title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 19. junija 2007. # John Davis in drugi proti Svetu Evropske unije. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-54/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 19. junija 2007
      Zadeva F-54/06
      John Davis in drugi
      proti
      Svetu Evropske unije
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Pokojnine – Korekcijski koeficienti – Upokojitev po začetku veljavnosti Kadrovskih predpisov v različici, ki se uporablja od 1. maja 2004 – Uporaba korekcijskih koeficientov, izračunanih na podlagi povprečnih življenjskih stroškov v državi prebivališča upokojencev
         – Prehodna ureditev – Odprava korekcijskih koeficientov glede pokojninskih pravic, pridobljenih po začetku veljavnosti Kadrovskih predpisov v različici,
         ki se uporablja od 1. maja 2004“

      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero J. Davis in trije drugi uradniki Sveta predlagajo razglasitev
         ničnosti odločb Sveta o določitvi njihovih pravic do starostne pokojnine, ker za del njihovih pokojninskih pravic, ki so ga
         pridobili po 30. aprilu 2004, ni uporabljen korekcijski koeficient in ker je korekcijski koeficient, uporabljen za del njihovih
         pokojninskih pravic, ki so ga pridobili pred 1. majem 2004, drugačen od tistega, ki se uporablja za plačilo uradnikov Evropskih
         skupnosti, ki so aktivno zaposleni v Združenem kraljestvu ali na Danskem.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Pokojnine – Korekcijski koeficient – Odprava za pokojninske pravice, pridobljene po začetku veljavnosti Uredbe
            št. 723/2004
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 82(1); Priloga XIII, člen 20; Uredba Sveta št. 723/2004)
      2.      Uradniki – Pokojnine – Korekcijski koeficient – Odprava za pokojninske pravice, pridobljene po začetku veljavnosti Uredbe
            št. 723/2004
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 82(1); Priloga XIII, člen 20; Uredba Sveta št. 723/2004)
      3.      Uradniki – Pokojnine – Korekcijski koeficient – Odprava za pokojninske pravice, pridobljene po začetku veljavnosti Uredbe
            št. 723/2004
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 82(1))
      4.      Prosto gibanje oseb – Delavec – Pojem – Uradnik Skupnosti – Vključitev – Upokojeni uradnik Skupnosti – Izključitev
      (člen 18 ES in člen 39 ES)
      5.      Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Upokojeni uradniki Skupnosti
      (člen 18 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 82(1))
      1.      Načelo enakega obravnavanja ni kršeno, če je različno obravnavanje različnih kategorij uradnikov utemeljeno na podlagi objektivnega
         in razumnega merila in če so te razlike sorazmerne s ciljem zadevnega razlikovanja.

      Kar zadeva odpravo korekcijskih koeficientov za pokojninske pravice, pridobljene od 1. maja 2004, izvedeno z Uredbo št. 723/2004
         o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, je različno obravnavanje uradnikov,
         upokojenih po začetku veljavnosti spremembe Kadrovskih predpisov, in uradnikov, upokojenih nekaj mesecev pred začetkom veljavnosti
         te spremembe, skladno z načelom enakega obravnavanja, ker bi se samo za zadnjenavedene uradnike uporabil korekcijski koeficient
         za celotno pokojnino. Ta razlika je utemeljena na podlagi objektivnega in razumnega merila, in sicer upokojitve uradnikov
         pred začetkom veljavnosti spremembe Kadrovskih predpisov ali po njej. Poleg tega se z vidika ciljev navedene spremembe Kadrovskih
         predpisov pri tem različnem obravnavanju upošteva zahteva po sorazmernosti, saj se – čeprav so bili prvonavedeni upokojeni
         po datumu začetka veljavnosti te spremembe – za vse njihove pravice, pridobljene pred tem datumom, še naprej uporabljajo korekcijski
         koeficienti, in celo isti korekcijski koeficienti, kot se uporabljajo za uradnike, upokojene pred tem datumom. Te ugotovitve
         so poleg tega potrjene s premislekom, da zakonodajalec ni sprejel pravil, ki negativno vplivajo samo na pokojninske pravice,
         pridobljene od 1. maja 2004, ampak je sprejel tudi pravila, ki negativno vplivajo na pokojninske pravice, pridobljene pred
         tem datumom, tako da je v prehodnem obdobju, ki se je končalo 30. aprila 2008, korekcijske koeficiente po glavnih mestih postopoma
         zamenjal s korekcijskimi koeficienti po državah, ki so manj ugodni za upokojence.

      Še bolj jasno je, da različnega obravnavanja nikakor ni mogoče šteti za samovoljno ali očitno neprimerno diskriminacijo glede
         na cilj spremembe Kadrovskih predpisov. Šele če obstaja taka diskriminacija, je namreč mogoče sprejeti tožbeni razlog, ki
         se nanaša na kršitev načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, kadar se uveljavlja zoper ukrepe, sprejete na
         področju, na katerem ima zakonodajalec diskrecijsko pravico, kot velja za urejanje pokojninskega sistema.

      (Glej točke 64, 74 in 75.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 16. marec 2004, Afari proti ECB, T-11/03, RecFP, str. I‑A‑65 in II‑267, točka 65;
      Sodišče za uslužbence: 23. januar 2007, Chassagne proti Komisiji, F‑43/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 91.
      2.      Na področju, na katerem ima zakonodajalec diskrecijsko pravico, kot je urejanje pokojninskega sistema, sodišče pri nadzoru
         nad upoštevanjem načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije preverja samo, da zadevna institucija ni izvajala
         samovoljnega ali očitno neprimernega razlikovanja.

      Zakonodajalec ni presegel teh meja, ko je z Uredbo št. 723/2004 o spremembi Kadrovskih predpisov in pogojev za zaposlitev
         drugih uslužbencev odpravil vse korekcijske koeficiente za pokojninske pravice, pridobljene od 1. maja 2004. Ne obstaja namreč
         nobeno načelo „enakega obravnavanja glede kupne moči“ upokojencev Skupnosti kot višje načelo prava Skupnosti, obstajata pa
         splošni načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, ki ju mora zakonodajalec izvajati na način in s sredstvi,
         ki se mu zdijo najprimernejši. Svet je ob upoštevanju diskrecijske pravice zakonodajalca na področju urejanja pokojninskega
         sistema popolnoma upravičeno sprejel sistem za izvajanje načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, tako da je
         odpravil korekcijske koeficiente in zagotovil, da bi uradniki prejemali enako nominalno pokojnino, če bi plačevali enake prispevke,
         kar sicer na splošno velja v pokojninskih sistemih, ki obstajajo v drugih mednarodnih organizacijah. Zato je upravičeno sklepal,
         da so korekcijski koeficienti zaradi evropskega povezovanja vse manj potrebni in da bi se upokojenci vse bolj odločali za
         stalno prebivališče v prejšnji državi opravljanja dela ali drugi državi članici, ki ni matična država; Svet je poleg tega
         lahko upošteval željo, da se preprečijo goljufije ter dragi in zapleteni postopki preverjanja kraja dejanskega prebivališča
         upokojencev.

      Zakonodajalec lahko poleg tega svobodno spreminja Kadrovske predpise s sprejemanjem določb za zadevne uradnike, ki so manj
         ugodne od prej veljavnih, te svobode pa ne more ovirati sklicevanje na katero koli načelo enakosti „glede kupne moči“. Vendar
         mora zakonodajalec, če obstajajo pridobljene pravice uradnikov, določiti dovolj dolgo prehodno obdobje, da v pokojninskem
         sistemu prepreči nepričakovano spremembo pravil za izplačevanje pokojnin. To varstvo, če velja tudi za uradnike, upokojene
         po začetku veljavnosti spremembe Kadrovskih predpisov, se lahko uporablja samo za pravice, ki so jih ti pridobili pred začetkom
         veljavnosti te spremembe.

      (Glej točke 65, 78 in od 80 do 82.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 30. september 1998, Losch proti Sodišču, T‑13/97, RecFP, str. I‑A‑543 in II‑1633, točke 113, 121 in 122;
         30. september 1998, Busacca in drugi proti Računskemu sodišču, T‑164/97, RecFP, str. I‑A‑565 in II‑1699, točke 49, 58 in 59;
         6. julij 1999, Séché proti Komisiji, združeni zadevi T‑112/96 in T‑115/96, RecFP, str. I‑A‑115 in II‑623, točki 127 in 132;
         8. januar 2003, Hirsch in drugi proti ECB, združene zadeve T‑94/01, T‑152/01 in T‑286/01, RecFP, str. I‑A‑1 in II‑27, točka 51;
         26. februar 2003, Drouvis proti Komisiji, T‑184/00, RecFP, str. I‑A‑51 in II‑297, točka 57, potrjena s sodbo Sodišča, 29. april 2004,
         Drouvis proti Komisiji, C‑187/03 P, neobjavljena v Recueil; 29. november 2006, Campoli proti Komisiji, T‑135/05, ZOdl. JU,
         str. I-A-2-297 in II-A-2-1527, točke 71, 72, 78, 79, 85, 87, 97, 100 in 105;

      Sodišče za uslužbence: 23. januar 2007, Chassagne proti Komisiji, F‑43/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 62.
      3.      Z odpravo korekcijskih koeficientov za pokojninske pravice, pridobljene od 1. maja 2004, izvedeno z Uredbo št. 723/2004 o
         spremembi Kadrovskih predpisov in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, nista kršeni načeli enakega obravnavanja in prepovedi
         diskriminacije v zvezi z upokojenci, ki prebivajo v državi članici z visokimi življenjskimi stroški, glede na upokojence,
         ki prebivajo v državi članici z nižjimi življenjskimi stroški. Taka ugotovitev velja tudi za primerjavo upokojencev, ki ne
         prebivajo v Belgiji, in tistih, ki tam prebivajo.

      Po eni strani, če navedena odprava korekcijskih koeficientov povzroči razlike v kupni moči med upokojenci, glede na to, ali
         se nastanijo v državi z visokimi ali nizkimi življenjskimi stroški, take razlike temeljijo na objektivnem in razumnem merilu,
         in sicer na enakem znesku prispevkov, ki so jih uradniki plačevali med kariero, po drugi strani pa so te razlike vsaj v prvih
         letih izvajanja novega pokojninskega sistema sorazmerne s cilji spremembe Kadrovskih predpisov. Uradniki, upokojeni po začetku
         veljavnosti spremembe Kadrovskih predpisov, bodo v teh letih namreč pridobili večino svojih pokojninskih pravic, tako da se
         bodo zanje uporabili sintetični koeficienti, ki bodo precej blizu tistim, ki bi se zanje uporabili, če bi se s spremembo Kadrovskih
         predpisov ohranil sistem korekcijskih koeficientov. Samo če bi v nasprotju z napovedmi Sveta razlike med življenjskimi stroški
         v državah članicah obstajale tudi v prihodnosti, bi se lahko različno obravnavanje upokojencev, ki so se nastanili v krajih
         z visokimi življenjskimi stroški, in tistih, ki so se nastanili v krajih z nizkimi življenjskimi stroški, ob upoštevanju neobstoja
         korekcijskih koeficientov za velik del pokojninskih pravic in če Svet ne bi sprejel korektivnih ukrepov, izkazalo za nesorazmerno
         s cilji spremembe Kadrovskih predpisov.

      Poleg tega posledice odprave korekcijskih koeficientov na podlagi istih premislekov in ob upoštevanju diskrecijske pravice
         zakonodajalca na področju urejanja pokojninskega sistema ne morejo biti samovoljna ali očitno neprimerna diskriminacija glede
         na cilje spremembe Kadrovskih predpisov.

      (Glej točke od 84 do 87.)
      4.      Uradnik Evropskih skupnosti ima status delavca migranta in kot državljan Skupnosti, ki dela v državi članici, ki ni matična
         država, ne izgubi statusa delavca v smislu člena 39(1) ES zaradi zaposlitve pri mednarodni organizaciji, čeprav so pogoji
         njegovega vstopa v državo zaposlitve in bivanja v njej posebej urejeni z mednarodno konvencijo. Nasprotno pa se upokojenci
         Skupnosti ne morejo sklicevati na načeli prostega gibanja in svobode ustanavljanja, ki se nanašata predvsem na opravljanje
         gospodarske dejavnosti, ampak samo na člen 18 ES, ki državljanom Skupnosti zagotavlja pravico do prostega gibanja in prebivanja
         na ozemlju držav članic.

      (Glej točke od 96 do 98.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 15. marec 1989, Echternach in Moritz, združeni zadevi 389/87 in 390/87, Recueil, str. 723, točka 11; 16. december
         2004, My, C‑293/03, ZOdl., str. I‑12013, točka 37; 16. februar 2006, Öberg, C‑185/04, ZOdl., str. I‑1453, točka 12.

      5.      Člen 18 ES državljanom Skupnosti zagotavlja pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki izhaja neposredno
         iz statusa državljana Evropske unije, ki je podeljen s členom 17 ES in naj bi bil temeljni status državljanov držav članic.
         Ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s Pogodbo in sekundarno zakonodajo, lahko že sam člen 18 ES za državljane Evropske
         unije ustvarja pravice, ki jih lahko uveljavljajo pred sodiščem. Ta določba bi tako lahko, če ne bi za ta namen obstajalo
         posebno pravilo, utemeljevala pravico, da se upokojeni uradniki Skupnosti nastanijo v državi članici po svoji izbiri.

      Ne samo ukrepi, ki bi vključevali neposredne prepovedi in omejitve, ampak tudi ukrepi, ki bi zadevne osebe odvračali od nastanitve
         v drugi državi članici, bi pomenili kršitev pravice do prostega gibanja. Vendar iz člena 18 ES ni mogoče izpeljati pozitivne
         obveznosti za zakonodajalca Skupnosti, da upravičencem do pokojnin Skupnosti dodeli finančni dodatek v obliki korekcijskih
         koeficientov, s katerim bi nadomestil višje življenjske stroške, ugotovljene v državi članici, v kateri bi se upokojenec želel
         nastaniti; namreč, če ne more iti za neenako obravnavanje glede na druge upokojence Skupnosti, ki so se odločili nastaniti
         se v isti državi članici, so nevšečnosti nastanitve v tej državi, ki so posledica splošnih in objektivnih položajev, ki lahko
         vplivajo na vse upokojence, celo na druge osebe, ki se nastanijo v isti državi, posledica svobodne odločitve zadevne osebe
         za kraj stalnega prebivališča po upoštevanju vseh prednosti in slabosti te odločitve in se nikakor ne morejo šteti za implicitne
         ovire prostemu gibanju.

      (Glej točke od 98 do 100.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 1. februar 1996, Perfili, C‑177/94, Recueil, str. I‑161, točke od 17 do 19; 17. september 2002, Baumbast in R, C‑413/99,
         Recueil, str. I‑7091, točke 82, 84 in 86; 2. oktober 2003, Garcia Avello, C‑148/02, Recueil, str. I‑11613, točke od 21 do 24;
         12. julij 2005, Schempp, C‑403/03, ZOdl., str. I‑6421, točke od 45 do 47; 16. februar 2006, Rockler, C‑137/04, ZOdl., str. I‑1441,
         točke od 17 do 19; 26. oktober 2006, Tas-Hagen in Tas, C‑192/05, ZOdl., str. I‑10451; 9. november 2006, Turpeinen, C‑520/04,
         ZOdl., str. I‑10685, točka 13; 11. januar 2007, ITC, C‑208/05, ZOdl., str. I‑181, točki 31 in 33; 30. januar 2007, Komisija
         proti Danski, C‑150/04, ZOdl., str. I‑1163, točke od 41 do 45.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. januarja 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Prepozno plačilo lastnih sredstev - Dolgovane zamudne obresti - Računovodski standardi - Postopek ATA. # Zadeva C-150/07.

text:
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. januarja 2009 – Komisija proti Portugalski
      (Zadeva C-150/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Prepozno plačilo lastnih sredstev – Dolgovane zamudne obresti – Računovodski standardi – Postopek ATA“
      1.                     Lastna sredstva Evropskih skupnosti – Določitev in dajanje na voljo s strani držav članic (Uredba Sveta št. 1552/89, členi
            2, 6(2) in 10) (Glej točke od 61 do 64.)
      2.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz neizpolnitve – Dokazno breme Komisije (člen 226 ES) (Glej točke 65, 66 in 68.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 2, 6(2), 9, 10 in 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja
                  1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1) – Zavrnitev
                  plačila zamudnih obresti ob prepoznem plačilu lastnih sredstev v postopku ATA – Računovodski standardi

            Izrek
      1)         Portugalska republika s tem, da je Komisiji Evropskih skupnosti zavrnila plačilo zamudnih obresti zaradi prepoznega plačila
         lastnih sredstev v postopku ATA, ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 6(2) in od 9 do 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89
         z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št.  88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.

      2)         V preostalem delu se tožba zavrne.
      3)         Portugalska republika nosi poleg lastnih stroškov tudi tri četrtine stroškov Komisije Evropskih skupnosti.
      4)         Komisija Evropskih skupnosti nosi preostali del lastnih stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 12. marca 2014. # Tubes Radiatori Srl proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-315/12.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 8. septembra 2010.#Winner Wetten GmbH proti Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Köln - Nemčija.#Člena 43 ES in 49 ES - Svoboda ustanavljanja - Svoboda opravljanja storitev - Prirejanje športnih stav, ki je predmet javnega monopola na ravni zvezne dežele - Odločba Bundesverfassungsgericht, v kateri je to ugotovilo neskladnost predpisov o takem monopolu z nemškim temeljnim zakonom, vendar je ohranilo te predpise v veljavi v prehodnem obdobju, katerega namen je bil omogočiti uskladitev teh predpisov s temeljnim zakonom - Načelo primarnosti prava Unije - Dopustnost in morebitni pogoji za tovrstno prehodno obdobje, če sta z zadevnimi nacionalnimi predpisi kršena tudi člena 43 ES in 49 ES.#Zadeva C-409/06.

text:
      Zadeva C-409/06
      Winner Wetten GmbH
      proti
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Köln)
      „Člena 43 ES in 49 ES – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Prirejanje športnih stav, ki je predmet javnega monopola na ravni zvezne dežele – Odločba Bundesverfassungsgericht, v kateri je to ugotovilo neskladnost predpisov o takem monopolu z nemškim temeljnim zakonom,
         vendar je ohranilo te predpise v veljavi v prehodnem obdobju, katerega namen je bil omogočiti uskladitev teh predpisov s temeljnim
         zakonom – Načelo primarnosti prava Unije – Dopustnost in morebitni pogoji za tovrstno prehodno obdobje, če sta z zadevnimi nacionalnimi predpisi kršena tudi člena 43
         ES in 49 ES“

      Povzetek sodbe
      Pravo Unije – Neposredni učinek – Primarnost – Nacionalna zakonodaja v zvezi z javnim monopolom na področju športnih stav
      (člena 43 ES in 49 ES)
      V prehodnem obdobju se zaradi primarnosti neposredno uporabljivega prava Unije ne smejo še naprej uporabljati nacionalni predpisi
         glede javnega monopola na področju športnih stav, ki glede na ugotovitve nacionalnega sodišča vsebujejo omejitve, neskladne
         s svobodo ustanavljanja in opravljanja storitev, ker se s temi omejitvami ne prispeva k doslednemu in sistematičnemu omejevanju
         dejavnosti na področju stav, kot to zahteva sodna praksa Sodišča.

      Ni namreč mogoče dopustiti, da bi predpisi nacionalnega prava, čeprav so ustavnopravni, posegali v enotnost in učinkovitost
         prava Unije.

      Tudi če bi lahko podobni premisleki, kot so tisti v zvezi z ohranitvijo učinkov akta Unije, ki je bil razglašen za ničen ali
         glede katerega je bila ugotovljena neveljavnost, katere cilj je preprečitev nastanka pravne praznine, dokler nov akt ne nadomesti
         akta, ki je bil razglašen za ničen ali glede katerega je bila ugotovljena neveljavnost, po analogiji in izjemoma pripeljali
         do začasne odložitve učinka izrinjenja, ki ga ima neposredno uporabljiv predpis prava Unije v razmerju do nacionalnega prava,
         ki je v nasprotju z njim, je treba tako odložitev, za katero lahko pogoje določi le Sodišče, takoj izključiti, če ni nujnih
         razlogov pravne varnosti, s katerimi bi jo bilo mogoče utemeljiti.

      (Glej točke 61, 66, 67 in 69 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 8. septembra 2010(*)

      „Člena 43 ES in 49 ES – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Prirejanje športnih stav, ki je predmet javnega monopola na ravni zvezne dežele – Odločba Bundesverfassungsgericht, v kateri je to ugotovilo neskladnost predpisov o takem monopolu z nemškim temeljnim zakonom,
         vendar je ohranilo te predpise v veljavi v prehodnem obdobju, katerega namen je bil omogočiti uskladitev teh predpisov s temeljnim
         zakonom – Načelo primarnosti prava Unije – Dopustnost in morebitni pogoji za tovrstno prehodno obdobje, če sta z zadevnimi nacionalnimi predpisi kršena tudi člena 43
         ES in 49 ES“

      V zadevi C‑409/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Köln
         (Nemčija) z odločbo z dne 21. septembra 2006, ki je prispela na Sodišče 9. oktobra 2006, v postopku

      Winner Wetten GmbH
      proti
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, predsedniki senatov, P.
         Lindh, predsednica senata, K. Schiemann (poročevalec), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh in
         L. Bay Larsen, sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: N. Nanchev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. decembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Winner Wetten GmbH O. Bludovsky in D. Pawlick, odvetnika,
      –        za Bürgermeisterin der Stadt Bergheim M. Hecker, M. Ruttig in H. Sicking, odvetniki,
      –        za nemško vlado M. Lumma, C. Schulze‑Bahr, B. Klein in J. Möller, zastopniki,
      –        za belgijsko vlado A. Hubert, nato L. Van den Broeck, zastopnici, skupaj s P. Vlaemminckom in S. Verhulstom, odvetnikoma,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za grško vlado A. Samoni‑Rantou, G. Skiani, M. Tassopoulou in K. Boskovits, zastopnice,
      –        za špansko vlado F. Díez Moreno, zastopnik,
      –        za francosko vlado E. Belliard, G. de Bergues, C. Jurgensen, C. Bergeot‑Nunes in A. Adam, zastopniki,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, P. Mateus Calado in A. P. Barros, zastopniki,
      –        za slovensko vlado M. Remic, zastopnica,
      –        za norveško vlado F. Sejersted, G. Hansson Bull, K. B. Moen in Ø. Andersen, zastopniki,
      –        za Evropsko komisijo E. Traversa in K. Gross, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. januarja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES in 49 ES ter na posledice, ki izhajajo iz načela
         primarnosti prava Skupnosti.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Winner Wetten GmbH (v nadaljevanju: WW) in Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
         (županja mesta Bergheim) zaradi odločbe zadnje, s katero je družbi WW prepovedala opravljanje dejavnosti ponujanja športnih
         stav.

       Nacionalni pravni okvir
       Nacionalna ureditev
      3        Člen 12(1) temeljnega zakona (Grundgesetz) določa:

      „Vsi nemški državljani imajo pravico do svobodne izbire poklica, delovnega mesta in kraja izobraževanja. Opravljanje poklica
         je lahko urejeno z zakonom ali na podlagi zakona.“

      4        Člen 31 zakona o zveznem ustavnem sodišču (Bundesverfassungsgerichtsgesetz) določa:

      „(1)      Odločbe Bundesverfassungsgericht zavezujejo ustavne organe na zvezni in deželni ravni ter vsa sodišča in upravne organe.
      (2)      […] odločba Bundesverfassungsgericht ima zakonsko moč […], če Bundesverfassungsgericht razglasi, da je zakon skladen ali neskladen
         s temeljnim zakonom ali ničen. Če se zakon razglasi za skladen ali neskladen s temeljnim zakonom ali z drugimi določbami zveznega
         prava ali za ničen, je treba izrek odločbe objaviti v Bundesgesetzblatt […]“

      5        Člen 35 zakona o zveznem ustavnem sodišču določa:

      „Bundesverfassungsgericht lahko v svoji odločbi odloči, kdo jo bo izvršil; prav tako lahko uredi način izvršbe.“
      6        Člen 284 kazenskega zakonika (Strafgesetzbuch) določa:

      „(1)      Kdor brez upravnega dovoljenja javno prireja ali organizira igro na srečo ali priskrbi za to potrebno opremo, se kaznuje z
         zaporno kaznijo največ dveh let ali z denarno kaznijo.

      […]
      (3)      Kdor dejavnosti iz odstavka 1 izvaja
      1.      kot poklicno dejavnost […]
      […]
      se kaznuje z zaporno kaznijo od treh mesecev do petih let.
      […]“
      7        Z državno pogodbo o loterijah v Nemčiji (Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland, v nadaljevanju: LottStV), ki je začela
         veljati 1. julija 2004, so zvezne dežele vzpostavile enotni okvir za prirejanje in izvedbo iger na srečo ter komercialno posredovanje
         pri igrah na srečo, razen za igralnice.

      8        Člen 1 LottStV določa:

      „Cilj državne pogodbe je
      1.      urejeno in nadzorovano usmerjati naravno nagnjenje prebivalstva k igranju iger na srečo in zlasti preprečevati, da se ne prenese
         na nedovoljene igre na srečo,

      2.      preprečevati čezmerno spodbujanje k igranju iger na srečo,
      3.      izključevati izkoriščanje nagnjenja k igri za zasebne pridobitne ali komercialne namene,
      4.      zagotavljati, da igre na srečo potekajo pravilno in je njihova logika razumljiva, in
      5.      zagotavljati, da se velik del prihodkov od iger na srečo uporabi za spodbujanje ciljev v javnem interesu ali ciljev, ki imajo
         ugodnejši davčni status, v smislu davčnega zakonika.“

      9        Člen 5(1) in (2) LottStV določa:

      „1.      Zvezne dežele imajo v okviru ciljev iz člena 1 pravno obveznost, da zagotovijo zadostno ponudbo iger na srečo.
      2.      Na podlagi zakona lahko zvezne dežele izpolnijo to obveznost same ali prek pravnih oseb javnega prava ali družb zasebnega
         prava, v katerih imajo pravne osebe javnega prava odločujoč neposredni ali posredni delež.“

      10      V Land de Rhénanie‑du‑Nord‑Westphalie (zvezna dežela Severno Porenje‑Vesfalija, v nadaljevanju: zvezna dežela SPV) se izvedba
         LottStV zagotavlja z zakonom o športnih stavah (Sportwettengesetz Nordrhein‑Westfalen) z dne 3. maja 1955 (v nadaljevanju:
         SWG SPV), katerega člen 1(1) določa:

      „Deželna vlada lahko izda dovoljenje družbam za prirejanje športnih stav. Te družbe morajo biti pravne osebe javnega prava
         ali pravne osebe zasebnega prava, katerih večinski delež je v lasti pravne osebe javnega prava. […]“

      11      V zvezni deželi SPV je bilo izdano eno samo tovrstno dovoljenje, in sicer družbi Westdeutsche Lotterie & Co. OHG.

       Sodba Bundesverfassungsgericht z dne 28. marca 2006
      12      Bundesverfassungsgericht je s sodbo z dne 28. marca 2006 glede ureditve, ki je omogočila prenos LottStV v zvezni deželi Bavarski,
         razsodilo, da je javni monopol na področju športnih stav v tej deželi v nasprotju s členom 12(1) temeljnega zakona, s katerim
         je zagotovljena svobodna gospodarska pobuda. Navedeno sodišče je zlasti ugotovilo, da je navedeni monopol, ker se je z njim
         izključevala dejavnost prirejanja stav s strani zasebnih ponudnikov, ne da bi obstajal pravni okvir, s katerim bi bilo mogoče
         pravno in dejansko ter strukturno in vsebinsko zagotoviti, da bi se dejansko uresničevala cilja zmanjšanja želje po igranju
         iger na srečo in boja zoper zasvojenost z njimi, nesorazmerno kršil tako zagotovljeno svobodno gospodarsko pobudo.

      13      Bundesverfassungsgericht je, potem ko je poudarilo, da ima zakonodajalec na voljo več sredstev za odpravo tako ugotovljene
         neustavnosti, in sicer bodisi s sistematično organizacijo monopola, da bi se dosegel zgoraj omenjeni cilj, bodisi z zakonsko
         določitvijo pravil glede dovoljenja za komercialno prirejanje stav s strani zasebnih družb, odločilo, da zadevnih predpisov
         ne bo razglasilo za nične, ampak bo ohranilo njihove učinke do 31. decembra 2007, pri čemer je pojasnilo, da bo moral zakonodajalec
         do takrat uporabiti svojo diskrecijsko pravico in spremeniti predpise, ki niso v skladu s temeljnim zakonom, tako da se bo
         zagotovila njihova skladnost s temeljnim zakonom.

      14      Bundesverfassungsgericht je poleg tega razsodilo, da je vendarle obstoječi pravni položaj začasno mogoče ohraniti le, če se
         nemudoma zagotovi minimalna usklajenost med ciljem omejevanja želje po igranju iger na srečo ter bojem zoper zasvojenost z
         njimi ter dejanskim izvajanjem monopola. Med uvedenim prehodnim obdobjem je bilo prepovedano povečati ponudbo stav in jo oglaševati
         drugače kot samo z enostavno informacijo o vrsti in delovanju ponujenih stav. Poleg tega je bilo treba nemudoma začeti z aktivnim
         obveščanjem o nevarnostih, povezanih s stavami.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      15      Družba WW ima v Bergheimu (Nemčija) poslovni prostor, v katerem opravlja dejavnost posredovanja pri športnih stavah za račun
         družbe Tipico Co. Ltd s sedežem na Malti.

      16      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim je z odlokom z dne 28. junija 2005 družbi WW prepovedala opravljanje te dejavnosti in v
         primeru neupoštevanja te prepovedi zagrozila z zaprtjem in zapečatenjem njenega poslovnega prostora.

      17      Družba WW je vložila pritožbo zoper ta odlok, ki pa jo je Landrat des Rhein‑Erft‑Kreises (predsednik okrožnega sveta Rhein‑Erft‑Kreis)
         zavrnil z odločbo z dne 22. septembra 2005, ker ta dejavnost družbe WW pomeni bodisi pomoč pri prirejanju iger na srečo, ki
         je kaznivo dejanje na podlagi člena 284 kazenskega zakonika, bodisi kršitev člena 1 SWG SPV, ki kakršno koli prirejanje športnih
         stav pogojuje s pridobitvijo predhodnega dovoljenja, ki ga izda zvezna dežela SPV.

      18      Družba WW je pri Verwaltungsgericht Köln (upravno sodišče v Kölnu) vložila tožbo zoper navedeno odločbo in odlok z dne 28.
         junija 2005 ter trdila, da je javni monopol na področju športnih stav, ki velja v zvezni deželi SPV in na katerega se opirata
         ta akta, v nasprotju s svobodo opravljanja storitev, ki jo zagotavlja člen 49 ES.

      19      Verwaltungsgericht Köln poudarja, da niti družba WW niti družba Tipico Co. Ltd nista imetnici dovoljenja, ki se za opravljanje
         dejavnosti, obravnavane v postopku v glavni stvari, zahteva na podlagi člena 1 SWG SPV in da jima ga poleg tega ne bi bilo
         mogoče izdati zaradi monopola, uvedenega s predpisi, ki veljajo v zvezni deželi SPV.

      20      Vendar Verwaltungsgericht Köln v zvezi s tem meni, da je iz sodbe z dne 6. novembra 2003 v zadevi Gambelli in drugi (C‑243/01,
         Recueil, str. I‑13031) razvidno, da omejevalnega ukrepa, kot je ta monopol, v tem primeru ni mogoče utemeljiti z domnevnim
         ciljem preprečevanja čezmerne porabe pri igranju iger na srečo in boja zoper zasvojenost z njimi, saj je res, da nacionalne
         organizacije, pooblaščene za prirejanje športnih stav, spodbujajo k sodelovanju pri takih stavah in da zato navedeni ukrep
         ne prispeva k doslednemu in sistematičnemu omejevanju dejavnosti prirejanja stav.

      21      Iz zgoraj navedene sodbe Bundesverfassungsgericht z dne 28. marca 2006, ki je bila izdana v zvezi s predpisi zvezne dežele
         Bavarske, in iz podobnega sklepa, ki ga je izdalo isto sodišče 2. avgusta 2006 v zvezi s primerljivimi predpisi zvezne dežele
         SPV, naj bi bilo razvidno, da je javni monopol na področju športnih stav v tej deželi v nasprotju s členom 12(1) temeljnega
         zakona, ker veljavni pravni okvir ne more niti pravno niti dejansko zagotoviti, da bi se dejansko uresničevala cilja zmanjšanja
         želje po igranju iger na srečo in preprečevanja zasvojenosti z njimi.

      22      Bundesverfassungsgericht je v navedeni sodbi poleg tega izrecno poudarilo, da se zahteve, ki izhajajo iz zgoraj omenjene določbe
         temeljnega zakona, in zahteve, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča, zlasti iz zgoraj navedene sodbe Gambelli in drugi, v zvezi
         s tem ujemajo.

      23      Verwaltungsgericht Köln meni, da je mogoče iz vsega navedenega sklepati, da je monopol v zvezni deželi SPV v nasprotju tako
         s pravom Skupnosti kot s temeljnim zakonom, kot naj bi tudi sicer že razsodilo Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen
         (višje upravno sodišče Severno Porenje‑Vestfalija).

      24      Zadnje sodišče meni, da okoliščina, da je družba Westdeutsche Lotterie & Co. OHG po razglasitvi zgoraj omenjene sodbe Bundesverfassungsgericht
         z dne 28. marca 2006 poskušala urediti svoje poslovanje tako, da izpolnjuje prehodne zahteve, ki jih je določilo to sodišče
         in so opisane v točki 14 te sodbe, ne zadostuje za odpravo kršitve prava Skupnosti, saj bi bila za to potrebna sprememba obstoječega
         pravnega okvira.

      25      Verwaltungsgericht Köln je vendarle opozorilo, da je Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen kljub ugotovitvi, da predpisi
         zvezne dežele SPV niso skladni s pravom Skupnosti, razsodilo, da morajo za te predpise veljati enaki prehodni ukrepi, kot
         jih je Bundesverfassungsgericht odredilo v zgoraj omenjeni sodbi z dne 28. marca 2006, in sicer ohranitev njihovih učinkov
         do 31. decembra 2007, kot izhaja iz točk 13 in 14 te sodbe.

      26      Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen meni, da se zaradi splošnega načela pravne varnosti in nujnosti preprečevanja nastanka
         pravne praznine, ki bi ogrozila pomembne javne interese, namreč zahteva, da se začasno da prednost tem interesom pred interesi
         zasebnih ponudnikov stav, da prosto dostopajo do trga, tako da se z odstopanjem od načela primarnosti prava Skupnosti določi
         prehodno obdobje, v katerem se lahko še naprej uporabljajo zadevni predpisi.

      27      Verwaltungsgericht Köln dvomi, ali je določitev takega prehodnega obdobja skladna z zahtevami, ki izhajajo iz načela primarnosti
         prava Skupnosti, ki – kot je razvidno iz sodbe z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal (106/77, Recueil, str. 629) – brezpogojno
         zahteva, da je treba nemudoma prenehati z uporabo nacionalnih predpisov, ki so v nasprotju s členom 43 ES ali členom 49 ES.

      28      V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Köln prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba člena 43 ES in 49 ES razlagati tako, da se smejo nacionalni predpisi glede javnega monopola na področju športnih
         stav, ki vsebujejo nedopustne ovire svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, ki ju zagotavljata navedena člena,
         ker v skladu s sodno prakso Sodišča (zgoraj navedena sodba Gambelli in drugi) ne prispevajo k doslednemu in sistematičnemu
         omejevanju dejavnosti na področju stav, še naprej izjemoma uporabljati v prehodnem obdobju kljub načelu primarnosti neposredno
         uporabljivega prava Skupnosti?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, katere predpostavke morajo biti izpolnjene za domnevo odstopanja od primarnosti
         in kako se določi prehodno obdobje?“

       Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
      29      Norveška vlada meni, da sta vprašanji za predhodno odločanje hipotetični. Iz predložitvene odločbe naj bi namreč izhajalo,
         da je predložitveno sodišče, ne da bi preučilo monopol v zvezni deželi SPV glede na pravo Skupnosti, domnevalo, da je ta monopol
         nezdružljiv s pravili Pogodbe ES, ko se je zgolj sklicevalo na zgoraj navedeno sodbo Bundesverfassungsgericht z dne 28. marca
         2006. Po eni strani naj bi Bundesverfassungsgericht v navedeni sodbi izrecno ugotovilo, da ni pristojno za odločanje o skladnosti
         spornega monopola s pravom Skupnosti. Po drugi strani naj dejstvo, da je Bundesverfassungsgericht menilo, da je navedeni monopol
         v nasprotju s temeljnim zakonom, nikakor ne bi vplivalo na morebitno neskladnost tega monopola s pravom Skupnosti.

      30      Nemška in belgijska vlada ter Evropska komisija trdijo, da bi moralo predložitveno sodišče, namesto da sklepa o neskladnosti
         monopola, obravnavanega v postopku v glavni stvari, s pravom Skupnosti zgolj na podlagi ugotovitev Bundesverfassungsgericht
         v zgoraj omenjeni sodbi z dne 28. marca 2006, preučiti, ali ta neskladnost obstaja še naprej glede na pogoje, ki jih je Bundesverfassungsgericht
         v tej odločbi določilo za začasno ohranitev učinkov zadevnih predpisov, kot so opisani v točki 14 te sodbe.

      31      Belgijska vlada in Komisija menita, da če se tega ne preuči, potem upoštevnost vprašanj za predhodno odločanje za rešitev
         spora v postopku v glavni stvari ni dokazana. Nemška vlada predlaga Sodišču, naj preoblikuje vprašanji za predhodno odločanje
         in nanju odgovori, da je tako prehodno preurejen monopol v skladu z zahtevami, določenimi v zgoraj navedeni sodbi Gambelli
         in drugi.

      32      Predložitveno sodišče je v prizadevanju, da bi odgovorilo na tako oblikovane ugovore, na Sodišče naslovilo dopis z dne 11.
         maja 2007, v katerem je pojasnilo, da je moralo pri odločitvi o sporu o glavni stvari upoštevati pravni in dejanski položaj,
         kot sta obstajala ob izdaji odločbe, ki je sporna v postopku v glavni stvari, in sicer 22. septembra 2005, tako da morebitnih
         sprememb po zgoraj omenjeni sodbi Bundesverfassungsgericht z dne 28. marca 2006 ni upoštevalo pri odločanju o sporu o glavni
         stvari.

      33      Sodišče je glede na vsebino tega dopisa na podlagi člena 104(5) svojega poslovnika 16. julija 2008 na predložitevno sodišče
         naslovilo dopis in ga pozvalo, naj mu sporoči, ali je odgovor na vprašanji za predhodno odločanje še vedno potreben za rešitev
         spora o glavni stvari glede na pojasnila, ki jih je Bundesverfassungsgericht medtem podalo v sklepu z dne 22. novembra 2007.
         V tem sklepu je Bundesverfassungsgericht v zvezi s predpisi, obravnavanimi v zadevi, v kateri je izdalo zgoraj omenjeno sodbo
         z dne 28. marca 2006, razsodilo, da ohranitev učinkov teh predpisov, o katerih je bilo odločeno v tej sodbi, ne more odpraviti
         neskladnosti upravnih odločb, sprejetih pred navedeno sodbo, s temeljnim zakonom.

      34      V odgovoru z dne 8. avgusta 2008 je predložitveno sodišče pojasnilo, da je odgovor na vprašanji za predhodno odločanje še
         vedno nujen, ker mora v nasprotju s tem, kar je navedlo prej, upoštevati pravni in dejanski položaj na dan 31. decembra 2007,
         da bi lahko odločilo o zakonitosti odločbe, obravnavane v postopku v glavni stvari. Sodna praksa naj bi se namreč razvila
         v tej smeri, da je treba odtlej zakonitost odločbe, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari, presojati na dan izdaje
         sodne odločbe. Vendar naj bi bilo treba v postopku v glavni stvari upoštevati datum 31. december 2007, saj so 1. januarja
         2008 začeli veljati novi predpisi, ki se bistveno razlikujejo od prejšnjih in nimajo retroaktivnega učinka.

       Presoja Sodišča
      35      Na prvem mestu je treba opozoriti, da ni naloga Sodišča, da se izreče o razlagi nacionalnih predpisov, ker je takšna razlaga
         v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč. Sodišče tudi mora, potem ko mu je nacionalno sodišče predložilo predlog za sprejetje
         predhodne odločbe, upoštevati razlago nacionalnega prava, ki mu jo je predstavilo navedeno sodišče (sodba z dne 27. oktobra
         2009 v zadevi ČEZ, C‑115/08, ZOdl., str. I-10265, točka 57 in navedena sodna praksa).

      36      Na drugem mestu, v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru postopka iz člena 267 PDEU je zgolj nacionalno sodišče, ki odloča
         o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, dolžno glede na posebnosti zadeve presoditi tako o potrebi po sprejetju
         predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi o upoštevnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Če se torej postavljena
         vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, mora Sodišče načeloma odločiti (glej zlasti sodbi z dne 13. marca 2001 v zadevi
         PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 38, in z dne 10. marca 2009 v zadevi Hartlauer, C‑169/07, ZOdl., str. I‑1721,
         točka 24).

      37      Predlog za sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, kadar je očitno,
         da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za
         hipotetičen problem ali kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo
         na postavljena vprašanja (glej zgoraj navedeni sodbi PreussenElektra, točka 39, in Hartlauer, točka 25).

      38      Namen vprašanja za predhodno odločanje ni v oblikovanju posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, ampak
         v dejanski potrebi po učinkoviti rešitvi spora (glej zlasti sodbo z dne 2. aprila 2009 v zadevi Elshani, C‑459/07, ZOdl.,
         str. I‑2759, točka 42 in navedena sodna praksa).

      39      Glede teh različnih vidikov je treba vendarle spomniti, prvič, da iz sodne prakse izhaja, da ob upoštevanju ločitve funkcij
         med nacionalnimi sodišči in Sodiščem ni mogoče zahtevati, da predložitveno sodišče, preden se obrne na Sodišče, ugotovi dejansko
         stanje v celoti in izvede celovito pravno presojo, ki jo od njega zahteva njegova pravosodna funkcija. Zadostuje namreč, da
         so iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidni predmet spora o glavni stvari in glavna vprašanja v zvezi s pravnim
         redom Skupnosti, da bi države članice v skladu s členom 23 Statuta Sodišča lahko predstavile svoja stališča in učinkovito
         sodelovale v postopku pred Sodiščem (glej sodbo z dne 8. septembra 2009 v zadevi Liga Portuguesa de Futebol Profissional in
         Bwin International, C‑42/07, ZOdl., str. I‑7633, točka 41).

      40      Drugič, poudariti je treba, da je iz pojasnil iz predložitvene odločbe razvidno, da je Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen,
         ki odloča o pritožbah zoper odločbe predložitvenega sodišča, že odločilo, prvič, da monopol, obravnavan v postopku v glavni
         stvari, ni v skladu s pravom Unije, in drugič, da izpolnjevanje prehodnih pogojev, ki jih je določilo Bundesverfassungsgericht
         v zgoraj omenjeni sodbi z dne 28. marca 2006 in na katere je bilo opozorjeno v točki 14 te sodbe, ne zadostuje za odpravo
         take neskladnosti.

      41      Glede na vse zgoraj navedeno ni očitno, da zahtevane razlage nimajo nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora
         o glavni stvari, ali da gre za hipotetičen problem. Iz tega sledi, da je treba vprašanji za predhodno odločanje šteti za dopustni.

       Določitev upoštevnih določb prava Unije
      42      Komisija dvomi o upoštevnosti sklicevanja na člen 43 ES v prvem vprašanju in trdi, da je mogoče v položaju, kakršen je obravnavani
         v postopku v glavni stvari, uporabiti le člen 49 ES.

      43      V zvezi s tem je treba navesti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso dejavnost, ki uporabnikom omogoča, da proti plačilu sodelujejo
         pri igri na srečo, pomeni storitveno dejavnost v smislu člena 49 ES (glej zlasti sodbi z dne 24. marca 1994 v zadevi Schindler,
         C‑275/92, Recueil, str. I‑1039, točka 25, in z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Zenatti, C‑67/98, Recueil, str. I‑7289, točka
         24). Enako velja za oglaševalsko dejavnost in dejavnost posredovanja pri igrah na srečo, saj je taka dejavnost le konkreten
         način prirejanja in delovanja iger na srečo, na katere se ta navezuje (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Schindler, točki
         22 in 23).

      44      Storitve, kot so te, ki so obravnavane v postopku v glavni stvari, tako lahko spadajo na področje uporabe člena 49 ES, če
         ima, tako kot v postopku v glavni stvari, vsaj eden od ponudnikov storitev sedež v državi članici, ki ni tista, v kateri se
         storitev ponuja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Zenatti, točka 24), razen če je treba uporabiti člen 43 ES.

      45      Treba je navesti, da člen 43 ES prepoveduje omejitve pravice do ustanavljanja za državljane ene države članice na ozemlju
         druge države članice, skupaj z omejitvami pri ustanavljanju agencij, podružnic ali hčerinskih družb (glej zgoraj navedeno
         sodbo Gambelli in drugi, točka 45).

      46      V zvezi s tem je iz sodne prakse razvidno, da je pojem ustanavljanja zelo širok pojem, ki vključuje možnost, da državljan
         Skupnosti stalno in trajno sodeluje v gospodarskem življenju države članice, ki ni njegova država izvora, in da iz tega pridobi
         dobiček, s čimer se spodbuja gospodarska in družbena prepletenost v Evropski skupnosti na področju dejavnosti samozaposlenih
         oseb (glej zlasti sodbo z dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard, C‑55/94, Recueil, str. I‑4165, točka 25). Dejstvo, da je
         podjetje s sedežem v drugi državi članici stalno prisotno v drugi državi članici, tako lahko spada na področje uporabe določb
         Pogodbe o pravici do ustanavljanja, čeprav ta prisotnost ne kaže v obliki podružnice ali agencije, temveč le prek pisarne,
         ki jo glede na okoliščine primera vodi neodvisna oseba, trajno pooblaščena, da deluje v imenu tega podjetja kot agencija (glej
         sodbo z dne 4. decembra 1986 v zadevi Komisija proti Nemčiji, 205/84, Recueil, str. 3755, točka 21).

      47      Sodišče je glede področja iger na srečo in stav v zgoraj navedeni sodbi Gambelli in drugi menilo, da je člen 43 ES mogoče
         uporabiti za položaj, v katerem je podjetje s sedežem v eni državi članici prisotno v drugi državi članici, ta prisotnost
         pa je izražena v gospodarskih pogodbah, ki jih je sklenilo z gospodarskimi subjekti ali posredniki in se nanašajo na vzpostavitev
         centrov za prenos podatkov, ki uporabnikom dajejo na voljo elektronska sredstva in v katerih se zbirajo in registrirajo stave,
         ki jih ti centri nato posredujejo navedenemu podjetju. Če podjetje opravlja dejavnost pobiranja stav prek tako organiziranih
         agencij s sedežem v drugi državi članici, so omejitve dejavnosti teh agencij ovire za svobodo ustanavljanja (glej zgoraj navedeno
         sodbo Gambelli in drugi, točki 14 in 46, in sodbo z dne 6. marca 2007 v združenih zadevah Placanica in drugi, C‑338/04, C‑359/04
         in C‑360/04, ZOdl., str. I‑1891, točka 43).

      48      V tem primeru na podlagi podatkov iz predložitvene odločbe v zvezi z razmerji med družbama Tipico Co. Ltd in WW ni mogoče
         niti potrditi niti izključiti, da bi bilo treba zadnjo šteti za hčerinsko družbo, podružnico ali agencijo v smislu člena 43
         ES.

      49      V teh okoliščinah je treba spomniti, da je v okviru postopka iz člena 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi funkcij med nacionalnimi
         sodišči in Sodiščem, za kakršno koli presojo dejanskega stanja v postopku v glavni stvari pristojno nacionalno sodišče (glej
         zlasti sodbo z dne 25. februarja 2003 v zadevi IKA, C‑326/00, Recueil, str. I‑1703, točka 27 in navedena sodna praksa).

      50      Poleg tega, kot je navedeno v točki 36 te sodbe, lahko zgolj nacionalno sodišče presoja tako o potrebi po sprejetju predhodne
         odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi o upoštevnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču v zvezi s tem.

      51      Tako je torej naloga predložitvenega sodišča, da glede na posebnosti posameznega primera ugotovi, ali položaj, obravnavan
         v postopku v glavni stvari, spada na področje uporabe člena 43 ES ali člena 49 ES.

      52      Glede na zgoraj navedeno je treba preučiti vprašanja za predhodno odločanje tako glede na člen 43 ES kot tudi glede na člen
         49 ES.

       Vsebinska presoja
       Prvo vprašanje
      53      Najprej je treba spomniti, da – kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse – v skladu z načelom primarnosti prava Unije določbe
         Pogodbe in neposredno uporabljivi akti institucij v razmerju do nacionalnega prava držav članic učinkujejo že s samim začetkom
         veljavnosti tako, da postanejo nasprotujoče določbe nacionalnega prava avtomatično neveljavne (glej zlasti zgoraj navedeno
         sodbo Simmenthal, točka 17, in sodbo z dne 19. junija 1990 v zadevi Factortame in drugi, C‑213/89, Recueil, str. I‑2433, točka
         18).

      54      Kot je Sodišče poudarilo, morajo namreč neposredno uporabljivi predpisi prava Unije, ki so neposredni vir pravic in obveznosti
         za vse, na katere se nanašajo, bodisi za države članice bodisi za posameznike, ki so stranke pravnih razmerij, ki jih ureja
         pravo Unije, učinkovati popolnoma in enotno v vseh državah članicah od začetka veljavnosti in v celotnem obdobju veljavnosti
         (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Simmenthal, točki 14 in 15, in Factortame in drugi, točka 18).

      55      Prav tako je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da mora vsako nacionalno sodišče, ki odloča v okviru svojih pristojnosti,
         kot organ države članice na podlagi načela sodelovanja, določenega v členu 10 ES, v celoti uporabiti neposredno uporabljivo
         pravo Unije in zavarovati pravice, ki jih to podeljuje posameznikom, pri tem pa ne sme uporabiti nobene morda nasprotujoče
         določbe nacionalnega prava, ne glede na to, ali je bila ta sprejeta pred ali po sprejetju norme prava Unije (glej v tem smislu
         zlasti zgoraj navedeni sodbi Simmenthal, točki 16 in 21, in Factortame in drugi, točka 19).

      56      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je kakršna koli določba nacionalnega pravnega reda ali kakršna koli zakonodajna, upravna ali
         sodna praksa, zaradi katere bi se zmanjšala učinkovitost prava Unije, ker bi sodišču, pristojnemu za uporabo tega prava, preprečila,
         da bi ob tej uporabi storilo vse potrebno, da ne bi uporabilo nacionalnih zakonodajnih določb, ki bi lahko pomenile oviro
         polni učinkovitosti neposredno uporabljivih norm prava Unije, neskladna z zahtevami, ki so neločljivo povezane s pravom Unije
         (zgoraj navedeni sodbi Simmenthal, točka 22, in Factortame in drugi, točka 20).

      57      Sodišče je pojasnilo, da bi šlo za to predvsem, če bi bila v primeru protislovja med določbo prava Unije in poznejšim nacionalnim
         zakonom rešitev tega nasprotja pridržana organu – ki ne bi bil pristojno sodišče, ki mora zagotoviti uporabo prava Unije –
         ki ima lastno diskrecijsko pravico, čeprav bi bila polna učinkovitost prava Unije ovirana zgolj začasno (zgoraj navedena sodba
         Simmenthal, točka 23).

      58      Poleg tega je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo učinkovitega sodnega varstva splošno načelo
         prava Unije, ki izhaja iz skupnih ustavnih tradicij držav članic in je potrjeno v členih 6 in 13 Evropske konvencije o varstvu
         človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950, in prav tako v členu 47 Listine Evropske unije
         o temeljnih pravicah, in da morajo sodišča držav članic v zvezi s tem na podlagi načela sodelovanja, določenega v členu 10
         ES, zagotoviti sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije (sodba z dne 13. marca 2007 v zadevi
         Unibet, C‑432/05, ZOdl., str. I‑2271, točki 37 in 38 ter navedena sodna praksa).

      59      V obravnavanem primeru je mogoče poudariti, da se Bundesverfassungsgericht s tem, ko je v zgoraj omenjenima sodbi z dne 28.
         marca 2006 in sklepu z dne 2. avgusta 2006 odločilo, da je monopol, kakršen je obravnavani monopol v postopku v glavni stvari,
         v nasprotju z zahtevami temeljnega zakona, ni izreklo o skladnosti tega monopola s pravom Skupnosti in je, ravno nasprotno,
         v navedeni sodbi poudarilo, da se v tem primeru ne šteje za pristojno za to.

      60      Glede dejstva, da je Bundesverfassungsgericht, potem ko je ugotovilo neskladnost s temeljnim zakonom, v okoliščinah, navedenih
         v točkah 13 in 14 te sodbe, odločilo, da bo prehodno ohranilo učinke nacionalnih predpisov v zvezi s tem monopolom, je iz
         sodne prakse, navedene v točkah od 53 do 58 te sodbe, razvidno, da ta okoliščina ne omejuje nacionalnega sodišča, ki bi ugotovilo,
         da so s temi predpisi kršene določbe prava Unije, ki imajo neposredni učinek, kot sta člena 43 ES in 49 ES, da v skladu z
         načelom primarnosti prava Unije odloči, da ne bo uporabilo navedenih predpisov v sporu, o katerem odloča (glej po analogiji
         sodbo z dne 19. novembra 2009 v zadevi Filipiak, C‑314/08, ZOdl., str. I-11049, točka 84).

      61      Ni namreč mogoče dopustiti, da bi predpisi nacionalnega prava, čeprav so ustavnopravni, posegali v enotnost in učinkovitost
         prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 17. decembra 1970 v zadevi Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Recueil,
         str. 1125, točka 3).

      62      Iz predložitvene odločbe in samega besedila prvega vprašanja za predhodno odločanje je razvidno, da želi predložitveno sodišče
         prav tako izvedeti, ali bi bilo na splošno in neodvisno od obstoja odločbe Bundesverfassungsgericht z dne 28. marca 2006 mogoče
         iz načela primarnosti izhajajoči učinek izrinjenja nacionalnih predpisov, s katerimi sta kršena člena 43 ES in 49 ES, odložiti
         za obdobje, potrebno za uskladitev teh predpisov z navedenimi določbami Pogodbe. Kot je razvidno iz točke 26 te sodbe, je
         predložitveno sodišče namreč postavilo to vprašanje predvsem v zvezi z okoliščino, da je Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen
         sicer menilo, da sta v skladu s sodno prakso Sodišča s predpisi, obravnavanimi v postopku v glavni stvari, kršena člena 43
         ES in 49 ES, vendar je kljub temu odločilo, da je v primeru teh predpisov taka odložitev utemeljena, ker naj bi nujni razlogi
         v zvezi z varstvom družbenega reda in državljanov pred nevarnostmi, povezanimi z igrami na srečo, nasprotovali pravni praznini,
         ki bi bila posledica neposrednega izrinjenja teh predpisov.

      63      Vse države članice, ki so predložile stališča, v bistvu trdijo, da je priznanje načela, ki bi v izjemnih okoliščinah dovoljevalo
         začasno ohranitev učinkov nacionalne norme, za katero se šteje, da je v nasprotju z neposredno uporabljivo normo prava Unije,
         utemeljeno po analogiji s sodno prakso, ki jo je razvilo Sodišče na podlagi člena 231, drugi odstavek, ES v zvezi z učinkom
         začasne ohranitve učinkov aktov prava Skupnosti, ki jih je razglasilo za nične na podlagi člena 230 ES ali je ugotovilo njihovo
         neveljavnost na podlagi člena 234 ES.

      64      V zvezi s tem je treba seveda spomniti, da ima Sodišče na podlagi člena 231, drugi odstavek, ES, ki je postal člen 264, drugi
         odstavek, PDEU in ki se prav tako po analogiji uporablja za predlog za sprejetje predhodne odločbe v zvezi s presojo veljavnosti
         na podlagi člena 234 ES, ki je postal člen 267 PDEU, v vsakem primeru posebej diskrecijsko pravico pri presoji, katere učinke
         akta Unije, ki ga je razglasilo za ničnega ali je ugotovilo njegovo neveljavnost, je treba šteti za dokončne (glej zlasti
         sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Régie Networks, C‑333/07, ZOdl., str. I‑10807, točka 121 in navedena sodna praksa).

      65      Sodišče lahko pri izvajanju te pristojnosti odloži učinke razglasitve ničnosti ali ugotovitve neveljavnosti takega akta, dokler
         ni sprejet nov akt, ki odpravlja ugotovljeno nezakonitost (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 3. septembra 2008 v združenih
         zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, C‑402/05 P in C‑415/05 P, ZOdl., str. I‑6351,
         točke od 373 do 376, v zvezi z ničnostjo, in zgoraj navedeno sodbo Régie Networks, točka 126, v zvezi z ugotovitvijo neveljavnosti).

      66      Kot je razvidno iz sodne prakse, je mogoče ohranitev učinkov akta Unije, ki je bil razglašen za ničen ali glede katerega je
         bila ugotovljena neveljavnost, katere cilj je preprečitev nastanka pravne praznine, dokler nov akt ne nadomesti akta, ki je
         bil razglašen za ničen ali glede katerega je bila ugotovljena neveljavnost (glej zlasti sodbo z dne 5. februarja 2004 v zadevi
         Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Recueil, str. I‑1477, točka 60), utemeljiti z nujnimi razlogi pravne varnosti,
         ki izhajajo iz celovite obravnave nasprotujočih si javnih in zasebnih interesov (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Régie Networks,
         točka 122 in navedena sodna praksa), in sicer za obdobje, ki je potrebno, da se omogoči odprava te nezakonitosti (glej v tem
         smislu zlasti zgoraj navedeni sodbi Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točka 375, in Régie
         Networks, točka 126).

      67      V zvezi s tem pa zadostuje poudariti, da je treba, tudi če bi lahko podobni premisleki, kot so tisti, na katerih temelji navedena
         sodna praksa, razvita glede aktov Unije, po analogiji in izjemoma pripeljali do začasne odložitve učinka izrinjenja, ki ga
         ima neposredno uporabljiv predpis prava Unije v razmerju do nacionalnega prava, ki je v nasprotju z njim, v obravnavanem primeru
         tako odložitev, za katero lahko pogoje določi le Sodišče, takoj izključiti, ker ni nujnih razlogov pravne varnosti, s katerimi
         bi jo bilo mogoče utemeljiti.

      68      Iz predložitvene odločbe namreč izhaja, da je na tej stopnji predložitveno sodišče, ki je edino pristojno, da presoja dejansko
         stanje v sporu, o katerem odloča, menilo, da se z omejevalnimi predpisi, obravnavanimi v postopku v glavni stvari, dejansko
         ne prispeva dosledno in sistematično k omejevanju dejavnosti na področju stav in da torej iz prejšnje sodne prakse Sodišča
         izhaja, da sta s takimi predpisi, ki jih ni mogoče utemeljiti s ciljem preprečevanja čezmerne porabe pri igranju iger na srečo
         in boja zoper zasvojenost z njimi, kršena člena 43 ES in 49 ES.

      69      Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da se v prehodnem obdobju zaradi primarnosti neposredno
         uporabljivega prava Unije ne smejo še naprej uporabljati nacionalni predpisi glede javnega monopola na področju športnih stav,
         ki glede na ugotovitve nacionalnega sodišča vsebujejo omejitve, neskladne s svobodo ustanavljanja in opravljanja storitev,
         ker se s temi omejitvami ne prispeva k doslednemu in sistematičnemu omejevanju dejavnosti na področju stav.

       Drugo vprašanje za predhodno odločanje
      70      Glede na odgovor na prvo vprašanje drugega zastavljenega vprašanja ni treba preučiti.

       Stroški
      71      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      V prehodnem obdobju se zaradi primarnosti neposredno uporabljivega prava Unije ne smejo še naprej uporabljati nacionalni predpisi
            glede javnega monopola na področju športnih stav, ki glede na ugotovitve nacionalnega sodišča vsebujejo omejitve, neskladne
            s svobodo ustanavljanja in opravljanja storitev, ker se s temi omejitvami ne prispeva k doslednemu in sistematičnemu omejevanju
            dejavnosti na področju stav.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 5. novembra 1997. # Anna Barnett proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-12/97.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 9. marca 2000. # Evangelischer Krankenhausverein Wien proti Abgabenberufungskommission Wien in Wein & Co. HandelsgesmbH proti Oberösterreichische Landesregierung. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof - Avstrija. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-437/97.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. septembra 2013.#Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer proti Anneliese Kuso.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof.#Socialna politika – Enako obravnavanje moških in žensk – Direktiva 76/207/EGS – Pogodba o zaposlitvi za določen čas, ki je bila sklenjena pred pristopom države članice – Potek časa po pristopu – Sistem zaposlovanja, ki določa, da pogodba poteče na zadnji dan leta, v katerem je dopolnjena upokojitvena starost – Starostna razlika med moškimi in ženskami.#Zadeva C‑614/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 12. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Socialna politika — Enako obravnavanje moških in žensk — Direktiva 76/207/EGS — Pogodba o zaposlitvi za določen čas, ki je bila sklenjena pred pristopom države članice — Potek časa po pristopu — Sistem zaposlovanja, ki določa, da pogodba poteče na zadnji dan leta, v katerem je dopolnjena upokojitvena starost — Starostna razlika med moškimi in ženskami“
      V zadevi C‑614/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija) z odločbo z dne 25. oktobra 2011, ki je prispela na Sodišče 30. novembra 2011, v postopku

         Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer

      proti

         Anneliese Kuso,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, A. Rosas (poročevalec), E. Juhász, D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 31. januarja 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer B. Hainz, odvetnik,

               —

               za A. Kuso C. Henseler, H. Pflaum, P. Karlberger, W. Opetnik in P. Rindler, odvetniki,

               —

               za Evropsko komisijo V. Kreuschitz in C. Gheorghiu, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1)(a) in (c) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 187), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 255, v nadaljevanju: Direktiva 76/207).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (regionalna kmetijska zbornica dežele Spodnja Avstrija, v nadaljevanju: NÖ-LLWK) in A. Kuso glede prenehanja delovnega razmerja slednje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 2 Direktive 76/207 določa:
               „1.   V določbah, ki sledijo, pomeni načelo enake obravnave, da ni nikakršne diskriminacije zaradi spola, niti neposredne niti posredne, zlasti ne zaradi sklicevanja na družinski status.
               2.   V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:

                        —

                        neposredna diskriminacija: kadar se ena oseba zaradi spola obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali bi se obravnavala oseba drugega spola v primerljivi situaciji,

                  […]“

               4

               Člen 3 navedene direktive določa:
               „1.   Uporaba načela enake obravnave pomeni, da v javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ni nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi s:

                        (a)

                        pogoji za dostop do zaposlitve, samozaposlitve ali poklica, vključno z izbirnimi merili in pogoji za zaposlitev, ne glede na panogo dejavnosti in na vseh ravneh poklicne hierarhije, vključno z napredovanjem;

                  […]

                        (c)

                        pogoji zaposlovanja in delovnih pogojev [delovnimi pogoji], vključno z odpuščanjem, ter plačilom, kakor določa Direktiva 75/117/EGS;

                  […]“

               5

               Direktiva 76/207 je bila razveljavljena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2006/54/ES z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (UL L 204, str. 23) z učinkom od 15. avgusta 2009, kot je določeno v členu 34 zadnjenavedene direktive. Direktiva 2006/54 se za dejansko stanje v postopku v glavni stvari ne uporablja.

         Avstrijsko pravo

               6

               Zakon o enakem obravnavanju (Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. I, 66/2004), s katerim je bila med drugim prenesena Direktiva 76/207, v členu 3 z naslovom Enako obravnavanje v delovnem razmerju določa:
               „Nihče ne sme biti v okviru delovnega razmerja neposredno ali posredno diskriminiran zaradi spola, zlasti v povezavi z zakonskim ali družinskim statusom, še posebej

                        1.

                        ob sklenitvi delovnega razmerja,

                  […]

                        3.

                        ob dodelitvi morebitnih drugih socialnih prejemkov, ki niso plača,

                  […]

                        7.

                        ob prenehanju delovnega razmerja.“

               7

               Delovno razmerje A. Kuso ureja zakon o uslužbencih iz leta 1921 (Angestelltengesetz 1921). Natančneje, člen 19(1) tega zakona določa, da pogodba o zaposlitvi preneha s potekom časa, za katerega je bila sklenjena.

               8

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da je za pogodbo A. Kuso o zaposlitvi za določen čas veljal sistem zaposlovanja in nagrajevanja Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Dienst- und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes-Landwirtschaftskammer, v nadaljevanju: DO). Predložitveno sodišče meni, da je treba ta pravni predpis šteti za del celotne nacionalne ureditve, v zvezi s katero je Sodišče zaprošeno za razlago prava Unije.

               9

               Navedena ureditev omejuje pravico delodajalca do odpuščanja s tem, da vzpostavlja posebno ureditev, v skladu s katero so uslužbenci, razen če gre za hudo napako, lahko odpuščeni le zaradi posebej določenih razlogov.

               10

               DO vsebuje te določbe:
               „Člen 25 – Prenehanje pogodbe o zaposlitvi
               1.   Delovno razmerje uslužbenca, ki je pridobil pravico do pokojnine, preneha:

                        (a)

                        z začasno ali stalno upokojitvijo (člen 26)

                  […]
               2.   Delovno razmerje uslužbenca, ki je pridobil status uslužbenca, ki ga ni mogoče odpustiti, preneha:

                        (a)

                        z dopolnjeno starostno mejo

                  […]
               3.   Poleg tega lahko delodajalec proti volji uslužbenca, ki je pridobil status uslužbenca, ki ga ni mogoče odpustiti, njegovo delovno razmerje prekine,
               […]

                        (c)

                        če je uslužbenec na dan prenehanja delovnega razmerja pridobil pravico do pokojnine na podlagi lastnega zavarovanja v skladu z ureditvijo s področja socialne varnosti.

                  Člen 26 – Upokojitev
               1.   Za stalno ali začasno upokojitev uslužbenca proti njegovi volji je v skladu z določbami pokojninskega sistema izključno pristojen upravni odbor [NÖ-LLWK].
               […]
               Člen 65 – Prehod v stalno upokojitev
               Uslužbenec se stalno upokoji s potekom koledarskega leta, v katerem dopolni 65 let, uslužbenka pa s potekom koledarskega leta, v katerem dopolni 60 let.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               11

               A. Kuso je imela od 1. marca 1967 pri NÖ-LLWK sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas. S tipsko pogodbo, ki je vsebovala DO, se je 1. januarja 1980 strinjala s pridobitvijo statusa delavca, ki ga ni mogoče odpustiti, katerega posledica je bila omejitev trajanja pogodbe, kot je določeno v členu 25(2) DO.

               12

               A. Kuso je leta 2008 dopolnila 60 let. Vodja kadrovske službe jo je 18. julija 2008 telefonsko obvestil, da je bila na sestanku upravnega odbora NÖ-LLWK 14. julija 2008 njena prošnja za ohranitev zaposlitve po dopolnjeni upokojitveni starosti zavrnjena. Upravni odbor je menil, da se ji delovno razmerje izteče ob koncu leta 2008. A. Kuso je bila 25. julija 2008 z dopisom obveščena, da ji ni bilo odobreno podaljšanje delovnega razmerja po 31. decembru 2008 in da ji torej delovno razmerje preneha 31. decembra 2008.

               13

               A. Kuso je pri Landesgericht Korneuburg izpodbijala zakonitost prenehanja delovnega razmerja. Sodba, ki jo je navedeno sodišče izdalo 21. januarja 2009 in zanjo ni bila ugodna, je bila spremenjena s sodbo, ki jo je Oberlandesgericht Wien kot pritožbeno sodišče s področja delovnega prava in socialne varnosti izdalo 18. marca 2010. NÖ‑LLWK je nato vložila revizijo pri Oberster Gerichtshof.

               14

               Predložitveno sodišče po eni strani poudarja, da DO, ki je sestavni del pogodbe A. Kuso o zaposlitvi, med drugim določa, da delovno razmerje preneha na zadnji dan leta, v katerem je delavec dopolnil upokojitveno starost. Vendar se ta starost razlikuje glede na spol delavca, in sicer 60 let za ženske in 65 let za moške. Poleg tega je bila zadevna pogodba o zaposlitvi sklenjena pred pristopom Republike Avstrije k Evropski uniji, medtem ko je prenehala veljati po tem pristopu. Ob upoštevanju načel pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj kot tudi pomena, ki ga ima pravica do enakega obravnavanja moških in žensk, predložitveno sodišče sprašuje o časovnem in stvarnem področju uporabe Direktive 76/207.

               15

               Oberster Gerichtshof po eni strani navaja, da čeprav ima postopek v glavni stvari nekaj podobnosti z zadevo Kleist, v kateri je bila sodba izdana dne 18. novembra 2010 (C-356/09, ZOdl., str. I-11939), se od nje razlikuje najmanj z dveh vidikov.

               16

               Prvič, predložitveno sodišče navaja, da je v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Kleist, delovno razmerje C. Kleist prenehalo na podlagi kolektivne pogodbe, ki je štela za splošno veljavno pravilo, medtem ko delovno razmerje, ki ga je sklenila A. Kuso, ureja posamična pogodba, sklenjena za določen čas.

               17

               Drugič, v navedeni zadevi je delovno razmerje prenehalo z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca. Vendar v primeru A. Kuso do take odpovedi ni prišlo. V postopku v glavni stvari je delovno razmerje temeljilo na pogodbi o zaposlitvi za določen čas in se je končalo s potekom časa, za katerega je bila pogodba sklenjena. Ker se taka delovna razmerja običajno končajo s potekom časa, ne da bi bila v ta namen potrebna izjava, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba razlikovati okoliščine postopka v glavni stvari in okoliščine, ki so Sodišče vodile do odločitve v zgoraj navedeni sodbi Kleist, oziroma ali je mogoče rešitev, ki jo je Sodišče sprejelo z navedeno sodbo, prenesti na postopek v glavni stvari.

               18

               Oberster Gerichtshof, ki je menilo, da je rešitev spora, ki mu je bil predložen, odvisna od razlage prava Unije, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali člen 3(1)(a) in (c) Direktive 76/207 […] nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero vprašanja diskriminacije zaradi spola v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja, do katerega je prišlo izključno zaradi poteka časa, določenega v pogodbi o zaposlitvi za določen čas, ki je bila sklenjena pred začetkom uveljavitve navedene direktive (torej pred pristopom Avstrije k Evropski uniji), ni treba preučiti z vidika pogodbenega sporazuma o trajanju pogodbe kot ‚pogoju za odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca‘, ki je bil sklenjen pred pristopom, temveč le v povezavi z zavrnitvijo zahteve za podaljšanje pogodbe kot ‚pogoja za zaposlitev‘?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               19

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1)(a) ali (c) Direktive 76/207 razlagati tako, da nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki jo sestavlja sistem zaposlovanja, ki je sestavni del pogodbe o zaposlitvi, sklenjene pred pristopom zadevne države članice k Uniji, ki določa, da delovno razmerje preneha zaradi dopolnjene upokojitvene starosti, ki je določena različno glede na spol delavca, pomeni diskriminacijo, ki jo navedena direktiva prepoveduje, če je zadevni delavec to starost dopolnil na dan po navedenem pristopu.

         Stališča, predložena Sodišču

               20

               NÖ-LLWK ocenjuje, da v postopku v glavni stvari že zgolj to, da obstaja pogodba, zadošča za prenehanje delovnega razmerja. Vendar naj delovno razmerje A. Kuso ne bi prenehalo z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca, pač pa s potekom pogodbe o zaposlitvi za določen čas. Ker se člen 3(1)(c) Direktive 76/207 nanaša izključno na odpuščanje, naj se nanj ne bi bilo mogoče sklicevati. Ker je bil poleg tega sistem zaposlovanja, ki je urejal pogodbo o zaposlitvi v postopku v glavni stvari, sprejet pred pristopom Republike Avstrije k Uniji, naj nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, ne bi mogla pomeniti diskriminacije v smislu navedene direktive. NÖ-LLWK zato meni, da je treba postavljeno vprašanje obravnavati le z vidika „pogoja za zaposlitev“, kar pomeni, da ga je treba preizkusiti v zvezi s členom 3(1)(a) Direktive 76/207.

               21

               A. Kuso in Evropska komisija pa menita, da je treba postavljeno vprašanje obravnavati izključno z vidika prenehanja delovnega razmerja. Ker je pogodba o zaposlitvi pogodba, ki se izvršuje sukcesivno, je treba ugotoviti, da od pristopa Republike Avstrije k Uniji učinki te pogodbe spadajo na področje uporabe Direktive 76/207. Zato naj bi bilo treba zavrniti trditev, ki se nanaša na sklenitev pogodbe o zaposlitvi v postopku v glavni stvari pred navedenim pristopom, in to vprašanje obravnavati z vidika člena 3(1)(c) te direktive.

         Odgovor Sodišča

               22

               Kot zatrjujeta A. Kuso in Komisija, je treba ugotoviti, ali spada prenehanje delovnega razmerja na podlagi člena 25(2)(a) DO v okvir člena 3(1)(c) Direktive 76/207.

               23

               Najprej je treba obravnavati rationae temporis veljavnost te določbe v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari.

               24

               Za zagotovitev spoštovanja načel pravne varnosti in varstva legitimnega pričakovanja je treba materialnopravna pravila Unije razlagati tako, da se na položaje, nastale pred začetkom njihove veljavnosti, nanašajo samo, če iz njihovega besedila, ciljev ali strukture jasno izhaja, da jim je treba pripisati tak učinek (glej zlasti sodbo z dne 29. januarja 2002 v zadevi Pokrzeptowicz-Meyer, C-162/00, Recueil, str. I-1049, točka 49 in navedena sodna praksa).

               25

               Vendar je treba spomniti, da se novo pravilo uporabi neposredno za prihodnje učinke položaja, ki je nastal v obdobju veljavnosti starega pravila (sodba z dne 10. julija 1986 v zadevi Licata proti CES, 270/84, Recueil, str. 2305, točka 31, in zgoraj navedena sodba Pokrzeptowicz-Meyer, točka 50). Sodišče je prav tako presodilo, da določbe izvirnih pogodb zavezujejo nove države članice in se uporabljajo v položajih, ki jih določajo te pogodbe in zadevni akt o pristopu (glej sodbo z dne 2. oktobra 1997 v zadevi Saldanha in MTS, C-122/96, Recueil, str. I-5325, točka 13).

               26

               Kar zadeva Direktivo 76/207 in postopek v glavni stvari, je Akt o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske ter o prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 1994, C 241, str. 21, in UL 1995, L 1, str. 1) začel veljati 1. januarja 1995. Člen 2 tega akta določa, da „[o]d dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije sprejele pred pristopom, zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt“. V zvezi s tem priloga XV navedenega akta, na katero se sklicuje njegov člen 151, izrecno omenja Direktivo 76/207.

               27

               Ker določbe navedenega akta z izjemo enega začasnega odstopanja glede nočnega dela žensk iz priloge XV, točka 5, Akta o pristopu, navedenega v prejšnji točki – kar je položaj, ki ni predmet postopka v glavni stvari – ne vsebujejo posebnih pogojev glede uporabe Direktive 76/207, ta direktiva zavezuje Republiko Avstrijo od dneva pristopa k Uniji, tako da se uporablja za prihodnje učinke položajev, ki so nastali pred pristopom te države članice k Uniji (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Saldanha in MTS, točka 14).

               28

               Zatem je treba zavrniti trditev, ki jo je podala NÖ-LLWK, da skuša A. Kuso s tem, da zatrjuje, da se določbe Direktive 76/207 uporabljajo od pristopa Republike Avstrije k Uniji, z namenom izpodbijanja prenehanja delovnega razmerja izpodbiti pravice, pridobljene pred tem pristopom, in ogroziti načelo varstva legitimnih pričakovanj svojega delodajalca.

               29

               Sodišče je namreč presodilo, da pogodba o zaposlitvi za določen čas, ki je bila sklenjena pred začetkom veljavnosti Evropskega sporazuma o pridružitvi med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami na eni strani ter Republiko Poljsko na drugi, ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen in odobren s Sklepom Sveta in Komisije 93/743/Euratom, ESPJ, ES z dne 13. decembra 1993 (UL L 348, str. 1), z dnem podpisa ni izgubila pravnih učinkov, ampak je imela nasprotno še naprej redne učinke med celotnim trajanjem (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pokrzeptowicz-Meyer, točka 52).

               30

               Poleg tega področja uporabe načela varstva legitimnih pričakovanj ni mogoče razširiti toliko, da bi se na splošno preprečila uporaba nove ureditve glede prihodnjih učinkov položajev, ki so nastali v okviru prejšnje ureditve (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pokrzeptowicz-Meyer, točka 55).

               31

               V teh okoliščinah NÖ-LLWK ni mogla legitimno pričakovati, da Direktiva 76/207 ne bi vplivala na pravila, ki urejajo leta 1980 sklenjeno pogodbo in ki so upoštevna šele ob izteku te pogodbe. Zato ni mogoče šteti, da uporaba Direktive 76/207 od pristopa Republike Avstrije k Uniji z namenom izpodbijanja prenehanja delovnega razmerja v postopku v glavni stvari vpliva na položaj, ki je bil prej dosežen.

               32

               Nato je treba spomniti, da je Sodišče večkrat razsodilo, po eni strani, da je člen 3 Direktive 76/207, ki ustreza členu 5 izvirne različice direktive, nepogojen in zadosti natančen, da se posameznik lahko sklicuje nanj proti državi (glej sodbi z dne 26. februarja 1986 v zadevi Marshall, 152/84, Recueil, str. 723, točka 52, in z dne 12. julija 1990 v zadevi Foster in drugi, C-188/89, Recueil, str. I-3313, točka 21), in po drugi strani, da je med subjekti, zoper katere je mogoče uveljavljati določbe direktive, ki imajo lahko neposredni učinek, organ, ki je ne glede na svojo pravno obliko na podlagi akta javnega organa odgovoren, da pod nadzorom slednjega zagotovi storitev javnega pomena, in ki ima za to posebne pristojnosti, ki presegajo pristojnosti iz običajnih pravil, ki se uporabljajo pri odnosih med posamezniki (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Foster in drugi, točka 22). Predložitveno sodišče navaja, in te navedbe ne izpodbijata niti stranki v postopku v glavni stvari niti Komisija, da spada NO‑LLKW med organe s posebnimi pristojnostmi, ki presegajo običajne pristojnosti v odnosih med posamezniki.

               33

               Tretjič je treba ugotoviti, ali je treba člen 3(1)(c) Direktive 76/207 razlagati tako, da pomeni nacionalna ureditev, ki določa, da delovno razmerje preneha zaradi poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi in ki je izražen v obliki različne starosti za moške in ženske, diskriminacijo v smislu navedene direktive.

               34

               Najprej je treba spomniti, da potek pogodbe o zaposlitvi za določen čas v postopku v glavni stvari ureja sistem zaposlovanja, in sicer DO, ki je sestavni del te pogodbe o zaposlitvi, in da ta sistem zaposlovanja določa različno starost za pridobitev pravice do pokojnine za delavce in delavke.

               35

               Sodišče je sicer presodilo, da nepodaljšanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas, kadar je pogodba normalno potekla, načeloma ni mogoče enačiti z odpuščanjem (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2001 v zadevi Jiménez Melgar, C-438/99, Recueil, str. I-6915, točka 45).

               36

               Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba na področju enakega obravnavanja pojem odpuščanja razlagati široko (glej sodbo z dne 16. februarja 1982 v zadevi Burton, 19/81, Recueil, str. 555, točka 9; zgoraj navedeno sodbo Marshall, točka 34; sodbi z dne 26. februarja 1986 v zadevi Beets-Proper, 262/84, Recueil, str. 773, točka 36, in z dne 21. julija 2005 v zadevi Vergani, C-207/04, ZOdl., str. I-7453, točka 27, ter zgoraj navedeno sodbo Kleist, točka 26).

               37

               Natančneje, Sodišče je po eni strani presodilo, da je treba v okviru Direktive 76/207 pojem „odpuščanje“ razumeti tako, da vključuje prenehanje zaposlitvene vezi med delavcem in njegovim delodajalcem, tudi v okviru sistema prostovoljnega odhoda (zgoraj navedena sodba Burton, točka 9), in po drugi strani, da pomeni splošna politika odpuščanja, ki vključuje odpuščanje žensk izključno zaradi dosežene ali presežene starosti, pri kateri ženska pridobi pravico do državne pokojnine in je v nacionalni ureditvi različna za ženske in za moške, diskriminacijo na podlagi spola, ki jo ta direktiva prepoveduje (glej zgoraj navedeni sodbi Marshall, točka 38, in Kleist, točka 28).

               38

               Vendar kot Komisija poudarja v pisnih stališčih, je sistem zaposlovanja v postopku v glavni stvari po eni strani zaradi zavezujoče narave in po drugi strani zaradi uporabe različne upokojitvene starosti za delavce in za delavke primerljiv s sistemom, ki ga je Sodišče obravnavalo v zgoraj navedeni sodbi Kleist.

               39

               Zato je prenehanje delovnega razmerja A. Kuso na podlagi člena 25(2)(a) v postopku v glavni stvari primerljivo z odpuščanjem v smislu člena 3(1)(c) Direktive 76/207.

               40

               Zatem je treba ugotoviti, ali pomeni navedeno prenehanje delovnega razmerja nezakonito odpuščanje, ki je prepovedano v smislu Direktive 76/207. Zato je treba preizkusiti, ali pomeni razlog za to odpuščanje neposredno ali posredno diskriminacijo zaradi spola v smislu člena 2 te direktive.

               41

               V skladu s členom 2(2), prva alineja, Direktive 76/207 gre za „neposredno diskriminacijo“, kadar se ena oseba zaradi spola obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali bi se obravnavala oseba drugega spola v primerljivi situaciji.

               42

               V obravnavanem primeru iz člena 25 DO izhaja, da se delovno razmerje delavcev konča, ko dopolnijo upokojitveno starost. Na podlagi členov 26 in 65 DO je upokojitvena starost 65 let za delavce, medtem ko znaša za delavke 60 let.

               43

               Merilo, ki je uporabljeno v navedenih določbah, izrecno omenja spol delavcev, zato je treba ugotoviti, da nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, pomeni različno obravnavanje, ki temelji neposredno na spolu.

               44

               Da bi ugotovili, ali pomeni navedeno različno obravnavanje diskriminacijo, ki je prepovedana v smislu Direktive 76/207, je treba preizkusiti, ali so v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, delavci in delavke v primerljivem položaju.

               45

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je primerljivost položajev mogoče preizkusiti zlasti ob upoštevanju nacionalne ureditve, ki uvaja različno obravnavanje (glej v tem smislu sodbo z dne 9. decembra 2004 v zadevi Hlozek, C-19/02, ZOdl., str. I-11491, točka 46, in zgoraj navedeno sodbo Kleist, točka 34).

               46

               V postopku v glavni stvari se členi 25, 26 in 65 DO, ki uvajajo različno obravnavanje moških in žensk, nanašajo na pogoje, v katerih je mogoče odpovedati delovno razmerje zaposlenih.

               47

               Ugodnost, ki je podeljena delavkam, da lahko pridobijo starostno pokojnino ob pet let nižji starosti od starosti, ki je določena za delavce, ni neposredno povezana z namenom ureditve, ki uvaja različno obravnavanje.

               48

               Navedena ugodnost namreč delavk ne postavlja v poseben položaj v primerjavi z delavci, saj so moški in ženske, kar zadeva pogoje za odpoved delovnega razmerja, v enakem položaju (glej zgoraj navedeno sodbo Kleist, točka 37 in navedena sodna praksa).

               49

               Torej je treba ugotoviti, da so delavci in delavke v primerljivem položaju.

               50

               V skladu s členom 2(2) Direktive 76/207, ki razlikuje med neposredno in posredno diskriminacijo, je le v primeru slednje mogoče, da se ne opredeli kot diskriminacija, če je „objektivno utemeljena z legitimnim ciljem in če [so] sredstva za dosego tega cilja ustrezna in nujna“. Take možnosti pa ni za neposredno diskriminacijo.

               51

               Ker nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, pomeni različno obravnavanje zaradi spola, kot je razvidno iz točke 43 te sodbe, diskriminacije, ki jo uvaja, ni mogoče objektivno utemeljiti.

               52

               Ker je Sodišče v teh okoliščinah navedlo, po eni strani, da različno obravnavanje, ki ga uvaja nacionalna zakonodaja, kakršna je v postopku v glavni stvari, temelji neposredno na spolu ter da so delavci in delavke v primerljivem položaju, po drugi strani pa, da Direktiva 76/207 ne vsebuje izjeme, ki bi se uporabljala za neposredno diskriminacijo, je treba ugotoviti, da pomeni to različno obravnavanje neposredno diskriminacijo zaradi spola, ki je z navedeno direktivo prepovedana.

               53

               Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1)(c) Direktive 76/207 razlagati tako, da nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki jo sestavlja sistem zaposlovanja, ki je sestavni del pogodbe o zaposlitvi, sklenjene pred pristopom zadevne države članice k Uniji, ki določa, da se delovno razmerje konča zaradi dopolnjene upokojitvene starosti, ki je določena različno glede na spol delavca, pomeni neposredno diskriminacijo, ki jo navedena direktiva prepoveduje, če je zadevni delavec to starost dopolnil na dan po navedenem pristopu.

         Stroški

               54

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člen 3(1)(c) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2002/73/ES z dne 23. septembra 2002, je treba razlagati tako, da nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki jo sestavlja sistem zaposlovanja, ki je sestavni del pogodbe o zaposlitvi, sklenjene pred pristopom zadevne države članice k Evropski uniji, ki določa, da se delovno razmerje konča zaradi dopolnjene upokojitvene starosti, ki je določena različno glede na spol delavca, pomeni neposredno diskriminacijo, ki jo navedena direktiva prepoveduje, če je zadevni delavec to starost dopolnil na dan po navedenem pristopu.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.