title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 3. marca 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Avstriji. # Neizpolnitev obveznosti države - Kršitev člena 307, drugi odstavek, ES - Nesprejetje ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti med dvostranskimi sporazumi, sklenjenimi s tretjimi državami pred pristopom države članice k Evropski uniji, in Pogodbo ES - Sporazumi o naložbah, ki jih je Republika Avstrija sklenila z Republiko Korejo, Republiko Zelenortski otoki, Ljudsko republiko Kitajsko, Malezijo, Rusko federacijo in Republiko Turčijo. # Zadeva C-205/06.

text:
      Zadeva C-205/06
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Republiki Avstriji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 307, drugi odstavek, ES – Nesprejetje ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti med dvostranskimi sporazumi, sklenjenimi s tretjimi državami pred
         pristopom države članice k Evropski uniji, in Pogodbo ES – Sporazumi o naložbah, ki jih je Republika Avstrija sklenila z Republiko Korejo, Republiko Zelenortski otoki, Ljudsko republiko
         Kitajsko, Malezijo, Rusko federacijo in Republiko Turčijo“

      Povzetek sodbe
      1.        Postopek – Ustni postopek – Ponovno odprtje
      (člen 222, drugi odstavek, ES; Poslovnik Sodišča, člen 61)
      2.        Mednarodni sporazumi – Sporazumi držav članic – Sporazumi, sklenjeni pred Pogodbo ES
      (členi 57(2) ES, 59 ES, 60(1) ES in 307, drugi odstavek, ES)
      1.        Generalni pravobranilec mora v skladu s členom 222, drugi odstavek, ES popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstaviti
         obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih se v skladu s Statutom Sodišča zahteva njegovo sodelovanje. Ker Sodišče
         ni vezano na sklepne predloge generalnega pravobranilca niti na obrazložitev, na kateri temeljijo, ponovno odprtje ustnega
         postopka na podlagi člena 61 Poslovnika ni nujno vsakič, ko generalni pravobranilec sproži pravno vprašanje, o katerem se
         stranki nista izrekli, ker sodba ne temelji na trditvah, o katerih se stranki nista izrekli.

      (Glej točki 14 in 15.)
      2.        Država članica s tem, da ni sprejela ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti določb na področju prenosa kapitala, vsebovanih
         v sporazumu o naložbi, ki ga je sklenila s tretjo državo, ni izpolnila obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.

      Na podlagi določb členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES lahko Svet v natančno določenih primerih omeji pretok kapitala in plačil
         med državami članicami in tretjimi državami. Za zagotovitev polnega učinka navedenih določb je potrebno, da je ukrepe, ki
         omejujejo prosti pretok kapitala – če jih je sprejel Svet – mogoče takoj uporabiti v zvezi z državami, na katere se nanašajo
         in med katerimi so lahko tretje države, ki so podpisale sporazum o naložbi. Zato so te pristojnosti Sveta – in sicer enostransko
         sprejetje omejevalnih ukrepov glede tretjih držav na področju, ki je enako področju ali je povezano s področjem, ki je urejeno
         s predhodno sklenjenim sporazumom med državo članico in tretjimi državami – nezdružljive z navedenim sporazumom, prvič, če
         ta ne vsebuje določbe, na podlagi katere bi zadevna država članica lahko izvrševala svoje pravice in izpolnjevala svoje obveznosti
         kot članica Skupnosti, in, drugič, če tega ne omogoča niti noben mehanizem mednarodnega prava.

      Čas, ki je potreben za mednarodna pogajanja, da bi se lahko ponovno razpravljalo o zadevnem sporazumu, je sam po sebi nezdružljiv
         s polnim učinkom teh ukrepov. Možnost uporabe drugih mednarodnopravnih ukrepov, kakršna je začasna prekinitev sporazuma ali
         celo odpoved zadevnega sporazuma oziroma nekaterih njegovih določb, je preveč negotova za zagotovitev učinkovite uporabe ukrepov,
         ki jih je sprejel Svet.

      (Glej točke od 35 do 37, 39, 40 in 45.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 3. marca 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 307, drugi odstavek, ES – Nesprejetje ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti med dvostranskimi sporazumi, sklenjenimi s tretjimi državami pred
         pristopom države članice k Evropski uniji, in Pogodbo ES – Sporazumi o naložbah, ki jih je Republika Avstrija sklenila z Republiko Korejo, Republiko Zelenortski otoki, Ljudsko republiko
         Kitajsko, Malezijo, Rusko federacijo in Republiko Turčijo“

      V zadevi C‑205/06,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 5. maja 2006,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo H. Støvlbæk, B. Martenczuk in C. Tufvesson, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Republiki Avstriji, ki jo zastopata C. Pesendorfer in G. Thallinger, zastopnika,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopata M. Lumma in. C. Blaschke, zastopnika,

      Republike Litve, ki jo zastopa D. Kriaučiūnas, zastopnik,

      Republike Madžarske, ki jo zastopajo J. Fazekas, K. Szíjjártó in M. Fehér, zastopniki,

      Republike Finske, ki jo zastopata A. Guimaraes-Purokoski in J. Heliskoski, zastopnika,

      intervenientke,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, M. Ilešič, A. Ó Caoimh in J.-C. Bonichot
         (poročevalec), predsedniki senatov, G. Arestis, A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus in E. Levits, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. maja 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. julija 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Republika Avstrija, s tem da ni ustrezno ukrepala,
         da bi odpravila nezdružljivost določb o prenosu kapitala iz sporazumov o naložbah, ki jih je sklenila z Republiko Korejo,
         Republiko Zelenortski otoki, Ljudsko republiko Kitajsko, Malezijo, Rusko federacijo in Republiko Turčijo, ni izpolnila obveznosti
         iz člena 307, drugi odstavek, ES.

       Pravni okvir
      2        Republika Avstrija je pred pristopom k Evropski uniji sklenila dvostranske sporazume o naložbah z Ljudsko republiko Kitajsko
         (sporazum je začel veljati 11. oktobra 1986 (BGBl. 537/1986)), Malezijo (sporazum je začel veljati 1. januarja 1987 (BGBl.
         601/1986)), Rusko federacijo (sporazum je začel veljati 1. septembra 1991 (BGBl. 387/1991) in je bil sprva sklenjen z nekdanjo
         Zvezo sovjetskih socialističnih republik in se je med Republiko Avstrijo in Rusko federacijo uporabljal na podlagi izmenjave
         not (BGBl. 257/1994)), Republiko Korejo (sporazum je začel veljati 1. novembra 1991 (BGBl. 523/1991)), Republiko Turčijo (sporazum
         je začel veljati 1. januarja 1992 (BGBl. 612/1991)) in Republiko Zelenortski otoki (sporazum je začel veljati 1. aprila 1993
         (BGBl. 83/1993)).

      3        Ti sporazumi vsebujejo določbo, na podlagi katere vsaka stranka vlagateljem druge stranke zagotavlja – brez nepotrebnega odlašanja
         – prosti prenos plačil v zvezi z naložbo v konvertibilnih valutah.

       Predhodni postopek
      4        Komisija je menila, da bi lahko ti dvostranski sporazumi ovirali uporabo omejitev pretoka kapitala in plačil, ki jih lahko
         sprejme Svet Evropske unije na podlagi členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES, zato je 12. maja 2004 Republiki Avstriji poslala
         pisni opomin.

      5        Ta država članica je v dopisu z dne 14. julija 2004 Komisiji posredovala svoja stališča na navedeni pisni opomin. Zatrjevala
         je, da sporne določbe zadevnih sporazumov o naložbah, prvič, nimajo nobenega negativnega vpliva na omejevalne ukrepe glede
         pretoka kapitala in plačil, določene s Pogodbo ES, in, drugič, ne vplivajo na glas, ki ga ima ta država članica glede omejevalnih
         ukrepov, in naj tako ne bi posegale v pooblastila Sveta, če bi ta menil, da je treba sprejeti take ukrepe.

      6        Ker je Komisija menila, da utemeljitve, ki jih je navedla Republika Avstrija, niso zadostne in da ta država članica v nasprotju
         z zahtevami iz člena 307, drugi odstavek, ES ni ustrezno ukrepala, da bi odpravila nezdružljivost določb o prenosu iz različnih
         zadevnih sporazumov o naložbah, ji je 21. marca 2005 poslala obrazloženo mnenje.

      7        Republika Avstrija je v dopisu z dne 19. maja 2005 Komisiji v odgovor na to obrazloženo mnenje posredovala svoja stališča.
         Vztrajala je pri utemeljitvah, ki jih je navedla v svojih stališčih v zvezi s pisnim opominom, in se poleg tega sklicevala
         na možnost – če bi Evropska skupnost želela sprejeti ukrepe – doseči sporazumno rešitev v skladu z mehanizmom reševanja sporov,
         določenem v spornih sporazumih. Prav tako je trdila, da je bilo med revidiranjem avstrijskega modela dvostranskega sporazuma
         o naložbah predvideno sprejetje določbe glede „mednarodnih regionalnih gospodarskih organizacij“ (MRGO), ki bi upoštevala
         morebitne omejitve prostega pretoka kapitala, o katerih bi odločila Unija ali Evropska skupnost in na katerih bi temeljila
         vsa prihodnja pogajanja o mednarodnih sporazumih.

      8        Ker je Komisija menila, da na podlagi teh utemeljitev ni mogoče ovreči očitkov iz obrazloženega mnenja, je vložila to tožbo.

       Tožba
       Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
      9        Republika Avstrija je v dopisu z dne 30. julija 2008 Sodišču predlagala, naj na podlagi člena 61 Poslovnika odredi ponovno
         odprtje ustnega postopka, ker je Komisija med ustnim postopkom nezakonito predložila nov očitek in so zato sklepni predlogi
         generalnega pravobranilca temeljili na dejstvih in trditvah, o katerih stranke niso mogle temeljito razpravljati.

      10      Komisija naj bi namreč – prvič in na kratko – zatrdila, da ohranitev veljavnosti zadevnih dvostranskih sporazumov o naložbah
         ni v skladu s členom 10 ES.

      11      Generalni pravobranilec pa naj bi v točkah od 33 do 43 in 71 sklepnih predlogov Sodišču predlagal, naj očitano neizpolnitev
         obveznosti utemelji na členu 10 ES ter na členih 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES.

      12      Poleg tega je Komisija, kot so poudarile številne države članice, svojo trditev – ki jo je pozneje sicer razdelala – podala
         zelo pozno in nejasno.

      13      V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da lahko Sodišče v skladu s členom 61 Poslovnika po uradni dolžnosti ali na predlog
         generalnega pravobranilca oziroma na predlog strank odredi ponovno odprtje ustnega postopka, kadar meni, da ni dovolj poučeno
         ali da je o zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke niso razpravljale (glej sodbi z dne 14. decembra 2004
         v zadevi Swedish Match, C‑210/03, ZOdl., str. I‑11893, točka 25, in z dne 14. septembra 2006 v zadevi Stichting Zuid-Hollandse
         Milieufederatie, C‑138/05, ZOdl., str. I‑8339, točka 23, ter sklep z dne 4. februarja 2000 v zadevi Emesa Sugar, C-17/98,
         Recueil, str. I‑665, točka 18).

      14      Drugič, dolžnost generalnega pravobranilca je v skladu s členom 222, drugi odstavek, ES popolnoma nepristransko in neodvisno
         javno predstaviti obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih se v skladu s Statutom Sodišča zahteva njegovo sodelovanje.
         Ker Sodišče ni vezano na sklepne predloge generalnega pravobranilca niti na obrazložitev, na kateri temeljijo, ponovno odprtje
         ustnega postopka na podlagi člena 61 Poslovnika ni nujno vsakič, ko generalni pravobranilec sproži pravno vprašanje, o katerem
         se stranki nista izrekli.

      15      Ker Sodišče v obravnavani zadevi meni, da je pridobilo dovolj podatkov za razsojanje, in ker zadeve ni treba obravnavati na
         podlagi trditev, o katerih se stranki nista izrekli, predlogu za ponovno odprtje ustnega postopka ni treba ugoditi.

       Nezdružljivost sporazumov o naložbah s Pogodbo
       Trditve strank
      16      Komisija meni, da naj bi dejstvo, da v navedenih sporazumih ni nobene določbe, na podlagi katere bi si Republika Avstrija
         izrecno pridržala možnost uporabiti ukrepe, o katerih bi, kadar bi bilo primerno, odločil Svet na podlagi členov 57 ES, 59
         ES in 60 ES, državi članici oteževalo ali celo onemogočalo njeno spoštovanje obveznosti Skupnosti in da ta država članica,
         ker ni ustrezno ukrepala, da bi odpravila tako nezdružljivost, ni izpolnila obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.

      17      Komisija zatrjuje, da če bi Svet sprejel omejitve pretoka kapitala in plačil, bi morala Republika Avstrija zaradi časa, potrebnega
         za odpoved ali ponovna pogajanja o zadevnih sporazumih, medtem v skladu z mednarodnim pravom še naprej uporabljati zadevne
         sporazume, vključno z določbo o prenosu, kar je med drugim v skladu s členom 307, prvi odstavek, ES. Iz tega izhaja, da naj
         se ukrepi, ki jih sprejme Svet, v Skupnosti ne bi uporabljali enotno.

      18      Republika Avstrija meni, da lahko ob neobstoju omejitev pretoka kapitala in plačil, o katerih odloča Svet, prosto ureja pretok
         kapitala s tretjimi državami na podlagi člena 56 ES. Trdi, da se vprašanje združljivosti zadevnih sporazumov z določbo Pogodbe,
         ki se ni uporabila, ne zastavlja, ker Svet ni odločil o nobeni omejitvi.

      19      Zvezna republika Nemčija, Republika Litva, Republika Madžarska in Republika Finska so podprle trditve Republike Avstrije in
         menile, da zadevni sporazumi o naložbah niso nezdružljivi z obstoječimi ukrepi Skupnosti na področju prostega pretoka kapitala,
         saj slednji ne posegajo v navedene sporazume. Te države članice menijo, da je neizpolnitev obveznosti, na katero se sklicuje
         Komisija, popolnoma hipotetična.

      20      Navedene države članice trdijo, da namen postopka zaradi neizpolnitve obveznosti iz člena 226 ES ni nadzorovati situacij,
         v katerih je zatrjevana neizpolnitev obveznosti hipotetična, ampak ukrepati v primerih, ko države članice dejansko niso izpolnile
         obveznosti.

      21      Zvezna republika Nemčija in Republika Madžarska poudarjata, da prihodnja in morebitna nezdružljivost sporazuma, sklenjenega
         s tretjo državo, s sekundarnim pravom Skupnosti ne spada na področje uporabe člena 307 ES in bi jo bilo mogoče ugotoviti,
         le če bi Svet dejansko uporabil svojo pristojnost na področju, ki ga ureja ta člen.

      22      Republika Finska pojasnjuje, da Komisija ni dokazala obstoja zatrjevane neizpolnitve obveznosti in se na podlagi sodne prakse
         Sodišča ne sme opreti na domneve.

      23      Republika Litva dodaja, da namen člena 307, drugi odstavek, ES ni zagotoviti formalne skladnosti določb mednarodnih sporazumov,
         ki so jih sklenile države članice, s pravom Skupnosti, ampak zagotoviti učinkovito uporabo določb prava Skupnosti, zlasti
         če so države članice pred svojim pristopom s tretjimi državami sklenile mednarodne sporazume, ki se nanašajo na ista področja.

       Presoja Sodišča
      24      Različni zadevni sporazumi o naložbah, ki jih je sklenila Republika Avstrija, vsebujejo enakovredne določbe, ki zagotavljajo
         – brez nepotrebnega odlašanja – prosti prenos plačil v zvezi z naložbo v konvertibilni valuti.

      25      Tako so zlasti zagotovljeni prosti prenos sredstev za izvedbo naložbe, njenega upravljanja in širitve, možnost vrnitve dohodka
         od te naložbe v domovino ter prosti prenos sredstev, potrebnih za poplačilo posojil in sredstev, ki izhajajo iz likvidacije
         ali prenehanja te naložbe.

      26      Ti sporazumi so v tem skladni z besedilom člena 56(1) ES, v skladu s katerim „[…] so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala
         med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami“, in z besedilom člena 56(2) ES, v skladu s katerim
         „[…] so prepovedane vse omejitve plačil med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami“, ter vodijo
         k uresničevanju cilja tega člena.

      27      Res je, da lahko Svet na podlagi določb Pogodbe, na katere se nanaša ta tožba Komisije, v določenih okoliščinah omeji pretok
         kapitala in plačil med državami članicami in tretjimi državami, ki vključuje tudi pretok, ki ga urejajo zadevne določbe o
         prenosu.

      28      V zadevnih določbah iz členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES so – zaradi varstva splošnega interesa Skupnosti in zaradi omogočanja
         slednji, da glede na okoliščine primera izpolnjuje mednarodne obveznosti in obveznosti držav članic – določene izjeme od načela
         prostega pretoka kapitala in plačil med državami članicami ter med njimi in tretjimi državami.

      29      Na podlagi člena 57(2) ES lahko Svet s kvalificirano večino na predlog Komisije sprejme določene omejevalne ukrepe v zvezi
         s pretokom kapitala, zlasti glede neposrednih naložb v tretje države ali iz njih. Če ti ukrepi pomenijo „korak nazaj“ v pravu
         Skupnosti glede liberalizacije pretoka kapitala v tretje države ali iz njih, jih je treba sprejeti soglasno.

      30      Svet lahko na podlagi člena 59 ES na predlog Komisije in po posvetovanju z Evropsko centralno banko sprejme zaščitne ukrepe,
         kadar pretok kapitala v tretje države ali iz njih „povzroča ali grozi, da bo povzročil resne težave pri delovanju ekonomske
         in monetarne unije“, če so taki ukrepi izrecno potrebni in se nanašajo na obdobje „največ šestih mesecev“.

      31      Svet lahko na podlagi člena 60(1) ES za izvedbo skupnega stališča ali ukrepa na področju skupne zunanje in varnostne politike
         na predlog Komisije sprejme „potrebne nujne ukrepe“ na področju pretoka kapitala in plačil. Tak ukrep bi bil na primer potreben
         za izvršitev resolucije Varnostnega sveta Organizacije združenih narodov.

      32      Ni sporno, da zadevni sporazumi ne vsebujejo nobene določbe, na podlagi katere bi imela Skupnost take možnosti omejitve pretoka
         sredstev v zvezi z naložbami. Preveriti je torej treba, ali je bila Republika Avstrija zaradi tega dolžna sprejeti ustrezne
         ukrepe, na katere se nanaša člen 307, drugi odstavek, ES.

      33      V skladu s členom 307, prvi odstavek, ES določbe Pogodbe ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazuma med
         državo članico in tretjo državo, sklenjenega pred pristopom države članice. Namen te določbe je v skladu z načeli mednarodnega
         prava pojasniti, da uporaba Pogodbe ne vpliva na dolžnost zadevne države članice spoštovati pravice tretjih držav, ki izhajajo
         iz predhodnega mednarodnega sporazuma, in izpolniti svoje obveznosti (glej sodbe z dne 14. oktobra 1980 v zadevi Burgoa, 812/79,
         Recueil, str. 2787, točka 8; z dne 4. julija 2000 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑84/98, Recueil, str. I‑5215, točka
         53, in z dne 18. novembra 2003 v zadevi Budĕjovický Budvar, C‑216/01, Recueil, str. I‑13617, točki 144 in 145).

      34      Člen 307, drugi odstavek, ES države članice zavezuje, da ustrezno ukrepajo, da bi odpravile ugotovljeno nezdružljivost med
         sporazumi, sklenjenimi pred njihovim pristopom, in pravom Skupnosti. Države članice si na podlagi te določbe po potrebi pri
         tem pomagajo, in kadar je primerno, sprejmejo skupno stališče.

      35      Na podlagi določb členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES lahko Svet v natančno določenih primerih omeji pretok kapitala in plačil
         med državami članicami in tretjimi državami.

      36      Za zagotovitev polnega učinka navedenih določb je potrebno, da je ukrepe, ki omejujejo prosti pretok kapitala – če jih je
         sprejel Svet – mogoče takoj uporabiti v zvezi z državami, na katere se nanašajo in med katerimi so tiste, ki so podpisale
         enega od spornih sporazumov z Republiko Avstrijo.

      37      Zato so te pristojnosti Sveta – in sicer enostransko sprejetje omejevalnih ukrepov glede tretjih držav na področju, ki je
         enako področju ali je povezano s področjem, ki je urejeno s predhodno sklenjenim sporazumom med državo članico in tretjimi
         državami – nezdružljive z navedenim sporazumom, prvič, če ta ne vsebuje določbe, na podlagi katere bi zadevna država članica
         lahko izvrševala svoje pravice in izpolnjevala svoje obveznosti kot članica Evropske skupnosti, in, drugič, če tega ne omogoča
         niti noben mehanizem mednarodnega prava.

      38      V nasprotju s trditvijo Republike Avstrije pa ukrepi, ki jih je ta sprejela in na podlagi katerih bi po njenem mnenju lahko
         izpolnila svoje obveznosti Skupnosti, tega ne bi mogli zagotoviti.

      39      Prvič, čas, ki je potreben za mednarodna pogajanja, da bi se lahko ponovno razpravljalo o zadevnih sporazumih, je sam po sebi
         nezdružljiv s polnim učinkom teh ukrepov.

      40      Drugič, možnost uporabe drugih mednarodnopravnih ukrepov, kakršna je začasna prekinitev sporazuma ali celo odpoved zadevnih
         sporazumov oziroma nekaterih njihovih določb, je preveč negotova za zagotovitev učinkovite uporabe ukrepov, ki jih je sprejel
         Svet.

      41      Poleg tega Republika Avstrija namerava, kot je ponovno pojasnila na obravnavi, v sporazume o naložbah – bodisi v sporazume,
         o katerih potekajo pogajanja, bodisi v obstoječe sporazume ob njihovem podaljšanju – uvesti določbo, na podlagi katere bi
         imele regionalne organizacije določene pristojnosti in na podlagi katere bi tako lahko uporabila omejevalne ukrepe glede pretoka
         kapitala in plačil, ki bi jih sprejel Svet.

      42      Za tako določbo je treba, kot je potrdila Komisija na obravnavi, načeloma šteti, da odpravlja ugotovljeno nezdružljivost,
         vendar pa ni sporno, da v primerih, ki jih navaja Komisija, Republika Avstrija v roku, ki ga je Komisija določila v obrazloženem
         mnenju, v zvezi z zadevnimi tretjimi državami ni storila ničesar, da bi odpravila možnost nezdružljivosti z ukrepi, ki jih
         lahko sprejme Svet v skladu s členi 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES, do katere lahko pride zaradi uporabe sporazumov o naložbah,
         sklenjenih s temi tretjimi državami.

      43      Dodati je treba, da se – kot izhaja iz sodbe, izrečene istega dne v zadevi Komisija proti Švedski (C-249/06, še neobjavljena
         v ZOdl.) – nezdružljivosti s Pogodbo, ki so jih povzročili sporazumi o naložbah s tretjimi državami in ki nasprotujejo uporabi
         omejitev pretoka kapitala in plačil, ki jih lahko sprejme Svet na podlagi členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES, ne omejujejo
         na državo članico, ki je v tej zadevi tožena stranka.

      44      Zato je treba navesti, da si države članice v skladu s členom 307, drugi odstavek, ES po potrebi pomagajo, da bi odpravile
         ugotovljeno nezdružljivost, in kadar je primerno, sprejmejo skupno stališče. V okviru odgovornosti, ki jo ima Komisija na
         podlagi člena 211 ES, da skrbi za uporabo določb Pogodbe, mora ta podati kakršno koli pobudo, ki bi lahko olajšala vzajemno
         pomoč med zadevnimi državami članicami ter sprejetje skupnega stališča s strani navedenih držav članic.

      45      Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da Republika Avstrija, s tem da ni sprejela ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti
         določb na področju prenosa kapitala, vsebovanih v sporazumih o naložbah, ki jih je sklenila z Republiko Korejo, Republiko
         Zelenortski otoki, Ljudsko republiko Kitajsko, Malezijo, Rusko federacijo in Republiko Turčijo, ni izpolnila obveznosti iz
         člena 307, drugi odstavek, ES.

       Stroški
      46      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Republiki Avstriji naloži plačilo stroškov, ta pa s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
         V skladu z odstavkom 4, prvi pododstavek, istega člena Zvezna republika Nemčija, Republika Litva, Republika Madžarska in Republika
         Finska, ki so se kot intervenientke udeležile postopka, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Republika Avstrija, s tem da ni sprejela ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti določb na področju prenosa kapitala,
            vsebovanih v sporazumih o naložbah, ki jih je sklenila z Republiko Korejo, Republiko Zelenortski otoki, Ljudsko republiko
            Kitajsko, Malezijo, Rusko federacijo in Republiko Turčijo, ni izpolnila obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.
      2)      Republiki Avstriji se naloži plačilo stroškov.
      3)      Zvezna republika Nemčija, Republika Litva, Republika Madžarska in Republika Finska nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 4. junija 1992. # Wünsche Handelsgesellschaft International GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Carinska vrednost. # Zadeva C-21/91.


Sodba Sodišča z dne 6. novembra 1979. # Gaetano Toffoli in drugi proti Regione Veneto. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale per il Veneto - Italija. # Zadeva 10/79.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 18. decembra 2008.#Wienstrom GmbH proti Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof - Avstrija.#Državne pomoči - Člen 88(3) ES - Pomoči, ki so bile razglašene za združljive s skupnim trgom - Spor med upravičencem in nacionalnimi organi glede zneska pomoči, ki so se nezakonito izvajale - Vloga nacionalnega sodišča.#Zadeva C-384/07.

text:
      Zadeva C-384/07
      Wienstrom GmbH
      proti
      Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof (Avstrija))
      „Pomoči, ki jih dodelijo države – Člen 88(3) ES – Pomoči, ki so bile razglašene za združljive s skupnim trgom – Spor med upravičencem in nacionalnimi organi glede zneska nezakonito izvajanih pomoči – Vloga nacionalnega sodišča“
      Povzetek sodbe
      Pomoči, ki jih dodelijo države – Načrt pomoči – Dodelitev pomoči v nasprotju s prepovedjo iz člena 88(3) ES – Poznejša odločba
            Komisije, s katero je bila pomoč razglašena za združljivo s skupnim trgom
      (člen 88(3) ES)
      Če je bil projekt državne pomoči Komisiji pravilno priglašen in se pred sprejetjem te odločbe še ni začel izvajati, se lahko
         začne izvajati z njeno izdajo, v tem primeru tudi za predhodno obdobje, ki ga pokriva ukrep, ki je bil razglašen za združljivega
         s skupnim trgom.

      Če je bila pomoč upravičencu dodeljena s kršitvijo člena 88(3), zadnji stavek, ES, se lahko zgodi, da mora nacionalno sodišče
         na predlog drugega gospodarskega subjekta o veljavnosti izvršilnih ukrepov in o izterjavi dodeljene finančne podpore odločati
         celo po tem, ko je Komisija sprejela pozitivno odločbo. Čeprav pravo Skupnosti nacionalnemu sodišču v takem primeru nalaga
         sprejetje primernih ukrepov za učinkovito odpravo učinkov nezakonitosti, pa mu, tudi če ni izjemnih okoliščin, ne nalaga obveznosti
         popolne izterjave nezakonite pomoči. Nacionalno sodišče mora na podlagi prava Skupnosti prejemniku pomoči naložiti plačilo
         obresti za obdobje nezakonitosti. V okviru svojega nacionalnega prava lahko poleg tega, če je to predvideno, naloži vračilo
         nezakonite pomoči kljub pravici države članice, da pomoč pozneje ponovno izvaja. Prav tako lahko ugodi odškodninskim zahtevkom
         za škodo, ki je nastala zaradi nezakonitosti pomoči.

      Zato ob izvajanju nezakonite pomoči, ki mu sledi pozitivna odločba Komisije, pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da lahko
         po eni strani upravičenec vnaprej zahteva izplačilo dolgovane pomoči in da lahko po drugi strani obdrži pomoč, ki jo je pridobil
         pred sprejetjem pozitivne odločbe, pri čemer to ne vpliva na posledice, ki izhajajo iz nezakonitosti predčasno izplačane pomoči.
         Odločilno merilo za to, ali lahko upravičenec za obdobje pred sprejetjem pozitivne odločbe dobi izplačano pomoč ali obdrži
         že izplačano pomoč, je torej ugotovitev Komisije, da je pomoč združljiva s skupnim trgom.

      Zato prepoved izvajanja državnih pomoči, določena v členu 88(3), zadnji stavek, ES nacionalnemu sodišču ne nalaga, da zavrne
         zahtevek upravičenca do državnih pomoči v zvezi z zneskom teh pomoči, ki naj bi bil dolgovan za obdobje pred sprejetjem odločbe
         Komisije, s katero je bilo razglašeno, da so navedene pomoči združljive s skupnim trgom.

      (Glej točke od 26 do 31 in 39 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 18. decembra 2008(*)

      „Pomoči, ki jih dodelijo države – Člen 88(3) ES – Pomoči, ki so bile razglašene za združljive s skupnim trgom – Spor med upravičencem in nacionalnimi organi glede zneska nezakonito izvajanih pomoči – Vloga nacionalnega sodišča“
      V zadevi C-384/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof
         (Avstrija) z odločbo z dne 31. julija 2007, ki je prispela na Sodišče 13. avgusta 2007, v postopku

      Wienstrom GmbH
      proti
      Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.-C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (poročevalec), sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. oktobra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Wienstrom GmbH H. R. Laurer, odvetnik,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti K. Gross in B. Martenczuk, zastopnika,
      –        za Autorité de surveillance AELE B. Alterskjær, N. Fenger in L. Young, zastopniki,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 88(3), zadnji stavek, ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Wienstrom GmbH (v nadaljevanju: Wienstrom) in Bundesminister für Wirtschaft
         und Arbeit (ministrstvo za gospodarstvo in delo, v nadaljevanju: tožena stranka) glede zneskov pomoči, ki jih je na podlagi
         zakona o zeleni električni energiji (Ökostromgesetz, v nadaljevanju: zakon ÖG) treba dodeliti družbi Wienstrom.

       Pravni okvir
       Ukrep pomoči
      3        Z zakonom ÖG so urejene podpore za termoelektrarne toplarne v Avstriji.

      4        Prvotna različica tega zakona (BGBl. I, 149/2002, v nadaljevanju: prvotni ÖG) je začela veljati 1. januarja 2003. Nova različica
         je začela veljati 2. oktobra 2006 (BGBl. I, 105/2006, v nadaljevanju: novi ÖG).

      5        Da bi se spodbudila proizvodnja električne energije s termoelektrarnami toplarnami, je pod določenimi pogoji odobreno povračilo
         nujnih stroškov za vzdrževanje obratov. Za leti 2003 in 2004 je bil na podlagi prvotnega ÖG znesek te podpore omejen na 1,5 centa
         na kWh tako proizvedene električne energije. Od leta 2005 ta znesek na podlagi upoštevnih določb prvotnega ÖG določa tožena
         stranka, ki ga lahko po preizkusu spremeni.

      6        Ta ukrep se je med leti, na katere se nanaša postopek v glavni stvari, financiral na podlagi enotnega povišanja na količino
         električne energije, ki je bila dobavljena končnim porabnikom, ne glede na to, koliko energije, proizvedene v termoelektrarnah
         toplarnah, so končni porabniki porabili. To povišanje je bilo posredovano družbi Energie‑Control GmbH, ki je pristojni javni
         organ za izplačila podpor termoelektrarnam toplarnam.

      7        Člen 30d novega ÖG je ukrep retroaktivno spremenil.

      8        Ta člen določa, da lahko ponudniki električne energije, ki uvažajo tako imenovano zeleno električno energijo oziroma energijo,
         ki jo proizvedejo termoelektrarne toplarne, in jo prodajajo končnim nacionalnim porabnikom, in končni porabniki, ki takšno
         električno energijo uvažajo za lastno porabo, za obdobje med 1. januarjem 2003 in 31. decembrom 2006 zahtevajo povračilo zneska
         pomoči za električno energijo, ki so jo proizvedle majhne hidroelektrarne, ali za vsako drugo vrsto zelene električne energije
         ali vračilo zneska navedenega povišanja za energijo, ki so jo proizvedle termoelektrarne toplarne.

       Odločba Komisije
      9        Komisija Evropskih skupnosti je po korespondenci leta 2003 z avstrijskimi organi ukrepe v zvezi s termoelektrarnami toplarnami
         registrirala kot nepriglašene pomoči pod opravilno številko NN 162/B/2003. Republika Avstrija je Komisiji priglasila spremembe
         iz novega ÖG. Komisija je to priglasitev registrirala pod opravilno številko N 317/B/2006.

      10      Komisija je z Odločbo C(2006) 2964 konč. z dne 4. julija 2006 (UL C 221, str. 9, v nadaljevanju: Odločba Komisije) sprejela
         odločitev, da temu ne bo nasprotovala. Menila je, da so pomoči, ki naj bi bile v skladu s Smernicami skupnosti o državni pomoči
         za varstvo okolja (UL 2001, C 37, str. 3), na podlagi člena 87(3)(c) združljive s skupnim trgom. Ocenila je, da je sprememba
         iz novega ÖG ustrezno sredstvo za izničenje morebitnega diskriminatornega obravnavanja uvožene električne energije.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      11      Družba Wienstrom upravlja več termoelektrarn toplarn na Dunaju. Upravičena je do podpore v skladu z zakonom ÖG.

      12      Družba izpodbija odločbi tožene stranke z dne 11. oktobra 2004 (v nadaljevanju: prva izpodbijana odločba) in z dne 7. decembra
         2006 (v nadaljevanju: druga izpodbijana odločba).

      13      S prvo izpodbijano odločbo je bila za leto 2003 družbi Wienstrom za tri termoelektrarne toplarne odobrena podpora v višini
         37.335.602,20 EUR. Ker je bil izplačan predujem v znesku 44.551.514,75 EUR, je bilo s to odločbo določeno, da mora družba
         vrniti razliko v višini 7.215.912,55 EUR.

      14      Druga izpodbijana odločba se nanaša na podporo, ki je bila za leto 2005 družbi Wienstrom odobrena za eno posodobljeno termoelektrarno
         toplarno. Sledila je odločbi z dne 8. marca 2006, s katero je bil začasno določen znesek odobrene pomoči in na podlagi katere
         je bilo 14. marca 2006 izvedeno plačilo predujma v višini 5.408.159 EUR. Z drugo izpodbijano odločbo se je dokončno določil
         znesek podpore v višini 5.688.703,47 EUR, poleg tega pa se je glede na že izplačani predujem zahtevalo vračilo razlike v znesku
         280.544,47 EUR. Družba Wienstrom trdi, da dolgovani znesek znaša 8.487.228 EUR.

      15      Predložitveno sodišče meni, da se Odločba Komisije nanaša le na novi ÖG in da v zvezi s prvotnim ÖG ni bila sprejeta nobena
         izrecna negativna odločba.

      16      Trdi, da gre pri prvi izpodbijani odločbi za izvajanje pomoči pred Odločbo Komisije.

      17      Meni, da se druga izpodbijana odločba, ki je bila sprejeta po Odločbi Komisije, nanaša na izvajanje ukrepa pomoči, vendar
         da se je to izvajanje začelo pred začetkom veljavnosti prvotnega ÖG, v okviru katerega se je Republika Avstrija obvezala izplačati
         zadevno pomoč za leto 2005.

      18      Predložitveno sodišče se posebej glede na sodbo z dne 21. oktobra 2003 v združenih zadevah Van Calster in drugi (C-261/01
         in C-262/01, Recueil, str. I‑12249) sprašuje o dometu ki ga ima v sporu, o katerem odloča, prepoved izvajanja, določena v
         členu 88(3), zadnji stavek, ES.

      19      V teh okoliščinah je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali upoštevanje člena 88(3), zadnji stavek, ES zahteva, da nacionalno sodišče prejemniku pomoči, ki je do nje v skladu z nacionalnim
         pravom načeloma upravičen, s sklicevanjem na v tem členu navedeno prepoved izvajanja odreče nadaljnje pomoči, čeprav po eni
         strani Komisija sicer obžaluje, da ji pomoč ni bila priglašena, vendar ni sprejela niti negativne odločbe v smislu člena 4(2)
         niti ukrepa v skladu s členom 14 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 [o določitvi podrobnih pravil za uporabo
         člena [88 ES] (UL L 83, str. 1)], iz spisa pa po drugi strani ni razvidna kršitev pravic tretjih?

      2.      Ali prepoved izvajanja iz člena 88(3) ES nasprotuje uporabi nacionalne zakonske določbe, če je podlaga za uporabo nova različica
         tega zakona, za katero je Komisija ugotovila, da je združljiva s skupnim trgom, čeprav se ukrep po eni strani nanaša na obdobja
         pred novo različico in novosti, odločilne za razglasitev združljivosti, za to obdobje še niso veljale, iz spisa pa po drugi
         strani ni razvidna kršitev pravic tretjih?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      20      Najprej je treba ugotoviti, da se Odločba Komisije ne nanaša zgolj na novi ÖG. Ta odločba pokriva obe različici ÖG, saj se
         presoja Komisije nanaša na tisti ÖG, ki je bil spremenjen ob njegovem preizkusu. Komisija namreč v poglavju „Predmet odločbe“
         izrecno omenja oba postopka, NN 162/B/2003 in N 317/B/2006. Poleg tega v točki 7 navaja, da njen opis in presoja temeljita
         tako na pravilih, ki so veljala od 1. januarja 2003, kot na tistih, ki so začela veljati z začetkom veljave novega zakona.
         Poleg tega je v obvestilu v Uradnem listu kot datum začetka izvajanja ukrepa pomoči, ki mu ni nasprotovala, naveden 1. januar
         2003.

      21      Prav tako je treba ugotoviti, da je predmet spora v postopku v glavni stvari določitev zneska pomoči, ki je na podlagi zadevnega
         ukrepa pomoči dejansko dolgovan za navedeni obdobji.

      22      Na koncu je treba omeniti, da čeprav je prva od izpodbijanih odločb iz postopka v glavni stvari prejšnja, druga pa poznejša
         glede na Odločbo Komisije, se vprašanji predložitvenega sodišča nanašata na enak pravni položaj, in sicer v obeh primerih
         na izvajanje pred sprejetjem pozitivne odločbe Komisije. Druga izpodbijana odločba je bila namreč sprejeta zato, ker so avstrijski
         organi z odločbo z dne 8. marca 2006 začasno določili znesek dolgovane pomoči in naložili izplačilo predujma, pri čemer je
         šlo za začetek izvajanja ukrepa pomoči pred odločbo Komisije.

      23      Glede na te ugotovitve je treba vprašanji za predhodno odločanje obravnavati skupaj.

      24      S tema vprašanjema predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali prepoved izvajanja državnih pomoči, predvidena v členu 88(3),
         zadnji stavek, ES nacionalnemu sodišču nalaga, da v okoliščinah, kot so te iz postopka v glavni stvari, zavrne zahtevek upravičenca
         do državnih pomoči v zvezi z zneskom teh pomoči, ki naj bi bil dolgovan za obdobje pred sprejetjem odločbe Komisije, s katero
         je bilo razglašeno, da so navedene pomoči združljive s skupnim trgom.

      25      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da po sprejetju pozitivne odločbe Komisije prepoved predčasnega izvajanja ne obstaja več.

      26      Če je bil projekt pomoči Komisiji pravilno priglašen in se pred sprejetjem te odločbe še ni začel izvajati, se lahko začne
         izvajati z njeno izdajo, v tem primeru tudi za predhodno obdobje, ki ga pokriva ukrep, ki je bil razglašen za združljivega
         s skupnim trgom.

      27      Če je bila pomoč upravičencu dodeljena s kršitvijo člena 88(3), zadnji stavek, ES, se lahko zgodi, da mora nacionalno sodišče
         na predlog drugega gospodarskega subjekta o veljavnosti izvršilnih ukrepov in o izterjavi dodeljene finančne podpore odločati
         celo po tem, ko je Komisija sprejela pozitivno odločbo.

      28      Iz sodbe z dne 12. februarja 2008 v zadevi CELF in ministre de la Culture et de la Communication (C-199/06, ZOdl., str. I-469,
         točka 46, v nadaljevanju: sodba CELF) izhaja, da pravo Skupnosti nacionalnemu sodišču v takem primeru nalaga sprejetje primernih
         ukrepov za učinkovito odpravo učinkov nezakonitosti, vendar mu, tudi če ni izjemnih okoliščin, ne nalaga obveznosti popolne
         izterjave nezakonite pomoči.

      29      Nacionalno sodišče mora v istem primeru na podlagi prava Skupnosti prejemniku pomoči naložiti plačilo obresti za obdobje nezakonitosti.
         V okviru svojega nacionalnega prava lahko poleg tega, če je to predvideno, naloži vračilo nezakonite pomoči kljub pravici
         države članice, da pomoč pozneje ponovno izvaja. Prav tako lahko ugodi odškodninskim zahtevkom za škodo, ki je nastala zaradi
         nezakonitosti pomoči (sodba CELF, točki 52 in 53).

      30      Tako je treba ugotoviti, da ob izvajanju nezakonite pomoči, ki mu sledi pozitivna odločba Komisije, pravo Skupnosti ne nasprotuje
         temu, da lahko po eni strani upravičenec vnaprej zahteva izplačilo dolgovane pomoči in da lahko po drugi strani obdrži pomoč,
         ki jo je pridobil pred sprejetjem pozitivne odločbe, pri čemer to ne vpliva na posledice, ki pod pogoji iz sodbe CELF izhajajo
         iz nezakonitosti predčasno izplačane pomoči.

      31      Odločilno merilo za to, ali lahko upravičenec za obdobje pred sprejetjem pozitivne odločbe dobi izplačano pomoč ali obdrži
         že izplačano pomoč, je torej ugotovitev Komisije, da je pomoč združljiva s skupnim trgom.

      32      Pravo Skupnosti torej ne nasprotuje temu, da nacionalno sodišče odloča v sporu, kot je ta iz postopka v glavni stvari med
         upravičencem in nacionalnimi organi, ki se nanaša na dolgovani znesek pomoči, in ne na njeno dodelitev.

      33      Z odločbo, ki jo je izdalo nacionalno sodišče, se je končal spor, ker se je primer v tej zadevi štel za enakega primeru, ki
         je bil obravnavan v sodbi CELF, to je predčasnemu izvajanju pomoči, o višini katere se ni prerekalo.

      34      Poleg tega omogoča uporabo načel, ki v okviru razlage člena 88(3), zadnji stavek, ES izhajajo iz navedene sodbe.

      35      Ta analiza ni v nasprotju z zgoraj navedeno sodbo Van Calster in drugi, o dometu katere se sprašuje predložitveno sodišče.

      36      Ta sodba se ne nanaša na položaj upravičencev do pomoči, ampak na položaj gospodarskih subjektov, ki jim je bilo retroaktivno
         naloženo plačilo prispevkov, ki so namenjeni posebej financiranju sistema pomoči in ki se tako štejejo za njegov sestavni
         del. V postopkih v glavni stvari, ki so bili podlaga za izdajo navedene sodbe, so bili prispevki odtegnjeni v okviru prejšnje
         ureditve pomoči, ki je bila razglašena za nezdružljivo, in sicer pred pozitivno odločbo Komisije v zvezi z novim sistemom
         pomoči, ki nadomešča prvotni sistem ter predvideva retroaktivno naložitev plačila prispevkov in njihov poračun s tistimi,
         ki so bili dejansko prejeti v okviru izvajanja predhodne ureditve pomoči.

      37      Sodišče je v sodbi razsodilo, da člen 93(3) Pogodbe ES (postal člen 88(3) ES) v okoliščinah, kot so te iz postopka v glavni
         stvari, nasprotuje pobiranju prispevkov, katerih plačilo je bilo retroaktivnemu naloženo za obdobje pred sprejetjem pozitivne
         odločbe Komisije.

      38      S tem je Sodišče zgolj ugotovilo, da je z vidika tretje osebe, ki se ji finančno breme naloži pred sprejetjem pozitivne odločbe
         Komisije, vračilo navedenega bremena edini način, da se v zvezi z njim odpravi nezakonitost izvajanja ukrepa pomoči.

      39      Zato je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti tako, da prepoved izvajanja državnih pomoči, predvidena v členu 88(3), zadnji
         stavek, ES, nacionalnemu sodišču ne nalaga, da v okoliščinah, kot so te iz postopka v glavni stvari, zavrne zahtevek upravičenca
         do državnih pomoči v zvezi z zneskom teh pomoči, ki naj bi bil dolgovan za obdobje pred sprejetjem odločbe Komisije, s katero
         je razglašeno, da so navedene pomoči združljive s skupnim trgom.

       Stroški
      40      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Prepoved izvajanja državnih pomoči, predvidena v členu 88(3), zadnji stavek, ES nacionalnemu sodišču ne nalaga, da v okoliščinah,
            kot so te iz postopka v glavni stvari, zavrne zahtevek upravičenca do državnih pomoči v zvezi z zneskom teh pomoči, ki naj
            bi bil dolgovan za obdobje pred sprejetjem odločbe Komisije, s katero je bilo razglašeno, da so navedene pomoči združljive
            s skupnim trgom.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 27. marca 1984. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 169/82.


Sodba Sodišča z dne 15. decembra 1987. # Irska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Financiranje EKUJS. # Zadeva 325/85.


Sodba Sodišča z dne 16. marca 1978. # Unione nazionale importatori e commercianti motoveicoli esteri (UNICME) in drugi proti Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva 123/77.


Sodba Sodišča z dne 27. septembra 1983. # Universität Hamburg proti Hauptzollamt Hamburg-Kehrwieder. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Skupna carinska tarifa - Oprostitev za znanstvene naprave - Enakovredna znanstvena vrednost. # Zadeva 216/82.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. decembra 2008. # Afton Chemical Ltd proti The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Združeno kraljestvo. # Direktiva 92/81/EGS - Trošarine za mineralna olja - Člena 2(2) in (3) ter 8(1)(a) - Direktiva 2003/96/ES - Obdavčitev energentov in električne energije - Člen 2 od (2) do (4)(b) - Področje uporabe - Dodatki za pogonsko gorivo, ki imajo lastnosti mineralnih olj ali energentov, ampak se ne uporabljajo kot pogonsko gorivo - Nacionalni režim obdavčitve. # Zadeva C-517/07.

text:
      Zadeva C-517/07
      Afton Chemical Ltd
      proti
      The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)
      „Direktiva 92/81/EGS – Trošarine za mineralna olja – Člena 2(2) in (3) ter 8(1)(a) – Direktiva 2003/96/ES – Obdavčitev energentov in električne energije – Člen 2, od (2) do (4)(b) – Področje uporabe – Dodatki za pogonsko gorivo, ki imajo lastnosti mineralnih olj ali energentov, a se ne uporabljajo kot pogonsko gorivo – Nacionalni režim obdavčitve“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarinske strukture za mineralna olja – Direktiva 92/81 – Obdavčitev energentov
            in električne energije – Direktiva 2003/96 – Področje uporabe
      (Direktivi Sveta 92/81, člena 2(3) in 8(1), ter 2003/96, člen 2(3) in (4))
      Člena 2(3) in 8(1) Direktive 92/81 o uskladitvi trošarinskih struktur za mineralna olja glede obdobja do 31. decembra 2003
         ter člen 2(3) in (4) Direktive 2003/96 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije
         glede obdobja od 1. januarja do 31. oktobra 2004 je treba razlagati tako, da mora za dodatke za pogonsko gorivo, ki imajo
         lastnost „mineralnih olj“ v smislu člena 2(1) prve od teh direktiv ali „energentov“ v smislu člena 2(1) druge od njiju, ki
         pa niso namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo, veljati režim obdavčitve, ki ga določata
         navedeni direktivi.

      Z izrazom „[r]azen obdavčenih izdelkov, naštetih v odstavku 1“, člena 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81
         in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96 namreč stremita k temu, da se v področje njune uporabe izrecno vključijo vsi
         izdelki, ki so namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo, kot dodatek ali so namenjeni povečanju
         prostornine pogonskih goriv, vključno z izdelki, ki spadajo med ,,mineralna olja“ in ,,energente“ v smislu teh direktiv.

      Poleg tega pa je iz splošne sistematike in namena direktiv 92/81 in 2003/96, ki se nanašata na uvedbo usklajenega režima obdavčitve
         mineralnih olj in energentov, razvidno, da je zakonodajalec Skupnosti hotel s pogonskimi gorivi izenačiti dodatke, ki so jim
         dodani, ne glede na njihovo naravo, in to samo zaradi dejstva, da so dodani k omenjenim pogonskim gorivom, zato da zanje velja
         isti režim obdavčitve kot za slednja. Potemtakem sta člena 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81 in 2(3), drugi
         pododstavek, Direktive 2003/96 namenjena pokrivanju vseh izdelkov, ki se uporabljajo kot dodatki, pa najsi spadajo med „mineralna
         olja“ in „energente“ v smislu teh direktiv ali ne.

      (Glej točke 36, 38, 40, 42 in 44 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 18. decembra 2008(*)

      „Direktiva 92/81/EGS – Trošarine za mineralna olja – Člena 2(2) in (3) ter 8(1)(a) – Direktiva 2003/96/ES – Obdavčitev energentov in električne energije – Člen 2 od (2) do (4)(b) – Področje uporabe – Dodatki za pogonsko gorivo, ki imajo lastnosti mineralnih olj ali energentov, ampak se ne uporabljajo kot pogonsko gorivo
         – Nacionalni režim obdavčitve“

      V zadevi C-517/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Chancery Division (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 6. avgusta 2007, ki je prispela na Sodišče 22. novembra
         2007, v postopku

      Afton Chemical Ltd
      proti
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Ó Caoimh (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: R. Şereş, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. oktobra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Afton Chemical Ltd P. Lasok, QC, in V. Sloane, barrister, po pooblastilu E. Philpott, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva I. Rao, zastopnica, skupaj z M. Angiolinijem, barrister,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za grško vlado K. Georgiadis in I. Bakopoulos ter V. Karra, zastopniki,
      –        za italijansko vlado R. Adam, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in W. Mölls, zastopnika
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3 Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem
         režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL L 76, str. 1), in členov 2(3),
         prvi pododstavek, in 8(1)(a) Direktive Sveta 92/81/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uskladitvi trošarinskih struktur za mineralna
         olja (UL L 316, str. 12), kot sta bili spremenjeni z Direktivo Sveta 94/74/ES z dne 22. decembra 1994 (UL L 365, str. 46,
         v nadaljevanju: Direktiva 92/12 oziroma Direktiva 92/81), ter členov 2(3), drugi pododstavek, in 4(b), prva alinea, Direktive
         Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije
         (UL L 283, str. 51).

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med Afton Chemical Ltd (v nadaljevanju: Afton) in Commissioners for Her Majesty’s Revenue
         and Customs (v nadaljevanju: Commissioners), ki so v Združenem kraljestvu odgovorni za upravljanje in zbiranje trošarin in
         davkov na energente, glede plačila trošarin za dodatke za pogonsko gorivo za obdobje od 19. novembra 2000 do 31. oktobra 2004.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Direktiva 92/12
      3        Člen 1 Direktive 92/12 določa:

      „1.      Ta direktiva določa režim za proizvode, za katere ob sprostitvi v porabo nastane obveznost plačila trošarine in drugih posrednih
         davkov, ki se pobirajo neposredno ali posredno, razen davka na dodano vrednost in davkov, ki jih uvede Skupnost.

      2.      Posebne določbe glede strukture in stopenj trošarine na trošarinske proizvode se določijo v posebnih direktivah.“
      4        Člen 3 od (1) do (3), prvi pododstavek, navedene direktive določa:

      „1.      Ta direktiva se na ravni Skupnosti uporablja za naslednje proizvode, kakor jih opredeljujejo ustrezne direktive:
      –        mineralno olje,
      […]
      2.      Proizvodi, našteti v odstavku 1, se lahko obdavčijo z drugimi posrednimi davki za posebne namene, če so ti davki v skladu
         z davčnimi pravili, ki se uporabljajo za trošarino in DDV, glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, davčne obveznosti
         in davčnega nadzora.

      3.      Države članice obdržijo pravico do uvedbe ali ohranitve davkov, pobranih od proizvodov, ki niso našteti v odstavku 1 pod pogojem,
         da ti davki pri trgovanju med državami članicami ne povzročijo dodatnih formalnosti ob prestopu meje.“

       Direktivi 92/81 in 92/82/EGS
      5        Člen 1(1) Direktive 92/81 določa:

      „Države članice uvedejo usklajeno trošarino od mineralnih olj v skladu s to direktivo.“
      6        Člen 2 iste direktive določa:

      „1.      Za namene te direktive sodijo med ‚mineralna olja‘:
      […]
      k)      izdelki iz tarifne oznake [kombinirane nomenklature, v nadaljevanju: KN] 3811;
      […]
      2.      Mineralna olja, razen tistih, za katere je višina trošarine določena v Direktivi [92/82], so zavezana plačilu trošarine, če
         so namenjena uporabi, dana v prodajo ali uporabljena kot gorivo za ogrevanje ali pogonsko gorivo. Trošarinska stopnja se določi
         glede na uporabo, po stopnji enakovrednega goriva za ogrevanje ali pogonsko gorivo.

      3.      Poleg trošarinskih izdelkov iz odstavka 1 se kot pogonsko gorivo obdavčijo vsi izdelki, namenjeni porabi, dani v prodajo ali
         uporabljeni kot pogonsko gorivo ali kot aditiv ali ekstender pogonskemu gorivu. Od vsakega drugega ogljikovodika, namenjenega
         uporabi, danega v prodajo ali uporabljenega za ogrevanje, razen od premoga, lignita, šote ali drugega podobnega trdnega ogljikovodika
         ali zemeljskega plina, se plača trošarina po stopnji za enakovredno mineralno olje.

      […]
      4.      Sklicevanje na tarifne oznake [KN] v tej direktivi pomeni sklicevanje na različico [KN], veljavno 1. oktobra 1994.“
      7        Člen 8(1)(a) Direktive 92/81 določa:

      „Poleg splošnih določb iz Direktive [92/12] o porabi trošarinskih izdelkov, za katero se prizna oprostitev plačila trošarine
         in brez poseganja v druge določbe Skupnosti, države članice pod pogoji, ki jih določijo za zagotovitev pravilne in enostavne
         uporabe takih oprostitev in za preprečevanje izmikanj, davčnih utaj ali zlorab, oprostijo plačila usklajene trošarine naslednje
         izdelke:

      (a)      mineralna olja, porabljena za druge namene, in ne kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje.“
      8        Direktiva Sveta 92/82/EGS z dne 19. oktobra 1992 o približevanju trošarinskih stopenj za mineralna olja (UL L 316, str. 19),
         kot je bila spremenjena z Direktivo 94/74 (v nadaljevanju: Direktiva 92/82), določa najnižjo stopnjo trošarine za nekatera
         mineralna olja. Člen 2 Direktive 92/82 našteva mineralna olja, na katera se ta direktiva nanaša, med katerimi ni izdelkov
         iz oznake 3811 KN.

       Direktiva 2003/96
      9        Uvodne izjave od 1 do 3 Direktive 2003/96 so oblikovane tako:

      „(1)      Področje uporabe Direktive [92/81] in Direktive [92/82] je omejeno na mineralna olja.
      (2)      Odsotnost določb Skupnosti, s katerimi se nalaga najnižja stopnja obdavčitve za električno energijo in energente razen mineralnih
         olj, lahko negativno vpliva na pravilno delovanje notranjega trga.

      (3)      Pravilno delovanje notranjega trga in doseganje ciljev drugih politik Skupnosti zahtevata določitev najnižje ravni obdavčitve
         na ravni Skupnosti za večino energentov, vključno z električno energijo, zemeljskim plinom in premogom.“

      10      Poleg tega uvodna izjava 22 Direktive 2003/96 določa:

      „Za energente praviloma velja pravni okvir Skupnosti, če se uporabljajo kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje. V tem
         pogledu narava in logika davčnega režima narekujeta, da se iz obsega okvira izključi dvojno uporabo energentov in njihovo
         uporabo kot negoriv kakor tudi za mineraloške postopke [področja uporabe tega okvira izključi energente za dvojno uporabo
         oziroma tiste, ki se uporabljajo za druge namene kot za gorivo za ogrevanje ali pogonsko gorivo, ter mineraloške postopke].
         Električna energija, ki se uporablja na podoben način, se mora obravnavati enakovredno.“

      11      Člen 1 Direktive 2003/96 določa, da morajo države članice uvesti obdavčitev energentov in električne energije v skladu s to
         direktivo.

      12      Člen 2 navedene direktive določa:

      ,,1.      V tej direktivi se izraz ,energenti‘ uporablja za izdelke:
      […]
      (f)      iz oznake KN 3811;
      […]
      3.      Kadar so namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje, se energenti,
         razen tistih, za katere je raven obdavčitve določena s to direktivo, obdavčijo glede na uporabo, po stopnji, ki se uporablja
         za enakovredno gorivo za ogrevanje ali pogonsko gorivo.

      Razen [Poleg] obdavčenih [obdavčljivih] izdelkov, naštetih v odstavku 1 se vsi izdelki, ki so namenjeni za uporabo, ponujeni
         naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo ali kot dodatek ali aditiv k pogonskim gorivom, obdavčijo po stopnji, ki se uporablja
         za enakovredno pogonsko gorivo.

      Razen obdavčenih [obdavčljivih] izdelkov, naštetih v odstavku 1 se vsi drugi ogljikovodiki, razen šote, ki so namenjeni za
         uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot gorivo za ogrevanje, obdavčijo po stopnji, ki se uporablja za enakovredne energente.

      4.      Ta direktiva ne velja za:
      […]
      (b)      naslednjo uporabo energentov in električne energije:
      –        energente, ki se uporabljajo za druge namene kot za pogonsko gorivo ali kot gorivo za ogrevanje,
      […]
      5.      Sklicevanje v tej direktivi na oznake [KN] se nanaša na tiste iz Uredbe Komisije (ES) št. 2031/2001 z dne 6. avgusta 2001
         o spremembah Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi [(UL
         L 279, str. 1)].“

      13      Člen 3 Direktive 2003/96 določa:

      „Sklicevanje v Direktivi [92/12] na ,mineralna olja‘ in ,trošarino‘, v kolikor se nanaša na mineralna olja, se razlaga, da
         se nanaša na vse energente, električno energijo in nacionalne posredne davke, navedene v členih 2 in 4(2) te direktive.“

      14      Člen 28(1) in (2) Direktive 2003/96 določa:

      „1.      Države članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo najpozneje do 31. decembra
         2003. O tem takoj obvestijo Komisijo.

      2.      Države članice te določbe uporabljajo od 1. januarja 2004, razen določb iz členov 16 in 18(1), ki lahko jih uporabljajo od
         1. januarja 2003.“

      15      Člen 30 navedene direktive določa:

      „Razen v primerih iz člena 28(2) se direktivi [92/81] in [92/82] z 31. decembrom 2003 razveljavita.“
       Ureditev o KN
      16      V skladu z različicami KN, na katere se sklicujeta direktivi 92/81 in 2003/96, oznaka 3811 te nomenklature vključuje „[p]reparate
         zoper detonacijo, antioksidant[e], preparat[e] za preprečevanje kopičenja smole, za zboljšanje viskoznosti, preparat[e] za
         preprečevanje korozije in drug[e] pripravljen[e] aditiv[e] za mineralna olja (vključno bencin) ali za druge tekočine, ki se
         uporabljajo v iste namene kot mineralna olja“.

       Nacionalna ureditev
      17      Iz pisnih stališč, ki so jih predložili družba Afton, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ter Komisija Evropskih
         skupnosti, izhaja, da je člen 6 A zakona o trošarinah za olja iz ogljikovodikov iz leta 1979 (Hydrocarbon Oil Duties act 1979)
         oblikovan tako:

      „1.      Trošarina se obračuna glede hranjenja za obdavčljivo rabo kogarkoli ali (če ni že bila obdavčena na podlagi tega dela) za
         obdavčljivo rabo kogarkoli za vse tekočine, ki niso:

      (a)      ogljikovodiki
      (b)      biodizel
      (c)      bio mešanica
      (d)      bioetanol ali
      (e)      mešanica bioetanola.
      2.      V zvezi z vsako snovjo v tem delu pomeni ‚obdavčljiva uporaba‘ uporabo te snovi
      (a)      kot pogonsko gorivo za vse motorje ali druge stroje ali
      (b)      kot dodatek ali za povečanje končne prostornine vsake tako uporabljene snovi.“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      18      Družba Afton proizvaja razne dodatke iz oznake 3811 KN, ki so namenjeni za dodajanje k pogonskemu gorivu in za mešanje z njim,
         na splošno v razmerju 1 proti 1000 ali 1 proti 2000.

      19      Iz predložitvene odločbe izhaja, da dodatki, ki jih proizvaja družba Afton, niso namenjeni uporabi, niso naprodaj in se ne
         uporabljajo kot pogonsko gorivo. Zlasti ni noben od teh dodatkov zasnovan za delovanje kot pogonsko gorivo ali za poganjanje
         vozil kot tak. Nasprotno, navedeni dodatki vsebujejo eno ali več od naslednjih sestavin: čistilno sredstvo, sredstvo proti
         penjenju, protiemulzijsko sredstvo, prevozno tekočino, topilo, sredstvo za izboljšanje vžiga in naoljenosti ter protikorozivno
         sredstvo. Ti dodatki zgorijo v motorju med postopkom zgorevanja.

      20      Družba Afton je predložila zadevo VAT and Duties Tribunal, da bi dosegla od Commissioners vračilo trošarin, plačanih za te
         dodatke od 19. novembra 2000 do 31. oktobra 2004 v višini 2.825.215,61 GBP.

      21      Z odločbo z dne 4. maja 2007 je VAT and Duties Tribunal zavrnilo to tožbo, ker člena 2(3), prvi pododstavek, Direktive 92/81
         in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96 določata obdavčenje vseh dodatkov za pogonsko gorivo, najsi so proizvedeni iz
         mineralnih olj ali iz drugih snovi, in ker ti dodatki – ker se obravnavajo kot pogonska goriva – niso oproščeni po členih
         8(1)(a) Direktive 92/81 ali 2(4)(b), prva alinea, Direktive 2003/996.

      22      V teh okoliščinah je High Court of Justice (England in Wales), Chancery Division, pri katerem je vložena pritožba, prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se dodatki za [pogonsko] gorivo, kot so ti v obravnavani zadevi, ki niso namenjeni uporabi, niso naprodaj ali se ne uporabljajo
         kot pogonsko gorivo, ampak se pogonskemu gorivu dodajajo za druge namene kot za pogon vozila, v katerem se uporablja to gorivo,
         obdavčijo na podlagi člena 2(3) Direktive [92/81]?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali za take dodatke velja izjema iz člena 8(1) Direktive [92/81]?
      3.      Ali se dodatki za [pogonsko] gorivo, kot so ti v obravnavani zadevi, ki niso namenjeni uporabi, niso naprodaj ali se ne uporabljajo
         kot pogonsko gorivo, ampak se pogonskemu gorivu dodajajo za druge namene kot za pogon vozila, v katerem se uporablja gorivo,
         obdavčijo na podlagi […] člena 2(3), [drugi pododstavek], Direktive [2003/96]?

      4.      Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali so taki dodatki izključeni iz področja Direktive [2003/96] zaradi prve alinee
         člena [2] (4)(b) te direktive?

      5.      Ali pravo Skupnosti in zlasti člen 3 Direktive [92/12] prepoveduje obveznost, ki jo v zvezi z zgoraj navedenimi dodatki za
         [pogonsko] gorivo nalaga Združeno kraljestvo?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      23      Predložitveno sodišče želi s prvimi štirimi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba člena
         2(3) in 8(1) Direktive 92/81 ter člen 2(3) in (4) Direktive 2003/96 razlagati tako, da se za dodatke za pogonsko gorivo, kot
         so ti v zadevi v glavni stvari, ki imajo lastnost „mineralnih olj“ v smislu člena 2(1) prve od teh dveh direktiv ali „energentov“
         v smislu člena 2(1) druge od direktiv, ki pa niso namenjeni uporabi, niso naprodaj ali se ne uporabljajo kot pogonsko gorivo,
         uporablja režim obdavčitve, ki ga določata navedeni direktivi.

      24      Kot izhaja iz predložitvene odločbe, so se ta vprašanja zastavila v sporu o zakonitosti trošarin na dodatke za pogonsko gorivo,
         ki so bile plačane na podlagi zakona o trošarinah za olja iz ogljikovodikov iz leta 1979, za obdobje od 19. novembra 2000
         do 31. oktobra 2004.

      25      V zvezi s tem je treba opozoriti, da so v obdobju do 31. decembra 2003 države članice na podlagi člena 1(1) Direktive 92/81
         morale določiti usklajeno trošarino za „mineralna olja“, na katera se nanaša ta direktiva. Od 1. januarja 2004 morajo države
         članice na podlagi člena 1 Direktive 2003/96, ki je razveljavila Direktivo 92/81, obdavčiti „energente“ v smislu Direktive
         2003/96, ki je, kot izhaja iz uvodnih izjav 2 in 3, namenjena uveljavitvi najnižje ravni obdavčitve na ravni Skupnosti ne
         le za mineralna olja, temveč tudi za večino navedenih energentov (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 2007 v zadevi Fendt
         Italiana, C-145/06 in C-146/06, ZOdl., str. I-5869, točka 32).

      26      Na podlagi člena 2(1)(k) Direktive 92/81 v povezavi z odstavkom 4 istega člena kot tudi člena 2(1)(f) Direktive 2003/96 v
         povezavi z odstavkom 5 tega člena izdelki, ki – tako kot dodatki za pogonsko gorivo v postopku v glavni stvari – spadajo pod
         oznako KN 3811, pomenijo ,,mineralna olja“ ali ,,energente“, odvisno od primera, v smislu teh direktiv.

      27      V skladu s členoma 2(2) Direktive 92/81 in 2(3) Direktive 2003/96 morajo biti mineralna olja in energenti, za katere raven
         obdavčitve – tako kot za dodatke za pogonsko gorivo iz postopka v glavni stvari – ni določena niti z Direktivo 92/82 glede
         prvih niti z Direktivo 2003/96 glede drugih, obdavčena, če so namenjena uporabi, so naprodaj ali se uporabljajo kot gorivo
         za ogrevanje ali pogonsko gorivo, glede na njihovo uporabo po stopnji, določeni za enakovredno gorivo za ogrevanje ali pogonsko
         gorivo.

      28      V obravnavanem primeru ni sporno, kot izhaja tudi iz besedila prvega in tretjega vprašanja, ki ju je postavilo predložitveno
         sodišče, da dodatki v postopku v glavni stvari, če so namenjeni dodajanju k pogonskemu gorivu in so posledično uporabljeni
         v slednjem, niso namenjeni uporabi, niso naprodaj in se ne uporabljajo kot gorivo za ogrevanje ali pogonsko gorivo. Za take
         dodatke torej ne velja obdavčitev, predvidena v členih 2(2) Direktive 92/81 in 2(3), prvi pododstavek, Direktive 2003/96.

      29      Vendar pa se morajo v skladu s členoma 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81 in 2(3), drugi pododstavek, Direktive
         2003/96, „[p]oleg obdavčenih [obdavčljivih] izdelkov, naštetih v odstavku 1 […] vsi izdelki, ki so namenjeni za uporabo, ponujeni
         naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo ali kot dodatek ali aditiv k pogonskim gorivom“, obdavčiti po stopnji, ki se
         uporablja za enakovredno pogonsko gorivo.

      30      Družba Afton meni, da za dodatke v postopku v glavni stvari ne velja obdavčitev, ki je predvidena z navedenimi določbami.
         Iz njihovega jasnega besedila, zlasti iz izraza „[p]oleg obdavčenih [obdavčljivih] izdelkov, naštetih v odstavku 1“, naj bi
         namreč izhajalo, da so te določbe odveč in se nanašajo samo na dodatne izdelke, ki niso ,,mineralna olja“ ali ,,energenti“,
         navedeni v členu 2(1) teh direktiv. Te določbe naj bi se torej nanašale na druge izdelke. Alternativna razlaga, po kateri
         naj bi bili s temi določbami vključeni izdelki, na katere se sklicuje že odstavek 1 navedenega člena 2, naj ne bi upoštevala
         uporabe predloga „razen“ in naj bi bila napačna, saj bi bila njena posledica obdavčitev vseh izdelkov, ki so namenjeni za
         uporabo kot dodatki, čeprav bi se lahko tak učinek doseglo z mnogo bolj preprosto določbo, ki ne bi vsebovala zgoraj navedenega
         uvodnega izraza. Posledica take razlage bi bila tudi ta, da bi ti direktivi zahtevali ponovno obdavčitev mineralnih olj in
         energentov, ki so namenjeni za uporabo kot pogonsko gorivo. Poleg tega bi bilo v skladu s ciljem, ki ga zasleduje ureditev
         Skupnosti, da se mineralna olja in energenti obdavčijo samo, kadar se uporabljajo kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje.

      31      Vendarle je treba ob upoštevanju besedil vseh zadevnih določb direktiv 92/81 in 2003/96 kot tudi splošne sistematike in namena
         teh direktiv ugotoviti, da tej razlagi ni mogoče pritrditi.

      32      Kar zadeva, na prvem mestu, besedilo navedenih določb, je treba priznati, kot je tudi sama Komisija priznala med obravnavo
         v odgovoru na vprašanja Sodišča, da bi lahko bilo besedilo členov 2 Direktive 92/81 in Direktive 2003/96 jasnejše in natančnejše,
         ker gre za določbe o režimu obdavčitve, ki je po prenosu v notranje pravo namenjen določanju obveznosti posameznikov. Glede
         na to, da člena 2(2) Direktive 92/81 in 2(3), prvi pododstavek, Direktive 2003/96 predvidevata obdavčitev mineralnih olj in
         energentov, bi morala biti obdavčitev dodatkov za pogonsko gorivo, ki imajo te lastnosti, kot ti v postopku v glavni stvari,
         logično predvidena v teh določbah. Vendarle, kot izhaja iz točke 28 te sodbe, ni tako.

      33      Iz besedil členov 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81 in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96 pa dovolj
         jasno izhaja, da se za dodatke za pogonsko gorivo, kot so ti v postopku v glavni stvari, uporabi režim obdavčitve, predviden
         s temi določbami.

      34      V nasprotju s tem, kar zatrjuje družba Afton, izraza „[p]oleg obdavčenih [obdavčljivih] izdelkov, naštetih v odstavku 1“,
         ki uvaja vsako od teh določb, ni možno razumeti tako, da naj bi iz njunega področja uporabe izključil izdelke, ki so „mineralna
         olja“ oziroma „energenti“ v smislu členov 2(1) navedenih direktiv.

      35      Ravno nasprotno, predlog „poleg“ v skladu s splošnim pomenom te besede nima namena izključevati, temveč obratno, namen vključevati.
         Ta namen izhaja iz več jezikovnih različic člena 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81 in 2(3), drugi pododstavek,
         Direktive 2003/96 (poleg francoske različice glej na primer še nemško („[n]eben“), špansko („[a]demás“), italijansko („[o]ltre“),
         nizozemsko („[n]aast“), portugalsko („[p]ara além“) in angleško („[i]n addition to“») različico).

      36      Iz tega sledi, da z izrazom „[r]azen obdavčenih izdelkov, naštetih v odstavku 1“, člena 2(3), prvi pododstavek, prva poved,
         Direktive 92/81 in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96 stremita k temu, da se v področje njune uporabe izrecno vključijo
         vsi izdelki, ki so namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo, kot dodatek ali so namenjeni
         povečanju prostornine pogonskih goriv, vključno z izdelki, ki spadajo med ,,mineralna olja“ in ,,energente“ v smislu teh direktiv.

      37      V tako razlago besedila členov 2 navedenih direktiv ni možno dvomiti zaradi okoliščine, da glede mineralnih olj in energentov,
         ki so namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo, ponovno določa obveznost obdavčitve, ki
         izhaja že iz člena 2(2) Direktive 92/81 in 2(3), prvi pododstavek, Direktive 2003/96. Tako delno ponovitev določb teh direktiv
         je mogoče, čeprav je obžalovanja vredna, obrazložiti z odvečno naravo členov 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive
         92/81 in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96, ki določata obdavčenje drugovrstnih izdelkov.

      38      Kar zadeva, na drugem mestu, splošno sistematiko in namen direktiv 92/81 in 2003/96, je treba opomniti, da se ti v skladu
         z njunim členom 1 nanašata na uvedbo usklajenega režima obdavčitve mineralnih olj in energentov.

      39      Torej bi izključitev dodatkov za pogonsko gorivo, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, iz področja uporabe členov 2(3),
         prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81 in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96, pripeljala do neskladnega ali
         celo absurdnega izida, v katerem za dodatke, ki imajo lastnosti mineralnih olj ali energentov, ne bi veljala obveznost obdavčitve,
         predvidena s temi določbami, čeprav je ugotovljeno, da za dodatke za pogonsko gorivo, ki niso mineralna olja ali energenti,
         velja ta obveznost na podlagi navedenih določb.

      40      Dejansko pa je ravno nasprotno zakonodajalec Skupnosti hotel s pogonskimi gorivi izenačiti dodatke, ki so jim dodani, ne glede
         na njihovo naravo, in to samo zaradi dejstva, da so dodani k omenjenim pogonskim gorivom, zato da zanje velja isti režim obdavčitve
         kot za slednja.

      41      V zvezi s tem je treba med drugim ugotoviti, da – kot sta opozorili italijanska vlada in vlada Združenega kraljestva, – od
         trenutka, ko je dodatek dodan k pogonskemu gorivu, ni več mogoče razlikovati med gorivom samim in dodatkom, ki mu je primešan,
         ne da bi opravili podrobno kemično analizo. Če v teh okoliščinah dodatki za pogonsko gorivo ne bi bili obdavčeni kot gorivo,
         tako kot zatrjuje družba Afton, bi iz tega sledilo veliko tveganje zlorab, ker bi bile kontrole vsaj težavne, saj bi bilo
         treba v vsakem posameznem primeru analizirati vsebino mešanice, da bi lahko ugotovili razmerje med pogonskim gorivom in dodatkom,
         ki ga mešanica vsebuje.

      42      Potemtakem iz besedila členov 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81 in 2(3), prvi pododstavek, Direktive 2003/96
         kot tudi iz splošne sistematike in namena teh dveh direktiv izhaja, kot so zatrjevale vse vlade, ki so Sodišču predložile
         pisna stališča, ter Komisija, da so navedene določbe namenjene pokrivanju vseh izdelkov, ki se uporabljajo kot dodatki, pa
         najsi spadajo med „mineralna olja“ in „energente“ v smislu teh direktiv ali ne.

      43      V tak zaključek ni možno dvomiti zaradi določb členov 8(1)(a) Direktive 92/81 in 2(4)(b) Direktive 2003/96, na podlagi katerih
         so mineralna olja in energenti, če se uporabljajo drugače kot pogonska goriva ali goriva za ogrevanje, oproščeni usklajene
         trošarine oziroma se zanje ne uporablja Direktiva 2003/96. Uporaba teh določb za dodatke za pogonska goriva, kot so ti v postopku
         v glavni svari, za katere velja izrecna obveznost obdavčitve na podlagi členov 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive
         92/81 in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96, bi namreč slednjim določbam odvzela vsak polni učinek (glej po anologiji
         sodbi z dne 10. junija 1999 v zadevi Braathens, C‑346/97, Recueil, str. I‑3419, točki 24 in 25, ter z dne 25. septembra 2003
         v zadevi Komisija proti Italiji, C‑437/01, Recueil, str. I‑9861, točke od 31 do 33).

      44      Na prva štiri vprašanja je treba tako odgovoriti, da je treba člena 2(3) in 8(1) Direktive 92/81 glede obdobja do 31. decembra
         2003 ter člen 2(3) in (4) Direktive 2003/96 glede obdobja od 1. januarja do 31. oktobra 2004 razlagati tako, da mora za dodatke
         za pogonsko gorivo, kot so ti v postopku v glavni stvari, ki imajo lastnost „mineralnih olj“ v smislu člena 2(1) prve od teh
         direktiv ali „energentov“ v smislu člena 2(1) druge od njiju, ki pa niso namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni
         kot pogonsko gorivo, veljati režim obdavčitve, ki ga določata navedeni direktivi.

      45      Glede na ta odgovor ni treba odgovoriti na peto vprašanje predložitvenega sodišča.

       Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člena 2(3) in 8(1) Direktive Sveta 92/81/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uskladitvi trošarinskih struktur za mineralna olja,
            kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 94/74/ES z dne 22. decembra 1994, glede obdobja do 31. decembra 2003 ter člen 2(3)
            in (4) Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in
            električne energije glede obdobja od 1. januarja do 31. oktobra 2004 je treba razlagati tako, da mora za dodatke za pogonsko
            gorivo, kot so ti v postopku v glavni stvari, ki imajo lastnost „mineralnih olj“ v smislu člena 2(1) prve od teh direktiv
            ali „energentov“ v smislu člena 2(1) druge od njiju, ki pa niso namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot
            pogonsko gorivo, veljati režim obdavčitve, ki ga določata navedeni direktivi.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 18. marca 1980. # SpA Ferriera Valsabbia in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združene zadeve 154, 205, 206, 226 do 228, 263 in 264/78, 39, 31, 83 in 85/79.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 26. novembra 1998. # Mehmet Birden proti Stadtgemeinde Bremen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen - Nemčija. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva C-1/97.


title: Sodba Sodišča z dne 14. julija 1994. # Paola Faccini Dori proti Recreb Srl. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Giudice conciliatore di Firenze - Italija. # Zadeva C-91/92.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 14. julija 1994(*)„Varstvo potrošnikov – Prodaja od vrat do vrat“V zadevi C-91/92,katere
 predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je na podlagi
člena 177 Pogodbe EGS na Sodišče naslovil Giudice conciliatore di
Firenze (Italija) v postopku: Paola Faccini DoriprotiRecreb Srl,da
 bi bila sprejeta predhodna odločba o razlagi Direktive Sveta 85/577/EGS
 z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb,
sklenjenih zunaj poslovnih prostorov (UL L 372, str. 31), SODIŠČE,v
 sestavi O. Due, predsednik, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
M. Diez de Velasco in D. A. O. Edward (predsedniki senatov), C. N.
Kakouris, R. Joliet (poročevalec), F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez
Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn in J. L. Murray,
 sodniki,generalni pravobranilec: C. O. Lenz,sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:–        za
 Paolo Faccini Dori Vinicio Premuroso, avvocato v Milanu, ter Annalisa
Premuroso in Paolo Soldani Benzi, avvocati v Firencah,–        za
 Recreb Srl Michele Trovato, avvocato v Rimu, in Anna Rita Alessandro,
procuratore v Firencah,–        za
 nemško vlado Ernst Röder, Ministerialrat pri zveznem ministrstvu za
gospodarske zadeve, in Claus-Dieter Quassowski, Regierungsdirektor pri
istem ministrstvu, zastopnika,–        za
 grško vlado Vasileios Kontolaimos, pomočnik pravnega svetovalca pri
pravnem državnem svetu, in Panagiotis Athanasoulis, sodni predstavnik
pri pravnem državnem svetu, zastopnika,–        za
 italijansko vlado Luigi Ferrari Bravo, vodja oddelka za sporne
diplomatske zadeve pri ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik, skupaj z
 Marcellom Contijem, avvocato dello Stato,–        za Komisijo Evropskih skupnosti Lucio Gussetti, pravna služba, zastopnik, ob upoštevanju odgovorov, podanih na pisna vprašanja Sodišča: –        za nemško vlado Ernst Röder in Claus-Dieter Quassowski, –        za
 francosko vlado Jean-Pierre Puissochet, direktor direktorata za sodne
zadeve pri ministrstvu za zunanje zadeve, in Catherine de Salins,
svetovalka pri istem ministrstvu, zastopnika,ob upoštevanju poročila za obravnavo,po
 predstavitvi ustnih stališč, ki so jih predstavili za dansko vlado
Jørgen Molde, pravni svetovalec pri ministrstvu za zunanje zadeve,
zastopnik, za nemško vlado Ernst Röder in Claus-Dieter Quassowski,
zastopnika, za grško vlado Vasileios Kontolaimos in Panagiotis
Athanasoulis, zastopnika, za francosko vlado Catherine de Salins,
zastopnica, za italijansko vlado Luigi Ferrari Bravo, zastopnik, skupaj z
 Ivom Braguglio, avvocato dello Stato, za nizozemsko vlado Ton Heukels,
pomočnik pravnega svetovalca pri ministrstvu za zunanje zadeve, za
Združeno kraljestvo J. E. Collins, zastopnik, skupaj z Derrickom
Wyattom, barrister, ter za Komisijo Lucio Gussetti, zastopnik, na
obravnavi 16. marca 1993,po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. februarja 1994izreka naslednjoSodbo1        S
 sklepom z dne 24. januarja 1992, ki ga je sodišče prejelo 18. marca
1992, je Giudice conciliatore di Firenze, Italija, Sodišču na podlagi
177. člena postavil vprašanje, prvič, o Direktivi Sveta št. 85/577/EGS z
 dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb,
sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, (UL 1985 L 372, str. 31, v
nadaljevanju: Direktiva o pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih
prostorov) in, drugič, o možnosti sklicevanja na to direktivo v sporu
med prodajalcem in potrošnikom.2        Vprašanje
 je bilo postavljeno v okviru spora med Paolo Faccini Dori iz Monze,
Italija, in družbo Recreb Srl (v nadaljevanju: Recreb).3        Iz
 predložitvenega sklepa izhaja, da je družba Interdiffusion Srl 19.
januarja 1989 na milanski centralni železniški postaji, torej zunaj
svojih poslovnih prostorov, ne da bi to P. Faccini Dori predhodno
zahtevala, z njo sklenila pogodbo za dopisni tečaj angleškega jezika. 4        Nekaj
 dni pozneje je P. Faccini Dori s priporočenim pismom z dne 23. januarja
 1989 to družbo obvestila, da svoje naročilo razveljavlja. Ta družba ji
je 3. junija 1989 odgovorila, da je terjatev odstopila družbi Recreb. P.
 Faccini Dori je 24. junija 1989 družbi Recreb pisno potrdila, da
je odstopila od vpisa v tečaj, in se pri tem med drugim sklicevala na
možnost odstopa, ki jo določa Direktiva o pogodbah, sklenjenih zunaj
poslovnih prostorov.5        Kot
 izhaja iz uvodnih izjav, je cilj te direktive izboljšanje varstva
potrošnika in odpravljanje razlik med zakoni posameznih držav, ki
urejajo to varstvo in bi lahko vplivale na delovanje skupnega trga. V
četrti uvodni izjavi je pojasnjeno, da je v primeru pogodb, sklenjenih
zunaj poslovnih prostorov prodajalca, praviloma prodajalec tisti, ki da
pobudo za sklenitev pogodbe, na kar potrošnik ni pripravljen ali ga
preseneti. Potrošnik pogosto ne more primerjati kakovosti in cene
ponudbe z drugimi ponudbami. Iz iste uvodne izjave tudi izhaja, da ta
element presenečenja običajno obstaja ne samo pri pogodbah, ki se
sklepajo od vrat do vrat, ampak tudi pri drugih oblikah pogodb, ki jih
prodajalec sklene zunaj poslovnih prostorov. Cilj Direktive je torej,
kot izhaja iz njene pete uvodne izjave, da se potrošniku podeli za
pravico do odstopa od pogodbe najmanj sedem dni, da bi se mu tako
omogočila presoja obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe. 6        Družba
 Recreb je 30. junija 1989 predlagala, naj Giudice conciliatore di
Firenze P. Faccini Dori naloži, da je dolžna plačati dogovorjeni znesek
skupaj z obrestmi in stroški.7        S
 sklepom z dne 20. novembra 1989 je ta sodnik odločil, da je P. Faccini
Dori dolžna plačati omenjene zneske. P. Faccini Dori je pri istem
sodniku zoper ta sklep vložila ugovor. Ponovno je navedla, da je od
pogodbe odstopila v skladu s pogoji, ki jih določa Direktiva.8        Nesporno
 pa je, da Italija v času dejanskega stanja ni sprejela nobenih ukrepov
za prenos Direktive, čeprav je rok za njen prenos potekel 23. decembra
1987. Italija je namreč Direktivo prenesla šele z decreto legislativo
št. 50 z dne 15. januarja 1992 (redna priloga h GURI št. 27 z dne 3.
februarja 1992, str. 24), ki je začel veljati 3. marca 1992.9        Predložitveno
 sodišče se je spraševalo, ali lahko, kljub temu da Direktiva v času
dejanskega stanja ni bila prenesena, vseeno uporabi njene določbe.10      Zato je Sodišču postavilo to vprašanje za predhodno odločanje:„Ali
 je treba šteti, da je Direktiva Skupnosti št. 577 z dne 20. decembra
1985 dovolj natančna in podrobna, in če je odgovor pritrdilen, ali je v
obdobju med iztekom 24-mesečnega roka, ki so ga imele na voljo države
članice, da se z njo uskladijo, in datumom, ko se je Italija z njo
uskladila, lahko povzročila učinke v razmerjih med posamezniki in državo
 Italijo ter v medsebojnih razmerjih med posamezniki?“11      Poudariti
 je treba, da Direktiva o pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih
prostorov, od držav članic zahteva, naj sprejmejo določena pravila za
ureditev pravnih razmerij med prodajalci in potrošniki. Glede na naravo
spora, v katerem si stojita nasproti potrošnik in prodajalec, sta se z
vprašanjem nacionalnega sodišča pokazala dva problema, ki ju je treba
obravnavati ločeno. Prvi se nanaša na brezpogojnost in zadostno
natančnost določb Direktive v zvezi s pravico do odstopa. Drugi pa na
to, ali se je v sporih med posamezniki mogoče sklicevati na direktivo,
ki od držav članic zahteva sprejetje določenih pravil ravno za ureditev
razmerij med posamezniki, kadar države članice niso sprejele ukrepov za
njen prenos. Brezpogojnost in zadostna natančnost določb Direktive v zvezi s pravico do odstopa12      Člen
 1(1) Direktive določa, da se direktiva uporablja za pogodbe, ki se med
trgovcem, ki dobavi blago ali opravi storitve, in potrošnikom sklenejo
med izletom, ki ga organizira trgovec zunaj poslovnih prostorov, ali med
 obiskom trgovca na potrošnikovem domu ali na delovnem mestu potrošnika,
 če se obisk ne opravi na izrecno potrošnikovo željo. 13      Člen
 2 opredeljuje, da pomeni „potrošnik“ fizično osebo, ki v poslih,
zajetih s to direktivo, deluje v namene, za katere se lahko šteje, da ne
 sodijo v okvir njene trgovske ali poklicne dejavnosti, „prodajalec“ pa
pomeni fizično ali pravno osebo, ki v zadevnih poslih deluje v okviru
svoje trgovske ali poklicne dejavnosti. 14      Te
 določbe so dovolj natančne, da lahko nacionalno sodišče ugotovi, kdo je
 zavezanec za izpolnitev obveznosti in kdo ima korist od te obveznosti.
Glede tega ni potreben noben poseben izvedbeni ukrep. Nacionalnemu
sodišču preostane le to, da ugotovi, ali je bila pogodba sklenjena v
okoliščinah, navedenih v Direktivi, in ali je bila sklenjena med
prodajalcem in potrošnikom v smislu Direktive.15      Z
 namenom varstva potrošnika, ki je v takih okoliščinah sklenil pogodbo,
člen 4 Direktive določa, da se od trgovcev zahteva, naj potrošnike pisno
 poučijo o njihovi pravici do preklica, skupaj z imenom in naslovom
osebe, zoper katero se pravica lahko uveljavlja. Med drugim tudi določa,
 da mora biti v primeru člena 1(1) takšen pouk potrošniku izročen
ob sklenitvi pogodbe. Na koncu še opredeljuje, da morajo države članice
zagotoviti, da njihova nacionalna zakonodaja določa ustrezne ukrepe za
varstvo potrošnikov v primerih, ko pouk iz tega člena ni bil dan.16      Dalje
 člen 5(1) Direktive med drugim določa, da mora imeti potrošnik pravico,
 da odstopi od pogodbe, tako da pošlje obvestilo v roku, ki ni daljši od
 sedmih dni od takrat, ko ga je trgovec v skladu s pravili in pogoji,
določenimi v nacionalnem pravu, obvestil o njegovih pravicah. Drugi
odstavek določa, da je posledica obvestila, da je potrošnik prost vseh
obveznosti iz pogodbe.17      Člena
 4 in 5 zagotovo dajeta državam članicam določeno svobodo pri urejanju
varstva potrošnikov, kadar slednji niso prejeli pouka od prodajalca, pa
tudi pri določanju roka in pogojev za odstop. Vseeno pa to ne vpliva na
natančnost in brezpogojnost določb Direktive, obravnavanih v postopku v
glavni stvari. Ta svoboda pri urejanju namreč ne izključuje možnosti
določitve minimalnih pravic. Glede tega člen 5 določa, da je treba
prodajalca o preklicu obvestiti v roku, ki ni daljši od sedmih dni od
takrat, ko je potrošnik od trgovca prejel predpisani pouk. Mogoče je
torej določiti minimalno varstvo, ki ga je treba zagotoviti v vsakem
primeru. 18      Glede
 prvega problema je treba torej nacionalnemu sodišču odgovoriti, da so
členi 1(1), 2 in 5 Direktive brezpogojni in dovolj natančni glede
določitve oseb, v korist katerih so bili sprejeti, in glede minimalnega
roka, v katerem je treba poslati obvestilo o preklicu. Sklicevanje na določbe Direktive v zvezi s pravico do odstopa v sporu med potrošnikom in prodajalcem 19      Drugi
 problem, ki se je pokazal z vprašanjem nacionalnega sodišča, se
natančneje nanaša na vprašanje, ali lahko potrošniki v sporih s
prodajalci, s katerimi so sklenili pogodbo, utemeljujejo pravico do
odstopa z Direktivo in se nanjo sklicujejo pred nacionalnim sodiščem, ko
 ukrepi za prenos Direktive niso bili sprejeti v predpisanem roku. 20      Kot
 poudarja Sodišče v ustaljeni sodni praksi vse od sodbe z dne 26.
februarja 1986 v zadevi Marshall (152/84, Recueil, str. 723, točka 48),
sama direktiva ne more ustvarjati obveznosti za posameznika in se zato
zoper njega nanjo ni mogoče sklicevati.21      Nacionalno
 sodišče je poudarilo, da bi omejevanje učinkov brezpogojnih in dovolj
natančnih, a neprenesenih direktiv samo na razmerja med državnimi
subjekti in posamezniki privedlo do tega, da bi imel normativni akt tako
 naravo le v razmerjih med določenimi pravnimi subjekti, medtem ko je v
italijanskem pravnem redu, tako kot v pravnem redu vsake moderne države,
 ki temelji na načelu zakonitosti, država tak pravni subjekt kot
katerikoli drug. Če bi se na direktivo lahko sklicevali samo takrat, ko
bi šlo za državo, bi bila to kazen za to, da ni sprejela zakonskih
ukrepov za prenos, kot če bi šlo za povsem zasebno razmerje. 22      Glede
 tega je dovolj poudariti, da, kot izhaja iz zgoraj navedene sodbe
Marshall (točki 48 in 49), sodna praksa o možnosti sklicevanja na
direktive v sporih z državnimi subjekti temelji na prisilnosti, ki jo
člen 189 priznava direktivi, to je prisilnosti, ki obstaja le glede
„vsake države članice, na katero je naslovljena“. Ta sodna praksa želi
preprečiti, da bi imela „država koristi od tega, da krši pravo
Skupnosti“.23      Nesprejemljivo
 bi namreč bilo, če bi se lahko država, ki ji je zakonodajalec Skupnosti
 naložil sprejetje določenih pravil za ureditev razmerij med njo – ali
med državnimi subjekti – in posamezniki ter je posameznikom podelil
določene pravice, sklicevala na neizvršitev svojih obveznosti, da bi s
tem posameznikom odvzela koristi od teh pravic. Sodišče je tako
priznalo, da se je v sporu z državo (ali državnim subjektom) mogoče
sklicevati na nekatere določbe direktiv o sklepanju pogodb pri javnih
naročilih (glej sodbo z dne 22. junija 1989 v zadevi Fratelli Costanzo,
103/88, Recueil, str. 1839) in direktiv o usklajevanju prometnih davkov
(glej sodbo z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81, Recueil,
str. 53). 24      Če
 bi to sodno prakso razširili na področje odnosov med posamezniki, bi s
tem Skupnosti priznali pristojnost, da posameznikom predpisuje
obveznosti s takojšnjim učinkom, to pristojnost pa ima trenutno samo
tam, kjer je pristojna za sprejemanje uredb.25      Torej,
 ko v predpisanem roku niso bili sprejeti ukrepi za prenos Direktive,
potrošniki v sporih s prodajalci, s katerimi so sklenili pogodbo, ne
morejo utemeljevati pravice do odstopa s to direktivo niti se nanjo
sklicevati pred nacionalnim sodiščem. 26      Poleg
 tega je treba spomniti, da sta v skladu z ustaljeno sodno prakso vse od
 sodbe z dne 10. aprila 1984 v zadevi Von Colson in Kamann (14/83,
Recueil, str. 1891, točka 26) obveznost držav članic, ki izhaja iz
direktive, da dosežejo rezultat, ki ga določa direktiva, ter njihova
dolžnost na podlagi člena 5 Pogodbe, da sprejemajo vse ustrezne ukrepe,
splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnitev te obveznosti, naloženi
 vsem organom države članice, skupaj s sodnimi organi glede na njihovo
pristojnost. Kot izhaja iz sodb Sodišča z dne 13. novembra 1990 v zadevi
 Marleasing (C-106/89, Recueil, str. I-4135, točka 8) in z dne 16.
decembra 1993 v zadevi Wagner Miret (C-334/92, Recueil, str. I-6911,
točka 20), mora nacionalno sodišče pri uporabi določb nacionalnega
prava, naj gre za določbe, ki so bile sprejete pred sprejetjem direktive
 ali po njem, te določbe razlagati kar najbolj ob upoštevanju besedila
in namena direktive, da bi doseglo predvideni rezultat in tako ravnalo v
 skladu s členom 189, tretji odstavek, Pogodbe.27      Če
 rezultata, ki ga predvideva direktiva, ne bi bilo mogoče doseči z
razlago, je treba spomniti tudi na dejstvo, da na podlagi sodbe z dne
19. novembra 1991 v združenih zadevah Francovich in drugi (C-6/90 in
C-9/90, Recueil, str. I-5357, točka 39) pravo Skupnosti državam članicam
 nalaga povrnitev škode, ki so jo povzročile posameznikom, ker niso
prenesle direktive, če so izpolnjeni trije pogoji. Prvič, namen
direktive mora biti podelitev pravic posameznikom. Drugič, vsebino teh
pravic mora biti mogoče ugotoviti na podlagi določb direktive. In
tretjič, obstajati mora vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države in
 nastalo škodo.28      Cilj
 Direktive o pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, je nesporno
 podelitev pravic posameznikom in prav tako je gotovo, da je minimalno
vsebino teh pravic mogoče ugotoviti na podlagi samih določb te direktive
 (glej točko 17 zgoraj).29      Če
 bi nastala škoda in bi bila ta škoda posledica kršitve obveznosti
države, bi moralo nacionalno sodišče v okviru nacionalnega
odškodninskega prava oškodovanim potrošnikom zagotoviti pravico do
pridobitve odškodnine. 30      V
 zvezi z drugim problemom, ki se je pokazal z vprašanjem nacionalnega
sodišča, je treba glede na zgoraj navedeno odgovoriti, da ko v
predpisanem roku niso bili sprejeti ukrepi za prenos Direktive,
potrošniki v sporih s prodajalci, s katerimi so sklenili pogodbo, ne
morejo utemeljevati pravice do odstopa z direktivo niti se nanjo
sklicevati pred nacionalnim sodiščem. Vendar pa mora nacionalno sodišče
pri uporabi določb nacionalnega prava, sprejetih pred sprejetjem
Direktive ali po njem, te določbe razlagati kar najbolj ob upoštevanju
besedila in namena Direktive. Stroški31      Stroški,
 ki so jih priglasile vlade Danske, Nemčije, Grčije, Francije, Italije,
Nizozemske in Združenega kraljestva ter Komisija Evropskih skupnosti za
predložitev stališč Sodišču, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za
stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred
predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.Iz teh razlogov je Sodišče razsodilo:1)      Členi
 1(1), 2 in 5 Direktive Sveta št. 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za
varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih
prostorov, so brezpogojni in dovolj natančni glede določitve oseb, v
korist katerih so bili sprejeti, in glede minimalnega roka, v katerem je
 treba poslati obvestilo o odstopu. 2)      Ko
 v predpisanem roku niso bili sprejeti ukrepi za prenos
Direktive 85/577, potrošniki v sporih s prodajalci, s katerimi so
sklenili pogodbo, ne morejo utemeljevati pravice do odstopa z direktivo
niti se nanjo sklicevati pred nacionalnim sodiščem. Vendar pa mora
nacionalno sodišče pri uporabi določb nacionalnega prava, sprejetih pred
 sprejetjem direktive ali po njem, te določbe razlagati kar najbolj ob
upoštevanju besedila in namena te direktive.PodpisiDueManciniMoitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdward      KakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleeg      KapteynMurrayRazglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 14. julija 1994.Sodni tajnik       PredsednikR. Grass       O. Due* Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 16. januarja 2014. # Optilingua Holding SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-538/12.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. decembra 1980. # Maurice Geeraerd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 782/79.