title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. decembra 2010.#Bezpečnostní softwarová asociace - Svaz softwarové ochrany proti Ministerstvo kultury.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Nejvyšší správní soud - Češka republika.#Intelektualna lastnina - Direktiva 91/250/EGS - Pravno varstvo računalniških programov - Pojem ,vse oblike izraza računalniškega programa‘ - Vključitev ali nevključitev grafičnega uporabniškega vmesnika - Avtorska pravica - Direktiva 2001/29/ES - Avtorska pravica in sorodne pravice v informacijski družbi - Televizijsko oddajanje grafičnega uporabniškega vmesnika - Priobčitev dela javnosti.#Zadeva C-393/09.

text:
      Zadeva C-393/09
      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      proti
      Ministerstvo kultury
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud)
      „Intelektualna lastnina – Direktiva 91/250/EGS – Pravno varstvo računalniških programov – Pojem ,vse oblike izraza računalniškega programa‘ – Vključitev ali nevključitev grafičnega uporabniškega vmesnika – Avtorska pravica – Direktiva 2001/29/ES – Avtorska pravica in sorodne pravice v informacijski družbi – Televizijsko oddajanje grafičnega uporabniškega vmesnika – Priobčitev dela javnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Spor, ki je nastal pred pristopom države k Evropski uniji
      (člen 267 PDEU)
      2.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 91/250 – Pravno varstvo računalniških programov
            – Področje uporabe
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29; Direktiva Sveta 91/250, člen 1(2))
      3.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih pravnih vidikov
            avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Priobčitev varovanega dela javnosti
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, člen 3(1))
      1.        Če se vprašanja za predhodno odločanje nanašajo na razlago prava Unije, Sodišče odloči, ne da bi moralo upoštevati okoliščine,
         v katerih so mu nacionalna sodišča vprašanja postavila in ki narekujejo uporabo določbe prava Unije, glede katere želijo njegovo
         razlago.

      Drugače bi bilo le, če določba prava Unije, ki je Sodišču predložena v razlago, ne bi bila upoštevna za dejstva v sporu o
         glavni stvari, ki naj bi nastala pred pristopom nove države članice k Uniji, ali če bi bilo očitno, da se navedena določba
         ne more uporabiti.

      (Glej točki 25 in 26.)
      2.        Grafični uporabniški vmesnik ni oblika izraza računalniškega programa v smislu člena 1(2) Direktive Sveta 91/250 o pravnem
         varstvu računalniških programov in ni upravičen do avtorskopravnega varstva računalniških programov na podlagi te direktive.

      Vsaka oblika izraza računalniškega programa mora namreč biti varovana, kadar bi njeno reproduciranje povzročilo reproduciranje
         samega računalniškega programa, da bi se računalniku omogočila izvedba funkcije. V skladu z deseto in enajsto uvodno izjavo
         Direktive 91/250 pa so vmesniki deli računalniškega programa, ki zagotavljajo medsebojno povezavo in interakcijo med vsemi
         elementi programske in strojne opreme z drugo programsko in strojno opremo ter z uporabniki, da bi se zagotovilo njihovo polno
         delovanje. Natančneje, grafični uporabniški vmesnik je interaktivni vmesnik, ki omogoča komunikacijo med računalniškim programom
         in uporabnikom. V teh okoliščinah grafični uporabniški vmesnik ne omogoča reprodukcije tega računalniškega programa, ampak
         je zgolj element tega programa, s katerim uporabniki uporabljajo navedeni program.

      Toda tak vmesnik je kot delo lahko upravičen do avtorskopravnega varstva na podlagi Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih
         vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi, če je avtorjeva lastna intelektualna stvaritev. Nacionalno sodišče
         mora preveriti, ali je tako, pri čemer mora upoštevati zlasti razporeditev ali posebno konfiguracijo vseh sestavnih delov
         grafičnega uporabniškega vmesnika, da bi ugotovilo, kateri sestavni deli izpolnjujejo merilo izvirnosti. V zvezi s tem sestavni
         deli grafičnega uporabniškega vmesnika, ki jih opredeljuje zgolj njihova tehnična funkcija, ne izpolnjujejo tega merila.

      (Glej točke od 38 do 42, 47, 48 in 51 ter točko 1 izreka.)
      3.        Televizijsko oddajanje grafičnega uporabniškega vmesnika ne pomeni priobčitve javnosti avtorskopravno varovanega dela v smislu
         člena 3(1) Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi.

      Res je, da televizijsko oddajanje dela načeloma pomeni priobčitev javnosti in da ima avtor tega dela izključno pravico, da
         ga dovoli ali prepove, grafični uporabniški vmesnik pa je tudi lahko avtorjeva lastna intelektualna stvaritev. Toda če je
         pri televizijskem oddajanju neke oddaje grafični uporabniški vmesnik prikazan, televizijski gledalci ta grafični uporabniški
         vmesnik sprejemajo zgolj pasivno, ne da bi imeli možnost sodelovati. Funkcij navedenega vmesnika, s katero se omogoča interakcija
         med računalniškim programom in uporabnikom, ne morejo uporabljati. Glede na to, da s televizijskim oddajanjem grafični uporabniški
         vmesnik ni dan na voljo javnosti tako, da bi osebe, ki to javnost sestavljajo, lahko imele dostop do bistvenih elementov vmesnika,
         in sicer do interakcije z uporabnikom, grafični uporabniški vmesnik ni priobčen javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.

      (Glej točke od 55 do 58 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 22. decembra 2010(*)

      „Intelektualna lastnina – Direktiva 91/250/EGS – Pravno varstvo računalniških programov – Pojem ,vse oblike izraza računalniškega programa‘ – Vključitev ali nevključitev grafičnega uporabniškega vmesnika – Avtorska pravica – Direktiva 2001/29/ES – Avtorska pravica in sorodne pravice v informacijski družbi – Televizijsko oddajanje grafičnega uporabniškega vmesnika – Priobčitev dela javnosti“
      V zadevi C‑393/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud (Češka
         republika) z odločbo z dne 16. septembra 2009, ki je prispela na Sodišče 5. oktobra 2009, v postopku

      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      proti
      Ministerstvo kultury,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis (poročevalec), J. Malenovský in T. von
         Danwitz, sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. septembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany I. Juřena, odvetnik,
      –        za češko vlado M. Smolek in D. Hadroušek, zastopnika,
      –        za finsko vlado J. Heliskoski, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo H. Krämer in P. Ondrůšek, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. oktobra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2) Direktive Sveta z dne 14. maja 1991 o pravnem varstvu
         računalniških programov (91/250/EGS) (UL L 122, str. 42) in člena 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL L 167, str. 10).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany (združenje za varstvo
         programske opreme, v nadaljevanju: BSA) in Ministerstvo kultury (ministrstvo za kulturo), ker je to združenju BSA zavrnilo
         izdajo dovoljenja za kolektivno upravljanje materialnih avtorskih pravic na računalniških programih.

       Pravni okvir
       Mednarodno pravo
      3        Člen 10(1) Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, ki je Priloga 1C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne
         trgovinske organizacije, podpisanem v Marakešu 15. aprila 1994, in ki je bil odobren s Sklepom Sveta z dne 22. decembra 1994
         o sklenitvi sporazumov doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986 – 1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi
         z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (94/800/ES) (UL L 336, str. 1, v nadaljevanju: sporazum TRIPS), določa:

      „Računalniški programi, bodisi v izvirni ali strojni kodi, so po Bernski konvenciji (1971) varovani kot književna dela [(Pariški
         akt z dne 24. julija 1971) v različici po spremembi z dne 28. septembra 1979 (v nadaljevanju: Bernska konvencija)].“

       Ureditev Unije
       Direktiva 91/250
      4        V sedmi, deseti in enajsti uvodni izjavi Direktive 91/250 je navedeno:

      „ker za namene te direktive pojem ‚računalniški program‘ pomeni programe v katerikoli obliki, vključno s tistimi, ki so vključeni
         v strojno opremo; ker ta pojem vključuje tudi pripravljalno delo, ki pripelje do razvoja računalniškega programa pod pogojem,
         da je pripravljalno delo take narave, da iz njega lahko v kasnejši fazi nastane računalniški program;

      […]
      ker je funkcija računalniškega programa komuniciranje in delovanje skupaj z drugimi komponentami računalniškega sistema in
         z uporabniki ter se za ta namen zahteva logična in, kjer je to potrebno, tudi fizična medsebojna povezava in interakcija,
         ki dovoljuje, da vsi elementi programske in strojne opreme delujejo z drugo programsko in strojno opremo in z uporabniki na
         vse načine, za katere je bila namenjena;

      ker so deli programa, ki zagotavljajo tako medsebojno povezavo in interakcijo med elementi programske in strojne opreme, na
         splošno znani kot ‚vmesniki‘“.

      5        Člen 1 Direktive 91/250 določa:

      „1.      V skladu z določbami te direktive varujejo države članice računalniške programe z avtorsko pravico kot književna dela v smislu
         Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del. Za namene te direktive obsega pojem ‚računalniški programi‘ tudi
         pripravljalno gradivo za njihovo izdelavo.

      2.      Varstvo po tej direktivi se uporablja za vse oblike izraza računalniškega programa. Ideje in načela, ki so osnova kateremukoli
         elementu računalniškega programa, vključno s tistimi, ki so osnova njegovim vmesnikom, niso varovani z avtorsko pravico po
         tej direktivi.

      3.      Računalniški program uživa varstvo, če je izvirno delo v smislu, da je avtorjeva lastna intelektualna stvaritev. Pri odločanju
         o njegovi primernosti za varstvo se ne uporabijo nobeni drugi kriteriji.“

       Direktiva 2001/29
      6        V deveti in deseti uvodni izjavi Direktive 2001/29 je navedeno:

      „Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno
         ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev,
         izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot
         sestavni del lastnine.

      Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno
         nagrado, prav tako pa tudi producenti, da lahko to delo financirajo. V proizvodnjo proizvodov, kot so fonogrami, filmi ali
         multimedijski izdelki, ter opravljanje storitev, kot so storitve ‚na zahtevo‘, je treba precej investirati. Zadostno pravno
         varstvo pravic intelektualne lastnine je nujno, če se želi zagotoviti takšno nagrajevanje in zagotoviti možnost za zadovoljive
         donose na te investicije.“

      7        V dvajseti in triindvajseti uvodni izjavi Direktive 2001/29 je pojasnjeno:

      „Ta [d]irektiva temelji na načelih in pravilih, ki so že opredeljena v trenutno veljavnih direktivah na tem področju, še posebej
         [v Direktivi 91/250] […], in razvija ta načela in pravila ter jih umešča v kontekst informacijske družbe. Določbe te direktive
         ne smejo vplivati na določbe [navedene direktive], razen če v tej direktivi ni drugače določeno.

      […]
      S to direktivo naj se nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti. To pravico je treba razumeti v širokem pomenu,
         ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve. Ta pravica naj zajema vsako tovrstno oddajanje
         ali retransmisijo dela v javnost po žici ali na brezžični način, vključno z radiodifuznim oddajanjem. Ta pravica naj ne zajema
         nobenih drugih dejanj.“

      8        Člen 1 Direktive 2001/29 določa:

      „1.      Ta direktiva ureja pravno varstvo avtorske in sorodnih pravic v okviru notranjega trga s posebnim poudarkom na informacijski
         družbi.

      2.      Razen v primerih iz člena 11 se ta direktiva ne dotika in ne vpliva na obstoječe določbe Skupnosti v zvezi s:
      (a) pravnim varstvom računalniških programov;
      […]“
      9        Člen 2(a) Direktive 2001/29 določa:

      „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno
         ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:

      a)      avtorjem za njihova dela“.
      10      Člen 3(1) Direktive 2001/29 določa:

      „Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del
         javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do
         njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.“

       Nacionalna ureditev
      11      Direktiva 91/250 je bila v češki pravni red prenesena z zakonom št. 121/2000 o avtorski pravici, sorodnih pravicah in spremembi
         nekaterih zakonov (zákon č. 121/2000 o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů)
         z dne 7. aprila 2000 (v nadaljevanju: zakon o avtorski pravici).

      12      V skladu s členom 2(1) tega zakona je predmet avtorske pravice vsako književno in umetniško delo, ki ga ustvari avtor in je
         izraženo v kakršni koli objektivno zaznavni obliki, vključno z elektronsko, stalno ali začasno obliko, ne glede na njen obseg,
         namen ali pomen.

      13      Člen 2(2) navedenega zakona določa, da se tudi računalniški program šteje za avtorsko delo, če je izviren, torej če je avtorjeva
         lastna intelektualna stvaritev.

      14      Člen 65 navedenega zakona določa:

      „1.      Računalniški program je ne glede na obliko, v kateri je izražen, vključno s pripravljalnimi elementi za njegovo izdelavo,
         varovan kot književno delo.

      2.      Ideje in načela, na katerih temelji posamezni element računalniškega programa, vključno s tistimi, na katerih temelji njegova
         povezava z drugim programom, niso varovani na podlagi navedenega zakona.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      15      Združenje BSA je 9. aprila 2001 na podlagi člena 98 zakona o avtorski pravici pri Ministerstvo kultury vložilo zahtevo za
         dovoljenje za kolektivno upravljanje materialnih avtorskih pravic na računalniških programih. Združenje BSA je z dopisom z
         dne 12. junija 2001 opredelilo obseg teh pravic.

      16      Ta zahteva je bila zavrnjena, prav tako pa pritožba zoper to zavrnitev. Združenje BSA je zato zoper te odločbe vložilo tožbo
         pri Vrchní soud v Praze.

      17      Potem ko je Nejvyšší správní soud, ki mu je bila zadeva predložena, razveljavilo odločbi o zavrnitvi, je Ministerstvo kultury
         14. aprila 2004 sprejelo novo odločbo, s katero je znova zavrnilo zahtevo združenja BSA. To združenje je nato pri Ministerstvo
         kultury vložilo pritožbo, Ministerstvo kultury pa je to odločbo o zavrnitvi razveljavilo.

      18      Ministerstvo kultury je 27. januarja 2005 sprejelo novo odločbo, s katero je znova zavrnilo zahtevo združenja BSA, ker se
         po eni strani z zakonom o avtorski pravici varujeta le strojna in izvorna koda računalniškega programa, nikakor pa ne rezultat
         prikaza računalniškega programa na računalniškem zaslonu, saj je edino varstvo glede grafičnega uporabniškega vmesnika varstvo
         proti nelojalni konkurenci. Po drugi strani je Ministerstvo kultury navedlo, da je kolektivno upravljanje pravic na računalniških
         programih sicer teoretično mogoče, da pa je obvezno kolektivno upravljanje nepredstavljivo, neobvezno kolektivno upravljanje
         pa neučinkovito.

      19      Združenje BSA je zoper to odločbo vložilo pritožbo, ki jo je Ministerstvo kultury 6. junija 2005 zavrnilo. To združenje je
         nato to odločbo izpodbijalo pred Mĕstský soud v Praze. Združenje BSA je v tožbi trdilo, da opredelitev računalniškega programa
         v členu 2(2) zakona o avtorski pravici zajema tudi grafični uporabniški vmesnik. Po njegovem mnenju je računalniški program
         mogoče zaznavati tako na ravni strojne ali izvorne kode kot na ravni sredstva komunikacije (komunikacijski vmesnik).

      20      Ker je Mĕstský soud v Praze zavrnilo tožbo združenja BSA, je to vložilo kasacijsko pritožbo pri Nejvyšší správní soud. Združenje
         BSA meni, da se računalniški program uporablja, kadar je prikazan na uporabniškem zaslonu, in da je tako uporabo zato treba
         varovati z avtorskim pravom.

      21      Nejvyšší správní soud je glede razlage določb direktiv 91/250 in 2001/29 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba člen 1(2) Direktive [91/250] razlagati tako, da za avtorskopravno varstvo računalniškega programa kot dela po
         navedeni direktivi izraz ,vse oblike izraza računalniškega programa‘ vključuje tudi grafični uporabniški vmesnik oziroma njegov
         del?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali televizijsko oddajanje, prek katerega javnost lahko čutno zaznava grafični
         uporabniški vmesnik računalniškega programa ali njegovega dela, čeprav brez možnosti aktivnega upravljanja programa, pomeni
         priobčitev dela ali dela tega dela javnosti v smislu člena 3(1) Direktive [2001/29]?“

       Pristojnost Sodišča
      22      Iz predložitvene odločbe izhaja, da je dejansko stanje spora o glavni stvari nastalo pred pristopom Češke republike k Evropski
         uniji. Prva odločba Ministerstvo kultury je namreč z dne 20. julija 2001.

      23      Toda po več pritožbah združenja BSA je Ministerstvo kultury 27. januarja 2005 sprejelo novo odločbo, s katero je znova zavrnilo
         zahtevo združenja BSA. Ker je združenje BSA pri Ministerstvo kultury neuspešno izpodbijalo to novo odločbo, je zadevo predložilo
         predložitvenemu sodišču, da bi jo to razveljavilo.

      24      Treba je poudariti, prvič, da je bila odločba, izpodbijana v postopku v glavni stvari, sprejeta po pristopu Češke republike
         k Uniji, in da ureja položaj za naprej, ne za nazaj, ter, drugič, da nacionalno sodišče sprašuje Sodišče o predpisih Unije,
         ki se uporabijo v postopku v glavni stvari (glej sodbo z dne 14. junija 2007 v zadevi Telefónica O2 Czech Republic, C‑64/06,
         ZOdl., str. I‑4887, točka 21).

      25      Ker se vprašanja za predhodno odločanje nanašajo na razlago prava Unije, Sodišče odloči, ne da bi moralo upoštevati okoliščine,
         v katerih so mu nacionalna sodišča vprašanja postavila in ki narekujejo uporabo določbe prava Unije, glede katere želijo njegovo
         razlago (glej sodbo z dne 5. decembra 1996 v zadevi Reisdorf, C‑85/95, Recueil, str. I‑6257, točka 15, in zgoraj navedeno
         sodbo Telefónica O2 Czech Republic, točka 22).

      26      Drugače bi bilo le, če določba prava Unije, ki je Sodišču predložena v razlago, ne bi bila upoštevna za dejstva v sporu o
         glavni stvari, ki naj bi nastala pred pristopom nove države članice k Uniji, ali če bi bilo očitno, da se navedena določba
         ne more uporabiti (zgoraj navedena sodba Telefónica O2 Czech Republic, točka 23).

      27      V obravnavani zadevi pa ne gre za tak primer. Zato je Sodišče pristojno za razlago določb direktiv, ki jih navaja predložitveno
         sodišče, in mora odgovoriti na njegovi vprašanji.

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      28      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je grafični uporabniški vmesnik računalniškega programa oblika
         izraza tega programa v smislu člena 1(2) Direktive 91/250 in ali je zato upravičen do avtorskopravnega varstva računalniških
         programov, kot izhaja iz te direktive.

      29      Direktiva 91/250 ne opredeljuje pojma „vse oblike izraza računalniškega programa“.

      30      V teh okoliščinah je treba ta pojem opredeliti glede na besedilo in kontekst določb člena 1(2) Direktive 91/250, v katerem
         je naveden, ter ob upoštevanju vseh ciljev te direktive in mednarodnega prava (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2009
         v zadevi Infopaq International, C‑5/08, ZOdl., str. I‑6569, točka 32).

      31      V skladu s členom 1(1) Direktive 91/250 so računalniški programi varovani z avtorsko pravico kot književna dela v smislu Bernske
         konvencije. V skladu z odstavkom 2 tega člena se tako varstvo uporablja za vse oblike izraza računalniškega programa.

      32      V prvem stavku sedme uvodne izjave Direktive 91/250 je navedeno, da za namene te direktive pojem „računalniški program“ pomeni
         programe v katerikoli obliki, vključno s tistimi, ki so vključeni v strojno opremo.

      33      V zvezi s tem je treba navesti člen 10(1) sporazuma TRIPS, ki določa, da so računalniški programi, v izvirni ali strojni kodi,
         po Bernski konvenciji varovani kot književna dela.

      34      Iz tega izhaja, da sta izvirna in strojna koda računalniškega programa obliki izraza računalniškega programa, ki sta zato
         upravičeni do avtorskopravnega varstva računalniških programov na podlagi člena 1(2) Direktive 91/250.

      35      Tako je s to direktivo varovan računalniški program v vseh oblikah svojega izraza, ki omogočajo njegovo reprodukcijo v različnih
         programskih jezikih, kot sta izvirna koda in strojna koda.

      36      Prav tako je treba opozoriti na drugi stavek sedme uvodne izjave Direktive 91/250, v katerem pojem „računalniški program“
         vključuje tudi pripravljalno delo, ki pripelje do razvoja računalniškega programa, pod pogojem, da je pripravljalno delo tako,
         da lahko iz njega pozneje nastane računalniški program.

      37      Tako so predmet varstva Direktive 91/250 oblike izraza računalniškega programa in pripravljalna dela, ki lahko pripeljejo
         do reprodukcije ali poznejšega nastanka takega programa.

      38      Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 61 sklepnih predlogov, mora biti vsaka oblika izraza računalniškega programa
         varovana, kadar bi njeno reproduciranje povzročilo reproduciranje samega računalniškega programa, da bi se računalniku omogočila
         izvedba funkcije.

      39      V skladu z deseto in enajsto uvodno izjavo Direktive 91/250 so vmesniki deli računalniškega programa, ki zagotavljajo medsebojno
         povezavo in interakcijo med vsemi elementi programske in strojne opreme z drugo programsko in strojno opremo ter z uporabniki,
         da bi se zagotovilo njihovo polno delovanje.

      40      Natančneje, grafični uporabniški vmesnik je interaktivni vmesnik, ki omogoča komunikacijo med računalniškim programom in uporabnikom.

      41      V teh okoliščinah grafični uporabniški vmesnik ne omogoča reprodukcije tega računalniškega programa, ampak je zgolj element
         tega programa, s katerim uporabniki uporabljajo navedeni program.

      42      Iz tega sledi, da ta vmesnik ni oblika izraza računalniškega programa v smislu člena 1(2) Direktive 91/250 in da zato ne more
         biti upravičen do posebnega avtorskopravnega varstva računalniških programov na podlagi te direktive.

      43      Čeprav je predložitveno sodišče svoje vprašanje omejilo na razlago člena 1(2) Direktive 91/250, to Sodišča ne ovira pri tem,
         da predložitvenemu sodišču posreduje vse vidike razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri presoji predložene zadeve,
         in sicer ne glede na to, ali se je nanje sklicevalo v predstavitvi svojega vprašanja ali ne (glej v tem smislu sodbo z dne
         26. aprila 2007 v zadevi Alevizos, C‑392/05, ZOdl., str. I-3505, točka 64 in navedena sodna praksa).

      44      V zvezi s tem je treba preveriti, ali je grafični uporabniški vmesnik računalniškega programa upravičen do varstva s splošnim
         avtorskim pravom na podlagi Direktive 2001/29.

      45      Sodišče je razsodilo, da se lahko avtorska pravica v smislu Direktive 2001/29 uporablja le glede dela, ki je izvirno v smislu,
         da je avtorjeva lastna intelektualna stvaritev (glej v tem smislu glede člena 2(a) Direktive 2001/29 zgoraj navedeno sodbo
         Infopaq International, točke od 33 do 37).

      46      Grafični uporabniški vmesnik je zato kot delo lahko upravičen do avtorskopravnega varstva, če je avtorjeva lastna intelektualna
         stvaritev.

      47      Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je to tako v sporu, ki mu je bil predložen.

      48      Nacionalno sodišče bo moralo pri svoji presoji upoštevati zlasti razporeditev ali posebno konfiguracijo vseh sestavnih delov
         grafičnega uporabniškega vmesnika, da bi ugotovilo, kateri sestavni deli izpolnjujejo merilo izvirnosti. V zvezi s tem sestavni
         deli grafičnega uporabniškega vmesnika, ki jih opredeljuje zgolj njihova tehnična funkcija, ne izpolnjujejo tega merila.

      49      Kot je namreč navedel generalni pravobranilec v točkah 75 in 76 sklepnih predlogov, kadar izraz navedenih sestavnih delov
         temelji na tehnični funkciji, merilo izvirnosti ni izpolnjeno, saj je različnih načinov za uresničitev neke ideje tako malo,
         da ni mogoče razlikovati med idejo in izrazom.

      50      V teh okoliščinah sestavni deli grafičnega uporabniškega vmesnika avtorju ne omogočajo, da izvirno izrazi svojo ustvarjalnost
         in doseže rezultat, ki je njegova intelektualna stvaritev.

      51      Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da grafični uporabniški vmesnik ni oblika izraza računalniškega
         programa v smislu člena 1(2) Direktive 91/250 in da zato ni upravičen do avtorskopravnega varstva računalniških programov
         na podlagi te direktive. Toda tak vmesnik je kot delo lahko upravičen do avtorskopravnega varstva na podlagi Direktive 2001/29,
         če je avtorjeva lastna intelektualna stvaritev.

       Drugo vprašanje
      52      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali televizijsko oddajanje grafičnega uporabniškega vmesnika
         pomeni priobčitev avtorskopravno varovanega dela javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.

      53      V skladu s tem členom države članice za avtorje predvidijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja
         svojih del javnosti, po žici ali brezžično, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti
         do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.

      54      Iz triindvajsete uvodne izjave Direktive 2001/29 izhaja, da je treba pojem „priobčitev javnosti“ razumeti v širšem pomenu.
         Taka razlaga je nujna za dosego glavnega cilja navedene direktive, ki je, kot izhaja tudi iz njene devete in desete uvodne
         izjave, vzpostavitev varstva, med drugim, avtorjev, kar tem omogoči primerno nagrado za uporabo njihovih del, še posebej pri
         priobčitvi javnosti (sodba z dne 7. decembra 2006 v zadevi SGAE, C-306/05, ZOdl., str. I-11519, točka 36).

      55      Iz tega izhaja, da televizijsko oddajanje dela pomeni priobčitev javnosti in da ima avtor tega dela izključno pravico, da
         ga dovoli ali prepove.

      56      Poleg tega iz točke 46 te sodbe izhaja, da je lahko grafični uporabniški vmesnik avtorjeva lastna intelektualna stvaritev.

      57      Toda če je pri televizijskem oddajanju neke oddaje grafični uporabniški vmesnik prikazan, televizijski gledalci ta grafični
         uporabniški vmesnik sprejemajo zgolj pasivno, ne da bi imeli možnost sodelovati. Funkcije navedenega vmesnika, s katero se
         omogoča interakcija med računalniškim programom in uporabnikom, ne morejo uporabljati. Glede na to, da s televizijskim oddajanjem
         grafični uporabniški vmesnik ni dan na voljo javnosti tako, da bi osebe, ki to javnost sestavljajo, lahko imele dostop do
         bistvenih elementov vmesnika, in sicer do interakcije z uporabnikom, grafični uporabniški vmesnik ni priobčen javnosti v smislu
         člena 3(1) Direktive 2001/29.

      58      Zato je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da televizijsko oddajanje grafičnega uporabniškega vmesnika ne pomeni priobčitve
         javnosti avtorskopravno varovanega dela v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.

       Stroški
      59      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Grafični uporabniški vmesnik ni oblika izraza računalniškega programa v smislu člena 1(2) Direktive Sveta 91/250/EGS z dne
            14. maja 1991 o pravnem varstvu računalniških programov in ni upravičen do avtorskopravnega varstva računalniških programov
            na podlagi te direktive. Toda tak vmesnik je kot delo lahko upravičen do avtorskopravnega varstva na podlagi Direktive 2001/29/ES
            Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski
            družbi, če je avtorjeva lastna intelektualna stvaritev.
      2.      Televizijsko oddajanje grafičnega uporabniškega vmesnika ne pomeni priobčitve javnosti avtorskopravno varovanega dela v smislu
            člena 3(1) Direktive 2001/29.
      Podpisi
      * Jezik postopka: češčina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. januarja 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 92/43/EGS - Ohranjanje naravnih habitatov - Prosto živeče živalske in rastlinske vrste - Presoja posledic določenih projektov za zaščiteno območje - Varstvo vrst. # Zadeva C-98/03.

text:
      Zadeva C-98/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 92/43/EGS – Ohranjanje naravnih habitatov – Prostoživeče živalske in rastlinske vrste – Presoja posledic nekaterih projektov za zaščiteno območje – Varstvo vrst“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve – Predmet spora – Opredelitev v predhodnem postopku
      (člen 226 ES)
      2.        Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov in prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Posebna ohranitvena
            območja – Obveznosti držav članic
      (Direktiva Sveta 92/43, člen 6(3))
      3.        Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov in prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Posebna ohranitvena
            območja – Obveznosti držav članic
      (Direktiva Sveta 92/43, člen 6(3) in (4))
      4.        Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov in prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Varstvo vrst
      (Direktiva Sveta 92/43, člen 12(1)(d))
      5.        Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov in prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Varstvo vrst
      (Direktiva Sveta 92/43, člen 16)
      6.        Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov in prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Varstvo vrst
      (Direktiva Sveta 92/43, členi 12, 13 in 16)
      7.        Države članice – Obveznosti – Izvajanje direktiv – Neizpolnitev obveznosti
      (člen 249, tretji odstavek, ES)
      1.        Predmet tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, vložene na podlagi člena 226 ES, je opredeljen s predhodnim postopkom, ki je
         določen v tej določbi, pri čemer tožba ne more temeljiti na drugih očitkih, kot so ti, navedeni v tem postopku. Vendar te
         zahteve ni mogoče razumeti tako, da bi se v vsakem primeru zahtevala popolna usklajenost med nacionalnimi določbami, ki so
         navedene v obrazloženem mnenju, in tistimi, ki so v tožbi. Če je prišlo do zakonodajne spremembe med tema fazama postopka,
         namreč zadostuje, da je bil sistem, sprejet s sporno zakonodajo med predhodnim postopkom, v celoti ohranjen v veljavi z novimi
         ukrepi, ki jih je sprejela država članica po obrazloženem mnenju in ki so napadeni v okviru tožbe.

      (Glej točko 27.)
      2.        Člen 6(3) Direktive 92/43 o ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst zahtevo po primerni
         presoji posledic načrta ali projekta, ki ni neposredno povezan ali potreben za upravljanje področja, ki je v območju posebnega
         varstva, podreja pogoju, da obstaja verjetnost ali tveganje, da bo pomembno vplival na zadevno območje. Upoštevajoč zlasti
         previdnostno načelo, tako tveganje obstaja, če na podlagi objektivnih elementov ni mogoče izključiti, da navedeni načrt ali
         projekt pomembno vpliva na zadevno območje.

      Zato pogoj, ki mu je podrejena presoja posledic načrta ali projekta na določeno območje, ne dopušča, da se ne uporablja za
         določene kategorije projektov na podlagi meril, ki niso primerna, da bi zagotovila, da ti ne bi mogli pomembno vplivati na
         zaščitena območja.

      (Glej točki 40 in 41.)
      3.        Sistem, ki je bil vzpostavljen z nacionalno ureditvijo in ki izključuje dovoljenje za naprave, ki povzročajo emisije, le če
         te lahko dosežejo zaščiteno območje zunaj zadevnega območja dosega naprave, kot je opredeljen zlasti glede na splošna merila
         glede naprav, ne more zagotavljati spoštovanja člena 6(3) in (4) Direktive 92/43 o ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih
         živalskih in rastlinskih vrst, ker ta sistem ne zagotavlja, da projekti ali načrti v zvezi s temi napravami, ki povzročajo
         emisije, ne vplivajo na zaščitena območja zunaj njihovega območja dosega.

      (Glej točki 50 in 51.)
      4.        Člen 12(1)(d) Direktive 92/43 o ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst, ki določa prepoved
         poškodovanja ali uničenja razmnoževališč ali počivališč, ne velja le za namerna dejanja, ampak tudi za tista, ki niso namerna.
         S tem, ko ni omejil prepovedi iz navedene določbe na namerna ravnanja, v nasprotju s tem, kar je storil za ravnanja iz točk
         od (a) do (c) tega člena, je zakonodajalec Skupnosti namreč izrazil svojo voljo, da razmnoževališčem in počivališčem podeli
         varstvo proti ravnanjem, ki povzročijo njihovo poškodovanje ali uničenje. Glede na pomembnost ciljev biološke raznovrstnosti,
         ki ga želi uresničiti Direktiva, nikakor ni nesorazmerno, da prepoved iz člena 12(1)(d) ni omejena na namerna ravnanja.

      (Glej točko 55.)
      5.        Pravnega okvira, ki bi bil skladen z režimom odstopanj iz člena 16 Direktive 92/43 o ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih
         živalskih in rastlinskih vrst, ne pomeni nacionalna določba, ki odobritev odstopanj ne podreja vsem pogojem iz člena 16, temveč
         kot edini pogoj za odobritev omenjenih odstopanj določa, da živali, vključno z območji gnezdenja, inkubacije, habitata ali
         zatočišča, in posebej zaščitene rastlinske vrste zaradi tega niso podvržene namerni škodi.

      Čeprav so v zvezi s tem odstopanja od prepovedi iz direktive predmet upravnih odločb, pri sprejetju katerih pristojni organi
         spoštujejo pogoje, ki jih navedeni člen 16 določa za odobritev odstopanj, je nacionalni pravni okvir še naprej v nasprotju
         z tistim, ki ga določa direktiva.

      (Glej točko 61.)
      6.        Členi 12, 13 in 16 Direktive 92/43 o ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst sestavljajo
         povezano celoto pravil, katerih namen je vzpostavitev sistema strogega varstva živalskih in rastlinskih vrst.

      Takega sistema ne zagotavlja nacionalna določba, ki ob tem, da navaja primere, v katerih je uporaba fitosanitarnih proizvodov
         prepovedana, ne določa jasne, natančne in stroge prepovedi povzročanja škode zaščitenim vrstam, kot je predvideno v členu
         12 in 13 Direktive.

      (Glej točki 66 in 67.)
      7.        Za pravilno izvajanje Direktive normativni okvir, ki velja v državi članici in v katerem so vsebovane regionalne določbe,
         ki so v nasprotju s pravom Skupnosti, in določba zveznega zakona, ki je v skladu z njim, ne moreta učinkovito ter jasno in
         natančno zagotoviti polne uporabe Direktive.

      (Glej točko 78.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. januarja 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 92/43/EGS – Ohranjanje naravnih habitatov – Prostoživeče živalske in rastlinske vrste – Presoja posledic nekaterih projektov za zaščiteno območje – Varstvo vrst“
      V zadevi C-98/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 28. februarja 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa U. Wölker, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopata M. Lumma in C. Schulze-Bahr, zastopnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann (poročevalec), R. Silva de Lapuerta, sodnica, P. Kūris in G.
         Arestis, sodnika,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. julija 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. novembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Zvezna republika Nemčija, s tem da:

      –        za določene projekte, izvedene zunaj posebnih ohranitvenih območij (v nadaljevanju: POO) v smislu člena 4(1) Direktive Sveta
         92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst (UL L 206, str.
         7, v nadaljevanju: Direktiva), ni predvidela obvezne presoje posledic za območje v skladu s členom 6(3) in (4) Direktive,
         ne glede na to, ali bi ti projekti lahko pomembno vplivali na POO;

      –        dovoljuje emisije v POO, ne glede na to, ali bi te lahko pomembno vplivale na to območje;
      –        je za nekatere škode, ki so nenamerno povzročene zaščitenim živalim, izključila veljavnost določb o varstvu vrst;
      –        ni zagotovila spoštovanja pogojev za odstopanje, določenih v členu 16 Direktive, glede določenih ravnanj, združljivih z ohranjanjem
         območja;

      –        je sprejela ureditev o uporabi fitosanitarnih sredstev, ki ne upošteva v zadostni meri varstva vrst, in
      –        ni sporočila določb zakonodaje o ribolovu in/ali ni zagotovila, da te določbe vsebujejo zadostno prepoved ribolova;
      ni izponila obveznosti iz člena 6(3) in (4) ter členov 12, 13 in 16 Direktive.
       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      2        Cilj te direktive je glede na njen člen 2(1) „prispevati k zagotavljanju biotske raznovrstnosti z ohranjanjem naravnih habitatov
         in prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst na evropskem ozemlju držav članic, za katero se uporablja Pogodba“.

      3        Člen 4 Direktive določa postopek za določitev območij, na katerih so prisotne vrste in habitati, ki jih ščiti kot POO.

      4        Glede na deseto uvodno izjavo Direktive je treba „opraviti ustrezno presojo vsakega načrta ali programa, ki bi lahko pomembno
         vplival na cilje ohranjanja območja, ki je bilo ali bo določeno“. Ta uvodna izjava se kaže v členu 6(3) Direktive, ki napotuje
         na odstavek 4. Omenjena odstavka določata:

      „3.      Pri vsakem načrtu ali projektu, ki ni neposredno povezan z upravljanjem območja ali zanj potreben, pa bi sam ali v povezavi
         z drugimi načrti ali projekti lahko pomembno vplival na območje, je treba opraviti ustrezno presojo njegovih posledic glede
         na cilje ohranjanja tega območja. Glede na ugotovitve presoje posledic za območje in ob upoštevanju določb odstavka 4 pristojni
         nacionalni organi soglašajo z načrtom ali s projektom šele po tem, ko se prepričajo, da ne bo škodoval celovitosti zadevnega
         območja, in če je primerno, ko pridobijo mnenje javnosti.

      4.      Če je treba kljub negativni presoji posledic za območje izvesti načrt ali projekt iz nujnih razlogov prevladujočega javnega
         interesa, vključno tistih socialne ali gospodarske narave, in ni drugih ustreznih rešitev, država članica izvede vse izravnalne
         ukrepe, potrebne za zagotovitev varstva celovite usklajenosti Nature 2000. O sprejetih izravnalnih ukrepih obvesti Komisijo.

      Če je zadevno območje območje s prednostnim naravnim habitatnim tipom in/ali prednostno vrsto, se lahko upoštevajo le razlogi,
         povezani z zdravjem ljudi, javno varnostjo, koristnimi posledicami bistvenega pomena za okolje ali drugimi po predhodnem mnenju
         Komisije nujnimi razlogi prevladujočega javnega interesa.“

      5        V skladu s členom 12(1) Direktive velja:

      „1.      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da vzpostavijo sistem strogega varstva živalskih vrst iz Priloge IV(a) na njihovem
         naravnem območju razširjenosti, ki prepoveduje:

      a)      vse oblike namernega ujetja ali ubitja osebkov teh vrst v naravi;
      b)      namerno vznemirjanje teh vrst, zlasti med razmnoževanjem, vzrejo mladičev, zimskim spanjem in selitvijo;
      c)      namerno uničevanje ali odvzem jajc iz narave;
      d)      poškodovanje ali uničenje razmnoževališč ali počivališč.“
      6        Člen 13 omenjene direktive določa:

      „1.      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da vzpostavijo sistem strogega varstva rastlinskih vrst iz Priloge IV(b), ki prepoveduje
         naslednje:

      a)      namerno trganje, zbiranje, rezanje, ruvanje ali uničevanje teh rastlin v naravi na njihovem naravnem območju razširjenosti;
      b)      posedovanje, prevoz in prodajo ali izmenjavo osebkov teh vrst, vzetih iz narave, in njihovo ponujanje za prodajo ali izmenjavo,
         razen za osebke, ki so bili zakonito vzeti iz narave pred začetkom izvajanja te direktive.

      2.      Prepovedi iz odstavka 1(a) in (b) se uporabljajo za vse razvojne oblike rastlin, za katere velja ta člen.“
      7        Člen 16(1) Direktive določa:

      „Če ni druge zadovoljive možnosti in če odstopanje ne škoduje vzdrževanju ugodnega stanja ohranjenosti populacij zadevne vrste
         na njihovem naravnem območju razširjenosti, države članice lahko odstopijo od določb členov 12, 13, 14 ter 15(a) in (b):

      a)      zaradi varstva prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst in ohranjanja naravnih habitatov;
      b)      da preprečijo resno škodo, zlasti na posevkih, živini, gozdovih, ribištvu in vodi ter drugih vrstah premoženja;
      c)      zaradi interesov zdravja ljudi in javne varnosti ali zaradi drugih razlogov prevladujočega javnega interesa, ki je lahko tudi
         socialne ali gospodarske narave, in zaradi koristnih posledic bistvenega pomena za okolje;

      d)      zaradi raziskovanja in izobraževanj, zaradi doseljevanja in ponovnega naseljevanja teh vrst ter za to potrebne vzrejo, vključno
         z umetnim razmnoževanjem rastlin;

      e)      da pod strogo nadzorovanimi pogoji dovolijo selektiven in omejen odvzem ali zadrževanje nekaterih osebkov vrst, navedenih
         v Prilogi IV, v omejenem številu, ki ga določijo pristojni nacionalni organi.“

       Nacionalno pravo
      8        Zvezna republika Nemčija je Direktivo prenesla predvsem z zveznim zakonom z dne 21. septembra 1998 o varstvu narave in ohranitve
         krajin (Gesetz über Naturschutz und Landschaftspflege, BGBl. 1998 I, str. 2995, v nadaljevanju: BNatSchG 1998).

      9        Ta zakon je bil kasneje razveljavljen in nadomeščen z zveznim zakonom z dne 25. marca 2002 o varstvu narave in ohranitve krajin
         (Gesetz über Naturschutz und der Landschaftspflege, BGBl. 2002 I, str. 1193, v nadaljevanju: BNatSchG 2002).

      10      Člen 34(1) BNatSchG 2002 je v nemški pravni red prenesel obveznost iz člena 6(3), prvi stavek, Direktive, da se projekte podvrže
         presoji posledic za zaščitena območja v smislu te direktive.

      11      Člen 10(1), točka 11, BNatSchG 2002 opredeljuje izraz „projekti v smislu tega zakona“:

      „a)      projekti in ukrepi, predvideni znotraj območij, pomembnih za Skupnost, ali evropskih območij varstva ptic, če morajo pridobiti
         odločitev organa, morajo biti organu sporočeni ali jih mora organ izvršiti,

      b)      posegi v naravo ali krajino iz člena 18, če morajo pridobiti odločitev organa, morajo biti organu sporočeni ali jih mora organ
         izvršiti, in

      c)      naprave, ki morajo pridobiti dovoljenje v skladu z zveznim zakonom o boju proti onesnaževanju, kot tudi uporabe voda, ki so
         podvržene pridobitvi dovoljenja ali preizkusu v skladu z zakonom o vodnem režimu,

      kolikor bi lahko sami ali v povezavi z drugimi projekti ali načrti pomembno vplivali na območje, pomembno za Skupnost, ali
         evropsko območje varstva ptic […]“

      12      Člen 18 BNatSchG 2002 določa:

      „1.      Posegi v naravo in krajino iz tega zakona so spremembe oblike ali uporabe površin ali spremembe ravni podzemne vode, povezane
         s talno plastjo zemlje, ki lahko občutno spremenijo nosilnost in delovanje ekosistema ali krajine.

      2.      Uporaba tal za kmetijstvo, gozdarstvo in ribolov ni poseg, kadar upošteva cilje in načela varstva narave in ohranjanja krajine.
         Uporaba tal za kmetijstvo, gozdarstvo ali ribolov praviloma ne krši prej navedenih ciljev in načel, kolikor spoštuje pogoje
         iz člena 5(4) do (6) in pravila o dobrem gospodarjenju, ki izhajajo iz zakona o kmetijstvu, gozdarstvu in ribolovu, ter člena
         17(2) zveznega zakona o varstvu tal.“

      13      Člen 36 BNatSchG 2002, naslovljen „ Pomembni škodljivi vplivi“, določa:

      „Če se zdi, da lahko naprava, za katero je treba pridobiti dovoljenje v skladu z zveznim zakonom o boju proti onesnaževanjem,
         povzroči emisije, tudi v povezavi z drugimi napravami ali ukrepi, ki v območju dosega te naprave močno vplivajo na nujno potrebne
         elemente za ohranitev območja, pomembnega za Skupnost, ali evropskega območja varstva ptic, in če poslabšanja ne morejo biti
         izravnana v skladu s členom 19(2), se dovoljenja ne izda, razen če niso izpolnjeni pogoji povezanih določb člena 34(3) in
         (4). Člen 34(1) in (5) je prav tako uporabljiv. Odločitve se sprejmejo v soglasju z organi, pristojnimi za varstvo narave
         in naravnih območij.“

      14      Člen 39(2), prvi stavek, BNatSchG 2002, naslovljen „Razmerja do drugih zakonskih določb“, določa:

      „Določbe tega dela kot tudi pravne določbe, sprejete v skladu z njimi in v njihovem okviru, ne vplivajo na zakonske določbe
         o varstvu rastlin, zaščiti živali, varstvu proti epidemijam živalskih bolezni, niti na zakonodajo o gozdovih, lovu in ribolovu.“

      15      Člen 42(1) in (2) BNatSchG 2002 želi prenesti prepovedi iz člena 12 in 13 Direktive.

      16      Člen 43 BNatSchG 2002, naslovljen „Odstopanja“, v četrtem odstavku določa, da „se prepovedi iz člena 42(1) in (2) ne uporabljajo
         za ravnanja, s katerimi naj bi se tla uporabila za kmetijstvo, gozdarstvo ali ribolov, in kolikor so izvršene na način, ki
         ustreza praksi dobrega gospodarja, kot tudi zahtevam iz člena 5(4) do (6) za ravnanja, ki žele pridobiti najboljši izkupiček
         pridobljenih proizvodov v okviru njihovih dejavnosti, ali izvršiti dovoljen poseg iz člena 19 oziroma presojo škodljivih učinkov
         na okolje v okviru zakona o presoji škodljivih učinkov na okolje, ali nadalje izvršiti dovoljen ukrep iz člena 30, če živali,
         vključno z območji gnezdenja, inkubacije, habitata ali zatočišča, in posebej zaščitene rastlinske vrste zaradi tega niso namerno
         podvržene škodi […]“

      17      Direktiva je bila v Zvezni republiki Nemčiji prenesena tudi z več področnimi zakoni, med drugim z zakonom o varstvu rastlin
         z dne 14. maja 1998 (Planzenschutzgesetz, BGBl. 1998 I, str. 971, v nadaljevanju: PflSchG), katerega člen 6(1) določa:

      „Fitosanitarna sredstva morajo biti predmet uporabe, ki odgovarja praksi dobrega gospodarja. Uporaba je prepovedana, če se
         zdi, da bi lahko povzročila škodljive učinke za zdravje ljudi ali živali ter v podzemni vodi ali da bo imela druge hude učinke,
         predvsem na naravno ravnovesje. Pristojni organ lahko naloži potrebne ukrepe za zadovoljitev pogojev, omenjenih v prvem in
         drugem stavku tega odstavka.“

       Predhodni postopek
      18      Komisija je 10. aprila 2000 na Zvezno republiko Nemčijo naslovila pisni opomin, v katerem zahteva, naj ji pošlje svoja stališča
         glede izvajanja člena 6(3) in (4) ter členov 12, 13 in 16 Direktive.

      19      Komisija je po tem, ko se je seznanila z odgovorom Zvezne republike Nemčije, 25. julija 2001 podala obrazloženo mnenje, v
         katerem je državo članico pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za uskladitev z navedenim mnenjem v roku dveh mesecev od njegove
         vročitve.

      20      V tem obrazloženem mnenju je Komisija ugotovila, sklicujoč se predvsem na BNatSchG 1998, da Zvezna republika Nemčija ni sprejela
         potrebnih ukrepov za prenos prej navedenih določb Direktive.

      21      Po izteku v obrazloženem mnenju določenega roka je Zvezna republika Nemčija z dopisom z dne 21. novembra 2001 nasprotovala
         očitkom Komisije.

      22      Nato je začel veljati BNatSchG 2002.

      23      V navedenih okoliščinah se je Komisija odločila vložiti to tožbo.

       Dopustnost tožbe
      24      Predhodno se nemška vlada sklicuje na nedopustnost tožbe, ker naj ta ne bi zadostno upoštevala vseh novih določb, sprejetih
         z BNatSchG 2002, niti preostalih posebnih nacionalnih določb. Le-te naj bi zagotavljale, da se sporne določbe nemške ureditve
         uporabljajo v skladu z Direktivo.

      25      V zvezi s tem je treba poudariti, da se vprašanje, ali je Komisija upoštevala oziroma ni upoštevala določenih sprememb pravil
         pri presoji združljivosti nemške ureditve z Direktivo, nanaša na meritorno presojo zadeve in posledično na utemeljenost tožbe,
         ne pa na njeno dopustnost.

      26      Prav tako je treba poudariti, da zaradi dejstva, da je Komisija v svoji tožbi tožbene razloge utemeljila na določenih določbah
         BNatSchG 2002 – pri čemer je ustrezne prejšnje določbe BNatSchG 1998 navedla v oklepajih, čeprav obrazloženo mnenje omenja
         le navedene prejšnje določbe –, tožba ne more biti nedopustna.

      27      Čeprav je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, opredeljen s predhodnim postopkom in posledično tožba ne more temeljiti
         na drugih očitkih, kot so ti, navedeni v predhodnem postopku, te zahteve vendarle ni mogoče razumeti tako, da bi se v vsakem
         primeru zahtevala popolna usklajenost med nacionalnimi določbami, ki so navedene v obrazloženem mnenju, in tistimi, ki so
         v tožbi. Če je prišlo do zakonodajne spremembe med tema fazama postopka, dejansko zadostuje, da je bil sistem, sprejet s sporno
         zakonodajo med predhodnim postopkom, v celoti ohranjen v veljavi z novimi ukrepi, ki jih je sprejela država članica po obrazloženem
         mnenju in ki so napadeni v okviru tožbe (sodba z dne 22. septembra 2005 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-221/03, ZOdl.,
         str. I‑8307, točki 38 in 39).

      28      V tem primeru so določbe BNatSchG 2002, ki jih Komisija navaja v tožbi, pravzaprav enake tistim v BNatSchG 1998, ki jih graja
         v svojem obrazloženem mnenju.

      29      Iz tega sledi, da je tožba dopustna.

       Temelj
      30      Za utemeljitev svoje tožbe Komisija navaja šest očitkov.

       Prvi očitek
       Trditve strank
      31      Komisija očita Zvezni republiki Nemčiji nepopoln prenos člena 6(3) in (4) Direktive v nacionalno pravo, kolikor je opredelitev
         izraza „projekt“ iz člena 10(1), točka 11(b) in (c), BNatSchG 2002, ki se nanaša na projekte zunaj POO, preozka in izključuje
         obveznost presoje posledic določenih posegov in drugih potencialno škodljivih dejavnosti za zaščitena območja.

      32      Glede projektov iz člena 10(1), točka 11(b), BNatSchG 2002 Komisija trdi, da kolikor ti vključujejo le posege v naravo in
         krajino v smislu člena 18 istega zakona, nekateri projekti, ki bi lahko pomembno vplivali na zaščitena območja, v skladu s
         členom 6(3) in (4) Direktive niso podvrženi predhodni presoji posledic za območje. Dejansko omenjeni člen 18(1) pokriva le
         spremembe oblike ali uporabe površin, ne upošteva pa vseh drugih dejavnosti in ukrepov, ki niso povezani s površino zaščitenega
         območja, ne tistih, ki ne povzročijo sprememb, vendar lahko kljub temu pomembno vplivajo na tako območje. Dejansko naj bi
         bil izraz „projekt“ v smislu člena 10(1), točka 11(b), BNatSchG 2002, ki zadeva posege, opravljene zunaj POO, ožji kot izraz
         projekt v točki (a) tega člena, ki se nanaša na projekte znotraj POO. V svoji opredelitvi ukrepov, za katere je treba opraviti
         presojo posledic, Direktiva ne predvideva razlikovanja glede na to, ali so ti ukrepi sprejeti zunaj zaščitenega območja ali
         znotraj njega.

      33      Nadalje naj bi člen 18(2) BNatSchG 2002 izključil iz izraza „projekt“ v smislu člena 10(1), točka 11(b), istega zakona uporabo
         tal za kmetijstvo, gozdarstvo in ribolov, kolikor upoštevajo cilje in načela varovanja narave in ohranitve krajine.

      34      Med drugim Komisija glede člena 10(1), točka 11(c), omenjenega zakona graja dejstvo, da je opredelitev izraza „projekt“ po
         eni strani omejena na naprave, ki morajo pridobiti dovoljenje v skladu z zveznim zakonom o boju proti onesnaževanjem (Bundes-Immissionsschutzgesetz,
         v nadaljevanju: BImSchG), po drugi strani pa na uporabo voda, ki so podvržene pridobitvi dovoljenja ali preizkusu v skladu
         z zakonom o vodnem režimu (Wasserhaushaltsgesetz, v nadaljevanju: WHG). Naprave in uporabe voda, ki niso podvržene pridobitvi
         teh dovoljenj ali preizkusom, naj bi bile tako izključene iz obveznosti presoje posledic za območje iz člena 6(3) Direktive,
         ne glede na to, ali bi ti lahko ali ne imeli pomembne posledice za zaščitena območja.

      35      Nemška vlada sprva navaja, da Komisija izraz „projekt“ razlaga preširoko, kolikor ne prizna nobene omejitve obveznosti presoje
         posledic, ki naj bi jih imele na območjih dejavnosti, ki jih določa nemška ureditev. Ta izraz bi bilo treba razlagati ob upoštevanju
         natančne opredelitve iz Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov
         na okolje (UL 175, str. 40).

      36      Dalje ta vlada trdi, da izraz „poseg“ iz člena 18(1) BNatSchG 2002 predvideva presojo od primera do primera v luči ciljev
         Direktive. Tako naj omenjeni člen 18(1) v praksi ne bi omejeval izraza „projekt“ v smislu Direktive. Ta določba naj ne bi
         predvidevala, da obstaja sprememba oblike ali uporabe površin, ampak da obstaja poseg, pri katerem dejavnost vpliva na površine,
         ki se prenašajo na zaščiteno območje.

      37      Glede odstopanja iz člena 18(2) BNatSchG 2002 nemška vlada navaja, da ta določba nujno zahteva, za to, da uporaba tal za kmetijstvo,
         gozdarstvo in ribištvo ne pomeni projekta, ki mora biti predmet presoje posledic, da so bili upoštevani cilji in načela varstva
         narave in ohranitve krajin.

      38      Končno, glede člena 10(1), točka 11(c), BNatSchG 2002 nemška vlada navaja, da morajo naprave, ki ne potrebujejo dovoljenja
         ali preizkusa glede na BimSchG, kljub temu spoštovati zahteve, ki upoštevajo Direktivo. Dejansko ta zakon določa predvsem,
         da se preveri, ali se je preprečilo škodljive učinke na okolje, ki se jim je mogoče izogniti z najnovejšo tehnologijo, in
         da se tiste, ki se jim z najnovejšo tehnologijo ni mogoče izogniti, zmanjša na minimum. Glede uporabe vod, ki ne zahteva pridobitve
         dovoljenja glede na WHG, nemška vlada navaja predvsem, da gre za uporabo majhnih količin vode, ki je združljiva z Direktivo
         2000/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne
         politike (UL L 327, str. 1). Po mnenju vlade glede na Direktivo 2000/60 uporabe, ki nimajo pomembnih posledic za vodno telo,
         ni treba upoštevati in ne potrebujejo dovoljenja, saj naj tudi ne bi imele pomembnih posledic za sosednje POO.

       Presoja Sodišča
      39      Treba je spomniti, da je glede na člen 6(3), prvi stavek, Direktive pri vsakem načrtu ali projektu, ki ni neposredno povezan
         z upravljanjem območja ali zanj potreben, vendar bi sam ali v povezavi z drugimi načrti ali projekti lahko pomembno vplival
         na območje, treba opraviti ustrezno presojo njegovih posledic glede na cilje ohranjanja tega območja.

      40      Glede tega je treba opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da je zahteva po primerni presoji posledic načrta ali projekta
         podrejena pogoju, da obstaja verjetnost ali tveganje, da bo pomembno vplival na zadevno območje. Upoštevajoč zlasti previdnostno
         načelo, tako tveganje obstaja, če na podlagi objektivnih elementov ni mogoče izključiti, da navedeni načrt ali projekt pomembno
         vpliva na zadevno območje (glej sodbo z dne 20. oktobra 2005 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C-6/04, ZOdl.,
         str. I‑9017, točka 54).

      41      Dalje, pogoj, ki mu je podrejena presoja posledic načrta ali projekta na določeno območje in ki zahteva, naj se v primeru
         dvoma glede obstoja pomembnih učinkov opravi taka presoja, ne dopušča izvzeti iz te – kot je to po eni strani storil člen
         10(1), točka 11(b), BNatSchG 2002 v povezavi s členom 18 istega zakona, po drugi strani pa člen 10(1), točka 11(c) – določenih
         kategorij projektov na podlagi meril, ki so neprimerna, da bi zagotovila, da ti ne bi mogli pomembno vplivati na zaščitena
         območja.

      42      Predvsem je treba poudariti, da člen 10(1), točka 11(b) in (c), BNatSchG 2002 izključuje obveznost presoje projektov, ki so
         po eni strani sestavljeni iz posegov v naravo in krajino ter ne pomenijo spremembe oblike ali uporabe površin ali spremembe
         ravni podzemne vode, povezane s talno plastjo zemlje, po drugi strani pa tudi iz projektov, ki imajo značilnosti naprav ali
         uporab vod, ki ne potrebujejo dovoljenja. Vendar, ni videti, da so merila izključitve od obveznosti presoje takšna, ki bi
         zagotavljala, da ti projekti sistematično ne bi mogli pomembno vplivati na zaščitena območja.

      43      Predvsem glede naprav, ki po BimSchG ne potrebujejo dovoljenja, naj dejstvo, da njegovo besedilo določa, da je treba preveriti,
         da se je preprečilo škodljive učinke na okolje, ki se jim je mogoče izogniti z najnovejšo tehnologijo, in da se tiste, ki
         se jim z najnovejšo tehnologijo ni dalo izogniti, zmanjša na minimum, ne bi zadostovalo za zagotovitev spoštovanje obveznosti
         iz člena 6(3) Direktive. Dejansko obveznost preizkusa, ki jo določa BImSchG, v vsakem primeru ni take narave, da bi zagotovila,
         da ne bi projekt, ki se nanaša na tako napravo, povzročil škode za integriteto zaščitenega območja. Predvsem, obveznost preveritve,
         da so škodljivi učinki na okolje, ki se jim z najnovejšo tehnologijo ni mogoče izogniti, zmanjšani na minimum, ne zagotavlja,
         da tak projekt ne bi povzročil omenjene škode.

      44      Glede uporabe vod, ki ne potrebujejo dovoljenja glede na WHG, dejstvo, da gre za uporabo majhnih količin vode, ni samo po
         sebi take narave, da bi izključilo, da bi lahko določene od teh uporab pomembno vplivale na zaščiteno območje. Tudi ob predpostavki,
         da so te uporabe brez pomembnih posledic na telo vode, iz tega ne sledi, da ne morejo imeti tudi pomembnih posledic za sosednje
         zaščiteno območje.

      45      Upoštevajoč zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Zvezna republika Nemčija v svojo nacionalno zakonodajo ni pravilno prenesla
         člena 6(3) Direktive glede določenih projektov, ki so opravljeni zunaj POO.

       Drugi očitek
       Trditve strank
      46      Komisija navaja, da člen 36 BNatSchG 2002 ne prenaša pravilno člena 6(3) in (4) Direktive, kolikor se lahko podeli dovoljenje
         za naprave, ki povzročajo emisije, razen ko se pričakuje, da te vplivajo predvsem na POO, ki je v območju, v katerem se te
         naprave uporabljajo.

      47      Sledi, da naj po drugi strani pomembni škodljivi vplivi, ki so povzročeni zunaj takega območja, ne bi bili upoštevani, kar
         krši omenjene določbe Direktive.

      48      Nemška vlada navaja, da se mora nadzor pomembnih škodljivih vplivov, ki jih povzročijo onesnaževala zraka ali hrup na območju
         dosega naprave, opraviti od primera do primera, ob upoštevanju vseh lokalnih podatkovin različnih onesnaževal, ki jih ustvarja
         naprava. V praksi se projekt, ki povzroča pomembne škodljive vplive, dovoli le, če nima škodljivih posledic za elemente, ki
         jih ščiti Direktiva.

       Presoja Sodišča
      49      Treba je poudariti, da kolikor se lahko v skladu s členom 36 BNatSchG 2002 izda dovoljenje za naprave, ki povzročajo emisije,
         razen ko se za te pričakuje, da lahko vplivajo predvsem na zaščiteno območje, ki se nahaja v območju dosega teh naprav, je
         lahko za tiste, katerih emisije vplivajo na zaščiteno območje zunaj takega območja, podeljeno dovoljenje, ne da bi se upoštevalo
         učinke teh emisij na to območje.

      50      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da sistem, ki ga je vzpostavila nemška ureditev glede emisij znotraj območja dosega, kot
         je opredeljen v tehničnih okrožnicah zaradi predvsem splošnih meril, ki so povezani z napravami, ni take narave, da bi zagotovil
         spoštovanje člena 6(3) in (4) Direktive.

      51      Vendar, brez znanstvenega dokaza, ki ga nemška vlada ni omenila in ki bi vnaprej dopuščal izključiti, da lahko emisije, ki
         dosežejo zaščiteno območje zunaj zadevnega območja dosega naprave, pomembno vplivajo na to območje, sistem, ki ga je uvedlo
         nacionalno pravo na zadevnem področju, v vsakem primeru ni takega značaja, da bi zagotovil, da projekti ali načrti glede naprav,
         ki povzročajo emisije, ki dosežejo zaščiteno območje zunaj območja dosega teh naprav, ne škodujejo celovitosti zadevnih območij
         v smislu člena 6(3) Direktive.

      52      Posledično je treba ugotoviti, da člen 6(3) Direktive ni bil pravilno prenesen.

       Tretji očitek
      53      Komisija Zvezni republiki Nemčiji očita nepravilen prenos obveznosti iz člena 12(1)(d) Direktive o sprejetju ukrepov, potrebnih
         za vzpostavitev sistema strogega varstva živalskih vrst, tako da se prepove poškodovanje ali uničenje razmnoževališč ali počivališč.
         Po mnenju Komisije ta določba državam članicam nalaga ne le prepoved namernih, temveč tudi nenamernih ravnanj. Navaja, da
         člen 43(4) BNatSchG 2002 ne spoštuje člena 12(1)(d) Direktive, kolikor dovoljuje določena odstopanja od pravil, ki varujejo
         območje „pod pogojem, da živali, vključno z območji gnezdenja, inkubacije, habitata ali zatočišča […] niso namerno podvržene
         škodi“.

      54      Nemška vlada navaja, da je prenos člena 12(1)(d) Direktive na ozemlju Zvezne republike Nemčije omejen na namerna ravnanja,
         kar je po njenem mnenju v skladu s to določbo, saj ta ne določa, da je treba vključiti tudi nenamerno uničenje ali poškodovanje
         omenjenih območij v sistem varstva, ki ga predpisuje. Meni, da bi bila razlaga, po kateri so prepovedana tudi nenamerna ravnanja,
         v nasprotju z načelom sorazmernosti.

      55      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Sodišče že ugotovilo, da ravnanja iz člena 12(1)(d) Direktive niso le namerna, ampak
         tudi tista, ki to niso (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Združenemu kraljestvu, točke od 73 do 79). S tem, ko ni
         omejil prepovedi iz člena 12(1)(d) Direktive na namerna ravnanja, v nasprotju s tem, kar je storil za ravnanja iz točk od
         (a) do (c) tega člena, je zakonodajalec Skupnosti izrazil svojo voljo, da razmnoževališčem in počivališččem podeli varstvo
         proti ravnanjem, ki povzročijo njihovo poškodovanje ali uničenje. Glede na pomembnost ciljev biološke raznovrstnosti, ki ga
         želi uresničiti Direktiva, nikakor ni nesorazmerno, da prepoved iz člena 12(1)(d) ni omejena na namerna ravnanja.

      56      Pod temi pogoji je očitek o nepravilnem prenosu člena 12(1)(d) Direktive treba sprejeti.

       Četrti očitek
      57      Komisija Zvezni republiki Nemčiji očita, da je v člen 43(4) BNatSchG 2002 vključila dve odstopanji od prepovedi iz člena 42(1)
         tega zakona, ki ne upoštevata v zadostni meri pogojev, ki so jim podvržena odstopanja, dovoljena v skladu s členom 16 Direktive.
         V zvezi s tem se Komisija natančneje sklicuje na odstopanja v nemškem pravu od režimov varstva vrst, do katerih so upravičeni
         izvršilni akti posega, dovoljenega v skladu s členom 19 BNatSchG 2002, in izvedba ukrepov, ki so dovoljeni na podlagi člena
         30 istega zakona.

      58      Nemška vlada odgovarja, da so posegi in ukrepi, ki so predmet dveh odstopanj iz člena 43(4) BNatSchG 2002, podvrženi upravnim
         odločitvam, pri sprejetju katerih morajo pristojni organi v vsakem primeru spoštovati pogoje iz člena 16 Direktive.

      59      V zvezi s tem je treba spomniti, da iz četrte in enajste uvodne izjave Direktive izhaja, da so habitati in ogrožene vrste
         del naravne dediščine Evropske skupnosti in da nevarnosti, ki jim grozijo, velikokrat segajo čez meje, tako da morajo vse
         države članice zaradi skupne odgovornosti sprejeti ohranitvene ukrepe. Posledično je natančnost prenosa še posebej pomembna
         v primeru, kot je ta, ko je državam članicam poverjeno, da vsaka na svojem ozemlju upravlja s skupno dediščino (glej zgoraj
         navedeno sodbo v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 25).

      60      Iz tega izhaja, da so države članice v okviru Direktive, ki določa zapletena in tehnična pravila na področju prava okolja,
         še posebej dolžne paziti, da je njihova zakonodaja, ki zagotavlja prenos te direktive, jasna in natančno opredeljena (glej
         zgoraj navedeno sodbo v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 26).

      61      Tudi ob predpostavki, da morata biti zadevni odstopanji predmet upravne odločitve, za sprejetje katerih pristojni organi dejansko
         spoštujejo pogoje, pod katerimi člen 16 Direktive dovoljuje odstopanja, je posledično treba ugotoviti, da člen 43(4) BNatSchG
         2002 ne določa pravnega okvira, ki bi bil skladen z režimom odstopanj, ki ga uvaja omenjeni člen 16. Dejansko ta določba nacionalnega
         prava ne podvrže dodelitvi zadevnih dveh odstopanj vsem pogojem, ki so določeni v členu 16 Direktive. V zvezi s tem je treba
         poudariti, da člen 43(4) BNatSchG 2002 kot edini pogoj za odobritev omenjenih odstopanj določa, da živali, vključno z območji
         gnezdenja, inkubacije, habitata ali zatočišča, in posebej zaščitene rastlinske vrste zaradi tega niso podvržene namerni škodi.

      62      Tako je treba sprejeti tretji očitek o nepravilnem prenosu člena 16 Direktive v nemško pravo.

       Peti očitek
      63      Komisija se sklicuje na člen 6(1) PflSchG, ki prepoveduje uporabo fitosanitarnih sredstev, če se zdi, da imajo lahko škodljive
         učinke za zdravje ljudi ali živali, v podzemni vodi ali druge hude škodljive učinke, predvsem na naravno ravnovesje, ta izraz
         pa pokriva tudi živalske in rastlinske vrste v smislu člena 2, točka 6, PflSchG. Komisija navaja, da Zvezna republika Nemčija
         s to prepovedjo ni dovolj jasno prenesla členov 12, 13 in 16 Direktive.

      64      Nemška vlada ugovarja utemeljenosti tega očitka in poudarja, da določba, ki ji jo očita Komisija, vsebuje splošno prepoved,
         ki omogoča spoštovanje prepovedi, predvidenih v členih 12 in 13 Direktive. Prav tako se sklicuje na dejstvo, da je treba glede
         na člen 6(1) PflSchG fitosanitarna sredstva uporabljati v skladu z dobro poklicno prakso in da pristojni organ lahko naloži
         ukrepe, ki so potrebni za zadovoljitev pogojev, ki so med drugim omenjeni v tej določbi.

      65      V zvezi s tem so, kot je že bilo rečeno v točki 60 te sodbe, države članice v okviru Direktive še posebej dolžne paziti, da
         je njihova zakonodaja, ki zagotavlja prenos te direktive, jasna in natančno opredeljena.

      66      V skladu s sodno prakso členi 12, 13 in 16 Direktive sestavljajo povezano celoto pravil (glej zgoraj navedeno sodbo v zadevi
         Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 112). Omenjena člena 12 in 13 državam članicam nalagata vzpostavitev sistema strogega
         varstva živalskih in rastlinskih vrst.

      67      Treba je spomniti, da člen 6(1) PflSchG s tem, ko navaja primere, v katerih je uporaba fitosanitarnih proizvodov prepovedana,
         ne določa jasne, natančne in stroge prepovedi povzročanja škode zaščitenim vrstam, kot je predvideno v členu 12 in 13 Direktive.

      68      Predvsem ne kaže, da je prepoved uporabe fitosanitarnih proizvodov, kolikor se zdi, da bi lahko povzročila hude učinke na
         naravno ravnovesje, tudi tako jasna, natančna in stroga, kot je prepoved poškodovanja razmnoževališč ali počivališč zaščitenih
         živalskih vrst, predvidena v členu 12(1)(d) Direktive, ali kot je prepoved namernega uničenja v naravi zaščitenih rastlinskih
         vrst, predvidena v členu 13(1)(a) Direktive.

      69      Tako je treba peti očitek glede členov 12 in 13 Direktive sprejeti.

       Šesti očitek
       Trditve strank
      70      Komisija Zvezni republiki Nemčiji očita, da je kršila člene od 12 do 16 Direktive s tem, ko ji ni sporočila določb o ureditvi
         ribolova oziroma ker ni zagotovila, da bi te določbe vsebovale zadostno prepoved ribolova.

      71      Komisija navaja, da ureditev ribolova ni v skladu z Direktivo v treh deželah (Länder). Tako naj na Bavarskem ribe, znane pod
         znanstvenim imenom coregonus oxyrhynchus, celo leto ne bi bilo med zaščitenimi vrstami. Na Brandenburškem naj ta vrsta in mehkužec, imenovan unio crassus, ne bi bila zaščitena. V deželi Bremen njena zakonodaja na seznamu ne vključuje prepovedi ribolova treh vrst, ki bi morale
         biti zaščitene v tej deželi, namreč obe prej navedenih in ribe, ki se imenuje acipenser sturio. Ta izrecno dovoljuje ribolov organizmov te zadnje vrste, katerih dolžina je manjša kot 100 cm, in tistih iz vrste coregonus oxyrhynchus, manjših od 30 cm. Med drugim naj podatki ne bi bili na voljo glede morebitnih prepovedi ribolova v deželah Berlin, Hamburg,
         zahodni Mecklenburg--Pomorjansko, Nižja Saška, Severno Porenje - Vestfalija, Posarje, Saška in Saška-  -Anhalt. Tako ni mogoče
         šteti, da ureditev teh dežel vsebuje prepovedi ribolova, ki so potrebne za zadovoljitev določb iz členov od 12 do 16 Direktive.

      72      Nemška vlada navaja, da če nemške zvezne določbe dovoljujejo deželam, da sprejmejo podrobnejše določbe na področju ribolova,
         to še vedno pomeni, da jih je treba razlagati v skladu z Direktivo. Če bi bile določbe dežel o ribolovu v nasprotju z varstvom
         ribjih vrst in školjk, ki jih pravno obvezujoče nalaga pravo Skupnosti, bi te bile nične zaradi kršitve zveznega zakona. V
         tem smislu je BNatSchG 2002 zakon, ki je nad deželnim pravom. Prepoved ribolova iz člena 42(1), točka 1, BNatSchG 2002, ki
         prav tako zadeva vrste, omenjene v prilogi IV k Direktivi, naj bi tako veljala. Tako naj ne bi bilo treba sporočiti določb
         dežel na tem področju.

      73      Nemška vlada navaja, da bo zagotovila, da bodo določbe dežel o ribolovu hitro spremenjene, kolikor ne spoštujejo pogojev Direktive
         in zveznega zakona, kot je na primer v ureditvi dežele Bremen, ki ji oporeka Komisija.

       Presoja Sodišča
      74      V tem primeru ni sporno, da so coregonus oxyrhynchus, unio crassus in acipenser sturio iz priloge IV, točka a, k Direktivi vrste, ki se nahajajo v Nemčiji.

      75      V skladu s členom 12(1)(a) Direktive morajo biti te podvržene sistemu strogega varstva, ki prepoveduje vse oblike namernega
         ujetja ali ubitja organizmov teh vrst v naravi.

      76      Iz spisa izhaja, da je ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, ureditev dežele Bavarske dovoljevala lovljenje rib
         vse leto do prepovedi ribolova. Vendar prepoved ribolova ni veljala za vrsto coregonus oxyrhynchus. V deželi Brandenburg ribolov prav tako ni bil prepovedan za to vrsto, niti za vrsto unio crassus. Glede ureditve dežele Bremen je nemška vlada priznala, da ni bila skladna z Direktivo.

      77      Če je res, kar navaja nemška vlada, da člen 42(1) BNatSchG 2002 prepoveduje predvsem ujetje ali ubitje živalskih vrst, ki
         so upravičene do sistema strogega varstva, kot so te omenjene v točki 74 te sodbe, to še ne pomeni, da ob uporabi člena 39(2),
         prvi stavek, tega zveznega zakona na določbe zakonodaje o varstvu živali, lova in ribolova ne vplivajo določbe tega dela.
         Ta del pa vključuje člen 42 BNatSchG 2002.

      78      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da normativni okvir, ki je veljaven v Nemčiji in v katerem so vsebovane regionalne določbe,
         ki so v nasprotju z pravom Skupnosti, in določba zveznega zakona, ki je v skladu z njim, ne more učinkovito ter jasno in natančno
         zagotoviti strogega varstva, določenega v členu 12(1)(a) Direktive glede prepovedi vseh oblik namernega ujetja ali ubitja
         organizmov teh vrst v naravi za tri živalske vrste iz te sodbe.

      79      V tem primeru je razvidno, da nemška ureditev ni v skladu s členom 12(1)(a) Direktive in ne ustreza pogojem za odstopanje,
         določenim v členu 16 Direktive.

      80      Glede ureditve ribolova v drugih deželah, o katerih Komisija ni bila obveščena, ni mogoče ugotoviti, da ta ne zadošča določbam
         člena 12 in 16 Direktive, zato ker ni na razpolago nobenega podatka o morebitnih prepovedih ribolova v teh deželah, še posebej
         ker, kot je bilo navedeno v točki 77 te sodbe, člen 42(1), točka 1, BNatSchG 2002 prepoveduje ujetje in ubitje organizmov
         vrst coregonus oxyrhynchus, unio crassus in acipenser sturio.

      81      V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 23(3) Direktive določa, da države članice Komisiji sporočijo besedila temeljnih predpisov
         nacionalne zakonodaje, sprejetih na področju, ki ga ureja ta direktiva. Kljub temu Komisija svoje tožbe ni utemeljila na tej
         določbi.

      82      Sledi, da je treba šesti očitek sprejeti v mejah tistega, kar je navedeno v prejšnjih točkah te sodbe.

      83      Posledično je treba ugotoviti, da Zvezna republika Nemčija, s tem da:

      –         za določene projekte, izvedene zunaj posebnih ohranitvenih območij v smislu člena 4(1) Direktive, ni predvidela obvezne presoje
         posledic za območje v skladu s členom 6(3) in (4) Direktive, ne glede na to, ali bi ti projekti lahko pomembno vplivali na
         POO;

      –         dovoljuje emisije v POO, ne glede na to, ali bi te lahko pomembno vplivale na to območje;
      –         je za nekatere škode, ki so nenamerno povzročene zaščitenim živalim, izključila veljavnost določb o varstvu vrst;
      –        ni zagotovila spoštovanja pogojev za odstopanje, določenih v členu 16 Direktive glede določenih ravnanj, združljivih z ohranjanjem
         območja;

      –        je sprejela ureditev o uporabi fitosanitarnih sredstev, ki ne upošteva v zadostni meri varstva vrst, in
      –        ni zagotovila, da določbe zakonodaje o ribolovu vsebujejo zadostno prepoved ribolova;
      ni izpolnila obveznosti iz člena 6(3) in (4) ter iz členov 12, 13 in 16 Direktive.
       Stroški
      84      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Zvezni republiki Nemčiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s pretežnim delom predlogov ni uspela, se ji
         naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Zvezna republika Nemčija ni izpolnila obveznosti iz člena 6(3) in (4) ter iz členov 12, 13 in 16 Direktive 92/43:
      –        s tem da za določene projekte, izvedene zunaj posebnih ohranitvenih območij v smislu člena 4(1) Direktive Sveta 92/43/EGS
            z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst, ni predvidela obvezne
            presoje posledic za območje v skladu s členom 6(3) in (4) Direktive, ne glede na to, ali bi ti projekti lahko pomembno vplivali
            na posebno ohranitveno območje;
      –        s tem da dovoljuje emisije v posebnem ohranitvenem območju, ne glede na to, ali bi te lahko pomembno vplivale na to območje;

      –        s tem da je za nekatere škode, ki so nenamerno povzročene zaščitenim živalim, izključila veljavnost določb o varstvu vrst;
      –        s tem da ni zagotovila spoštovanja pogojev za odstopanje, določenih v členu 16 Direktive 92/43 glede določenih ravnanj, združljivih
            z ohranjanjem območja;
      –        s tem da je sprejela ureditev o uporabi fitosanitarnih sredstev, ki ne upošteva v zadostni meri varstva vrst, in
      –        s tem da ni zagotovila, da določbe zakonodaje o ribolovu vsebujejo zadostno prepoved ribolova.
      2)      Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 13. julija 2000. # Evropski parlament proti Pierre Richard. # Uradniki. # Zadeva C-174/99 P.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 7. julija 2011. # Cree, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti TRUEWHITE - Absolutni razlogi za zavrnitev - Člen 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009 - Opisna znamka. # Zadeva T-208/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 7. julija 2011 – Cree proti UUNT (TRUEWHITE)
      (Zadeva T-208/10)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti TRUEWHITE – Absolutni razlogi za zavrnitev – Člen 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009 – Opisna znamka“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki označujejo lastnosti blaga (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)(c))
         (Glej točke 23, 25 in 31.)

      Predmet

               Tožba za razveljavitev odločbe prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. februarja 2010 (zadeva R 985/2009-2) glede zahteve
                  za registracijo besednega znaka TRUEWHITE kot znamke Skupnosti.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Cree, Inc. se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 22. junija 1999. # Lloyd Schuhfabrik Meyer & Co. GmbH proti Klijsen Handel BV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht München I - Nemčija. # Zadeva C-342/97.


Sodba Sodišča z dne 17. septembra 1987. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Nespoštovanje direktive. # Zadeva 412/85.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 7. marca 2007. # Paulo Sequeira Wandschneider proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ničnostna tožba - Obrazložitev - Odškodninska tožba. # Zadeva T-110/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE
      (tretji senat)
      z dne 7. marca 2007
      Zadeva T-110/04
      Paulo Sequeira Wandschneider
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Karierno ocenjevalno poročilo – Ocenjevalno obdobje 2001/2002 – Ničnostna tožba – Obrazložitev – Ocenjevanje uspešnosti – Dokazi – Odškodninska tožba“
      Predmet: Tožba zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe z dne 23. aprila 2003 o pripravi kariernega ocenjevalnega poročila tožeče
         stranke za obdobje od 1. julija 2001 do 31. decembra 2002 in odškodninskega zahtevka.

      Odločitev: Odločba z dne 23. aprila 2003 o pripravi kariernega ocenjevalnega poročila tožeče stranke za obdobje od 1. julija 2001 do
         31. decembra 2002 se razglasi za nično. Odškodninski zahtevek se zavrne. Komisija nosi vse stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Ocena – Ocenjevalno poročilo – Priprava – Zamuda
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      2.      Uradniki – Ocena – Ocenjevalno poročilo – Sprememba načina ocenjevanja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      3.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      4.      Uradniki – Pravice in obveznosti – Obveznost uskladitve potrebne neodvisnosti mišljenja s hierarhično organizacijo javnih
            uslužbencev
      5.      Uradniki – Načela – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Načelo dobrega upravljanja
      1.      Ocenjevalnega poročila ni mogoče razglasiti za ničnega samo zato, ker je bilo sestavljeno prepozno, razen v izjemnih okoliščinah.
         Čeprav zamuda pri pripravi ocenjevalnega poročila lahko po potrebi daje zadevnemu uradniku pravico do odškodnine, ne more
         vplivati na veljavnost ocenjevalnega poročila in posledično utemeljiti razglasitve njegove ničnosti.

      (Glej točko 39.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 7. maj 2003, den Hamer proti Komisiji, T‑278/01, RecFP, str. I‑6139 in II‑665, točka 32
         in navedena sodna praksa.

      2.      Kadar si institucija prizadeva za cilj razlikovanja in boljše izpopolnitve analitičnih ocen uradnikov ob njihovem ocenjevanju,
         tako da en način ocenjevanja nadomesti z drugim, taka sprememba načina nujno pomeni, da enakovrednosti starega in novega načina
         ocenjevanja ni mogoče doseči s fiksnim soodvisnim mehanizmom. Sprememba parametrov za ocenjevanje torej posebej otežuje primerjavo
         starega in novega ocenjevanja uradnika.

      (Glej točko 104.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 22. februar 1990, Turner proti Komisiji, T‑40/89, povzetek v Recueil, str. II‑55*, točka 23;
         Sodišče prve stopnje, 13. julij 2006, Vounakis proti Komisiji, T‑165/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-155 in II-A-2-735, točka 141.

      3.      Uprava je dolžna podrobno in zadostno obrazložiti ocenjevalna poročila. Splošne pripombe, ki spremljajo analitične ocene,
         morajo omogočiti ocenjenemu uradniku, da presodi utemeljenost teh ocen ob popolnem poznavanju dejstev, in po potrebi sodišču
         Skupnosti, da izvaja sodni nadzor, zato mora obstajati skladnost med ocenami in pripombami, s katerimi so utemeljene te ocene.

      V zvezi s tem lahko v sistemu ocenjevanja, ki ga je vzpostavila Komisija, na položaj uradnika vplivajo končne ocene v kariernem
         ocenjevalnem poročilu, ki morajo biti zato obrazložene, ne pa vse pripombe ali ocene, ki so jih zaporedoma v vsaki fazi postopka
         izrazili ocenjevalec, potrjevalec, paritetni odbor za ocenjevanje in drugostopenjski ocenjevalec.

      Poleg tega od nadrejenih ni mogoče zahtevati, da v poročilih o sestankih, zapisnikih, službenih zapisih in drugih dokumentih
         poročajo o vsakem ravnanju ali vedenju uradnika, ki mu ga je mogoče očitati ali ga grajati, vendar nasprotno neobstoj kakršnega
         koli konkretnega dejstva v podporo graji ali očitku v zvezi z ravnanjem ocenjevanega uradnika temu ne omogoča, da presodi
         resničnost ravnanj, ki se mu očitajo, ali utemeljenost ocen o njem, in Sodišču prve stopnje, da izvaja nadzor, ki pomeni kršitev
         obveznosti obrazložitve.

      (Glej točke 108, 110 in 117.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 21. oktober 1992, Maurissen proti Računskemu sodišču, T‑23/91, Recueil, str. II‑2377,
         točka 41; Sodišče prve stopnje, 12. junij 2002, Mellone proti Komisiji, T‑187/01, RecFP, str. I‑A‑81 in II‑389, točka 27 in
         navedena sodna praksa; zgoraj navedena sodba Vounakis proti Komisiji, točka 84.

      4.      Neodvisno mišljenje, ki ga mora uradnik izkazovati pri opravljanju nekaterih nalog, ne sme biti v nasprotju s tem, da je del
         hierarhično urejene ekipe in mora kot uradnik upoštevati navodila nadrejenih, razen v izjemnih primerih, določenih s Kadrovskimi
         predpisi.

      (Glej točko 154.)
      5.      Dolžnost skrbnega ravnanja uprave do njenih zaposlenih, ki izraža ravnovesje medsebojnih pravic in obveznosti, ki jih Kadrovski
         predpisi določajo v razmerjih med javnimi organi in uslužbenci javnih služb, in načelo dobrega upravljanja skupaj nalagata,
         da hierarhični organ pri odločanju o položaju uradnika upošteva ne samo interes službe, ampak tudi interes zadevnega uradnika.

      (Glej točki 184 in 185.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 5. februar 1997, Ibarra Gil proti Komisiji, T‑207/95, RecFP, str. I‑A‑13 in II‑31, točka 75;
         Sodišče prve stopnje, 16. julij 1998, Presle proti Cedefop, T‑93/96, RecFP, str. I‑A‑387 in II‑1111, točka 83; Sodišče prve
         stopnje, 16. marec 2004, Afari proti ECB, T‑11/03, RecFP, str. I‑A‑65 in II‑267, točki 42 in 217.


Sodba Sodišča z dne 18. maja 1994. # Codorníu SA proti Svetu Evropske unije. # Ničnostna tožba. # Zadeva C-309/89.


Sodba Sodišča z dne 9. junija 1977. # M. Blottner proti Het Bestuur der Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van Beroep Amsterdam - Nizozemska. # Socialna varnost. # Zadeva 109-76.