title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 29. novembra 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Avstriji. # Ekološka pridelava kmetijskih proizvodov - Zasebni kontrolni organi - Pogoj podružnice ali trajne infrastrukture v državi članici opravljanja storitev - Upravičeni razlogi - Sodelovanje pri izvajanju javne oblasti - Člen 55 ES - Varstvo potrošnikov. # Zadeva C-393/05.

text:
      Zadeva C-393/05
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Republiki Avstriji
      „Uredba (EGS) št. 2092/91 – Ekološka pridelava kmetijskih proizvodov – Zasebni kontrolni organi – Pogoj podružnice ali trajne infrastrukture v državi članici opravljanja storitev – Upravičeni razlogi – Sodelovanje pri izvajanju javne oblasti – Člen 55 ES – Varstvo potrošnikov“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston, predstavljeni 12. julija 2007
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 29. novembra 2007
      Povzetek sodbe
      Svobodno opravljanje storitev – Omejitve
      (členi 45 ES, 49 ES in 55 ES; Uredba Sveta št. 2092/91)
      Država članica, ki zahteva, da morajo zasebni organi kontrole proizvodov ekološke pridelave, ki imajo sedež in so pridobili
         odobritev v drugi državi članici, imeti v prvi državi članici podružnico, da bi v njej lahko izvajali svojo dejavnost, ni
         izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.

      Na eni strani namreč pomožne in pripravljalne vloge, ki je bila na zasebne organe prenesena z Uredbo št. 2092/91 o ekološki
         pridelavi kmetijskih proizvodov in označevanju tovrstno pridelanih kmetijskih proizvodov in živil, glede na nadzorni organ
         oblasti ni mogoče šteti kot neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu člena 55 ES v povezavi
         s členom 45, prvi odstavek, ES, ki bi upravičevalo izjemo na podlagi teh določb, ampak kot dodatno dejavnost, ki jo je mogoče
         ločiti od izvajanja take oblasti. Po drugi strani takšna zahteva presega to, kar je objektivno nujno za dosego cilja varstva
         potrošnikov, kar bi lahko upravičilo omejitve svobode opravljanja storitev.

      (Glej točke 31, 32, 42, 46, od 52 do 54 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 29. novembra 2007(*)

      „Ekološka pridelava kmetijskih proizvodov – Zasebni kontrolni organi – Pogoj podružnice ali trajne infrastrukture v državi članici opravljanja storitev – Upravičeni razlogi – Sodelovanje pri izvajanju javne oblasti – Člen 55 ES – Varstvo potrošnikov“
      V zadevi C-393/05,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 4. novembra 2005,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata E. Traversa in G. Braun, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Republiki Avstriji, ki jo zastopa C. Pesendorfer, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič in E. Levits (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. julija 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Republika Avstrija, s tem ko zahteva, da morajo
         zasebni organi kontrole proizvodov ekološke pridelave (v nadaljevanju: zasebni organi), ki imajo sedež in so pridobili odobritev
         v drugi državi članici, imeti v Avstriji podružnico, da bi v njej lahko izvajali svojo dejavnost, ni izpolnila obveznosti
         iz člena 49 ES.

       Pravni okvir
       Ureditev Skupnosti
      2       Uredba Sveta (EGS) št. 2092/91 z dne 24. junija 1991 o ekološki pridelavi kmetijskih proizvodov in označevanju tovrstno pridelanih
         kmetijskih proizvodov in živil (UL L 198, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1804/1999 z dne 19. julija
         1999 (UL L 222, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 2092/91), določa minimalna pravila za ekološko pridelavo, postopke nadzora
         te pridelave in označevanje tako pridelanih proizvodov. V skladu s to uredbo se lahko za proizvode, ki izpolnjujejo v njej
         predpisane zahteve, določi oznaka „ekološka pridelava – sistem nadzora ES“, zlasti v obliki nalepke.

      3       V členih 1, 2 in 4 Uredbe št. 2092/91 so našteti zadevni proizvodi in oznake, ki se nanašajo na ekološko pridelavo, ter opredeljeni
         različni pojmi. Člen 3 te uredbe določa, da se uredba uporablja brez poseganja v druge določbe Skupnosti ali nacionalne določbe,
         skladne z zakonodajo Skupnosti. V členu 5 so določeni pogoji, pod katerimi se lahko označevanje in oglaševanje proizvodov
         sklicuje na ekološko pridelavo, medtem ko so v členu 6 pojasnjeni predpisi o pridelavi, ki so vključeni v pojmu „ekološka
         pridelava“.

      4       Člen 8 Uredbe št. 2092/91 določa:
      „1. Vsak pridelovalec, ki prideluje, pripravlja ali uvaža iz tretje države proizvode, kakor so opredeljeni v členu 1, mora
         za namene trženja:

      (a)      to aktivnost prijaviti pri pristojnem organu oblasti države članice, kjer se aktivnost izvaja; taka prijava vključuje podatke,
         navedene v Prilogi IV;

      (b)      podrediti svoje podjetje kontrolnemu sistemu iz člena 9.
      2.      Države članice določijo organ oblasti ali organ za sprejemanje prijav.
      Države članice lahko predvidijo sporočanje vseh dodatnih podatkov, za katere menijo, da so potrebni za učinkovit nadzor nad
         zadevnimi pridelovalci.

      3.      Pristojni organ zagotovi, da je sprotno dopolnjen seznam z imeni in naslovi pridelovalcev, vključenih v kontrolni sistem,
         na voljo zainteresiranim stranem.“

      5       Člen 9 Uredbe št. 2092/91 določa:
      „1.      Države članice uvedejo kontrolni sistem, ki ga vodi eden ali več določenih kontrolnih organov oblasti in/ali odobreni zasebni
         organi, katerim so podrejeni pridelovalci, ki pridelujejo ali pripravljajo proizvode iz člena 1.

      2.      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da ima pridelovalec, ki ravna v skladu z določbami te uredbe
         in plačuje svoj prispevek za stroške kontrole, dostop do kontrolnega sistema.

      3.      Kontrolni sistem zajema najmanj uporabo previdnostnih in kontrolnih ukrepov, opredeljenih v Prilogi III.
      4.      Za uporabo kontrolnega sistema, ki ga vodijo zasebni organi, države članice določijo organ, ki je pristojen za odobritev takih
         organizacij in nadzor nad njimi.

      5.      Za odobritev zasebnega kontrolnega organa se upošteva naslednje:
      (a)      standardni kontrolni postopek, po katerem je treba ravnati, in vključuje podroben opis kontrolnih in previdnostnih ukrepov,
         ki jih organ izvaja pri pridelovalcih, ki so vključeni v kontrolo;

      (b)      sankcije, ki jih organ namerava uporabiti v primeru nepravilnosti;
      (c)      razpoložljivost ustreznih virov v obliki usposobljenih kadrov, upravnih in tehničnih zmogljivosti, kontrolne izkušnje in zanesljivost;
      (d)      objektivnost kontrolnega organa nasproti pridelovalcem, ki jih organ kontrolira;
      6.      Potem, ko je bil pristojni organ odobren, kontrolni organ oblasti:
      (a)      zagotovi, da so kontrole, ki jih kontrolni organ izvaja, objektivne;
      (b)      preveri učinkovitost kontrole;
      (c)      seznani se z ugotovljenimi kršitvami in uporabljenimi sankcijami;
      (d)      prekliče odobritev kontrolnega organa, kadar ta ne izpolnjuje zahtev iz (a) in (b) ali ne izpolnjuje več meril iz odstavka
         5 ali ne izpolnjuje zahtev, določenih v odstavkih 7, 8, 9 in 11.

      6a       Pred 1. januarjem 1996 države članice izdajo šifro vsakemu kontrolnemu organu ali organu oblasti, ki je odobren ali imenovan
         v skladu z določbami tega člena. O tem ustrezno obvestijo druge države članice in Komisijo; Komisija objavi šifre v seznamu,
         navedenem v zadnjem pododstavku člena 15.

      7.      Kontrolni organ oblasti in odobreni kontrolni organi iz odstavka 1:
      (a)      zagotovijo, da se pri kontroliranih podjetjih uporabljajo vsaj kontrolni in previdnostni ukrepi, opredeljeni v Prilogi III;
      (b)      ne posredujejo informacij in podatkov, ki jih pridobijo pri opravljanju kontrole, drugim osebam, razen tistim, ki so odgovorne
         za zadevno kmetijsko področje, ter pristojnim organom.

      8.      Odobreni kontrolni organ:
      (a)      omogoči pristojnemu organu oblasti za namene kontrole dostop do svojih pisarniških prostorov in objektov, ter vse podatke
         in pomoč, ki jih organ oblasti morebiti potrebuje za izpolnjevanje svojih obveznosti po tej uredbi;

      (b)      vsako leto do 31. januarja pristojnemu organu oblasti države članice pošlje seznam pridelovalcev, ki so bili 31. decembra
         predhodnega leta predmet kontrolnega pregleda in ji predloži kratko in jedrnato letno poročilo.

      9.      Kontrolni organ oblasti in kontrolni organi iz odstavka 1:
      (a)      zagotovijo, da se, kadar se odkrije nepravilnost v zvezi z izvajanjem členov 5, 6 in 7 ali ukrepov iz Priloge III, označbe,
         predvidene v členu 2, o postopku ekološke pridelave, odstranijo iz celotne pošiljke ali proizvodne serije, pri kateri je bila
         zadevna nepravilnost ugotovljena;

      (b)      kadar se ugotovi nedvoumna kršitev ali kršitev z dolgotrajnimi učinki, zadevnemu pridelovalcu za obdobje, ki ga določijo skupaj
         s pristojnim organom oblasti države članice, prepovejo trženje proizvodov, označenih z označbo o postopku ekološke pridelave.

      [...]
      11.      Od 1. januarja 1998 in brez poseganja v določbe odstavkov 5 in 6 morajo odobreni kontrolni organi izpolnjevati zahteve, določene
         v pogojih standarda EN 45011.

      […]“
      6       Člen 10 določa, da se označba in/ali logo pritrdita na etiketo proizvodov, ki so predmet kontrole; v zvezi s tem so v členu
         10(3) za kontrolne organe naložene obveznosti sankcioniranja, ki so enake tistim iz člena 9(9).

      7       Člen 10a Uredbe št. 2092/91, ki se nanaša na splošne izvršilne ukrepe, določa:
      „1.      Kadar država članica pri proizvodu, ki izvira iz druge države članice in nosi označbe iz člena 2 in/ali Priloge V, ugotovi
         nepravilnosti ali kršitve v zvezi z uporabo te uredbe, o tem ustrezno obvesti državo članico, ki je imenovala kontrolni organ
         oblasti ali odobrila kontrolni organ, in Komisijo.

      2.      Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za preprečitev goljufive uporabe označb, navedenih v členu 2 in/ali Prilogi V.“
      8       V Prilogi III k Uredbi št. 2092/91 so natančneje določene minimalne zahteve kontrole in previdnostni ukrepi po kontrolnem
         sistemu, navedenem v členih 8 in 9 te uredbe.

      9       Splošne določbe te priloge zlasti v točkah 9(2) in 10 predvidevajo, da lahko zasebni kontrolni organ, če utemeljeno sumi,
         da pridelovalec namerava dati v promet proizvod, ki ni v skladu s to uredbo, od njega zahteva, da začasno ne sme dajati v
         promet proizvoda s sklicevanjem na ekološko pridelavo, ter da se mu zagotovi dostop do prostorov in izkazov pridelovalca.

       Avstrijski kontrolni sistem
      10     Republika Avstrija je v skladu s členom 9(1) Uredbe št.  2092/91 vzpostavila sistem kontrole proizvodov ekološke pridelave,
         ki ga izvajajo zasebni kontrolni organi. V skladu s sporno upravno prakso pri uporabi te uredbe se za izvajanje kontrole v
         Avstriji od zasebnega organa zahteva, da ima na avstrijskem ozemlju podružnico, ki izpolnjuje v uredbi določene zahteve glede
         kadrovske, administrativne in tehnične opremljenosti, tudi če ima ta organ že odobritev in torej podružnico v drugi državi
         članici.

      11     Zakon o prehranskih izdelkih iz leta 1975 (Lebensmittelgesetz 1975, BGBl. št. 86/1975, v nadaljevanju: LMG) v paragrafu 35
         določa, da so za odobritev in nadzor zasebnih kontrolnih organov pristojni deželni glavarji (Landeshauptmänner). Poleg tega
         ti v skladu s paragrafom 10(4) tega zakona na predlog zasebnih kontrolnih organov sprejmejo prepovedne ukrepe iz člena 9(9)(b)
         Uredbe št. 2092/91.

       Predhodni postopek
      12     Po pritožbi, ki jo je vložil zasebni kontrolni organ z odobritvijo in sedežem v Nemčiji, je Komisija na avstrijske oblasti
         naslovila dve zahtevi za informacije o pogojih, ki jih morajo izpolnjevati v drugi državi članici odobreni zasebni organi,
         da lahko v Avstriji opravljajo svojo dejavnost. Ti zahtevi sta se nanašali zlasti na pogoj podružnice ali trajne infrastrukture
         v Avstriji. Glede na prejete odgovore je Komisija v opominu Republiki Avstriji z dne 8. novembra 2000 izpostavila vprašanje
         o združljivosti tega pogoja s členom 49 ES.

      13     Ob upoštevanju odgovora avstrijskih organov na opomin je Komisija 16. oktobra 2002 Republiki Avstriji poslala obrazloženo
         mnenje in jo pozvala, naj v roku dveh mesecev od vročitve tega obrazloženega mnenja izpolni svoje obveznosti. Komisija je
         v njem zatrjevala, da pogoj podružnice ali trajne infrastrukture v Avstriji, ki ga morajo izpolnjevati zasebni organi z odobritvijo
         in sedežem v drugi državi članici, krši člen 49 ES in da naj bi se bila sicer vsaka država članica upravičena prepričati,
         da imajo kontrolni organi dejansko odobritev v državi članici sedeža, vendar naj bi za to zadoščal skrajšani postopek odobritve.

      14     Republika Avstrija je v svojem odgovoru z dne 23. decembra 2002 ugovarjala, da dejavnost zasebnih organov spada med izjeme
         od člena 49 ES, predvidene v členu 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES. Podredno je vztrajala na svojem prej predstavljenem
         stališču, da naj bi bilo v interesu pridelovalcev in potrošnikov proizvodov ekološke pridelave, da imajo zasebni kontrolni
         organi na avstrijskem ozemlju podružnico oziroma trajno infrastrukturo, ker lahko nacionalni organi tako preverijo pogoje,
         pod katerimi se izvaja kontrola.

      15     Ker je Komisija menila, da položaj ostaja nezadovoljiv, je vložila to tožbo.
       Tožba
       Trditve strank
      16     Komisija meni, da sodi sporna avstrijska upravna praksa na področje urejanja, ki je usklajeno z Uredbo št. 2092/91. V zvezi
         s tem zatrjuje, da se Svet Evropske unije ob njenem sprejemanju ni skliceval na člen 66 Pogodbe o EGS (postal člen 66 Pogodbe
         ES, ki je postal člen 55 ES), v povezavi s členom 55 Pogodbe o EGS (postal člen 55 Pogodbe ES, ki je postal člen 45 ES), tako
         da kontrola in označevanje proizvodov ekološke pridelave ne predstavljata dejavnosti, ki bi bila izvzeta s področja uporabe
         načela svobode opravljanja storitev iz člena 49 ES.

      17     Poleg tega naj bi to sklepanje potrdili različni dejavniki, ki naj bi kazali, da dejavnost zasebnih organov ne sodi med neposredno
         in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu sodne prakse Sodišča, pri čemer se Komisija glede tega sklicuje
         na sodbo z dne 21. junija 1974 v zadevi Reyners (2/74, Recueil, str. 631).

      18     Po eni strani naj bi bilo pravno razmerje med kontrolnimi organi in kontroliranimi pridelovalci, ki se konča z izdajo ali
         neizdajo preprostega potrdila o skladnosti, zgolj zasebnopravno.

      19     Po drugi strani bi lahko prepoved pridelovalcu, da se sklicuje na ekološki način pridelave, in druge ukrepe, predvidene v
         členih 9(9) in 10(3) Uredbe št. 2092/91, v primeru ugotovitve nepravilnosti na zadnji stopnji izdali le pristojni organi ali
         sodišča in ne zasebni organi sami. Poleg tega prepoved sklicevanja na ekološko pridelavo ne bi ovirala običajnega trženja
         zadevnih proizvodov.

      20     Komisija v zvezi z združljivostjo sporne upravne prakse z načelom svobode opravljanja storitev trdi, da lahko avstrijski organi,
         na primer s skrajšanim postopkom odobritve, preverijo, ali zasebni organi v svoji državi izvora dejansko imajo odobritev.
         Kljub temu naj bi v zvezi s tem pogoj trajne podružnice v Avstriji pomenil omejitev svobode opravljanja storitev v smislu
         člena 49 ES zato, ker naj bi bila taka storitev zaradi s tem povezanih stroškov manj privlačna za zasebne organe, ki že imajo
         podružnico v drugi državi članici, poleg tega pa naj ne bi upošteval, da tak organ v državi članici odobritve že izpolnjuje
         pogoje, zahtevane v Uredbi št. 2092/91. V tej državi dana odobritev naj bi torej zagotavljala, da bo imel zasebni organ pristojnost,
         izkušnje in sredstva, ki so potrebni za izvajanje kontrole v Avstriji.

      21     Komisija glede nujnosti, na katero se sklicuje avstrijska vlada, da se zaradi varstva potrošnikov zagotovi preverjanje objektivnosti
         in učinkovitost kontrol, ki jih izvajajo zasebni organi, poudarja, da naj bi Uredba št. 2092/91 za neupoštevanje meril kontrole
         predvidevala posebne sankcije in da naj bi bile države članice odobritve same pristojne sprejeti ukrepe, zlasti tiste iz členov
         5, od 7 do 9 in 11 te uredbe.

      22     Republika Avstrija ne prereka, da pogoj podružnice v Avstriji, ki je naložen zasebnim organom s sedežem in odobritvijo v drugi
         državi članici za to, da bi smeli svojo dejavnost opravljati v Avstriji, lahko ovira v členu 49 ES zagotovljeno svobodo opravljanja
         storitev.

      23     Kljub temu navaja, da predstavlja s to uredbo določena dejavnost zasebnih organov neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju
         javne oblasti v smislu člena 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES.

      24     To stališče naj bi temeljilo na različnih določbah Uredbe št. 2092/91.
      25     Tako naj bi člen 10 te uredbe določal, da zasebni organi izdajajo potrdila o skladnosti. V skladu z avstrijskim upravnim pravom
         naj bi se pooblastilo za izdajo javne listine štelo kot akt oblasti in ne zgolj kot upravna storitev. Prav tako naj bi bil
         odločilen obseg prepovedi sklicevanja na ekološko pridelavo, ker bi se lahko v določenih okoliščinah enačila s tržno prepovedjo.

      26     Poleg tega naj bi razširjene kontrolne pristojnosti zasebnih organov v skladu s členom 9(3) v povezavi s Prilogo III k Uredbi
         št. 2092/91 kazale na neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti. V zvezi s tem naj dejstvo, da naj bi
         zasebni organi prevzeli upravne in tehnične vidike kontrole in da med njimi in kontroliranimi podjetji obstaja zasebnopravna
         pogodba, ne bi imelo nikakršnega vpliva na kvalifikacijo njihove dejavnosti, kar izhaja tudi iz sodne prakse Sodišča, zlasti
         sodbe z dne 5. oktobra 1994 v zadevi van Schaik (C‑55/93, Recueil, str. I‑4837, točka 16).

      27     Republika Avstrija poleg tega navaja, da Uredba št. 2092/91 ne usklajuje vseh vidikov postopka kontrole in odobritve zasebnih
         organov, tako da naj bi vsaka država zasebnim organom, ki želijo na njenem ozemlju ponujati storitve, prosto postavljala pogoje,
         ki bi pristojnim organom omogočali izvajanje ukrepov preverjanja in nadzora, določenih v tej uredbi. Tak nadzor bi bil otežen
         ali celo neizvedljiv, če ti organi ne bi imeli trajnega sedeža na ozemlju države članice, v kateri se storitev opravlja. Tak
         pogoj bi bil upravičen zlasti z vidika varstva potrošnikov proizvodov ekološke pridelave.

       Presoja Sodišča
      28     Uvodoma je treba poudariti, da so v primeru, ko so se države članice za proizvode ekološke pridelave odločile uvesti kontrolni
         postopek, ki ga izvajajo odobreni zasebni organi, postopek, pogoji za odobritev teh organov, podrobnosti kontrol, ki jih ti
         izvajajo, in postopek nadzora, ki so mu ti organi podvrženi v svoji državi članici odobritve, urejeni z Uredbo št. 2092/91.
         Vendar ta uredba ne vsebuje niti ene določbe o izvajanju storitev kontrole s strani zasebnih organov v državi članici, ki
         se razlikuje od države njihove odobritve.

      29     Čeprav države članice na področju, ki na ravni Skupnosti ni popolno usklajeno, načeloma ostanejo pristojne za določitev pogojev
         za opravljanje storitev s tega področja, morajo svoje pristojnosti izvajati ob spoštovanju temeljnih svobod, ki jih zagotavlja
         Pogodba (glej sodbi z dne 26. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑514/03, ZOdl., str. I-963, točka 23, in z dne
         14. decembra 2006 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑257/05, ZOdl., str. I-134, točka 18).

      30     V obravnavani zadevi se postavlja vprašanje, ali je s členom 49 ES združljiv pogoj, postavljen s sporno upravno prakso, da
         morajo imeti zasebni organi, ki že imajo odobritev in torej sedež v drugi državi članici, podružnico na ozemlju Republike
         Avstrije.

      31     Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da je treba kot omejitve svobode opravljanja storitev obravnavati vse ukrepe, ki
         prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost izvrševanja teh pravic (glej sodbo z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Fidium
         Finanz, C‑452/04, ZOdl., str. I‑9521, točka 46 in navedena sodna praksa).

      32     V skladu s tem je pogoj podružnice, ki ga zahteva sporna upravna praksa, v neposrednem nasprotju s svobodo opravljanja storitev,
         ker v Republiki Avstriji onemogoča opravljanje storitev zasebnim organom, ki imajo sedež v drugih državah članicah (glej po
         analogiji sodbo z dne 9. marca 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑355/98, Recueil, str. I‑1221, točka 27 in navedena
         sodna praksa).

      33     Nato je treba preučiti, ali je sporno upravno prakso mogoče upravičiti z izjemami iz Pogodbe ali z nujnimi razlogi splošnega
         interesa.

      34     Republika Avstrija, ki ne prereka, da pomeni ta pogoj omejitev svobode opravljanja storitev, v zvezi s tem zatrjuje, da je
         dejavnost zasebnih organov neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu člena 55 ES v povezavi s
         členom 45, prvi odstavek, ES, in podredno navaja, da naj bi bila sporna upravna praksa upravičena z varstvom potrošnikov.

      35     V zvezi s primarnimi trditvami je treba opozoriti na to, da se člen 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES kot izjema
         od temeljnega načela svobode opravljanja storitev razlaga tako, da se njegov obseg omeji na to, kar je nujno potrebno za varstvo
         interesov, katerih varstvo ta določba omogoča (glej v tem smislu sodbo z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori
         Commercialisti, C‑451/03, ZOdl., str. I‑2941, točka 45 in navedena sodna praksa).

      36     Tako mora biti izjema, ki jo določata ta člena, v skladu z ustaljeno sodno prakso omejena na dejavnosti, ki same po sebi pomenijo
         neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti (glej zgoraj navedeno sodbo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
         točka 46 in navedena sodna praksa), kar izključuje, da bi se kot sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu teh izjem
         štele zgolj pomožne in pripravljalne naloge za ustanovo, ki z izdajo dokončne odločbe dejansko izvaja javno oblast (sodba
         z dne 13. julija 1993 v zadevi Thijssen, C‑42/92, Recueil, str. I‑4047, točka 22).

      37     Iz Uredbe št. 2092/91 izhaja, da je mogoče dejavnost zasebnih organov in podrobnosti njenega izvajanja opisati tako, kot sledi.
      38     Prvič, zasebni organi v skladu s členom 9(3) Uredbe št. 2092/91 izvajajo kontrolne in previdnostne ukrepe, navedene v Prilogi
         III k tej uredbi.

      39     Drugič, v skladu s členom 9(a) in (b) se ti organi na podlagi kontrol, ki jih izvajajo, odločajo tako, da za tržene proizvode
         kontroliranega pridelovalca dovolijo sklicevanje na ekološko pridelavo, ali tako, da ob očitni kršitvi ali kršitvi z dolgotrajnim
         učinkom prepovedo trženje proizvodov zadevnega pridelovalca s sklicevanjem na ekološko pridelavo za obdobje, ki ga pristojni
         organ vnaprej določi.

      40     Tretjič, v skladu s členom 9(6)(c) ter (8)(a) in (b) Uredbe št. 2092/91 morajo odobreni kontrolni organi pristojnim organom
         oblasti poročati o svoji dejavnosti tako, da jih seznanijo z ugotovljenimi kršitvami in uporabljenimi sankcijami, jim posredujejo
         vse potrebne podatke in vsako leto pošljejo seznam pridelovalcev, ki so bili predmet kontrolnega pregleda, in jim predložijo
         letno poročilo. Poleg tega navedeni člen 9(8)(a) določa, da morajo zasebni organi pristojnemu organu oblasti za namene kontrole
         omogočiti dostop do svojih pisarniških prostorov in objektov, ter mu ponuditi vse podatke in pomoč, ki jih organ oblasti morebiti
         potrebuje za izpolnjevanje svojih obveznosti.

      41     Iz tega sicer izhaja, da dejavnost zasebnih organov ni omejena le na enostavno kontrolo skladnosti proizvodov ekološke pridelave,
         temveč zajema tudi izvajanje pooblastil v zvezi s posledicami teh kontrol, vendar je treba poudariti, da Uredba št. 2092/91
         predvideva nadzor teh organov preko pristojnih organov oblasti. Tako člen 9(4) te uredbe navedene organe postavlja pod nadzor
         pristojnega organa oblasti. Člen 9(6) te uredbe med drugim ureja podrobnosti tega nadzora in predvideva zlasti, da ima organ
         oblasti poleg svoje pristojnosti za podelitev in odvzem odobritve tudi dolžnost zagotavljanja objektivnosti in učinkovitosti
         kontrol, ki jih izvajajo zasebni organi. Poleg tega člen 9(8)(a) iste uredbe zasebne organe zavezuje, da pristojnemu organu
         oblasti za namene kontrole omogočijo dostop do svojih pisarniških prostorov in objektov.

      42     Zasebni organi torej svojo dejavnost izvajajo pod dejavnim nadzorom pristojnega organa oblasti, ki v končni fazi odgovarja
         za nadzor in odločitve teh organov, kot izhaja iz obveznosti tega organa oblasti, navedenih v prejšnji točki te sodbe. To
         sklepanje poleg tega potrjuje sistem nadzora iz zakona LMG, ki določa, da prepovedne ukrepe iz člena 9(9)(b) Uredbe št. 2092/91
         sprejemajo glavarji, saj so zasebni organi na tem področju pristojni zgolj za podajanje predlogov. Iz tega izhaja, da pomožne
         in pripravljalne vloge, ki je bila na zasebne organe prenesena z Uredbo št. 2092/91, glede na nadzorni organ oblasti ni mogoče
         šteti kot neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu člena 55 ES v povezavi s členom 45, prvi
         odstavek, ES.

      43     Republika Avstrija kljub temu meni, da je izdajanje potrdila o skladnosti s strani zasebnih organov v skladu z avstrijskim
         upravnim pravom akt javne oblasti. Poleg tega naj bi pristojnosti teh organov za izpolnjevanje njihovih nalog, zlasti pristojnosti
         kontrole in sankcioniranja, izhajale iz občega prava.

      44     V zvezi s tem je treba po eni strani poudariti, da je treba izjemo iz člena 55 ES v povezavi s členom 45, prvi odstavek, ES,
         kot je bilo ugotovljeno v točki 35 te sodbe, razlagati tako, da se njen obseg omeji na to, kar je nujno potrebno za varstvo
         interesov, katerih varstvo ta določba omogoča.

      45     Po drugi strani Uredba št. 2092/91 sicer ne nasprotuje temu, da države članice, ki zasebnim organom podelijo javno pooblastilo
         za izvajanje njihove dejavnosti kontrole, slednjim zaupajo celo druge dejavnosti, ki jih je kot take mogoče šteti za neposredno
         in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti, vendar iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se razširitev izjeme, dovoljene
         v členih 45 ES in 55 ES, na celoten poklic ne prizna, če dejavnosti, ki so morebiti povezane z izvajanjem javne oblasti, predstavljajo
         neločljiv del celotne zadevne poklicne dejavnosti (glej, v zvezi s členom 45 ES, zgoraj navedeno sodbo Reyners, točka 47).

      46     V skladu z ugotovitvami iz točke 42 te sodbe sama dejavnost zasebnih organov, kot je določena v Uredbi št. 2092/91, ne pomeni
         neposrednega in posebnega sodelovanja pri izvajanju javne oblasti, tako da se vsaka druga dodatna dejavnost, ki pomeni tako
         sodelovanje, nujno loči od njega.

      47     Na koncu velja opozoriti na to, da je treba kontrolni postopek, uveden z Uredbo št. 2092/91, razlikovati od kontrolnega postopka,
         ki je bil uveden z Direktivo Sveta 77/143/EGS z dne 29. decembra 1976 o približevanju zakonodaj držav članic, ki se nanaša
         na tehnične preglede motornih vozil in njihovih priklopnikov (UL L 47, str. 47) in ki je bil podlaga za zadevo, v kateri je
         bila izdana zgoraj navedena sodba van Schaik, ki jo v podporo svojemu stališču navaja Republika Avstrija.

      48     Medtem ko je Sodišče v točki 22 te sodbe ugotovilo, da Direktiva 77/143 glede na delni značaj uskladitve kontrolnih meril,
         zaradi množice kontrolnih postopkov in mehanizmov, ne zavezuje vsake države članice, da za vozila, registrirana na njenem
         ozemlju, prizna v drugih državah izdana potrdila o kontroli, pa je treba poudariti, da je Uredba št. 2092/91, kot izhaja iz
         njene 13. uvodne izjave, namenjena uvedbi postopka kontrole ekološko pridelanih kmetijskih proizvodov, ki ustreza minimalnim
         zahtevam Skupnosti, katerih spoštovanje je podlaga za pridobitev pravice do uporabe oznake Skupnosti o skladnosti.

      49     Ker se z Uredbo št. 2092/91 uvaja uskladitev označevanja o skladnosti zadevnih kmetijskih proizvodov, se Republika Avstrija
         ne more uspešno sklicevati na prej navedeno sodbo v zadevi van Schaik.

      50     Ker Republika Avstrija v obravnavanem primeru ne more uspešno uveljavljati člena 55 ES, je treba preizkusiti trditve o upravičenosti
         sporne upravne prakse zaradi varstva potrošnikov, ki jih je podala ta država.

      51     Republika Avstrija zlasti navaja, da naj bi bil pogoj podružnice oziroma trajne infrastrukture na avstrijskem ozemlju nujno
         potreben za to, da lahko avstrijski organi po eni strani zagotovijo, da bodo organi, ki opravljajo storitve kontrole, dejansko
         razpolagali s potrebnim osebjem, in tako po drugi strani opravljajo nadzor, določen z Uredbo št. 2092/91.

      52     V zvezi s tem je treba navesti, da je omejitve svobode opravljanja storitev v skladu s sodno prakso mogoče upravičiti z varstvom
         potrošnikov (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 9. julija 1997 v zadevi De Agostini in TV-Shop, od C‑34/95 do C‑36/95, Recueil,
         str. I‑3843, točka 53; z dne 6. novembra 2003 v zadevi Gambelli in drugi, C‑243/01, Recueil, str. I‑13031, točka 67, ter z
         dne 6. marca 2007 v zadevi Placanica in drugi, C‑338/04, C‑359/04 in C‑360/04, ZOdl., str. I-1891, točka 46).

      53     Vendar je treba zagotoviti, da za to sprejeti ukrepi ne presegajo tega, kar je objektivno potrebno (glej v tem smislu sodbo
         z dne 11. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑496/01, Recueil, str. I‑2351, točka 68).

      54     Pogoj podružnice na avstrijskem ozemlju, ki je za tamkajšnje opravljanje storitev naložen zasebnim organom z odobritvijo v
         drugi državi članici, presega to, kar je objektivno nujno za dosego cilja varstva potrošnikov.

      55     Uredba št. 2029/91 namreč določa minimalne zahteve za nadzor teh organov. Te zahteve veljajo v vseh državah članicah, tako
         da se zagotovi, da v drugi državi članici odobreni zasebni kontrolni organ, ki v Avstriji opravlja storitve, zadosti zlasti
         različnim zahtevam iz te uredbe in da se s tem zagotovi varstvo potrošnikov.

      56     Iz tega izhaja, da sporna upravna praksa z zahtevo, da morajo imeti zasebni organi kontrole v Avstriji podružnico, da bi lahko
         avstrijske oblasti nadzorovale njihovo dejavnost, izključuje upoštevanje obveznosti in nadzornih ukrepov, ki so jim ti organi
         podvrženi že v državi, v kateri so odobreni.

      57     Avstrijske oblasti pa bi jamstva, ki so nujna v skladu z Uredbo št. 2092/91 in v interesu varstva potrošnikov, lahko zagotovile
         z manj omejujočimi ukrepi.

      58     Tako bi po eni strani lahko oblasti od zasebnega kontrolnega organa, odobrenega v drugi državi članici, pred opravljanjem
         storitve zahtevale dokazilo o tem, da je dejansko pridobil odobritev v državi članici, v kateri ima sedež, in da ima infrastrukturo
         ter potrebno osebje za izvajanje storitev, ki jih želi opravljati na avstrijskem ozemlju. To bi lahko potrdili pristojni organi
         države članice sedeža, ki so pristojni za nadzor dejavnosti zadevnega organa.

      59     Po drugi strani, če bi se pri kontrolah, ki jih je ta organ izvajal v Avstriji, ugotovila nepravilnost, Uredba št. 2092/91
         v členu 10a določa postopek izmenjave informacij med državami članicami, ki avstrijskim oblastem omogoča, da organe, ki nadzirajo
         te kontrolne organe, opozorijo na omenjene nepravilnosti, zato da lahko slednji sprejmejo predvidene ukrepe, kot je na primer
         pregled prostorov tega organa, in po potrebi umaknejo odobritev.

      60     Zato je treba ugotoviti, da zahteva, ki izhaja iz sporne upravne prakse in na katero se sklicuje Republika Avstrija, ni sorazmerna
         glede na cilj varstva potrošnikov.

      61     Posledično Republika Avstrija, s tem ko zahteva, da morajo zasebni organi kontrole proizvodov ekološke pridelave, ki imajo
         sedež in so pridobili odobritev v drugi državi članici, imeti v Avstriji podružnico, da bi v njej lahko izvajali svojo dejavnost,
         ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.

       Stroški
      62     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Republiki Avstriji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.     Republika Avstrija, s tem ko zahteva, da morajo zasebni organi kontrole proizvodov ekološke pridelave, ki imajo sedež in so
            pridobili odobritev v drugi državi članici, imeti v Avstriji podružnico, da bi v njej lahko izvajali svojo dejavnost, ni izpolnila
            obveznosti iz člena 49 ES.
      2.     Republiki Avstriji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 19. julija 2012.#Alliance One International Inc., nekdanja Standard Commercial Corp. in Standard Commercial Tobacco Co. Inc. proti Evropski komisiji ter Evropski komisija proti Alliance One International Inc. in drugim.#Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Španski trg nakupa in prve predelave surovega tobaka – Določanje cen in razdelitev trga – Kršitev člena 81 ES – Odgovornost matičnih družb za kršitveno ravnanje njihovih hčerinskih družb – Domneva nedolžnosti – Pravica do obrambe – Obveznost obrazložitve – Enako obravnavanje.#Združeni zadevi C‑628/10 P in C‑14/11 P.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V združenih zadevah C-628/10 P in C-14/11 P,
            zaradi dveh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vloženih 28. decembra 2010 in 7. januarja 2011,
            Alliance One International Inc. , nekdanja Standard Commercial Corp., s sedežem v Danvillu (Združene države),
            Standard Commercial Tobacco Co. Inc.  s sedežem v Wilsonu (Združene države),
            ki ju zastopata M. Odriozola Alén in A. João Vide, odvetnika,
            pritožnici,
            druge stranke v postopku so
            Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd  s sedežem v Vaduzu (Lihtenštajn),
            tožeča stranka na prvi stopnji,
            Evropska komisija , ki jo zastopajo F. Castillo de la Torre, E. Gippini Fournier in R. Sauer, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
            tožena stranka na prvi stopnji,
            in
            Evropska komisija , ki jo zastopajo F. Castillo de la Torre, E. Gippini Fournier in R. Sauer, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
            pritožnica,
            druge stranke v postopku so
            Alliance One International Inc. ,
            Standard Commercial Tobacco Co. Inc. ,
            Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd ,
            ki jih zastopata M. Odriozola Alén in A. João Vide, odvetnika,
            tožeče stranke na prvi stopnji,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, M. Safjan, predsedniki senatov, in A. Prechal, predsednica senata, K. Schiemann, E. Juhász, G. Arestis, A. Arabadžiev (poročevalec), D. Šváby, sodniki, M. Berger, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
            generalna pravobranilka: J. Kokott,
            sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. novembra 2011,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. januarja 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Družbi Alliance One International Inc. (v nadaljevanju: AOI), nekdanja Standard Commercial Corp. (v nadaljevanju: SCC), in Standard Commercial Tobacco Co. Inc. (v nadaljevanju: SCTC) s pritožbo (C-628/10 P) predlagata, prvič, razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 27. oktobra 2010 v zadevi Alliance One International in drugi proti Komisiji (T-24/05, ZOdl., str. II-5329, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njuno tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2004) 4030 final z dne 20. oktobra 2004 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81(1) [ES] (zadeva COMP/C.38.238/B.2 ‐ Surovi tobak – Španija) (v nadaljevanju: sporna odločba), in drugič, razglasitev ničnosti te odločbe v delu, v katerem se nanaša nanju, in znižanje globe, ki jima je bila z navedeno odločbo naložena.
            2. Evropska komisija s pritožbo (C-14/11 P) predlaga, prvič, razveljavitev izpodbijane sodbe, ker je bila z njo razglašena ničnost sporne odločbe v delu, v katerem se ta nanaša na družbo Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd (v nadaljevanju: TCLT), in drugič, zavrnitev tožbe, ki jo je ta vložila pri Splošnem sodišču.
            I – Dejansko stanje
            3. Dejansko stanje tega spora, kakor je predstavljeno v točkah od 1 do 40 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti kot v nadaljevanju.
            4. Družbe World Wide Tobacco España, SA (v nadaljevanju: WWTE), Agroexpansión SA (v nadaljevanju: Agroexpansión) in Tabacos Españoles SL (v nadaljevanju: Taes) so tri izmed štirih podjetij, ki se v Španiji ukvarjajo s prvo predelavo surovega tobaka (v nadaljevanju: te štiri družbe skupaj: predelovalci).
            5. Dve tretjini kapitala družbe WWTE sta bili med letom 1995 in 5. majem 1998 v lasti družbe TCLT, hčerinske družbe v stoodstotni lasti družbe SCTC, ki pa je bila hčerinska družba v stoodstotni lasti SCC (postala AOI). Preostalo tretjino so imeli v lasti predsednik družbe WWTE in člana njegove družine.
            6. Družba TCLT je 5. maja 1998 svojo kapitalsko udeležbo v družbi WWTE povečala na 86,94 %, preostale delnice pa so bile lastne delnice družbe WWTE (9,73 %) in delnice v lasti neke fizične osebe (3,33 %). Družba WWTE je oktobra 1998 pridobila delnice te fizične osebe, družba SCC pa je pridobila 0,04-odstotno neposredno kapitalsko udeležbo v družbi WWTE. Družba TCLT je maja 1999 svojo kapitalsko udeležbo v družbi WWTE povečala na 89,64 %, družba SCC pa na 0,05 %, preostanek so bile lastne delnice družbe WWTE.
            7. Družba Agroexpansión spada v skupino družb, katerih vodilna družba je Dimon Inc. Ta je po svoji hčerinski družbi Intabex Netherlands BV (v nadaljevanju: Intabex), ki jo ima v stoodstotni lasti, lastnica vseh delnic družbe Agroexpansión.
            8. Vse delnice družb Taes in Deltafina SpA (v nadaljevanju: Deltafina), ki je italijanska družba, katere glavni dejavnosti sta prva predelava surovega tobaka v Italiji in trženje predelanega tobaka, so v lasti družbe Universal Leaf Tobacco Co. Inc. (v nadaljevanju: Universal Leaf). Ta je hčerinska družba v stoodstotni lasti ameriške družbe Universal Corp. (v nadaljevanju: Universal).
            9. Komisija je 3. in 4. oktobra 2001 v skladu s členom 14 Uredbe št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3) opravila preiskave zlasti v prostorih družbe WWTE, da bi preverila informacije o tem, da so španski predelovalci in proizvajalci surovega tobaka kršili člen 81 ES.
            10. Komisija je 11. decembra 2003 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga je naslovila na 20 podjetij in združenj, med drugim na družbi SCTC in SCC.
            11. Komisija je 20. oktobra 2004 sprejela sporno odločbo, ki se nanaša med drugim na kartel, ki so ga na španskem trgu surovega tobaka sklenili in izvajali predelovalci in družba Deltafina.
            12. V skladu z ugotovitvami Komisije je bil cilj tega kartela med letoma 1996 in 2001 vsako leto določiti povprečno dobavno ceno za vsako sorto surovega tobaka, za vse kakovosti skupaj, in razdeliti količine vsake sorte surovega tobaka, ki jih lahko vsak predelovalec kupi pri proizvajalcih. Predelovalci in družba Deltafina so se med letoma 1999 in 2001 dogovorili tudi o cenovnih razredih glede na stopnjo kakovosti vsake sorte surovega tobaka in o povprečnih najnižjih cenah na proizvajalca in na skupino proizvajalcev.
            13. Komisija je v sporni odločbi ugotovila, da navedeni kartel pomeni enotno in trajajočo kršitev člena 81(1) ES, odgovornost za kartel je pripisala zlasti družbi Deltafina in predelovalcem, tem podjetjem je odredila, naj takoj prenehajo to kršitvev in naj se odtlej vzdržijo vsakršnih omejevalnih ravnanj, ki imajo enakovreden cilj ali učinek, poleg tega pa je naložila globe, in sicer družbi Taes 108.000 EUR, družbi WWTE 1.822.500 EUR, družbi Agroexpansión 2.592.000 EUR in družbi Deltafina 11.880.000 EUR.
            14. Iz sporne odločbe je prav tako razvidno, da so za plačilo globe, ki je bila naložena družbi WWTE, solidarno odgovorne njene tri matične družbe, družba Dimon Inc. pa je solidarno odgovorna za plačilo globe, ki je bila naložena družbi Agroexpansión. Nasprotno družba Intabex ni odgovorna za plačilo globe, naložene družbi Agroexpansión, družbi Universal in Universal Leaf pa nista solidarno odgovorni za plačilo glob, naloženih družbama Taes in Deltafina.
            15. Komisija je glede naslovnikov sporne odločbe v točkah 375 in 376 obrazložitve sporne odločbe pojasnila:
            „(375)	V tej zadevi ameriške multinacionalke nadzirajo tri izmed štirih španskih predelovalcev surovega tobaka (do 100 % ali do 90 %). Poleg tega obstajajo druga dejstva, ki potrjujejo domnevo, da je treba ravnanje družb Agroexpansión in WWTE pripisati njihovim matičnim družbam. V tem primeru je treba dve družbi – matično družbo in njeno hčerinsko družbo – šteti za solidarno odgovorni za kršitve, ki so bile ugotovljene v tej odločbi.
            (376)	[Nasprotno pa] je bilo po tem, ko je bilo poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in so bile stranke zaslišane, ugotovljeno, da dokazi iz spisa ne morejo upravičiti podobnega sklepa glede udeležb družb Universal […] in Universal Leaf […] v družbah Taes in Deltafina. [Razen] lastniške povezave med matičnimi družbami in njihovimi hčerinskimi družbami, spis namreč ne vsebuje nobenega indica, ki bi kazal na dejansko udeležbo družb Universal […] in Universal Leaf pri dejanjih, ki so bila preučena v tej odločbi. Zato ne bi bilo primerno, da bi jih v tej zadevi uvrstili med naslovnike odločbe. Enak sklep velja a fortiori  za družbo Intabex […], saj gre pri njeni stoodstotni udeležbi v družbi Agroexpansión le za finančno naložbo.“
            16. Zlasti v zvezi z družbo WWTE je Komisija razlikovala dve obdobji glede na okoliščine, navedene v točkah 5 in 6 te sodbe. Prvo je trajalo od leta 1995 do vključno 4. maja 1998 (v nadaljevanju: prvo obdobje), drugo pa od 5. maja 1998 do sprejetja sporne odločbe (v nadaljevanju: drugo obdobje).
            17. Komisija je glede prvega obdobja v točkah 391 in 392 obrazložitve sporne odločbe na podlagi vrste dejavnikov, navedenih zlasti v točkah od 388 do 390 te odločbe, ugotovila, da so družbo WWTE skupaj nadzirali družba SCC – po družbah SCTC in TCLT – ter predsednik družbe WWTE in njegova družina, da so družba SCC in/ali njeni hčerinski družbi dejansko vplivale na ravnanje družbe WWTE in da je družba SCC vzpostavila nekatere mehanizme, ki so ji skupaj omogočali seznanjenost z dejavnostmi družbe WWTE in tako dejanski nadzor nad njeno poslovno politiko.
            18. Komisija je glede drugega obdobja v točkah od 397 do 400 obrazložitve sporne odločbe na podlagi vrste dejavnikov, navedenih zlasti v točkah od 393 do 398 te odločbe, ugotovila, da je imela družba SCC, bodisi neposredno bodisi prek družb SCTC in TCLT, izključen nadzor nad družbo WWTE, da argumenti, ki jih družba SCC navaja v svojem odgovoru na sporočilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, glede tega ne upravičujejo drugačnega zaključka, da so družba SCC in/ali njeni hčerinski družbi SCTC in TCLT tako imele odločilen vpliv na poslovno politiko družbe WWTE in da so zato solidarno odgovorne za očitana protikonkurenčna ravnanja.
            II – Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
            19. Družbe AOI, SCTC in TCLT so 21. januarja 2005 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe v delu, v katerem se nanaša nanje.
            20. Družbe AOI, SCTC in TCLT so v utemeljitev tožbe navedle dva tožbena razloga. Prvi tožbeni razlog se je nanašal na kršitev člena 81(1) ES in člena 23(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) in podredno na nezadostno obrazložitev sporne odločbe. Z drugim tožbenim razlogom so se tožeče stranke sklicevale na kršitev načela enakega obravnavanja.
            21. Splošno sodišče je sklenilo, da bo ta tožbena predloga preizkusilo skupaj, in je najprej kot neutemeljen zavrnilo drugi del prvega tožbenega razloga v zvezi z nezadostno obrazložitvijo sporne odločbe.
            22. Nato je Splošno sodišče zavrnilo drugi tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela enakega obravnavanja, ker je ugotovilo, da je Komisija za ugotovitev, ali je matičnim družbam treba pripisati odgovornost za kršitev, ki so jo storile njihove hčerinske družbe, uporabila ista načela za vse zadevne matične družbe. Zlasti je razsodilo, da iz sporne odločbe ni razvidno, da bi ta institucija v zvezi s tem različno obravnavala položaj družb SCC in SCTC na eni strani ter položaj družb Universal, Universal Leaf in Intabex na drugi strani.
            23. Ta presoja je temeljila zlasti na teh poudarkih iz točk od 155 do 157 izpodbijane sodbe:
            „155 […] v posebnem primeru, ko je matična družba lastnica celotnega kapitala svoje hčerinske družbe, ki je kršila pravila Skupnosti o konkurenci, [se] Komisija iz previdnosti ni sklicevala le na domnevo, ki izhaja iz sodne prakse […], da bi dokazala, da je prva družba dejansko odločilno vplivala na poslovno politiko druge družbe, temveč je upoštevala tudi druga dejstva, s katerimi je to potrdila. Vendar je Komisija s tem le zvišala dokazni standard za dokaz, da je bil pogoj dejanskega izvajanja odločilnega vpliva izpolnjen […]
            156 […] Komisija, če v zadevi, ki se nanaša na kršitev, v kateri je udeleženih več različnih podjetij, znotraj okvira, ki ga je postavila sodna praksa, sprejme neko metodo za določitev, ali je treba za odgovorne šteti tako hčerinske družbe, ki so dejansko storile to kršitev, kot tudi njihove matične družbe, razen v posebnih primerih, [se mora] pri tem opreti na ista merila pri vseh teh podjetjih.
            157 Komisija mora namreč spoštovati načelo enakega obravnavanja, ki v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno upravičeno […]“
            24. Splošno sodišče je glede prvega dela prvega tožbenega razloga ugotovilo – v zvezi s prvim obdobjem v točki 194 izpodbijane sodbe, v zvezi z drugim obdobjem pa v točki 217 izpodbijane sodbe – da je Komisija pravno zadostno dokazala, da sta družbi SCC in SCTC dejansko odločilno vplivali na ravnanje družbe WWTE.
            25. Splošno sodišče je v zvezi s prvim in drugim obdobjem v točkah od 195 do 197 ter 218 in 219 izpodbijane sodbe ugotovilo, da nasprotno nobeden izmed elementov, ki jih navaja Komisija v sporni odločbi, ni omogočal sklepa, da je družba TCLT odločilno vplivala na ravnanje družbe WWTE, in da je zato Komisija družbi TCLT neutemeljeno pripisala odgovornost za kršitev družbe WWTE in jo je neutemeljeno štela za solidarno odgovorno za plačilo globe.
            26. Splošno sodišče je v točki 218 izpodbijane sodbe razsodilo zlasti, da se Komisija ne more opreti le na dejstvo, da je bila družba TCLT lastnica skoraj celotnega kapitala družbe WWTE, saj bi bila družba TCLT v tem primeru v primerjavi z družbami Intabex, Universal in Universal Leaf obravnavana diskriminatorno.
            27. Nazadnje je Splošno sodišče v točkah od 220 do 229 izpodbijane sodbe zavrnilo trditve, na katere so se tožeče stranke sklicevale, da bi dokazale, da je družba WWTE v obdobju kršitve na trgu ravnala samostojno. Splošno sodišče je zato sporno odločbo razglasilo za nično v delu, v katerem se nanaša na TCLT, v preostalem pa je tožbo zavrnilo.
            III – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
            28. Zadevi C-628/10 P in C-14/11 P sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 14. septembra 2011 združeni za ustni postopek in izdajo sodbe.
            29. Družbi AOI in SCTC s pritožbo Sodišču predlagata, naj:
            – razveljavi izpodbijano sodbo in sporno odločbo v delu, v katerem se nanaša nanju;
            – posledično zniža globo, naloženo s to odločbo, in
            – Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah.
            30. Komisija v odgovoru na navedeno pritožbo predlaga, naj se pritožba zavrne, pritožnicama pa naj se naloži plačilo stroškov tako na prvi stopnji kot na stopnji pritožbe.
            31. Komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
            – izpodbijano sodbo razveljavi, ker je bila z njo sporna odločba razglašena za nično v delu, v katerem se je nanašala na družbo TCLT;
            – zavrne tožbo, ki jo je ta družba vložila pri Splošnem sodišču, in
            – družbi TCLT naloži plačilo stroškov na obeh stopnjah.
            32. Družbe AOI, SCTC in TCLT v svojem odgovoru na navedeno pritožbo predlagajo, naj se pritožba zavrne, Komisiji pa naj se naloži plačilo stroškov tako na prvi stopnji kot na stopnji pritožbe.
            IV – Pritožbi
            33. Najprej je treba proučiti pritožbo, ki jo je vložila Komisija.
            A – Pritožba Komisije
            34. Komisija v utemeljitev pritožbe navaja štiri pritožbene razloge. Prvi in četrti pritožbeni razlog se nanašata na napačno uporabo načela enakega obravnavanja. Z drugim pritožbenim razlogom se Komisija sklicuje na napačno uporabo prava pri določitvi pravnega merila za opredelitev odgovornosti matičnih družb. Tretji pritožbeni razlog vsebuje trditev, da je Splošno sodišče kršilo pravico do kontradiktornega postopka in da je uporabilo napačno razlago obveznosti obrazložitve.
            35. Prvi in drugi pritožbeni razlog je treba proučiti skupaj.
            1. Prvi in drugi pritožbeni razlog
            a) Trditve strank
            36. Komisija s prvim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, prvič, da Splošno sodišče ni upoštevalo tega, da se mora načelo enakega obravnavanja ujemati z načelom zakonitosti, tako da se nihče ne more v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugih. Kadar je podjetje kršilo člen 81 ES, se torej ne more izogniti kazni zato, ker drugim podjetjem v podobnih položajih ni bila naložena nobena globa.
            37. Drugič, Komisija poudarja, da je te trditve navedla pred Splošnim sodiščem, in meni, da je izpodbijana sodba pomanjkljivo obrazložena, ker jih ne vsebuje.
            38. Tretjič, Komisija trdi, da je bilo mogoče domnevati, da je družba TCLT kot imetnica skoraj celotnega kapitala družbe WWTE odločilno vplivala na to družbo, Splošno sodišče pa naj ne bi ugotovilo, da je družba TCLT izpodbijala to domnevo ali da je to sploh poskušala storiti.
            39. Četrtič, Komisija trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da je treba družbo TCLT razbremeniti vsakršne odgovornosti zato, ker se druge družbe v domnevno podobnih položajih niso štele za odgovorne. Meni zlasti, da točka 384 obrazložitve sporne odločbe, na katero se je sklicevalo Splošno sodišče, pomeni, da morajo biti družbe v podobnem položaju, da bi se uporabilo načelo enakega obravnavanja, v obravnavanem primeru pa naj ne bi bilo tako.
            40. Komisija z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da je za Komisijo odločitev, da se bo glede nekaterih podjetij pri presoji, ali dejansko izvršujejo odločilni vpliv, oprla na „dvojno podlago“, in ne izključno na domnevo iz sodne prakse, zavezujoča glede vseh naslovnikov sporne odločbe. Edino uporabno merilo naj bi bilo merilo iz sodne prakse in Komisija naj ne bi smela niti povišati dokaznega standarda, ki se zahteva na tem področju, niti s takim pristopom vezati Splošnega sodišča pri pravni analizi.
            41. Kadar je izpolnjeno pravno merilo, določeno s sodno prakso, je zato po mnenju Komisije brezpredmetno, ali je predložila dodatne indice za potrditev – iz previdnosti – svoje ugotovitve, saj se ti indici nikakor ne spremenijo v zavezujoče pravno merilo pri presoji, ali je matična družba dejansko izvrševala odločilni vpliv na ravnanje hčerinske družbe.
            b) Presoja Sodišča
            42. Spomniti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem podjetja označuje vsak subjekt, ki opravlja gospodarsko dejavnost, ne glede na njegov pravni status in način financiranja. Ta pojem je treba razumeti tako, da označuje gospodarsko enoto, čeprav je s pravnega vidika ta enota sestavljena iz več fizičnih ali pravnih oseb. Če tak gospodarski subjekt krši pravila o konkurenci, mora po načelu osebne odgovornosti za to kršitev odgovarjati (sodbi z dne 20. januarja 2011 v zadevi General Química in drugi proti Komisiji, C-90/09 P, ZOdl., str. I-1, točke od 34 do 36 in navedena sodna praksa, in z dne 29. septembra 2011 v zadevi Elf Aquitaine proti Komisiji, C-521/09 P, ZOdl., str. I-8947, točka 53).
            43. Zlasti se glede na gospodarske, organizacijske in pravne povezave med matično in hčerinsko družbo ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, ker ta hčerinska družba, čeprav je ločen pravni subjekt, o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak se v bistvu ravna po navodilih matične družbe (sodba z dne 10. septembra 2009 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C-97/08 P, ZOdl., str. I-8237, točka 58; zgoraj navedena sodba Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 54, in sodba z dne 29. septembra 2011 v zadevi Arkema proti Komisiji, C-520/09 P, ZOdl., str. I-8901, točka 38).
            44. Ker sta v takem primeru matična in hčerinska družba del iste gospodarske enote in sta eno samo podjetje v smislu člena 81 ES, lahko Komisija odločbo, s katero je naloženo plačilo glob, naslovi na matično družbo, ne da bi bilo treba dokazati, da je bila matična družba pri tej kršitvi osebno vpletena (glej zgoraj navedene sodbe Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 59; General Química in drugi proti Komisiji, točka 38, in Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 55).
            45. Za ugotovitev, ali hčerinska družba o svojem ravnanju na trgu odloča samostojno, mora Komisija načeloma upoštevati vse upoštevne dejavnike v zvezi z gospodarskimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami, ki to hčerinsko družbo povezujejo z matično družbo, ti pa so lahko od primera do primera različni in jih torej ni mogoče taksativno našteti (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točki 73 in 74, in Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 58).
            46. Sodišče je pojasnilo, da ima matična družba v posebnem primeru, ko je stoodstotna lastnica kapitala svoje hčerinske družbe, ki je kršila pravila Unije o konkurenci, na eni strani možnost odločilnega vplivanja na ravnanje te hčerinske družbe, na drugi strani pa obstaja ovrgljiva domneva, da ta matična družba dejansko izvršuje tak vpliv (sodba z dne 29. marca 2011 v združenih zadevah ArcelorMittal Luxembourg proti Komisiji in Komisija proti ArcelorMittal Luxembourg in drugim, C-201/09 P in C-216/09 P, ZOdl., str. I-2239, točka 97, in zgoraj navedena sodba Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 56).
            47. Da bi bilo v teh okoliščinah mogoče domnevati, da matična družba dejansko odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija dokaže, da je celoten kapital te hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo lahko tako matično družbo štela za solidarno dolžnico za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če ta matična družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (zgoraj navedene sodbe Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 61; Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 57, in Arkema proti Komisiji, točka 41).
            48. Uvodoma je treba poudariti, da je domneva, določena s sodno prakso, navedeno v točkah 46 in 47 te sodbe, ovrgljiva.
            49. Poleg tega ta sodna praksa ne pomeni, da se mora Komisija opreti samo na navedeno domnevo. Tej instituciji namreč nič ne preprečuje, da na podlagi drugih dokazov ali kombinacije teh dokazov in navedene domneve ugotovi, da matična družba dejansko odločilno vpliva na hčerinsko družbo.
            50. Kot je Splošno sodišče ugotovilo v točkah od 134 do 147 izpodbijane sodbe, je v obravnavanem primeru iz sporne odločbe razvidno, da je Komisija odločila, kar je med postopkom na prvi stopnji potrdila, da se pri presoji dejanskega izvrševanja odločilnega vpliva matičnih družb na njihove hčerinske družbe šteje, da so matične družbe odgovorne le, če dokazi potrjujejo domnevo dejanskega izvrševanja odločilnega vpliva na hčerinske družbe, ki izvira iz tega, da matične družbe nadzorujejo njihov celotni kapital (metoda, poimenovana „dvojna podlaga“), in da se zato ni zanašala izključno na uporabo domneve o odločilnem vplivu.
            51. Poleg tega ni sporno, da je Komisijo k uporabi tega pristopa spodbudilo dejstvo, da je pri sprejemanju sporne odločbe glede na stanje tedanje sodne prakse dvomila o tem, ali je bila že na podlagi samega nadzora matične družbe nad vsem kapitalom njene hčerinske družbe dovoljena uporaba domneve – tudi če se ta ni izpodbijala – in ali je navedeni nadzor tako zadostoval za dokaz dejanskega izvrševanja odločilnega vpliva matične družbe na hčerinsko družbo.
            52. Zato je treba ugotoviti, prvič, da se je Komisija upravičeno odločila, da bo za ugotavljanje odgovornosti zadevnih matičnih družb uporabila eno od metod, na katere se sme glede na ugotovitev iz točke 49 te sodbe zakonito opreti pri presoji obstoja takega odločilnega vpliva.
            53. Drugič, Splošno sodišče je v točki 155 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da si je Komisija z izbiro te metode za presojo, ali so za zadevni kartel odgovorne matične družbe, naložila večje dokazno breme glede dejanskega izvrševanja odločilnega vpliva, kot bi se načeloma štelo za zadostno glede na sodno prakso iz točk 46 in 47 te sodbe.
            54. Splošno sodišče pa je v točkah od 195 do 197 ter 218 in 219 izpodbijane sodbe ugotovilo, da z nobenim od dokazov, navedenih v sporni odločbi, ni bilo mogoče potrditi domneve o tem, da je družba TCLT dejansko odločilno vplivala na družbo WWTE, in da Komisija zaradi neobstoja takih dokazov v skladu z izbrano metodo ni uveljavljala odgovornosti matičnih družb Intabex, Universal in Universal Leaf.
            55. Splošno sodišče je na podlagi teh ugotovitev razsodilo, da Komisija ne more šteti, da je družba TCLT solidarno odgovorna za plačilo zadevne globe, ne da bi to družbo obravnavala diskriminatorno v primerjavi z družbami Intabex, Universal in Universal Leaf.
            56. Poudariti je treba, da Komisija v pritožbi ne izpodbija teh ugotovitev. Zato ne zanika, da je uporabila izbrano metodo dvojne podlage za vse matične družbe, katerih hčerinske družbe so sodelovale v zadevnem kartelu, razen družbe TCLT, glede katere merila, na katerih temelji ta metoda, v sporni odločbi niso bila izpolnjena. Iz tega je razvidno, da je Komisija uveljavljala odgovornost te družbe samo na podlagi zadevne domneve.
            57. Splošno sodišče pa je v točkah 156 in 157 izpodbijane sodbe menilo, da načelo enakega obravnavanja zahteva, da če Komisija sprejme metodo, kakršna je ta v obravnavanem primeru, za ugotavljanje, ali je treba uveljavljati odgovornost matičnih družb, katerih hčerinske družbe so sodelovale pri istem kartelu, se mora, razen v posebnih okoliščinah, opreti na enaka merila glede vseh teh matičnih družb.
            58. Glede tega je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da pri določitvi višine globe z uporabo različnih metod izračunavanja ni mogoče izvajati diskriminacije med podjetji, ki so sodelovala pri sporazumu ali usklajenem ravnanju v nasprotju s členom 81(1) ES (glej v tem smislu sodbi z dne 16. novembra 2000 v zadevi Weig proti Komisiji, C-280/98 P, Recueil, str. I-9757 točke od 63 do 68, in v zadevi Sarrió proti Komisiji, C-291/98 P, Recueil, str. I-9991, točke od 97 do 100).
            59. Ker pa lahko odgovornost matične družbe za kršitev, ki jo stori hčerinska družba, v skladu z metodo izračunavanja, ki jo sprejme Komisija, precej vpliva na višino globe, ki jo je mogoče solidarno naložiti tem družbam, je Splošno sodišče v točki 156 izpodbijane sodbe pravilno razsodilo, da je isto logiko mogoče uporabiti, kadar Komisija v zvezi s kartelom in v okviru, določenem s sodno prakso, sprejme posebno metodo za ugotavljanje odgovornosti matičnih družb za kršitve njihovih hčerinskih družb.
            60. Glede obravnavanega primera je treba pojasniti, da presoja Splošnega sodišča v nasprotju s trditvami Komisije ne temelji na podobnosti dejanskih položajev družbe TCLT na eni strani in družb Intabex, Universal in Universal Leaf na drugi strani, temveč na hkratni primerljivosti položajev navedenih družb glede na dokazni standard, ki ga je treba po mnenju Komisije zahtevati v zvezi z zadevnim kartelom, da bi se dokazalo dejansko izvrševanje odločilnega vpliva matičnih družb na njihove hčerinske družbe, in glede na dokaze, navedene v sporni odločbi.
            61. Splošno sodišče je torej pravilno ugotovilo, da je šlo za različno obravnavanje, zato je razglasilo delno ničnost sporne odločbe.
            62. Te ugotovitve v nasprotju s trditvami Komisije ne omajajo zahteve načela zakonitosti.
            63. Kot je namreč poudarila generalna pravobranilka v točki 64 sklepnih predlogov, Komisija z izbiro metode, ki je skladna s sodno prakso Sodišča v zvezi z odločilnim vplivom, nikakor ni mogla ravnati nezakonito, tako da načelo zakonitosti v obravnavanem primeru Komisije ne more razbremeniti obveznosti spoštovanja načela enakega obravnavanja.
            64. Nazadnje je treba glede domnevne pomanjkljive obrazložitve izpodbijane sodbe spomniti, da Splošno sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča z obveznostjo obrazložitve sodb na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ni zavezano k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugemu za drugim sledila vsem razlogovanjem strank v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, na katerih temelji izpodbijana sodba, Sodišču pa, da ima dovolj elementov za nadzor v okviru pritožbe (sodba z dne 16. decembra 2010 v zadevi AceaElectrabel Produzione proti Komisiji, C-480/09 P, ZOdl., str. I-13355, točka 77 in navedena sodna praksa).
            65. V obravnavanem primeru je, prvič, iz točke 113 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče navedlo trditve, ki jih je Komisija podala na prvi stopnji. Drugič, iz točk 156 in 157 ter 218 in 219 navedene sodbe je razvidno, da je Splošno sodišče te trditve implicitno zavrnilo. Menilo je namreč, da ker je Komisija izbrala metodo, ki je skladna s sodno prakso Sodišča v zvezi z odločilnim vplivom, nikakor ni mogla ravnati nezakonito, tako da načelo zakonitosti v obravnavanem primeru Komisije ne more razbremeniti obveznosti spoštovanja načela enakega obravnavanja.
            66. Poleg tega, ker navedene točke izpodbijane sodbe zadevnim osebam omogočajo seznanitev z razlogi, na katerih temelji ta sodba, Sodišču pa, da ima dovolj elementov za nadzor v okviru te pritožbe, navedena sodba v nasprotju s trditvami Komisije nikakor ni pomanjkljivo obrazložena.
            67. V teh okoliščinah je treba prvi in drugi pritožbeni razlog, ki ju Komisija navaja v utemeljitev pritožbe, zavrniti.
            2. Tretji pritožbeni razlog Komisije: kršitev pravice do kontradiktornega postopka in napačna razlaga obveznosti obrazložitve
            a) Trditve strank
            68. Komisija trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točki 196 izpodbijane sodbe menilo, da se Komisija ne bi smela opreti na dejanske razlike med položajem družbe TCLT in položajem družb Intabex in Universal, ker te niso bile navedene v sporni odločbi. Komisija namreč meni, da je te razlike pojasnila v odgovoru na tožbo, ki ga je predložila pred Splošnim sodiščem.
            69. Ker Komisija meni, da obveznost obrazložitve ne zahteva obrazložitve dejstva, da zadevni akt ni bil naslovljen na nekatere tretje stranke, ocenjuje, da ji v sporni odločbi ni bilo treba pojasniti, zakaj je ni naslovila na družbi Intabex in Universal, in da ji v njej ni bilo treba utemeljiti, zakaj sta bili ti družbi domnevno drugače obravnavani.
            70. Komisija poudarja, da se družba TCLT med upravnim postopkom ni sklicevala na kršitev načela enakega obravnavanja, kot tudi ni med tem postopkom trdila, da je bil njen interes v zvezi z družbo WWTE zgolj finančni. Zato naj bi lahko trditev o domnevni diskriminaciji prvič zanikala šele v odgovoru na tožbo pred Splošnim sodiščem.
            71. V teh okoliščinah naj bi pristop, ki ga je uporabilo Splošno sodišče, Komisiji preprečil obrambo pred trditvijo o diskriminaciji. Komisija pa meni, da se ima pravico opreti na vsakršen dejavnik, ki je po njenem mnenju potreben za njeno obrambo, kadar je neka trditev prvič navedena pred Splošnim sodiščem. Zlasti naj ji v skladu s sodno prakso v odločbah ne bi bilo treba predstaviti vseh argumentov, na katere bi se lahko sklicevala pozneje za nasprotovanje tožbenim razlogom v zvezi z nezakonitostjo, navedenim zoper njene akte.
            b) Presoja Sodišča
            72. Opozoriti je treba, da mora biti obrazložitev, ki se zahteva s členom 296 PDEU, prilagojena vrsti obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati tisto, na čemer temeljijo ugotovitve institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor (zgoraj navedena sodba Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 147).
            73. Tako je v zvezi s posamičnimi odločbami iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da je namen obveznosti obrazložitve posamične odločbe – poleg omogočanja sodnega nadzora – zagotavljati zadevnim osebam zadosten podatek o tem, ali odločba morda vsebuje napako, ki omogoča njeno izpodbijanje (zgoraj navedena sodba Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 148).
            74. Obrazložitev mora biti torej načeloma sporočena zadevni osebi sočasno z odločbo, ki posega v njen položaj. Neobrazložitve ni mogoče odpraviti tako, da zadevna oseba spozna razloge za odločbo med postopkom pred sodišči Unije (zgoraj navedena sodba Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 149 in navedena sodna praksa).
            75. Zlasti kadar odločba o uporabi pravil Unije s področja konkurenčnega prava zadeva več naslovnikov in se nanaša na pripis odgovornosti za kršitev, mora biti glede vsakega naslovnika dovolj obrazložena, zlasti glede naslovnikov, ki morajo v skladu s to odločbo odgovarjati za to kršitev. Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za odgovorno za kršitev hčerinske družbe, načeloma pojasniti razloge, ki utemeljujejo odgovornost te družbe za kršitev.
            76. V obravnavanem primeru je treba opozoriti, da je Splošno sodišče ugotovilo, najprej, da se je Komisija, kot je razvidno iz sporne odločbe, odločila, da bo uveljavljala odgovornost vsake od zadevnih matičnih družb, le če bo z dovolj dokazi v vsakem posameznem primeru potrjena domneva o dejanskem izvrševanju odločilnega vpliva zaradi lastništva celotnega kapitala njihovih hčerinskih družb, dalje, da v zvezi z družbo TCLT v navedeni sporni odločbi ni sklicevanja na noben dokaz, ki bi potrjeval to domnevo, in nazadnje, da Komisija zaradi neobstoja takih dokazov ni uveljavljala odgovornosti matičnih družb Intabex, Universal in Universal Leaf.
            77. Splošno sodišče tako s tem, da je v točki 196 izpodbijane sodbe razsodilo, da ni mogoče upoštevati okoliščine, ki jo je Komisija prvič navedla v odgovoru na tožbo pred Splošnim sodiščem, ni napačno uporabilo prava.
            78. Poleg tega Splošno sodišče z uporabo upoštevne sodne prakse Komisiji ni naložilo nobene obveznosti obrazložitve dejstva, da sporna odločba ni bila naslovljena na nekatere tretje stranke, niti pojasnitve vseh upoštevnih argumentov, ki jih je bilo mogoče uveljavljati. Splošno sodišče je namreč v točki 195 izpodbijane sodbe v bistvu zgolj ugotovilo, da je sporna odločba pomanjkljivo obrazložena glede meril, ki si jih je Komisija določila, v točki 196 pa, da Komisija take pomanjkljivosti ne more odpraviti med postopkom.
            79. Splošno Sodišče je tako pravilno razsodilo, da pravica Komisije do obrambe ne vključuje možnosti, da bi Komisija zagovarjala zakonitost sporne odločbe pred trditvami o diskriminaciji s tem, da bi med postopkom predložila dokaze o odgovornosti matične družbe, ki pa niso navedeni v tej odločbi.
            80. Iz tega je razvidno, da je treba tretji pritožbeni razlog, ki ga v utemeljitev pritožbe navaja Komisija, zavrniti.
            3. Četrti pritožbeni razlog Komisije: napačna uporaba načela enakega obravnavanja
            a) Trditve strank
            81. Komisija meni, da dejanska položaja družb Universal in Intabex na eni strani ter dejanski položaj družbe TCLT na drugi strani v nasprotju z ugotovitvami Splošnega sodišča niso enaki, tako da ni mogoče ugotoviti nobene kršitve načela enakega obravnavanja.
            82. Prvič, Komisija opozarja, da družba TCLT, drugače kot družba Intabex, ni bila popolnoma finančna posredniška družba, temveč je bila glavna stranka družbe WWTE. Ta okoliščina naj bi hkrati upravičevala uporabo domneve o dejanskem izvrševanju odločilnega vpliva in ugotovitev, da družba TCLT te domneve ni ovrgla.
            83. Drugič, Komisija trdi, da razlogi, iz katerih je Splošno sodišče menilo, da je družba Universal v enakem položaju kot družba TCLT, v izpodbijani sodbi niso predstavljeni. Ker pa Splošno sodišče ni odgovorilo na utemeljitve, ki jih je Komisija navedla za razlikovanje položaja družbe TCLT od položaja družbe Universal, naj bi bila izpodbijana sodba pomanjkljivo obrazložena.
            b) Presoja Sodišča
            84. Iz člena 256 PDEU in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča izhaja, da je samo Splošno sodišče pristojno, prvič, za ugotavljanje dejanskega stanja, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, in drugič, za presojo tega dejanskega stanja. Potem ko Splošno sodišče ugotovi ali presodi dejansko stanje, je Sodišče pristojno, da na podlagi člena 256 PDEU opravi nadzor nad pravno opredelitvijo tega dejanskega stanja in pravnimi posledicami, ki jih je iz njega izpeljalo Splošno sodišče (sodba z dne 6. aprila 2006 v zadevi General Motors proti Komisiji, C-551/03 P, ZOdl., str. I-3173, točka 51, in z dne 29. marca 2011 v zadevi ThyssenKrupp Nirosta proti Komisiji, C-352/09 P, ZOdl., str. I-2359, točka 179).
            85. Sodišče je prav tako pojasnilo, da presoja dejstev – z izjemo izkrivljanja dokazov, predloženih Splošnemu sodišču – ne pomeni pravnega vprašanja, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča (sodba z dne 18. maja 2006 v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, C-397/03 P, ZOdl., str. I-4429, točka 85, in zgoraj navedena sodba ThyssenKrupp Nirosta proti Komisiji, točka 180).
            86. V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da Komisija s trditvami o neenakosti dejanskih položajev družb Universal in Intabex na eni strani ter TCLT na drugi strani Sodišču predlaga, naj preveri presojo Splošnega sodišča v zvezi z dejanskim stanjem.
            87. Kot je bilo poudarjeno v točki 60 te sodbe, tudi presoja Splošnega sodišča ne temelji na primerjavi dejanskih položajev navedenih družb, temveč na primerljivosti njihovih položajev glede na dokazni standard, ki se mora po mnenju Komisije zahtevati, in glede na dokaze, navedene v sporni odločbi.
            88. Poleg tega je, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 134 sklepnih predlogov, očitek o domnevni pomanjkljivosti obrazložitve glede primerljivosti položajev družb TCLT in Universal brezpredmeten, saj so v izpodbijani sodbi pravno zadostno predstavljeni razlogi, iz katerih je Splošno sodišče menilo, da sta družbi TCLT in Intabex v podobnem položaju. Ker je namreč Splošno sodišče razsodilo, da je Komisija družbi TCLT in Intabex neutemeljeno obravnavala različno, je že pravno zadostno dokazalo obstoj neenakega obravnavanja, ki ga je ugotovilo.
            89. V teh okoliščinah četrtega pritožbenega razloga, ki ga Komisija navaja v utemeljitev pritožbe, ni mogoče sprejeti in ga je zato treba v celoti zavrniti.
            B – Pritožba družb AOI in SCTC
            90. Družbi AOI in SCTC v utemeljitev pritožbe navajata tri pritožbene razloge, ki se nanašajo na kršitev člena 81(1) ES in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, na kršitev člena 48(2) Poslovnika Splošnega sodišča in pravice do obrambe ter, nazadnje, na kršitev člena 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ki določa načelo enakega obravnavanja. V primeru razveljavitve družbi AOI in SCTC predlagata znižanje globe, ki jima je bila naložena.
            1. Prvi pritožbeni razlog: kršitev člena 81(1) ES in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003
            91. Prvi pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov, ki se nanašata, prvi, na okoliščino, da matični družbi družbe WWTE v prvem obdobju, torej pred 5. majem 1998, nista mogli izvrševati odločilnega vpliva na hčerinsko družbo, in drugi, na to, da so družbama AOI in SCTC z izpodbijano sodbo odvzete nekatere temeljne pravice.
            a) Prvi del prvega pritožbenega razloga: neobstoj odločilnega vpliva družb SCC in SCTC na družbo WWTE
            i) Trditve strank
            92. Prvič, družbi AOI in SCTC Splošnemu sodišču očitata, da je potrdilo, da sta v prvem obdobju lahko odločilno vplivali na ravnanje družbe WWTE. Družba SCC naj bi imela v tem obdobju po družbi TCLT v lasti zgolj 66 % kapitala družbe WWTE. Sklepi skupščine delničarjev pa se lahko sprejemajo le z večino, ki predstavlja 75 % kapitala družbe.
            93. Družbi AOI in SCTC menita, da je pojem odločilnega vpliva v smislu Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 z dne 20. januarja 2004 o nadzoru koncentracij podjetij (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 40) sicer negativen pojem in da je podan, če delničar lahko prepreči sprejemanje odločitev, vendar naj tak pojem ne bi omogočal ugotavljanja odgovornosti na podlagi člena 81(1) ES, v skladu s katerim je odgovornost mogoče pripisati le zaradi pozitivnih dejanj matične družbe v zvezi z njenimi hčerinskimi družbami.
            94. Poleg tega družbi AOI in SCTC Splošnemu sodišču očitata, da je navedlo, da če sta dejansko odločilno vplivali na družbo, to pomeni, da sta lahko dejansko izvrševali tak vpliv. Ti merili, in sicer prvič, merilo možnosti izvrševanja odločilnega vpliva, in drugič, izvrševanje takega vpliva, pa naj bi bili neodvisni drugo od drugega.
            95. Družbi AOI in SCTC poudarjata, da iz dokazov, ki jih je predložila Komisija, ni razvidno, da je družba SCC dajala navodila družbi WWTE, temveč samo to, da je bila družba SCC seznanjena z zadevnimi praksami. Samo ta informacija pa naj ne bi dokazovala, da družba SCC je ali bi lahko odločilno vplivala na ravnanje družbe WWTE.
            96. Nazadnje, družbi AOI in SCTC menita, da ker ni bila ugotovljena solidarna odgovornost družbe TCLT, neposreden in negativen nadzor družbe SCC nad družbo WWTE ni zadostoval za odgovornost družbe SCC za ravnanje družbe WWTE.
            97. Drugič, družbi AOI in SCTC trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pojem enotnega podjetja. Menita, da so gospodarske povezave med družbama WWTE in SCC ter manjšinskim delničarjem sicer obstajale, vendar bi moralo enotno podjetje vključevati vse te povezave. Ker družba SCC v prvem obdobju ni mogla sama odločilno vplivati na družbo WWTE, te družbe in družbe SCC ni bilo mogoče šteti za enoten gospodarski subjekt.
            98. Družbi AOI in SCTC pojasnjujeta, da Komisija ni navedla, kakšen vpliv bi lahko izvrševal manjšinski delničar, in da glede tega Splošno sodišče ni preverilo, ali bi ta lahko vplival na družbo WWTE. Nobena okoliščina naj tako ne bi upravičevala tega, da je družba SCC izključno odgovorna za ravnanje družbe WWTE.
            99. Komisija predlaga, naj se prvi del prvega pritožbenega razloga zavrne. Zlasti navaja, da trditev družb AOI in SCTC, da je treba v primeru skupnega nadzora odgovornost za kršitev hčerinske družbe pripisati delničarjema, ki sta skupaj izvrševala nadzor, ni bila navedena na prvi stopnji, zato meni, da je ta trditev nedopustna.
            ii) Presoja Sodišča
            100. Najprej je treba zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga je Komisija navedla glede trditve družb AOI in SCTC v zvezi z napačno uporabo pojma enotnega podjetja, saj je to trditev mogoče šteti za nadaljnje pojasnjevanje trditve, ki je bila prej podana pred Splošnim sodiščem in je opisana v točkah 56 in 57 izpodbijane sodbe.
            101. Glede vsebine je Sodišče že razsodilo, da skupen nadzor dveh med seboj neodvisnih matičnih družb nad svojo hčerinsko družbo načeloma ne nasprotuje temu, da Komisija ugotovi obstoj gospodarskega subjekta, sestavljenega iz ene od teh matičnih družb in zadevne hčerinske družbe, in da to velja tudi, če ima ta matična družba manjši kapitalski delež v hčerinski družbi kot druga matična družba (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo AceaElectrabel Produzione proti Komisiji, točka 64). Tako je še toliko bolj mogoče šteti, da sta matična družba in njena hčerinska družba, ki je sama matična družba družbe kršiteljice, skupaj enoten gospodarski subjekt s to družbo kršiteljico.
            102. Poleg tega, kot je bilo opozorjeno v točkah od 42 do 44 te sodbe, lahko Komisija naslovi odločbo, s katero naloži globe matični družbi hčerinske družbe, ki je sodelovala pri kršitvi člena 81 ES, ne da bi bilo treba dokazati, da je bila ta matična družba osebno vpletena v kršitev, če je dejansko odločilno vplivala na poslovno politiko te hčerinske družbe.
            103. Iz tega je razvidno, da zgolj to, da sta družbi SCC in SCTC v zadevnem obdobju izvrševali skupen nadzor nad družbo WWTE, ne nasprotuje ugotovitvi obstoja gospodarskega subjekta v obliki teh družb, če je dokazano, da sta družbi SCC in SCTC dejansko odločilno vplivali na poslovno politiko družbe WWTE.
            104. Glede tega je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v točkah od 172 do 193 izpodbijane sodbe podrobno proučilo dokaze, na katere se je Komisija sklicevala, preden je v točki 194 iste sodbe ugotovilo, da ti dokazi pravno zadostno dokazujejo dejansko izvrševanje takega odločilnega vpliva.
            105. Ob upoštevanju zlasti elementov, ki so proučeni v točkah od 182 do 186 izpodbijane sodbe in se nanašajo na vpliv družbe SCTC na družbo WWTE, preudarki iz točk od 172 do 194 izpodbijane sodbe nikakor ne vsebujejo napačne uporabe prava, Splošno sodišče pa je lahko na podlagi teh preudarkov v nasprotju s trditvami družb AOI in SCTC ugotovilo dejansko izvrševanje takega odločilnega vpliva.
            106. Glede na navedeno je treba prvi del prvega pritožbenega razloga družb AOI in SCTC zavrniti.
            b) Drugi del prvega pritožbenega razloga: kršitev temeljnih pravic
            i) Trditve strank
            107. Družbi AOI in SCTC menita, da so jima z izpodbijano sodbo kršene nekatere od temeljnih pravic, in sicer pravica do domneve nedolžnosti ter načeli zakonitosti in individualizacije deliktov in kazni, ki so določene v členih 48 in 49 Listine. Menita, da začetek veljavnosti Listine neposredno vpliva na obravnavani primer, saj naj bi bila navedena načela od tedaj enakovredna primarnemu pravu.
            108. Družbi AOI in SCTC trdita, da je domneva krivde v skladu z navedenimi temeljnimi pravicami načeloma prepovedana in da jo je mogoče dopustiti le v izjemnih okoliščinah. Splošno sodišče pa naj bi uporabilo domnevo o dejanskem izvrševanju odločilnega vpliva na podlagi stoodstotnega lastništva delnic hčerinske družbe, ne da bi bile v obravnavanem primeru podane izjemne okoliščine. Poleg tega naj bi bili globi, ki sta jima bili naloženi, znatni, ne pa minimalni.
            109. Komisija meni, da je drugi del prvega pritožbenega razloga, naveden v utemeljitev pritožbe, nedopusten, in trdi zlasti, da temelji na novih trditvah.
            ii) Presoja Sodišča
            110. Kot pravilno trdi Komisija, družbi AOI in SCTC v tožbi na prvi stopnji nista navedli trditev, navedenih v drugem delu prvega pritožbenega razloga.
            111. Iz ustaljene sodne prakse pa izhaja, da če bi stranka pred Sodiščem lahko prvič navajala razlog, na katerega se pred Splošnim sodiščem ni sklicevala, bi ji to omogočalo, da Sodišču predloži zad evo, katere predmet je širši kot tisti, o katerem je odločalo Splošno sodišče. V okviru pritožbe je pristojnost Sodišča načeloma omejena na preizkus presoje razlogov, ki jih je obravnavalo Splošno sodišče (glej zgoraj navedeno sodbo AceaElectrabel Produzione proti Komisiji, točka 113 in navedena sodna praksa).
            112. Drugi del prvega pritožbenega razloga je treba zato zavrniti kot neutemeljen.
            113. Vsekakor so trditve, povzete v točki 108 te sodbe, neutemeljene glede na sodno prakso, navedeno v točkah 46 in 47 te sodbe.
            114. Prvi pritožbeni razlog je treba zato v celoti zavrniti.
            2. Drugi pritožbeni razlog družb AOI in SCTC: kršitev pravice do obrambe in člena 48(2) Poslovnika Splošnega sodišča
            a) Trditve strank
            115. Prvič, družbi AOI in SCTC trdita, da je Splošno sodišče kršilo pravico do obrambe, ker je v nasprotju s členom 48(2) svojega poslovnika upoštevalo novo trditev, ki jo je Komisija navedla v odgovoru na pisno vprašanje Splošnega sodišča.
            116. Komisija naj bi v navedenem odgovoru spremenila svoje prejšnje izjave, da je družbama Universal in Universal Leaf v upravnem postopku uspelo ovreči domnevo o dejanskem izvrševanju odločilnega vpliva na podlagi stoodstotnega lastništva delnic družbe Deltafina, in naj bi prvič potrdila svojo odločitev, da se ne bo oprla izključno na to domnevo, temveč bo ugotovila odgovornost na dvojni podlagi, ob sočasnem upoštevanju dodatnih dokazov, za katere je trdila, da niso podani glede družb Universal in Universal Leaf. Družbama AOI in SCTC pa naj ne bi bilo omogočeno, da v svojih pisanjih odgovorita na trditev o navedeni dvojni podlagi.
            117. Drugič, družbi AOI in SCTC poudarjata, da mora Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso slediti razlogovanju iz sporne odločbe in te odločbe ne more naknadno utemeljevati pred sodiščem Unije. Taka zahteva naj bi veljala a fortiori  za Splošno sodišče.
            118. Družbi AOI in SCTC navajata, da točke od 371 do 373 obrazložitve sporne odločbe ne vsebujejo nobenega sklicevanja na merilo dvojne podlage, ki ga je uporabilo Splošno sodišče. To naj bi torej metodo, ki jo je domnevno uporabila Komisija, ugotovilo s sklepanjem a posteriori na podlagi konteksta te odločbe. Razlogi, iz katerih se je Komisija utegnila v navedeni odločbi izražati dvoumno, pa naj Splošnemu sodišču nikakor ne bi omogočali odpravljanja vrzeli v razlogovanju Komisije niti razlogovanja a posteriori .
            119. Komisija meni, da je drugi pritožbeni razlog nedopusten, saj naj bi bila trditev, ki temelji na kršitvi postopka pred Splošnim sodiščem, na stopnji pritožbe dopustna le, če je ta kršitev škodovala interesom pritožnice. Družbi AOI in SCTC pa nista dokazali, da so bili njuni interesi ogroženi. Poleg tega Komisija trdi, da je ta pritožbeni razlog brezpredmeten.
            b) Presoja Sodišča
            120. Najprej je treba zavrniti trditve Komisije, da je ta pritožbeni razlog nedopusten. Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah 187 in 188 sklepnih predlogov, se trditve družb AOI in SCTC nanašajo na kršitev pravice do obrambe. Če bi bila taka kršitev dokazana, bi lahko povzročila razveljavitev izpodbijane sodbe.
            121. Vendar je treba glede vsebine najprej ugotoviti, da Splošno sodišče v nasprotju s trditvami družb AOI in SCTC svoje presoje ni oprlo na novo trditev, ki jo je Komisija podala med postopkom, temveč na lastno razlago sporne odločbe, obravnavane v celoti, kot je to razvidno iz točke 141 in naslednjih izpodbijane sodbe. Zlasti iz točke 147 te sodbe je razvidno, da je Splošno sodišče izjave, ki jih je Komisija dala med postopkom, upoštevalo le z namenom potrditve svoje razlage te odločbe.
            122. Prvič, trditev družb AOI in SCTC, da Splošno sodišče ni proučilo razlogovanja iz sporne odločbe, temveč je povzelo novo trditev, ki jo je med postopkom podala Komisija, je treba zavrniti.
            123. Drugič, trditev družb AOI in SCTC, ki se nanaša na kršitev člena 48(2) Poslovnika Splošnega sodišča, je, kot pravilno trdi Komisija, brezpredmetna. V nasprotju z njunima trditvama te določbe nikakor ni mogoče razlagati kot namenjene omejevanju diskrecijske pravice Splošnega sodišča, tako da bi temu preprečevala, da bi uporabilo določeno razlago odločbe, ker je enako razlago prepozno predlagala ena od strank v postopku. Poleg tega sta imeli družbi AOI in SCTC na obravnavi na prvi stopnji priložnost opredeliti se do izjav Komisije.
            124. Iz tega je razvidno, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
            3. Tretji pritožbeni razlog družb AOI SCTC: kršitev načela enakega obravnavanja
            a) Trditve strank
            125. Na prvem mestu družbi AOI in SCTC trdita, da je bilo pravo pri merilu v zvezi z dvojno podlago, ki ga je Splošno sodišče sprejelo za ugotavljanje dejanskega izvrševanja odločilnega vpliva in za to, da se tako matičnim družbam pripiše odgovornost za ravnanje njihovih hčerinskih družb v stoodstotni lasti, trikrat napačno uporabljeno.
            126. Prvič, ta metoda naj bi povzročala diskriminacijo med družbami glede na solidnost njihovih trditev v okviru tožbe. Komisija naj bi s sprejetjem metode, pri kateri se primeri ovrženja zadevne domneve iz previdnosti filtrirajo glede na razpoložljivost dodatnih dokazov, družbe iz sporne odločbe obravnavala špekulativno in diskriminatorno v primerjavi z družbami, na katere se ta odločba ne nanaša.
            127. Drugič, družbi AOI in SCTC menita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da je Komisija povišala zahtevani dokazni standard, ker ni dokazalo, da je Komisija uporabo zadevne domneve pogojila z dodatnimi indici. Komisija naj bi torej to domnevo lahko uporabila, ne da bi se sklicevala na drugo podlago za utemeljitev dejanskega izvrševanja odločilnega vpliva.
            128. Tretjič, družbi AOI in SCTC poudarjata, da je Komisija v točki 376 sporne odločbe izključila odgovornost družb Universal in Universal Leaf, saj naj spis ne bi vseboval nobene navedbe o materialni udeležbi teh družb pri kršitvi. Ker pa naj Komisija nikoli ne bi potrdila, da sta bili družbi SCC ali SCTC materialno udeleženi pri kršitvi, ki jo je storila družba WWTE, in ker je vseeno ugotovila njuno odgovornost, naj bi zanju uporabila različna merila, zaradi česar naj bi kršila načelo enakega obravnavanja.
            129. Na drugem mestu se družbi AOI in SCTC sklicujeta na kršitev načela enakega obravnavanja pri uporabi metode pripisa odgovornosti za kršitev.
            130. Po eni strani Splošno sodišče ni proučilo, ali so družbe Deltafina, Universal in Universal Leaf sestavljale enoten gospodarski subjekt. Splošno sodišče zato po mnenju družb AOI in SCTC ni moglo ugotoviti, ali sta bili obravnavani diskriminatorno v primerjavi s temi družbami. Poleg tega naj bi bilo iz spisa razvidno, da je družba Universal Komisijo obvestila, da podpira odločitev družbe Taes, ki je njena hčerinska družba, o sodelovanju in da sta hčerinski družbi sodelovali pri praksah, iz česar bi bilo lahko razvidno izvrševanje odločilnega vpliva na ti hčerinski družbi.
            131. Po drugi strani družbi AOI in SCTC trdita, da je bil položaj družb SCC in SCTC popolnoma podoben položaju družb Universal in Universal Leaf, saj so bile vse te družbe stoodstotne lastnice svojih hčerinskih družb. Ker je Splošno sodišče sporno odločbo razglasilo za nično v delu, v katerem se je nanašala na družbo TCLT, naj bi moralo razglasiti za ničen tudi pripis odgovornosti družbama SCC in SCTC, da bi preprečilo diskriminatorno obravnavanje v primerjavi z družbama Universal in Universal Leaf.
            b) Presoja Sodišča
            132. Prvič, glede merila dvojne podlage, ki ga je Komisija v skladu z ugotovitvami Splošnega sodišča uporabila za ugotavljanje odgovornosti matičnih družb, katerih hčerinske družbe so sodelovale v kartelu, na katerega se nanaša sporna odločba, je treba opozoriti, da je Splošno sodišče o tem pristopu Komisije sklepalo na podlagi podrobne analize te odločbe in da pri tej analizi pravo nikakor ni bilo napačno uporabljeno, kot je bilo to ugotovljeno v točki 121 te sodbe.
            133. Zlasti je Splošno sodišče s svojo razlago pravilno zavrnilo razumevanje besedila točke 376 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki sta ga predlagali družbi AOI in SCTC ter v skladu s katerim Komisija zaradi neobstoja dokazov o materialni udeležbi družb Universal Leaf in Universal pri kršitvi ni ugotovila odgovornosti teh družb, saj je tako razumevanje v nasprotju z razumevanjem te celotne odločbe in zlasti njenih točk 18, 376, 384, 391, 392, 397, 399 in 400, ki jih je Splošno sodišče sicer proučilo v točki 133 in naslednjih izpodbijane sodbe.
            134. Poleg tega je bilo v točkah od 51 do 53 te sodbe ugotovljeno, da je Splošno sodišče glede na dvome Komisije o zakonitosti odločbe, ki temelji zgolj na neovrženi domnevi o odločilnem vplivu, lahko razsodilo, da si je Komisija v obravnavanem primeru lahko določila strožji dokazni standard, kot bi se načeloma štel za zadosten glede na sodno prakso iz točk 46 in 47 te sodbe.
            135. Pojasniti je treba, da je merilo dvojne podlage, ki ga je uporabilo Splošno sodišče, objektivno merilo, ker je omejeno na zbiranje dokazov za potrditev domneve o tem, da zadevna matična družba odločilno vpliva na svojo hčerinsko družbo, ker je lastnica njenega celotnega kapitala. To merilo v nasprotju s trditvami družb AOI in SCTC ne temelji na solidnosti trditev družb, na katere se nanaša sporna odločba.
            136. Drugič, glede uporabe merila dvojne podlage v obravnavanem primeru je treba poudariti, da družbi AOI in SCTC s svojimi trditvami v bistvu navajata, da bi moralo Splošno sodišče preveriti, ali so družbe Deltafina, Universal in Universal Leaf sestavljale enoten gospodarski subjekt, in da bi moralo Splošno sodišče, če bi to ugotovilo, sporno odločbo razglasiti za nično v delu, v katerem se nanaša na družbi SCC in SCTC, saj naj bi bili ti družbi obravnavani diskriminatorno v primerjavi z družbama Universal in Universal Leaf.
            137. Glede tega je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v točkah od 141 do 147 izpodbijane sodbe pravilno poudarilo, da je Komisija uporabila enako pravno merilo za vse matične družbe in da je razen pri družbi TCLT odgovornost navedenih družb ugotovila glede na dokaze, ki potrjujejo domnevo o izvrševanju odločilnega vpliva teh družb, ki izvira iz tega, da so matične družbe lastnice celotnega kapitala njihovih hčerinskih družb.
            138. Ker v teh okoliščinah družbi AOI in SCTC nista dokazali nobene kršitve načela enakega obravnavanja, je treba tretji pritožbeni razlog, naveden v utemeljitev pritožbe teh družb, zavrniti.
            4. Zahtevek za znižanje globe
            139. Družbi AOI in SCTC menita, da bi bilo treba v primeru razglasitve ničnosti sporne odločbe znižati globo, naloženo družbama AOI in SCTC.
            140. Ker glede na vse zgoraj navedeno sporne odločbe ni treba razglasiti za nično, je treba zahtevek za znižanje globe, naložene družbama AOI in SCTC, ki poleg tega ni bil vložen pri Splošnem sodišču, vsekakor zavrniti.
            141. Ker ni mogoče sprejeti nobenega od pritožbenih razlogov, ki sta jih družbi AOI in SCTC navedli v utemeljitev svoje pritožbe, je treba to pritožbo zavrniti.
            V – Stroški
            142. V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
            143. Ker družbi AOI in SCTC nista uspeli s svojimi pritožbenimi razlogi v okviru pritožbe v zadevi C-628/10 P in ker je Komisija predlagala, naj se jima naloži plačilo stroškov, se jima naloži plačilo stroškov v zvezi s to pritožbo.
            144. Ker Komisija s svojimi predlogi ni uspela v okviru pritožbe v zadevi C-14/11 P in ker sta družbi AOI in SCTC predlagali, naj se ji naloži plačilo stroškov, se ji naloži plačilo stroškov v zvezi s to pritožbo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            1. Pritožbi se zavrneta.
            2. Družbi Alliance One International Inc. in Standard Commercial Tobacco Co. Inc. nosita svoje stroške in stroške Evropske komisije v zvezi s pritožbo v zadevi C-628/10 P.
            3. Evropska komisija nosi svoje stroške in stroške družb Alliance One International Inc., Standard Commercial Tobacco Co. Inc. in Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd v zvezi s pritožbo v zadevi C-14/11 P.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. septembra 1981. # Hudig en Pieters BV proti Minister van Landbouw en Visserij. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Zadeva 136/80.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 16. junija 2000. # C proti Svetu Evropske unije. # Uradniki - Ničnostna tožba. # Zadeva T-84/98.


Sodba Sodišča z dne 30. septembra 2003. # Albert Anker, Klaas Ras in Albertus Snoek proti Bundesrepublik Deutschland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Schleswig-Holsteinisches Oberverwaltungsgericht - Nemčija. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva C-47/02.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. septembra 1998. # Antoinette Losch proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki - Akt, ki posega v položaj. # Zadeva T-13/97.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. decembra 1997. # Techex Computer + Grafik Vertriebs GmbH proti Hauptzollamt München. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Skupna carinska tarifa. # Zadeva C-382/95.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. junija 1989. # Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) proti Svetu in Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Dopustnost. # Združeni zadevi 250/86 in 11/87.