title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 1. oktobra 2009.#Komisija Evropskih skupnosti proti Svetu Evropske unije.#Ničnostna tožba - Določitev stališč, ki jih je treba sprejeti v imenu Skupnosti v organu, ustanovljenem s sporazumom - Obveznost obrazložitve - Navedba pravne podlage - 14. zasedanje Konference pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami (CITES).#Zadeva C-370/07.

text:
      Zadeva C-370/07
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Svetu Evropske unije
      „Ničnostna tožba – Določitev stališč, ki jih je treba sprejeti v imenu Skupnosti v organu, ustanovljenem s sporazumom – Obveznost obrazložitve – Navedba pravne podlage – 14. zasedanje Konference pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi
         vrstami (CITES)“

      Povzetek sodbe
      1.        Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Navedba pravne podlage akta
      (člen 253 ES)
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Pravna varnost – Predpisi Skupnosti
      3.        Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg
      (členi 230 ES, 249 ES in 253 ES)
      4.        Evropski skupnosti – Pristojnosti dodelitve – Notranje in zunanje pristojnosti – Obveznost navedbe pravne podlage akta
      (členi 5, prvi odstavek, ES, 133 ES in 175 ES)
      5.        Akti institucij – Navedba uporabljene pravne podlage
      (členi 133 ES, 175 ES in 300(2), ES)
      1.        Obveznost obrazložitve, določena v členu 253 ES, zahteva, da so v vseh aktih, navedenih v tem členu, navedeni razlogi, iz
         katerih jih je institucija sprejela, tako da se Sodišču omogoči izvajanje naloge nadzora in da bi se s tem države članice
         in zainteresirane stranke seznanile s pogoji, v katerih so institucije Skupnosti uporabile Pogodbo. Obveznost navedbe pravne
         podlage je del obveznosti obrazložitve. Čeprav opustitev sklicevanja na natančno pravno podlago akta ne pomeni nujno bistvene
         napake, če je pravno podlago mogoče določiti na podlagi drugih elementov akta, pa je izrecno sklicevanje vseeno nujno, če
         bi bili sicer zainteresirane osebe in pristojno sodišče Skupnosti negotovi glede natančne pravne podlage.

      (Glej točke 37, 38 in 56.)
      2.        Zavezujoča narava vsakega akta, katerega namen je imeti pravni učinek, mora zaradi pravne varnosti izvirati iz določbe prava
         Skupnosti, ki določa pravno obliko akta in je izrecno navedena kot njegova pravna podlaga.

      (Glej točko 39.)
      3.        Obveznost obrazložitve, ki je utemeljena zlasti s sodnim nadzorom, katerega izvajanje je treba omogočiti Sodišču, je treba
         uporabiti pri vsakem aktu, ki je lahko predmet ničnostne tožbe, to se pravi vseh določbah, ki jih sprejmejo institucije, ne
         glede na obliko, in imajo zavezujoče pravne učinke.

      Sklep Sveta o stališču, ki ga je treba sprejeti v imenu Skupnosti na podlagi nekaterih predlogov, predstavljenih na 14. zasedanju
         Konference pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami, ima
         zavezujoče pravne učinke, saj določa stališče Skupnosti glede področij v okviru njenih pristojnosti in je po eni strani zavezujoč
         za Svet in Komisijo ter po drugi strani za države članice s tem, da jim nalaga, da zagovarjajo navedeno stališče. Zato mora
         biti ta sklep obrazložen in mora biti tako v njem navedena pravna podlaga, na kateri temelji, zlasti zato, da se Sodišču omogoči
         izvajanje sodnega nadzora.

      (Glej točke od 42 do 45.)
      4.        Navedba pravne podlage akta Skupnosti je nujna tudi zaradi upoštevanja načela dodeljenih pristojnosti, ki je določeno v členu
         5, prvi odstavek, ES in po katerem Skupnost deluje le v mejah pristojnosti in ciljev, ki jih določa Pogodba in ki veljajo
         za notranje in mednarodnopravno delovanje Skupnosti. V zvezi s tem je izbira ustrezne pravne podlage ustavnopravno pomembna,
         ker mora Skupnost, zato ker ima le dodeljene pristojnosti, ta sklep navezati na določbo Pogodbe, ki jo pooblašča za odobritev
         takega akta.

      Poleg tega navedba pravne podlage določa razdelitev pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami.
      Glede sprejetja sklepa Sveta o stališču, ki ga je treba sprejeti v imenu Skupnosti na podlagi nekaterih predlogov, predstavljenih
         na 14. zasedanju Konference pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi
         vrstami, uporaba zgolj člena 175 ES ali zgolj člena 133 ES ne bi imela enakih posledic za razdelitev pristojnosti med Skupnostjo
         in državami članicami kot morebitna kombinirana uporaba teh dveh določb, ker člen 133 ES daje izključno pristojnost Skupnosti,
         medtem ko člen 175 ES določa deljeno pristojnost med Skupnostjo in državami članicami. Nenavedba pravne podlage lahko torej
         povzroči zmedo glede pristojnosti Skupnosti in lahko oslabi Skupnost pri zagovarjanju svojega stališča pri mednarodnih pogajanjih.

      (Glej točke 46, 47 in 49.)
      5.        Navedba pravne podlage je še posebej pomembna za zaščito posebnih pravic institucij Skupnosti, ki jih zadeva postopek sprejetja
         nekega akta. V zvezi s sklepom Sveta o stališču, ki ga je treba sprejeti v imenu Skupnosti na podlagi nekaterih predlogov,
         predstavljenih na 14. zasedanju Konference pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi
         in rastlinskimi vrstami, taka navedba lahko vpliva na pristojnosti Parlamenta, ker temu na podlagi členov 133 ES, 175 ES in
         300(2) ES ni zagotovljena enaka stopnja udeležbe pri sprejetju akta. Navedba pravne podlage je pomembna tudi za določitev
         podrobnih pravil o glasovanju v Svetu, ker člen 300(2), prvi pododstavek, ES določa, da Svet odloča s kvalificirano večino,
         razen če se sporazum nanaša na področje, na katerem se za sprejetje notranjih pravil zahteva soglasje, ali če gre za sporazume,
         navedene v členu 310 ES.

      (Glej točko 48.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      1.                       oktober 2009(*)

      „Ničnostna tožba – Določitev stališč, ki jih je treba sprejeti v imenu Skupnosti v organu, ustanovljenem s sporazumom – Obveznost obrazložitve – Navedba pravne podlage – 14. zasedanje Konference pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi
         vrstami (CITES)“

      V zadevi C‑370/07,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES, vložene 2. avgusta 2007,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Valero Jordana in C. Zadra, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki ga zastopajo J.-P. Jacqué, F. Florindo Gijón in K. Michoel, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata E. Jenkinson in I. Rao, zastopnika, skupaj z D. Wyattom, QC,

      intervenient,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.-C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (poročevalec), sodniki, in C.
         Toader, sodnica,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. marca 2009,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 23. aprila 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga razglasitev ničnosti Sklepa Sveta Evropske unije z dne 24. maja 2007 o stališču,
         ki ga je treba sprejeti v imenu Evropske skupnosti na podlagi nekaterih predlogov, predstavljenih na 14. zasedanju Konference
         pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami (CITES) v Haagu
         (Nizozemska) od 3. do 15. junija 2007 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).

       Pravni okvir
      2        Člen 253 ES določa:

      „V uredbah, direktivah in odločbah, ki jih skupno sprejmeta Evropski parlament in Svet, ter v aktih, ki jih sprejme bodisi
         Svet ali Komisija, se navedejo razlogi za njihovo sprejetje, pa tudi vsi predlogi ali mnenja, ki jih je bilo treba pridobiti
         po tej pogodbi.“

      3        Člen 300(2) ES, kakor je bil spremenjen s Pogodbo iz Nice, določa:

      „Ob upoštevanju pristojnosti, ki jih ima na tem področju Komisija, odloča o podpisu, ki ga lahko spremlja sklep o začasni
         uporabi pred začetkom veljavnosti, in o sklepanju sporazumov Svet s kvalificirano večino na predlog Komisije. Če sporazum
         zajema področje, pri katerem je za sprejetje notranjih predpisov potrebno soglasje, odloča Svet soglasno, enako pa velja za
         sporazume iz člena 310.

      Z odstopanjem od pravil iz odstavka 3 veljajo ti postopki tudi za sklepe o začasni odložitvi uporabe sporazuma ali za določitev
         stališč, ki jih je treba sprejeti v imenu Skupnosti v organu, ustanovljenem s sporazumom, kadar mora ta organ sprejeti sklepe
         s pravnim učinkom, z izjemo sklepov o dopolnitvah ali spremembah institucionalnega okvira sporazuma.

      Evropski parlament je nemudoma in v celoti obveščen o vseh sklepih iz tega odstavka o začasni uporabi ali odložitvi izvajanja
         sporazumov ali določitvi stališča Skupnosti v organu, ustanovljenem s sporazumom.“

       Dejansko stanje
      4        Konvencija o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami, podpisana 3. marca 1973
         v Washingtonu (v nadaljevanju: konvencija CITES), je začela veljati 1. julija 1975. Njen cilj je zaščititi ogrožene in prosto
         živeče živalske in rastlinske vrste, zlasti z omejitvijo oziroma ureditvijo trgovanja z njimi.

      5        Skupnost ni pogodbenica konvencije CITES. Je le opazovalka pri zasedanjih Konference pogodbenic konvencije CITES. Kljub temu
         od leta 1982 samostojno sprejema ukrepe, s katerimi v Skupnosti izvaja obveznosti držav članic iz naslova konvencije CITES.

      6        Nazadnje sprejeti dokument za samostojno izvajanje konvencije CITES je Uredba Sveta (ES) št. 338/97 z dne 9. decembra 1996
         o varstvu prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo trgovine z njimi (UL 1997, L 61, str. 1). Sprejeta
         je bila na podlagi člena 130 S(1) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 175(1) ES).

      7        Komisija je 4. aprila 2007 Svetu poslala predlog za sprejetje izpodbijanega sklepa, pri čemer se glede pravne podlage tega
         sklepa sklicuje, po eni strani, na člena 175(1) ES in 133 ES ter, po drugi strani, na člen 300(2), drugi pododstavek, ES.

      8        Svet je 24. maja 2007 sprejel izpodbijani sklep, v katerem ni navedena pravna podlaga, na kateri temelji.

      9        Svet je 14. junija 2007 navedeni sklep poslal Parlamentu.

      10      Izpodbijani sklep določa:

      „Člen 1
      Stališče Skupnosti glede področij v okviru njenih pristojnosti, ki naj bi ga na 14.zasedanju Konference pogodbenic konvencije
         CITES predstavile države članice, ki delujejo v skupnem interesu Skupnosti, je v skladu s prilogami k temu sklepu.

      Člen 2
      Če je verjetno, da bodo na stališče iz člena 1 vplivale nove znanstvene ali tehnične informacije, predstavljene po sprejetju
         tega sklepa in pred oziroma med 14. zasedanjem Konference pogodbenic, ali če bodo na tem zasedanju podani novi predlogi o
         zadevah, o katerih Skupnost še ni predložila stališča, se stališče Skupnosti glede področij v okviru pristojnosti Skupnosti
         oblikuje z usklajevanjem na kraju samem, preden bo o teh predlogih glasovala Konferenca pogodbenic.“

       Predlogi strank in postopek
      11      Komisija Sodišču predlaga, naj:

      –        razglasi ničnost izpodbijanega sklepa in
      –        Svetu naloži plačilo stroškov.
      12      Svet Sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo,
      –        podredno, če bi Sodišče razglasilo izpodbijani sklep za ničen, ugotovi, da so njegovi učinki dokončni, in
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      13      S sklepom z dne 20. novembra 2007 je predsednik Sodišča dopustil intervencijo Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna
         Irska v podporo Svetu.

       Tožba
       Dopustnost
      14      Svet v uvodnih opombah procesne narave zatrjuje, da je tožba brezpredmetna, ker so bili z izpodbijanim sklepom že izčrpani
         pravni učinki, saj je bilo stališče Skupnosti iz tega sklepa predloženo na Konferenci pogodbenic konvencije CITES v Haagu
         od 3. do 15. junija 2007.

      15      Komisija – ki navaja, da želi s tožbo doseči, da bi Sodišče izdalo sodbo, na podlagi katere bi se Svetu preprečilo, da bi
         v prihodnje v okviru Konference pogodbenic konvencije CITES sprejemal sklepe, v katerih ni navedena pravna podlaga – zatrjuje,
         da je tožba dopustna.

      16      V zvezi s tem je treba opozoriti, da Komisiji ni treba dokazati pravnega interesa za vložitev ničnostne tožbe zoper take sklepe
         (glej v tem smislu sodbo z dne 26. marca 1987 v zadevi Komisija proti Svetu, 45/86, Recueil, str. 1493, točka 3).

      17      Poleg tega je treba poudariti, da je Sodišče že ugotovilo dopustnost tožbe za razglasitev ničnosti akta, ki je bil že izvršen
         ali se ni več uporabljal v času vložitve tožbe (glej sodbi z dne 24. junija 1986 v zadevi AKZO Chemie in AKZO Chemie UK proti
         Komisiji, 53/85, Recueil, str. 1965, točka 21, in z dne 26. aprila 1988 v zadevi Apesco proti Komisiji, 207/86, Recueil, str.
         2151, točka 16).

      18      Zato je tožba dopustna.

       Utemeljenost
       Trditve strank
      19      Komisija navaja le en tožbeni razlog v podporo tožbi, in sicer kršitev obveznosti obrazložitve, ki je določena v členu 253
         ES, ker naj v izpodbijanem sklepu ne bi bila navedena pravna podlaga, na kateri temelji ta sklep.

      20      Komisija poudarja, da je predlagala, naj se kot materialna pravna podlaga izpodbijanega sklepa uporabijo kombinirane določbe
         členov 133 ES in 175 ES, ker sta v okviru konvencije CITES ureditev trgovine z vrstami in njihova ohranitev enako pomembni.
         Zaradi nenavedbe te dvojne pravne podlage naj ne bi bile določene pristojnosti zadevnih institucij Skupnosti in držav članic
         in torej njihova vloga v okviru Konference pogodbenic konvencije CITES. Okoliščina, da Uredba št. 338/97 temelji le na členu
         175 ES, in ne na kombiniranih določbah členov 133 ES in 175 ES, naj ne bi bila upoštevna, ker je treba določitev pravne podlage
         akta opraviti ob upoštevanju njegovega cilja in njegove lastne vsebine, in ne ob upoštevanju pravne podlage, ki je bila uporabljena
         za sprejetje drugih podobnih aktov Skupnosti.

      21      Komisija glede postopkovne pravne podlage zatrjuje, da je lahko le sklep Sveta, ki temelji na členu 300(2), drugi pododstavek,
         ES, ustrezen pravni dokument za določitev stališča Skupnosti, če je treba sprejeti sklep Konference pogodbenic konvencije
         CITES, ki ima pravne učinke, in da je zaradi tega sprejetja lahko prizadet pravni red Skupnosti. Nenavedba navedene podlage
         naj bi povzročila veliko negotovost glede postopka, ki ga je dejansko upošteval Svet, in naj bi prizadela posebne pravice
         Parlamenta.

      22      Komisija ob sklicevanju na zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Svetu tudi navaja, da o pravni podlagi izpodbijanega sklepa
         ni mogoče sklepati iz drugih njegovih delov. Poleg tega naj bi se Svet v izpodbijanem sklepu izogibal vsakemu sklicevanju
         na Pogodbo.

      23      Komisija izpodbija trditev Sveta, da naj izpodbijani sklep ne bi bil odločba v smislu člena 249 ES. V zvezi s tem poudarja,
         da razlikovanje med tema vrstama odločitev Sveta na podlagi uporabe dveh različnih izrazov v nemški različici Pogodbe („Entscheidung“
         in „Beschluss“), ki naj bi obstajalo le še v dveh drugih jezikovnih različicah Pogodbe, in sicer v nizozemski („beschikking“
         in „besluit“) in slovenski („odločba“ in „sklep“), nima temelja v Pogodbi. Namreč, Pogodba naj ne bi določala razlikovanja
         med odločbami, navedenimi v členu 253 ES, in drugimi odločbami. Komisija poudarja, da so akti, navedeni v členu 300(2), drugi
         pododstavek, ES, označeni z izrazom „décisions“ [v slovenski različici „sklepi“] in da sta med drugim angleška in francoska
         različica Pogodbe, navedeni v njihovem kontekstu, skladni s tem izrazoslovjem.

      24      Po mnenju Komisije nenavedbe pravne podlage izpodbijanega sklepa ni mogoče utemeljiti z dejstvom, da se ta sklep ne nanaša
         na pogodbenice, ki so sodelovale pri njegovem sprejetju, ker je nujno varovati posebne pravice institucij in zagotoviti, da
         se ne ovira sodni nadzor, ki ga izvaja Sodišče.

      25      Komisija navaja, da v obravnavanem primeru ni ustrezno sklicevanje na sodbo z dne 31. marca 1971 v zadevi Komisija proti Svetu,
         imenovano AETR (22/70, Recueil, str. 263), ki se nanaša na nekatera „pogajanja Sveta“, ker se je v tej zadevi obravnaval akt
         Sveta, ki je bil sprejet na podlagi člena 300(2), drugi pododstavek, ES in je izrecno naveden v členu 253 ES. Komisija navaja,
         da se je, ravno nasprotno, v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba AETR, obravnaval akt, ki je bil sprejet
         ob upoštevanju zelo posebnih okoliščin primera in ga Sodišče šteje za veljavnega izključno v teh okoliščinah ter ga je Komisija
         odobrila.

      26      Komisija zatrjuje, da nenavedba pravne podlage izpodbijanega sklepa ni zgolj formalna napaka, ker je, po mnenju Sodišča, izbira
         ustrezne pravne podlage ustavnopravnega pomena (mnenje 2/00 z dne 6. decembra 2001, Recueil, str. I‑9713, točka 5), tako da
         taka napaka pomeni neizpolnitev obveznosti, ki vpliva na ustavnopravno ravnotežje, določeno s pogodbo med institucijami ter
         med Skupnostjo in državami članicami. Poleg tega naj Svet namerno ne bi navedel zadevne pravne podlage, s čimer je dopustil
         razlago, da se ne strinja z nujnostjo njenega izrecnega navajanja.

      27      Poleg tega naj postopek, določen v členu 300(2), drugi pododstavek, ES, ne bi bil upoštevan s tem, da naj bi bil izpodbijani
         sklep poslan Parlamentu šele tri tedne po njegovem sprejetju, to je 14. junija 2007, tako da naj bi ta prepozni prenos oviral
         posebne pravice Parlamenta.

      28      Komisija nazadnje izpodbija ustreznost dopolnilnih pripomb Sveta v zvezi s prakso glede določitve stališč Skupnosti in opozarja,
         da skladno s sodno prakso sama praksa Sveta ne sme odstopati od pravil Pogodbe (sodba z dne 23. februarja 1988 v zadevi Združeno
         kraljestvo proti Svetu, 68/86, Recueil, str. 855, točka 24).

      29      Svet kot glavni argument navaja, da v obravnavanem primeru ni bil zavezan navesti pravne podlage izpodbijanega sklepa, ker
         je ta sklep akt sui generis – v nemškem jeziku označen z izrazom „Beschluss“ – ki ga je Svet sprejel v okviru zunanjih odnosov Skupnosti, skladno s členom
         300(2), drugi pododstavek, ES. Ta akt bi bilo treba razlikovati od odločbe – v nemškem jeziku označene z izrazom „Entscheidung“
         – ki je navedena v členih 249 ES in 253 ES.

      30      Poudarja, da ker izpodbijani sklep vpliva le na odnose med Skupnostjo in državami članicami ter na odnose med institucijami
         in ker torej nima nobenega učinka na zakonite pravice in obveznosti tretjih, kot so fizične osebe ali pravne družbe, naj ne
         bi bilo razloga za obveznost obrazložitve, ker se navedeni sklep nanaša le na stranke, ki so sodelovale pri njegovem sprejetju.
         Glede na presojo Sodišča v zgoraj navedeni sodbi AETR, ki se nanaša na „pogajanja Sveta“ za sklenitev mednarodnega sporazuma,
         naj bi bil izpodbijani akt „Beschluss“ in naj kot tak ne bi bil na izčrpnem seznamu aktov, za katere je obvezna obrazložitev.

      31      Svet podredno, s sklicevanjem na sodbo z dne 14. decembra 2004 v zadevi Swedish Match (C-210/03, ZOdl., str. I-11893, točka
         44), navaja, da če v aktu ni naveden sklic na njegovo pravno podlago, je to le povsem formalna pomanjkljivost. Namreč, nenavedba
         takega sklicevanja v izpodbijanem sklepu naj ne bi nikakor vplivala na postopek, ki se uporabi pri njegovem sprejetju, saj
         naj bi bil v obravnavani zadevi upoštevan postopek, določen v členu 300(2), drugi pododstavek, ES. Svet v zvezi s tem podrobno
         navaja, da ta določba zahteva le sporočitev zadevnega akta Parlamentu kot obvestitev, vendar pa ne določa nobenega roka in
         ga nikakor ne zavezuje, da ta akt predloži v preverjanje Parlamentu.

      32      Svet glede dvojne materialne pravne podlage, ki jo predlaga Komisija, navaja, da ker je bila Uredba št. 338/97 sprejeta zgolj
         na podlagi člena 130 S Pogodbe, naj ne bi bilo mogoče znotraj Sveta zbrati kvalificirane večine, ki omogoča uporabo predlagane
         pravne podlage.

      33      Po mnenju Sveta bi bilo treba stališče Skupnosti sprejeti v skladu s postopki, določenimi v Pogodbi, pred začetkom 14. zasedanja
         Konference pogodbenic konvencije CITES. Nenavedba pravne podlage izpodbijanega sklepa naj ne bi nikakor vplivala na postopek,
         ki vodi k sprejetju tega sklepa, ne na njegovo zavezujočo naravo, ne na sama pogajanja na navedeni konferenci, niti na vlogo,
         ki jo imajo Komisija in države članice v teh pogajanjih. Svet navaja, da je bila vloga Komisije v teh pogajanjih določena
         – in omejena – s tem, da Skupnost ni pogodbenica konvencije CITES, in ne z nenavedbo pravne podlage izpodbijanega sklepa.

      34      Svet poudarja, da nenavedba pravne podlage v izpodbijanem sklepu ne vpliva niti na sprejetje notranjega akta Skupnosti, ker
         člen 19 Uredbe št. 338/97 določa, da je za sprejetje, zlasti sprememb prilog k tej uredbi na podlagi odločitev Konference
         pogodbenic in odločitev stalnega odbora konvencije CITES, določen postopek komitologije.

      35      Svet tudi ugotavlja, da je praksa na področju določanja stališč Skupnosti dovolj raznolika in je še naprej taka od začetka
         veljavnosti Pogodbe iz Nice. Po eni strani naj bi obstajale odločitve Sveta, ki se nanašajo bodisi le na materialno pravno
         podlago bodisi le na člen 300(2), drugi pododstavek, ES. Po drugi strani naj ne bi bilo nenavadno, da so stališča Skupnosti
         določena tako, da Svet neposredno odobri besedilo, glede katerega mora biti sprejeto stališče, ne da bi bila ta odobritev
         skladna z aktom sui generis. V zadnjenavedenih primerih naj bi Svet vedno odločal na predlog Komisije ob upoštevanju oblike, ki jo ta predlaga.

      36      Združeno kraljestvo se strinja z vsemi trditvami Sveta in dodaja, da člen 300(2), drugi pododstavek, ES ne vsebuje nobene
         določbe, na podlagi katere bi bilo treba z akti sui generis nadomestiti odločbe, navedene v členu 249 ES na zadevnem področju. Poleg tega naj bi zaradi sodelovanja v postopku, ki vodi
         k sprejetju izpodbijanega sklepa, in pri pogajanjih v zvezi s konvencijo CITES Komisija imela vsa pravna jamstva, ki jih člen
         253 ES želi zagotoviti tretjim. Akti sui generis naj bi Skupnosti omogočili prožnost, ki je nujna za učinkovito sodelovanje v postopkih, zasnovanih z mednarodnimi sporazumi,
         in v nasprotju z interesi Skupnosti bi bilo, da se Svetu naloži, naj natančno opredeli pravno podlago vsakega akta, kakršen
         je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari. Združeno kraljestvo podrobno navaja, da to, da skladno s členom 253 ES
         za Svet ne velja stroga obveznost navedbe pravne podlage akta sui generis, ne pomeni, da se mora vzdržati take navedbe.

       Presoja Sodišča
      37      Najprej je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost obrazložitve, določena v členu 253 ES, zahteva,
         da so v vseh aktih, navedenih v tem členu, navedeni razlogi, iz katerih jih je institucija sprejela, tako da se Sodišču omogoči
         izvajanje naloge nadzora in da bi se s tem države članice in zainteresirane stranke seznanile s pogoji, v katerih so institucije
         Skupnosti uporabile Pogodbo (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 17. maja 1994 v zadevi Francija proti Komisiji, C-41/93,
         Recueil., str. I-1829, točka 34).

      38      Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da je obveznost navedbe pravne podlage del obveznosti obrazložitve (glej zlasti zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Svetu, točka 9, in sodbo z dne 20. septembra 1988 v zadevi Španija proti Svetu, 203/86, Recueil,
         str. 4563, točke od 36 do 38).

      39      Sodišče je tudi presodilo, da mora zavezujoča narava vsakega akta, katerega namen je imeti pravni učinek, zaradi pravne varnosti
         izvirati iz določbe prava Skupnosti, ki določa pravno obliko akta in je izrecno navedena kot njegova pravna podlaga (sodba
         z dne 16. junija 1993 v zadevi Francija proti Komisiji, C-325/91, Recueil, str. I-3283, točka 26).

      40      V smislu teh določb je treba opredeliti, ali je bilo mogoče veljavno sprejeti izpodbijani sklep, ne da bi bila navedena njegova
         pravna podlaga. Za to je treba preizkusiti, ali za ta sklep velja obveznost obrazložitve in ali mora zato biti v obrazložitvi
         navedena pravna podlaga.

      41      Stranke v podporo svoji tezi navajajo predvsem terminološke argumente, pri čemer se opirajo na različne jezikovne različice
         člena 300(2) ES. Komisija navaja, da je izpodbijani sklep odločba v smislu člena 249 ES, v nemškem jeziku označena z izrazom
         „Entscheidung“, in da jo je zato treba obrazložiti. Svet, ki ga podpira Združeno kraljestvo, pa meni, da gre za akt sui generis, v nemškem jeziku označen z izrazom „Beschluss“, ki ni naveden v členu 253 ES.

      42      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da opredelitev izpodbijanega sklepa za odločbo v smislu člena 249 ES oziroma akt sui generis v obravnavanem primeru ni odločilna za odločitev, ali zanj velja obveznost obrazložitve. To obveznost, ki je utemeljena zlasti
         s sodnim nadzorom, katerega izvajanje je treba omogočiti Sodišču, je treba uporabiti pri vsakem aktu, ki je lahko predmet
         ničnostne tožbe. Skladno z ustaljeno sodno prakso so izpodbojni akti v smislu člena 230 ES vse določbe, ki jih sprejmejo institucije,
         ne glede na obliko, in imajo zavezujoče pravne učinke (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo AETR, točka 42, sodbo z dne 11. novembra
         1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil, str. 2639, točka 9, in sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi Athinaïki Techniki
         proti Komisiji, C-521/06 P, ZOdl. str. 1-5829, točka 42). Iz tega načeloma sledi, da za vsak akt, ki ima pravne učinke, velja
         obveznost obrazložitve.

      43      V obravnavani zadevi izpodbijani sklep v smislu njegovega člena 1 določa stališče Skupnosti glede področij, ki spadajo v njeno
         pristojnost, in sicer stališče, ki ga bodo države članice, ki skupaj delujejo v interesu Skupnosti, izrazile na 14. zasedanju
         Konference pogodbenic konvencije CITES.

      44      Izpodbijani sklep je torej akt, ki ima zavezujoče pravne učinke, ker določa stališče Skupnosti v okviru navedenega 14. zasedanja
         Konference, in ki je po eni strani zavezujoč za Svet in Komisijo ter po drugi strani za države članice s tem, da jim nalaga,
         da zagovarjajo navedeno stališče.

      45      Iz tega sledi, da mora biti izpodbijani sklep obrazložen in da mora biti zato v njem navedena pravna podlaga, na kateri temelji,
         zlasti zato, da se Sodišču omogoči izvajanje sodnega nadzora.

      46      Navedba omenjene pravne podlage je nujna tudi zaradi upoštevanja načela dodeljenih pristojnosti, ki je določeno v členu 5,
         prvi odstavek, ES in v skladu s katerim Skupnost deluje le v mejah pristojnosti in ciljev, ki jih določa Pogodba in ki veljajo
         za notranje in mednarodnopravno delovanje Skupnosti (glej mnenje 2/94 z dne 28. marca 1996, Recueil, str. I-1759, točka 24).

      47      V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče že razsodilo, da je izbira ustrezne pravne podlage ustavnopravnega pomena,
         ker mora Skupnost, s tem da ima le dodeljene pristojnosti, izpodbijani sklep navezati na določbo Pogodbe, ki jo pooblašča
         za odobritev takega akta (glej v tem smislu zgoraj navedeno mnenje 2/00, točka 5).

      48      Navedba pravne podlage je še posebej pomembna za zaščito posebnih pravic institucij Skupnosti, ki jih zadeva postopek sprejetja
         nekega akta. V tej zadevi torej taka navedba lahko vpliva na pristojnosti Parlamenta, ker temu na podlagi členov 133 ES, 175 ES
         in 300(2) ES ni zagotovljena enaka stopnja udeležbe pri sprejetju akta. Navedba pravne podlage je pomembna tudi za določitev
         podrobnih pravil o glasovanju v Svetu. Vendar člen 300(2), prvi pododstavek, ES določa, da Svet odloča s kvalificirano večino,
         razen če se sporazum nanaša na področje, na katerem se za sprejetje notranjih pravil zahteva soglasje, ali če gre za sporazume,
         navedene v členu 310 ES.

      49      Poleg tega navedba pravne podlage določa razdelitev pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami. V obravnavani zadevi
         naj namreč uporaba zgolj člena 175 ES ali zgolj člena 133 ES ne bi imela enakih posledic za razdelitev pristojnosti med Skupnostjo
         in državami članicami kot morebitna kombinirana uporaba teh dveh določb, ker člen 133 ES daje izključno pristojnost Skupnosti,
         medtem ko člen 175 ES določa deljeno pristojnost med Skupnostjo in državami članicami. Nenavedba pravne podlage lahko torej
         povzroči zmedo glede pristojnosti Skupnosti in lahko oslabi Skupnost pri zagovarjanju svojega stališča pri mednarodnih pogajanjih.

      50      Ugotovitve, da bi v izpodbijanem sklepu morala biti navedena pravna podlaga, na kateri temelji ta akt, ni mogoče izpodbijati
         z argumenti, ki jih navajata Svet in Združeno kraljestvo.

      51      Prvič, glede trditve Sveta, ki se nanaša na zgoraj navedeno sodbo AETR, je treba poudariti, da izpodbijani sklep in sklep,
         ki se obravnava v navedeni sodbi, nista bila sprejeta v primerljivih okoliščinah. Zadnjenavedeni sklep se je namreč nanašal
         na ustrezna podrobna pravila o sodelovanju za zagotovitev najučinkovitejše obrambe interesov Skupnosti pri pogajanjih in sklenitvi
         evropskega sporazuma o delu posadk vozil, ki opravljajo mednarodne cestne prevoze, v času, ko bi uvedba nove razdelitve pristojnosti
         v Skupnosti lahko škodila uspešnemu končanju pogajanj. Šlo naj bi torej za akt, sprejet v okoliščinah iz zadeve, v kateri
         je bila izrečena zgoraj navedena sodba AETR. V obravnavani zadevi ne gre za tak primer, ker je Svet sprejel sklep v skladu
         s členom 300(2), drugi pododstavek, ES.

      52      Drugič, glede trditve Združenega kraljestva, da je pretiran formalizem dejansko oviral učinkovito sodelovanje Skupnosti v
         organih, ustanovljenih z mednarodnimi sporazumi, je treba po eni strani opozoriti, da čeprav je lahko potreba po prožnosti
         ravnanj precej pomembna v okviru mednarodnih pogajanj, ostane dejstvo, da ima Skupnost le pristojnosti, ki so ji bile dodeljene,
         in lahko deluje le v njihovih mejah. Po drugi strani se v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva po obrazložitvi presoja
         na podlagi narave zadevnega akta in njegovega okvira (glej v tem smislu sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Régie Networks,
         C-333/07, ZOdl., str. I-10807, točka 63 in navedena sodna praksa). Zato obrazložitev tega akta, ki je glede na primer bolj
         ali manj podrobna, sicer lahko reši morebitne težave pri mednarodnih pogajanjih, vendar navedba njegove pravne podlage ne
         predstavlja čezmernega truda pri obrazložitvi. Navedbo pravne podlage je treba zato načeloma šteti za minimalni podatek, ki
         omogoča izpolnitev zahteve po obrazložitvi, ker mora Komisija sprejeti akt navezati na določbo Pogodbe, ki za to pooblašča
         Komisijo.

      53      Tretjič, trditve glede rokov, ki jih navaja tudi Združeno kraljestvo, tudi ni mogoče sprejeti. Skupnost ima namreč le pristojnosti,
         ki so ji bile dodeljene, s tem da mora biti člen Pogodbe, ki ji daje pristojnost, določen, preden ukrepa. Poleg tega naknadna
         navedba pravne podlage v aktu, katerega cilj je na ravni Skupnosti opraviti spremembe konvencije CITES, v nasprotju s trditvami
         Sveta ne zadošča za izpolnitev obveznosti obrazložitve, saj mora biti obrazložitev akta v samem aktu (glej sodbi z dne 16.
         novembra 2000 v zadevi Sarrió proti Komisiji, C-291/98 P, Recueil, str. I-9991, točki 73 in 75, in z dne 21. januarja 2003
         v zadevi Komisija proti Parlamentu in Svetu, C-378/00, Recueil, str. I-937, točka 66).

      54      Navsezadnje tudi ni mogoče sprejeti trditve Sveta, da tudi v preteklosti v primerljivih aktih ni bila navedena njihova pravna
         podlaga. V zvezi s tem namreč zadostuje navedba, da sama praksa Sveta ne sme odstopati od pravil Pogodbe ES in zato ne more
         ustvariti precedenčnega primera, ki bi institucije Skupnosti zavezoval pri izbiri pravilne pravne podlage (zgoraj navedena
         sodba Združeno kraljestvo proti Svetu, točka 24, in sodba z dne 26. marca 1996 v zadevi Parlament proti Svetu, C-271/94, Recueil,
         str. I-1689, točka 24).

      55      Iz zgornjih ugotovitev je razvidno, da bi v izpodbijanem sklepu morala biti navedena pravna podlaga, na kateri temelji ta
         sklep, da bi se izpolnila obveznost obrazložitve.

      56      Vendar je treba opozoriti, da opustitev sklicevanja na natančno pravno podlago akta ne pomeni nujno bistvene napake, če je
         pravno podlago mogoče določiti na podlagi drugih elementov akta. Izrecno sklicevanje pa je vseeno nujno, če bi bili sicer
         zainteresirane osebe in pristojno sodišče Skupnosti negotovi glede natančne pravne podlage (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Svetu, točka 9).

      57      V obravnavani zadevi pravne podlage ni mogoče določiti na podlagi nobenega elementa izpodbijanega sklepa. Ta sklep se namreč
         omejuje na sklicevanje na predlog sklepa Sveta, ki ga je Svetu predložila Komisija. V točki 1 obrazložitve izpodbijanega sklepa
         je navedeno, da se konvencija CITES v Skupnosti izvaja z Uredbo št. 338/97. Glede točk od 2 do 4 te obrazložitve pa je le
         poudarjeno, da bodo nekatere resolucije Konference pogodbenic konvencije CITES vplivale na zakonodajo Skupnosti, da Skupnost
         še ni pogodbenica konvencije CITES in da v okoliščinah, v katerih so bila vzpostavljena pravila Skupnosti za doseganje ciljev
         Pogodbe, države članice zunaj institucij Skupnosti ne morejo sprejeti obveznosti, ki lahko vplivajo na pravila Skupnosti ali
         spremenijo njihovo področje uporabe.

      58      Poleg tega je iz vlog, predloženih Sodišču, razvidno, da je bila izbira ustrezne pravne podlage predmet diskusij v Svetu.
         Komisija je v zvezi s tem poudarila, ne da bi ji kdo glede tega ugovarjal, da so nekatere države članice vložile ugovore glede
         dvojne materialne pravne podlage, ki jo je predlagala Komisija, s tem da bi jih več med njimi raje uporabilo le člen 175 ES,
         medtem ko se druge države članice niso strinjale glede predlagane postopkovne pravne podlage, in sicer člena 300(2), drugi
         pododstavek, ES.

      59      Poleg tega Svet navaja, da je s tem, da je sprejel izpodbijani sklep, ravnal v skladu s postopkom, določenim v členu 300(2),
         drugi pododstavek, ES, vendar je menil, da ni nujno navesti postopkovne pravne podlage. Podrobneje navaja, da ni bilo mogoče
         najti soglasja glede dvojne materialne pravne podlage, ki jo je predlagala Komisija.

      60      Iz tega je razvidno, da pravne podlage izpodbijanega sklepa ni mogoče jasno ugotoviti iz tega sklepa in da se nenavedba pravne
         podlage razlaga z obstojem neenotnega mnenja v Svetu, vsaj glede materialne pravne podlage.

      61      V teh okoliščinah v nasprotju s trditvami Sveta in Združenega kraljestva nenavedbe kakršne koli pravne podlage v izpodbijanem
         sklepu ni mogoče šteti za povsem formalno napako.

      62      Zato je treba izpodbijani sklep razglasiti za ničen, ker v njem ni bila navedena pravna podlaga, na kateri temelji.

       Predlog za ohranitev učinkov izpodbijanega sklepa
      63      Svet, ki ga v zvezi s tem podpira Združeno kraljestvo, Sodišču predlaga, naj v primeru, če bi razglasilo ničnost izpodbijanega
         sklepa, ohrani njegove učinke. Komisija ni nasprotovala temu predlogu.

      64      Če Sodišče razglasi uredbo za nično, lahko na podlagi člena 231, drugi odstavek, ES določi – kadar meni, da je to potrebno
         – tiste njene učinke, ki jih je treba šteti za dokončne. Taka določba lahko po analogiji velja tudi za sklep, kadar obstajajo
         utemeljeni razlogi pravne varnosti, ki so primerljivi s tistimi, ki učinkujejo pri razglasitvi ničnosti nekaterih uredb, ki
         upravičujejo, da Sodišče izvrši pristojnost, ki mu je v tem okviru priznana s členom 231, drugi odstavek, ES (sodba z dne
         6. novembra 2008 v zadevi Parlament proti Svetu, C‑155/07, ZOdl., str. I-8103, točka 87 in navedena sodna praksa).

      65      Treba je poudariti, da je bil namen izpodbijanega sklepa določiti stališče Skupnosti glede nekaterih predlogov, ki so se obravnavali
         na 14. zasedanju Konference pogodbenic CITES v Haagu od 3. do 15. junija 2007. V zvezi s tem ni sporno, da so to stališče
         Skupnosti v skladu z izpodbijanim sklepom dejansko izrazile države članice.

      66      V teh okoliščinah je treba zaradi pravne varnosti ohraniti učinke izpodbijanega sklepa, katerega ničnost se razglasi s to
         sodbo.

       Stroški
      67      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Svetu naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov. Na
         podlagi člena 69(4), prvi pododstavek, Poslovnika Združeno kraljestvo kot intervenient v tem sporu nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Sklep Sveta Evropske unije z dne 24. maja 2007 o stališču, ki ga je treba sprejeti v imenu Evropske skupnosti na podlagi nekaterih
            predlogov, predstavljenih na 14. zasedanju Konference pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi
            živalskimi in rastlinskimi vrstami (CITES) v Haagu (Nizozemska) od 3. do 15. junija 2007, se razglasi za ničen.
      2)      Učinki izpodbijanega sklepa ostanejo veljavni.
      3)      Svetu Evropske unije se naloži plačilo stroškov.
      4)      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. septembra 2011.#Mesopotamia Broadcast A/S METV (C-244/10) in Roj TV A/S (C-245/10) proti Bundesrepublik Deutschland.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija.#Direktiva 89/552/EGS - Dejavnosti razširjanja televizijskih programskih vsebin - Možnost države članice, da na svojem ozemlju prepove dejavnost izdajatelja televizijskega programa s sedežem v drugi državi članici - Razlog neupoštevanja ideje razumevanja med narodi.#Združeni zadevi C-244/10 in C-245/10.

text:
      Združeni zadevi C-244/10 in C-245/10
      Mesopotamia Broadcast A/S METV
      in
      Roj TV A/S
      proti
      Bundesrepublik Deutschland
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Bundesverwaltungsgericht)
      „Direktiva 89/552/EGS – Dejavnosti razširjanja televizijskih programov – Možnost države članice, da na svojem ozemlju prepove dejavnost izdajatelja televizijskega programa s sedežem v drugi državi
         članici – Razlog neupoštevanja ideje razumevanja med narodi“

      Povzetek sodbe
      Svoboda opravljanja storitev – Dejavnosti razširjanja televizijskih programov – Direktiva 89/552 – Nadzor spoštovanja določb
            direktive – Nadzor države članice nad izvorom programskih vsebin – Odstopanja – Spodbujanje k sovraštvu na podlagi rase, spola,
            veroizpovedi ali narodnosti – Pojem – Neupoštevanje ideje razumevanja med narodi – Vključitev
      (Direktiva Sveta 89/552, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/36, člen 22a)
      Člen 22a Direktive 89/552 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja
         televizijskih programov, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/36, je treba razlagati tako, da je dejansko stanje, ki ga
         ureja nacionalni predpis, ki prepoveduje neupoštevanje ideje razumevanja med narodi, treba šteti za vključeno v pojem „spodbujanje
         k sovraštvu na podlagi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti“.

      Ta člen ne preprečuje, da država članica z uporabo splošne zakonodaje, kot je zakon o društvih, sprejme ukrepe zoper izdajatelja
         televizijskih programov, ki ima sedež v drugi državi članici, ker se z dejavnostmi in cilji tega izdajatelja krši prepoved
         neupoštevanja ideje razumevanja med narodi, če ti ukrepi ne preprečujejo – kar mora presoditi nacionalno sodišče – prenašanja
         v pravem pomenu besede na ozemlju države članice, ki sprejema televizijske programske vsebine, ki jih iz druge države članice
         predvaja navedeni izdajatelj.

      (Glej točki 46 in 54 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 22. septembra 2011(*)

      „Direktiva 89/552/EGS – Dejavnosti razširjanja televizijskih programov – Možnost države članice, da na svojem ozemlju prepove dejavnost izdajatelja televizijskega programa s sedežem v drugi državi
         članici – Razlog neupoštevanja ideje razumevanja med narodi“

      V združenih zadevah C‑244/10 in C‑245/10,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Bundesverwaltungsgericht
         (Nemčija) z odločbama z dne 24. februarja 2010, ki sta prispeli na Sodišče 19. maja 2010, v postopku

      Mesopotamia Broadcast A/S METV (C-244/10),

      Roj TV A/S (C-245/10)

      proti
      Bundesrepublik Deutschland,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, G. Arestis, J. Malenovský in T. von
         Danwitz, sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. aprila 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Mesopotamia Broadcast A/S METV in Roj TV A/S R. Marx, odvetnik,
      –        za nemško vlado T. Henze in N. Graf Vitzthum, zastopnika,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in S. Menez, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo C. Vrignon, S. La Pergola in G. von Rintelen, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. maja 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago Direktive Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih
         zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (89/552/EGS) (UL L 298,
         str. 23), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/36/ES z dne 30. junija 1997 (UL L 202, str.
         60, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru spora med Mesopotamia Broadcast A/S METV (v nadaljevanju: Mesopotamia Broadcast) in
         Roj TV A/S (v nadaljevanju: Roj TV), dvema danskima družbama, ter Zvezno republiko Nemčijo glede odredbe o prepovedi dejavnosti
         zaradi narave televizijskih programskih vsebin, ki jih pripravljata ti družbi.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Na podlagi člena 1(b) Direktive „izdajatelj televizijskega programa“ pomeni „fizično ali pravno osebo, ki je uredniško odgovorna
         za sestavo televizijskih programov […] in ki te programe prenaša ali jih zanj prenašajo tretje osebe“.

      4        Člen 2 Direktive določa:

      „1. Vsaka država članica zagotovi, da so vse televizijske programske vsebine, ki jih oddajajo izdajatelji televizijskih programov
         pod njeno sodno pristojnostjo, skladne s pravili sistema zakonov, ki se uporabljajo za programe, namenjene javnosti v tej
         državi članici.

      2. Za namene te direktive so izdajatelji pod sodno pristojnostjo države članice:
      –        izdajatelji televizijskih programov, ki so ustanovljeni v tej državi članici v skladu z odstavkom 3,
      […]
      3. Za namene te direktive se šteje, da je izdajatelj televizijskega programa ustanovljen v določeni državi članici, kadar:
      (a) ima svoj sedež v tej državi članici in se uredniške odločitve v zvezi s programskimi shemami sprejemajo v tej državi članici;

      […]“
      5        Člen 2a Direktive določa:

      „1.      Države članice zagotovijo svobodo sprejemanja televizijskih programov iz drugih držav članic in ne omejujejo njihovega prenašanja
         na svojem ozemlju iz razlogov, ki spadajo na področja, ki jih usklajuje ta direktiva.

      2.      Države članice smejo začasno odstopati od odstavka 1, če so izpolnjeni naslednji pogoji:
      (a)      televizijski program, ki prihaja iz druge države članice, očitno, resno in huje krši člen 22 (1) ali (2) in/ali člen 22a;
      (b)      v zadnjih 12 mesecih je izdajatelj televizijskega programa določbo iz točke (a) kršil vsaj še v dveh primerih;
      (c)      zadevna država članica je izdajatelja televizijskega programa in Komisijo pisno obvestila o domnevnih kršitvah in o ukrepih,
         ki jih namerava sprejeti, če se takšna kršitev ponovi;

      (d)      posvetovanja z državo članico, ki oddaja, in s Komisijo se v 15 dneh od obvestila iz točke (c) niso končala z mirno poravnavo,
         domnevna kršitev pa ostaja.

      Komisija v dveh mesecih po tem, ko so jo države članice obvestile o sprejetih ukrepih, odloči, ali so ti ukrepi skladni s
         pravom Skupnosti. Če Komisija odloči, da niso, bo morala država članica nemudoma opustiti zadevne ukrepe.

      3.      Odstavek 2 ne vpliva na noben postopek, pravno sredstvo ali sankcijo, ki se uporablja za zadevne kršitve v državi članici,
         pod katere sodno pristojnostjo je zadevni izdajatelj televizijskega programa.“

      6        Člen 3(1) in (2) Direktive določa:

      „1. Države članice lahko od izdajateljev televizijskih programov pod njihovo sodno pristojnostjo zahtevajo, da na področjih,
         ki jih ureja ta direktiva, izpolnjujejo natančnejša in strožja pravila.

      2. Države članice lahko v okviru svoje zakonodaje z ustreznimi sredstvi zagotovijo, da izdajatelji televizijskih programov
         pod njihovo sodno pristojnostjo učinkovito izpolnjujejo določbe te direktive.“

      7        Člena 22 in 22a Direktive sta v njenem poglavju V z naslovom „Zaščita mladoletnikov in javnega reda“. Člen 22(1) in (2) Direktive
         določa:

      „1. Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da programi izdajateljev televizijskih programov pod
         njihovo sodno pristojnostjo ne vključujejo nobenih vsebin, ki bi resno škodovale telesnemu, duševnemu ali moralnemu razvoju
         mladoletnikov, zlasti takšnih vsebin, ki vsebujejo pornografijo ali neupravičeno nasilje.

      2. Ukrep, določen v odstavku 1, velja tudi za druge programske vsebine, ki bi utegnile škodovati telesnemu, duševnemu ali
         moralnemu razvoju mladoletnikov, razen kadar se z izbranim časom razširjanja ali s tehničnimi sredstvi zagotovi, da mladoletniki
         na območju prenosa v normalnih razmerah ne bodo videli ali slišali takšnih vsebin.“

      8        Člen 22a Direktive določa:

      „Države članice zagotovijo, da programske vsebine ne vsebujejo nobenega spodbujanja k sovraštvu na podlagi rase, spola, veroizpovedi
         ali narodnosti.“

       Nacionalna ureditev
      9        V prvem odstavku člena 9 ustave Zvezne republike Nemčije (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, v nadaljevanju:
         ustava) je zagotovljena pravica do združevanja, v drugem odstavku pa so navedene okoliščine, v katerih je društvo prepovedano.
         V zadnjenavedenem odstavku je določeno:

      „Društva, katerih cilji ali dejavnosti kršijo kazenske zakone ali ki so usmerjeni proti ustavnemu redu ali ideji razumevanja
         med narodi, so prepovedana.“

      10      Zakon o društvih (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts, BGB1. I 1964, str. 593) z dne 5. avgusta 1964, kakor
         je bil spremenjen s členom 6 zakona z dne 21. decembra 2007 (BGB1. I 2007, str. 3198, v nadaljevanju: Vereinsgesetz), v členu
         1 določa:

      „1.      Ustanavljanje društev je svobodno […]
      2.      Ukrepe za ohranjanje varnosti in javnega reda zoper društva, ki izrabljajo svobodo združevanja, je mogoče sprejeti le v skladu
         s tem zakonom.“

      11      V členu 2 tega zakona je društvo opredeljeno tako:

      „1.      Društva iz tega zakona so vsa društva, ne glede na njihovo pravno obliko, v katera se je večina fizičnih ali pravnih oseb
         prostovoljno združila za daljši čas s skupnim ciljem in v katerih se sprejemajo skupne odločitve.

      2.      Društva pa v skladu s tem zakonom niso:
      1.      Politične stranke […],
      2.      Politične stranke nemškega zveznega parlamenta in parlamentov dežel,
      3.      […]“
      12      Člen 3 tega zakona ureja prepovedi, ki bi lahko veljale za društva, in sicer:

      „1.      Društvo je mogoče šteti za prepovedano […] le, kadar organi, ki so pristojni, da jih prepovejo, izdajo odredbo, da cilji ali
         dejavnost tega društva kršijo kazenske zakone ali so usmerjeni proti ustavnemu redu ali ideji razumevanja med narodi; z odredbo
         se odredi prenehanje društva […]. Načeloma je posledica prepovedi zaseg in zaplemba:

      1.      premoženja društva,
      2.      v zvezi s terjatvami do tretjih oseb […] in
      3.      premoženja tretjih oseb, če je upravičenec namenoma sledil protiustavnim ciljem društva in nanj prenesel premoženje ali je
         to premoženje namenjeno tem ciljem,

      […]
      3.      Prepoved velja, razen izrecne omejitve, za vse organizacije tega društva, ki so del tega društva glede na vsa dejanska razmerja
         (podružnice). Prepoved se nanaša na podružnice s svojo pravno osebnostjo in z drugega območja le, če so izrecno navedene v
         odredbi o prepovedi.

      […]
      5.      Organi, ki lahko izrečejo prepoved delovanja, lahko prepoved utemeljijo tudi z dejanji članov društva, če:
      1.      obstaja vez z dejavnostjo v društvu ali z njegovim namenom,
      2.      dejanja izhajajo iz usklajene odločitve in
      3.      če so okoliščine takšne, da jih društvo dopušča.“
      13      Člen 14 Vereinsgesetz določa:

      „1.      Društva, katerih člani ali vodje so v celoti ali v veliki večini tujci, so lahko prepovedana […] ob upoštevanju drugega odstavka.
         Društva, katerih člani ali vodje so v celoti ali v veliki večini državljani države članice Evropske unije, se ne obravnavajo
         kot društva tujih državljanov. […]“

      14      Člen 15 Vereinsgesetz določa:

      „1.      Člen 14 se po analogiji uporablja za društva, katerih sedež je v tujini (tuja društva), ter katerih organizacija ali dejavnost
         spada pod ozemeljsko veljavnost tega zakona. Prepoved lahko odredi zvezni minister za notranje zadeve.

      […]“
      15      Člen 18 Vereinsgesetz določa:

      „Prepovedi društev, ki imajo sedež zunaj ozemeljske veljavnosti tega zakona, vendar imajo na tem območju podružnice, se nanašajo
         le na podružnice na tem območju. Če društvo nima organizacijske oblike na območju ozemeljske veljavnosti tega zakona, se prepoved
         nanaša […] na dejavnost tega društva na tem območju.“

       Spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      16      Mesopotamia Broadcast, družba in holding danskega prava s sedežem na Danskem, je imetnica več danskih televizijskih licenc.
         Med drugim upravlja tudi televizijsko postajo Roj TV, ki je prav tako danska družba. Ta prek satelita oddaja program predvsem
         v kurdskem jeziku po vsej Evropi in na Bližnjem vzhodu. Programske vsebine pa med drugim pripravlja prek družbe s sedežem
         v Nemčiji.

      17      Turški organi so se v letih 2006 in 2007 pritožili pri danskem odboru za radio in televizijo, ki v tej državi članici skrbi
         za uporabo nacionalne zakonodaje, s katero so bile prenesene določbe Direktive. Navedeni organi so televiziji Roj TV očitali,
         da s svojimi programskimi vsebinami podpira cilje „delovne stranke Kurdistana“ (v nadaljevanju: PKK), ki jo je Evropska unija
         opredelila kot „teroristično“.

      18      Danski odbor za radio in televizijo je s sklepoma z dne 3. maja 2007 in 23. aprila 2008 odločil o teh pritožbah. Odločil je,
         da družba Roj TV ni kršila danskih predpisov, s katerimi sta bila prenesena člena 22 in 22a Direktive. Navedeni odbor je zlasti
         menil, da prispevki iz programa Roj TV ne spodbujajo k sovraštvu na podlagi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti. Presodil
         je, da so programi te družbe zgolj razširjali informacije in mnenja ter da so prikazane podobe nasilnih dogodkov odražale
         nasilje, ki obstaja v turški družbi in na kurdskih območjih.

      19      Nemško zvezno ministrstvo za notranje zadeve je z odredbo z dne 13. junija 2008 – ki jo je naslovilo na družbi Mesopotamia
         Broadcast in Roj TV in v kateri je presodilo, da je bilo upravljanje televizijskega kanala Roj TV s strani družbe Mesopotamia
         Broadcast usmerjeno proti „ideji razumevanja med narodi“ v smislu Vereinsgesetz v povezavi z ustavo – družbi Mesopotamia Broadcast
         prepovedalo, da bi prek Roj TV začela kakršno koli dejavnost s področja uporabe Vereinsgesetz. Tudi družbi Roj TV je prepovedalo
         dejavnost.

      20      9. julija 2008 sta Mesopotamia Broadcast in Roj TV posamično to odredbo o prepovedi izpodbijali pred Bundesverwaltungsgericht
         ter predlagali njeno razveljavitev.

      21      Pred tem sodiščem sta tožeči stranki trdili, da njune dejavnosti, povezane s čezmejno televizijo, spadajo na področje uporabe
         Direktive. Na podlagi teh določb lahko izvaja nadzor nad temi dejavnostmi le Kraljevina Danska, kot država članica, v kateri
         imata sedež Mesopotamia Broadcast in Roj TV. Načeloma je vsak drug nadzor prepovedan. Direktiva z derogatornimi določbami
         sicer omogoča, da se izvede dvojni nadzor. Vendar pa pogoji za uporabo takih ukrepov v postopku v glavni stvari niso izpolnjeni.

      22      Nemška zvezna vlada je pred Bundesverwaltungsgericht trdila, da za dejavnosti razširjanja televizijskih programskih vsebin
         Mesopotamia Broadcast in Roj TV velja Vereinsgesetz. Ti dve družbi je treba obravnavati tako, kot da s svojimi dejavnostmi
         promovirata PKK v Nemčiji.

      23      Nemška zvezna vlada je tudi trdila, da razlog za zadevno prepoved v postopku v glavni stvari glede neupoštevanja „ideje razumevanja
         med narodi“ temelji na tem, da programi Roj TV spodbujajo, da se razhajanje med Kurdi in Turki rešuje z nasiljem, tudi v Nemčiji,
         in podpirajo prizadevanja PKK za novačenje mladih Kurdov za gverilsko bojevanje zoper Republiko Turčijo.

      24      Poleg tega je nemška zvezna vlada poudarila, da se določbe Direktive ne nanašajo na splošne določbe držav članic na kazenskem
         ali policijskem področju niti na področju prava društev, čeprav imajo lahko te določbe posledice za dejavnosti razširjanja
         televizijskih programskih vsebin.

      25      Bundesverwaltungsgericht je, potem ko si je pogledalo izbor odlomkov iz programa Roj TV, presodilo, da ta program očitno odraža
         stališče PKK, v katerem se odraža nasilen in militarističen pristop, v kar so privolili vodilni družbe Mesopotamia Broadcast.
         Ta družba prek svoje televizijske postaje Roj TV zagovarja oborožen boj, ki ga vodi PKK. Ta televizijska postaja nasprotij
         ne obravnava nevtralno, ampak s tem, da sprejema stališče PKK, in s tem, da padle vojake obravnava kot heroje in mučenike,
         podpira PKK in njeno zatekanje h gverilskim enotam in atentatom. Družbi Mesopotamia Broadcast in Roj TV tako prispevata k
         podžiganju nasilnih spopadov med osebami turškega in kurdskega porekla v Turčiji in k stopnjevanju napetosti med Turki in
         Kurdi, ki živijo v Nemčiji.

      26      Bundesverwaltungsgericht je presodilo, da je zadevno prepoved v postopku v glavni stvari mogoče utemeljiti z razlogom neupoštevanja
         ideje razumevanja med narodi v smislu člena 3(1) Vereingesetz v povezavi s členom 9(2) Ustave. To sodišče se zato sprašuje,
         ali uporaba tega razloga za prepoved spada na področja, ki jih usklajuje Direktiva, in če da, pod kakšnimi pogoji.

      27      V teh okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje,
         ki je v zadevah C‑244/10 in C‑245/10 enako:

      „Ali in, če je tako, pod kakšnimi pogoji uporaba nacionalnega predpisa glede prepovedi društva zaradi neupoštevanja ideje
         razumevanja med narodi spada na usklajeno področje Direktive in je zato v skladu s členom 2a navedene direktive izključena?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      28      Bundesverwaltungsgericht v vprašanju za predhodno odločanje sprašuje, ali je člen 22a Direktive treba razlagati tako, da nasprotuje
         temu, da država članica na podlagi splošne zakonodaje, kot je Vereinsgesetz v povezavi z ustavo, sprejme ukrepe zoper izdajatelja
         televizijskih programov, ki ima sedež v drugi državi članici, ker se z dejavnostmi in cilji tega izdajatelja krši prepoved
         neupoštevanja ideje razumevanja med narodi.

       Uvodne ugotovitve
      29      Iz naslova Direktive izhaja, da se nanaša na usklajevanje nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju
         dejavnosti razširjanja televizijskih programskih vsebin z namenom, da se odstranijo omejitve svobodnega razširjanja znotraj
         Unije.

      30      V uvodni izjavi 1 Direktive 97/36 je navedeno, da Direktiva 89/552 vzpostavlja pravni okvir za razširjanje televizijskih programskih
         vsebin na notranjem trgu, ta okvir pa v skladu z uvodno izjavo 4 prvonavedene direktive pripomore k zagotavljanju prostega
         pretoka takšnih storitev v Uniji.

      31      Iz devete in desete uvodne izjave Direktive 89/552 je poleg tega razvidno, da so omejitve, ki jih je zakonodajalec Unije skušal
         odpraviti, tiste, ki izhajajo iz razlik med predpisi držav članic glede opravljanja dejavnosti razširjanja in distribucije
         televizijskih programov.

      32      Iz tega izhaja, da so področja, usklajena z Direktivo, le tista, ki se nanašajo na razširjanje televizijskih programskih vsebin
         v pravem pomenu besede, kot je to opredeljeno v členu 1(a) (glej sodbo z dne 9. julija 1997 v združenih zadevah De Agostini
         in TV-Shop, od C‑34/95 do C‑36/95, Recueil, str. I‑3843, točka 26).

      33      Iz osme uvodne izjave Direktive 89/552 je nazadnje razvidno, da pravica, ki velja za razširjanje programov in distribucijo
         televizijskih storitev, predstavlja poseben izraz splošnejšega načela, namreč svobode izražanja, ki jo zagotavlja člen 10(1)
         Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana v Rimu 4. novembra 1950. Iz besedila uvodne
         izjave 15 Direktive 97/36 je razvidno, da na podlagi člena F(2) Pogodbe EU (postal člen 6(2) EU) Unija priznava pravice, svoboščine
         in načela iz Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, tako da mora biti vsak ukrep, s katerim se omeji sprejemanje in/ali
         prekine prenašanje televizijskih programov, v skladu z zgoraj navedenimi načeli.

      34      Poleg tega je treba opozoriti, da Direktiva ne usklajuje povsem pravil s področij, ki jih pokriva, ampak določa minimalne
         pogoje za televizijske programe, ki izvirajo iz Unije in so namenjeni sprejemu znotraj Unije (glej sodbo z dne 5. marca 2009
         v zadevi UTECA, C‑222/07, ZOdl., str. I‑1407, točka 19 in navedena sodna praksa).

      35      Direktiva zato določa načelo, da država članica sprejemnica prizna nalogo nadzora izvorne države članice glede televizijskih
         programov izdajateljev, za katere je pristojna. Člen 2a(1) Direktive namreč določa, da države članice zagotovijo svobodo sprejemanja
         televizijskih programov iz drugih držav članic in ne omejujejo njihovega prenašanja na svojem ozemlju iz razlogov, ki spadajo
         na področja, ki jih usklajuje ta direktiva.

      36      Glede tega je Sodišče poudarilo, da ima nadzor nad uporabo prava izvorne države članice, ki velja za razširjanje televizijskih
         programskih vsebin, in nad upoštevanjem določb Direktive le država članica, iz katere televizijski programi izvirajo, ter
         da državi članici sprejemnici ni dovoljeno, da sama opravlja nadzor iz razlogov, ki spadajo na področja, ki jih usklajuje
         ta direktiva (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑11/95, Recueil, str. I‑4115,
         točki 34 in 86, in zgoraj navedeno sodbo De Agostini in TV-Shop, točka 27).

      37      Vendar iz tega, da Direktiva le kot primere našteva področja, ki spadajo pod javni red, dobre običaje ali javno varnost, izhaja,
         da država članica za dejavnosti, ki jih na njenem ozemlju opravljajo izdajatelji televizijskih programov, svobodno uporablja
         predpise, ki se navadno uporabljajo na teh področjih, če ti ne omejujejo prenašanja v pravem pomenu besede televizijskih programov
         iz drugih držav članic na njenem ozemlju in če s temi predpisi ni vzpostavljen predhoden nadzor nad temi televizijskimi programi.

       Razlaga člena 22a Direktive
      38      Glede na vprašanje, ki je bilo predloženo Sodišču, in sicer ali je razlog za prepoved, ki se nanaša na neupoštevanje ideje
         razumevanja med narodi, treba vključiti v pojem „spodbujanje k sovraštvu na podlagi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti“
         v smislu Direktive, in da zato spada med področja, ki jih ta direktiva usklajuje, je treba najprej navesti, da Direktiva ne
         vsebuje opredelitve izrazov iz člena 22a Direktive.

      39      Poleg tega in kakor je v točki 63 sklepnih predlogov navedel tudi generalni pravobranilec, pripravljalna dela za direktivi
         89/552 in 97/36 ne vključujejo upoštevnih podatkov v zvezi s pomenom in obsegom pojma „spodbujanje k sovraštvu“ in potrjujejo,
         da je zakonodajalec Unije nameraval v členu 22a Direktive predvideti razlog za prepoved na podlagi javnega reda, ki bi se
         razlikoval od razlogov, ki so posebej usmerjeni k zaščiti mladoletnikov.

      40      Iz tega izhaja, da je obseg člena 22a Direktive treba določiti v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku,
         pri čemer je treba upoštevati kontekst, v katerem se uporablja, in cilje, ki jih uresničuje Direktiva (glej sodbo z dne 10. marca
         2005 v zadevi easyCar, C‑336/03, ZOdl., str. I‑1947, točka 21 in navedena sodna praksa).

      41      Glede besed „spodbujanje“ in „sovraštvo“ je treba navesti, da se nanašata po eni strani na dejanja, s katerimi se usmerjajo
         nekatera vedenja, in po drugi strani na sovražnost do skupine oseb ali njeno zavračanje.

      42      Cilj Direktive je zato z uporabo pojma „spodbujanje k sovraštvu“ preprečiti vsako ideologijo, ki ne spoštuje človeških vrednot,
         zlasti pa pobude, s katerimi se izraža naklonjenost nasilju s terorističnimi dejanji zoper neko skupnost ljudi.

      43      Glede pojma neupoštevanja „ideje razumevanja med narodi“, kot je omenjen v točki 25 te sodbe, družbi Mesopotamia Broadcast
         in Roj TV po mnenju predložitvenega sodišča prispevata k podžiganju nasilnih spopadov med osebami turškega in kurdskega porekla
         v Turčiji in k stopnjevanju napetosti med Turki in Kurdi, ki živijo v Nemčiji, ter tako ne upoštevata ideje razumevanja med
         narodi.

      44      Ugotoviti je torej treba, da je tako ravnanje vključeno v pojem „spodbujanje k sovraštvu“.

      45      Zato in kakor je v točkah 88 in 89 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, morajo pristojni organi države članice,
         v katere pristojnosti je zadevni izdajatelj televizijskega programa, preveriti spoštovanje pravila javnega reda iz člena 22a
         Direktive, ne glede na prisotnost zadevnih etničnih ali kulturnih skupnosti na ozemlju te države. Uporaba prepovedi iz tega
         člena namreč ni odvisna od morebitnih učinkov spornih programskih vsebin v izvorni državi članici ali določeni državi članici,
         ampak le od združitve obeh pogojev iz te določbe, in sicer spodbujanja k sovraštvu ter razlogov na podlagi rase, spola, veroizpovedi
         ali narodnosti.

      46      Iz navedenega torej izhaja, da je člen 22a Direktive treba razlagati tako, da je dejansko stanje, kot je to v postopku v glavni
         stvari, ki ga ureja nacionalni predpis, ki prepoveduje neupoštevanje ideje razumevanja med narodi, treba šteti za vključeno
         v pojem „spodbujanja k sovraštvu na podlagi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti“, ki je naveden v tem členu.

       Odločitev v postopku v glavni stvari glede na sodbo De Agostini in TV-Shop
      47      Da bi predložitveno sodišče lahko rešilo spor ob upoštevanju razlage člena 22a Direktive, ki je bila izpeljana zgoraj, se
         je treba sklicevati na zgoraj navedeno sodbo De Agostini in TV-Shop glede razmerja med določbami te direktive o televizijskem
         oglaševanju in sponzorstvu ter tistimi nacionalnimi pravili, ki se ne nanašajo posebej na razširjanje in distribucijo programov.

      48      Sodišče je namreč v točkah 33 in 34 navedene sodbe poudarilo, da čeprav Direktiva določa, da države članice zagotavljajo svobodo
         sprejemanja televizijskih programskih vsebin iz drugih držav članic in ne omejujejo njihovega prenašanja na svojem ozemlju
         iz razlogov, ki se nanašajo na televizijsko oglaševanje in sponzorstvo, pa posledica te direktive nikakor ni popolna in samodejna
         izključitev uporabe takih pravil. Direktiva zato načeloma ne nasprotuje uporabi nacionalne ureditve, ki na splošno sledi cilju
         varstva potrošnikov, pri čemer pa ta ureditev ne vzpostavlja nadzora nad televizijskimi programskimi vsebinami, ki je dodaten
         tistemu nadzoru, ki ga mora izvajati država članica izdajateljica.

      49      Sodišče je v točki 38 te sodbe pojasnilo tudi, da Direktiva ne preprečuje, da država članica z uporabo splošne zakonodaje
         o varstvu potrošnikov zoper zavajajoče oglaševanje sprejme ukrepe zoper oglaševalca glede televizijskega oglaševanja, ki se
         razširja iz druge države članice, če ti ukrepi ne preprečujejo prenašanja v pravem pomenu besede televizijskih programskih
         vsebin iz te druge države članice na ozemlju prve države članice.

      50      To razlogovanje se uporablja tudi za predpise države članice, ki se ne nanašajo izrecno na razširjanje in distribucijo programov
         in ki na splošno sledijo cilju javnega reda, pri čemer pa ti predpisi na ozemlju te države članice ne preprečujejo prenašanja
         v pravem pomenu besede televizijskih programskih vsebin iz slednje države članice na ozemlju prvonavedene države članice.

      51      Glede tega iz spisa, ki ga je predložitveno sodišče predložilo Sodišču, in pojasnil, ki jih je nemška vlada podala na ustni
         obravnavi pred Sodiščem, izhaja, da se Vereinsgesetz ne nanaša posebej na izdajatelje televizijskih programov niti na razširjanje
         ali distribucijo televizijskih programov kot takih, ampak ureja na splošno dejavnosti društev. Poleg tega izrek v odredbi
         zveznega ministrstva za notranje zadeve z dne 13. junija 2008, ki je bila sprejeta na podlagi tega zakona v povezavi z Ustavo,
         vsebuje enajst elementov. Iz te odredbe zlasti izhaja, da se pri upravljanju televizijskega kanala Roj TV s strani družbe
         Mesopotamie Broadcast ni spoštovala ideja razumevanja med narodi, da družba Mesopotamia Broadcast v zvezi s televizijskim
         kanalom Roj TV ni več mogla ravnati v okviru ozemeljske veljavnosti Vereinsgesetz, da ta televizijski kanal pri svoji dejavnosti
         ni spoštoval ideje razumevanja med narodi, da televizijski kanal Roj TV ni mogel več ravnati v okviru ozemeljske veljavnosti
         Vereinsgesetz in da je bil ta kanal prepovedan na območju ozemeljske veljavnosti tega zakona.

      52      Nemška vlada je v pisnih stališčih in v zagovoru pred Sodiščem zlasti pojasnila, da čeprav so bile z odredbo zveznega ministrstva
         za notranje zadeve z dne 13. junija 2008 vse dejavnosti izdajatelja televizijskega programa, ki se obravnava v postopku v
         glavni stvari, v Nemčiji prepovedane, ta država članica kljub temu ne more preprečiti morebitnih posledic, ki jih imajo v
         Nemčiji televizijski programi, ki se predvajajo v tujini. Sprejemanje in zasebna uporaba programa Roj TV zato nista prepovedani
         in dejansko v praksi ostajata mogoči. Ta država članica je zlasti navedla, da čeprav ne preprečuje prenašanja televizijskih
         programov tega izdajatelja iz Danske na svojem ozemlju, je vendar vsaka dejavnost, ki jo organizira Roj TV ali ki je za Roj
         TV na ozemlju Zvezne republike Nemčije, nezakonita, ker mu je Zvezno ministrstvo za notranje zadeve z odredbo z dne 13. junija
         2008 prepovedalo dejavnost. Torej so bile v Nemčiji prepovedane tako produkcija programskih vsebin in organizacija prireditev
         s projekcijami programske vsebine Roj TV v javnosti, zlasti na stadionu, kot tudi dejavnosti podpore, ki potekajo na nemškem
         ozemlju.

      53      Ukrepi, kot so ti, ki so našteti v prejšnji točki, načeloma ne preprečujejo prenašanja v pravem pomenu besede, ampak mora
         predložitveno sodišče določiti konkretne učinke, ki izhajajo iz prepovedi, ki se obravnava v postopku v glavni stvari in ki
         se nanaša na televizijske programske vsebine, ki jih iz druge države članice predvajata tožeči stranki v postopku v glavni
         stvari, tako da preveri, ali ta odredba ne preprečuje prenašanja v pravem pomenu besede na ozemlju države članice, ki sprejema
         te programske vsebine.

      54      Glede na zgornje ugotovitve je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je člen 22a Direktive treba razlagati tako, da
         je dejansko stanje, kot je to v postopku v glavni stvari, ki ga ureja nacionalni predpis, ki prepoveduje neupoštevanje ideje
         razumevanja med narodi, treba šteti za vključeno v pojem „spodbujanje k sovraštvu na podlagi rase, spola, veroizpovedi ali
         narodnosti“. Ta člen ne preprečuje, da država članica z uporabo splošne zakonodaje, kot je Vereinsgesetz, sprejme ukrepe zoper
         izdajatelja televizijskih programov, ki ima sedež v drugi državi članici, ker se z dejavnostmi in cilji tega izdajatelja krši
         prepoved neupoštevanja ideje razumevanja med narodi, če ti ukrepi ne preprečujejo – kar mora presoditi nacionalno sodišče
         – prenašanja v pravem pomenu besede na ozemlju države članice, ki sprejema televizijske programske vsebine, ki jih iz druge
         države članice predvaja navedeni izdajatelj.

       Stroški
      55      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 22a Direktive Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju
            dejavnosti razširjanja televizijskih programov (89/552/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in
            Sveta 97/36/ES z dne 30. junija 1997, je treba razlagati tako, da je dejansko stanje, kot je to v postopku v glavni stvari,
            ki ga ureja nacionalni predpis, ki prepoveduje neupoštevanje ideje razumevanja med narodi, treba šteti za vključeno v pojem
            „spodbujanje k sovraštvu na podlagi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti“. Ta člen ne preprečuje, da država članica z
            uporabo splošne zakonodaje, kot je zakon o društvih (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts) z dne 5. avgusta
            1964, kakor je bil spremenjen s členom 6 zakona z dne 21. decembra 2007, sprejme ukrepe zoper izdajatelja televizijskih programov,
            ki ima sedež v drugi državi članici, ker se z dejavnostmi in cilji tega izdajatelja krši prepoved neupoštevanja ideje razumevanja
            med narodi, če ti ukrepi ne preprečujejo – kar mora presoditi nacionalno sodišče – prenašanja v pravem pomenu besede na ozemlju
            države članice, ki sprejema televizijske programske vsebine, ki jih iz druge države članice predvaja navedeni izdajatelj.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 3. septembra 2014.#Johan Deckmyn in Vrijheidsfonds VZW proti Heleni Vandersteen in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel.#Predhodno odločanje – Direktiva 2001/29/ES – Avtorska pravica in sorodne pravice – Pravica reproduciranja – Izjeme in omejitve – Pojem ,parodijaʻ – Samostojen pojem prava Unije.#Zadeva C‑201/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑201/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel (Belgija) z odločbo z dne 8. aprila 2013, ki je prispela na Sodišče 17. aprila 2013, v postopku
            Johan Deckmyn ,
            Vrijheidsfonds VZW
            proti
            Heleni Vandersteen ,
            Christiane Vandersteen ,
            Liliani Vandersteen ,
            Isabelle Vandersteen ,
            Riti Dupont ,
            Amoras II CVOH ,
            WPG Uitgevers België ,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet in M. Safjan, predsedniki senatov, A. Rosas, G. Arestis, D. Šváby, sodniki, A. Prechal (poročevalka), sodnica, C. Vajda in S. Rodin, sodnika,
            generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
            sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. januarja 2014,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za J. Deckmyna B. Siffert, odvetnik,
            – za belgijsko vlado J.-C. Halleux in C. Pochet, agenta,
            – za Evropsko komisijo J. Samnadda, F. Wilman in T. van Rijn, agenti,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 22. maja 2014
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(3)(k) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Deckmynom in nepridobitnim združenjem Vrijheidsfonds VZW (v nadaljevanju: Vrijheidsfonds) na eni strani ter dediči W. Vandersteena, avtorja stripov Suske en Wiske  (v francoščini Bob et Bobette ), in imetniki pravic v zvezi s temi deli (v nadaljevanju: Vandersteen in drugi) na drugi glede tega, da je J. Deckmyn razdeljeval koledar, v katerem je bila reproducirana risba (v nadaljevanju: zadevna risba v postopku v glavni stvari), podobna risbi s platnice enega od zvezkov serije Suske en Wiske .
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. V uvodni izjavi 3 Direktive 2001/29 je navedeno:
            „Predlagano usklajevanje bo pomagalo uresničevati štiri svoboščine notranjega trga in je povezano s spoštovanjem temeljnih pravnih načel, zlasti lastnine, vključno z intelektualno lastnino, ter s svobodo izražanja in javnim interesom.“
            4. V uvodni izjavi 31 te direktive je navedeno:
            „Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. […]“
            5. Člen 5 navedene direktive, naslovljen „Izjeme in omejitve“, v odstavku 3 določa:
            „Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravic iz členov 2 in 3[, naslovljenih ,Pravica reproduciranjaʻ in ,Pravica priobčitve del javnosti in pravica do dajanja na voljo javnosti predmetov sorodnih pravicʻ,] v naslednjih primerih:
            […]
            (k) uporaba v namene karikature, parodije ali pastiša;
            […]“
            Belgijsko pravo
            6. Člen 22(1) zakona z dne 30. junija 1994 o avtorski in sorodnih pravicah ( Belgisch Staatsblad z dne 27. julija 1994, str. 19297) določa:
            „Kadar je delo objavljeno na dovoljen način, se avtor ne more zoperstaviti:
            […]
            6. karikaturi, parodiji ali posnemanju, če so upoštevani dobri običaji;
            […]“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            7. J. Deckmyn je član politične stranke Vlaams Belang, združenje Vrijheidsfonds pa ima v skladu s svojim statutom nepridobitni namen finančnega in materialnega podpiranja te stranke.
            8. Na novoletnem sprejemu, ki ga je 9. januarja 2011 organiziralo mesto Gent (Belgija), je J. Deckmyn razdeljeval koledarje za leto 2011, na katerih je naveden kot odgovorni urednik. Na naslovnici teh koledarjev je bila zadevna risba v postopku v glavni stvari.
            9. Risba je bila podobna tisti s platnice zvezka stripov Suske en Wiske , naslovljenega „De Wilde Weldoener“ (Divji dobrotnik), ki ga je leta 1961 ustvaril W. Vandersteen in katerega francoska različica je naslovljena „La tombe hindoue“ (Hindujski grob). Na tej risbi je bil upodobljen eden od osrednjih likov tega zvezka, oblečen v belo tuniko, ki meče kovance osebam, ki jih poskušajo ujeti. Na zadevni risbi v postopku v glavni stvari je bil ta lik nadomeščen z županom mesta Gent, osebe, ki lovijo kovance, pa so bile nadomeščene z burko pokritimi in temnopoltimi osebami.
            10. Ker so Vandersteen in drugi menili, da so z zadevno risbo v postopku v glavni stvari in njeno priobčitvijo javnosti kršene njihove avtorske pravice, so proti J. Deckmynu in združenju Vrijheidsfonds vložili tožbo pri rechtbank van eerste aanleg te Brussel (prvostopenjsko sodišče v Bruslju), ki je tema naložilo, naj risbo prenehata uporabljati, sicer bosta morala plačati periodično denarno kazen.
            11. J. Deckmyn in združenje Vrijheidsfonds sta pred predložitvenim sodiščem, ki odloča o pritožbi zoper prvostopenjsko odločbo, zlasti trdila, da pomeni zadevna risba v postopku v glavni stvari politično karikaturo, ki spada pod parodijo, dovoljeno na podlagi člena 22(1), točka 6, zakona z dne 30. junija 1994 o avtorskih in sorodnih pravicah.
            12. Vandersteen in drugi nasprotujejo tej razlagi, ker menijo, da mora parodija izpolnjevati nekatere pogoje, ki naj v obravnavanem primeru ne bi bili izpolnjeni, in sicer naj bi imela namen kritike, morala bi biti izvirna in humoristična, namenjena bi morala biti smešenju izvirnega dela in ne bi smela prevzemati več oblikovnih prvin izvirnega dela, kot je nujno za izražanje parodije. V teh okoliščinah zadevni risbi v postopku v glavni stvari očitajo tudi, da nosi diskriminatorno sporočilo, saj so bili liki, ki v izvirnem delu lovijo vržene kovance, na njej nadomeščeni z burko pokritimi in temnopoltimi osebami.
            13. V teh okoliščinah je hof van beroep te Brussel prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali je pojem ,parodijaʻ samostojen pojem prava Unije?
            2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali mora parodija izpolnjevati te pogoje ali imeti te značilnosti:
            – kazati lastno izvirno naravo (izvirnost),
            – to izvirnost kazati tako, da parodije razumno ni mogoče pripisati avtorju izvirnega dela,
            – ustvarjati humor ali posmeh, ne glede na to, ali se pri tem morebiti izražena kritika nanaša na izvirno delo ali drugo zadevo ali osebo;
            – navajati izvor parodiranega dela?
            3. Ali mora delo izpolnjevati še druge pogoje ali imeti druge značilnosti, da bi ga bilo mogoče označiti za parodijo?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            14. Opozoriti je treba, da je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da iz zahtev za enotno uporabo prava Unije in iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze iz določbe prava Unije, ki se pri opredelitvi svojega pomena in obsega ne sklicuje izrecno na pravo držav članic, običajno razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji, pri čemer je treba upoštevati sobesedilo določbe in cilj, ki mu sledi zadevna ureditev (sodba Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točka 32 in navedena sodna praksa).
            15. Iz te sodne prakse je razvidno, da je treba pojem „parodija“ iz določbe, ki je del direktive, ki glede ničesar ne napotuje na nacionalno pravo, šteti za samostojen pojem prava Unije in ga na njenem ozemlju enotno razlagati (glej v tem smislu sodbo Padawan, EU:C:2010:620, točka 33).
            16. Te razlage ne omaja to, da je izjema iz člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 fakultativna. Razlaga, v skladu s katero bi lahko države članice, ki so uvedle to izjemo, neusklajeno določale merila, ki bi se lahko razlikovala od ene države članice do druge, bi bila namreč v nasprotju s ciljem navedene direktive (glej v tem smislu sodbi Padawan, EU:C:2010:620, točka 36, in ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 49).
            17. Na prvo vprašanje je treba zato odgovoriti, da je treba člen 5(3)(k) Direktive 2001/29 razlagati tako, da je pojem „parodija“ iz te določbe samostojen pojem prava Unije.
            Drugo in tretje vprašanje
            18. Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, Sodišče sprašuje, kako je treba razlagati izjemo v zvezi s parodijo, določeno v členu 5(3)(k) Direktive 2001/29. Natančneje, sprašuje, ali je pojem parodije odvisen od izpolnjenosti nekaterih pogojev, ki jih je naštelo v drugem vprašanju.
            19. Opozoriti je treba, da ker Direktiva 2001/29 ne vsebuje nikakršne opredelitve pojma parodije, je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pomen in obseg tega izraza določiti v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku, pri čemer je treba upoštevati kontekst, v katerem se uporablja, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej v tem smislu sodbo Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, točka 27 in navedena sodna praksa).
            20. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 48 sklepnih predlogov, glede običajnega pomena pojma „parodija“ v vsakdanjem jeziku ni sporno, da sta bistveni značilnosti parodije, prvič, da spominja na obstoječe delo, hkrati pa se od njega zaznavno razlikuje, in drugič, da ustvarja humor ali posmeh.
            21. Niti iz običajnega pomena izraza „parodija“ v vsakdanjem jeziku niti, kot pravilno poudarjata belgijska vlada in Evropska komisija, iz besedila člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 ni razvidno, da bi bil ta pojem odvisen od pogojev, ki jih je predložitveno sodišče navedlo v drugem vprašanju, in sicer da bi morala parodija kazati lastno izvirnost poleg tiste v zvezi z odražanjem zaznavnih razlik v primerjavi s parodiranim izvirnim delom, da bi jo moralo biti razumno mogoče pripisati osebi, ki ni avtor samega izvirnega dela, da bi se morala nanašati na samo izvirno delo ali da bi moral biti pri njej naveden izvor parodiranega dela.
            22. Te razlage ne omaja sobesedilo člena 5(3)(k) Direktive 2001/29, ki določa izjemo od pravic iz členov 2 in 3 te direktive in ki ga je treba zato razlagati ozko (glej v tem smislu sodbo ACI Adam in drugi, EU:C:2014:254, točka 23).
            23. Razlaga pojma parodije mora namreč vsekakor omogočati ohranitev polnega učinka tako določene izjeme in spoštovati njen cilj (glej v tem smislu sodbo Football Association Premier League in drugi, C‑403/08 in C‑429/08, EU:C:2011:631, točka 163).
            24. To, da člen 5(3)(k) Direktive 2001/29 pomeni izjemo, torej ne povzroči zmanjšanja področja uporabe te določbe s pogoji, kakršni so tisti iz točke 21 te sodbe, ki ne izvirajo niti iz običajnega pomena izraza „parodija“ v vsakodnevnem jeziku niti iz besedila te določbe.
            25. Glede cilja iz člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 je treba opozoriti na splošne cilje te direktive, med katere spada, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 3, cilj izvedbe usklajevanja, ki bi pomagalo uresničevati štiri svoboščine notranjega trga in je povezano s spoštovanjem temeljnih pravnih načel, zlasti lastnine, vključno z intelektualno lastnino, ter s svobodo izražanja in javnim interesom. Ni pa sporno, da je parodija primeren način za izražanje mnenja.
            26. Poleg tega so, kot je razvidno iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29, izjeme od pravic iz členov 2 in 3 te direktive, ki jih določa njen člen 5, namenjene ohranjanju „pravičnega ravnotežja“ zlasti med pravicami in interesi avtorjev na eni strani in pravicami in interesi uporabnikov varovanih predmetov na drugi strani (glej v tem smislu sodbi Padawan, EU:C:2010:620, točka 43, in Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, točka 132).
            27. Iz tega je razvidno, da je treba pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 v konkretnem primeru spoštovati pravično ravnotežje med interesi in pravicami oseb iz členov 2 in 3 te direktive na eni strani in svobodo izražanja uporabnika varovanega dela, ki se sklicuje na izjemo za parodijo v smislu tega člena 5(3)(k), na drugi.
            28. Pri preverjanju, ali se v konkretnem položaju pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 spoštuje to pravično ravnotežje, je treba upoštevati vse okoliščine obravnavanega primera.
            29. Glede spora, o katerem odloča predložitveno sodišče, je treba tako poudariti, da Vandersteen in drugi menijo, da ker so na zadevni risbi v postopku v glavni stvari liki, ki v izvirnem delu lovijo vržene kovance, nadomeščeni z burko pokritimi in temnopoltimi osebami, ta risba nosi diskriminatorno sporočilo, zaradi česar naj bi se izvirno delo povezovalo s takim sporočilom.
            30. Če je dejansko tako, kar mora presoditi predložitveno sodišče, je treba opozoriti na pomen načela prepovedi diskriminacije na podlagi rase, barve ali narodnosti, kakor je bilo konkretizirano z Direktivo Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 20, zvezek 1, str. 23) in potrjeno med drugim s členom 21(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
            31. V teh okoliščinah pa imajo imetniki pravic iz členov 2 in 3 Direktive 2001/29, kot so Vandersteen in drugi, načeloma legitimen interes, da se varovano delo ne povezuje s takim sporočilom.
            32. Predložitveno sodišče mora zato ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve v glavni stvari presoditi, ali se pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 – če so pri zadevni risbi v postopku v glavni stvari podane bistvene značilnosti, navedene v točki 20 te sodbe – spoštuje pravično ravnotežje, omenjeno v točki 27 te sodbe.
            33. Na drugo in tretje vprašanje je treba zato odgovoriti, da je treba člen 5(3)(k) Direktive 2001/29 razlagati tako, da sta bistveni značilnosti parodije, prvič, da spominja na obstoječe delo, hkrati pa se od njega zaznavno razlikuje, in drugič, da ustvarja humor ali posmeh. Pojem „parodija“ v smislu te določbe ni odvisen od pogojev, v skladu s katerimi bi morala parodija kazati lastno izvirnost poleg tiste v zvezi z odražanjem zaznavnih razlik v primerjavi s parodiranim izvirnim delom, bi jo moralo biti razumno mogoče pripisati osebi, ki ni avtor samega izvirnega dela, bi se morala nanašati na samo izvirno delo ali bi moral biti pri njej naveden izvor parodiranega dela.
            34. Pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 v konkretnem položaju pa je treba spoštovati pravično ravnotežje med interesi in pravicami oseb iz členov 2 in 3 te direktive na eni strani in svobodo izražanja uporabnika varovanega dela, ki se sklicuje na izjemo za parodijo v smislu tega člena 5(3)(k), na drugi.
            35. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve v glavni stvari presoditi, ali se pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 – če so pri zadevni risbi v postopku v glavni stvari podane navedene bistvene značilnosti parodije – spoštuje to pravično ravnotežje.
            Stroški
            36. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            1. Člen 5(3)(k) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da je pojem „parodija“ iz te določbe samostojen pojem prava Unije.
            2. Člen 5(3)(k) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da sta bistveni značilnosti parodije, prvič, da spominja na obstoječe delo, hkrati pa se od njega zaznavno razlikuje, in drugič, da ustvarja humor ali posmeh. Pojem „parodija“ v smislu te določbe ni odvisen od pogojev, v skladu s katerimi bi morala parodija kazati lastno izvirnost poleg tiste v zvezi z odražanjem zaznavnih razlik v primerjavi s parodiranim izvirnim delom, bi jo moralo biti razumno mogoče pripisati osebi, ki ni avtor samega izvirnega dela, bi se morala nanašati na samo izvirno delo ali bi moral biti pri njej naveden izvor parodiranega dela.
            Pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 v konkretnem položaju pa je treba spoštovati pravično ravnotežje med interesi in pravicami oseb iz členov 2 in 3 te direktive na eni strani in svobodo izražanja uporabnika varovanega dela, ki se sklicuje na izjemo za parodijo v smislu tega člena 5(3)(k), na drugi.
            Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve v glavni stvari presoditi, ali se pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 – če so pri zadevni risbi v postopku v glavni stvari podane navedene bistvene značilnosti parodije – spoštuje to pravično ravnotežje.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 19. novembra 1981. # Analog Devices GmbH proti Hauptzollamt München-Mitte in Hauptzollamt München-West. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Tarifna razvrstitev. # Zadeva 122/80.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. marca 1999. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-112/97.