title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 30. junija 2004. # Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedna znamka Mehr für Ihr Geld - Absolutni razlogi za zavrnitev - Razlikovalni učinek - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-281/02.

text:
      Zadeva T-281/02
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Besedna znamka Mehr für Ihr Geld – Absolutni razlogi za zavrnitev – Razlikovalni učinek – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Sodba Sodišča prve Stopnje (četrti senat) z dne 30. junija 2004
      Povzetek sodbe
      1.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Znaki, ki lahko sestavljajo znamko – Znaki, ki se sicer lahko
            uporabijo kot oglasni slogani – Pogoj – Razlikovalni učinek
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b))
      2.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki so brez slehernega
            razlikovalnega učinka – Besedni znak „Mehr für Ihr Geld“
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b))
      1.     Registracija, na podlagi Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, znamke, ki je sestavljena iz znakov ali označb, ki se uporabljajo
         v oglasnem sloganu, prikazujejo kakovost ali vabijo k nakupu proizvodov ali storitev, na katere se znamka nanaša, ni izključena
         zgolj zaradi te uporabe. Znak, ki ima drugačne naloge kot znamka v tradicionalnem smislu, ima razlikovalni učinek v smislu
         člena 7(1)(b) Uredbe samo takrat, ko ga je neposredno mogoče zaznati kot pokazatelja izvora zadevnih proizvodov in storitev,
         tako da lahko upoštevna javnost proizvode in storitve imetnika znamke brez verjetnosti zmede razlikuje od tistih, ki imajo
         drugačen trgovski izvor.

      (Glej točko 25.)
      2.     Besedni znak Mehr für Ihr Geld, katerega registracija se zahteva za čistilna in kozmetična sredstva ter hrano za vsakdanjo
         porabo, ki sodijo v razrede 3, 29 in 30 v smislu Nicejskega aranžmaja, je brez slehernega razlikovalnega učinka v skladu s
         členom 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti. Prijavljeno znamko bo ciljna javnost, ki je nemško govoreča, zaznala namreč
         samo kot oglasno formulo ali kot slogan, ki kaže na to, da so zadevni proizvodi in storitve v primerjavi s konkurenčnimi za
         potrošnika količinsko in/ali kakovostno ugodnejši. V tej zvezi je element „Mehr“ („več“) priporočilen za oglas, ki naj poudari
         dobre lastnosti proizvodov ali storitev, za promocijo katerih se uporablja.

      (Glej točke 27, 29 in 34.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 30. junija 2004(*)

      „Znamka Skupnosti – Besedna znamka Mehr für Ihr Geld – Absolutni razlogi za zavrnitev – Razlikovalni učinek – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T-281/02,
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG, s sedežem v Nürnbergu (Nemčija), ki jo zastopata S. Rojahnin in S. Freytag, odvetnici,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa D. Schennen, zastopnik,

      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo tretjega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z
         dne 3. julija 2002 (zadeva R 239/2002-3), ki se nanaša na registracijo besedne znamke „Mehr für Ihr Geld“ kot znamke Skupnosti,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti senat),
      v sestavi H. Legal, predsednik, V. Tiili in M. Vilaras, sodnika,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi tožbene vloge, ki jo je tajništvo Sodišča prve stopnje prejelo dne 18. septembra 2002,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je tajništvo Sodišča prve stopnje prejelo dne 16. decembra 2002,
      na podlagi javne obravnave z dne 3. marca 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Tožeča stranka je dne 19. maja 2000 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe
         Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994 L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, vložila prijavo
         za znamko Skupnosti.

      2       Znamka, za katero je bila prijava vložena, je besedni znak Mehr für Ihr Geld.
      3       Proizvodi in storitve, za katere je bila prijava za registracijo znamke vložena, spadajo v razrede 3, 29, 30 in 35 v smislu
         Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je
         bil spremenjen in dopolnjen, in ustrezajo za vsakega od teh razredov naslednjemu opisu:

      –       razred 3: „Pripravki za beljenje in druge snovi za pranje; pripravki za čiščenje, poliranje, razmaščevanje in brušenje; mila;
         parfumerijski izdelki; eterična olja; kozmetična sredstva; toaletna sredstva (kolikor so vsebovana v razredu 3); losioni za
         lase; sredstva za nego las; deodoranti za osebno rabo; sredstva za čiščenje zob“;

      –       razred 29: „Meso, klobase, ribe (vključno s predelanimi raki, lupinarji in mehkužci), perutnina in divjačina; proizvodi iz
         mesa, klobas, perutnine, divjačine in rib; mesni ekstrakti; sadje, zelenjava, zelišča in krompir v konzervirani, posušeni,
         kuhani, zmrznjeni ali že pripravljeni obliki, vključno z arašidnimi jedrci, oreščki, mandlji in Cashew-jedrci, tudi kot proizvodi
         za grizljanje; proizvodi iz krompirja, namreč pommes frites, krompirjevi kroketi, kroketi, cmoki, krompirček, pečen; mesni,
         klobasni, ribji, sadni in zelenjavni želeji; marmelade in džemi; jajca; mleko, posebej pinjenec, kislo mleko, konzervirano
         mleko in kondenzirano mleko; maslo, rafinirano maslo, sir, posebej skuta, konzerviran sir, kefir, smetana, jogurt (tudi s
         sadnimi dodatki), mleko v prahu za prehrano; deserti, v glavnem iz mleka, jogurta, skute, želatine, škroba in/ali smetane;
         brezalkoholni mlečni in mešani mlečni napitki; jedilna olja in maščobe, vključno z margarino in maslom; namazi iz jedilnih
         maščob in mešanice jedilnih maščob; olja za kuhanje, maščobe za kuhanje, ločena olja in maščobe za kuhanje; konzervirano meso,
         klobase, ribe, sadje in zelenjava; delikatesne solate, kot tudi zmrznjena hrana, mešane, na pol pripravljene (tudi z nadevi)
         in pripravljene jedi, tudi konzervirane, v glavnem iz mesa, klobas, rib, perutnine, divjačine, pripravljenega sadja in zelenjave,
         stročnic, sira, jajc, krompirja, testa, riža, koruze, močnatih jedi in/ali proizvodov iz krompirja (vključno s krompirjevo
         moko), tudi z dodatkom začimb in omak (vključno s solatnimi prelivi) in/ali v povezavi s kruhom ali žemljicami (na primer
         hamburgerji ali sendviči); pite, namreč mesne pite, pite polnjene predvsem z mesom, pite polnjene z ribo, sadjem in zelenjavo,
         prazni pitini žepki; mixed pickles; koncentrati za mesne juhe; kocke za mesne juhe in ostali preparati za pripravo mesne juhe,
         še posebej mesne juhe z zrnjem; kocke za zelenjavne juhe; kuhane juhe, jušni koncentrati in jušne začimbe v tekoči, koncentrirani
         in posušeni obliki, preparati za jušne paste, zelenjavni ekstrakti, ki se dodajo k jedem in mesu“;

      –       razred 30: „Kava, čaj, kakav, sladkor (vključno z vanilijem in vanilijevim sladkorjem, kot tudi grozdni sladkor za prehrano),
         riž, tapioka, sago, kavni nadomestki; kavni in čajni ekstrakti; kakav v prahu; brezalkoholni kavni, čajni, kakavovi in čokoladni
         napitki, vključno z instant napitki; pudingi; praški za puding; puding desert; moka in izdelki iz žitaric (razen hrane za
         živali); pokovka, koruzni kosmiči (za prehrano); žitarice za človeško prehrano, še posebej ovseni kosmiči in žitni kosmiči,
         še posebej kot prehrana za zajtrk, tudi skupaj z suhim sadjem (vključno z oreški), sladkor in/ali med; krompirjeva moka, gris,
         testo, pripravljene jedi iz testa in konzervirano testo; kruh, biskviti, kolač in drugi pekarski proizvodi; sladki in/ali
         pikantni proizvodi za grizljanje, v glavnem iz žitaric, kakava, kolač, čokolade, sladkorja, medu, suhega sadja, oreščkov,
         proizvodov iz krompirja (vključno s krompirjevo moko), kikirikijevih jedrc; mandljev, Cashew-jedrc in/ali peciva; trajno pecivo
         (tudi s sladkim in slanim nadevom), še posebej hrustljavi kruh, ingverjev kruh in keksi; pice, tudi konzervirane; čokolada;
         slaščice, še posebej proizvodi iz čokolade in praline, tudi z nadevom iz sadja, kave, brezalkoholnih pijač, vina in/ali žganih
         pijač kot tudi iz mleka ali mlečnih proizvodov, še posebej jogurta; jedilni led in prašek za jedilni led; proizvodi iz sladkorja,
         posebej bonboni in žvečilni gumi, ne za medicinske namene; marcipan; med; krema iz invertnega sladkorja; sadni sirup; melasni
         sirup; mase iz kakava za mazanje; namazi za kruh, v glavnem iz sladkorja, kakava, lešnikov, mleka in/ali maščob, kvas, pecilni
         prašek, esence za kuho (razen eteričnih olj); jedilna sol, gorčica, poper, kis, omake (vključno s solatnimi prelivi), solatni
         dresingi; majoneze, ketchup, začimbe, mešanice začimb; sladoled“;

      –       razred 35: „Oglasna dejavnost, pospeševanje prodaje, poslovno svetovanje in svetovanje glede nakupov, tržne raziskave in tržne
         analize; podjetniško, organizacijsko, kadrovsko in gospodarsko poslovno svetovanje; reklamno oglaševanje; reklamna dokumentacija;
         svetovanje glede notranje opreme poslovnih stavb in trgovin za reklamne namene, dekoriranje izložb; posredovanje informacij
         in know-howa v trgovskem in poslovnem sektorju, posebej v trgovini z živili; knjigovodstvo, pogajanja in sklepanja trgovskih
         poslov, priprava pogodb za nakup in prodajo blaga; distribucija blaga za reklamne namene“.

      4       Preizkuševalec je z odločbo z dne 18. januarja 2002 zavrnil prijavo znamke z utemeljitvijo, da je prijavljena znamka opisna
         in nima razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/49.

      5       Tožeča stranka je dne 15. marca 2002 na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/49 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo preizkuševalca.
      6       Tretji odbor za pritožbe je z odločbo z dne 3. julija 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) razveljavil odločbo preizkuševalca
         v delu, kjer se je ta nanašala na prijavo znamke za storitve razreda 35. V preostalem je odbor za pritožbe pritožbo zavrnil.

      7       Odbor za pritožbe je glede proizvodov razredov 3, 29 in 30 menil, da je prijavljena znamka sestavljena izključno iz opisnih
         znakov in da nima razlikovalnega učinka.

       Predlogi strank
      8       Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo v delu, kjer ta potrjuje zavrnitev prijave za registracijo za razrede 3, 29 in 30;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      9       UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      10     Tožeča stranka navaja dva tožbena razloga, in sicer kršitev člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/49 in kršitev člena 7(1)(b) Uredbe
         št. 40/49. Ustrezno je, da se najprej preveri drugi pritožbeni razlog.

       Trditve strank
      11     Tožeča stranka navaja, da ima prijavljena znamka Mehr für Ihr Geld minimalni razlikovalni učinek, kot se zahteva v smislu
         člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/49.

      12     Potrošnik vidi znak Mehr für Ihr Geld kot celoto in kot pokazatelja določenega podjetja, iz katerega izvirajo proizvodi in
         storitve, na katere se nanaša. Ravno zaradi tega, ker ima ta znak obliko direktne izjave, ki pomeni „Če boste kupovali pri
         nas, boste za svoj denar dobili več!“, ga povprečni potrošnik ne vidi toliko kot pokazatelja kakovosti proizvodov, ampak bolj
         prednosti, ki jih prinaša nakup pri uporabniku tega slogana.

      13     Poleg tega postane, kot pravi tožeča stranka, glede na to, da je prijavljena znamka kratka in jedrnata, potrošnik radoveden,
         kaj označuje beseda „mehr“, tako da slogan ostane v njegovem spominu in učinkuje kot pokazatelj izvora. Slogan izvirno podaja
         protislovnost pojma „mehr“ („več“), ki je nedoločen in katerega pomen tako ostane skrit, ter pojma „Ihr Geld“ („vaš denar“),
         ki je za potrošnika bolj razumljiv in ima zanj bolj oseben pomen.

      14     Dejstvo, da je zadevni slogan sestavljen iz običajnih, razumljivih elementov, ki so bili v trgovini ob različnih priložnostih
         že večkrat uporabljeni, je za presojo razlikovalnega učinka prijavljene znamke nepomembno, kajti pravo znamk ne daje varstva
         posameznim elementom znamke, ampak se vedno nanaša na znamko kot celoto. V svojih navedbah tožeča stranka pravi, da dejstvo,
         da so nekatere besede v sloganu „Mehr für Ihr Geld“ priložnostno opisno uporabljene v oglasih za zadevne proizvode in storitve,
         ne upravičuje zavrnitve prijave znamke zaradi pomanjkanja razlikovalnega učinka. V konkretni kombinaciji teh besed, ki se
         neposredno nanašajo na potrošnika kot na naslovnika oglasa, je znak, enako kot hišno znamko, treba razumeti kot pokazatelja
         trgovskega izvora proizvodov in ne zgolj kot pokazatelja njihove določene kakovosti.

      15     Tožeča stranka dodaja, da vidi potrošnik v prijavljeni znamki zaradi njenega kratkega, jedrnatega in protislovnega značaja,
         ne da bi bilo to potrebno, da se preseže razlog za zavrnitev, konceptualno celoto, ki povzroči učinek presenečenja in zaradi
         tega prepoznave. Razlaga elementa „mehr“ („več“), ki prebudi radovednost, skupaj z elementom „Ihr Geld“ povzroči pri potrošniku
         učinek presenečenja in neobičajnosti pri sloganu, ki podaja pozitivno oglasno izjavo, tako da ima prijavljena znamka kot celota
         razlikovalni učinek v smislu sodne prakse (sodba Sodišča prve stopnje z dne 11. decembra 2001 v zadevi Erpo Möbelwerk proti
         UUNT (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT), T-138/00, Recueil, str. II-3739).

      16     Glede na navedbe tožeče stranke se bo prijavljena znamka zaradi svojega kratkega in jedrnatega značaja, zaradi formulacije,
         ki učinkuje kot neposreden in oseben nagovor, in zaradi nedoločenega smisla, zaznavala kot hišna znamka in bo potrošniku omogočila,
         da bo dojel dodano vrednost proizvoda, ki se prodaja v trgovinah prijavitelja znamke. Tožeča stranka izpodbija mnenje preizkuševalca,
         da znamka ne vsebuje nobenega fantazijskega elementa. Na podlagi tega mnenja je nedopustno sklepati o pomanjkanju razlikovalnega
         učinka.

      17     Tožeča stranka dalje pravi, da vsi primeri uporabe zadevnega znaka ali njegovih elementov, ki jih navaja preizkuševalec, razkrivajo
         opisno uporabo elementov prijavljene znamke ali njenih različic. Vendar lahko podjetja, ki so konkurenti prijavitelja, znamko
         opisno prosto uporabljajo tudi po registraciji.

      18     Tožeča stranka se med drugim sklicuje na odločbo Bundesgerichtshofa Partner with the best (Markenrecht 2000, str. 50 in 51),
         na podlagi katere ne more ponavljajoče se pojavljanje različnih besed iz oglasnega slogana ali temu podobnega slogana, na
         primer na internetni strani, pripeljati do nasprotujoče si presoje, saj mora biti predmet presoje načeloma prijavljena znamka
         kot celota, in posledično iskanje dokumentov, v katerih se pojavljajo posamezne besede in opisni znaki, ne dopušča sklepanja
         o pogostosti uporabe te znamke. Tako je tudi pri znamki Skupnosti.

      19     Posledično prijavljena znamka Mehr für Ihr Geld za razrede 3, 29 in 30 ne more biti obravnavana kot znak brez razlikovalnega
         učinka.

      20     UUNT vztraja, da je Odbor za pritožbe pri obravnavi prijavljene znamke za proizvode, ki jih označuje, pri upoštevni javnosti
         pravilno ugotovil, da ta nima razlikovalnega učinka.

      21     UUNT se sklicuje na to, da mora imeti vsaka prijavljena znamka ne samo razlikovalni učinek, ampak mora biti hkrati primerna,
         da opravlja nalogo pokazatelja izvora. UUNT pravi, da je vedno menil, da dejstvo, da je znamka oglasni slogan, ne preprečuje
         niti tega, da se jo kot tako zaščiti, niti ne upravičuje uporabe strožjih meril za presojo absolutnih razlogov za zavrnitev
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 4. oktobra 2001 v zadevi Merz & Krell, C-517/99, Recueil, str. I-6959,
         točka 40, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 5. decembra 2002 v zadevi Sykes Enterprises proti UUNT (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS),
         T-130/01, Recueil, str. II-5179, točka 19). To vsekakor ne pomeni, da lahko učinek, ki ga ima prijavljena znamka pri potrošniku,
         ostane neupoštevan. Ravno nasprotno, UUNT pravi, da se mora ta učinek upoštevati, saj gre za to, da se ugotovi, ali bo upoštevna
         javnost prijavljeno znamko, pod predpostavko, da se dejansko uporablja, zaznala v smislu pokazatelja izvora ali ne.

      22     UUNT izpodbija mnenje tožeče stranke, da ima lahko prijavljena znamka Mehr für Ihr Geld („Več za vaš denar“) vlogo pokazatelja
         izvora. Kot pravi UUNT, je znamka preprosta, vsakdanja in lahko dostopna. Vsebina njenega sporočila je natančno informacija,
         ki jo potrošnik razbere iz nje, in sicer da lahko stranka dobi „več“ za svoj denar. Prijavljena znamka je omejena na to, da
         pritegne pozornost k posebno ugodni ponudbi.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      23     Po členu 7(1)(6) Uredbe št. 40/94 se „znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka“, ne registrirajo. Dalje določa
         člen 7(2) Uredbe št. 40/94, da „se odstavek 1 uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu
         Skupnosti“.

      24     Znaki, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka, na katere se sklicuje člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, so znaki, ki veljajo
         kot neustrezni za izpolnitev bistvene naloge znamke, namreč pokazatelja izvora proizvodov in storitev, kar omogoča potrošniku,
         ki kupi proizvode ali storitve, ki jih zadevna znamka označuje, da se pri naslednjem nakupu odloča na podlagi pridobljenih
         izkušenj, in sicer če so te dobre, odločitev ponovi, če so slabe, se odloči drugače (sodba Sodišča prve stopnje z dne 27.
         februarja 2002 v zadevi Rewe-Zentral proti UUNT (LITE), T-79/00, Recueil, str. II-705, točka 26). Taki so namreč med drugimi
         tudi znaki, ki se običajno uporabljajo v povezavi z oglaševanjem zadevnih proizvodov in storitev (sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 3. julija 2003 v zadevi Best Buy Concepts proti UUNT (BEST BUY), T-122/01, še neobjavljena, točka 20).

      25     Kakor koli, registracija znamke, ki je sestavljena iz znakov ali označb, ki se uporabljajo v oglasnem sloganu, prikazujejo
         kakovost ali vabijo k nakupu proizvodov ali storitev, na katere se znamka nanaša, ni izključena zgolj zaradi te uporabe (glej
         po analogiji sodbo Merz & Krell, navedeno zgoraj, točka 40). Znak, ki ima drugačne naloge kot znamka v tradicionalnem smislu,
         ima razlikovalni učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 samo takrat, ko ga je neposredno moč zaznati kot pokazatelja
         izvora zadevnih proizvodov in storitev, tako da lahko upoštevna javnost proizvode in storitve imetnika znamke brez verjetnosti
         zmede razlikuje od tistih, ki so drugačnega trgovskega izvora (sodba BEST BUY, navedena zgoraj, točka 21).

      26     Razlikovalni učinek je lahko predmet presoje samo za proizvode in storitve, za katere je bila prijava za registracijo vložena,
         in na podlagi tega, kako znaka zaznava upoštevna javnost (sodba BEST BUY, navedena zgoraj, točka 21).

      27     V obravnavanem primeru je treba najprej ugotoviti, da so proizvodi, ki jih označuje prijavljena znamka, čistilna in kozmetična
         sredstva ter hrana za vsakdanjo porabo vsakega potrošnika. Posledično je ciljna javnost povprečno informiran, pazljiv in razumen
         povprečen potrošnik. Dodatno k temu je v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 40/94 ciljna javnost, za katero je podan absolutni
         razlog za zavrnitev, nemško govoreča, saj je zadevni znak sestavljen iz elementov, ki so nemške besede (glej v tem smislu
         sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Ellos proti UUNT (ELLOS), T-219/00, Recueil, str. II-753, točki
         30 in 31, in z dne 15. oktobra 2003, Nordmilch proti UUNT (OLDENBURGER), T-295/01, še neobjavljena, točka 35).

      28     Dalje je Odbor za pritožbe glede razlikovalnega učinka prijavljene znamke v točki 36 izpodbijane odločbe ugotovil, da prijavljeni
         slogan nima minimalnega razlikovalnega učinka, saj bi ga v zadevnih trgovskih krogih razumeli bolj kot pokazatelja določene
         kakovosti ponujenih proizvodov in ne kot znamko, ki je pokazatelj podjetja, iz katerega izvira. To je zato, ker ta znak kot
         splošen in običajen slogan, ki je brez dodatnih razlikovalnih elementov, nima razlikovalnega učinka.

      29     Treba je poudariti, da je Odbor za pritožbe pravilno analiziral prijavljeno znamko. Prijavljeno znamko bo ciljna javnost zaznala
         namreč samo kot oglasno formulo ali kot slogan, ki kaže na to, da so zadevni proizvodi in storitve v primerjavi s konkurenčnimi
         za potrošnika količinsko in/ali kakovostno ugodnejši (glej v tem smislu sodbo BEST BUY, navedeno zgoraj, točka 29). V tej
         zvezi je element „Mehr“ („več“) priporočilen za oglas, ki naj poudari pozitivne lastnosti proizvodov ali storitev, za promocijo
         katerih se ta element uporablja (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. novembra 2002 v zadevi Bosch proti
         UUNT (Kit Pro in Kit Super Pro), T-79/01 in T-86/01, Recueil, str. II-4881, točka 26).

      30     Tožeča stranka je sama navedla, da prijavljena znamka pri potrošniku zbudi splošno predstavo o tem, da če kupi proizvode,
         ki jih ta znamka označuje, dobi „več za svoj denar“.

      31     Glede tega je trditev tožeče stranke, da potrošnik ne izve nič o vsebini ali vrsti proizvodov, ki so predmet ponudbe pod to
         znamko, nepomembna, ker potrošnik ne ve, na kaj se beseda „več“ nanaša. Za ugotovitev, da ni razlikovalnega učinka, zadošča,
         da pomen zadevne besedne znamke potrošniku prikaže vrsto proizvoda v povezavi z njegovo tržno vrednostjo, ki, čeprav ne določno,
         izvira iz promocijskega ali oglasnega značaja informacije, ki jo bo upoštevna javnost zaznala najprej in predvsem kot tako,
         ne pa kot pokazatelja trgovskega izvora proizvodov (glej v tem smislu sodbo REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS, navedeno zgoraj,
         točki 29 in 30). Dalje besedni znak Mehr für Ihr Geld ne pridobi razlikovalnega učinka zgolj na podlagi dejstva, da ne vsebuje
         podatkov o vrsti opisanih proizvodov (glej v tem smislu sodbo BEST BUY, navedeno zgoraj, točka 30).

      32     Poleg tega prijavljena znamka Mehr für Ihr Geld ne vsebuje elementov, ki bi z njenim očitno promocijskim pomenom omogočili
         upoštevni javnosti, da bi si preprosto in vsebinsko vtisnila v spomin znamko z razlikovalnim učinkom za proizvode in storitve,
         ki jih označuje. Tudi če bi se prijavljena znamka uporabljala sama, brez katerega koli drugega znaka ali znamke, bi je upoštevna
         javnost, če prej zanjo ne bi vedela, ne mogla zaznati drugače kot v njenem promocijskem smislu (sodba REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS,
         navedena zgoraj, točka 28).

      33     Glede trditve, ki jo tožeča stranka opira na sodbo DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT, navedeno zgoraj, da se znamka, kakršna
         je prijavljena, obravnava, kot da ima razlikovalni učinek, je dovolj navesti, da v skladu s sodno prakso, ki se je ustalila
         po tej sodbi, pod člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 ne sodijo samo znamke, ki se v trgovini pogosto uporabljajo za predstavitev
         zadevnih proizvodov in storitev, ampak tudi tiste, ki so za tako uporabo zgolj primerne (glej v tem smislu sodbo Kit Pro in
         Kit Super Pro, navedeno zgoraj, točka 19, in navedeno sodno prakso). S tem, da je Odbor za pritožbe v točki 31 izpodbijane
         odločbe ugotovil, da prijavljena znamka „s preprosto kombinacijo kratkih in jedrnatih besed“ potrošniku prikaže, da dajejo
         zadevni proizvodi pri količini in/ali kakovosti teh proizvodov, prednost, je pravno zadostno utemeljil, da je taka znamka
         primerna, da se jo v trgovini splošno uporablja za predstavitev zadevnih proizvodov.

      34     V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da bo upoštevna javnost prijavljeno znamko zaradi njenega pomena najprej in predvsem
         zaznala kot oglasni slogan in ne kot znamko in da zato nima razlikovalnega učinka.

      35     Ker tožeča stranka navaja registracijo slogana „Partner with the best“ v Nemčiji, je treba spomniti, da je na podlagi ustaljene
         sodne prakse sistem znamke Skupnosti avtonomen in da se zakonitost odločb odbora za pritožbe presoja izključno glede na Uredbo
         št. 40/94 in ne glede na prakso UUNT v prejšnjih odločbah (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 16. februarja 2000 v zadevah Procter
         & Gamble proti UUNT (Oblika mila), T-122/99, Recueil, str. II-265, točki 60 in 61; z dne 5. decembra 2000, Messe München proti
         UUNT (electronica), T-32/00, Recueil, str. II-3829, točki 46 in 47; z dne 27. februarja 2002, Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE),
         T-106/00, Recueil, str. II- 723, točka 66, in sodbo REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS, navedeno zgoraj, točka 31). V skladu s tem
         UUNT ni vezan niti na nacionalne registracije niti na svoje prejšnje odločbe.

      36     Posledično se drugi pritožbeni razlog zavrne.
      37     Kot izhaja iz člena 7(1) Uredbe št. 40/94, zadošča za to, da se znak kot znamka Skupnosti ne more registrirati, že da je podan
         eden izmed navedenih absolutnih razlogov za zavrnitev (sodba Sodišča z dne 19. septembra 2002, DKV proti UUNT, C-104/00 P,
         Recueil, str. I-7561, točka 29; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld proti
         UUNT (Giroform), T-331/99, Recueil, str. II-433, točka 30, in z dne 27. novembra 2003, Quick proti UUNT (Quick), T-348/02,
         še neobjavljena, točka 37).

      38     V skladu s tem se tožba zavrne.
       Stroški
      39     Po členu 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so
         bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka s svojimi trditvami ni uspela, se ji v skladu s predlogom UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, dne 30. junija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      H. Legal

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. decembra 2000. # Fazenda Pública proti Câmara Municipal do Porto. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalska. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-446/98.


Sodba Sodišča z dne 16. decembra 1963. # Società Industriale Acciaierie San Michele in drugi proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združene zadeve 2 do 10-63.


Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 5. oktobra 2017.#Wolf Oil Corp. proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO).#Pritožba – Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska unija – Besedna znamka CHEMPIOIL – Prejšnja figurativna znamka CHAMPION – Zavrnitev ugovora.#Zadeva C-437/16 P.


title: Sodba Sodišča z dne 22. maja 1990. # Evropski parlament proti Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva C-70/88.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 22. maja 1990(*)Zadeva C-70/88,Evropski parlament,
 ki ga zastopata Francesco Pasetti Bombardella in Jorge Campinos, pravna
 strokovnjaka, ob sodelovanju članov pravne službe Evropskega parlamenta
 Christiana Pennere in Johanna Schooja, zastopnika, z naslovom za
vročanje v Luxembourgu pri Generalnem sekretariatu Evropskega
parlamenta, Kirchberg, tožeča strankaprotiSvetu Evropskih Skupnosti,
 ki ga zastopata generalni direktor pravne službe Raffaello Fornasier in
 pravni svetovalec Bernhard Schloh, zastopnika, z naslovom v
Luxembourgu, pri Jörgeju Käserju, direktorju direktorata za pravne
zadeve Evropske investicijske banke, 100 Boulevard Konrad-Adenauer, tožena stranka,ob sodelovanjuZdruženega kraljestva Velike Britanije in Severne Irske,
 ki ga zastopa J. Gensmantel iz Treasury Solicitor's Department,
zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu, na sedežu
Veleposlaništva Združenega kraljestva, 14 Boulevard Roosevelt, in Komisije Evropskih skupnosti,
 ki jo zastopata pravni svetovalec Michel Van Ackere-Pietri in član
pravne službe Jürgen Gränwald, zastopnika, z naslovom za vročanje v
Luxembourgu pri Georgiosu Kremlisu, članu pravne službe, Wagner Centre,
Kirchberg,intervenienta,katere
 predmet je v trenutni fazi postopka dopustnost tožbe, vložene na
podlagi  člena 173 Pogodbe EGS in člena 146 Pogodbe ESAE, za razglasitev
 ničnosti Uredbe Sveta (ESAE) št. 3954/87 z dne 22. decembra 1987, ki
predpisuje najvišje dovoljene ravni radioaktivne onesnaženosti živil in
hrane v primeru, ko je onesnaženost povzročena z nuklearno nesrečo ali
kakršnokoli drugo radiološko katastrofo (UL L 371, stran 11),SODIŠČE,v
 sestavi: O. Due, predsednik, sir Gordon Slynn, C. N. Kakouris, F. A.
Schockweiler in M. Zuleeg, predsedniki senatov, G. F. Mancini, R.
Joliet, J. C. Moitinho de Almeida in G. C. Rodríguez Iglesias, sodniki;generalni pravobranilec: W. Van Gerven,sodni tajnik: D. Louterman, glavni administrator,ob upoštevanju poročilo za obravnavo,potem
 ko so stranke podale ustne navedbe na obravnavi z dne 5. oktobra 1989:
Evropski parlament, ki so ga zastopali Francesco Pasetti Bombardella,
Christian Pennera in Johann Schoo ob sodelovanju člana Odvetniške
zbornice v Bruslju Waelbroeck Michela, Svet, ki sta ga zastopala
Raffaello Fornasier in Bernhard Schloh, ter Komisija, ki sta jo
zastopala generalni direktor pravne službe Jean-Louis Dewost ob
sodelovanju Denise Sorasio, pravna svetovalka, zastopnika,po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. novembra 1989izdalo naslednjoSodbo1        Evropski
 parlament je dne 4. marca 1988 v sodnem tajništvu Sodišča vložil tožbo
ter z njo na podlagi člena 173 Pogodbe EGS in člena 146 Pogodbe ESAE
predlagal razglasitev ničnosti Uredbe Sveta (ESAE) št. 3954/87 z dne 22.
 decembra 1987, ki predpisuje najvišje dovoljene ravni radioaktivne
onesnaženosti živil in hrane v primeru, ko je onesnaženost povzročena z
nuklearno nesrečo ali kakršnokoli drugo radiološko katastrofo (UL L 371,
 stran 11).2        Ta
 uredba, ki temelji na členu 31 Pogodbe ESAE, predpisuje postopek za
določanje najvišjih dovoljenih ravni radioaktivne onesnaženosti živil in
 hrane, ki se lahko trži po nuklearni nesreči ali kakršnikoli radiološki
 katastrofi, ki lahko povzroči ali je že povzročila daljnosežno
radioaktivno onesnaženost živil in hrane. Živil in hrane, katerih
onesnaženost preseže najvišje dovoljene ravni, ki so določene v aktu,
sprejetem v skladu z določbami izpodbijane uredbe, se ne sme dati na
trg.3        V
 postopku sprejemanja izpodbijane uredbe je Svet v skladu s členom 31
Pogodbe ESAE vprašal Evropski parlament za svetovalno mnenje in ta je
izrazil nestrinjanje s pravno podlago, ki jo je Komisija izbrala, ter
zahteval, da mu Komisija predloži nov predlog, ki temelji na členu 100A
Pogodbe EGS. Ker Komisija zahteve ni upoštevala, je Svet sprejel Uredbo
št. 3954/87 na podlagi člena 31 Pogodbe ESAE. Parlament je nato zoper to
 uredbo vložil to ničnostno tožbo.4        Svet
 je vložil ugovor nedopustnosti na podlagi člena 91(1), prvi
pododstavek, Poslovnika Sodišča in Sodišču predlagal, naj o odloči o
ugovoru in zadeve ne obravnava po temelju.5        Preden
 je Sodišče izreklo sodbo z dne 27. septembra 1988 v zadevi Evropski
parlament proti Svetu, „komitologija“ (302/87, Recueil, str. 5615), je
Svet v utemeljitev ugovora nedopustnosti navedel podobne trditve kot v
zadevi 302/87. Na obravnavi dne 5. oktobra 1989 je Svet navedel, da je
Sodišče o vprašanju procesnega upravičenja Evropskega parlamenta za
vložitev ničnostne tožbe že razsodilo v sodbi z dne 27. septembra 1988
in da je posledično ta tožbe nedopustna.6        Evropski
 parlament je predlagal, naj Sodišče ugovor zavrne. Navaja, da
obravnavana zadeva v primerjavi z zadevo 302/87, vsebuje nove elemente.
Sodišče naj bi pri utemeljitvi zavrnitve priznanja procesnega
upravičenja za vložitev ničnostne tožbe Parlamentu dejansko poudarilo,
da je Komisija tista, ki je na podlagi člena 155 Pogodbe EGS dolžna
varovati posebne pravice Parlamenta in v ta namen vlagati ničnostne
tožbe, ki bi se izkazale za potrebne. Vendar pa obravnavana zadeva kaže
na to, da Komisija te naloge ne more opravljati, saj je predlog
utemeljila na pravni podlagi, ki se razlikuje od tiste, za katero
Parlament meni, da je ustrezna. Potemtakem se Parlament ne more zanesti
na Komisijo, da bo branila njegove posebne pravice tako, da bo vložila
ničnostno tožbo. 7        Evropski
 parlament je dodatno navedel, da sprejetja izpodbijanega akta s strani
Sveta ni mogoče razlagati kot implicitno zavrnitev delovanja, ki bi
Parlamentu dajala možnost vložitve tožbe zaradi nedelovanja. Poleg tega
pa je varovanje njegovih posebnih pravic s tožbami posameznikov
popolnoma naključno in zato neučinkovito. 8        Zato
 po mnenju Parlamenta obstaja pravna praznina, ki jo mora Sodišče
premostiti, tako da Evropskem parlamentu prizna procesno upravičenje za
vložitev ničnostne tožbe, v mejah, ki so potrebne za varstvo lastnih
posebnih pravic.9        S
 sklepom z dne 13. julija 1988 je bilo Komisiji Evropskih skupnosti
dovoljeno, da intervenira v podporo predlogom tožeče stranke. Čeprav je
Komisija sklenila, da bi na podlagi dejanskega stanja Sodišče moralo
tožbo po temelju zavrniti, je na obravnavi Sodišču predlagala, naj
ugovor nedopustnosti Sveta zavrne. S sklepom z dne 18. januarja 1989 je
bilo Združenem kraljestvu dovoljeno intervenirati v podporo predlogom
tožene stranke. Združeno kraljestvo glede dopustnosti tožbe ni
predlagalo ničesar.10      Obširnejša
 navedba dejanskega stanja v tej zadevi, potek postopka, tožbeni razlogi
 in trditve strank, so navedeni v poročilu za obravnavo. Ti elementi
spisa so povzeti spodaj le toliko, kolikor so potrebni za presojo
Sodišča11      Pred
 začetkom obravnave je treba opozoriti, da je treba dopustnost predloga
za razglasitev ničnosti presoditi upoštevaje Pogodbo ESAE, saj
izpodbijani akt temelji na določbi te pogodbe.12      Iz
 zgoraj navedene sodbe z dne 27. septembra 1988 izhaja, da Parlament
nima pravice vložiti ničnostne tožbe na podlagi člena 173 Pogodbe EGS
ali na podlagi člena 146 Pogodbe ESAE, ki sta po vsebini enaka..13      Dejansko
 po eni strani Parlament ni naveden v členu 173, prvi odstavek, ali 146
med institucijami, ki lahko, tako kot države članice, vložijo predlog za
 razglasitev ničnosti zoper vse akt drugih institucij.14      Dalje,
 ker ni pravna oseba, Parlament ne more začeti postopka pred Sodiščem na
 podlagi drugega odstavka omenjenih členov, ki je zasnovan tako, da je v
 vsakem primeru neprimeren za vložitev ničnostne tožbe s strani
Parlamenta.15      V
 isti sodbi z dne 27. septembra 1988 je Sodišče po obrazložitvi
odločitve, zakaj Parlament na podlagi člena 173 Pogodbe EGS nima
procesnega upravičenja za sprožitev postopka pred Sodiščem, opozorilo,
da obstajajo številna pravna sredstva, ki zagotavljajo zaščito posebnih
pravic Parlamenta. V tej sodbi je Sodišče tudi poudarilo, da ima
Parlament v primeru nedelovanja pravico vložiti tožbo zaradi
nedelovanja, poleg tega pa Pogodbi zagotavljata pravno sredstvo, s
katerim lahko Parlament Sodišču predloži v presojo akte Sveta ali
Komisije, ki so bili s prejeti s kršitvijo posebnih pravic Parlamenta.16      Vendar
 pa iz okoliščin in debate v tej zadevi izhaja, da so sicer številna
pravna sredstva, ki jih zagotavljata obe pogodbi, Pogodba ESAE in
Pogodba EGS, čeprav so učinkovita in raznolika, lahko tudi neučinkovita
in negotova.17      Prvič, s tožbo zaradi nedelovanja ni mogoče izpodbijati pravne podlage že sprejetega akta.18      Drugič,
 predložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe glede veljavnosti
takšnega akta ali začetek postopka za razglasitev ničnosti akta s strani
 držav članic ali posameznikov je popolnoma naključna in na to Parlament
 ne more računati. 19      Končno,
 čeprav je Komisija dolžna zagotavljati varstvo posebnih pravic
Parlamenta, ni dolžna slediti stališču Parlamenta in vložiti ničnostne
tožbe, za katero sama meni, da ni utemeljena.20      Iz
 prej navedenega izhaja, da obstoj različnih pravnih sredstev ne
zagotavlja, da bo zanesljivo in v vseh okoliščinah prišlo do presoje
zakonitosti akta Sveta ali Komisije, ki krši posebne pravice
Parlamenta..21      Takšne
 posebne pravice so en od dejavnikov institucionalnega ravnovesja, ki ga
 ustvarjata Pogodbi. Pogodbi vzpostavljata sistem delitve oblasti med
različnimi institucijami Skupnosti tako, da vsaki instituciji
podeljujeta lastno vlogo v institucionalni zgradbi Skupnosti in
uresničevanju nalog, ki so ji zaupane.22      Spoštovanje
 institucionalnega ravnovesja pomeni, da mora vsaka institucija
izvrševati lastna pooblastila ob spoštovanju pooblastil drugih
institucij. Zato je tudi potrebno, da obstaja možnost sankcioniranja v
primerih kakršnekoli kršitve tega pravila. 23      Pogodbi
 podeljujeta pristojnost Sodišču, da pri razlagi in uporabi določil
Pogodb zagotovi spoštovanje prava in zagotavlja vzdrževanje
institucionalnega ravnovesja ter posledično sodni nadzor spoštovanja
posebnih pravic Parlamenta, če se ta nanjo obrne, s pravnim sredstvom,
ki je prilagojeno cilju, ki ga ta zasleduje. 24      Pri
 izvrševanju te naloge Sodišče seveda Parlamenta ne more vključiti med
institucije, ki lahko začnejo postopek na podlagi člena 173  Pogodbe o
EGS ali  člena 146 Pogodbe ESAE, če ta ne izkaže pravnega interesa.25      Vendar
 je dolžnost Sodišča zagotoviti polno uporabo določb Pogodb, ki se
nanašajo na institucionalno ravnovesje ter poskrbeti, da ni mogoče
kršiti posebnih pravic Parlamenta, ne da bi ta imel na voljo sodno
varstvo, tako kot druge institucije, med pravnimi sredstvi, ki jih
določata pogodbi, katerega uporaba je zanesljiva in učinkovita.26      Dejstvo,
 da v Pogodbah ni določbe, ki bi na kakršenkoli način podelila
Parlamentu pravico za vložitev ničnostne tožbe, lahko pomeni postopkovno
 praznino, vendar je ni mogoče postaviti nasproti temeljnemu interesu,
ki ga ima vzdrževanje in spoštovanje institucionalnega ravnovesja,
katerega pogoji so postavljeni v ustanovitvenih pogodbah Evropskih
skupnosti.27      Potemtakem
 je ničnostna tožba zoper akt Sveta ali Komisije, ki ga vloži Parlament,
 dopustna, pod pogojem, da je tožba namenjena le varstvu njegovih
posebnih pravic in da temelji le na teh tožbenih razlogih. Ker je pogoj
izpolnjen, se ničnostna tožba Parlamenta dalje obravnava po pravilih za
ničnostne tožbe, ki so določena s pogodbama in veljajo za preostale
institucije.28      V
 skladu s pogodbama obsegajo posebne pravice Parlamenta tudi udeležbo
pri pripravi zakonodajnih aktov, kar je posebej določeno s pravili o
postopku sodelovanja v Pogodbi EGS. 29      V
 tej zadevi Parlament trdi, da sporna uredba temelji na členu 31 Pogodbe
 ESAE, ki določa le, da mora Parlament dati svetovalno mnenje, medtem ko
 je za uporabo postopka za sodelovanje s Parlamentom potrebno, da ta
temelji na členu 100A Pogodbe EGS.30      Iz
 tega Parlament sklepa, da izbira pravne podlage za izpodbijano uredbo s
 strani Sveta krši posebne pravice Parlamenta, saj mu odreka možnost
bolj neposredne in dejavnejše udeležbe pri pripravi akta v okviru
postopka sodelovanja glede na postopek posvetovanja.31      Ker
 Parlament zatrjuje kršitev svojih posebnih pravic, ki izhaja iz izbire
pravne podlage izpodbijanega akta, iz vsega prej navedenega izhaja, da
je ta tožba dopustna. Zato se ugovor Sveta o nedopustnosti zavrne in se
postopek nadaljuje z obravnavanjem zadeve po temelju. Stroški32      Odločitev o stroških se pridrži.Iz teh razlogov je Sodišče razsodilo:1)      Ugovor nedopustnosti Sveta se zavrne.2)      Nadaljuje se z obravnavanjem zadeve po temelju.3)      Odločitev o stroških se pridrži.DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleeg Mancini Joliet Moitinho de Almeida Rodríguez IglesiasObjavljeno v Luxembourgu dne 22. maja 1990.Sodni tajnik       PredsednikJ.-G. Giraud       O. Due* Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 18. marca 1986. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Zadeva 85/85.


Sodba Sodišča z dne 14. februarja 1978. # IFG - Interkontinentale Fleischhandelsgesellschaft mbH & Co. KG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Višja sila. # Zadeva 68/77.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 4. junija 2009.#Pannon GSM Zrt. proti Erzsébet Sustikné Győrfi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Budaörsi Városi Bíróság - Madžarska.#Direktiva 93/13/EGS - Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah - Pravni učinki nedovoljenega pogoja - Možnost in obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi nedovoljenost klavzule o sodni pristojnosti - Merila za presojo.#Zadeva C-243/08.

text:
      Zadeva C-243/08
      Pannon GSM Zrt.
      proti
      Erzsébet Sustikné Győrfi
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Budaörsi Városi Bíróság)
      „Direktiva 93/13/EGS − Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Pravni učinki nedovoljenega pogoja − Možnost in obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi nedovoljenost
         klavzule o sodni pristojnosti – Merila za presojo“

      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13
      (Direktiva Sveta 93/13, člen 6)
      2.        Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13
      (Direktiva Sveta 93/13)
      3.        Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13
      (Direktiva Sveta 93/13, člen 3)
      1.        Člen 6(1) Direktive 93/13 z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da
         nedovoljen pogodbeni pogoj potrošnika ne zavezuje in da v zvezi s tem ni nujno, da mu je predhodno uspešno ugovarjal.

      Cilja člena 6 te direktive, ki je okrepiti varstvo potrošnikov, namreč ne bi bilo mogoče doseči, če bi potrošniki morali sami
         uveljavljati nedovoljenost pogodbenega pogoja. Poleg tega je učinkovito varstvo potrošnikov mogoče zagotoviti le, če se nacionalnemu
         sodišču da možnost, da po uradni dolžnosti presodi tak pogoj.

      (Glej točki 23, 28 in točko 1 izreka.)
      2.        Nacionalno sodišče mora po uradni dolžnosti proučiti nedovoljenost pogodbenega pogoja, če razpolaga s potrebnimi dejanskimi
         in pravnimi elementi. Če tak pogoj šteje za nedovoljen, ga ne uporabi, razen če potrošnik temu nasprotuje. To obveznost ima
         nacionalno sodišče tudi, ko preizkuša svojo krajevno pristojnost.

      Sodišče, ki mu je predložena zadeva, mora namreč zagotoviti polni učinek varstva, ki ga zagotavljajo določbe Direktive 93/13
         o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah. Zato se vloga, ki jo pravo Skupnosti na zadevnem področju daje nacionalnemu
         sodišču, ne omejuje zgolj na možnost izreči se o morebitni nedovoljenosti pogodbene klavzule, ampak vsebuje tudi obveznost
         po uradni dolžnosti proučiti to vprašanje, če ima na voljo potrebne dejanske in pravne elemente, tudi ko presoja svojo krajevno
         pristojnost. Vendar pa nacionalnemu sodišču pri izpolnjevanju te obveznosti na podlagi navedene direktive ni treba izključiti
         uporabe zadevnega pogoja, če potrošnik po opozorilu sodišča ne uveljavlja dejstva, da je ta pogoj nedovoljen in neobvezujoč.

      (Glej točke 32, 33, 35 in točko 2 izreka.)
      3.        Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali pogodbeni pogoj, kot je dopolnilna klavzula o pristojnosti, izpolnjuje zahtevana merila,
         da je lahko opredeljen kot nedovoljen v smislu člena 3(1) Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah.
         Pri tem mora upoštevati dejstvo, da je pogoj v pogodbi, sklenjeni med potrošnikom in ponudnikom ali prodajalcem, ki je bil
         dodan, ne da bi se stranki o njem dogovorili posamično, in ki daje izključno pristojnost sodišču, na območju katerega ima
         ponudnik ali prodajalec sedež, lahko obravnavan kot nedovoljen.

      (Glej točko 44 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 4. junija 2009(*)

      „Direktiva 93/13/EGS − Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Pravni učinki nedovoljenega pogoja − Možnost in obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi nedovoljenost
         klavzule o sodni pristojnosti – Merila za presojo“

      V zadevi C‑243/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Budaörsi Városi Bíróság
         (Madžarska) z odločbo z dne 22. maja 2008, ki je prispela na Sodišče 2. junija 2008, v postopku

      Pannon GSM Zrt.
      proti
      Erzsébet Sustikné Győrfi,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, T. von Danwitz, sodnik, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, E. Juhász in
         J. Malenovský, sodnika,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. aprila 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Pannon GSM Zrt. J. Vitári, C. Petia in B. Bíró, odvetniki,
      –        za madžarsko vlado J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi, zastopnice, in M. Fehér, zastopnik,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Bascones, zastopnik,
      –        za francosko vlado B. Cabouat in R. Loosli-Surrans, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer in A. Hable, zastopnici,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Ossowski, zastopnik, skupaj s T. de la Mare, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils in B. Simon, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po odločitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih
         pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, str. 29, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med družbo Pannon GSM Zrt. (v nadaljevanju: Pannon) in E. Sustikné Győrfi o izvajanju med
         njima sklenjene pogodbe o telefonskem naročniškem razmerju.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 1(1) je namen Direktive približati zakone in druge predpise držav članic o nedovoljenih pogojih v pogodbah,
         sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.

      4        Člen 3 Direktive določa:

      „1.      Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere
         v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.

      2.      Pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik
         zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.

      […]
      3.      Priloga vsebuje okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo za nedovoljene.“
      5        Točka 1(q) te priloge navaja pogoje, katerih cilj ali učinek je:

      „izključitev ali omejitev potrošnikove pravice do sprožitve pravnega postopka ali drugega pravnega sredstva [...]“
      6        Člen 4(1) Direktive določa:

      „Brez poseganja v člen 7 je treba nedovoljenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero
         je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge
         pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.“

      7        Člen 6(1) Direktive določa:

      „Države članice določijo, da nedovoljeni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik,
         kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi
         teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih pogojev.“

      8        Člen 7(1) in (2) Direktive določa:

      „1.      Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje
         nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.

      2.      Sredstva, navedena v odstavku 1, vključujejo predpise, na podlagi katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem
         pravu pravni interes pri zaščiti potrošnikov, ukrepajo v skladu z zadevnim nacionalnim pravom na sodiščih ali pri pristojnih
         upravnih organih, da odločijo, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nedovoljeni, tako da lahko uporabijo
         ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe takih pogojev.“

       Nacionalna ureditev
      9        Ob nastanku dejstev v postopku o glavni stvari sta bila v uporabi civilni zakonik v različici, ki izhaja iz zakona št. CXLIX
         iz leta 1997 (Magyar Közlöny 1997/115, v nadaljevanju: civilni zakonik), in uredba vlade št. 18/1999 o pogojih, ki jih je
         v potrošniških pogodbah treba šteti za nedovoljene (Magyar Közlöny 1998/8), v različici, ki je veljala med postopkom v glavni
         stvari.

      10      V skladu s členom 209(1) civilnega zakonika lahko pogodbena stranka ugovarja vsem splošnim pogodbenim pogojem, ki se jih šteje
         za nedovoljene. V skladu s členom 209B(4) omenjenega zakonika posamezne določbe določajo pogoje, ki se jih v potrošniških
         pogodbah šteje za nedovoljene. Na podlagi člena 235(1) civilnega zakonika in zaradi dopustnega ugovora pogodba izgubi pravno
         moč od dne sklenitve. V skladu s členom 236(1) civilnega zakonika mora biti ugovor pogodbeni stranki sporočen pisno v roku
         enega leta.

      11      Uredba vlade št. 18/1999 v različici, ki je veljala ob nastanku dejstev v postopku v glavni stvari, razvršča pogodbene pogoje
         v dve kategoriji. V prvi so pogoji, katerih uporaba je v potrošniških pogodbah prepovedana in so zato nični. Druga pa vsebuje
         pogoje, ki se štejejo za nedovoljene, dokler ni podan nasprotni dokaz, s katerim lahko avtor pogoja izpodbija to domnevo.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      12. decembra 2004 je E. Sustikné Győrfi z družbo Pannon sklenila pogodbo o naročniškem razmerju za storitve mobilne telefonije.
         Pogodba je bila sklenjena na podlagi obrazca, ki ga je pripravila družba Pannon in v katerem je bilo določeno, da E. Sustikné
         Győrfi s podpisom pogodbe jamči, da je seznanjena s pravili uporabe, ki vsebujejo splošne pogodbene pogoje in so nujni del
         pogodbe, in da jih sprejema.

      13      V skladu s temi pravili uporabe sta pogodbeni stranki načeloma priznali krajevno pristojnost sodišča, na območju katerega
         ima družba Pannon sedež, za vse spore, ki izhajajo iz pogodbe o naročniškem razmerju ali so z njo povezani. O tej dopolnilni
         klavzuli o pristojnosti se stranki nista dogovorili posamično.

      14      Ker E. Sustikné Győrfi ni ravnala v skladu s svojimi pogodbenimi obveznostmi, je družba Pannon ob uporabi te klavzule vložila
         predlog za izdajo plačilnega naloga pri Budaörsi Városi Bíróság, sodišču, na območju katerega ima svoj sedež.

      15      Sodišče, ki mu je bila predložena zadeva, je izdalo nalog, ki ga je predlagala družba Pannon. E. Sustikné Győrfi je v predvidenem
         roku vložila ugovor zoper ta nalog, s čimer je postopek postal kontradiktoren.

      16      Sodišče je navedlo, da stalno prebivališče E. Sustikné Győrfi ni na območju, na katerem je pristojno. Ugotovilo je, da ima
         E. Sustikné Győrfi, ki je prejemnica invalidske pokojnine, stalno prebivališče v Dombegyházu, na območju sodišča v Békésu,
         275 kilometrov od Budaörsa, ter poudarilo, da so prometne povezave med krajema Budaörs in Dombegyház zelo slabe, saj med njima
         ni direktne železniške ali avtobusne povezave.

      17      Budaörsi Városi Bíróság je opazilo, da veljavna postopkovna pravila določajo, da je krajevno pristojno tisto sodišče, na območju
         katerega ima E. Sustikné Győrfi stalno prebivališče, to je Battonyai Városi Bíróság (občinsko sodišče v Battonyji).

      18      Predložitveno sodišče je pojasnilo, da zakon o pravdnem postopku določa, da mora sodišče po uradni dolžnosti sprožiti vprašanje
         svoje krajevne pristojnosti na zadevnem območju. A ker ne gre za izključno pristojnost, tega vprašanja po prvi vlogi tožene
         stranke, torej po odgovoru na tožbo o vsebini spora, ni več mogoče sprožiti. Sodišče, ki mu je predložena zadeva, lahko presoja
         pravilnost predloženih dejstev za določitev svoje krajevne pristojnosti le, če so v nasprotju s splošno znanimi dejstvi ali
         dejstvi, ki jih sodišče pozna po uradni dolžnosti, ali dejstvi, ki niso verjetna ali jih nasprotna stranka izpodbija.

      19      V teh okoliščinah je Budaörsi Városi Bíróság – ker je dvomilo o morebitni nedovoljenosti dopolnilne klavzule o pristojnosti,
         ki je del splošnih pogojev sporne pogodbe – prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je mogoče člen 6(1) Direktive [93/13] – na podlagi katerega države članice določijo, da nedovoljeni pogoji, uporabljeni
         v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za
         potrošnika – razlagati tako, da dejstvo, da za potrošnika ni zavezujoč nedovoljen pogoj, ki ga določi prodajalec ali ponudnik,
         ne izhaja iz zakona po samem pravu, ampak mora ta nedovoljen pogoj potrošnik uspešno izpodbijati, tako da v ta namen vloži
         zahtevek?

      2.      Ali se za varstvo, ki je potrošnikom zagotovljeno z Direktivo [93/13], zahteva, da nacionalno sodišče – čeprav tovrstnega
         predloga ne bi bilo, kar pomeni ne da bi se zatrjevala nedovoljenost pogoja in ne glede na to, ali gre za kontradiktorni ali
         nepravdni postopek – po uradni dolžnosti presodi nedovoljenost pogodbenega pogoja in tako v okviru preizkusa svoje krajevne
         pristojnosti po uradni dolžnosti preveri določbe, ki jih je postavil ponudnik ali prodajalec?

      3.      V primeru pritrdilnega odgovora na drugo vprašanje, katera dejstva mora nacionalno sodišče upoštevati in presoditi v okviru
         navedenega preizkusa?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      20      S tem vprašanjem predložitveno sodišče želi vedeti, ali je treba člen 6(1) Direktive – v skladu s katerim nedovoljeni pogoji
         iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, slednjega ne zavezujejo – razlagati tako, da potrošnika
         tak pogoj ne zavezuje le, če ga je uspešno izpodbijal.

      21      Da bi odgovorili na postavljeno vprašanje, je treba najprej spomniti, da obveznost držav članic iz člena 6(1) Direktive podeljuje
         pravico državljanu v vlogi potrošnika in opredeljuje cilj te direktive (glej sodbi z dne 10. maja 2001 v zadevi Komisija proti
         Nizozemski, C‑144/99, Recueil, str. I‑3541, točka 18, in z dne 7. maja 2002 v zadevi Komisija proti Švedski, C‑478/99, Recueil,
         str. I‑4147, točki 16 in 18).

      22      Tako sistem varstva, ki ga izvaja omenjena direktiva, temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika
         v podrejenem položaju tako glede pogajalske sposobnosti kot ravni obveščenosti, zato pristopi k pogojem, ki jih je predhodno
         sestavil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino (sodba z dne 27. junija 2000 v združenih zadevah
         Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, od C‑240/98 do C‑244/98, Recueil, str. I‑4941, točka 25).

      23      Sodišče je v točki 26 omenjene sodbe odločilo tudi, da cilja člena 6 te direktive ne bi bilo mogoče doseči, če bi potrošniki
         morali sami uveljavljati nedovoljenost pogodbenega pogoja, in da je učinkovito varstvo potrošnikov mogoče zagotoviti le, če
         se nacionalnemu sodišču da možnost, da po uradni dolžnosti presodi tak pogoj.

      24      V zvezi s tem je treba poudariti, da čeprav je treba nacionalnemu sodišču zagotoviti to možnost, se člena 6(1) Direktive ne
         sme razlagati v smislu, da nedovoljen pogodbeni pogoj potrošnika ne zavezuje le, če je v zvezi z njim podal izrecno zahtevo.
         Taka razlaga bi namreč izključila možnost, da bi nacionalno sodišče nedovoljenost pogodbenega pogoja presojalo po uradni dolžnosti
         v okviru proučitve dopustnosti predloženega predloga in brez izrecnega potrošnikovega predloga.

      25      V zvezi s pravnimi učinki nedovoljenega pogoja je Sodišče v sodbi z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Mostaza Claro (C‑168/05,
         ZOdl., str. I‑10421, točka 36) pojasnilo, da je pomembnost varstva potrošnikov zakonodajalca Skupnosti pripeljala zlasti do
         tega, da je v členu 6(1) Direktive določil, da nedovoljeni pogoji, navedeni v pogodbi, ki jo je prodajalec ali ponudnik sklenil
         s potrošnikom, „potrošnikov ne zavezujejo“. Poudarilo je, da gre za zavezujočo določbo, ki želi zaradi podrejenega položaja
         ene od pogodbenih strank formalno ravnovesje med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov zamenjati z dejanskim ravnovesjem,
         tako da se med njimi ponovno vzpostavi enakost.

      26      Sodišče je v točki 37 navedene sodbe dodalo, da Direktiva, ki želi okrepiti varstvo potrošnikov v skladu s členom 3(1)(t)
         ES, pomeni sredstvo, ki je nujno za izpolnitev Evropski skupnosti zaupanih nalog in zlasti za zvišanje ravni in kakovosti
         življenja v njej.

      27      Posledično izraz „kakor je določeno z nacionalnim pravom“, uporabljen v členu 6(1) Direktive, ne sme biti razumljen, kot da
         dovoljuje državam članicam, da za neobvezujoč značaj nedovoljenega pogoja postavljajo tak pogoj, kot je bil naveden v prvem
         vprašanju za predhodno odločanje.

      28      Torej je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) Direktive razlagati tako, da nedovoljen pogodbeni pogoj
         potrošnika ne zavezuje in da v zvezi s tem ni nujno, da mu je predhodno uspešno ugovarjal.

       Drugo vprašanje
      29      S tem vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje Sodišče o obveznostih, ki jih ima nacionalno sodišče na podlagi določb Direktive,
         da bi izvedelo, ali se mora nacionalno sodišče pri ugotavljanju svoje pristojnosti in neodvisno od vrste tožbe po uradni dolžnosti
         izreči o nedovoljenosti pogodbenega pogoja.

      30      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba spomniti, da je Sodišče v sodbi z dne 21. novembra 2002 v zadevi Cofidis (C‑473/00,
         Recueil, str. I‑10875, točka 34) poudarilo, da je varstvo, ki ga Direktiva daje potrošnikom, razširjeno tudi na primere, v
         katerih potrošnik, ki je s prodajalcem ali ponudnikom sklenil pogodbo, ki vsebuje nedovoljen pogoj, ne uveljavlja nedovoljenosti
         tega pogoja, ker ali ne pozna svojih pravic ali pa ga od njihovega uveljavljanja odvračajo stroški, ki bi nastali zaradi sodnega
         postopka.

      31      Poudariti je treba tudi, da je Sodišče v točki 38 zgoraj navedene sodbe Mostaza Claro odločilo, da narava in pomen javnega
         interes, na katerem temelji varstvo, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva, prav tako upravičujeta dolžnost nacionalnega
         sodišča, da po uradni dolžnosti presodi nedovoljenost pogodbenega pogoja in tako izravna neravnovesje med potrošnikom in prodajalcem
         ali ponudnikom.

      32      Sodišče, ki mu je predložena zadeva, mora torej zagotoviti polni učinek varstva, ki ga zagotavljajo določbe Direktive. Zato
         se vloga, ki jo pravo Skupnosti na zadevnem področju daje nacionalnemu sodišču, ne omejuje zgolj na možnost izreči se o morebitni
         nedovoljenosti pogodbene klavzule, ampak vsebuje tudi obveznost po uradni dolžnosti proučiti to vprašanje, če ima na voljo
         potrebne dejanske in pravne elemente, tudi ko presoja svojo krajevno pristojnost.

      33      Vendar pa nacionalnemu sodišču pri izpolnjevanju te obveznosti na podlagi Direktive ni treba izključiti uporabe zadevnega
         pogoja, če potrošnik po opozorilu sodišča ne uveljavlja dejstva, da je ta pogoj nedovoljen in neobvezujoč.

      34      Poseben značaj sodnega postopka, ki med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom poteka na temelju nacionalnega prava, v
         teh okoliščinah ne more pomeniti primernega sredstva za dajanje pravne zaščite, ki jo mora v skladu z določili Direktive imeti
         potrošnik.

      35      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti proučiti nedovoljenost pogodbenega
         pogoja, če razpolaga s potrebnimi dejanskimi in pravnimi elementi. Če tak pogoj šteje za nedovoljen, ga ne uporabi, razen
         če potrošnik temu nasprotuje. To obveznost ima nacionalno sodišče tudi, ko preizkuša svojo krajevno pristojnost.

       Tretje vprašanje
      36      S tem vprašanjem predložitveno sodišče išče napotke v zvezi z dejstvi, ki jih mora nacionalno sodišče upoštevati pri presoji
         morebitne nedovoljenosti pogodbenega pogoja.

      37      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba poudariti, da člen 3 Direktive ob navezovanju na načelo dobre vere in očitno nesorazmerje
         med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank le abstraktno opredeljuje elemente, ki povzročijo nedovoljenost pogodbenega
         pogoja, o katerem se stranki nista dogovorili posamično (sodba z dne 1. aprila 2004 v zadevi Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02,
         Recueil, str. I‑3403, točka 19).

      38      V tem smislu priloga, na katero napotuje člen 3(3) Direktive, vsebuje le okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki so lahko
         razglašeni za nedovoljene (zgoraj navedena sodba Freiburger Kommunalbauten, točka 20).

      39      Poleg tega člen 4 Direktive določa, da je treba nedovoljenost pogodbenega pogoja presoditi ob upoštevanju značaja blaga ali
         storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale ob sklepanju pogodbe.

      40      Vendar je treba v zvezi s klavzulo, ki je predmet spora o glavni stvari, opozoriti, da je Sodišče v točkah od 21 do 24 zgoraj
         navedene sodbe Océano Grupo Editorial in Salvat Editores odločilo, da klavzula, ki jo je predhodno v pogodbi, sklenjeni med
         potrošnikom in ponudnikom ali prodajalcem v smislu Direktive, zapisal ponudnik ali prodajalec in o kateri se stranki nista
         dogovorili posamično ter v skladu s katero je za vse spore, ki izhajajo iz pogodbe, pristojno sodišče, na območju katerega
         ima ponudnik ali prodajalec sedež, izpolnjuje vsa merila, da je lahko v skladu z Direktivo razglašena za nedovoljeno.

      41      Tako kot je namreč Sodišče poudarilo v točki 22 zgoraj navedene sodbe Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, taka klavzula
         potrošniku nalaga obveznost, da se podredi izključni pristojnosti sodišča, ki je lahko zelo oddaljeno od njegovega stalnega
         prebivališča, kar lahko oteži njegov prihod na sodišče. V sporih glede majhnih zneskov bi lahko stroški potrošnikovega prihoda
         na sodišče učinkovali odvračajoče in bi se lahko potrošnik zaradi njih odpovedal pravnemu sredstvu ali obrambi. Sodišče je
         zato v omenjeni točki 22 odločilo, da taka klavzula spada med tiste pogoje, katerih namen ali učinek je zatreti ali ovirati
         izvajanje pravnih dejanj potrošnika, to je v kategorijo, ki jo opredeljuje točka 1(q) Direktive.

      42      Čeprav je Sodišče pri izvajanju pristojnosti, ki mu je podeljena v členu 234 ES, v točki 22 zgoraj navedene sodbe Océano Grupo
         in Salvat Editores razložilo splošna merila, ki jih je uporabil zakonodajalec Skupnosti za opredelitev pojma nedovoljenega
         pogoja, pa ne sme odločati o uporabi teh splošnih meril glede posamičnega pogoja, ki mora biti obravnavan glede na posebne
         okoliščine zadevnega primera (zgoraj navedena sodba Freiburger Kommunalbauten, točka 22).

      43      Glede na navedeno mora predložitveno sodišče odločiti, ali je nek pogodbeni pogoj lahko opredeljen kot nedovoljen v smislu
         člena 3(1) Direktive.

      44      V teh okoliščinah je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da mora nacionalno sodišče ugotoviti, ali pogodbeni pogoj, kot
         je ta, ki je predmet spora o glavni stvari, izpolnjuje zahtevana merila, da je lahko opredeljen kot nedovoljen v smislu člena 3(1)
         Direktive. Pri tem mora upoštevati dejstvo, da je pogoj v pogodbi, sklenjeni med potrošnikom in ponudnikom ali prodajalcem,
         ki je bil dodan, ne da bi se stranki o njem dogovorili posamično, in ki daje izključno pristojnost sodišču, na območju katerega
         ima ponudnik ali prodajalec sedež, lahko obravnavan kot nedovoljen.

       Stroški
      45      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Člen 6(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati
            tako, da nedovoljen pogodbeni pogoj potrošnika ne zavezuje in da v zvezi s tem ni nujno, da mu je predhodno uspešno ugovarjal.
      2)      Nacionalno sodišče mora po uradni dolžnosti proučiti nedovoljenost pogodbenega pogoja, če razpolaga s potrebnimi dejanskimi
            in pravnimi elementi. Če tak pogoj šteje za nedovoljen, ga ne uporabi, razen če potrošnik temu nasprotuje. To obveznost ima
            nacionalno sodišče tudi, ko preizkuša svojo krajevno pristojnost.
      3)      Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali pogodbeni pogoj, kot je ta, ki je predmet spora o glavni stvari, izpolnjuje zahtevana
            merila, da je lahko opredeljen kot nedovoljen v smislu člena 3(1) Direktive 93/13. Pri tem mora upoštevati dejstvo, da je
            pogoj v pogodbi, sklenjeni med potrošnikom in ponudnikom ali prodajalcem, ki je bil dodan, ne da bi se stranki o njem dogovorili
            posamično, in ki daje izključno pristojnost sodišču, na območju katerega ima ponudnik ali prodajalec sedež, lahko obravnavan
            kot nedovoljen.
      Podpisi
      *Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča z dne 13. junija 1958. # Meroni & Co., Industrie Metallurgiche, SpA proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Zadeva 9-56.