title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. januarja 2015.#Art & Allposters International BV proti Stichting Pictoright.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden.#Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Avtorska in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Člen 4 – Pravica distribuiranja – Pravilo o izčrpanju – Pojem „predmet“ – Prenos podobe varovanega dela s papirnatega posterja na slikarsko platno – Zamenjava nosilca – Vpliv na izčrpanje.#Zadeva C-419/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 22. januarja 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Intelektualna lastnina — Avtorska in sorodne pravice — Direktiva 2001/29/ES — Člen 4 — Pravica distribuiranja — Pravilo o izčrpanju — Pojem ‚predmet‘ — Prenos podobe varovanega dela s papirnatega posterja na slikarsko platno — Zamenjava nosilca — Vpliv na izčrpanje“
      V zadevi C‑419/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 12. julija 2013, ki je prispela na Sodišče 24. julija 2013, v postopku

         Art & Allposters International BV

      proti

         Stichting Pictoright,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Lenaerts, podpredsednik Sodišča, v funkciji sodnika četrtega senata, K. Jürimäe (poročevalka), sodnica, M. Safjan, sodnik, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. maja 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Art & Allposters International BV T. Cohen Jehoram in P. N. A. M. Claassen, odvetnika,

               —

               za Stichting Pictoright M. van Heezik, A. M. van Aerde in E. J. Hengeveld, odvetniki,

               —

               za francosko vlado D. Colas in F.‑X. Bréchot, agenta,

               —

               za vlado Združenega kraljestva V. Kaye, agentka, skupaj z N. Saundersom, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo J. Samnadda in F. Wilman, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. septembra 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Art & Allposters International BV (v nadaljevanju: Allposters) in Stichting Pictoright (v nadaljevanju: Pictoright) glede tega, da je družba Allposters morebiti kršila avtorske pravice, ki jih izkorišča organizacija Pictoright, s tem ko je prenesla podobe varovanih del s papirnatega posterja na slikarsko platno in te podobe prodajala na tem novem nosilcu.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

      Pogodba SOIL o avtorski pravici

               3

               Svetovna organizacija za intelektualno lastnino (SOIL) je 20. decembra 1996 v Ženevi sprejela Pogodbo SOIL o avtorski pravici (v nadaljevanju: Pogodba SOIL o avtorski pravici). Ta pogodba je bila v imenu Evropske skupnosti potrjena s Sklepom Sveta 2000/278/ES z dne 16. marca 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 33, str. 208).

               4

               Člen 1(4) te pogodbe določa, da morajo pogodbenice upoštevati člene od 1 do 21 Konvencije za varstvo književnih in umetniških del, podpisane 9. septembra 1886 v Bernu (Pariški akt z dne 24. julija 1971), v različici po spremembi z dne 28. septembra 1979 (v nadaljevanju: Bernska konvencija).

               5

               Člen 6 Pogodbe SOIL, naslovljen „Pravica do distribuiranja“, določa:
               „1.   Avtorji književnih in umetniških del uživajo izključno pravico dovoljevati, da izvirnik in primerki njihovih del postanejo dostopni javnosti s prodajo ali drugačnim prenosom lastninske pravice.
               2.   Nič v tej pogodbi ne vpliva na svobodo pogodbenic, da določijo morebitne pogoje, pod katerimi se šteje, da je po prvi prodaji ali drugačnem prenosu lastninske pravice izvirnika ali primerka dela z dovoljenjem avtorja pravica iz odstavka 1 izčrpana.“

         Bernska konvencija

               6

               Člen 12 Bernske konvencije, naslovljen „Pravica priredbe, obdelave ali druge obdelave“, določa:
               „Avtorji književnih del ali umetniških del imajo izključno pravico dovoljevati priredbe, obdelave in druge predelave svojih del.“

         Pravo Unije

               7

               V uvodnih izjavah 9, 10, 28 in 31 Direktive 2001/29 je navedeno:

                        „(9)

                        Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. […]

                        (10)

                        Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado […]

                  […]

                        (28)

                        Avtorsko-pravno varstvo pravic po tej direktivi vključuje izključno pravico nadzora distribuiranja dela, utelešenega v materialnem predmetu. Prva prodaja izvirnika ali primerkov dela s strani imetnika pravice ali z njegovim privoljenjem v Skupnosti izčrpa pravico do nadzora ponovne prodaje tega predmeta v Skupnosti. Ta pravica se ne sme izčrpati za izvirnik ali primerek, ki ga proda zunaj Skupnosti imetnik pravic ali z njegovim privoljenjem. […]

                  […]

                        (31)

                        Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. Obstoječe izjeme in omejitve pravic, kot jih določajo države članice, je treba ponovno ovrednotiti glede na novo elektronsko okolje. Obstoječe razlike pri izjemah in omejitvah določenih omejenih dejanj imajo neposredne negativne učinke na delovanje notranjega trga avtorske in sorodnih pravic. Takšne razlike lahko kmalu postanejo bolj izrazite z nadaljnjim razvojem čezmejnega izkoriščanja del in čezmejnih dejavnosti. Da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga, je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno. Stopnja njihovega usklajevanja mora temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga.“

               8

               Člen 2 te direktive, naslovljen „Pravica reproduciranja“, določa:
               „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:

                        (a)

                        avtorjem za njihova dela;

                  […]“

               9

               Člen 4 navedene direktive, naslovljen „Pravica distribuiranja“, določa:
               „1.   Države članice predvidijo za avtorje v zvezi z izvirnikom ali primerki del izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo kakršno koli javno distribuiranje s prodajo ali drugače.
               2.   Pravica distribuiranja se v Skupnosti ne izčrpa v zvezi z izvirnikom ali primerki dela, razen kadar se prva prodaja ali drug [prvi] prenos lastništva tega predmeta v Skupnosti izvrši s strani imetnika pravic ali z njegovim privoljenjem.“

         Nizozemsko pravo

               10

               Člen 4(1) Direktive 2001/29 je bil v nacionalno pravo prenesen s členoma 1 in 12(1), točka 1, zakona o avtorski pravici (Auteurswet) z dne 23. septembra 1912 (v nadaljevanju: zakon o avtorski pravici).

               11

               Člen 1 tega zakona določa:
               „Avtorska pravica je izključna pravica avtorja književnega, znanstvenega ali umetniškega dela ali njegovih pravnih naslednikov do objave ali reproduciranja tega dela ob spoštovanju omejitev, določenih z zakonom.“

               12

               Člen 12(1) istega zakona določa:
               „Za objavo književnega, znanstvenega ali umetniškega dela se šteje zlasti:

                        1.

                        objava reprodukcije dela, v celoti ali delu […]“

               13

               Člen 12b zakona o avtorski pravici, katerega namen je prenos člena 4(2) Direktive 2001/29 v nacionalno pravo, določa:
               „Če primerek nekega književnega, znanstvenega ali umetniškega dela njegov avtor ali avtorjev pravni naslednik ali tretji z avtorjevim dovoljenjem s prenosom lastništva prvič da v promet v eni od držav članic Evropske unije ali v državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru [v nadaljevanju: EGP], nadaljnje dajanje v promet tega primerka na drugačen način – z izjemo dajanja v najem ali posojanja – ne pomeni kršitve avtorske pravice.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               14

               Pictoright je nizozemska organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, ki skrbi za varstvo interesov imetnikov avtorskih pravic, ki so vanjo vključeni. Na podlagi sporazumov s tujimi organizacijami, ki imajo isti namen, skrbi tudi za varstvo interesov tujih umetnikov in njihovih dedičev na Nizozemskem. Organizacija Pictoright je pooblaščena za izkoriščanje avtorskih pravic v imenu njihovih imetnikov tako, da dodeljuje licence in sproža postopke v primeru kršitev teh pravic.

               15

               Družba Allposters na internetu trži posterje in druge vrste reprodukcij del slavnih umetnikov, na katerih obstajajo pravice, ki jih izkorišča organizacija Pictoright. Družba Allposters svojim strankam zlasti ponuja reprodukcije v obliki posterjev, posterjev v okvirju, posterjev na leseni podlagi ali posterjev na platnu. Pri izdelavi zadnjega proizvoda se najprej papirnati poster, ki predstavlja izbrano delo, prekrije s slojem iz umetnega materiala (valjano). Nato se podoba s posterja s kemičnim postopkom prenese s papirja na platno. Nazadnje se to platno napne v lesen okvir. Po tem postopku podoba dela izgine s papirnatega nosilca. Družba Allposter ta postopek in njegov rezultat imenuje „prenos na platno“.

               16

               Organizacija Pictoright je nasprotovala prodaji prenosov na platno, s katerimi so bila dela, varovana z avtorskimi pravicami, reproducirana brez dovoljenja njihovih strank, imetnikov teh avtorskih pravic, in od družbe Allposters zahtevala, naj preneha s to dejavnostjo in ji zagrozila s sodnim postopkom.

               17

               Organizacija Pictoright je, ker družba Allposters ni ugodila njeni zahtevi, proti njej pri Rechtbank Roermond (sodišče v Roermondu) vložila tožbo, s katero je želela doseči, da bi družba Allposters prenehala – neposredno ali posredno – posegati v avtorske in moralne pravice imetnikov teh pravic.

               18

               Rechtbank Roermond je to tožbo zavrnilo s sodbo z dne 22. septembra 2010. Organizacija Pictoright je nato zoper to sodbo pri Gerechtshof te 's-Hertogenbosch (sodišče v 's-Hertogenboschu) vložila pritožbo, to pa je s sodbo z dne 3. januarja 2012 navedeno sodbo razveljavilo in v veliki meri ugodilo predlogom organizacije Pictoright.

               19

               Zadnjenavedeno sodišče je menilo, da prodaja posterja ali platna, na katerem je reproducirano umetniško delo, pomeni objavo v smislu nizozemskega prava. Iz sodbe Hoge Raad der Nederlanden z dne 19. januarja 1979 v zadevi Poortvliet (NJ 1979/412) naj bi bilo namreč razvidno, da gre v smislu člena 12 zakona o avtorski pravici za novo objavo, če se primerek dela, ki ga je imetnik pravice dal v promet, javno razširja v neki drugi obliki, ker ima tisti, ki trži to novo obliko tega primerka, nove možnosti izkoriščanja (v nadaljevanju: sodna praksa Poortvliet). Gerechtshof te 's-Hertogenbosch je po ugotovitvi, da je pri papirnatem posterju, ki se trži z dovoljenjem imetnika avtorske pravice, prišlo do temeljite spremembe, zaradi katere je imela družba Allposters nove možnosti izkoriščanja, saj ji je ta sprememba omogočila višje cene in vključitev druge ciljne skupine, menilo, da trženje prenosov na platno pomeni objavo, ki je na podlagi nacionalnega prava prepovedana, in je trditev družbe Allposters, ki se nanaša na izčrpanje pravice distribuiranja, zavrnilo.

               20

               Družba Allposters je pri predložitvenemu sodišču vložila kasacijsko pritožbo. Zlasti izpodbija upoštevnost sodne prakse Poortvliet ter razlago pojmov „izčrpanje“ in „objava“, ki sta po njenem mnenju v Uniji harmonizirana. Družba Allposters meni, da se pri distribuiranju na predmetu fiksiranega dela pravica distribuiranja v smislu člena 4(2) Direktive 2001/29 izčrpa, če ga imetnik avtorske pravice da v prodajo ali se to zgodi z njegovim dovoljenjem. Morebitna naknadna sprememba tega predmeta naj nikakor ne bi vplivala na izčrpanje pravice distribuiranja. Organizacija Pictoright pa meni, da sodna praksa Poortvliet, ker pravica priredbe v pravu Unije na področju avtorske pravice ni harmonizirana, ostaja veljavna oziroma je vsaj v skladu s pravom Unije.

               21

               V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali člen 4 Direktive 2001/29 ureja vprašanje, ali lahko imetnik avtorskih pravic uveljavlja pravico distribuiranja v zvezi z reprodukcijo z avtorsko pravico varovanega dela, ki ga je ta imetnik odsvojil ali dobavil v EGS ali je bilo odsvojeno ali dobavljeno z njegovo privolitvijo, če je bila oblika te reprodukcije nato spremenjena in v tej obliki ponovno dana v promet?

                        2.

                        (a) Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali okoliščina, da je prišlo do spremembe iz prvega vprašanja, vpliva na odgovor na vprašanje, ali se je izčrpanje v smislu člena 4(2) Direktive 2001/29 preprečilo ali prekinilo?

                                 (b)

                                 V primeru, da je odgovor na točko (a) drugega vprašanja pritrdilen, katero merilo je treba uporabiti, da bi se lahko štelo, da gre za spremembo oblike reprodukcije, ki preprečuje ali prekine izčrpanje v smislu člena 4(2) Direktive 2001/29?

                                 (c)

                                 Ali ta merila dopuščajo uporabo v nizozemskem pravu razvitega merila, v skladu s katerim že zgolj zato, ker je preprodajalec reprodukcije preoblikoval in jih v tej obliki razširjal v javnosti, ni mogoče govoriti o izčrpanju (sodba Hoge Raad z dne 19. januarja 1979, Poortvliet, NJ 1979/412)?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               22

               Pristojnost Sodišča je v okviru postopka, določenega v členu 267 PDEU, omejena na preizkus le določb prava Unije, ne da bi bilo Sodišče pozvano odločati o skladnosti nacionalnega prava, vključno s sodno prakso držav članic, s pravom Unije (glej v tem smislu sodbi Triveneta Zuccheri in drugi/Komisija, C‑347/87, EU:C:1990:129, točka 16, in Schwarz, C‑321/07, EU:C:2009:104, točka 48).

               23

               V teh okoliščinah je treba vprašanji, ki ju je treba preučiti skupaj, razumeti tako, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se pravilo o izčrpanju pravice distribuiranja iz člena 4(2) Direktive 2001/29 uporabi v položaju, v katerem se je na reprodukciji varovanega dela, potem ko se je tržila v Uniji z dovoljenjem imetnika avtorske pravice, izvršila sprememba njenega nosilca, kot je prenos te reprodukcije s papirnatega posterja na platno, in je v svoji novi obliki ponovno dana na trg.

               24

               Najprej je treba opozoriti, da organizacija Pictoright meni, da so zaradi bistvenih sprememb, ki se izvedejo na posterjih med postopkom prenosa reprodukcij varovanih del na platno, ta platna priredbe teh del, za katera se pravica distribuiranja ne uporabi. Trdi, da v pravu Unije pravica priredbe s področja avtorske pravice ni harmonizirana, jo pa ureja člen 12 Bernske konvencije.

               25

               Preučiti je torej treba, ali okoliščine, obravnavane v postopku v glavni stvari, spadajo na področje uporabe Direktive 2001/29.

               26

               Glede pravice priredbe je res, da člen 12 Bernske konvencije avtorjem književnih ali umetniških del podeljuje izključno pravico dovoljevati priredbe, obdelave in druge predelave svojih del in da v navedeni direktivi ni nobene enakovredne določbe.

               27

               Vendar zadostuje ugotovitev – ne da bi bilo treba razložiti pojem „priredba“ v smislu tega člena 12 – da je tako na papirnatem posterju kot na prenosu na platno podoba varovanega umetniškega dela in da torej kot primerka varovanega dela, ki se tržita v Uniji, spadata na področje uporabe člena 4(1) Direktive 2001/29. Ta določba pa v zvezi z izvirnikom ali primerki del vsebuje izključno pravico avtorjev, da dovolijo ali prepovedo kakršno koli javno distribuiranje s prodajo ali drugače.

               28

               Zato je treba ugotoviti, da okoliščine, obravnavane v postopku v glavni stvari, spadajo na področje uporabe člena 4 navedene direktive.

               29

               Iz člena 4(2) iste direktive je glede pogojev za uporabo pravila o izčrpanju razvidno, da se pravica distribuiranja v Uniji ne izčrpa v zvezi z izvirnikom ali primerki dela, razen kadar prvo prodajo ali drug prvi prenos lastništva tega predmeta v Uniji izvrši imetnik pravic ali se opravi z njegovim dovoljenjem.

               30

               Poleg tega navedeni člen 4(2) v skladu s sodno prakso Sodišča državam članicam ne daje možnosti, da določijo pravilo o izčrpanju, ki ni tisto, določeno v tej določbi, saj lahko, kot je razvidno iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29, razlike v nacionalnih zakonodajah na področju izčrpanja pravice distribuiranja neposredno vplivajo na pravilno delovanje notranjega trga (glej v tem smislu sodbo Laserdisken, C‑479/04, EU:C:2006:549, točki 24 in 56).

               31

               Sodišče je na podlagi besedila istega člena 4(2) razsodilo, da je izčrpanje pravice distribuiranja odvisno od dveh pogojev, in sicer, po eni strani, da je izvirnik ali njegove primerke dal v prodajo imetnik pravice ali pa je bilo to storjeno z njegovim dovoljenjem, in po drugi, da je to trženje potekalo v Uniji (glej sodbo Laserdisken, EU:C:2006:549, točka 21).

               32

               V postopku v glavni stvari ni sporno, da so bili posterji, na katerih so reproducirana dela slavnih slikarjev in na katere se nanašajo avtorske pravice, imetnike teh pa zastopa organizacija Pictoright, dani na trg v EGP z dovoljenjem teh imetnikov.

               33

               Kljub temu se stranki v postopku v glavni stvari ne strinjata v zvezi z vprašanjem, ali izčrpanje pravice distribuiranja vključuje na predmetu fiksirano delo oziroma primerek tega dela, ali lastno intelektualno stvaritev avtorja, in vprašanjem, ali sprememba nosilca, kakršno izvršuje družba Allposters, vpliva na izčrpanje izključne pravice distribuiranja.

               34

               Prvič, člen 4(2) Direktive 2001/29 se glede predmeta pravice distribuiranja nanaša na prvo prodajo ali drug prvi prenos lastništva „tega predmeta“.

               35

               Poleg tega glede na uvodno izjavo 28 te direktive „avtorsko-pravno varstvo pravic po [navedeni] direktivi vključuje izključno pravico nadzora distribuiranja dela, utelešenega v materialnem predmetu“. V skladu s to isto uvodno izjavo „prva prodaja izvirnika ali primerkov dela s strani imetnika pravice ali z njegovim privoljenjem v [Uniji] izčrpa pravico do nadzora ponovne prodaje tega predmeta v [Uniji]“.

               36

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišče je razvidno tudi, da so lahko literarna in umetniška dela predmet gospodarske uporabe bodisi prek javnih nastopov bodisi prek reprodukcije in dajanja v promet materialnih nosilcev, ki iz teh nastopov izvirajo (sodba FDV, C‑61/97, EU:C:1998:422, točka 14 in navedena sodna praksa).

               37

               Iz zgoraj navedenih uvodnih izjav je razvidno, da je želel zakonodajalec Unije z uporabo izrazov „materialni predmet“ in „tega predmeta“ avtorjem dati nadzor nad prvim dajanjem na trg Unije vsakega predmeta, na katerem je fiksirana njihova intelektualna stvaritev.

               38

               To ugotovitev, kot je pravilno navedla Evropska komisija, potrjuje mednarodno pravo, zlasti Pogodba SIOL o avtorski pravici, Direktivo 2001/29 pa je treba, kolikor je mogoče, razlagati ob upoštevanju te pogodbe (glej v tem smislu sodbe Laserdisken, EU:C:2006:549, točki 39 in 40; Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, točki 30 in 31; Football Association Premier League in drugi, C‑403/08 in C‑429/08, EU:C:2011:631, točka 189, in Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, točka 23).

               39

               Člen 6(1) navedene pogodbe namreč določa, da avtorji književnih in umetniških del uživajo izključno pravico dovoljevati, da izvirnik in primerki njihovih del postanejo dostopni javnosti s prodajo ali drugačnim prenosom lastninske pravice. V zvezi s tem so pogodbenice pojasnile pomen pojma „primerek“ s skupno izjavo v zvezi s členoma 6 in 7 iste pogodbe, sprejeto na diplomatski konferenci z dne 20. decembra 1996, na kateri je bila ta pogodba sprejeta. V skladu s to izjavo se „pojma ‚primerki‘ in ‚izvirnik in primerki‘, kakor se uporabljata v teh členih, za katere velja pravica do distribuiranja in dajanja v najem po navedenih členih, […] nanaša[ta] izključno na posnete primerke, ki se lahko dajo v promet kot materialni predmeti“.

               40

               Ugotoviti je treba torej, da se izčrpanje pravice distribuiranja uporabi za predmet, na katerega je fiksirano varovano delo ali njegov primerek, če je bil ta na trg dan z dovoljenjem imetnika avtorske pravice.

               41

               Drugič, preveriti je treba, ali to, da so bile na predmetu, ki se je tržil z dovoljenjem imetnika avtorske pravice, izvršene poznejše spremembe njegovega materialnega nosilca, vpliva na izčrpanje pravice distribuiranja v smislu člena 4(2) Direktive 2001/29.

               42

               V postopku v glavni stvari sprememba pomeni, da se v postopku, opisanem v točki 15 te sodbe, prenese podoba umetniškega dela, ki je na papirnatem posterju, na slikarsko platno, kar pripelje do zamenjave papirnatega nosilca s platnom. Iz stališč strank v postopku v glavni stvari je razvidno, da se s to tehniko poveča trajnost reprodukcije, izboljša kakovost podobe glede na poster in zagotovi rezultat, ki je bližje izvirniku dela.

               43

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot pravilno navaja francoska vlada, da je posledica zamenjave nosilca, kakršna se opravi v postopku v glavni stvari, da se ustvari nov predmet, na katerem je fiksirana podoba varovanega dela, poster pa preneha obstajati. Zaradi take spremembe primerka varovanega dela, ki privede do rezultata, ki je bližje izvirniku, lahko v smislu člena 2(a) Direktive 2001/29 dejansko nastane nova reprodukcija tega dela, ki spada v okvir izključne pravice avtorja in glede katere se zahteva njegovo dovoljenje.

               44

               Družba Allposters vendarle trdi, da prenosa na platno ni mogoče šteti za reproduciranje, ker ne gre za razmnoževanje primerkov varovanega dela, saj je podoba prenesena in je ni več na papirnatem posterju. Pojasnjuje, da črnilo, s katerim je reproducirano delo, ni spremenjeno ter da se z ničemer ne posega v delo.

               45

               Te argumentacije ni mogoče sprejeti. Okoliščina, da se črnilo v postopku prenosa ohrani, namreč ni taka, da bi vplivala na ugotovitev, da je nosilec podobe zamenjan. Pomembno je to, ali je spremenjeni predmet, obravnavan v celoti, fizično predmet, ki je bil dan na trg z dovoljenjem imetnika pravice. Zdi se, da v postopku v glavni stvari ni tako.

               46

               Dovoljenje imetnika avtorske pravice se zato ne nanaša na distribuiranje predmeta, na katerega je fiksirano njegovo delo, če je bil ta predmet po prvem trženju spremenjen tako, da pomeni novo reprodukcijo tega dela. V takem primeru je pravica distribuiranja takega predmeta izčrpana šele po prvi prodaji oziroma prvem prenosu lastništva tega novega predmeta z dovoljenjem imetnika te pravice.

               47

               Tako razlago potrjuje glavni cilj Direktive 2001/29, ki je glede na uvodni izjavi 9 in 10 te direktive vzpostavitev visoke stopnje varstva, med drugim, avtorjev, kar tem omogoči primerno nagrado za uporabo njihovih del (glej sodbe SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, točka 36; Peek & Cloppenburg, EU:C:2008:232, točka 37, in Football Association Premier League in drugi, EU:C:2011:631, točka 186).

               48

               Iz trditev strank v postopku v glavni stvari, podanih pred Sodiščem, pa je razvidno, da imetniki avtorskih pravic niso dovolili distribuiranja prenosov na platno, vsaj ne izrecno. Z uporabo pravila o izčrpanju pravice distribuiranja bi se zato tem imetnikom odvzela možnost, da prepovedo distribuiranje teh predmetov ali da v primeru distribuiranja zahtevajo primerno nagrado za gospodarsko izkoriščanje njihovih del. V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da mora biti taka nagrada, da bi bila primerna, v primernem razmerju z ekonomsko vrednostjo izkoriščanja varovanega predmeta (glej po analogiji sodbo Football Association Premier League in drugi, EU:C:2011:631, točke od 107 do 109). Stranki v postopku v glavni stvari sta glede prenosov na platno priznali, da je njihova ekonomska vrednost znatno višja od ekonomske vrednosti posterjev.

               49

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 4(2) Direktive 2001/29 razlagati tako, da se pravilo o izčrpanju pravice distribuiranja ne uporabi v položaju, v katerem se je na reprodukciji varovanega dela, potem ko se je v Uniji tržila z dovoljenjem imetnika avtorske pravice, izvršila sprememba njenega nosilca, kot je prenos te reprodukcije s papirnatega posterja na platno, in je v svoji novi obliki ponovno dana na trg.

         Stroški

               50

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 4(2) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da se pravilo o izčrpanju pravice distribuiranja ne uporabi v položaju, v katerem se je na reprodukciji varovanega dela, potem ko se je v Uniji tržila z dovoljenjem imetnika avtorske pravice, izvršila sprememba njenega nosilca, kot je prenos te reprodukcije s papirnatega posterja na platno, in je v svoji novi obliki ponovno dana na trg.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. novembra 2014.#Österreichischer Gewerkschaftsbund proti Verband Österreichischer Banken und Bankiers.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom – Načelo prepovedi diskriminacije – Kolektivna pogodba, ki določa dodatek za vzdrževanega otroka – Dodatek, ki se zaposlenim s krajšim delovnim časom izplačuje v skladu z načelom pro rata temporis.#Zadeva C‑476/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 5. novembra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Socialna politika — Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom — Načelo prepovedi diskriminacije — Kolektivna pogodba, ki določa dodatek za vzdrževanega otroka — Dodatek, ki se zaposlenim s krajšim delovnim časom izplačuje v skladu z načelom pro rata temporis“
      V zadevi C‑476/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija) z odločbo z dne 13. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 24. oktobra 2012, v postopku

         Österreichischer Gewerkschaftsbund

      proti

         Verband Österreichischer Banken und Bankiers,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (poročevalec), sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. septembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Österreichischer Gewerkschaftsbund A. Ehm, odvetnik,

               —

               za Verband Österreichischer Banken und Bankiers B. Hainz, odvetnik,

               —

               za Evropsko komisijo B. Eggers in D. Martin, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 13. februarja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določbe 4 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, ki je bil sklenjen 6. junija 1997 (v nadaljevanju: okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom) iz Priloge k Direktivi Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 267), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/23/ES z dne 7. aprila 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 278, v nadaljevanju: Direktiva 97/81), in na razlago člena 28 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

               2

               Ta predlog je bil vložen v sporu med Österreichischer Gewerkschaftsbund (avstrijska zveza sindikatov) in Verband Österreichischer Banken und Bankiers (združenje avstrijskih bank in bankirjev, v nadaljevanju: VÖBB) v zvezi z dodatkom za vzdrževanega otroka, ki se izplačuje na podlagi kolektivne pogodbe, ki se uporablja za zaposlene v bankah in bankirje (v nadaljevanju: CCBB).

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               Iz besedila določbe 1(a) okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom izhaja, da je cilj tega sporazuma „omogočiti odpravo diskriminacije delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in izboljšati kakovost dela s krajšim delovnim časom“.

               4

               Določba 4 tega okvirnega sporazuma, naslovljena „Načelo nediskriminacije“, določa:

                        „1.

                        Pogoji zaposlitve delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ne smejo biti manj ugodni od pogojev primerljivih delavcev, zaposlenih s polnim delovnim časom, zgolj zato, ker delajo krajši delovni čas. Te delavce se sme različno obravnavati le iz stvarnih razlogov.

                        2.

                        Kjer je primerno, se uporabi načelo pro rata temporis.

                  […]“

         Avstrijska ureditev

               5

               Člen 19d zakona o delovnem času (v nadaljevanju: Arbeitszeitgesetz) določa:
               „1.   Za delo s krajšim delovnim časom gre, če je dogovorjeni tedenski delovni čas v povprečju krajši od polnega tedenskega delovnega časa, ki ga določa zakon, ali od polnega tedenskega delovnega časa, ki ga določa ustrezna kolektivna pogodba.
               […]
               6.   Delavci, zaposleni s krajšim delovnim časom, se v primerjavi z delavci, zaposlenimi s polnim delovnim časom, ne smejo obravnavati manj ugodno, razen če različno obravnavanje upravičujejo objektivni razlogi […]
               7.   V pravnem sporu mora delodajalec dokazati, da do manj ugodnega obravnavanja ni prišlo zaradi dela s krajšim delovnim časom.“

               6

               Iz besedila poglavja III CCBB, naslovljenega „Socialni dodatki“, izhaja, da se „družinski dodatki in dodatki za vzdrževanega otroka […] izplačujejo kot socialni dodatek“.

               7

               Člen 21(2) CCBB, naslovljen „Gospodinjski dodatek“, določa:
               „Gospodinjski dodatek za […] zaposlene s krajšim delovnim časom se izračuna tako, da se dodatek, ki ga prejemajo zaposleni s polnim delovnim časom, deli s tedenskim številom delovnih ur zaposlenih s polnim delovnim časom, določenim v kolektivni pogodbi (to je 38,5 ure), rezultat pa pomnoži s tedenskim številom delovnih ur zadevnega zaposlenega s krajšim delovnim časom.“

               8

               Člen 22 CCBB, naslovljen „Dodatek za vzdrževanega otroka“, določa:
               „1.   Delavci so upravičeni do dodatka za vzdrževanega otroka za vsakega otroka, za katerega imajo pravico do zakonsko določenega družinskega dodatka in predložijo dokazilo o njegovem prejemanju […]
               […]
               4.   Člen 21(2) […] se po analogiji uporablja za dodatke za vzdrževanega otroka.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Österreichischer Gewerkschaftsbund je kot organ, pristojen za zaposlene v avstrijskem bančnem sektorju, vložil tožbo na podlagi posebnega postopka, določenega v členu 54(2) zakona o pristojnostih in postopku na področju socialne varnosti in delovnega prava (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz, BGBl. št. 104/1985).

               10

               S to tožbo zoper VÖBB, ki je organ, ki zastopa delodajalce avstrijskega bančnega sektorja, predlaga, naj Oberster Gerichtshof (Vrhovno sodišče) ugotovi, da imajo zaposleni s krajšim delovnim časom, na katere se nanaša CCBB, pravico do plačila celotnega dodatka za vzdrževanega otroka, ki ga določa člen 22(1) te kolektivne pogodbe, in ne le do dela, izračunanega sorazmerno z njihovim dejanskim delovnim časom.

               11

               V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof zaradi dvomov glede obsega načela pro rata temporis v zadevi, o kateri odloča, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je glede na naravo dodatka za vzdrževanega otroka, ki je določen v kolektivni pogodbi in pri katerem gre za socialno dajatev, ki jo plačuje delodajalec z namenom delne izravnave finančnih bremen, ki jih imajo starši z vzdrževanjem otroka, za katerega se plačuje, pri izračunu tega dodatka primerno uporabiti načelo pro rata temporis iz določbe 4.2 [okvirnega sporazuma o delu s skrajšanim delovnim časom]?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:
                        Ali je treba določbo 4.1 [okvirnega sporazuma o delu s skrajšanim delovnim časom] razlagati tako, da je neenako obravnavanje zaposlenih s krajšim delovnim časom zaradi sorazmernega zmanjšanja dodatka za vzdrževanega otroka glede na delovni čas – glede na široko polje proste presoje socialnih partnerjev pri določitvi socialno- in gospodarskopolitičnih ciljev in ukrepov za njihovo doseganje – upravičeno iz stvarnih razlogov, če se upošteva, da prepoved takega zmanjšanja

                                 (a)

                                 med starševskim dopustom otežuje ali onemogoča zaposlitve s krajšim delovnim časom zaradi starševstva in/ali malega dela in/ali,

                                 (b)

                                 zaradi večjega finančnega bremena zmanjšuje konkurenčnost delodajalcev z več zaposlenimi s krajšim delovnim časom in zmanjšuje pripravljenost delodajalcev za zaposlovanje oseb, ki bi delale s krajšim delovnim časom, in/ali

                                 (c)

                                 zaposlene s krajšim delovnim časom postavlja v boljši položaj, ker imajo med zaposlitvijo s krajšim delovnim časom lahko še druga delovna razmerja in so tako na podlagi kolektivne pogodbe lahko upravičeni do večkratnega prejemanja dajatev, kot je dodatek za vzdrževanega otroka, in/ali

                                 (d)

                                 zaposlene s krajšim delovnim časom postavlja v boljši položaj, ker imajo več prostega časa kot polno zaposleni in s tem boljše možnosti za varstvo otroka?

                        3.

                        Če je odgovor na [prvo in drugo] vprašanje nikalen:
                        ali je treba člen 28 Listine [Evropske unije] o temeljnih pravicah razlagati tako, da v delovnopravnem sistemu, v katerem so bili bistveni deli najnižjih delovnopravnih standardov določeni na podlagi soglasja posebej izbranih in kvalificiranih socialnih partnerjev, ničnost (v skladu z nacionalno prakso zaradi kršitve prepovedi diskriminacije, določene v pravu Unije) zgolj enega detajla kolektivne pogodbe (v tem primeru sorazmernega zmanjšanja dodatka za vzdrževanega otroka, če se dela s krajšim delovnim časom) povzroči ničnost vseh določb kolektivne pogodbe, ki urejajo neko vsebino (v tem primeru dodatek za vzdrževanega otroka)?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               12

               S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba določbo 4.2 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom razlagati tako, da se načelo pro rata temporis uporablja pri izračunu dodatka za vzdrževanega otroka, ki ga delodajalec delavca, zaposlenega s krajšim delovnim časom, izplačuje na podlagi kolektivne pogodbe, kot je CCBB.

               13

               V zvezi s tem je treba na prvem mestu navesti, da glede na podatke, ki jih je predložitveno sodišče predložilo s predlogom za prehodno odločanje, zadevni dodatek za vzdrževanega otroka ni državna dajatev, ki je določena z zakonom. Gre za dajatev, ki jo na podlagi kolektivne pogodbe, sklenjene med pogodbenicama, delodajalec izplača delavcem z otroki, ki jih morajo vzdrževati.

               14

               Iz tega izhaja, da ne gre za „dajatev iz naslova socialne varnosti“ v smislu Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72), čeprav ta dodatek sledi podobnim ciljem kot nekatere dajatve, ki jih določa ta uredba.

               15

               Na drugem mestu je treba ugotoviti, da glede na podatke, ki so bili na obravnavi potrjeni, stranki v postopku v glavni stvari soglašata, da je zadevni dodatek plačilo, ki se izplača zaposlenemu.

               16

               Taka opredelitev dodatka za vzdrževanega otroka ustreza, kot je v točki 36 sklepnih predlogov ugotovila generalna pravobranilka, opredelitvi, ki jo določa pravo Unije. Treba je namreč opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da „plačilo“ v skladu s členom 157(2) PDEU pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme iz naslova zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ta pojem zajema vse sedanje ali prihodnje prejemke v denarju ali naravi, ki jih delavec zaradi zaposlitve prejme od delodajalca, čeprav le posredno (glej sodbo Hliddal in Bornand, C‑216/12 in C‑217/12, EU:C:2013:568, točka 41 in navedena sodna praksa).

               17

               V teh okoliščinah je Sodišče pojasnilo, da pravna narava teh ugodnosti za uporabo člena 157 PDEU ni relevantna, ker so izplačani na podlagi zaposlitve (sodba Krüger, C‑281/97, EU:C:1999:396, točka 16).

               18

               Sodišče je poudarilo tudi, da čeprav so številne ugodnosti, ki jih priznavajo delodajalci, res tudi izraz socialne politike, ni mogoče dvomiti o dejstvu, da ima dajatev naravo plačila, če je delavec upravičen prejemati zadevno dajatev od delodajalca zaradi obstoja delovnega razmerja (sodba Barber, C‑262/88, EU:C:1990:209, točka 18).

               19

               Vendar pa se dodatek za vzdrževanega otroka, če je del plače zaposlenega, določi v okviru delovnega razmerja, ki se sklene med zaposlenim in delodajalcem.

               20

               Iz tega izhaja, da je treba šteti, da je izračun dodatka za vzdrževanega otroka na podlagi načela pro rata temporis upravičen iz objektivnih razlogov v smislu določbe 4.1 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom in, če je to primerno v smislu določbe 4.2 tega okvirnega sporazuma, če je v skladu s pogoji tega delovnega razmerja delavec zaposlen s krajšim delovnim časom (glej po analogiji sodbo Heimann in Toltschin, C‑229/11 in C‑230/11, EU:C:2012:693, točka 34 in navedena sodna praksa).

               21

               V zvezi s tem je treba po eni strani ugotoviti, da je jasno, da narava dajatve v postopku v glavni stvari ne more preprečiti uporabe določbe 4.2 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, ker je dodatek za vzdrževanega otroka, ki je eden od prejemkov, ki jih delavec prejme v denarju, deljiva dajatev (glej po analogiji sodbi Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, točka 116, ter Bruno in drugi, C‑395/08 in C‑396/08, EU:C:2010:329, točka 34).

               22

               Po drugi strani je treba opozoriti, da je Sodišče že uporabilo načelo pro rata temporis za druge dajatve, ki jih izplača delodajalec in so vezane na delovno razmerje s krajšim delovnim časom.

               23

               Tako je Sodišče presodilo, da pravo Unije v primeru dela s krajšim delovnim časom ne nasprotuje niti izračunu pokojnine po načelu pro rata temporis (glej v tem smislu sodbo Schönheit in Becker, C‑4/02 in C‑5/02, EU:C:2003:583, točki 90 in 91) niti temu, da se plačan letni dopust izračuna po istem načelu (glej v tem smislu sodbi Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, točka 33, ter Heimann in Toltschin, EU:C:2012:693, točka 36).

               24

               V zadevah, v katerih so bile izdane te sodbe, je namreč upoštevanje krajšega delovnega časa glede na delovni čas zaposlenega s polnim delovnim časom objektivno merilo, ki omogoča sorazmerno zmanjšanje pravic zadevnih zaposlenih.

               25

               Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba določbo 4.2 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom razlagati tako, da se načelo pro rata temporis uporablja pri izračunu dodatka za vzdrževanega otroka, ki ga delodajalec delavca, zaposlenega s krajšim delovnim časom, izplačuje na podlagi kolektivne pogodbe, kot je CCBB.

         Drugo in tretje vprašanje

               26

               Glede na odgovor na prvo vprašanje ni treba odgovoriti na drugo in tretje vprašanje predložitvenega sodišča.

         Stroški

               27

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Določbo 4.2 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, ki je bil sklenjen 6. junija 1997, iz Priloge k Direktivi Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/23/ES z dne 7. aprila 1998, je treba razlagati tako, da se načelo pro rata temporis uporablja pri izračunu dodatka za vzdrževanega otroka, ki ga delodajalec delavca, zaposlenega s krajšim delovnim časom, izplačuje na podlagi kolektivne pogodbe, kot je ta, ki se uporablja za zaposlene v avstrijskih bankah in bankirje.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. oktobra 1984. # Caisse primaire d'assurance maladie de Rouen proti A. Guyot. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Rouen - Francija. # Zadeva 128/83.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 22. marca 2011. # Republika Latvija proti Evropski komisiji. # Okolje - Direktiva 2003/87/ES - Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov - Nacionalni načrt razdelitve pravic do emisije za Latvijo za obdobje od leta 2008 do leta 2012 - Trimesečni rok - Člen 9(3) Direktive 2003/87. # Zadeva T-369/07.

text:
      Zadeva T-369/07
      Republika Latvija
      proti
      Evropski komisiji
      „Okolje – Direktiva 2003/87/ES – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Nacionalni načrt razdelitve pravic do emisije za Latvijo za obdobje med letoma 2008 in 2012 – Trimesečni rok – Člen 9(3) Direktive 2003/87“
      Povzetek sodbe
      1.      Ničnostna tožba – Tožbe držav članic
      (člen 263 PDEU)
      2.      Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Nacionalni načrt razdelitve pravic do emisije toplogrednih plinov (NNR)
            – Priglasitev s strani države članice – Pristojnost Komisije za nadzor – Obseg – Pravna narava odločbe Komisije
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 9(3))
      3.      Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Nacionalni načrt razdelitve pravic do emisije toplogrednih plinov (NNR)
            – Priglasitev s strani države članice – Pojem
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 9(3))
      4.      Akti institucij – Domneva veljavnosti – Neobstoječ akt – Pojem
      (člen 288 PDEU)
      1.      Vse države članice imajo pravico, da z ničnostno tožbo oporekajo zakonitosti odločb Komisije, ne da bi se izvajanje te pravice
         pogojevalo z utemeljevanjem pravnega interesa. Državi članici torej za to, da bi bila njena tožba dopustna, ni treba dokazati,
         da ji akt Komisije, ki ga izpodbija, povzroča pravne učinke. Pravni interes se nanaša le na tožbe fizičnih ali pravnih oseb,
         in ne na tožbe institucij ali držav članic.

      Poleg tega se pojem pravnega interesa ne sme enačiti s pojmom izpodbojnega akta, na podlagi katerega je lahko akt predmet
         ničnostne tožbe samo, če se z njim namerava povzročiti pravne učinke, ki lahko vplivajo na položaj, to pa je treba ugotoviti
         tako, da se preveri njegovo vsebino.

      Vsebina odločbe Komisije v zvezi s spremembo nacionalnega načrta razdelitve pravic do emisije toplogrednih plinov (NNR), ki
         ga je priglasila država članica, ima take pravne učinke.

      (Glej točki 33 in 34.)
      2.      Predhodni nadzor, ki ga Komisija opravi na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami
         do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive 96/61, ne vodi nujno do odločbe Komisije. Čeprav je ta
         po priglasitvi nacionalnega načrta razdelitve pravic do emisije toplogrednih plinov (NNR) zagotovo zavezana skrbno in nepristransko
         preveriti, ali je ta NNR v skladu z merili iz Priloge III in določbami člena 10 Direktive 2003/87, pa je iz izraza „lahko
         zavrne“ razvidno, da ima Komisija glede tega diskrecijsko pravico. Iz tega prav tako izhaja, da če se Komisija v trimesečnem
         roku od takrat, ko je država članica priglasila svoj NNR, odpove uporabi te pravice, lahko država članica načeloma izvede
         navedeni NNR ob upoštevanju pogojev, določenih v členu 11 in naslednjih Direktive 2003/87.

      Komisija pa lahko uporabi svojo pravico odločiti iz člena 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87, kadar država članica v trimesečnem
         roku kljub navedenim ugovorom ne spremeni ali noče spremeniti svojega NNR. Če Komisija namreč ne sprejme take zavrnilne odločbe,
         priglašeni NNR postane dokončen in zanj velja domneva zakonitosti, ki državi članici omogoči, da ga izvede.

      Namen sprememb, do katerih pride v fazi, ki nastopi po postopku preučitve, in sicer po ugovorih Komisije glede priglašenega
         NNR ali nekaterih njegovih delov, je ravno odstraniti razloge za ugovore, ki jih je Komisija sprva navedla v zvezi z združljivostjo
         načrta ali njegovih delov z merili iz Priloge III in določbami člena 10 Direktive 2003/87. Zato je to, da Komisija sprejme
         navedene spremembe, zgolj posledica ugovorov, ki jih je sprva navedla v okviru svoje omejene pristojnosti za nadzor in zavrnitev,
         ki jo ima na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87, ne pa posledica splošnega pooblastila za odobritev. Komisiji poleg tega
         ni treba sprememb NNR sprejeti z uradno odločbo. Nasprotno, taka razlaga bi bila po eni strani v nasprotju z načelom, da Komisija
         nima splošnega pooblastila za odobritev NNR. Po drugi strani taka razlaga ne bi bila skladna s sistematiko člena 9(3), tretji
         stavek, Direktive 2003/87, s katero je predvidena samo zavrnilna odločba, ne pa odločba o odobritvi.

      (Glej točki 47 in 48.)
      3.      Namen postopka, začetega na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije
         toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive 96/61, je poleg možnosti predhodnega nadzora Komisije zagotoviti
         državam članicam pravno varnost in jim zlasti omogočiti, da se hitro odločijo, kako lahko dodelijo pravice do emisije in upravljajo
         sistem Skupnosti za trgovanje na podlagi svojega nacionalnega načrta razdelitve pravic do emisije toplogrednih plinov (NNR)
         v zadevnem obdobju dodelitve. Ob upoštevanju omejenega trajanja tega obdobja, ki je tri leta ali pet let (člen 11 Direktive
         2003/87), imajo namreč Komisija in tudi države članice legitimen interes, da se vsak spor o vsebini NNR reši hitro in da NNR
         v celotnem obdobju veljavnosti ni izpostavljen tveganju, da mu bo Komisija nasprotovala.

      Te ugotovitve veljajo za vsak NNR, ne glede na to, ali gre za prvotno priglašeno različico ali za spremenjeno različico, priglašeno
         kasneje. Poleg tega je zahteva, da Komisija po priglasitvi spremenjenega NNR opravi hiter in učinkovit nadzor, toliko pomembnejša,
         ker je pred tem nadzorom že potekala prva faza preučitve prvotnega NNR, ki je, če je bilo potrebno, vodila do zavrnilne odločbe
         in nato do sprememb navedenega NNR. Če pa Komisija meni, da lahko preuči predlagane spremembe NNR ali spremenjeni NNR, ne
         da bi spoštovala trimesečni rok iz člena 9(3) Direktive 2003/87, bi ta možnost lahko ovirala cilj hitrega in učinkovitega
         nadzora ter pravne varnosti, do katere ima pravico država članica, ki je opravila priglasitev, da bi lahko dodelila pravice
         do emisije napravam na njenem ozemlju pred začetkom obdobja trgovanja iz člena 11 navedene direktive.

      Zato pojem priglasitve iz člena 9(3) Direktive 2003/87 vključuje tako prvotno kot poznejšo priglasitev različic NNR, tako
         da od vsake od teh priglasitev začne teči nov trimesečni rok.

      (Glej točke 54, 55 in 57.)
      4.      Kršitev postopka, to je nespoštovanje trimesečnega roka iz člena 9(3) Direktive 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje
         s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive 96/61, ni tako resna in očitna, da bi upravičevala
         opredelitev izpodbijane odločbe za neobstoječ akt. Za akte institucij Skupnosti, čeprav so nepravilni, namreč velja domneva
         zakonitosti, zaradi česar imajo pravne učinke, dokler niso umaknjeni, razglašeni za nične v okviru ničnostne tožbe ali razveljavljeni
         zaradi predloga za sprejetje predhodne odločbe ali ugovora nezakonitosti.

      V okviru postopka preučitve na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87 in glede na posebnosti tega postopka nezakonitost, nastala
         zaradi tega, ker je bila izpodbijana odločba izdana prepozno, ne more povzročiti, da se ta odločba opredeli za neobstoječo,
         zaradi temeljnega načela pravne varnosti mora biti namreč taka opredelitev pridržana le za zelo izjemne primere.

      (Glej točko 61.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 22. marca 2011(*)

      „Okolje – Direktiva 2003/87/ES – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Nacionalni načrt razdelitve pravic do emisije za Latvijo za obdobje med letoma 2008 in 2012 – Trimesečni rok – Člen 9(3) Direktive 2003/87“
      V zadevi T‑369/07,
      Republika Latvija, ki sta jo sprva zastopali E. Balode-Buraka in K. Bārdiņa, nato L. Ostrovska in na koncu L. Ostrovska in K. Drēviņa, zastopnice,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Republike Litve, ki jo zastopa D. Kriaučiūnas, zastopnik,

      in
      Slovaške republike, ki jo je sprva zastopal J. Čorba, nato B. Ricziová, zastopnika,

      intervenientki,
      proti
      Evropski komisiji, ki jo zastopajo U. Wölker, E. Kalnins in I. Rubene, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki sta ga sprva zastopala Z. Bryanston-Cross, nato S. Behzadi-Spencer, I. Rao in F. Penlington, zastopniki, skupaj z J. Mauricijem,
         barrister,

      intervenientka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2007) 3409 z dne 13. julija 2007 o spremembi nacionalnega načrta
         razdelitve pravic do emisije toplogrednih plinov, ki ga je Republika Latvija priglasila za obdobje od leta 2008 do leta 2012
         v skladu z Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje
         s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL L 275, str. 32),

      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi J. Azizi (poročevalec), predsednik, E. Cremona, sodnica, in S. Frimodt Nielsen, sodnik,
      sodna tajnica: K. Pocheć, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. septembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
       Mednarodni predpisi in predpisi Skupnosti, ki se nanašajo na Okvirno konvencijo Združenih narodov o spremembi podnebja in
            na Kjotski protokol
      1        Končni cilj Okvirne konvencije Združenih narodov o spremembi podnebja, sprejete 9. maja 1992 v New Yorku (v nadaljevanju:
         OKZNSP), ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta z dne 15. decembra 1993 o sklenitvi OKZNSP (94/69/ES)
         (UL 1994, L 33, str. 11), je doseči ustalitev koncentracij toplogrednih plinov v ozračju na takšni ravni, ki bo preprečila
         nevarno antropogeno poseganje v podnebni sistem. Priloga I k OKZNSP vsebuje seznam držav pogodbenic, med katerimi je Republika
         Latvija, ki je bila na njem uvrščena tudi v kategorijo držav v prehodu v tržno gospodarstvo. OKZNSP je v Skupnosti začela
         veljati 21. marca 1994.

      2        Za dosego končnega cilja OKZNSP je bil 11. decembra 1997 k tej sprejet Kjotski protokol (Sklep 1/CP.3 „Sprejetje Kjotskega
         protokola [k OKZNSP]“). V Prilogi A h Kjotskemu protokolu sta seznama toplogrednih plinov ter sektorjev in kategorij virov
         emisij, ki jih zajema Kjotski protokol. V Prilogi B h Kjotskemu protokolu je seznam strank Kjotskega protokola, v katerem
         so navedene njihove obveznosti količinskega omejevanja oziroma zmanjševanja emisij, vključno z obveznostjo Republike Latvije,
         katere cilj zmanjšanja je določen na 8 %.

      3        Svet Evropske unije je 25. aprila 2002 sprejel Odločbo Sveta o odobritvi Kjotskega protokola k [OKZNSP] v imenu Evropske skupnosti
         in skupnega izpolnjevanja iz njega izhajajočih obveznosti (2002/358/ES) (UL L 130, str. 1). Kjotski protokol je skupaj s svojima
         prilogama A in B povzet v Prilogi I k Odločbi 2002/358. Tabela obveznosti količinskega omejevanja oziroma zmanjševanja emisij,
         namenjena določanju ustreznih količin emisij, ki se dodelijo Skupnosti in njenim državam članicam v skladu s členom 4 Kjotskega
         protokola, je v Prilogi II k Odločbi 2002/358.

       Predpisi, ki se nanašajo na sistem Skupnosti za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov
      4        Člen 1 Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami
         do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL L 275, str. 32), kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 2004/101/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 2004 (UL L 338, str. 18), določa:

      „Ta direktiva vzpostavlja sistem trgovanja s pravicami do emisij toplogrednih plinov v Skupnosti […] da bi pospešila zmanjšanje
         emisij toplogrednih plinov na stroškovno in ekonomsko učinkovit način.“

      5        Člen 9 Direktive 2003/87 določa:

      „1.      Za vsako obdobje iz člena 11(1) in (2) vsaka država članica pripravi nacionalni načrt, v katerem navede skupno količino pravic,
         ki jih namerava dodeliti za to obdobje, in kako jih namerava dodeliti. Načrt temelji na objektivnih in preglednih merilih,
         vključno s tistimi iz Priloge III, ob ustreznem upoštevanju pripomb javnosti. Komisija brez poseganja v Pogodbo najpozneje
         do 31. decembra 2003 pripravi navodilo za uporabo meril iz Priloge III.

      Za obdobje iz člena 11(1) se načrt objavi in o njem obvesti Komisijo in druge države članice najpozneje do 31. marca 2004.
         Za nadaljnja obdobja se načrt objavi in o njem obvesti Komisijo in druge države članice vsaj 18 mesecev pred začetkom zadevnega
         obdobja.

      2.      Nacionalni načrti razdelitve pravic se obravnavajo v odboru iz člena 23(1) [Direktive 2003/87].
      3.      V treh mesecih od obvestila države članice o nacionalnem načrtu razdelitve pravic [priglasitve nacionalnega načrta razdelitve
         pravic s strani države članice] v skladu z odstavkom 1 lahko Komisija ta načrt ali katerikoli njegov del zavrne, na podlagi
         njegove nezdružljivosti z merili iz Priloge III ali s členom 10. Država članica sprejme odločitev po členu 11(1) ali (2) le,
         če predlagane spremembe sprejme Komisija. Komisija obrazloži vsako odločitev o zavrnitvi.“

      6        Člen 11(2) Direktive 2003/87 določa:

      „Za petletno obdobje od 1. januarja 2008 in vsako nadaljnje petletno obdobje vsaka država članica odloči o skupni količini
         pravic, ki jih bo dodelila za to obdobje, in začne postopek dodeljevanja teh pravic upravljavcu posamezne naprave. To odločitev
         sprejme vsaj 12 mesecev pred začetkom zadevnega obdobja na podlagi svojega nacionalnega načrta razdelitve pravic, pripravljenega
         na podlagi člena 9 in v skladu s členom 10, ob ustreznem upoštevanju pripomb javnosti.“

      7        V Prilogi III k Direktivi 2003/87 je naštetih 12 meril za nacionalne načrte razdelitve. V merilih št. od 1 do 3 iz Priloge
         III je določeno:

      „1.      Skupna količina pravic, ki se dodelijo za ustrezno obdobje, je skladna z obveznostjo države članice, da omeji svoje emisije
         na podlagi Odločbe 2002/358 in Kjotskega protokola, ob upoštevanju deleža vseh emisij, ki jih te pravice predstavljajo glede
         na emisije iz virov, ki niso zajeti v tej direktivi, po eni strani in nacionalnih energetskih politik po drugi strani, ter
         skladna z nacionalnim programom o spremembi podnebja. Skupna količina pravic, ki se dodelijo, ne sme biti večja, kakor bo
         verjetno potrebno za dosledno uporabo meril iz te priloge. Do leta 2008 je količina skladna z namenom doseči ali preseči ciljno
         vrednost vsake države članice po Odločbi 2002/358 in Kjotskem protokolu.

      2.      Skupna količina pravic, ki se dodelijo, je skladna z ocenami dejanskega in predvidenega napredka pri uresničevanju prispevka
         držav članic pri obveznostih Skupnosti na podlagi Odločbe 93/389/EGS.

      3.      Količine pravic, ki se dodelijo, so skladne z zmožnostjo, vključno s tehnološkimi zmožnostmi, dejavnosti, zajetih v tem sistemu,
         da zmanjšajo emisije. Države članice lahko svoje pravice razdelijo na podlagi povprečnih emisij toplogrednih plinov na proizvod
         pri vsaki dejavnosti in dosegljivega napredka pri vsaki dejavnosti.

      […]“
       Dejansko stanje
      8        Republika Latvija je z dopisom z dne 16. avgusta 2006 Komisiji Evropskih skupnosti v skladu s členom 9(1) Direktive 2003/87
         priglasila svoj nacionalni načrt razdelitve za obdobje od leta 2008 do leta 2012 (v nadaljevanju: NNR). Na podlagi NNR je
         Republika Latvija nameravala svoji nacionalni industriji, ki je zajeta s Prilogo I k Direktivi 2003/87, dodeliti povprečno
         skupno letno količino 7,763883 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida (MteCO2).

      9        Komisija je 29. novembra 2006 izdala prvo zavrnilno odločbo, v njenem izreku pa je navedeno:

      „Člen 1
      Naslednji vidik [NNR] za prvo petletno obdobje iz člena 11(2) Direktive je nezdružljiv z merili [št.] od 1 [do] 3 iz Priloge
         III k Direktivi [2003/87]: del skupne količine pravic, ki se dodelijo – ki na leto znaša 4,480580 [MteCO2] emisij – ni združljiv z ocenami, opravljenimi v skladu z Odločbo 280/2004/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004
         o mehanizmu za spremljanje emisij toplogrednih plinov v Skupnosti in o izvajanju Kjotskega protokola (UL L 49, str. 1)], in
         ni združljiv z zmožnostjo – vključno s tehnološkimi zmožnostmi – zmanjšati emisije [zadevnih] dejavnosti.

      Člen 2
      Ugovorov zoper [NNR] ne bo, če bodo spodaj navedene spremembe uvedene nediskriminatorno in bodo Komisiji priglašene v najkrajšem
         možnem času, upoštevajoč roke, ki so potrebni za izvedbo nacionalnih postopkov, in brez neupravičene zamude: skupna količina
         pravic, dodeljenih v okviru sistema Skupnosti, se zmanjša za 4,480580 [MteCO2].

      Člen 3
      1.      Povprečna skupna letna količina pravic, ki jih mora [Republika] Latvija na podlagi svojega [NNR] dodeliti napravam, navedenim
         v tem načrtu, in novim udeležencem, znaša 3,283303 MteCO2 in se ne sme prekoračiti.

      2.      [NNR] je mogoče spremeniti brez predhodnega soglasja Komisije, če se sprememba nanaša na pravice, dodeljene določenim napravam,
         v mejah skupne količine pravic, ki se dodelijo napravam, navedenim v načrtu, na izboljšave kakovosti podatkov ali če vključuje
         zmanjšanje odstotka pravic, ki se brezplačno dodelijo v mejah, opredeljenih v členu 10 Direktive [2003/87].

      3.      Vse spremembe [NNR], razen sprememb za izvedbo člena 2, je treba priglasiti pred 31. decembrom 2006, to je rokom, določenim
         v členu 11(2) Direktive [2003/87], zanje pa je treba pridobiti predhodno soglasje Komisije v skladu s členom 9(3) Direktive
         [2003/87].

      Člen 4
      Republika Latvija je naslovnica te odločbe.“
      10      Republika Latvija je z dopisom z dne 29. decembra 2006 Komisiji priglasila spremenjen NNR, ki je določal dodelitev povprečne
         skupne letne količine 6,253146 MteCO2.

      11      Komisija je v dopisu z dne 30. marca 2007, ki je bil sestavljen v angleščini, navedla, da so bile informacije v spremenjenem
         NNR nepopolne, in zahtevala, naj Republika Latvija odgovori na nekatera vprašanja in predloži dodatne informacije.

      12      Republika Latvija je na to zahtevo za informacije odgovorila z dopisom z dne 25. aprila 2007.

      13      Komisija je 13. julija 2007 sprejela odločbo C(2007) 3409 o spremembi NNR pravic do emisije toplogrednih plinov, ki ga je
         priglasila Republika Latvija za obdobje od leta 2008 do leta 2012 v skladu z Direktivo 2003/87 (v nadaljevanju: izpodbijana
         odločba), v izreku katere je med drugim navedeno:

      „Člen 1
      Naslednji vidiki predlagane spremembe [NNR] Latvije za petletno obdobje, predvideno v členu 11(2) Direktive [2003/87], so
         zlasti v skladu s spodaj navedenimi merili in se torej odobrijo:

      1.      Merila [št.] od 1 [do] 3 iz Priloge III k Direktivi [2003/87]: povečanje povprečne skupne letne količine pravic za 0,144813
         [MteCO2], kar je v skladu z ocenami na podlagi Odločbe 280/2004/ES in z zmožnostjo, vključno s tehnološkimi zmožnostmi, [zadevnih]
         dejavnosti, da zmanjšajo emisije.

      […]
      Člen 2
      Naslednji vidik predlagane spremembe [NNR] Latvije za petletno obdobje, predvideno v členu 11(2) Direktive [2003/87], ni v
         skladu s spodaj navedenimi merili in se torej zavrne: merila [št. od] 1 [do] 3 iz Priloge III k Direktivi [2003/87]: povečanje
         povprečne skupne letne količine pravic za 2,825030 [MteCO2], kar ni v skladu z ocenami na podlagi Odločbe [280/2004] in z zmožnostjo, vključno s tehnološkimi zmožnostmi, [zadevnih]
         dejavnosti, da zmanjšajo emisije.

      Člen 3
      Republika Latvija je naslovnica te odločbe.“
      14      Komisija se v točki 1 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na člen 3(3) prve zavrnilne odločbe, v katerem je bilo določeno,
         da Republika Latvija spremembe svojega NNR za obdobje od leta 2008 do leta 2012 priglasi pred 31. decembrom 2006, to je rokom,
         določenim v členu 11(2) Direktive 2003/87.

      15      Komisija v točki 3 obrazložitve izpodbijane odločbe navaja zlasti, da informacije, ki jih je predložila Republika Latvija,
         vsebujejo bistveno spremembo NNR, za to spremembo pa se zahteva predhodno sprejetje Komisije v skladu s členom 9(3) Direktive
         2003/87. Izpodbijana odločba naj bi bila omejena na te vidike predloženih informacij. Drugi vidiki navedenih informacij, zlasti
         glede izvedbe prve zavrnilne odločbe ali tisti, ki izražajo mnenje, ki se razlikuje od presoje Komisije v navedeni odločbi,
         naj ne bi bili upoštevani v izpodbijani odločbi.

      16      V točki 6 obrazložitve izpodbijane odločbe je navedeno, da Republika Latvija ni predložila informacij, ki bi upravičevale
         spremembo načina izračuna najvišjega števila pravic, kot je opredeljen v prvi zavrnilni odločbi.

      17      Nazadnje Komisija v točki 8 obrazložitve izpodbijane odločbe – glede na natančnejše podatke, ki jih je Republika Latvija predložila
         v zvezi s posebej veliko investicijo v sektorju cementa – na podlagi tega načina izračuna sprejema spremembo, ki jo pomeni
         povečanje najvišjega števila razpoložljivih pravic, kot je navedeno v členu 1 izpodbijane odločbe.

       Postopek in predlogi strank
      18      Republika Latvija je 26. septembra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

      19      Republika Latvija je z ločenim aktom, ki ga je istega dne vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, predlagala, naj se
         zadeva obravnava po hitrem postopku iz člena 76a Poslovnika Splošnega sodišča. Splošno sodišče (tretji senat) je s sklepom
         z dne 13. novembra 2007 ta predlog zavrnilo.

      20      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska je 27. novembra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložilo predlog
         za intervencijo v podporo predlogom Komisije. Predsednik tretjega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 12. junija 2008
         to intervencijo dopustil. Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska je intervencijsko vlogo vložilo 28. avgusta 2008.

      21      Republika Latvija je z ločenim aktom, ki ga je 14. decembra 2007 vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča in ga potrdila
         z dopisom z dne 26. maja 2008, na podlagi člena 116(2) Poslovnika predlagala zaupno obravnavo nekaterih delov priloge 7 k
         tožbi v razmerju do Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska.

      22      Republika Litva je 27. decembra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog, naj se ji dovoli intervencija v
         tem postopku v podporo Republiki Latviji. Predsednik tretjega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 12. junija 2008
         to intervencijo dopustil. Republika Litva je intervencijsko vlogo vložila 29. avgusta 2008.

      23      Komisija je 6. januarja 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča predložila stališča o intervencijskih vlogah Združenega
         kraljestva Velika Britanija in Severna Irska ter Republike Litve. Republika Latvija ni predložila stališč o navedenih vlogah
         v določenem roku.

      24      Slovaška republika je 7. februarja 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog, naj se ji dovoli intervencija
         v podporo predlogom Republike Latvije. Predsednik tretjega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 12. junija 2008 ugotovil,
         da je bil ta predlog vložen v skladu s členom 115 Poslovnika, toda po izteku roka šestih tednov, določenega v členu 115(1)
         tega poslovnika. Zato je predsednik tretjega senata Splošnega sodišča temu predlogu ugodil, pri čemer je pravice Slovaške
         republike omejil na pravice iz člena 116(6) navedenega poslovnika.

      25      Republika Latvija, ki jo podpira Republika Litva, Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      26      Komisija, ki jo podpira Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        Republiki Latviji naloži plačilo stroškov.
      27      Na podlagi poročila sodnika poročevalca se je Splošno sodišče (tretji senat) odločilo, da začne ustni postopek.

      28      Splošno sodišče je z dopisom z dne 12. julija 2010 na podlagi ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika,
         zahtevalo od Komisije, naj predloži nekatere dokumente. Komisija je to zahtevo izpolnila v predpisanih rokih.

      29      Stranke so na obravnavi 21. septembra 2010 ustno podale stališča in odgovore na vprašanja Splošnega sodišča.

       Pravna obravnava
      30      Republika Latvija v podporo svoji tožbi navaja štiri tožbene razloge, in sicer, prvič, kršitev pristojnosti, določenih v pogodbi ES
         glede energetske politike, drugič, kršitev „načela prepovedi diskriminacije“, tretjič, neupoštevanje obveznosti, ki izhajajo
         iz Kjotskega protokola, in četrtič, nespoštovanje trimesečnega roka, določenega v členu 9(3) Direktive 2003/87.

       Ugovor nedopustnosti, ki se nanaša na nedopustnost predloga za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe
       Trditve strank
      31      Komisija, ki jo podpira Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, trdi, da čeprav Republika Latvija predlaga
         razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v celoti, se v resnici ta predlog nanaša samo na člen 2, ne pa na člen 1, ki določa,
         da so nekatere spremembe iz spremenjenega NNR v skladu z merili iz Priloge III k Direktivi 2003/87. Vendar naj bi bilo ničnostno
         tožbo mogoče vložiti le zoper akt, ki ima obvezne pravne učinke, ki lahko posegajo v interese tožeče stranke. Ker člen 1 izpodbijane
         odločbe ne posega v interese Republike Latvije, naj ta ne bi imela interesa za razglasitev ničnosti tega člena, tožbo pa naj
         bi bilo zaradi tega treba razglasiti za nedopustno.

      32      Republika Latvija nasprotuje tej argumentaciji.

       Presoja Splošnega sodišča
      33      Kar zadeva pojem pravnega interesa, na katerega se sklicuje Komisija, je treba opozoriti, da Pogodba jasno razlikuje med pravico
         do ničnostne tožbe institucij in držav članic po eni strani ter pravico fizičnih in pravnih oseb po drugi strani. Vse države
         članice imajo namreč pravico, da z ničnostno tožbo oporekajo zakonitosti odločb Komisije, ne da bi se izvajanje te pravice
         pogojevalo z utemeljevanjem pravnega interesa. Državi članici torej za to, da bi bila njena tožba dopustna, ni treba dokazati,
         da ji akt Komisije, ki ga izpodbija, povzroča pravne učinke (sklep Sodišča z dne 27. novembra 2001 v zadevi Portugalska proti
         Komisiji, C‑208/99, Recueil, str. I‑9183, točki 22 in 23, in sodba Splošnega sodišča z dne 22. oktobra 2008 v združenih zadevah
         TV 2/Danmark in drugi proti Komisiji, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 in T‑336/04, ZOdl., str. II‑2935, točka 63). Ta ugotovitev
         je razvidna tudi iz opredelitve pravnega interesa v sodni praksi, ki se nanaša le na tožbe fizičnih ali pravnih oseb, in ne
         na tožbe institucij ali držav članic (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 21. maja 2010 v združenih zadevah Francija in drugi
         proti Komisiji, T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 in T‑456/04, še neobjavljena v ZOdl., točka 118 in navedena sodna praksa).

      34      Poleg tega se pojem pravnega interesa ne sme enačiti s pojmom izpodbojnega akta, na podlagi katerega je lahko akt predmet
         ničnostne tožbe samo, če se z njim namerava povzročiti pravne učinke, ki lahko vplivajo na položaj, to pa je treba ugotoviti
         tako, da se preveri njegovo vsebino (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 22. junija 2000 v zadevi Nizozemska proti Komisiji,
         C‑147/96, Recueil, str. I‑4723, točki 25 in 27; zgoraj v točki 33 navedeni sklep Portugalska proti Komisiji, točka 24; sklep
         Sodišča z dne 28. januarja 2004 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C‑164/02, Recueil, str. I‑1177, točki 18 in 19, in zgoraj
         v točki 33 navedeno sodbo Francija in drugi proti Komisiji, točka 119). Ni pa mogoče zanikati, da ima vsebina izpodbijane
         odločbe take pravne učinke.

      35      Zato je treba ugovor nedopustnosti glede predloga za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe zavrniti.

      36      Splošno sodišče meni, da je smiselno najprej preučiti utemeljenost četrtega tožbenega razloga.

       Četrti tožbeni razlog: nespoštovanje trimesečnega roka, določenega v členu 9(3) Direktive 2003/87
       Uvodne ugotovitve
      37      Uvodoma je treba pojasniti, da navedba Komisije in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska – da Republika
         Latvija s to tožbo ne more izpodbijati prve zavrnilne odločbe z dne 29. novembra 2006, saj je ni izpodbijala v roku – tudi
         če bi bila pravilna, ne vpliva na dopustnost četrtega tožbenega razloga, ki zadeva napako izpodbijane odločbe.

       Trditve strank
      38      Republika Latvija, ki jo podpira Republika Litva, trdi, da bi izpodbijana odločba morala šteti za „neobstoječo“, saj je bila
         sprejeta s kršitvijo člena 9(3) Direktive 2003/87. V skladu s to določbo naj bi Komisija smela zavrniti NNR v treh mesecih
         po tem, ko ga država priglasi. Spremenjeni NNR naj bi bil priglašen 29. decembra 2006. Zato naj bi se rok, v katerem bi se
         Komisija morala odzvati, če bi hotela zavrniti NNR v celoti ali deloma, iztekel 29. marca 2007. Komisija pa naj bi šele 30. marca 2007
         Republiki Latviji poslala dopis – ki je bil poleg tega sestavljen v angleščini v nasprotju s členom 3 Uredbe Sveta št. 1 z
         dne 15. aprila 1958 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti (UL 1958, 17, str. 385) – v katerem
         je po eni strani navedla, da je spremenjeni NNR nepopoln, po drugi strani pa je zahtevala dodatna pojasnila. Nazadnje Republika
         Latvija pojasnjuje, da je trimesečni rok, določen v členu 9(3) Direktive 2003/87, začel teči na dan, ko je Komisija dejansko
         prejela njen dopis z dne 29. decembra 2006, v katerem ji je priglasila spremenjeni NNR, ne 5. januarja 2007, ko je Komisija
         registrirala zadevni dokument.

      39      Komisija, ki jo podpira Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, meni, da je spoštovala člen 9(3) Direktive
         2003/87, saj naj bi trimesečni rok, ki je v njem določen, veljal samo za priglašene NNR, ne pa za njihove spremembe. Treba
         naj bi bilo jasno razlikovati med, na eni strani, priglasitvijo NNR, s katero naj bi začel teči ta rok, in na drugi strani,
         predlaganimi spremembami, glede katerih naj ne bi bil določen noben rok. Komisija priznava, da če ne odloči pred iztekom trimesečnega
         roka, se NNR šteje za odobrenega. Vendar naj bi bil položaj drugačen, kadar država članica predlaga spremembe navedenega NNR.
         V takem primeru namreč člen 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87 državi članici dovoljuje sprejetje odločitve o dodelitvi
         na podlagi člena 11 navedene direktive le, če je predlagane spremembe sprejela Komisija, s čimer se zahteva izrecna odobritev
         Komisije.

      40      Komisija meni, da če člen 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87 zanjo ne določa nobenega roka za odobritev sprememb NNR, ki
         jih je predlagala država članica, iz tega ne izhaja, da ima neomejen rok za preučitev sprememb. Komisija naj bi o tem morala
         odločiti kakor hitro je mogoče, vsekakor pa pred začetkom zadevnega trgovanja. Poleg tega naj bi Komisija ravnala v skladu
         s točko 55 sodbe Splošnega sodišča z dne 23. novembra 2005 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji (T‑178/05, ZOdl., str. II‑4807),
         ko je latvijske organe v dopisu z dne 30. marca 2007 obvestila o svojih pripombah na predlagane spremembe. Podobno Komisija
         meni, drugače od Republike Litve, da gre v točki 73 te sodbe zgolj za obiter dictum, ko je pojasnjeno, da ni nobenega razloga za domnevo, da če je priglašeni NNR nepopoln, trimesečni rok iz člena 9(3) Direktive
         2003/87, ki ga ima Komisija za zavrnitev načrta, ne more začeti teči. Po eni strani naj bi bilo zadevni odlomek sodbe treba
         razlagati ob upoštevanju posebnih okoliščinih te zadeve. Po drugi strani pa naj bi Splošno sodišče v isti točki te sodbe pojasnilo,
         da lahko Komisija nepopoln ali „začasen“ NNR zavrne, če ni v skladu z merili, določenimi z navedeno direktivo, ali če ne more
         oceniti njegove skladnosti z navedenimi merili. Splošno sodišče naj bi menilo, da lahko v teh primerih Komisija ob zavrnitvi
         NNR od države članice zahteva priglasitev novega popolnega NNR, preden bi lahko sprejela odločbo na podlagi člena 11(1) Direktive
         2003/87.

      41      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska dodaja, da mora Komisija imeti možnost presoditi NNA, kar pa ni mogoče,
         če nima vseh informacij. Zato trimesečni rok iz člena 9(3) Direktive 2003/87 lahko začne teči šele takrat, ko so te informacije
         na voljo, sicer bi se postopku preučitve odvzel polni učinek. Če namreč ne bi bilo tako, bi Komisija morala zavrniti NNR zgolj
         zato, ker ne bi imela zadostnih informacij, država članica pa bi nato morala ponovno priglasiti svoj NNR, s čimer bi začel
         teči nov trimesečni rok.

      42      Komisija, ki jo podpira Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, pojasnjuje, da ji načelo lojalnosti iz člena
         10 ES, kadar ni prejela vseh informacij, potrebnih za presojo sprememb NNR glede na merila iz Priloge III k Direktivi 2003/87,
         onemogoča avtomatično zavrniti spremembe, ne da bi zadevni državi članici omogočila predložiti manjkajoče informacije v določenem
         roku. V nasprotnem primeru bi Komisija – da bi spoštovala trimesečni rok – morala zavrniti spremembe NNR, četudi bi država
         članica, na lastno pobudo ali na zahtevo, poskušala zbrati in sporočiti manjkajoče informacije. Združeno kraljestvo Velika
         Britanija in Severna Irska meni, da je ravnanje Republike Latvije v nasprotju z načelom dobre vere, saj je najprej priznala,
         da je bil NNR nepopoln in je predložila dodatne informacije, ki jih je zahtevala Komisija, nato pa se je sklicevala na nespoštovanje
         trimesečnega roka.

      43      Komisija se je na obravnavi v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča odrekla svoji trditvi, navedeni podredno, da naj bi trimesečni
         rok vsekakor začel teči šele takrat, ko je Generalni sekretariat Komisije registriral spremenjeni NNR, to je 5. januarja 2007,
         kar je bilo zabeleženo v zapisniku obravnave.

      44      Komisija nazadnje meni, da to, da je bil njen dopis z dne 30. marca 2007 sestavljen v angleškem jeziku, in ne v latvijskem,
         ni vplivalo na veljavnost izpodbijane odločbe. Tako poudarja, da je morala preučiti 27 NNR v zelo kratkem času in da ji je
         večina držav članic, tudi Republika Latvija, vljudno poslala svoje NNR, prevedene v angleščino. Tudi poznejša izmenjava dopisov
         naj bi potekala predvsem v angleškem jeziku. Komisija je tako menila, da je Republika Latvija v okviru preučitve NNR sprejela
         angleščino za jezik dopisovanja, saj je v dopisu z dne 25. aprila 2007 odgovorila na dopis z dne 30. marca 2007, ne da bi
         nasprotovala uporabi tega jezika. Vsekakor pa naj bi kršitev Uredbe št. 1 pomenila kršitev postopka, ki naj bi lahko povzročila
         ničnost končno sprejetega akta le, če bi bil izid postopka brez te kršitve lahko drugačen. V obravnavani zadevi pa naj bi
         prevajanje vsega dopisovanja med Komisijo in Republiko Latvijo v latvijščino zagotovo podaljšalo postopek, ne bi pa moglo
         spremeniti njegovega izida.

       Presoja Splošnega sodišča
      –       Pristojnost Komisije za nadzor na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87
      45      Komisija lahko na podlagi člena 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87 v treh mesecih od priglasitve NNR s strani države članice
         ta NNR ali katerikoli njegov del zavrne na podlagi njegove nezdružljivosti z merili iz Priloge III ali z določbami člena 10
         navedene direktive. Država članica v skladu z drugim stavkom te določbe sprejme odločitev po členu 11(1) ali (2) navedene
         direktive le, če predlagane spremembe sprejme Komisija. Nazadnje, tretji stavek te določbe določa, da Komisija obrazloži vsako
         odločitev o zavrnitvi.

      46      V sodni praksi je bilo priznano, da je pristojnost Komisije za nadzor in zavrnitev NNR iz člena 9(3) Direktive 2003/87 zelo
         omejena, ker vsebuje vsebinske in časovne omejitve. Po eni strani je ta nadzor omejen na to, da Komisija presodi o združljivosti
         NNR z merili iz Priloge III in z določbami člena 10 Direktive 2003/87, po drugi strani pa ga je treba opraviti v treh mesecih
         od takrat, ko država članica priglasi navedeni NNR (sklep Splošnega sodišča z dne 30. aprila 2007 v zadevi EnBW Energie Baden-Württemberg
         proti Komisiji, T‑387/04, ZOdl., str. II‑1195, točka 104; glej tudi v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 7. novembra 2007
         v zadevi Nemčija proti Komisiji, T‑374/04, ZOdl., str. II‑4431, točka 116).

      47      Poleg tega predhodni nadzor, opravljen na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87, ne vodi nujno do odločbe Komisije. Komisija
         je po priglasitvi NNR zagotovo zavezana skrbno in nepristransko preveriti, ali je ta NNR v skladu z merili iz Priloge III
         in z določbami člena 10 Direktive 2003/87. Vendar je iz izraza „lahko zavrne“ razvidno, da ima Komisija glede tega diskrecijsko
         pravico. Iz tega prav tako izhaja, da če se Komisija v trimesečnem roku od takrat, ko je država članica priglasila svoj NNR,
         odpove uporabi te pravice, lahko država članica načeloma izvede navedeni NNR ob upoštevanju pogojev, določenih v členu 11
         in naslednjih Direktive 2003/87, ne da bi Komisija to morala odobriti. Tako se postopek preučitve NNR ne konča nujno z uradno
         odločbo, zlasti kadar država članica med tem postopkom opravi vse zahtevane spremembe. Komisija pa lahko uporabi svojo pravico
         odločiti iz člena 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87, kadar država članica v trimesečnem roku kljub navedenim ugovorom
         ne spremeni ali noče spremeniti svojega NNR. Če Komisija namreč ne sprejme take zavrnilne odločbe, priglašeni NNR postane
         dokončen in zanj velja domneva zakonitosti, ki državi članici omogoči, da ga izvede (glej v tem smislu zgoraj v točki 46 navedeni
         sklep EnBW Energie Baden-Württemberg proti Komisiji, točke 106, 107, 111, 115 in 120).

      48      Komisija glede tega ne more veljavno trditi, da člen 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87, ki omenja, da „predlagane spremembe
         sprejme Komisija“, zahteva, da ta sprejme uradno odločbo o odobritvi teh sprememb. Splošno sodišče je že odločilo, da do zadevnih
         sprememb pride v fazi, ki nastopi po postopku preučitve, in sicer po ugovorih Komisije glede priglašenega NNR ali nekaterih
         njegovih delov, namen teh sprememb pa je ravno odstraniti razloge za ugovore, ki jih je Komisija sprva navedla v zvezi z združljivostjo
         načrta ali njegovih delov z merili iz Priloge III in z določbami člena 10 Direktive 2003/87. Zato je to, da Komisija sprejme
         navedene spremembe, zgolj posledica ugovorov, ki jih je sprva navedla v okviru svoje omejene pristojnosti za nadzor in zavrnitev,
         ki jo ima na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87, ne pa posledica splošnega pooblastila za odobritev (zgoraj v točki 46 navedeni
         sklep EnBW Energie Baden-Württemberg proti Komisiji, točka 104). Iz te sodne prakse sicer ni razvidno, da bi Komisija morala
         spremembe NNR sprejeti z uradno odločbo. Nasprotno, taka razlaga bi bila po eni strani v nasprotju z načelom, da Komisija
         nima splošnega pooblastila za odobritev NNR. Po drugi strani taka razlaga ne bi bila skladna s sistematiko člena 9(3), tretji
         stavek, Direktive 2003/87, s katero je predvidena samo zavrnilna odločba, ne pa odločba o odobritvi.

      49      Upoštevajoč ta načela je treba presoditi, ali je Komisija v obravnavani zadevi spoštovala pravila iz člena 9(3) Direktive
         2003/87.

      –       Pojem priglasitve iz člena 9(3) Direktive 2003/87
      50      Spomniti je treba, da Republika Latvija v bistvu trdi, da je Komisija v postopku preučitve spremenjenega NNR kršila trimesečni
         rok, določen v členu 9(3) Direktive 2003/87. Po priglasitvi navedenega spremenjenega NNR 29. decembra 2006 naj bi se ta rok
         namreč iztekel 29. marca 2007. Komisija pa naj bi ji šele 30. marca 2007 poslala zahtevo za informacije – v angleščini in
         torej v nasprotju s členom 3 Uredbe št. 1 – iz katere je bilo razvidno, da je bil navedeni NNR nepopoln.

      51      V obravnavani zadevi ni sporno, da izpodbijana odločba ni bila sprejeta v trimesečnem roku od priglasitve spremenjenega NNR
         29. decembra 2006, ampak šele 13. julija 2007. Tako je treba preučiti, ali je novi trimesečni rok začel teči po priglasitvi
         spremenjenega NNR, potem ko je bil postopek preučitve začasno končan s prvo zavrnilno odločbo. Z drugimi besedami, presoditi
         je treba, ali pojem priglasitve NNR v smislu člena 9(3) Direktive 2003/87 vključuje tako prvo priglasitev NNR kot tudi priglasitev
         spremenjenega NNR, zlasti po zavrnilni odločbi Komisije.

      52      Besedilo člena 9(3) Direktive 2003/87 ne razlikuje, ali „priglasitev [NNR]“, od katere začne teči trimesečni rok, pomeni prvo
         priglasitev NNR ali poznejšo priglasitev spremenjenega NNR, zlasti po zavrnilni odločbi Komisije. Poleg tega natančnejša določitev,
         da je ta priglasitev „v skladu z odstavkom 1“ istega člena, na podlagi katerega „vsaka država članica pripravi [NNR], v katerem
         navede skupno količino pravic, ki jih namerava dodeliti za to obdobje [trgovanja], in kako jih namerava dodeliti“, ne pomeni
         dodatnega pojasnila glede tega, saj se tako prva priglasitev NNR kot poznejša priglasitev spremenjenega NNR nanašata na s
         strani države članice predlagano določitev števila pravic, ki se dodelijo.

      53      Izraz „predlagane spremembe“ sicer ne izključuje možnosti ali celo obveznosti države članice, da te spremembe predlaga v obliki
         uradne „priglasitve“ spremenjenega NNR, še posebej če gre za bistvene spremembe. Glede tega je treba opozoriti, da je Splošno
         sodišče že priznalo, po eni strani, da člen 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87 ne določa nobene omejitve v zvezi z mogočimi
         spremembami, in po drugi strani, da mora biti vsaka sprememba priglašena Komisiji in jo mora ta sprejeti, preden se NNR, kakor
         je bil spremenjen, lahko uporabi kot podlaga za odločitev, ki jo država članica sprejme na podlagi člena 11 Direktive 2003/87
         (zgoraj v točki 40 navedena sodba Združeno kraljestvo proti Komisiji, točka 56). Enako je Splošno sodišče ugotovilo, da Komisija
         ob zavrnitvi NNR od države članice lahko zahteva priglasitev novega popolnega NNR, preden bi lahko sprejela odločbo (zgoraj
         v točki 40 navedena sodba Združeno kraljestvo proti Komisiji, točka 73). Poleg tega v skladu s temi načeli iz izreka prve
         zavrnilne odločbe (člena 2 in 3(3)) izhaja, da je Komisija v obravnavani zadevi sama presodila, da ji je treba vse spremembe
         NNR „priglasiti“ in se torej glede teh sprememb izvaja predhodni nadzor iz člena 9(3) Direktive 2003/87.

      54      Poleg tega je s teleološkega vidika namen postopka, začetega na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87, poleg možnosti predhodnega
         nadzora Komisije zagotoviti državam članicam pravno varnost in jim zlasti omogočiti, da se hitro odločijo, kako lahko dodelijo
         pravice do emisije in upravljajo sistem Skupnosti za trgovanje na podlagi svojega NNR v zadevnem obdobju dodelitve. Ob upoštevanju
         omejenega trajanja tega obdobja, ki je tri leta ali pet let (člen 11 Direktive 2003/87), imajo namreč Komisija in tudi države
         članice legitimen interes, da se vsak spor o vsebini NNR reši hitro ter da NNR v celotnem obdobju veljavnosti ni izpostavljen
         tveganju, da mu bo Komisija nasprotovala (zgoraj v točki 46 navedeni sklep EnBW Energie Baden-Württemberg proti Komisiji,
         točka 117).

      55      Te ugotovitve veljajo za vsak NNR, ne glede na to, ali gre za prvotno priglašeno različico ali za spremenjeno različico, priglašeno
         kasneje. Poleg tega je zahteva, da Komisija po priglasitvi spremenjenega NNR opravi hiter in učinkovit nadzor, toliko pomembnejša,
         ker je pred tem nadzorom že potekala prva faza preučitve prvotnega NNR, ki je, če je bilo potrebno, vodila do zavrnilne odločbe
         in nato do sprememb navedenega NNR. Če pa Komisija meni, da lahko preuči predlagane spremembe NNR ali spremenjeni NNR, ne
         da bi spoštovala trimesečni rok iz člena 9(3) Direktive 2003/87, bi ta možnost lahko ovirala cilj hitrega in učinkovitega
         nadzora ter pravne varnosti, do katere ima pravico država članica, ki je opravila priglasitev, da bi lahko dodelila pravice
         do emisije napravam na njenem ozemlju pred začetkom obdobja trgovanja iz člena 11 navedene direktive.

      56      Nazadnje, Komisija ne more trditi, da bi morala na koncu druge faze preučitve, ki zadeva presojo predlaganih sprememb NNR,
         izdati uradno odločbo o odobritvi navedenih sprememb, glede česar naj bi se ta faza razlikovala od faze v zvezi s prvotno
         priglašenim NNR, ker taka odločba ni niti predvidena s členom 9(3) Direktive 2003/87 niti ni nujna (glej točko 48 zgoraj).

      57      Torej je treba skleniti, da pojem priglasitve iz člena 9(3) Direktive 2003/87 vključuje tako prvotno kot poznejšo priglasitev
         različic NNR, tako da od vsake od teh priglasitev začne teči novi trimesečni rok.

      –       Potek trimesečnega roka iz člena 9(3) Direktive 2003/87
      58      Iz zgornjih navedb izhaja, da je v tej zadevi s priglasitvijo spremenjenega NNR 29. decembra 2006 začel teči novi trimesečni
         rok v smislu člena 9(3) Direktive 2003/87.

      59      Glede na to, da se je trimesečni rok iz člena 9(3) Direktive 2003/87 iztekel 29. marca 2007, je bila zahteva Komisije za informacije
         z dne 30. marca 2007, naslovljena na Republiko Latvijo, prepozna. Tako ni treba presoditi, prvič, ali bi taka zahteva, če
         bi bila izdana v tem roku, lahko prekinila ali zadržala tek tega roka, in drugič, ali bi do takega učinka prekinitve ali zadržanja
         prišlo, čeprav je bil ta dopis sestavljen v angleškem jeziku, in ne v latvijskem.

      60      Torej je spremenjeni NNR postal dokončen 30. marca 2007.

      61      Vendar, drugače kot trdi Republika Latvija, kršitev postopka, to je nespoštovanje trimesečnega roka iz člena 9(3) Direktive
         2003/87, ni tako resna in očitna, da bi upravičevala opredelitev izpodbijane odločbe za neobstoječ akt (glej sodbo Sodišča
         z dne 6. marca 2008 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑196/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 35 in navedena sodna praksa).
         Za akte institucij Skupnosti, čeprav so nepravilni, namreč velja domneva zakonitosti, zaradi česar imajo pravne učinke, dokler
         niso umaknjeni, razglašeni za nične v okviru ničnostne tožbe ali razveljavljeni zaradi predloga za sprejetje predhodne odločbe
         ali ugovora nezakonitosti (sodba Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2008 v zadevi People’s Mojahedin Organization of Iran
         proti Svetu, T‑256/07, ZOdl., str. II‑3019, točka 55 in navedena sodna praksa). Kot je bilo ugotovljeno v točki 47 zgoraj,
         upoštevajoč posebnosti postopka preučitve na podlagi člena 9(3) Direktive 2003/87 postane na koncu tega postopka, če Komisija
         ne odloči v trimesečnem roku, NNR dokončen in zanj velja domneva zakonitosti. Vseeno nezakonitosti, ugotovljene v obravnavani
         zadevi, in sicer tega, da je bila izpodbijana odločba izdana prepozno, ni mogoče šteti za tako resno in očitno, da bi povzročila
         neobstoj te odločbe. Zaradi temeljnega načela pravne varnosti mora biti namreč ugotovitev, da je akt neobstoječ, pridržana
         le za zelo izjemne primere (glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 15. junija 1994 v zadevi Komisija proti BASF in drugim,
         C‑137/92 P, Recueil, str. I‑2555, točki 48 in 50; z dne 8. julija 1999 v zadevi Chemie Linz proti Komisiji, C‑245/92 P, Recueil,
         str. I‑4643, točki 93 in 95, in z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑475/01, ZOdl., str. I‑8923, točki 18
         in 20).

      62      Zato je izpodbijano odločbo treba razglasiti za nično zaradi kršitve člena 9(3) Direktive 2003/87, ne da bi se bilo treba
         izreči o dopustnosti in utemeljenosti drugih tožbenih razlogov, ki jih uveljavlja Republika Latvija.

       Stroški
      63      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Komisija ni
         uspela, se ji v skladu s predlogom Republike Latvije naloži plačilo stroškov.

      64      V skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo
         svoje stroške. Zato Republika Litva, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ter Slovaška republika nosijo svoje
         stroške.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
      razsodilo:
      1.      Odločba Komisije C(2007) 3409 z dne 13. julija 2007 o spremembi nacionalnega načrta razdelitve pravic do emisije toplogrednih
            plinov, ki ga je Republika Latvija priglasila za obdobje od leta 2008 do leta 2012 v skladu z Direktivo 2003/87/ES Evropskega
            parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov
            v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, se razglasi za nično.
      2.      Evropska komisija nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Republika Latvija.
      3.      Republika Litva, Slovaška republika in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosijo svoje stroške.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 22. marca 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: latvijščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 29. januarja 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-218/02.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 9. decembra 2014.#Feralpi Holding SpA proti Evropski komisiji.#Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg jekla za armiranje betona v palicah ali zvitkih – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 65 PJ na podlagi Uredbe (ES) št. 1/2003 po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ – Določanje cen in plačilnih rokov – Omejevanje ali nadzor proizvodnje ali prodaje – Bistvena kršitev postopka – Nepristojnost – Pravna podlaga – Kršitev pravice do obrambe – Načela dobrega upravljanja, sorazmernosti in enakosti orožij – Merila za naložitev – Opredelitev trga – Kršitev člena 65 PJ – Globe – Zastaranje – Teža – Trajanje.#Zadeva T‑70/10.