title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 15. septembra 2016.#Crosfield Italia Srl proti Evropski agenciji za kemikalije.#REACH – Pristojbina za registracijo snovi – Znižanje za mikro, mala in srednje velika podjetja – Napaka v izjavi o velikosti podjetja – Priporočilo 2003/361/ES – Odločba, s katero je naložena upravna taksa – Obveznost obrazložitve.#Zadeva T-587/14.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 15. septembra 2016 (
            *1
         )
      „REACH — Pristojbina za registracijo snovi — Znižanje za mikro, mala in srednje velika podjetja — Napaka v izjavi o velikosti podjetja — Priporočilo 2003/361/ES — Odločba, s katero je naložena upravna taksa — Obveznost obrazložitve“
      V zadevi T‑587/14,

         Crosfield Italia Srl s sedežem v Veroni (Italija), ki jo zastopa M. Baldassarri, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Evropski agenciji za kemikalije (ECHA), ki so jo najprej zastopali M. Heikkilä, E. Bigi, J.-P. Trnka in E. Maurage, nato M. Heikkilä, J.-P. Trnka in E. Maurage, agenti, skupaj s C. Garcio Molyneuxom, odvetnikom,
      tožena stranka,
      zaradi, prvič, na podlagi člena 263 PDEU podanega predloga za razglasitev ničnosti Odločbe ECHA SME(2013) 4672 z dne 28. maja 2014, s katero je bilo ugotovljeno, da tožeča stranka ne izpolnjuje pogojev za znižanje pristojbine, ki je določena za mala podjetja, in s katero ji je bila naložena upravna taksa, in drugič, na podlagi člena 263 PDEU podanega predloga za razglasitev ničnosti računov, ki jih je na podlagi odločbe SME(2013) 4672 izdala ECHA,
      SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi S. Frimodt Nielsen, predsednik, F. Dehousse (poročevalec) in A. M. Collins, sodniki,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. decembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, Crosfield Italia Srl, je 9. in 29. septembra 2010 sprožila postopek registracije več snovi na podlagi Uredbe (ES) št. 1907/2006 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH), o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije ter spremembi Direktive 1999/45/ES ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES (UL 2006, L 396, str. 1).

               2

               Tožeča stranka je v postopku registracije navedla, da je „malo“ podjetje v smislu Priporočila Komisije 2003/361/ES z dne 6. maja 2003 o opredelitvi mikro, malih in srednje velikih podjetij (UL 2003, L 124, str. 36). Zaradi te izjave je bila upravičena do znižanja pristojbine, ki jo je treba na podlagi člena 6(4) Uredbe št. 1907/2006 plačati za vsako registracijo. V skladu s členom 74(1) iste uredbe je bila navedena pristojbina opredeljena v Uredbi Komisije (ES) št. 340/2008 z dne 16. aprila 2008 o pristojbinah in taksah, plačljivih Evropski agenciji za kemikalije na podlagi Uredbe št. 1907/2006 (UL 2008, L 107, str. 6). V Prilogi I k Uredbi št. 340/2008 so navedeni zneski pristojbin za registracije, predložene po členu 6 Uredbe št. 1907/2006, in znižanja, ki se priznajo mikro, malim in srednje velikim podjetjem (v nadaljevanju: MSP). Kadar fizična ali pravna oseba, ki trdi, da je upravičena do znižanja ali opustitve pristojbine, ne more dokazati, da ima pravico do takšnega znižanja ali opustitve, Evropska agencija za kemikalije (ECHA) v skladu s členom 13(4) Uredbe št. 340/2008 zaračuna polno pristojbino ali takso in tudi upravno takso. V zvezi s tem je upravni odbor ECHA 12. novembra 2010 sprejel odločbo MB/D/29/2010 o klasifikaciji storitev, za katere se pobira taksa (v nadaljevanju: odločba MB/D/29/2010). V členu 2 in tabeli 1 iz priloge k tej odločbi, kakor je bila spremenjena z odločbo upravnega odbor ECHA MB/21/2012/D z dne 12. novembra 2010, je navedeno, da znaša upravna taksa iz člena 13(4) Uredbe št. 340/2008 za velika podjetja 19.900 EUR, za srednje velika podjetja 13.900 EUR in 7960 EUR za mala podjetja.

               3

               ECHA je 9. in 29. septembra 2010 izdala dva računa (št. 10007578 in 10004921), vsakega od teh v višini 9300 EUR. Ta znesek je v skladu s Prilogo I k Uredbi št. 340/2008 v različici, veljavni v času dejanskega stanja, ustrezal pristojbini za mala podjetja v okviru skupne predložitve za snovi v količini, večji od 1000 ton.

               4

               ECHA je 11. februarja 2013 tožečo stranko pozvala, naj ji predloži nekatere dokumente, da bi preverila njeno izjavo, da je malo podjetje.

               5

               Po izmenjavi dokumentov in elektronske pošte je ECHA 28. maja 2014 sprejela odločbo SME(2013) 4672 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). V njej je ECHA ugotovila, da je treba tožečo stranko šteti za veliko podjetje in da mora plačati ustrezno pristojbino. V teh okoliščinah je ECHA tožečo stranko obvestila, da ji bo poslala račune za razliko med prvotno plačanimi pristojbinami in pristojbinami, ki jih dejansko dolguje, ter račun za 19.900 EUR za plačilo upravne takse.

               6

               Tožeča stranka je 4. avgusta 2014 na podlagi členov 91 in 92 Uredbe št. 1907/2006 pri komisiji za pritožbe pri ECHA vložila pritožbo zoper izpodbijano odločbo.

               7

               Komisija za pritožbe pri ECHA je 8. decembra 2014 prekinila odločanje do sprejetja odločbe Splošnega sodišča v obravnavani zadevi.

         Postopek in predlogi strank

               8

               Tožeča stranka je 6. avgusta 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo. Ta tožba spada v vrsto povezanih zadev.

               9

               V prvi od teh povezanih zadev je bila sprejeta ničnostna sodba z dne 2. oktobra 2014, Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849).

               10

               Stranki sta bili 8. januarja 2015 na podlagi ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991 pozvani, naj predložita svoja stališča glede morebitne upoštevnosti sodbe z dne 2. oktobra 2014, Spraylat/ECHA (T‑177/12, ZOdl., EU:T:2014:849), za obravnavani spor in odgovorita na vprašanje. Stranki sta se na ta poziv odzvali v predpisanem roku.

               11

               Splošno sodišče (šesti senat) je 16. oktobra 2015 na predlog sodnika poročevalca začelo ustni postopek in v okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 89 Poslovnika, stranki pozvalo, naj odgovorita na vprašanja in predložita nekatere dokumente. Stranki sta se na ta poziv odzvali v predpisanem roku.

               12

               Stranki sta na obravnavi 16. decembra 2015 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.

               13

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo razglasi za nično in posledično odpravi vse učinke navedene odločbe, pri čemer naj tudi račune za plačilo višjih pristojbin in za domnevno dolgovano sankcijo razglasi za nične.

               14

               Tožeča stranka je na obravnavi umaknila tožbeni predlog glede razglasitve ničnosti računov, izdanih za izvršitev izpodbijane odločbe, kar je bilo zabeleženo.

               15

               ECHA Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        zavrne tožbo in

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Pristojnost Splošnega sodišča

               16

               ECHA poudarja, da komisija za pritožbe ni pristojna za reševanje tega spora, ki je bil prav tako predložen tej komisiji, saj izpodbijana odločba ne sodi med odločbe, o katerih bi lahko odločala.

               17

               Tožeča stranka navaja, da se z vložitvijo te tožbe nikakor ni odrekla pritožbi, vloženi pred komisijo za pritožbe pri ECHA. Tožeča stranka je na obravnavi tudi pojasnila, da meni, da je Splošno sodišče pristojno za obravnavanje te zadeve.

               18

               Poudariti je treba, da člen 94(1) Uredbe št. 1907/2006 določa, da se na „[Splošnem sodišču] ali na Sodišču lahko v skladu s členom [263 PDEU] vloži tožba, s katero se izpodbija odločitev, ki jo je sprejela komisija za pritožbe oziroma [ECHA] v primeru odločitev, zoper katere se ni mogoče pritožiti pri komisiji za pritožbe“.

               19

               V zvezi s tem člen 91(1) Uredbe št. 1907/2006 določa, da se lahko pri komisiji za pritožbe vloži „[p]ritožba zoper odločitve [ECHA], sprejete v skladu s členi 9, 20, 27(6), 30(2) in (3) ter 51 [Uredbe št. 1907/2006]“.

               20

               Vendar pa izpodbijana odločba ni bila sprejeta v skladu z določbami, navedenimi v členu 91(1) Uredbe št. 1907/2006, ampak v skladu s členom 13(4) Uredbe št. 340/2008 in členom 2 odločbe MB/D/29/2010. Obenem je treba poudariti, da ne Uredba št. 340/2008 ne odločba MB/D/29/2010 nista bili sprejeti na podlagi določb, navedenih v členu 91(1) Uredbe št. 1907/2006.

               21

               Poudariti je treba še, da se določbe členov 9, 27, 30 in 51 Uredbe št. 1907/2006, ki so navedene v členu 91(1) te uredbe, nanašajo na odločitve, ki niso povezane s pristojbino, ki jo morajo plačati podjetja, ki so registracijski zavezanci.

               22

               Člen 20 Uredbe št. 1907/2006 se nanaša na „naloge [ECHA]“. Odstavek 5 tega člena določa, da se „[p]roti odločitvam [ECHA] iz odstavka 2 [navedenega] člena lahko vloži pritožba v skladu s členi 91, 92 in 93“ Uredbe št. 1907/2006. Odstavek 2 istega člena se nanaša na to, da ECHA preverja „popolnost“ posameznih registracij, vključno s plačilom pristojbine. Vendar je treba poudariti, da to preverjanje „ne vključuje ocene kakovosti ali ustreznosti predloženih podatkov ali dokazil“. Poleg tega člen 20(2), tretji in četrti odstavek, Uredbe št. 1907/2006 določa, da ECHA „registracijo zavrne“, če je „nepopolna“ in je registracijski zavezanec „ne dopolni v predpisanem roku“. Vendar pa v obravnavani zadevi izpodbijana odločba ni sprejeta na podlagi člena 20(2) Uredbe 1907/2006 niti se z njo ne zavrača registracija zadevnih snovi.

               23

               Zato je treba glede na vse navedeno ugotoviti, da je Splošno sodišče pristojno za presojanje o tej tožbi – in to ne glede na pritožbo, ki jo je tožeča stranka zoper izpodbijano odločbo prav tako vložila pri komisiji za pritožbe pri ECHA (glej v tem smislu sklep z dne 16. septembra 2015, Calestep/ECHA, T‑89/13, EU:T:2015:711, točke od 16 do 22).

         Dopustnost nekaterih tožbenih razlogov, podanih med postopkom

               24

               Tožeča stranka je v odgovoru na ukrepe procesnega vodstva z dne 8. januarja 2015 (glej točko 10 zgoraj) navedla, da bi bilo treba poleg tega, kar je Splošno sodišče presodilo v sodbi z dne 2. oktobra 2014, Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849), odločbo MB/D/29/2010 razglasiti za nezakonito zaradi kršitve načela sorazmernosti.

               25

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s členom 48(2) Poslovnika z dne 2. maja 1991„[n]avajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavila med postopkom“. Tožbeni razlog, ki je neposredna ali posredna razširitev že navedenega tožbenega razloga in ki je s tem tožbenim razlogom tesno povezan, pa je treba razglasiti za dopusten (glej sodbo z dne 5. oktobra 2011, Romana Tabacchi/Komisija, T‑11/06, EU:T:2011:560, točka 124 in navedena sodna praksa).

               26

               V obravnavani zadevi pa je tožbeni razlog, ki ga podaja tožeča stranka, nov razlog in ne izhaja iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom. Poleg tega ta tožbeni razlog ni razširitev že navedenega tožbenega razloga.

               27

               Zato je treba ugotoviti, da tožbeni razlog, ki ga tožeča stranka navaja v odgovoru na ukrepe procesnega vodstva z dne 8. januarja 2015 (točka 10 zgoraj) – za razglasitev nezakonitosti odločbe MB/D/29/2010 zaradi kršitve načela sorazmernosti – ni dopusten.

         Utemeljenost

               28

               Tožeča stranka v utemeljitev svoje tožbe navaja dva tožbena razloga. S prvim tožbenim razlogom se zatrjuje neobrazložitev izpodbijane odločbe. Z drugim tožbenim razlogom se v bistvu zatrjuje nepravilna presoja dejstev obravnavane zadeve.

               29

               Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga navaja, da v izpodbijani odločbi niso navedeni razlogi, zakaj bi jo bilo treba opredeliti kot veliko podjetje. Edina omemba velikosti tožeče stranke naj bi bila v dokumentu, naslovljenem „poročilo o izračunu za MSP“, priloženem dopisu ECHA z dne 19. novembra 2013. Iz tega dokumenta naj bi izhajalo, da naj bi ECHA pri določitvi velikosti tožeče stranke upoštevala ne le njen promet, ampak tudi promet podjetij Marchi Industriale SpA, Esseco Group Srl (sorazmerno z udeležbo podjetja Marchi Industriale v podjetju Essemar SpA) in Marfin Srl. Ta izračun naj bi po mnenju tožeče stranke bil brez vsakršne podlage. Natančneje, tožeča stranka poudarja, da naj ECHA ne bi upoštevala pojasnil, predloženih v elektronski pošti z dne 26. februarja 2013. Tožeča stranka naj bi v dopisu z dne 16. decembra 2013 prav tako navedla razloge, zakaj se podatkov podjetja Esseco Group ni smelo upoštevati. Dopis ECHA z dne 28. maja 2014 naj bi se omejeval na navedbo parametrov in meril za opredelitev podjetja za MSP. Tožeči stranki naj ne bi bilo mogoče razumeti razlogovanja ECHA za sprejetje izpodbijane odločbe. Tudi izpodbijani odločbi priloženi dokumenti naj ne bi omogočali razumeti razlogovanja ECHA.

               30

               ECHA poudarja, da tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga ne omenja, da je izpodbijani odločbi priložen dokument, naslovljen „poročilo o izračunu za MSP“. Izpodbijana odločba naj bi izrecno napotovala na ta dokument in na druge priloge. Poleg tega naj bi se tožeča stranka v dopisu z dne 26. februarja 2013, naslovljenem na ECHA, omejila na navedbo nekaterih dokumentov. Očitno naj bi bilo, da se je ECHA v izpodbijani odločbi sklicevala izrecno na dokumente, ki jih je tožeča stranka predložila 26. februarja 2013. Bilo naj bi očitno, da je tožeča stranka na podlagi besedila izpodbijane odločbe in njenih prilog lahko razumela razlogovanje ECHA za upoštevanje podatkov podjetij Marchi Industriale in Esseco Group. ECHA dodaja, da je v skladu s sodno prakso kratka obrazložitev ustrezna, če organ, ki jo sprejme, k zadevni odločbi priloži dokumente, ki omogočajo pojasniti razlogovanje tega organa, ali če organ napoti na dokument, ki je že pri naslovniku navedene odločbe. V obravnavani zadevi naj bi izpodbijana odločba vsebovala zadostne informacije, da je tožeča stranka lahko razumela, na kateri podlagi je bila odločba sprejeta. ECHA ima v mislih zlasti izrecna napotila iz izpodbijane odločbe na upoštevne določbe uredb in na dokumente, ki so bili upoštevani. V zvezi z dopisom z dne 16. decembra 2013, ki ga omenja tožeča stranka, ECHA pojasnjuje, da tudi če je bil ta dopis pomotoma poslan komisiji za pritožbe, bi odgovorila na stališča, navedena v tem dopisu.

               31

               Spomniti je treba, da mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 296 PDEU, prilagojena vrsti obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. Natančneje, namen obveznosti obrazložitve posamičnih odločb je poleg omogočanja sodnega nadzora zagotavljati zadevnim osebam zadostne informacije, na podlagi katerih lahko ugotovijo, ali odločba morda vsebuje napako, ki omogoča njeno izpodbijanje. Poleg tega je treba zahtevo po obrazložitvi presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino zadevnega akta, značilnosti navedenih razlogov in interes za sprejem pojasnil, ki ga lahko imajo naslovniki akta ali druge osebe, ki jih ta akt neposredno in posamično zadeva. Ni potrebno, da so v obrazložitvi podrobno navedene vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker je treba vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU, presojati ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (glej sodbo z dne 19. marca 2015, Dole Food in Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, točki 93 in 94 ter navedena sodna praksa).

               32

               Poleg tega je treba poudariti, da tako Uredba št. 1907/2006, v členu 3, kot Uredba št. 340/2008, v uvodni izjavi 9 in členu 2, kar zadeva opredelitev mikro, malih in srednje velikih podjetij, napotujeta na Priporočilo 2003/361.

               33

               Priporočilo 2003/361 vsebuje prilogo, katere naslov 1 se nanaša na „opredelitev mikro, malih in srednje velikih podjetij, ki jo je sprejela Komisija“. Člen 2 navedenega naslova ima naslov „Število zaposlenih in finančne meje, ki določajo vrsto podjetja“.

               34

               V primeru samostojnega podjetja, torej podjetja, ki ni opredeljeno kot „partnersko podjetje“ ali „povezano podjetje“ v smislu člena 3(2) in (3) Priloge k Priporočilu 2003/361, se podatki, vključno s številom zaposlenih, v skladu s členom 6(1) navedene priloge določijo izključno na podlagi računovodskih izkazov tega podjetja.

               35

               V primeru podjetja, ki ima partnerska ali povezana podjetja, se podatki, vključno s številom zaposlenih, v skladu s členom 6(2), prvi pododstavek, Priloge k Priporočilu 2003/361 določijo na podlagi računovodskih izkazov in drugih podatkov podjetja ali, če obstajajo, konsolidiranih računovodskih izkazov podjetja ali konsolidiranih računovodskih izkazov, v katere je bilo podjetje vključeno s konsolidacijo. V skladu s členom 6(2), drugi in tretji pododstavek, Priloge k Priporočilu 2003/361, je treba k tem podatkom dodati, prvič, podatke partnerskega podjetja (ki je neposredno nad ali pod zadevnim podjetjem), in sicer sorazmerno z odstotnim deležem kapitala ali glasovalnih pravic – karkoli je višje – in drugič, 100 % podatkov podjetja, ki je neposredno ali posredno povezano z zadevnim podjetjem, če podatki niso bili vključeni v računovodske izkaze že s konsolidacijo.

               36

               Za uporabo člena 6(2) Priloge k Priporočilu 2003/361 se na podlagi člena 6(3), prvi pododstavek, Priloge k Priporočilu 2003/361 podatki partnerskih podjetij zadevnega podjetja pridobijo iz njihovih računovodskih izkazov in njihovih drugih podatkov, konsolidiranih, če obstajajo; k tem se doda 100 % podatkov podjetij, ki so povezana s temi partnerskimi podjetji, razen če so bili njihovi podatki že vključeni s konsolidacijo. Podatki podjetij, ki so povezana z zadevnim podjetjem, pa se pridobijo iz njihovih računovodskih izkazov in njihovih drugih podatkov, konsolidiranih, če obstajajo. K tem se v skladu s členom 6(3), drugi pododstavek, Priloge k Priporočilu 2003/361 sorazmerno dodajo podatki katerega koli možnega partnerskega podjetja tega povezanega podjetja, ki je neposredno nad ali pod njim, razen če so že bili vključeni v konsolidirane računovodske izkaze, in sicer z odstotkom vsaj sorazmernemu odstotku kapitala ali glasovalnih pravic – karkoli je višje.

               37

               V obravnavani zadevi je ECHA v izpodbijani odločbi navedla, da je tožeča stranka imela najmanj 250 zaposlenih, letni promet višji od 50 milijonov EUR in letno bilanco višjo od 43 milijonov EUR. Zato je ECHA ugotovila, da tožeče stranke ni mogoče šteti za malo podjetje.

               38

               Izračun ECHA je bil podrobneje predstavljen v poročilu, priloženem k izpodbijani odločbi. V tem poročilu je ECHA povzela podatke podjetij, ki jih je opredelila kot „povezana“ (Marchi Industriale) in „partnerska“ (Marfin in Esseco Group), ter jih dodala – v celoti ali deloma – podatkom tožeče stranke. Glede podjetij, opredeljenih kot „partnerska“, je ECHA med drugim upoštevala 49,9995 % podatkov podjetja Esseco Group. Upoštevanje podatkov podjetja Esseco Group je tožeča stranka izpodbijala v dopisu z dne 16. decembra 2013, ki ga je pomotoma naslovila na komisijo za pritožbe in ki je bil – kot trdi ECHA – upoštevan v upravnem postopku.

               39

               Uvodoma je treba opozoriti na povezave, ki jih je v času dejanskega stanja tožeča stranka imela z drugimi podjetji. Najprej, tožeča stranka je bila povezana s podjetjem Marchi Industriale, saj je to imelo v lasti večinski delež osnovnega kapitala tožeče stranke. Dalje, podjetje Marchi Industriale je bilo partner podjetja Marfin (ki je imelo v lasti med 25 in 50 % njegovega osnovnega kapitala) in podjetja Essemar SpA (v katerem je podjetje Marchi Industriale imelo v lasti med 25 in 50 % osnovnega kapitala). Nazadnje, podjetje Essemar je bilo po mnenju ECHA povezano s podjetjem Esseco Group, ker je zadnjenavedeno podjetje uradno imelo v lasti večinski delež osnovnega kapitala in torej večino glasovalnih pravic delničarjev prvega podjetja, kar je tožeča stranka potrdila na obravnavi.

               40

               Prvič, glede upoštevanja podatkov podjetij Marchi Industriale in Marfin, je treba ugotoviti, da je na podlagi priloge k izpodbijani odločbi tožeča stranka lahko poznala razloge za navedeno odločbo, zlasti z vidika upoštevnih določb Priporočila 2003/361. Natančneje, iz teh določb in elementov obravnavane zadeve jasno izhaja, da je ECHA upoštevala vse podatke podjetja Marchi Industriale, v delu, v katerem je bilo to podjetje povezano s tožečo stranko (ob uporabi člena 6(2), tretji pododstavek, Priloge k Priporočilu 2003/361), in v sorazmernem delu podatke podjetja Marfin, in sicer delu, v katerem je bilo to podjetje partner tožeče stranke (Marchi Industriale) (ob uporabi člena 6(3), drugi pododstavek, Priloge k Priporočilu 2003/361). Tožeča stranka med drugim posebej ne izpodbija upoštevanja podatkov teh podjetij v okviru te tožbe.

               41

               Drugič, glede upoštevanja podatkov podjetja Esseco Group, čemur je tožeča stranka v upravnem postopku nasprotovala in ki je, natančneje, predmet te tožbe, je treba poudariti, da dejansko stanje obravnavane zadeve ne spada med primere, določene v Prilogi k Priporočilu 2003/361. Ker Priloga k Priporočilu 2003/361 določa upoštevanje podatkov podjetij, ki so neposredno nad ali pod zadevnim podjetjem, se s tem namreč nanaša le na podjetja, povezana s partnerskimi podjetji zadevnega podjetja (člen 6(3), prvi pododstavek, Priloge k Priporočilu 2003/361). V obravnavani zadevi pa je bilo podjetje Esseco Group povezano s podjetjem, ki je bilo partnersko podjetje tožeče stranke.

               42

               Poleg tega iz elementov obravnavane zadeve ne izhaja, da je bila tožeča stranka partner podjetja Esseco Group, kar pa je ECHA brez dodatnih pojasnil navedla v poročilu, priloženem izpodbijani odločbi.

               43

               Nazadnje, glede pravne podlage, ki je v obravnavani zadevi utemeljevala uporabo podatkov podjetja Esseco Group, ni bila tožeči stranki v upravnem postopku dana nobena pojasnitev, kar je ECHA na obravnavi potrdila. Natančneje, ECHA je pojasnila, da člen 6(2), tretji pododstavek, Priloge k Priporočilu 2003/361, ki ga je navedla v svojih dopisih, ni bil omenjen v upravnem postopku. Poleg tega je sklicevanje – pred Splošnim sodiščem – na to pravno podlago, ki zadeva podjetja, neposredno ali posredno povezana z zadevnim podjetjem, v nasprotju z opredelitvijo partnerskega podjetja, kot jo je ECHA podala v poročilu, priloženem izpodbijani odločbi.

               44

               Glede na navedeno je treba ugotoviti, da obrazložitev izpodbijane odločbe ne omogoča tožeči stranki, da pozna razloge te odločbe za upoštevanje podatkov Esseco Group, niti Splošnemu sodišču, da opravi sodni nadzor.

               45

               Zato je treba ugoditi prvemu tožbenemu razlogu in zato izpodbijano odločbo razglasiti za nično, pri čemer obravnavanje drugega tožbenega razloga ni potrebno.

         Stroški

               46

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. ECHA ni uspela, ker pa tožeča stranka ni podala predloga o stroških, vsaka stranka nosi svoje stroške.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Odločba Evropske agencije za kemikalije (ECHA) SME(2013) 4672 z dne 28. maja 2014 se razglasi za nično.

                           2.

                           Vsaka stranka nosi svoje stroške.

                           S. Frimodt Nielsen

                           F. Dehousse

                           A. M. Collins

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. septembra 2016.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 9. novembra 1995. # Atlanta Fruchthandelsgesellschaft mbH in drugi proti Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Začasni ukrepi. # Zadeva C-465/93.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 31. januarja 2001. # Edouard Bouma proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Nepogodbena odgovornost. # Zadeva T-533/93.


Sodba Sodišča z dne 21. junija 1988. # Sylvie Lair proti Universität Hannover. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Hannover - Nemčija. # Prepoved diskriminacije. # Zadeva 39/86.


Sodba Sodišča z dne 1. februarja 1977. # G. in ga. de Norre proti N. V. Brouwerij Concordia. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Beroep Gent - Belgija. # Zadeva 47-76.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 10. maja 1994. # Jacobus Stempels proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-512/93.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 11. decembra 2003. # Conserve Italia Soc. coop. rl proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Kmetijstvo - EKUJS - Obrazložitev. # Zadeva T-306/00.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. januarja 1989. # EMI Electrola GmbH proti Patricia Im- und Export in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Hamburg - Nemčija. # Zadeva 341/87.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 16. marca 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-439/98.


Sodba Sodišča z dne 11. junija 1991. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Socialna varnost. # Zadeva C-307/89.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 23. septembra 2015.#Mechadyne International Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Prijava figurativne znamke Skupnosti FlexValve – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisnost – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Pravica do obrambe – Obveznost obrazložitve – Člen 75 Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-588/14.


title: Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 18. junija 2009.#Evropska komisija proti Amadou Traore.#Zadeva T-572/08 P.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (pritožbeni senat)
       z dne 18. junija 2009

      Zadeva T-572/08 P

      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Amadou Traore
      „Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Zaposlovanje – Obvestilo o prostem delovnem mestu – Imenovanje na delovno mesto operativnega vodje pri predstavništvu Komisije v Tanzaniji – Določitev delovnega mesta – Načelo ločitve naziva in nalog“
      Predmet:      Pritožba zoper sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije (drugi senat) z dne 13. novembra 2008, razglašeno v zadevi Traore
         proti Komisiji (F‑90/07, še neobjavljena v ZOdl. JU), s katero se predlaga razveljavitev te sodbe.

      Odločitev:      Sodba Sodišča za uslužbence Evropske unije z dne 13. novembra 2008, razglašena v zadevi Traore proti Komisiji (F-90/07), se
         razveljavi v delu, v katerem se odločba vodje kadrovske službe Urada za sodelovanje EuropeAid Komisije z dne 12. decembra 2006
         o zavrnitvi kandidature Amadou Traore za delovno mesto operativnega vodje pri predstavništvu Komisije v Tanzaniji in odločba
         o imenovanju  S. na navedeno mesto razglasita za nični. Tožba, ki jo je A. Traore vložila pri Sodišču za uslužbence v zadevi
         F-90/07, se zavrne. A. Traore in Komisija Evropskih skupnosti nosita vsaka svoje stroške, tako tiste, ki so povezani s prvo
         stopnjo, kot te, ki so povezani s pritožbo. Evropski parlament, Svet Evropske unije in Računsko sodišče Evropskih skupnosti
         nosijo svoje stroške.

      Povzetek

      1.      Uradniki – Organizacija služb – Določitev naziva prostega delovnega mesta – Operativni vodja pri predstavništvu Komisije
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 5)
      2.      Uradniki – Organizacija služb – Določitev naziva prostega delovnega mesta – Obveznost, da se v obvestilu o prostem delovnem
            mestu navede natančen naziv – Neobstoj
      (Kadrovski predpisi za uradnike, členi 5(4), 7(1) in 29; Priloga I)

      1.      Čeprav je treba prosto delovno mesto določiti glede na pomen nalog, povezanih z zadevno funkcijo, in zgolj z vidika interesa
         službe, pa je objava obvestila o prostem delovnem mestu, ki se nanaša na štiri različne nazive, in sicer nazive od A* 9 (zdaj
         AD 9) do A* 12 (zdaj AD 12), za zaposlitev na delovno mesto operativnega vodje pri predstavništvu Komisije, zakonita, ker,
         prvič, upoštevni pravni okvir organu za imenovanja ne nalaga, da mora ob objavi obvestila o prostem delovnem mestu določiti
         natančen naziv prostega delovnega mesta v tem razponu, saj lahko ta organ na podlagi svoje diskrecijske pravice meni, da je
         treba v interesu službe določiti delovno mesto s sklicevanjem na lestvico nazivov, zlasti da se poveča število ustreznih kandidatov,
         in ker, drugič, sklicevanje na štiri zadevne nazive v obvestilu o prostem delovnem mestu ne sproža dvoma o nepristranskosti
         postopka.

      (Glej točki 38 in 41.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 8. julij 2008, Komisija proti Economidis, T‑56/07 P, še neobjavljena v ZOdl., točke od 82
         do 86.

      2.      Člen 29 Kadrovskih predpisov, v katerem so navedene tri možnosti za zasedbo delovnega mesta v instituciji, in sicer premestitev,
         imenovanje v skladu s postopkom iz člena 45a Kadrovskih predpisov ali napredovanje, ne vsebuje navedb o določitvi naziva delovnega
         mesta v obvestilu o prostem delovnem mestu. Na podlagi te določbe torej ni mogoče sklepati, da ni dovoljeno v obvestilu o
         prostem delovnem mestu naziva prostega delovnega mesta določiti s sklicevanjem na lestvico nazivov.

      Prav tako člen 7(1) Kadrovskih predpisov, ki organu za imenovanja nalaga, da mora pri imenovanjih ravnati „izključno v interesu
         službe“, ne določa, da mora ta organ v obvestilu o prostem delovnem mestu navesti natančen naziv, v katerega bo delovno mesto
         razvrščeno.

      Poleg tega Kadrovski predpisi ne določajo nespremenljivega ujemanja med določenimi nalogami in določenim nazivom. V Prilogi I
         h Kadrovskim predpisom, na katero napotuje člen 5(4) Kadrovskih predpisov, so namreč za vsako vrsto delovnega mesta, navedeno
         kot primer, določeni različni nazivi, ki ustrezajo zadevnemu delovnemu mestu.

      Dejstvo, da je treba naziv prostega delovnega mesta določiti glede na pomen nalog, povezanih z zadevno funkcijo, in zgolj
         z vidika interesa službe, še ne pomeni, da mora organ za imenovanja v obvestilu o prostem delovnem mestu določiti natančen
         naziv prostega delovnega mesta.

      (Glej točke od 59 do 62.)
      Napotitev na: zgoraj navedena sodba Economidis proti Komisiji, točka 80.


Sodba Sodišča z dne 15. oktobra 1986. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 168/85.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 1. aprila 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-375/03.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 13. decembra 2001. # Kloosterboer Rotterdam BV proti Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska. # Zadeva C-317/99.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 25. junija 1970. # Raymond Elz proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 58-69.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. septembra 1975. # Friedrich Asmussen in drugi proti Komisiji in Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva 50-74.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1972. # S.p.A. Marimex proti Amministrazione Finanziaria Italiana. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Trento - Italija. # Zadeva 29-72.


title: Sodba Sodišča z dne 6. oktobra 1982. # Srl CILFIT in Lanificio di Gavardo SpA proti Ministero della sanità. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Zadeva 283/81.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 6. oktobra 1982(*)„Obveznost predložitve vprašanja za predhodno odločanje“V zadevi 283/81,katere
 predmet je predlog Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko
sodišče), naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 177 EGS v postopku
 Srl Cilfit, v stečaju, in 54 drugih, Rim,protiMinistero della Sanita (ministrstvo za zdravstvo), ki ga predstavlja minister, Rim,inLanificio di Gavardo SpA, Milano,protiMinistero della Sanita (ministrstvo za zdravstvo), ki ga predstavlja minister, Rim,sprejme predhodno odločbo o razlagi tretjega odstavka člena 177 Pogodbe EGS,SODIŠČE,v
 sestavi J. Mertens de Wilmars, predsednik, G. Bosco, A. Touffait in O.
Due, predsedniki senatov, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe,
T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros in F. Grévisse, sodniki,generalni pravobranilec: F. Capotorti,sodni tajnik: P. Heim,izreka naslednjoSodbo1        Z
 odločbo z dne 27. marca 1981, ki jo je Sodišče prejelo 31. oktobra
1981, je Corte suprema di cassazione na podlagi člena 177 Pogodbe EGS
postavilo vprašanje za prehodno odločanje, ki zadeva razlago tretjega
odstavka člena 177 Pogodbe EGS.2        Vprašanje
 se je postavilo v zvezi s sporom med uvozniki volne in italijanskim
ministrstvom za zdravstvo v zvezi s plačilom fiksne dajatve za
zdravstveni pregled volne, uvožene iz držav, ki niso članice Skupnosti.
Ta podjetja so se sklicevala na Uredbo (EGS) št. 827/68 z dne 28. junija
 1968 o skupni organizaciji trga nekaterih izdelkov, navedenih v Prilogi
 II k Pogodbi (UL 151, str.16), uredbo, ki v členu 2(2) državam članicam
 prepoveduje obračunavanje kakršnih koli dajatev z enakim učinkom kot
carine za uvožene „izdelke živalskega izvora“, ki sicer niso
poimenovani, razvrščene pod tarifno številko 05.15 skupne carinske
tarife. Ministrstvo za zdravstvo je tem argumentom nasprotovalo, češ da
volna ni vključena v Prilogo II k Pogodbi in zato zanjo ne velja skupna
organizacija kmetijskih trgov.3        Ministrstvo
 za zdravstvo na podlagi teh okoliščin sklepa, da je odgovor na
vprašanje o razlagi akta, ki so ga sprejele institucije Skupnosti, tako
očiten, da izključuje možnost kakršnega koli dvoma pri razlagi in sam po
 sebi izključuje potrebo, da bi ga bilo treba predložiti Sodišču v
predhodno odločanje. Vendar zadevna podjetja vztrajajo, da se to sodišče
 po pogojih tretjega odstavka člena 177 ne more izogniti dolžnosti,
zadevo predložiti Sodišču, ker je bilo vprašanje v zvezi z razlago
Uredbe postavljeno v postopku pred Corte suprema di cassazione, zoper
odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva.4        Glede
 na te nasprotujoče si trditve je Corte suprema di cassazione Sodišču v
predhodno odločanje postavilo vprašanje:„Ali
 tretji odstavek člena 177 Pogodbe EGS, ki določa, da če se v postopku,
ki poteka pred sodiščem države članice, zoper odločitev katerega po
nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, je to sodišče dolžno predložiti
zadevo Sodišču, postavi tako vprašanje, kot so tista, navedena v prvem
odstavku tega člena, postavlja obveznost predložitve, ki nacionalnemu
sodišču ne dovoljuje, da bi kakor koli presojalo utemeljenost
postavljenega vprašanja, ali pa – in v kakšnih okvirih – je taka
obveznost odvisna od prejšnjega obstoja utemeljenega razlagalnega
dvoma?“5        Pri
 odgovoru na to vprašanje je treba upoštevati sistematiko člena 177,
 ki daje Sodišču za, med drugim, predhodno odločanje o razlagi
Pogodbe in aktov institucij in Skupnosti.6        V
 skladu z drugim odstavkom tega člena „lahko“ katero koli sodišče države
 članice Sodišču predloži vprašanje, če meni, da je treba glede
vprašanja sprejeti odločitev, ki mu bo omogočila izreči sodbo. V skladu s
 tretjim odstavkom „mora“ sodišče, kadar je tako vprašanje postavljeno v
 postopku, ki poteka pred sodiščem, zoper odločitve katerega po
nacionalnem sredstvu ni pravnega sredstva, to sodišče zadevo predložiti
Sodišču.7        Ta
 obveznost, predložiti zadevo, spada v okvir sodelovanja med
nacionalnimi sodišči, vzpostavljenega z namenom, zagotoviti pravilno
uporabo in enotno razlago prava Skupnosti v vseh državah članicah, med
nacionalnimi sodišči v njihovi vlogi sodišč, zadolženih za uporabo prava
 Skupnosti, in Sodiščem. Še več, tretji odstavek člena 177 skuša znotraj
 Skupnosti preprečiti pojav razhajanj v sodni praksi o vprašanjih prava
Skupnosti. Veljavo te obveznosti je zato treba presojati glede na te
cilje, glede na upoštevne pristojnosti nacionalnih sodišč in Sodišča,
kadar se tako vprašanje razlage postavi v skladu s členom 177.8        V
 tem okviru je treba opredeliti skupnostni pomen izraza „kadar se tako
vprašanje postavi“, da bi ugotovili, v katerih okoliščinah mora
nacionalno sodišče, zoper odločitve katerega v nacionalni zakonodaji ni
pravnega sredstva, to zadevo predložiti Sodišču. 9        V
 tem pogledu je najprej treba opozoriti, da člen 177 ni pravno sredstvo,
 ki bi bilo na voljo strankam v postopku, ki poteka pred nacionalnim
sodiščem. Za to, da bi zadevno sodišče moralo ugotoviti, da je
postavljeno vprašanje v smislu člena 177, ne zadošča torej samo trditev
stranke, da se v postopku postavlja vprašanje o razlagi prava Skupnosti.
 Po drugi strani pa mora nacionalno sodišče v nekaterih primerih zadevo
predložiti Sodišču po uradni dolžnosti.10      Drugič,
 iz razmerja med drugim in tretjim odstavkom člena 177 sledi, da pripada
 sodiščem iz tretjega odstavka pri ugotavljanju, ali je odločitev glede
vprašanja o pravu Skupnosti potrebna za izrek sodbe, enaka pravica
presoje kot vsem drugim nacionalnim sodiščem. Zato ta sodišča niso
zavezana predložiti vprašanja o razlagi prava Skupnosti, ki se postavi v
 postopku pred njimi, če to vprašanje ni bistveno, torej če odgovor na
to vprašanje, ne glede na to, kakšno je, v nobenem primeru ne more imeti
 nobenega vpliva na rešitev postopka. 11      Kadar
 pa ta sodišča menijo, da se je za to, da bi zaključila primer, potrebno
 zateči k pravu Skupnosti, jim je s členom 177 naložena obveznost, naj
Sodišču predložijo vsako vprašanje o razlagi, ki se lahko pojavi. 12      Namen
 vprašanja, ki ga je predložilo Corte di cassazione, je izvedeti, ali v
določenih okoliščinah za obveznost, določeno v tretjem odstavku člena
177, vseeno veljajo nekatere omejitve.13      S
 tem v zvezi je treba opomniti, da je Sodišče v svoji sodbi z dne 27.
marca 1963 (v zadevi Da Costa, od 28 do 30/62, Recueil, str. 75)
izreklo, da: „Čeprav tretji odstavek člena 177 brez vsake omejitve od
sodišč države članice, zoper odločitve katerih po nacionalnem pravu ni
pravnega sredstva, zahteva, naj Sodišču predložijo vsako vprašanje o
razlagi, ki se postavi pred njimi, lahko veljava razlage slednjega v
skladu s členom 177 tej obveznosti odvzame njen pomen in vsebino; tako
je zlasti takrat, kadar je postavljeno vprašanje materialno enako
vprašanju, ki je že bilo predmet predhodnega odločanja v podobnem
primeru.“14      Isti
 učinek glede omejitev obveznosti iz tretjega odstavka člena 177 lahko
izhaja iz razvite sodne prakse Sodišča, kadar so prejšnje odločitve
Sodišča že reševale obravnavana pravna vprašanja, ne glede na vrsto
postopkov, iz katerih izhajajo te odločitve, čeprav ne obstaja stroga
identičnost vprašanj v postopku.15      Vendar
 se razume, da lahko v vseh takih primerih nacionalna sodišča, vključno s
 tistimi iz tretjega odstavka člena 177, povsem svobodno zadevo
predložijo Sodišču, če menijo, da je to koristno.16      Nazadnje,
 pravilna uporaba prava Skupnosti je lahko tako očitna, da ne dopušča
nobenega prostora za kakršen koli upravičen dvom o načinu reševanja
postavljenega vprašanja. Preden sklepamo, da gre za tak primer, mora
biti nacionalno sodišče prepričano, da je zadeva enako očitna tudi za
sodišča drugih držav članic in za Sodišče. Samo če so izpolnjeni vsi ti
pogoji, lahko nacionalno sodišče opusti predložitev tega vprašanja
Sodišču in ga reši v okviru lastne odgovornosti.17      Vendar
 je treba obstoj take možnosti presoditi glede na značilnosti prava
Skupnosti in posebnih težav, ki jih pomeni njegova razlaga.18      Na
 začetku je treba upoštevati, da so besedila prava Skupnosti sestavljena
 v več jezikih in da so različne jezikovne različice enako verodostojne;
 razlaga določbe prava Skupnosti tako vključuje primerjavo jezikovnih
različic.19      Prav
 tako je treba opozoriti, da tudi v primeru popolne usklajenosti
jezikovnih različic pravo Skupnosti uporablja terminologijo, ki je
značilna zanj. Še več, poudariti je treba, da pravni pojmi nimajo nujno
enake vsebine v pravu Skupnosti in v nacionalnih pravih. 20      Končno
 je treba vsako določbo prava Skupnosti postaviti v njeno sobesedilo in
razlagati glede na celoto tega prava, na njegove cilje in glede na
stopnjo razvoja v trenutku, v katerem je treba zadevno določbo
uporabiti.21      Zaradi
 vseh teh premislekov mora biti odgovor na vprašanje, ki ga je
predložilo Corte suprema di cassazione, da je tretji odstavek člena 177
Pogodbe EGS treba razlagati tako, da mora sodišče, zoper odločitve
katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, kadar se pred njim
postavi vprašanje o pravu Skupnosti, izpolniti predložitveno obveznost,
razen če ugotovi, da postavljeno vprašanje ni bistveno, ali da je
Sodišče obravnavano določbo Skupnosti že razložilo, ali da je pravilna
uporaba prava Skupnosti tako očitna, da ne dopušča kakršnega koli
utemeljenega dvoma; obstoj take možnosti je treba presoditi glede na
značilnosti, ki so posebnost prava Skupnosti, posebnih težav, ki jih
pomeni njegova razlaga, in nevarnosti razhajanj sodne prakse v
Skupnosti. Stroški22      Stroškov
 vlad Italijanske republike in Kraljevine Nizozemske ter Komisije
Evropskih skupnosti, ki so Sodišču predložile stališča, se ne povrnejo.
Ker je ta postopek stopnja v postopku v glavni stvari pred Corte suprema
 di cassazione, to odloča o stroških.Iz teh razlogov jeSODIŠČEv odgovor na vprašanje, ki ga je z odločbo 27. marca 1981 predložilo Corte suprema di cassazione, razsodilo:Tretji
 odstavek člena 177 Pogodbe EGS je treba razlagati tako, da mora
sodišče, zoper odločitve katerega po nacionalnem pravu ni pravnega
sredstva, kadar se pred njim postavi vprašanje o pravu Skupnosti,
izpolniti predložitveno obveznost, razen če ugotovi, da postavljeno
vprašanje ni bistveno, ali da je Sodišče obravnavano določbo Skupnosti
že razložilo, ali da je pravilna uporaba prava Skupnosti tako očitna, da
 ne dopušča kakršnega koli utemeljenega dvoma; obstoj take možnosti je
treba presoditi glede na značilnosti, ki so posebnost prava Skupnosti,
posebnih težav, ki jih pomeni njegova razlaga, in nevarnosti razhajanj
sodne prakse v Skupnosti. Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatoreMackenzie StartO’KeeffeKoopmansEverlingChloros       GrévisseRazglašeno na javni obravnavi v Luksemburgu, 6. oktobra 1982.Sodni tajnik       PredsednikP. Heim       J. Mertens de Wilmars                                           J.
 Mertens de Wilmars * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 17. februarja 1998. # Pharos SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Tožba zaradi nedelovanja - Odškodninska tožba. # Zadeva T-105/96.