih dajatev za celotni deklarirani znesek – Ponovni pregled carinske deklaracije – Pogoji – Povračilo carinskih dajatev, plačanih za nakupno provizijo“
      V zadevi C-468/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal,
         London (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 29. septembra 2003, ki je prispela na Sodišče 6. novembra 2003, v postopku

      Overland Footwear Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Makarczyk, C. Gulmann (poročevalec), R. Schintgen in J. Klučka, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. aprila 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Overland Footwear Ltd R. Cordara, QC,
      –        za vlado Združenega kraljestva K. Manji, zastopnik, skupaj s S. Moore, barrister,
      –        za nemško vlado W.-D. Plessing in M. Lumma, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti X. Lewis, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. maja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 29, 32, 33, 78 in 236 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z
         dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: Carinski zakonik).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Overland Footwear Ltd (v nadaljevanju: družba Overland) in Commissioners
         of Customs & Excise (v nadaljevanju: Commissioners) zaradi povračila uvoznih carinskih dajatev, plačanih za nakupne provizije,
         ki so bile vključene v deklarirano carinsko vrednost. Je nadaljevanje predhodnega predloga za sprejetje predhodne odločbe,
         ki ga je predložitveno sodišče predložilo v okviru istega spora in ki je pripeljal do sodbe z dne 5. decembra 2002 v zadevi
         Overland Footwear (C-379/00, Recueil, str. I-11133).

       Pravni okvir
      3        Člen 29(1) Carinskega zakonika določa:

      „Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz
         na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s
         členoma 32 in 33 [...]“

      4        Člen 32 tega zakonika določa:

      „1.      Pri določanju carinske vrednosti z uporabo člena 29 je treba dejansko plačani ali plačljivi ceni za uvoženo blago prišteti:
      a)      naslednje stroške, če jih nosi kupec, vendar niso bili zajeti v dejansko plačani ali plačljivi ceni za blago:
      i)      provizijo in stroške posredništva, razen nakupnih provizij;
      [...]
      3.      Pri določanju carinske vrednosti se k dejansko plačani ali plačljivi ceni ne sme dodati noben pribitek, razen tistih, ki so
         predvideni v tem členu.

      4.      Za izvajanje tega poglavja pomeni nakupna provizija zneske, ki jih uvoznik plača svojemu zastopniku, zato da ga ta zastopa
         pri nakupu vrednotenega blaga.

      […]“
      5        Člen 33(e) določa:

      „Če so izkazani ločeno od dejansko plačane ali plačljive cene za uvoženo blago, carinska vrednost ne vključuje naslednjega:
      [...]
      e)      nakupnih provizij;
      […]“
      6        Člen 65 določa:

      „Deklarantu se na njegovo zahtevo dovoli, da popravi eno ali več navedb v deklaraciji, potem ko so jo sprejeli carinski organi.
         Popravek ne sme imeti za posledico, da bi se deklaracija nanašala na drugo blago, kot ga je prvotno zajemala.

      Vendar se ne sme dovoliti noben popravek več, če se to zahteva potem, ko so carinski organi:
      [...]
      c)       […] blago prepustili.“
      7        Člen 78 z naslovom „Naknadno preverjanje deklaracij“ določa:

      „1.      Carinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracije ponovno pregledajo.
      2.      Carinski organi lahko po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije
         v zvezi z zadevnim blagom ali na poznejše trgovske posle z istim blagom, da se prepričajo o točnosti navedb v deklaraciji.
         Ta preverjanja se lahko izvajajo pri deklarantu, vseh osebah, ki so s poslovnega vidika neposredno ali posredno udeležene
         v navedenih operacijah, in vseh drugih osebah, ki iz poslovnih razlogov razpolagajo s temi dokumenti in podatki. Ti organi
         lahko tudi pregledajo blago, če je to še mogoče predložiti.

      3.      Če se pri ponovnem pregledu deklaracije ali naknadnih preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku
         uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov sprejmejo
         potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove informacije, ki so jim na voljo.“

      8        Člen 236 določa:

      „1.      Uvozne [...] dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali
         da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).

      [...]
      Povračilo [...] se ne odobri, če so dejstva, ki so povzročila plačilo […] zneska, ki ni bil zakonsko dolgovan, posledica goljufivega
         dejanja udeleženega.

      2.      Povračilo […] uvoznih […] dajatev se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu pred potekom roka
         treh let, ki se šteje od dneva posredovanja sporočila o teh dajatvah dolžniku.

      Ta rok se podaljša, če udeleženi dokaže, da zahtevka v tem roku ni mogel vložiti zaradi nepredvidljivega dogodka ali višje
         sile.

      [...]“
       Spor o glavni stvari, predhodni postopek za sprejetje predhodne odločbe in vprašanja za predhodno odločanje
      9        V trenutku dejanskega stanja spora o glavni stvari je družba Overland, podjetje s sedežem v Združenem kraljestvu, kupovala
         proizvode, izdelane zunaj Skupnosti, predvsem čevlje, ter jih uvažala in tržila v njej. Družba Wolverine Far East (v nadaljevanju:
         družba Wolverine) je bila njen nabavni zastopnik na Daljnem vzhodu.

      10      Družba Overland je storitve družbe Wolverine plačevala z nakupno provizijo v višini 4 % od prodajne cene blaga. To provizijo
         je plačevala proizvajalcu, ki jo je za račun družbe Overland prenesel družbi Wolverine.

      11      Pred 1. januarjem 1998 so uvozne deklaracije, ki jih je družba Overland predložila ob sprostitvi blaga iz postopka v glavni
         stvari v prosti promet, kot carinsko vrednost navajale znesek, ki je bil na računu proizvajalca. V tem znesku je bila zajeta
         nakupna provizija, ki pa ni bila navedena ločeno. Tako so bile carinske uvozne dajatve obračunane in poravnane tudi za to
         provizijo.

      12      Od 1. januarja 1998 je družba Overland ob dogovoru s Commissioners na svojih uvoznih deklaracijah ločeno zapisovala nakupno
         provizijo in prodajno ceno uvoženega blaga. Od tega datuma Commissioners dajatev niso več zaračunali od zneskov nakupne provizije.

      13      Na podlagi člena 236 Carinskega zakonika je družba Overland na Commissioners naslovila štiri zahtevke za povračilo v skupnem
         znesku 38.085,45 GBP iz naslova uvoznih dajatev, plačanih za uvoženo blago pred letom 1998. Zatrjevala je, da je del vrednosti,
         navedene na vsaki uvozni deklaraciji, nakupna provizija in da za to ni bila dolgovana nobena dajatev.

      14      Prvim trem zahtevkom, za povračilo skupnega zneska 4384,29 GBP, je bilo ugodeno z dopisi z dne 5. maja, 1. julija in 24. julija
         1998 ter to povračilo opravljeno. Vendar so po ponovnem pregledu Commissioners menili, da so bile njihove odločbe o odobritvi
         povračila družbi Overland nepravilne, in sicer ker so bile obravnavane dajatve zakonsko dolgovane. Z odločbama z dne 30. novembra
         in 16. decembra 1998 so od družbe Overland zahtevali, naj povrne skupni znesek 4384,29 GBP. Svojo zahtevo so potrdili v odločbah
         z dne 4. in 5. februarja 1999.

      15      Commissioners so poleg tega z dopisom z dne 29. oktobra 1998 zavrnili četrti zahtevek družbe Overland za povrnitev zneska
         33.701,16 GBP. V drugi odločbi z dne 5. februarja 1999 so potrdili to zavrnitev.

      16      Družba Overland je na VAT and Duties Tribunal, London, vložila tožbo proti odločbi z dne 4. februarja 1999 in proti dvema
         odločbama z dne 5. februarja 1999.

      17      S sklepom z dne 24. marca 2000 je VAT and Duties Tribunal, London, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „Na podlagi Uredbe Sveta št. 2913/92 (v nadaljevanju: Carinski zakonik), predvsem njenih členov 29, 32 in 33, in na podlagi
         sodne prakse Sodišča, v primeru da uvoznik ob carinjenju nenamerno kot plačano ali plačljivo ceno za blago prijavi znesek,
         ki vključuje nakupno provizijo ter nenamerno na uvozni deklaraciji te nakupne provizije ne loči od dejansko plačane ali plačljive
         cene, ampak po sprostitvi blaga v prosti promet v vednost carinskim organom ugotovi, da je deklarirana plačana ali plačljiva
         cena za blago vključevala dejansko nakupno provizijo, ki bi lahko bila pravilno odbita ob uvozu, ter v treh letih od dneva
         posredovanja sporočila o carinski dajatvi vloži zahtevek za povračilo dajatve, plačane za nakupno provizijo:

      1.      Ali se na podlagi člena 29 Carinskega zakonika lahko dejansko nakupno provizijo obdavči kot del dejansko plačane ali plačljive
         cene za blago?

      2.      Ali se v primeru negativnega odgovora na prvo vprašanje dejanska nakupna provizija, upoštevaje določbe členov 32(3) in 33
         Carinskega zakonika, lahko odbije od deklarirane transakcijske vrednosti?

      3.      Ali so v teh okoliščinah carinski organi na podlagi Carinskega zakonika, predvsem njegovega člena 78(3), dolžni sprejeti popravek
         cene, ki je dejansko plačana ali ki jo je treba plačati za uvoženo blago, in posledično znižano carinsko vrednost?

      4.       Ali je posledično uvoznik na podlagi Carinskega zakonika, predvsem člena 236, upravičen do povračila dajatve, plačane za nakupno
         provizijo?“

      18      V uvodnem delu tega sklepa je predložitveno sodišče pojasnilo, da je družba Overland vložila tožbo proti trem odločbam Commissioners,
         „pri čemer vsaka od njih potrjuje ustrezno odločitev za zahtevek na podlagi člena 242 [Carinskega zakonika] za plačilo dajatve,
         ki je bila predhodno na podlagi člena 236 tega zakonika zmotno povrnjena [družbi Overland]“. Dodalo je, da „sporna vprašanja“
         v celoti ureja pravo Skupnosti.

      19      Po opisu dejanskega stanja spora, ki mu je bil predložen, je navedlo, da je na podlagi prvih treh zahtevkov za povračilo,
         ki jih je na Commissioners naslovila družba Overland, prišlo do povračila obravnavanih carinskih dajatev. Podrobneje je navedlo,
         da je bil četrti zahtevek zavrnjen.

      20      Nadalje je predstavilo odločbi, ki so jih Commissioners sprejeli 30. novembra in 16. decembra 1998, s katerima je bila družbi
         Overland naložena vrnitev zneskov, ki so bili zaradi njenih prvih treh zahtevkov povrnjeni.

      21      Predložitveno sodišče je nazadnje povzelo trditve strank glede upoštevnih določb.

      22      Njegov predlog za sprejetje predhodne odločbe je pripeljal do zgoraj navedene sodbe Overland Footwear, v kateri je Sodišče
         razsodilo:

      –        člene 29, 32 in 33 Carinskega zakonika je treba razlagati tako, da je nakupno provizijo, ki je vključena v deklarirano carinsko
         vrednost in na uvozni deklaraciji ni predstavljena ločeno od prodajne cene blaga, treba šteti za del transakcijske vrednosti
         v smislu člena 29 tega zakonika, in je zato obdavčljiva;

      –        kadar so carinski organi privolili, da bodo opravili ponovni pregled uvozne deklaracije, in so sprejeli odločbo, potrebno
         za „ureditev položaja“ v smislu člena 78(3) Carinskega zakonika, upoštevajoč pri tem, da je bila deklaracija nepopolna zaradi
         nenamerne napake deklaranta, ti organi te odločbe ne morejo spremeniti.

      23      V točki 22 te sodbe je Sodišče menilo, da ni bilo treba ugotoviti, ali in, odvisno od primera, pod kakšnimi pogoji so carinski
         organi v skladu s členom 78 Carinskega zakonika dolžni na zahtevo deklarantov opraviti ponovni pregled.

      24      Glede tega je v točki 23 sodbe navedlo, da so Commissioners sprva ugodili zahtevku družbe Overland za povračilo, to pa potem,
         ko so neizogibno opravili ponovni pregled carinskih deklaracij ob upoštevanju novega dejstva, ki ga je ta predložila. Iz tega
         je ugotovilo, da so ti organi privolili, da bodo opravili ponovni pregled deklaracij, ter so na podlagi rezultatov tega ponovnega
         pregleda sprejeli odločbe, potrebne za „ureditev položaja“ v smislu člena 78(3) Carinskega zakonika, upoštevajoč pri tem,
         da so bile deklaracije nepopolne zaradi nenamerne napake deklaranta.

      25      V točki 24 sodbe je Sodišče sklenilo, da v teh okoliščinah omenjeni organi niso smeli spremeniti svojih odločb.

      26      S sklepom z dne 29. septembra 2003 je VAT and Duties Tribunal, London, ponovno, v okviru spora, ki mu je bil predložen, sklenilo,
         da prekine odločanje in Sodišču predloži predlog za predhodno odločanje.

      27      V tej odločbi je predložitveno sodišče poudarilo, da je Sodišče, ne po svoji krivdi, svojo zgoraj navedeno sodbo Overland
         Footwear oprlo na nepravilne podatke, tako da odgovori, dani na postavljena vprašanja, niso koristni za rešitev spora.

      28      Navaja, da so z dopisoma z dne 7. in 8. julija 1999 Commissioners obvestili družbo Overland, da so preklicali odločbe za povračilo
         skupnega zneska 4384,29 GBP, ker v skladu s členom 221(3) Carinskega zakonika dolžniku sporočila o znesku dajatev ni več mogoče
         posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga.

      29      Poudarja, da je zato v času prve predložitvene odločbe med strankama obstajal le še spor o odločbi o zavrnitvi četrtega zahtevka
         družbe Overland za povračilo zneska 33.701,16 GBP, odločbi, ki je tudi izpodbijana v okviru tega postopka.

      30      Predložitveno sodišče meni, da Sodišče s temi podatki ni bilo ustrezno seznanjeno.

      31      Nadalje ugotavlja, da predpostavki, ki ju je upoštevalo v točki 23 zgoraj navedene sodbe Overland Footwear, in sicer da:

      –        so Commissioners najprej ugodili zahtevku družbe Overland za povračilo,
      –        so carinski organi torej pristali na to, da bodo opravili ponoven pregled deklaracij, in so sprejeli odločbe, potrebne za
         „ureditev položaja“,

      ne morejo veljati za četrti zahtevek za povračilo, saj so tega Commissioners zavrnili in ni pripeljal do povračila.
      32      V tem okviru VAT and Duties Tribunal, London, meni, da je treba Sodišču ponovno in v enaki obliki predložiti vprašanja iz
         predložitvenega sklepa z dne 24. marca 2000.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Predhodne ugotovitve
      33      V prvem predložitvenem sklepu z dne 24. marca 2000 je bilo navedeno, da je bila tožba družbe Overland vložena proti trem odločbam
         Commissioners, pri čemer vsaka od njih potrjuje ustrezno odločitev za zahtevek za vračilo carinskih uvoznih dajatev, ki so
         bile predhodno zmotno povrnjene tožeči stranki na podlagi člena 236 Carinskega zakonika.

      34      Zavrnitev četrtega zahtevka za povračilo je bila omenjena obrobno, le v okviru časovne predstavitve dejanskega stanja pred
         začetkom postopka v glavni stvari. Predložitveni sklep ni izrecno navajal, da je bila odločba o zavrnitvi med izpodbijanimi
         odločbami.

      35      Nazadnje, ta sklep ni upošteval preklica, med postopkom, odločb z zahtevkom za povračilo skupnega zneska 4384,29 GBP.

      36      Tako je treba ugotoviti, da zgoraj navedena sodba Overland Footwear iz razlogov, ki jih je nacionalno sodišče navedlo v svoji
         drugi predložitveni odločbi, na predložena vprašanja ni prinesla uporabnega odgovora za rešitev spora o glavni stvari, kot
         je obstajal na dan prve predložitvene odločbe.

      37      Tako je torej treba, ob upoštevanju elementov dejanskega stanja, ki so zdaj znana Sodišču, preučiti ista vprašanja.

       Prvo in drugo vprašanje
      38      V zgoraj navedeni sodbi Overland Footwear je Sodišče v odgovor na prvi dve vprašanji predložitvenega sodišča razsodilo, da
         je člene 29, 32 in 33 Carinskega zakonika treba razlagati tako, da je nakupno provizijo, ki je vključena v deklarirano carinsko
         vrednost in na uvozni deklaraciji ni predstavljena ločeno od prodajne cene blaga, treba šteti kot del transakcijske vrednosti
         v smislu člena 29 tega zakonika, in je zato obdavčljiva.

      39      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 23 do 25 sklepnih predlogov, okoliščina, da se spor o glavni stvari nanaša
         samo na odločbo Commissioners o zavrnitvi četrtega zahtevka družbe Overland za povračilo zneska 33.701,16 GBP in da tega zneska
         carinski organi sprva niso povrnili, v ničemer ne vpliva na predpostavke, ki jih je Sodišče upoštevalo pri svojem odgovoru.

      40      Ta okoliščina je v zvezi s štirimi zahtevki družbe Overland za povračilo nastopila po upoštevnima dejstvoma, in sicer carinski
         deklaraciji in plačilu uvoznih dajatev.

      41      Vprašanje, ali je tudi nakupno provizijo, kadar jo uvoznik vključi v carinsko vrednost, ne da bi bila pri tem predstavljena
         ločeno od prodajne cene, dovoljeno vključiti v osnovo za odmero uvoznih dajatev, se je zastavljalo tako pri prvih treh zahtevkih
         za povračilo kot pri četrtem.

      42      Glede tega, ko:

      –        mora deklarant v skladu s členom 62(1) Carinskega zakonika na svoji deklaraciji podati „vse navedbe, ki so potrebne za uporabo
         določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano“,

      –        se na podlagi člena 71 istega zakonika določbe o omenjenem postopku uporabijo na podlagi navedb v deklaraciji, če se ta ne
         preveri ali če opravljeni pregled ne dopušča dvoma o teh navedbah,

      lahko carinski organi zakonsko obdavčijo blago na podlagi deklarirane carinske vrednosti, vključno z morebitno nakupno provizijo,
         ki jo je vanjo deklarant pomotoma vključil in katere obstoja carinski organi ob pomanjkanju ustreznih podatkov ne morejo domnevati.

      43      V teh okoliščinah je ne glede na podatke, za katere je Sodišče izvedelo ob drugem predložitvenem sklepu, treba na prvi dve
         predhodni vprašanji podati identičen odgovor kot v zgoraj navedeni sodbi Overland Footwear, kot je bil omenjen v točki 38
         te sodbe.

       Tretje in četrto vprašanje
      44      Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je člena 78
         in 236 Carinskega zakonika treba razlagati tako, da so carinski organi po odobritvi prepustitve uvoženega blaga na zahtevo
         deklaranta za ponovni pregled njegove carinske deklaracije omenjenega blaga dolžni opraviti zahtevani ponovni pregled, in
         tako, da so v primeru, da ob koncu ponovnega pregleda ugotovijo, da je deklarirana carinska vrednost pomotoma vključevala
         nakupno provizijo, dolžni urediti položaj s tem, da povrnejo uvozne dajatve, ki so bile plačane za to provizijo.

      45      Člen 78(1) Carinskega zakonika določa, da carinski organi „lahko“ po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta deklaracije
         popravijo, torej ponovno preučijo.

      46      Če deklarant zahteva ponovni pregled, morajo carinski organi njegovo zahtevo preučiti, vsaj glede vprašanja, ali je primerno
         opraviti ta ponovni pregled ali ne.

      47      Pri tej prvi presoji carinski organi upoštevajo predvsem možnost preverjanja navedb iz deklaracije, na katero se nanaša ponovni
         pregled, in iz zahtevka za ponovni pregled.

      48      Ponovni pregled lahko na primer zavrnejo, če je za preverjanje podatkov potreben fizičen pregled in če jim po odobritvi prepustitve
         blaga to ne more biti več predloženo.

      49      Če pa nasprotno za ustrezna preverjanja ni potrebna predložitev blaga, na primer če zahtevek za ponovni pregled predvideva
         le preučitev računovodskih ali pogodbenih listin, je ponovni pregled načeloma mogoč.

      50      Carinski organi morajo pri svoji presoji tako, ob možnosti poznejšega sodnega pravnega sredstva, zahtevek deklaranta z obrazloženo
         odločbo zavrniti ali pa opraviti predlagani ponovni pregled.

      51      Ob morebitni ugoditvi zahtevku ob upoštevanju predloženih podatkov ponovno preučijo deklaracijo in presodijo o utemeljenosti
         trditev deklaranta.

      52      Če se pri ponovnem pregledu izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih
         podatkov, carinski organi v skladu s členom 78(3) Carinskega zakonika sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri
         čemer upoštevajo nove podatke, ki jih imajo na voljo.

      53      Če se nazadnje izkaže, da uvozne dajatve, ki jih je plačal deklarant, presegajo tiste, ki so bile zakonsko dolgovane v trenutku
         njihovega plačila, je edini potrebni ukrep za ureditev položaja lahko samo povračilo preveč plačanega zneska.

      54      To povračilo na podlagi člena 236 Carinskega zakonika se opravi, če so izpolnjeni pogoji iz te določbe, in sicer predvsem
         odsotnost goljufivega ravnanja deklaranta in spoštovanje roka, načeloma triletnega, ki je določen za vložitev zahtevka za
         povračilo.

      55      Nemška vlada in vlada Združenega kraljestva zatrjujeta, da člen 78(3) Carinskega zakonika velja le v primerih, kot so napačna
         uvrstitev blaga, računske napake, uporaba napačnih imen valut ali napačna navedba količine.

      56      Ta določba naj se ne bi uporabljala v primeru, če nakupna provizija ni bila predstavljena ločeno od prodajne cene blaga. V
         tem primeru naj bi bila nakupna provizija sestavni del carinske vrednosti, tako daj naj bi bile uvozne dajatve, plačane za
         to provizijo, zakonsko dolgovane.

      57      Po mnenju nemške vlade naj bi to, da družba Overland na svoji carinski deklaraciji ni navedla nakupne provizije, pomenilo
         njeno odločitev. Zaradi svobodne odločitve naj bi gospodarski subjekt ne naredil napake.

      58      Vlada Združenega kraljestva zatrjuje, da naj bi bila posledica uporabe člena 78(3) Carinskega zakonika v okoliščinah, kakršne
         so v zadevi v glavni stvari, to, da bi bil člen 65 tega zakonika brez vsakršnega učinka. Člen 78 naj bi odstopal od prepovedi
         iz člena 65, vendar naj bi imelo to odstopanje omejen obseg.

      59      Nemška vlada in vlada Združenega kraljestva menita, da se niti člen 236 Carinskega zakonika ne more uporabljati v položaju,
         kakršen je v zadevi v glavni stvari. Uvozne dajatve, plačane za nakupno provizijo, naj bi bile namreč ob njihovem plačilu
         zakonsko dolgovane v smislu te določbe.

      60      Teh trditev ni mogoče sprejeti.

      61      Najprej je treba opomniti, da člen 65 Carinskega zakonika deklararantu prepoveduje, da bi po odobritvi prepustitve blaga popravil
         svojo deklaracijo. Podobna prepoved je obstajala tudi pred začetkom veljavnosti Carinskega zakonika, pred 1. januarjem 1994.

      62      Člen 78 Carinskega zakonika je po tem datumu izrecno uvedel možnost, da carinski organi na zahtevo deklaranta carinsko deklaracijo
         ponovnega pregledajo po odobritvi prepustitve blaga.

      63      Odstavek 3 te določbe ne razločuje med napakami ali opustitvami, ki bi jih bilo mogoče popraviti, in tistimi, ki jih ne bi
         bilo mogoče. Izraz „netočni ali nepopolni podatki“ je treba razlagati tako, da zajema hkrati tehnične napake ali opustitve
         in nepravilno razlago prava, ki se uporablja.

      64      Zato ni mogoče šteti, da bi bil zaradi uporabe člena 78 Carinskega zakonika v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari,
         člen 65 tega zakonika v celoti ali deloma brez učinka. Dejansko določbi določata dve različni ureditvi, ki se ju uporabi pred
         odobritvijo prepustitve blaga oziroma po njej, za mogoče spremembe podatkov, ki se jih upošteva pri določitvi carinske vrednosti
         in posledično uvoznih dajatev.

      65      Člen 65 Carinskega zakonika dopušča, da lahko deklarant sam enostransko popravi carinsko deklaracijo, dokler prepustitev blaga
         ni bila odobrena. To pravico pojasnjuje dejstvo, da lahko carinski organ do odobritve prepustitve pravilnost popravkov, če
         je treba, zlahka preveri s fizičnim pregledom blaga. Poleg tega lahko popravki nastanejo, odvisno od primera, ko carinski
         organi višine uvoznih dajatev še niso določili.

      66      Člen 78 Carinskega zakonika vzpostavlja strožjo ureditev. Uporablja se po odobritvi prepustitve blaga, kadar je predložitev
         blaga morda nemogoča in kadar so bile uvozne dajatve že določene. Tako ponovni pregled, ki ga je zahteval deklarant, zaupa
         carinskim organom in tak ponovni pregled tako glede izvedbe kot izida prepušča njihovi presoji.

      67      Poleg tega je treba poudariti, da posledica okoliščine, da s formalnega vidika v carinski deklaraciji nakupna provizija ni
         navedena ločeno od cene blaga, ni drugo kot to, da se to provizijo pravilno šteje kot obdavčljivo in da so posledično uvozne
         dajatve, plačane zanjo, zakonsko odmerjene.

      68      Posledica te okoliščine, če obstaja možnost naknadnega ponovnega pregleda carinske deklaracije na zahtevo deklaranta, ne more
         biti to, da bi bile dajatve, ki so na podlagi preprostih dokaznih pravil zaračunane zakonsko, naknadno izenačene z zakonsko
         dolgovanimi dajatvami v smislu člena 236(1) Carinskega zakonika, in to kljub predložitvi zadostnih dokazov.

      69      Nazadnje je treba ugotoviti, da v vsakem primeru napake, ki je posledica nenamerne opustitve, ni mogoče šteti za izbiro, ki
         je po svoji definiciji namerna.

      70      Iz navedenega izhaja, da se člena 78 in 236 uporabljata v primeru carinske deklaracije, ki pomotoma v carinski vrednosti vsebuje
         nakupno provizijo.

      71      Na tretji in četrti vprašanji je torej treba odgovoriti, da je člena 78 in 236 Carinskega zakonika treba razlagati tako, da:

      –        so carinski organi po odobritvi prepustitve uvoženega blaga na zahtevo deklaranta za ponovni pregled njegove carinske deklaracije
         glede omenjenega blaga dolžni, ob možnosti poznejšega sodnega pravnega sredstva, zahtevek z obrazloženo odločbo zavrniti ali
         opraviti predlagani ponovni pregled;

      –        so v primeru, da ob koncu ponovnega pregleda ugotovijo, da je deklarirana carinska vrednost pomotoma vključevala nakupno provizijo,
         dolžni urediti položaj s tem, da povrnejo uvozne dajatve, ki so bile plačane za to provizijo.

       Stroški
      72      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člene 29, 32 in 33 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o Carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati
            tako, da je nakupno provizijo, ki je vključena v deklarirano carinsko vrednost in na uvozni deklaraciji ni predstavljena ločeno
            od prodajne cene blaga, treba šteti kot del transakcijske vrednosti v smislu člena 29 te uredbe, in je zato obdavčljiva.
      2)      Člena 78 in 236 Uredbe št. 2913/92 je treba razlagati tako, da:
      –        so carinski organi po odobritvi prepustitve uvoženega blaga na zahtevo deklaranta za ponovni pregled njegove carinske deklaracije
            glede omenjenega blaga dolžni, ob možnosti poznejšega sodnega pravnega sredstva, zahtevek z obrazloženo odločbo zavrniti ali
            opraviti predlagani ponovni pregled;
      –        so v primeru, da ob koncu ponovnega pregleda ugotovijo, da je deklarirana carinska vrednost pomotoma vključevala nakupno provizijo,
            dolžni urediti položaj s tem, da povrnejo uvozne dajatve, ki so bile plačane za to provizijo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.