title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 3. oktobra 2006. # B. F. Cadman proti Health & Safety Executive. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo. # Socialna politika - Člen 141 ES - Načelo enakega plačila za moške in ženske - Delovna doba kot element določitve plačila - Objektivna utemeljitev - Dokazno breme. # Zadeva C-17/05.

text:
      Zadeva C-17/05
      B. F. Cadman
      proti
      Health & Safety Executive
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))
      „Socialna politika – Člen 141 ES – Načelo enakega plačila za moške in ženske – Delovna doba kot element določitve plačila – Objektivna utemeljitev – Dokazno breme“
      Povzetek sodbe
      1.        Socialna politika – Delavci in delavke – Enako plačilo
      (člen  141 ES; Direktiva Sveta  97/80)
      2.        Socialna politika – Delavci in delavke – Enako plačilo
      (člen 141 ES; Direktiva Sveta 97/80)
      1.        Člen 141 ES je treba razlagati tako, da kadar zaradi uporabe merila delovne dobe pri določitvi plačil za enako delo ali za
         delo enake vrednosti nastanejo razlike med delavkami in delavci, ki se jih primerja med seboj, je uporaba tega merila na splošno
         ustrezna za dosego legitimnega cilja, da se nagradijo pridobljene izkušnje, ki delavcu omogočajo boljše opravljanje nalog,
         pri čemer delodajalcu ni treba posebej dokazati, da je uporaba tega merila glede zadevnega delovnega mesta ustrezna za dosego
         navedenega cilja, razen če delavec predloži dokaze, ki lahko v zvezi s tem vzbudijo resen dvom. Torej mora delodajalec dokazati,
         da to, kar drži na splošno, in sicer da gre delovna doba z roko v roki z izkušnjami in da te delavcu omogočajo boljše opravljanje
         nalog, drži tudi glede obravnavanega delovnega mesta.

      (Glej točki 38, 40 in izrek.)
      2.        Člen 141 ES je treba razlagati tako, da če se, kadar zaradi uporabe merila delovne dobe pri določitvi plačil za enako delo
         ali za delo enake vrednosti nastanejo razlike med delavkami in delavci, ki se jih primerja med seboj, za določitev plačila
         uporabi sistem razvrščanja delovnih mest, ki temelji na oceni dela, ki ga je treba opraviti, ni treba dokazati, da je posamezen
         delavec v upoštevnem obdobju pridobil izkušnje, ki mu omogočajo boljše opravljanje dela.

      (Glej točki 39, 40 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 3. oktobra 2006(*)

      „Socialna politika – Člen 141 ES – Načelo enakega plačila za moške in ženske – Delovna doba kot element določitve plačila – Objektivna utemeljitev – Dokazno breme“
      V zadevi C-17/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 11. januarja 2005, ki je na Sodišče prispela 19. januarja
         2005, v postopku

      B. F. Cadman
      proti
      Health & Safety Executive,

      ob udeležbi:
      Equal Opportunities Commission,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas in J. Malenovský, predsedniki senatov, R. Schintgen,
         sodnik, N. Colneric (poročevalka), sodnica, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, J.
         Klučka, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh in L. Bay Larsen, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. marca 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za B. F. Cadman T. Gill, barrister, in E. Hawksworth, solicitor,
      –        za Equal Opportunities Commission R. Allen, QC, R. Crasnow, barrister, in J. Hardwick in M. Robison, solicitors,
      –        za vlado Združenega kraljestva M. Bethell in E. O’Neill, zastopnika, ob sodelovanju N. Underhilla in N. Painesa, QC, ter J.
         Eadya, barrister,

      –        za francosko vlado G. de Bergues, zastopnik,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, in N. Travers, BL,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M.-J. Jonczy in N. Yerrell, zastopnici,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. maja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 141 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med B. F. Cadman in Health and Safety Executive (urad za zdravje in varovanje, v nadaljevanju:
         HSE) zaradi izenačitve plačila B. F. Cadman s plačilom njenih moških kolegov.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 141(1) in (2) ES določa:

      „1.      Vsaka država članica zagotovi uporabo načela enakega plačila za enako delo ali delo enake vrednosti za moške in ženske.
      2.      V tem členu plačilo pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v
         naravi, ki jih delavec prejme iz naslova zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca.

      Enako plačilo brez diskriminacije glede na spol pomeni:
      a)      da se plačilo za enako delo po akordnih postavkah izračuna na podlagi enakih merskih enot;
      b)      da je plačilo za delo po urnih postavkah enako za enako delovno mesto.“
      4        Direktiva Sveta 75/117/EGS z dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaj držav članic v zvezi z uporabo načela enakega
         plačila za moške in ženske (UL L 45, str. 19) določa:

      „Načelo enakega plačila za moške in ženske, poudarjeno v členu [141 ES] (v nadaljevanju ‚načelo enakega plačila‘), pomeni,
         da je treba za enako delo ali za delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost, odpraviti vsakršno diskriminacijo na podlagi spola
         glede na vse vidike in pogoje plačila.

      Še zlasti tam, kjer se za določanje plačila uporablja sistem razvrščanja delovnih mest, mora ta sistem temeljiti na enakih
         merilih za moške in za ženske ter biti oblikovan tako, da izključuje vsakršno diskriminacijo na podlagi spola.“

      5        Direktiva Sveta 97/80/ES z dne 15. decembra 1997 o dokaznem bremenu v primerih diskriminacije zaradi spola (UL 1998, L 14,
         str. 6) se v skladu členom 3(1) med drugim nanaša na položaje, ki jih zajemata člen 141 ES in Direktiva 75/117.

      6        Člen 2(2) Direktive 97/80 določa:

      „Za namene načela enakega obravnavanja iz odstavka 1 obstaja posredna diskriminacija tam, kjer na videz nevtralni predpisi,
         merila ali postopki postavljajo v neugoden položaj bistveno višji delež pripadnikov enega spola, razen če je ta predpis, merilo
         ali postopek ustrezen in potreben ter se lahko upraviči z objektivnimi dejavniki, ki niso povezani s spolom.“

      7        Na podlagi člena 4(1) te direktive države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za zagotovitev, da kadar osebe, ki menijo, da
         se jim je zgodila krivica, ker načelo enakega obravnavanja zanje ni bilo uporabljeno, predložijo sodišču ali drugemu pristojnemu
         organu dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije, mora tožena stranka
         dokazati, da ni bilo kršitve načela enakopravnosti.“

      8        V skladu s členom 2 Direktive Sveta 98/52/ES z dne 13. julija 1998 o razširitvi Direktive 97/80 na Združeno kraljestvo Velika
         Britanija in Severna Irska (UL L 205, str. 66) bi morala Direktiva 97/80 biti v Združeno kraljestvo prenesena najpozneje do
         22. julija 2001.

      9        Člen 2(2) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi
         z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (UL L 39, str. 40), spremenjena z
         Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2002/73/ES z dne 23. septembra 2002 (UL L 269, str. 15, v nadaljevanju: Direktiva
         76/207), določa:

      „V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:
      –        […]
      –        posredna diskriminacija: kadar bi bile zaradi navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse osebe enega spola v posebej
         neugodnem položaju v primerjavi z osebami drugega spola, razen če ta predpis, merilo ali praksa objektivno temelji na zakonitem
         cilju in so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna,

      –        […]“
      10      Člen 3(1) Direktive 76/207 določa:

      „Uporaba načela enake obravnave pomeni, da v javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ni nikakršne neposredne
         ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi s:

      […]
      c)      pogoji zaposlovanja in delovni[mi] pogoj[i], vključno z odpuščanjem, ter plačilom, kakor določa Direktiva 75/117/EGS;
      […]“
      11      V skladu s členom 2(1), prvi stavek, Direktive 2002/73 so bile države članice dolžne sprejeti zakone in druge predpise, potrebne
         za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 5. oktobra 2005 oziroma poskrbeti, da socialni partnerji najpozneje do tega datuma
         sporazumno uvedejo potrebne določbe.

       Nacionalna ureditev
      12      Člen 1 zakona o enakem plačilu iz leta 1970 (Equal Pay Act 1970, v nadaljevanju: Equal Pay Act) določa:

      „1.       Če pogodba, na podlagi katere je ženska zaposlena pri ustanovi s sedežem v Veliki Britaniji, ne vsebuje (neposredno ali s
         sklicevanjem na kolektivno pogodbo ali drugače) klavzule o enakosti, se obstoj take klavzule v pogodbi domneva.

      2.      Klavzula o enakosti se nanaša na pogodbene pogoje (glede plačila ali drugo), na podlagi katerih je zaposlena delavka (v nadaljevanju:
         delavkina pogodba), in ima za učinek:

      […]
      b)      kadar zaposlena delavka opravlja delo, ki velja za enakovredno delu delavca, ki je zaposlen na enakem delovnem mestu:
      i)      če (z izjemo klavzule o enakosti) določba delavkine pogodbe, ki je nastala na podlagi ocene dela, je oziroma postane za delavko
         manj ugodna kot podobna določba pogodbe tega delavca, potem se šteje, da je določba delavkine pogodbe spremenjena tako, da
         ni več manj ugodna, in

      ii)      če (z izjemo klavzule o enakosti) kadarkoli delavkina pogodba ne vključuje določbe, enakovredne določbi iz delavčeve pogodbe,
         ki je nastala na podlagi ocene dela in delavcu prinaša koristi, se šteje, da delavkina pogodba vsebuje tako določbo.

      3.      Klavzula o enakosti ne vpliva na razliko med pogodbo delavke in delavca, če delodajalec dokaže, da je ta razlika dejansko
         upravičena zaradi materialnega dejavnika, ki ni razlika v spolu, in da ta dejavnik:

      a)      v primeru klavzule o enakosti, ki sodi v področje uporabe zgornjega člena 2(a) ali (b), izhaja iz dejanske razlike v položaju
         delavke in delavca […].“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      13       B. F. Cadman je zaposlena pri HSE. Plačni sistem se je med njeno zaposlitvijo v tej ustanovi večkrat spremenil. Pred letom
         1992 je ta sistem temeljil na indeksnih povišanjih, in sicer je vsak zaposleni prejel letno povišanje, dokler ni dosegel najvišjega
         plačilnega razreda svojega naziva. HSE je leta 1992 uvedel plačilno postavko, vezano na delovno uspešnost, ki omogoča takšno
         prilagoditev višine letnega povišanja, ki odraža posamezne dosežke zaposlenega. V tem sistemu so bolj uspešni zaposleni lahko
         hitreje dosegli najvišji plačilni razred. Leta 1995 je začel veljati dolgoročni dogovor o plačilih in letna povišanja so bila
         potem določena glede na dodelitev kvot, imenovanih „equity shares“, ki so bile vezane na delovno uspešnost zaposlenega. Ta
         sprememba je povzročila upočasnitev zmanjševanja plačnih razlik med zaposlenimi istega naziva z dolgo delovno dobo na eni
         strani in s krajšo delovno dobo na drugi. Sistem je bil leta 2000 znova spremenjen, tako da je zaposlenim, ki so bili v najnižjih
         plačilnih razredih, omogočal višja letna povišanja in zato hitrejše napredovanje znotraj razreda.

      14      B. F. Cadman je junija 2001 pri Employment Tribunal vložila tožbo, ki jo je oprla na Equal Pay Act. Ob vložitvi tožbe je bila
         skoraj pet let zaposlena kot nadzornik naziva 2, kar je vodstveno delovno mesto. Kot referenčne osebe je navedla štiri moške
         kolege, prav tako nadzornike naziva 2.

      15      Čeprav so te štiri osebe imele isti naziv kot B. F. Cadman, pa so od zadevne stranke prejemale občutno višja plačila. Letna
         plača B. F. Cadman za davčno leto 2000/2001 je bila 35.129 GBP, zneski referenčnih oseb pa so bili 39.125 GBP, 43.345 GBP,
         43.119 GBP in 44.183 GBP.

      16      Ni sporno, da so štirje referenčni moški na dan vložitve tožbe pri Employment Tribunal imeli daljšo delovno dobo od zadevne
         stranke, ki so jo pridobili delno na nižjih delovnih mestih.

      17       Employment Tribunal je presodilo, da je na podlagi člena 1 Equal Pay Act treba določbe pogodbe o zaposlitvi B. F. Cadman,
         ki se nanašajo na plačilo, spremeniti, da ne bodo manj ugodne od določb v pogodbah o zaposlitvi štirih referenčnih oseb.

      18      HSE je pri Employment Appeal Tribunal vložil ničnostno tožbo zoper to odločbo. To sodišče je presodilo, prvič, da glede na
         sodbo z dne 17. decembra 1989 v zadevi Danfoss (109/88, Recueil, str. 3199, točka 25) neenakosti plačil, ki izhaja iz uporabe
         merila delovne dobe, ni treba posebej utemeljiti. Presodilo je, drugič, da je Employment Tribunal – tudi če bi taka utemeljitev
         bila potrebna – pri presoji le-te nepravilno uporabilo pravo.

      19      B. F. Cadman se je zoper odločbo Employment Appeal Tribunal pritožila pri predložitvenem sodišču.

      20       Court of Appeal navaja, da je razlog za razlike v plačilih, ki jih v podpori svoji tožbi navaja B. F. Cadman, zgradba plačnega
         sistema, v katerem HSE uporablja sistem povišanj, ki tako ali drugače upošteva in nagrajuje delovno dobo.

      21      Če imajo ženske z nazivom 2 – in na splošno tiste, ki so del upoštevne skupine delavcev HSE – povprečno nižjo delovno dobo
         od delovne dobe moških, bi bile ženske zaradi uporabe merila delovne dobe pri določitvi plačila prikrajšane.

      22      Predložitveno sodišče ugotavlja, da dokazi, ki jih je predložila Equal Opportunities Commission (Komisija za enake možnosti)
         in ki so jih sprejele vse stranke spora, dokazujejo, da imajo v Združenem kraljestvu in v vsej Evropski uniji delavke v celoti
         nižjo povprečno delovno dobo kot delavci. Uporaba merila delovne dobe pri določitvi plačil pomembno vpliva na ohranitev razlik,
         sicer manjših, v plačilih delavk in delavcev.

      23      V zvezi s tem se Court of Appeal sprašuje, ali se je Sodišče oddaljilo od ugotovitve, ki jo je podalo v zgoraj navedeni sodbi
         Danfoss, da „delodajalcu ni treba posebej utemeljiti uporabe merila delovne dobe“. Iz poznejših sodb, zlasti sodb z dne 7.
         februarja 1991 v zadevi Nimz (C-184/89, Recueil, str. I-297), z dne 2. oktobra 1997 v zadevi Gerster (C-1/95, Recueil, str.
         I-5253) in z dne 17. junija 1998 v zadevi Hill in Stapleton (C-243/95, Recueil, str. I-3739), naj bi izhajala določena sprememba
         sodne prakse Sodišča. V zvezi s tem Court of Appeal navaja, da ga ni prepričalo razlogovanje HSE, da naj bi bil obseg zgoraj
         navede sodbe Danfoss s poznejšo sodno prakso Sodišča spremenjen samo glede delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in
         da naj bi zato utemeljitev merila delovne dobe nikoli – razen če gre za take delavce –ne bila potrebna.

      24      Poleg tega se predložitveno sodišče strinja s stališčem Employment Appeal Tribunal, da če bi bilo treba na vprašanje obsega
         zgoraj navedene sodbe Danfoss odgovoriti v korist B. F. Cadman, bi bilo treba zadevo ponovno predložiti drugačni sestavi sodnikov
         Employment Tribunal, da bi ponovno preučili vprašanje utemeljitve.

      25      V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales) (Civil Division) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali člen 141 ES zahteva, da mora delodajalec, če pri določitvi plačila uporabi merilo delovne dobe in zaradi tega nastanejo
         razlike med upoštevnimi delavkami in delavci, posebej utemeljiti uporabo tega merila? Če je odgovor odvisen od okoliščin,
         katere so te okoliščine?

      2.      Ali bi bil odgovor na prejšnje vprašanje drugačen, če bi delodajalec uporabljal merilo delovne dobe na individualni podlagi
         za zaposlene, tako da bi bila presoja opravljena tako, da bi daljša delovna doba utemeljevala višje plačilo?

      3.      Ali je treba pri uporabi merila delovne dobe razlikovati med delavci, ki delajo s krajšim, in delavci, ki delajo s polnim
         delovnim časom?“

       Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje
      26      Predložitveno sodišče s prvima vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali in, odvisno od primera,
         v kakšnih okoliščinah člen 141 ES zahteva, da mora delodajalec utemeljiti uporabo merila delovne dobe pri določitvi plačil,
         kadar uporaba tega merila pripelje do razlik med delavkami in delavci, ki se jih primerja med seboj.

       Splošna ureditev iz člena 141(1) ES
      27      Člen 141(1) ES določa načelo, da je za enako delo ali delo enake vrednosti treba prejeti enako plačilo, ne glede na to, ali
         ga opravi moški ali ženska (sodba z dne 17. septembra 2002 v zadevi Lawrence in drugi, C-320/00, Recueil, str. I-7325, točka
         11).

      28      Sodišče je v sodbi z dne 8. aprila 1976 v zadevi Defrenne (43/75, Recueil, str. 455, točka 12) presodilo, da je to načelo
         – ki je posebna oblika splošnega načela enakosti, ki prepoveduje različno obravnavanje podobnih položajev, razen če je tako
         razlikovanje objektivno utemeljeno – del temeljev Skupnosti (glej tudi sodbo z dne 26. junija 2001 v zadevi Brunnhofer, C-381/99,
         Recueil, str. I-4961, točka 28, in zgoraj navedeno sodbo Lawrence in drugi, točka 12).

      29      Poleg tega je treba opomniti na splošno načelo iz člena 1, prvi odstavek, Direktive 75/117, ki je namenjen predvsem lažji
         konkretni uporabi načela enakosti plačil iz člena 141(1) ES, pri čemer ne posega v njegovo vsebino ali obseg (glej sodbo z
         dne 31. marca 1981 v zadevi Jenkins, 96/80, Recueil, str. 911, točka 22). To pravilo določa, da je treba za enako delo ali
         za delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost, odpraviti vsakršno diskriminacijo na podlagi spola glede na vse vidike in pogoje
         plačila (glej sodbo z dne 1. julija 1986 v zadevi Rummler, 237/85, Recueil, str. 2101, točka 11).

      30      V področje uporabe člena 141(1) ES ne sodijo samo neposredne diskriminacije, ampak tudi posredne diskriminacije (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Jenkins, točki 14 in 15, in sodbo z dne 27. maja 2004 v zadevi Elsner-Lakeberg, C-285/02, ZOdl.,
         str. I-5861, točka 12).

      31      Iz dobro ustaljene prakse izhaja, da je člen 141 ES – kot pred tem člen 119 Pogodbe EGS (ki je postal člen 119 Pogodbe ES
         (člene od 117 do 120 Pogodbe ES so zamenjali členi od 136 ES do 143 ES)) – treba razlagati tako, da je v primeru domnevne
         diskriminacije delodajalec dolžan dokazati, da zadevno prakso utemeljujejo objektivni dejavniki, pri katerih ni nikakršne
         diskriminacije na podlagi spola (glej v tem smislu predvsem zgoraj navedeno sodbo Danfoss, točki 22 in 23, sodbo z dne 27.
         junija 1990 v zadevi Kowalska, C-33/89, Recueil, str. I-2591, točka 16, zgoraj navedeno sodbo Hill in Stapleton, točka 43,
         in sodbo z dne 23. oktobra 2003 v združenih zadevah Schönheit in Becker, C-4/02 in C‑5/02, Recueil, str. I-12575, točka 71).

      32      Predložena utemeljitev mora temeljiti na legitimnem cilju. Ukrepi, izbrani za dosego tega cilja, morajo biti ustrezni in nujni
         (glej v tem smislu sodbo z dne 13. maja 1986 v zadevi Bilka, 170/84, Recueil, str. 1607, točka 37).

       Uporaba merila delovne dobe
      33      Sodišče je v točkah 24 in 25 navedene sodbe Danfoss – po tem, ko je navedlo, da ni izključeno, da uporaba merila delovne dobe
         lahko povzroči slabše obravnavanje delavk kot delavcev – ugotovilo, da delodajalcu ni treba posebej utemeljiti uporabe tega
         merila.

      34      S tem stališčem je Sodišče priznalo, da je dejstvo, da se nagradijo zlasti pridobljene izkušnje, ki delavcu omogočajo boljše
         izvajanje njegovih nalog, legitimni cilj plačne politike.

      35      Na splošno je uporaba merila delovne dobe ustrezna za dosego tega cilja. Delovna doba gre namreč z roko v roki z izkušnjami
         in le-te delavcu omogočajo boljše izvajanje njegovih nalog.

      36      Zato delodajalec lahko nagradi delovno dobo, ne da bi moral dokazati pomen, ki jo delovna doba ima za izvajanje posebnih nalog,
         naloženih delavcu.

      37      V isti sodbi pa Sodišče vendarle ni izključilo, da lahko obstajajo položaji, v katerih mora delodajalec podrobno utemeljiti
         uporabo merila delovne dobe.

      38      Za to gre zlasti v primeru, ko delavec predloži dokaze, ki vzbujajo resen dvom o ustreznosti uporabe merila delovne dobe v
         obravnavanem primeru za dosego zgoraj navedenega cilja. Torej mora delodajalec dokazati, da to, kar drži na splošno, in sicer
         da gre delovna doba z roko v roki z izkušnjami in da te delavcu omogočajo boljše opravljanje nalog, drži tudi glede obravnavanega
         delovnega mesta.

      39      Dodati je treba, da v primeru, da je za določitev plačila uporabljen sistem razvrščanja delovnih mest, ki temelji na oceni
         dela, ki ga je treba opraviti, ni potrebno, da se utemeljitev uporabe določenega merila individualno nanaša na položaj zadevnih
         delavcev. Zato – če je cilj uporabe merila delovne dobe priznanje pridobljenih izkušenj – znotraj tega sistema ni treba dokazati,
         da je posamezen delavec v upoštevnem obdobju pridobil izkušnje, ki mu omogočajo boljše opravljanje dela. Vendar pa je treba
         objektivno upoštevati naravo dela, ki ga je treba opraviti (zgoraj navedena sodba Rummler, točka 13).

      40      Iz vsega navedenega izhaja, da se odgovor na prvo in drugo zastavljeno vprašanje glasi, da je člen 141 ES treba razlagati
         tako, da kadar zaradi uporabe merila delovne dobe pri določitvi plačil za enako delo ali za delo enake vrednosti nastanejo
         razlike med delavkami in delavci, ki se jih primerja med seboj:

      –        delodajalcu – ker je na splošno uporaba merila delovne dobe ustrezna za dosego legitimnega cilja, da se nagradijo pridobljene
         izkušnje, ki delavcu omogočajo boljše opravljanje nalog – ni treba posebej dokazati, da je uporaba tega merila glede zadevnega
         delovnega mesta ustrezna za dosego navedenega cilja, razen če delavec predloži dokaze, ki lahko v zvezi s tem vzbudijo resen
         dvom;

      –        če je za določitev plačila uporabljen sistem razvrščanja delovnih mest, ki temelji na oceni dela, ki ga je treba opraviti,
         ni treba dokazati, da je posamezen delavec v upoštevnem obdobju pridobil izkušnje, ki mu omogočajo boljše opravljanje dela.

       Tretje vprašanje za predhodno odločanje
      41      Glede na odgovor na prvi dve vprašanji na tretje ni treba odgovoriti.

       Časovni učinek te sodbe
      42      Vlada Združenega kraljestva in Irska menita, da bi bilo – če bi se Sodišče oddaljilo od načel, ki jih je določilo v zgoraj
         navedeni sodbi Danfoss – zaradi pravne varnosti treba omejiti časovne učinke sodbe, ki jo bo izdalo.

      43      Ker ta sodba zgolj podrobneje pojasnjuje zadevno sodno prakso, ni treba omejiti njenih časovnih učinkov.

       Stroški
      44      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Člen 141 ES je treba razlagati tako, da kadar zaradi uporabe merila delovne dobe pri določitvi plačil za enako delo ali za
            delo enake vrednosti nastanejo razlike med delavkami in delavci, ki se jih primerja med seboj:
      –       delodajalcu – ker je na splošno uporaba merila delovne dobe ustrezna za dosego legitimnega cilja, da se nagradijo pridobljene
            izkušnje, ki delavcu omogočajo boljše opravljanje nalog – ni treba posebej dokazati, da je uporaba tega merila glede zadevnega
            delovnega mesta ustrezna za dosego navedenega cilja, razen če delavec predloži dokaze, ki lahko v zvezi s tem vzbudijo resen
            dvom;
      –       če je za določitev plačila uporabljen sistem razvrščanja delovnih mest, ki temelji na oceni dela, ki ga je treba opraviti,
            ni treba dokazati, da je posamezen delavec v upoštevnem obdobju pridobil izkušnje, ki mu omogočajo boljše opravljanje dela.
      Podpisi
      *Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 28. maja 1980. # Richard Kuhner proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi 33/79 in 75/79.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 12. julija 2006. # Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti VITACOAT - Prejšnje besedne nacionalne znamke VITAKRAFT - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-277/04.

text:
      Zadeva T-277/04
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti VITACOAT – Prejšnje besedne nacionalne znamke VITAKRAFT – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      3.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      4.      Znamka Skupnosti – Pritožbeni postopek
      (Uredba Sveta št. 40/94, člena 63 in 74(1))
      1.      Presoja verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti je odvisna od številnih dejavnikov in
         predvsem od tega, koliko javnost pozna znamko na zadevnem trgu. Obstoj večjega razlikovalnega učinka, kot je običajen, zaradi
         poznavanja znamke na trgu nujno pomeni, da to znamko pozna vsaj pomemben del zadevne javnosti, vendar ni nujno, da znamka
         uživa ugled v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94. Na splošno ni treba ugotavljati, na primer s sklicevanjem na določen odstotek
         javnosti, ki pozna znamko, da ima znamka velik razlikovalni učinek zaradi poznavanja javnosti. Vendar pa je treba priznati
         soodvisnost med poznavanjem znamke s strani javnosti in razlikovalnim učinkom znamke v smislu, da bolj ko ciljna javnost znamko
         pozna, večji je njen razlikovalni učinek.

      Pri preučevanju, ali ima znamka velik razlikovalni učinek zato, ker jo javnost pozna, je treba upoštevati vse pomembne elemente
         v zadevi, in sicer tržni delež znamke, intenzivnost, geografski obseg in trajanje uporabe te znamke, delež investicij podjetij
         za uveljavljanje znamke, delež upoštevne javnosti, ki na podlagi znamke ugotovi, da proizvodi ali storitve izvirajo iz določenega
         podjetja, ter izjave gospodarskih in industrijskih odborov ali drugih poklicnih združenj.

      (Glej točke od 33 do 35.)
      2.      Da bi lahko bila prejšnja znamka deležna ugodnosti z večjim razlikovalnim učinkom na podlagi morebitnega poznavanja s strani
         javnosti, mora biti v vsakem primeru javnosti poznana na dan vložitve prijave znamke ali v določenem primeru na dan uveljavljane
         prednosti v podporo tej prijavi. Ni pa mogoče izključiti, da bi lahko raziskava, opravljena malo pred tem datumom ali po njem,
         vsebovala uporabne podatke, vendar je treba upoštevati, da se lahko njena dokazna moč spreminja glede na večjo ali manjšo
         oddaljenost obdobja, ki ga pokriva, glede na dan vložitve ali dan prednosti prijave zadevne znamke.

      (Glej točko 38.)
      3.      Za povprečnega nemškega potrošnika, ki ima domačo žival, ne obstaja verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
         o znamki Skupnosti med znakom VITACOAT, katerega registracija se zahteva za „šampone, balzame za lase, preparate za lase in
         kožo, deodorante; vse za živali“, „sredstva proti pršicam, ušem, bolham in ostalim parazitom; vse za živali“ in „krtače in
         glavnike za živali“ iz razredov 2, 5 in 21 v smislu Nicejskega aranžmaja, in znamko VITAKRAFT, prej registrirano v Nemčiji
         za deloma enake in deloma podobne proizvode. Glede na to, da ima beseda „kraft“ natančno določen pomen in ga nemški potrošniki
         takoj zaznajo, medtem ko beseda „coat“ zanje nima nobenega pomena oziroma jo bodo kvečjemu prepoznali kot angleško besedo
         z drugačnim pomenom, je treba ugotoviti izrazito pojmovno razliko med znakoma, ki lahko znatno nevtralizira manjše vidne in
         slišne podobnosti zadevnih znakov. Znaka torej vsebujeta dovolj razlik, predvsem pojmovnih, da se lahko izključi verjetnost
         zmede celo glede enakih proizvodov in tudi ob upoštevanju majhne pozornosti, posvečene zadevnim proizvodom.

      (Glej točki 61 in 68.)
      4.      Tožba je v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti na Sodišče prve stopnje vložena in naperjena proti odločbam
         odborov za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) zaradi preizkusa zakonitosti teh odločb. Vendar
         dejstva, na katera se stranka sklicuje pred Sodiščem prve stopnje, pa se nanje ni predhodno sklicevala pred organi Urada,
         lahko vplivajo na zakonitost take odločbe le, če bi jih bil Urad dolžan upoštevati po uradni dolžnosti.

      5.      Glede tega iz zadnjega dela člena 74(1) Uredbe št. 40/94, ki določa, da je v postopku o relativnih razlogih za zavrnitev registracije
         preizkus Urada omejen na zahtevani ukrep ter na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke, izhaja, da Urad ni dolžan
         po uradni dolžnosti upoštevati dejstev, ki jih stranke niso predložile. S takimi dejstvi zato ni mogoče izpodbijati zakonitosti
         odločbe odbora za pritožbe.

      Ne strankam ne Sodišču prve stopnje ni mogoče preprečiti, da se pri razlagi prava Skupnosti oprejo na podatke, ki izhajajo
         iz nacionalne, mednarodne ali skupnostne sodne prakse. Stranka se torej lahko na nacionalne sodbe prvič sklicuje pred Sodiščem
         prve stopnje, saj ne gre za očitek odboru za pritožbe, da ni upošteval dejstev v določeni nacionalni sodbi, temveč gre za
         očitek, da je kršil določbo Uredbe št. 40/94, in za sklicevanje na sodno prakso v podporo temu tožbenemu razlogu.

      (Glej točke od 69 do 71.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 12. julija 2006(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti VITACOAT – Prejšnje besedne nacionalne znamke VITAKRAFT – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T‑277/04,
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG, s sedežem v Bremnu (Nemčija), ki jo zastopa U. Sander, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa J. Novais Gonçalves, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je bila
      Johnson’s Veterinary Products Ltd, s sedežem v Sutton Coldfieldu (Združeno kraljestvo), ki jo zastopa M. Edenborough, barrister,

      katere predmet je tožba za razveljavitev odločbe prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 27. aprila 2004 (zadeva R 560/2003‑1),
         o postopku z ugovorom med Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG in Johnson’s Veterinary Products Ltd,

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),

      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij, sodnika, in I. Pelikánová, sodnica,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 9. julija 2004,
      na podlagi odgovora na tožbo UUNT, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 14. januarja 2005,
      na podlagi odgovora, ki ga je intervenient vložil v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 13. maja 2005,
      na podlagi obravnave z dne 11. januarja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Vitacoat Ltd je 21. marca 1996 na Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo
         besednega znaka VITACOAT kot znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti
         (UL L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

      2        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razredov 3, 5 in 21 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjim
         opisom:

      –        razred 3: „Šamponi, balzami za lase, preparati za lase in kožo, deodoranti; vse za živali“;
      –        razred 5: „Sredstva proti pršicam, ušem, bolham in ostalim parazitom; vse za živali“;
      –        razred 21: „Krtače in glavniki za živali“.
      3        Zahteva za registracijo je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 34/1998 z dne 11. maja 1998.

      4        Tožeča stranka je 25. maja 1998 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke, ki je temeljil na štirih znamkah, registriranih
         v Nemčiji (v nadaljevanju: prejšnje znamke), ki so sestavljene iz znaka VITAKRAFT in varujejo predvsem naslednje proizvode:

      –        registracija št. 834 153: „Steklo, porcelan in polporcelan, in sicer korita za ptice, pse in mačke“;
      –        registracija št. 950 955: „Farmacevtski veterinarski pripravki za ribe, domače in udomačene ptice, razen pripravkov, ki se
         prodajajo le v lekarnah“;

      –        registracija št. 1 065 186: „Sanitarni pripravki in pripravki za nego telesa in lepotni pripravki za domače živali ter šamponi
         za domače živali“;

      –        registracija št. 39 615 031: „Sestavine za pranje, mila, pripravki za nego telesa in lepotni pripravki, losioni za dlake,
         pripravki za uničevanje škodljivcev, glavniki in krtače“.

      5        Ugovor je temeljil na členu 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in je bil naperjen proti vsem proizvodom iz zahteve za registracijo.

      6        Oddelek za ugovore je 11. februarja 2000 ugovor zavrnil, ker potrdila o registraciji prejšnjih znamk niso bila prevedena.
         Na podlagi pritožbe tožeče stranke je tretji odbor za pritožbe UUNT 19. junija 2001 razveljavil to odločbo glede prejšnjih
         znamk.

      7        Vitacoat je 4. septembra 2001 obvestil UUNT o prenosu prijave znamke na družbo Johnson’s Veterinary Products Ltd, ki je bil
         vpisan v register znamk Skupnosti 29. oktobra 2001.

      8        Oddelek za ugovore je 29. julija 2003 ponovno zavrnil ugovor kot neutemeljen.

      9        Tožeča stranka je 24. septembra 2003 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      10      Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 27. aprila 2004 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Menil
         je, da so zadevni proizvodi deloma enaki in deloma podobni, zadevni znaki pa so zelo malo slišno in vidno podobni. Po mnenju
         odbora za pritožbe imajo beseda „vita“ in znamke VITAKRAFT le majhen bistven razlikovalni učinek za proizvode, ki niso tisti
         iz nemške registracije št. 834 153, in za „glavnike in krtače“ iz nemške registracije št. 39 615 031. Dalje trdi, da so različne
         na pojmovni ravni, saj beseda „Kraft“ v nemščini pomeni „moč, silo“ in s tem krepi pojem „vitalnosti“ („Vitalität“ v nemščini),
         na katerega meri element „vita“, medtem ko beseda „vitacoat“ nima konkretnega pomena, ne glede na to, ali nemški potrošnik
         pozna pomen angleške besede „coat“. Glede dokumentov, ki jih je predložila tožeča stranka z namenom dokazati velik razlikovalni
         učinek prejšnjih znamk, ker naj bi bile na nemškem trgu poznane, je odbor za pritožbe ugotovil, da niso zadosten dokaz za
         obstoj ugleda prejšnjih znamk (glej točki 24 in 25 v nadaljevanju). Ker po njegovem mnenju tožeča stranka ni uspela dokazati,
         da so te znamke na nemškem trgu znane, podobnost med zadevnimi znamkami ni zadostna, da bi ustvarila verjetnost zmede v smislu
         člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

       Postopek in predlogi strank
      11      Tožba je bila v začetku vložena v nemščini. Angleščina je postala jezik postopka v skladu s členom 131(2) Poslovnika Sodišča
         prve stopnje na podlagi ugovorov intervenienta, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 11. avgusta 2004.

      12      Tožeča stranka je tožbi dodala številne priloge, napisane v nemščini. 31. januarja 2005 je del teh nadomestila s skrajšanimi
         različicami.

      13      V skladu s členom 131(3) Poslovnika je bila tožeča stranka pooblaščena za vložitev vloge v nemščini.

      14      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo razveljavi;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      15      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeča stranka naloži plačilo stroškov.
      16      Intervenient Sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        potrdi izpodbijano odločbo;
      –        vrne prijavo znamke Skupnosti UUNT, da lahko ta nadaljuje postopek registracije;
      –        naloži tožeči stranki, da nosi stroške intervenienta, ki so mu nastali v postopkih pred Sodiščem prve stopnje, pred odborom
         za pritožbe in pred oddelkom za ugovore.

      17      Na obravnavi je intervenient na vprašanje Sodišča prve stopnje pojasnil, da je njegov drugi predlog pravzaprav združen s prvim.
         S tretjim predlogom se po mnenju intervenienta skuša zagotoviti, da bi UUNT učinkovito izpeljal postopek registracije prijavljene
         znamke v primeru zavrnitve tožbe. Glede stroškov je izjavil, da je iz previdnosti oblikoval četrti predlog v najširšem mogočem
         smislu.

       Pravo
       Zahtevek tožeče stranke za razveljavitev izpodbijane odločbe
      18      Tožeča stranka se sklicuje na en sam tožbeni razlog, namreč kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Ta razlog je pravzaprav
         sestavljen iz treh delov. V prvem navaja, da znamke VITAKRAFT in njihov element „vita“ uživajo velik razlikovalni učinek,
         saj je ta znamka znana na nemškem trgu. Z drugim delom tožbenega razloga tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je napačno
         presodil podobnost znakov, še posebej ker ni ugotovil, da je beseda „vita“ prevladujoči element znamke. V tretjem delu navaja,
         da sta ti dve napaki in dejstvo, da je spregledal podobnost zadevnih proizvodov, vodili odbor za pritožbe do tega, da ni upošteval
         obstoja verjetnosti zmede v tej zadevi, ki so jo pozneje redno ugotavljala nemška sodišča v podobnih primerih.

       Splošne ugotovitve
      19      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke prijavljena znamka ne registrira, če zaradi
         enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih označujejo znamke, obstaja
         verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

      20      Glede na ustaljeno sodno prakso Sodišča in Sodišča prve stopnje je treba verjetnost zmede glede trgovskega izvora proizvodov
         ali storitev presojati celovito, glede na to, kako upoštevna javnost zaznava zadevne znake ter proizvode ali storitve, ter
         ob tem upoštevati vse za ta primer značilne dejavnike, predvsem soodvisnost med podobnostjo znakov in podobnostjo označenih
         proizvodov ali storitev (sodba Sodišča prve stopnje z dne 1. februarja 2005 v zadevi SPAG proti UUNT – Dann in Backer (HOOLIGAN),
         T‑57/03, ZOdl., str. II-287, točka 51).

      21      V tej zadevi se stranke strinjajo, da glede na to da so prejšnje znamke varovane v Nemčiji in proizvodi namenjeni vsem, ki
         imajo domačo žival, je ciljna javnost sestavljena iz povprečnih nemških potrošnikov, ki imajo tako žival.

      22      Dalje, kot izhaja iz točk od 21 do 23 izpodbijane odločbe, je odbor za pritožbe ugotovil, da so vsi proizvodi iz prijave znamke
         enaki enemu izmed proizvodov, ki jih varujeta prejšnji znamki št. 1 065 186 in št. 39 615 031. Naprej je v točki 24 izpodbijane
         odločbe potrdil, da so si vsi proizvodi prijavljene znamke in znamke št. 834 153 podobni. Tožeča stranka teh ugotovitev ni
         izpodbijala.

      23      Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba preučiti edini tožbeni razlog tožeče stranke.

       Prvi del tožbenega razloga v zvezi z obstojem velikega razlikovalnega učinka prejšnjih znamk, ker naj bi bile znane
      –       Izpodbijana odločba
      24      Pred odborom za pritožbe je tožeča stranka predstavila naslednje dokaze v podporo dejstvu, da naj bi bile njene znamke znane:

      –        sezname cen proizvodov, ki so označeni z znamkami VITAKRAFT, za leto 1994;
      –        tržno raziskavo iz leta 1997 v zvezi z znamkami VITAKRAFT;
      –        tržno raziskavo iz leta 1992 v zvezi z znamko VITA in morebitno povezavo, ki jo bo javnost ugotovila med to znamko in znakom
         VITAKRAFT.

      25      Odbor za pritožbe je seznam cen izključil, ker se ta večinoma nanaša na druge proizvode, kot jih označujejo zadevne prejšnje
         znamke (točka 29 izpodbijane odločbe). Glede raziskave iz leta 1997 je odbor za pritožbe menil, da je njena dokazna moč nezadostna,
         saj intervjuvanci niso sami od sebe povezali znamk VITAKRAFT in proizvodov, ki jih varuje, saj so bili v vprašalniku navedeni
         tako znak kot zadevni proizvodi (točka 30 izpodbijane odločbe). Glede raziskave iz leta 1992 je odbor za pritožbe menil, da
         je njena dokazna moč precej omejena, ker ne zajema upoštevnega obdobja. Po mnenju odbora za pritožbe je treba domnevati, da
         se stvari na trgu v štirih letih zelo spremenijo, razen če ni dokazano nasprotno. Dodal je, da se raziskava ne nanaša na znamke
         VITAKRAFT, da ne upošteva, da imajo potrošniki domačo žival, da so ti potrošniki usmerjeni proti znamki VITA za zadevne proizvode
         in da je samo 20 % intervjuvancev prepoznalo znamke VITAKRAFT (točka 31 izpodbijane odločbe).

      –       Trditve strank
      26      Najprej o seznamu cen tožeča stranka trdi, da ta zajema tudi proizvode, označene s prejšnjimi znamkami.

      27      Dalje, glede raziskave iz leta 1997 tožeča stranka graja dejstvo, da odbor za pritožbe ni potrdil podatkov, ki so jih podali
         intervjuvanci v zvezi z znamko in zadevnimi proizvodi. Po mnenju tožeče stranke je nemogoče, da se med pogovorom s potrošniki
         ne bi pokazala znamka, ki jo zadeva raziskava. Na obravnavi je dodala, da ker je beseda „vita“ pogosto uporabljena v znamkah,
         ki varujejo proizvode človekove prehrane, je bila omemba proizvodov prejšnjih znamk nujna za izključitev zamenjave z relevantnimi
         znamkami s področja človekove prehrane.

      28      Končno, glede raziskave iz leta 1992 tožeča stranka najprej navaja, da se zadevni trg ne spremeni v razmeroma kratkem obdobju
         štirih let, kar dokazuje tudi raziskava iz leta 1997. Dalje poudarja, da zavod za javnomnenjske raziskave Allensbach, ki je
         opravil to raziskavo, uživa zelo velik ugled. Raziskava dokazuje, da za reprezentativno skupino zadevnega trga beseda „vita“
         pomeni prevladujoči element znamk VITAKRAFT in da je ta javnost takoj povezala besedo „vita“ v znaku, ki označuje zadevne
         proizvode, in prejšnje znamke tožeče stranke.

      29      UUNT primarno zavrača, da bi lahko seznam cen sam po sebi dokazoval, da so prejšnje znamke znane, kakršnakoli že je njegova
         vsebina.

      30      Glede raziskave iz leta 1997 UUNT meni, da se potrošniki na splošno ne usmerijo proti določeni znamki, ampak se spontano odločijo,
         kateri proizvod želijo kupiti. Zato lahko le spontan odgovor potrošnika o poznavanju znamke za določene proizvode velja kot
         zadosten dokaz o tem, da je znamka na trgu znana. V tej zadevi naj bi bili potrošniki po eni strani neposredno usmerjeni proti
         znamkam VITAKRAFT, po drugi strani pa naj bi raziskava ostajala nezanesljiva predvsem glede navedenih proizvodov. UUNT je
         na obravnavi dodal, da dokazno moč raziskave še slabi dejstvo, da zajema poznejše obdobje od upoštevnega in so zato lahko
         nanjo vplivale oglaševalske kampanje, izvedene po datumu vložitve prijave znamke.

      31      Nazadnje glede raziskave iz leta 1992 UUNT ugotavlja, da po njegovem 70 % intervjuvancev ni nikakor povezalo besede „vita“
         s prejšnjimi znamkami, čeprav so bila vprašanja postavljena tako, da so potrošnike napeljevala na že odločen odgovor.

      32      Intervenient meni, da je treba raziskavo iz leta 1997 izključiti, ker se nanaša na poznejše obdobje od upoštevnega in da dokazna
         moč raziskave iz leta 1992 ni zadostna, saj se ne nanaša na prejšnje znamke, ampak na znak VITA. Na obravnavi je natančno
         navedel, da lahko postavljena vprašanja intervjuvancem v letu 1992 kvečjemu ilustrirajo določeno povezavo med znakoma VITA
         in VITAKRAFT.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      33      Kot izhaja iz sedme uvodne navedbe Uredbe št. 40/94, je presoja verjetnosti zmede odvisna od številnih dejavnikov in predvsem
         od tega, koliko javnost pozna znamko na zadevnem trgu. Ker je verjetnost zmede toliko večja, kolikor je razlikovalni učinek
         znamke pomembnejši, znamke, ki imajo velik razlikovalni učinek, bodisi sam po sebi bodisi zaradi poznavanja javnosti, uživajo
         širše varstvo kot znamke, ki imajo manjši razlikovalni učinek (glej po analogiji sodbe Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi
         SABEL, C‑251/95, Recueil, str. I‑6191, točka 24; z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C‑39/97, Recueil, str. I‑5507, točka
         18, in z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, str. I‑3819, točka 20).

      34      Obstoj večjega razlikovalnega učinka, kot je običajen, zaradi poznavanja znamke na trgu nujno pomeni, da to znamko pozna vsaj
         pomemben del zadevne javnosti, ob čemer ni nujno, da znamka uživa ugled v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94. Na splošno ni
         treba ugotavljati, na primer s sklicevanjem na določen odstotek javnosti, ki pozna znamko, da ima znamka velik razlikovalni
         učinek zaradi poznavanja v javnosti (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Sodišča z dne 4. maja 1999 v združenih zadevah
         Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 in C‑109/97, Recueil, str. I‑2779, točka 52, in zgoraj navedeno sodbo Lloyd Schuhfabrik Meyer,
         točka 24). Vendar pa je treba priznati določeno soodvisnost med poznavanjem znamke s strani javnosti in razlikovalnim učinkom
         znamke v smislu, da bolj ko ciljna javnost znamko pozna, večji je njen razlikovalni učinek.

      35      Pri preučevanju, ali znamka uživa velik razlikovalni učinek zato, ker jo javnost pozna, je treba upoštevati vse pomembne elemente
         v zadevi, in sicer tržni delež znamke; intenzivnost; geografski obseg in trajanje uporabe te znamke; delež investicij podjetij
         za uveljavljanje znamke; delež upoštevne javnosti, ki s pomočjo znamke ugotovi, da proizvodi ali storitve izvirajo iz določenega
         podjetja; izjave gospodarskih in industrijskih odborov ali drugih poklicnih združenj (glej po analogiji zgoraj navedeni sodbi
         Windsurfing Chiemsee, točka 51, in Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 23, ter v tem smislu in po analogiji sodbo Sodišča z dne
         14. septembra 1999 v zadevi General Motors, C‑375/97, Recueil, str. I‑5421, točki 26 in 27).

      36      V tej zadevi je tožeča stranka predstavila tri dokaze v podporo dejstvu, da javnost pozna njene prejšnje znamke, in sicer
         seznam cen iz leta 1994, tržno raziskavo iz leta 1997 in tržno raziskavo iz leta 1992 (glej točko 24 zgoraj).

      37      Najprej je treba glede seznama cen spomniti, da sama predstavitev katalogov, brez podatkov in dokazov v zvezi z njihovo distribucijo
         v javnosti oziroma pomembnostjo njihove morebitne distribucije, ne zadostuje za dokaz uporabe znamke (glej v tem smislu sodbo
         Sodišča prve stopnje z dne 6. oktobra 2004 v zadevi Vitakraft-Werke Wührmann proti UUNT – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, ZOdl.,
         str. II-3445, točka 34). Še manj lahko dokaže intenzivnost uporabe. Ta sodna praksa je prenosljiva na seznam cen, katerega
         naloga je lahko podobna nalogi kataloga. Torej je treba trditev tožeče stranke, po kateri se je odbor za pritožbe zmotil glede
         vsebine tega seznama cen, zavrniti.

      38      Drugič, kar zadeva tržni raziskavi iz let 1992 in 1997, je treba najprej navesti, da mora biti, da bi lahko bila deležna ugodnosti
         z večjim razlikovalnim učinkom na podlagi morebitnega poznavanja s strani javnosti, prejšnja znamka v vsakem primeru javnosti
         poznana na dan vložitve prijave znamke ali v določenem primeru na dan uveljavljane prednosti v podporo tej prijavi (glej v
         tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13. decembra 2004 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Pucci (EMILIO PUCCI),
         T‑8/03, ZOdl., str. II-4297, točke od 71 do 73, ki ni bila predmet pritožbe v teh točkah). Ni pa mogoče izključiti, da bi
         lahko raziskava, opravljena malo pred tem datumom ali po njem, vsebovala uporabne podatke, vendar upoštevaje, da se lahko
         njena dokazna moč spreminja glede na večjo ali manjšo oddaljenost obdobja, ki ga pokriva, glede na dan vložitve ali dan prednosti
         prijave zadevne znamke. Njena dokazna moč je tudi odvisna od metode uporabljene ankete.

      39      V tej zadevi je dokazna moč raziskave iz leta 1997 oslabljena, kot pravilno navaja odbor za pritožbe, ker intervjuvanci niso
         odgovorili sami od sebe, saj so bili v uporabljenih vprašalnikih zadevni znaki in proizvodi. Te ugotovitve omaje trditev tožeče
         stranke, da je bila po eni strani določitev zadevnih proizvodov nujna, da je javnost lahko navedla prehranske znamke, namenjene
         človekovi potrošnji, in po drugi strani, da raziskava brez kakršnekoli omembe zadevne znamke ne vodi k uporabnim rezultatom,
         razen v primeru znamk z velikim ugledom („berühmte Marken“) (glej točko 27 zgoraj). Dejansko bi bilo mogoče intervjuvancem
         označiti zadevne proizvode brez omembe znamk VITAKRAFT ali jim pokazati seznam različnih znamk, med katerimi je zadevni prejšnji
         znak.

      40      V teh okoliščinah odbor za pritožbe ni zmotno uporabil prava, ko je menil, da raziskava iz leta 1997 sama po sebi ne zadostuje
         kot dokaz, da javnost pozna znamke VITAKRAFT. Sodišče prve stopnje se torej ni opredelilo glede dodatne trditve UUNT in intervenienta,
         da je dokazna moč raziskave oslabljena tudi zato, ker pokriva poznejše obdobje od upoštevnega datuma.

      41      Raziskave iz leta 1992 ne moremo takoj izključiti iz edinega razloga, da se nanaša zlasti na znamko VITA in ne na znamke VITAKRAFT,
         tako da poskuša tožeča stranka dokazati, da beseda „vita“ predstavlja prevladujoč element prejšnjih znamk, saj ciljna javnost
         nemudoma poveže izraz „vita“ z znamkami VITAKRAFT zaradi poznavanja znakov, s čimer se vprašanje v raziskavi nanaša prav na
         to morebitno vez.

      42      Vendar je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da je dokazna moč raziskave iz leta 1992 zmanjšana iz razloga, ker je bila
         opravljena skoraj štiri leta pred dnevom vložitve prijave zadevne znamke. Poleg tega, kot je ugotovil odbor za pritožbe, je
         treba navesti, da odstotek ljudi, ki neposredno povežejo besedo „vita“ s prejšnjimi znamkami, ni dovolj visok, da bi dokazoval,
         da te znamke oziroma njihov element „vita“ uživajo velik razlikovalni učinek zaradi poznavanja v javnosti. Ker so izpraševalci
         potrošnikom postavili vprašanje, ki jih je vodilo do ugotovitve ekonomske povezave med znamkami VITAKRAFT in vsakim znakom,
         ki vsebuje besedo „vita“, prisotnosti morebitnih drugih elementov poleg besede „vita“ vprašani potrošnik ni mogel zaznati.
         Celo v teh okoliščinah je le 33 % intervjuvancev, ki imajo domačo žival, pomislilo, da vsi znaki, ki vsebujejo element „vita“,
         pripadajo istemu podjetju. Samo 25 % intervjuvancev, ki imajo domačo žival, je povezalo izraz „vita“ z znamko ali podjetjem,
         imenovanim VITAKRAFT.

      43      Dalje je odbor za pritožbe pravilno izpostavil, da so bili potrošniki seznanjeni z zadevnimi proizvodi (proizvodi za nego
         živali) in z zadevnimi znamkami (VITA in VITAKRAFT). Upoštevajoč dejstvo, da so lahko zastavljena vprašanja potrošnike usmerila
         k odgovoru, ugodnejšemu za tožečo stranko, je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da raziskava iż leta 1992 ne zadostuje
         za ugotovitev, da so bile te prejšnje znamke poznane, in posledično za ugotovitev, da je njihov razlikovalni učinek oziroma
         razlikovalni učinek njihovega elementa „vita“ velik.

      44       Ker iz teh razlogov tožeča stranka ni pravno zadostno utemeljila, da so prejšnje znamke uživale velik razlikovalni učinek
         zaradi poznavanja s strani javnosti, je treba prvi del tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljenega.

       Drugi del tožbenega razloga v zvezi z nepravilno presojo podobnosti zadevnih znakov
      –       Trditve strank
      45      Glede primerjave zadevnih znakov tožeča stranka uvodoma ugovarja, da ima element „vita“ zmanjšan razlikovalni učinek, tudi
         če bi odbor za pritožbe utemeljeno menil, da ciljna javnost to besedo poveže z nemškimi besedami „vital“ (vitalen) in „Vitalität“
         (vitalnost). Po eni strani, čeprav to latinsko besedo, ki pomeni „življenje“, manjšina z visoko splošno izobrazbo včasih uporablja
         v zvezi z „obdobjem življenja osebe“ („Lebenslauf“ v nemščini), pa tega pomena večina nemških potrošnikov ne pozna. Po drugi
         strani tožeča stranka navaja, da v nasprotju z ugotovitvami odbora za pritožbe nemški besedi „vital“ in „Vitalität“ nista
         opisni za proizvode prejšnje znamke. Dalje, tožeča stranka pripominja, da je UUNT že priznal razlikovalni učinek besede „vita“
         s tem, ko je 15. julija 2002 objavil prijavo besedne znamke Skupnosti VITA, ki se je nanašala na proizvode, podobne tem, ki
         jih označujejo prejšnje znamke.

      46      Ker javnost prejšnje znamke prepozna, je beseda „vita“ po mnenju tožeče stranke njen prevladujoči element.

      47      Neodvisno od zgoraj navedenega tožeča stranka nasprotuje presoji odbora za pritožbe o vidni, pojmovni in slišni podobnosti
         znakov.

      48      V zvezi z vidno podobnostjo tožeča stranka najprej navaja, da potrošnik ne bo opravil jezikoslovne analize znamke. Ker bo,
         nasprotno, njegova pozornost med izbiranjem zadevnih proizvodov razmeroma majhna, bi lahko enakost prvega dela znakov VITAKRAFT
         in VITACOAT in enakost črk „a“ in „t“ v njunem drugem delu vodila do zmede v zvezi z zadevnima znakoma. Tožeča stranka je
         na obravnavi poudarila, da potrošnik posveča več pozornosti začetku besednega znaka kot koncu.

      49      Drugič je v zvezi s pojmovno podobnostjo odbor za pritožbe po mnenju tožeče stranke storil napako, ko je presodil, da ne glede
         na to, ali pozna pomen angleške besede „coat“, potrošnik ne bo nikakor povezal te besede in namiga na dve nemški besedi „vital“
         in „Vitalität“. Tožeča stranka trdi, da veliko nemških potrošnikov ve, da beseda „coat“ pomeni „Fell“ (kožuh) v nemščini,
         tako da dojamejo opisnost prijavljenega znaka. Poleg tega razumevanje besede „coat“ s strani ciljne javnosti ne vodi do pojmovnega
         razlikovanja, ampak nasprotno, poudarja pojmovno podobnost spornih znamk.

      50      Na obravnavi je tožeča stranka dodala, da v smislu sodne prakse Sodišča prve stopnje (sodbe z dne 14. oktobra 2003 v zadevi
         Phillips-Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Recueil, str. II‑4335, točka 54; z
         dne 22. junija 2004 v zadevi Ruiz‑Picasso in drugi proti UUNT – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, ZOdl., str. II‑1739, točka
         56, in z dne 27. oktobra 2005 v zadevi Éditions Albert René proti UUNT – Orange (MOBILIX), T‑336/03, ZOdl., str. II-4667,
         točka 80, v pritožbenem postopku) pojmovna razlika, ki lahko znatno nevtralizira vidne in slišne podobnosti zadevnih znakov,
         obstaja le, če ima znak kot celota jasen in določen pomen. Po njenem mnenju v tej zadevi ni tako, saj besedi „vitakraft“ in
         „vitacoat“ nimata konkretnega pomena ne v nemščini ne v angleščini.

      51      Tretjič, glede slišne podobnosti tožeča stranka po eni strani trdi, da ta ne more biti nevtralizirana zaradi domnevne pojmovne
         razlike znakov, ki v zadevi ne obstaja. Po drugi strani ugotovitev odbora za pritožbe, da prisotnost črk „r“ in „f“ v prejšnjih
         znamkah izključuje slišno podobnost, krši načelo, da je treba obstoj verjetnosti zmede presojati upoštevajoč elemente podobnosti
         in ne njihovih razlik.

      52      UUNT in intervenient nasprotujeta trditvam tožeče stranke.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      53      Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, mora celotna presoja verjetnosti zmede, kar zadeva vidno, slišno in pojmovno podobnost
         nasprotujočih znakov, temeljiti na njihovem celotnem vtisu, zlasti ob upoštevanju razlikovalnih in prevladujočih elementov
         (glej zgoraj navedeno sodbo BASS, točka 47 in tam navedeno sodno prakso).

      54      Najprej glede stopnje razlikovalnega učinka besede „vita“; zadevna javnost, sestavljena in povprečnih nemških potrošnikov,
         ki imajo domačo žival, bo besedo „vita“, ki kot taka v nemščini ne obstaja, razumela, kot da meri na besede, kot sta „vital“
         (vitalen) in „Vitalität“ (vitalnost). Čeprav bi bila beseda latinskega izvora manj domača germanskemu kot španskemu potrošniku,
         beseda „vita“ na splošno zbuja vtis dobre lastnosti, pripisljive velikemu obsegu različnih proizvodov ali storitev. Dejansko
         besedo „vita“ sestavlja predpona, ki daje besedi, ki sledi, torej nemški besedi „Kraft“ (moč, sila), prizvok „vitalnosti“.
         Zato je javnost v tej zadevi ne bo zaznala kot razlikovalni in prevladujoči element prejšnjega znaka. Zato je treba zavrniti
         trditev tožeče stranke, da ima beseda „vita“ posebej velik razlikovalni učinek. Dalje, kot izhaja iz točk od 33 do 44 zgoraj,
         beseda „vita“ tudi ni posebej razlikovalna zaradi prepoznavnosti prejšnjih znamk v javnosti oziroma zaradi ekonomske povezave,
         ki jo bo ciljna javnost ugotovila med imetnikom teh in znamkami VITA.

      55      Dejstvo, da je UUNT objavil prijavo besedne znamke Skupnosti VITA za proizvode, podobne proizvodom prejšnjih znamk, te presoje
         ne slabi. Pravzaprav ne gre za to, da bi mislili, da je ta znak „brez slehernega razlikovalnega učinka“ ali „popolnoma opisen“,
         tako da se mu zavrne registracija na podlagi člena 7(1)(b) ali (c) Uredbe št. 40/94. Gre le za to, da se ugotovi, ali je beseda
         „vita“ prevladujoči element prejšnjih znamk.

      56      Glede vidne podobnosti je treba navesti, da so zadevni znaki sestavljeni iz elementa „vita“, ki sta mu dodana elementa „kraft“
         ali „coat“. Tako imajo skupen svoj prvi del („vita“), zadnjo črko („t“) in črko v sredini drugega dela („a“). Tudi dolžina
         je skoraj enaka. Kljub elementom podobnosti daje razlika med drugima deloma besed, in sicer elementoma „kraft“ in „coat“,
         drugačen skupen vtis. Zato je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da pri celotnem vidnem vtisu razlike prevladajo nad elementi
         podobnosti.

      57      Na slišni ravni je treba navesti, da se lahko besedo „vitakraft“ razčleni v tri zloge („vi“, „ta“ in „kraft“), z zaporedjem
         samoglasnikov „i – a – a“ in določenim slišnim značajem, ki napravi vtis s soglasnikoma „r“ in „f“, medtem ko sta soglasnika
         „k“ in „t“ nezveneča in kratka. Glavni naglas je na prvem zlogu in manj poudarjen naglas na zadnjem. Nasprotno je v zvezi
         s prijavljenim znakom treba ugotoviti, da so angleške besede v oglasih v Nemčiji precej razširjene, tako da veliko potrošnikov
         verjetno pozna vsaj pravila angleške izgovorjave. Tako izgovarjajo besedo „coat“ kot en glas, zelo blizu „co:t“. Ker je, nasprotno,
         beseda „vita“ podobna nemškima besedama „vital“ in „Vitalität“, potrošniki nemške izgovorjave te besede („vi:ta“) ne bodo
         nadomestili z angleško („vaita“). Prijavljena znamka ima torej tri zloge z zaporedjem samoglasnikov „i – a – o“ in v drugem
         delu le soglasnika „c“ in „t“, pri čemer je naglas na prvem zlogu. Zaradi razlike pri izgovorjavi med tretjim zlogom besed
         „vitakraft“ in „vitacoat“ je treba ugotoviti, po zgledu odbora za pritožbe, da so slišne razlike pomembne.

      58      Končno je na pojmovni ravni odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da zaradi asociacije besed „vita“, povezane s pojmom vitalnosti,
         in „kraft“, ki v nemščini pomeni „moč, silo“, v prejšnjih znamkah potrošniki povežejo besedo „vitakraft“ z lastnostjo, ki
         okrepi ali povrne zdravje in vitalnost, čeprav beseda kot taka v nemščini ne obstaja. Beseda „coat“ iz prijavljene znamke
         v nemščini nima pomena. Malo verjetno je, da potrošniki razumejo angleško besedo „coat“. V najboljšem primeru vedo, da ta
         beseda v angleščini pomeni „plašč“. V vsakem primeru, tudi če potrošniki poznajo vse njene pomene, ostaja dejstvo, da se ti
         jasno razlikujejo od pomena besede „Kraft“. Tudi če bi potrošniki morebiti razumeli pomen „coat“, jih to ne pripelje do tega,
         da bi zaznali besedo „vita“ kot prevladujoč element prijavljene znamke nič bolj kot prevladujoč element prejšnjih znamk. Celotni
         pojmovni vtis bo vtis celote, v kateri da predpona „vita“ naslednji besedi „coat“ določen prizvok, povezan z idejo „vitalnosti“,
         tako da bosta ti besedi sestavljali enoto, ne da bi bilo katero izmed njiju mogoče obravnavati kot prevladujočo glede na drugo.

      59      Ugotoviti je torej treba, da obstaja manjša vidna podobnost zaradi štirih enakeih začetnih črk obeh znakov, vendar jo znatno
         oslabi razlika med drugima deloma zadevnih znakov, in sicer besedama „kraft“ in „coat“.

      60      Prav tako obstaja manjša slišna podobnost zaradi dveh enakih začetnih zlogov („vi – ta“), vendar je znatno oslabljena zaradi
         slišne razlike med besedo „kraft“ (poudarjene s samoglasnikom „a“ in soglasnikoma „r“ in „f“) in „coat“ (poudarjene s samoglasnikom
         „o“).

      61      Končno, glede na to, da ima beseda „Kraft“ natančno določen pomen in ga nemški potrošniki takoj zaznajo, medtem ko beseda
         „coat“ zanje nima nobenega pomena oziroma jo bodo kvečjemu prepoznali kot angleško besedo z drugačnim pomenom, je treba ugotoviti
         izrazito pojmovno razliko med znakoma. Taka pojmovna razlika lahko znatno nevtralizira manjše vidne in slišne podobnosti zadevnih
         znakov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo BASS, točka 54). Prisotnost predpone „vita“ v nasprotujočih znakih najverjetneje
         ne spremeni te presoje, saj bo zaznana kot predpona, tako da celotni vtis, ki ga ustvarjata znaka, v največjem delu določa
         pojmovna raven z drugim delom znakov.

      62      Upoštevajoč pojmovno razliko med zadevnima znakoma ter različne vidne in slišne elemente, je treba potrditi ugotovitev odbora
         za pritožbe, da sta si znaka le zelo malo podobna, saj lahko pojmovna razlika znatno nevtralizira elemente slišne in vidne
         podobnosti.

       Tretji del tožbenega razloga v zvezi z obstojem verjetnosti zmede
      –       Trditve strank
      63      Celotna presoja verjetnosti zmede odbora za pritožbe je po mnenju tožeče stranke neveljavna zaradi naslednjih napak.

      64      Prvič, odbor naj ne bi upošteval velikega razlikovalnega učinka prejšnjih znamk, ker naj bi bile te na trgu znane. Drugič,
         podcenjeval naj bi podobnost spornih znakov. Tretjič, odbor za pritožbe naj ne bi dal dovolj pomena enakosti proizvodov zadevnih
         znamk.

      65      Nazadnje tožeča stranka trdi, da naj bi nemška sodišča v podobnih primerih redno priznavala obstoj verjetnosti zmede, kar
         izhaja iz odločitev teh sodišč, priloženih tožbi.

      66      UUNT in intervenient tem trditvam nasprotujeta. Poleg tega UUNT trdi, da ker odločitve nemških sodišč niso bile predložene
         v postopku pred UUNT, je treba te dokumente razglasiti za nedopustne.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      67      Uvodoma je treba ugotoviti, kot izhaja iz točk 44 in 62 zgoraj, da odbor za pritožbe ni storil napake, ko je presodil, da
         po eni strani prejšnje znamke nimajo velikega razlikovalnega učinka zaradi poznavanja v javnosti in po drugi strani, da sta
         si zadevna znaka le zelo malo podobna.

      68      Dalje je treba navesti, da je odbor za pritožbe upošteval enakost večine proizvodov, označenih z zadevnimi znamkami. Vendar
         je ugotovil, da znaka vsebujeta dovolj razlik, predvsem pojmovnih, da se lahko izključi verjetnost zmede celo glede enakih
         proizvodov. Sodišče prve stopnje to ugotovitev potrjuje, tudi ob upoštevanju majhne pozornosti, posvečene zadevnim proizvodom.

      69      Končno je glede nemške sodne prakse, na katero se sklicuje tožeča stranka, treba najprej ugotoviti, da so bile sodbe nemških
         sodišč prvič navajane pred Sodiščem prve stopnje.

      70      V skladu z ustaljeno sodno prakso se tožba v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94 na Sodišče prve stopnje vloži zaradi preizkusa
         zakonitosti odločb odbora za pritožbe. Vendar dejstva, na katera se stranka sklicuje pred Sodiščem prve stopnje, pa se nanje
         ni predhodno sklicevala pred organi UUNT, lahko vplivajo na zakonitost take odločbe le, če bi jih bil UUNT dolžan upoštevati
         po uradni dolžnosti. Glede tega izhaja iz zadnjega dela člena 74(1) Uredbe št. 40/94, ki določa, da je v postopku o relativnih
         razlogih za zavrnitev registracije preizkus UUNT omejen na zahtevani ukrep ter na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale
         stranke, da UUNT ni dolžan po uradni dolžnosti upoštevati dejstev, ki jih stranke niso predložile. S takimi dejstvi zato ni
         mogoče izpodbijati zakonitosti odločbe odbora za pritožbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. julija 2004 v zadevi Samar
         proti UUNT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, ZOdl., str. II-2939, točka 13).

      71      Ker je tako, pa je treba navesti, da ne strankam ne Sodišču prve stopnje samemu ni mogoče preprečiti, da se pri razlagi prava
         Skupnosti oprejo na podatke, ki izhajajo iz nacionalne, mednarodne ali skupnostne sodne prakse. Take možnosti sklicevanja
         na nacionalne sodbe sodna praksa, navedena v točki 70 zgoraj, ne zajema, saj ne gre za očitek odboru za pritožbe, da ni upošteval
         dejstev v določeni nacionalni sodbi, temveč gre za očitek, da je kršil določbo Uredbe št. 40/94 in za sklicevanje na sodno
         prakso v podporo temu tožbenemu razlogu.

      72      Vendar je treba v zadevi navesti, da ni verjetno, da bi sodbe nemških sodišč, na katere se sklicuje tožeča stranka, razveljavile
         izpodbijano odločbo. Po eni strani se iz razlogov, navedenih v točki 70 zgoraj, s sodbami ne da izpodbijati dejanskih ugotovitev
         odbora za pritožbe niti potrditi poznavanja prejšnjih znamk na trgu ali dejstva, da bi nemški potrošnik povezal besedo „vita“
         z znamkami tožeče stranke. Po drugi strani se tožeča stranka ni sklicevala na poseben pravni argument iz teh sodb, na katerega
         bi se oprla v okoliščinah, navedenih v točki 71 zgoraj.

      73      Iz navedenega izhaja, da odbor za pritožbe pri celotni presoji verjetnosti zmede ni storil napake. Zato je tretji del tožbenega
         razloga neutemeljen. Edini tožbeni razlog tožeče stranke in s tem tožbo je treba torej zavrniti.

       Zahteva intervenienta za registracijo prijavljene znamke
      74      V zvezi s tretjim predlogom intervenienta je treba poudariti, da mora UUNT v skladu s členom 63(6) Uredbe št. 40/94 storiti
         vse, kar je potrebno, da izvrši sodbo. Sodišče prve stopnje torej ne more dajati navodil UUNT. Naloga UUNT je, da izvrši posledice
         izreka in razlogov zadevne sodbe. Druga in tretja točka predlogov tožeče stranke sta zato nedopustni (sodbe Sodišča prve stopnje
         z dne 8. julija 1999 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (BABY-DRY), T‑163/98, Recueil, str. II‑2383, točka 53; z dne 31.
         januarja 2001 v zadevi Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld proti UUNT (Giroform), T‑331/99, Recueil, str. II‑433, točka 33; z
         dne 27. februarja 2002 v zadevi Eurocool Logistik proti UUNT (EUROCOOL), T‑34/00, Recueil, str. II‑683, točka 12, in z dne
         23. oktobra 2002 v zadevi Institut für Lernsysteme proti UUNT – Educational Services (ELS), T‑388/00, Recueil, str. II‑4301,
         točka 19).

      75      Intervenientova zahteva, naj UUNT nadaljuje postopek registracije, je na zadnji instanci ukrep, ki izvršuje sodbo, in je pravzaprav
         prepletena s prvim predlogom, ki zahteva zavrnitev tožbe. V primeru, da intervenient zahteva, naj Sodišče prve stopnje odredi
         UUNT, naj nadaljuje registracijo prijavljene znamke, je ta zahteva nedopustna v skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno
         v prejšnji točki.

       Stroški
      76      Na podlagi člena 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Na podlagi člena
         136(2) Poslovnika se stroški, ki so bili za stranke v postopku pred odborom za pritožbe nujni, štejejo za stroške, ki se povrnejo.
         Ta zadnja določba pa se nanaša na primer, ko je odločba odbora za pritožbe razveljavljena, skupaj z izrekom v zvezi s stroški
         postopka. Nasprotno če izpodbijana odločba ni razveljavljena, četudi delno, odločba o stroških ostane veljavna, s pridržkom
         morebitne pritožbe.

      77      Zato je treba zahtevo intervenienta, ki predlaga naložitev stroškov postopkov pred oddelkom za ugovore in odborom za pritožbe
         tožeči stranki, zavrniti. Glede stroškov postopka pred Sodiščem prve stopnje velja, da ker tožeča stranka z zahtevkom ni uspela,
         se ji naloži plačilo stroškov, ki sta jih priglasila tožena stranka in intervenient.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeča stranka poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) ter stroške
            intervenienta, ki jih je priglasil pred Sodiščem prve stopnje.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Razglašena na javni obravnavi v Luxembourgu, 12. julija 2006.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 28. februarja 2017.#Canadian Solar Emea GmbH in drugi proti Svetu Evropske unije.#Zadeva T-162/14.