title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. decembra 2008.#Kanal 5 Ltd in TV 4 AB proti Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Marknadsdomstolen - Švedska.#Avtorska pravica - Organizacija za upravljanje avtorskih pravic, ki ima dejanski monopol - Plačilo licenčnine za televizijsko predvajanje glasbenih del - Metoda izračuna te licenčnine - Prevladujoči položaj - Zloraba.#Zadeva C-52/07.

text:
      Zadeva C-52/07
      Kanal 5 Ltd in TV 4 AB
      proti
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Marknadsdomstolen)
      „Avtorska pravica – Organizacija za upravljanje avtorskih pravic, ki ima dejanski monopol – Plačilo licenčnine za televizijsko predvajanje glasbenih del – Metoda izračuna te licenčnine – Prevladujoči položaj – Zloraba“
      Povzetek sodbe
      1.        Konkurenca – Prevladujoči položaj – Organizacija za upravljanje avtorskih pravic, ki ima dejanski monopol – Pobiranje licenčnin,
            ki ustrezajo delu dohodkov zasebnih televizijskih postaj in ki so v celoti sorazmerne s količino televizijsko predvajanih
            del, če ne obstajajo druge metode, s katerimi je mogoče natančneje ugotoviti uporabo teh del in občinstvo
      (člen 82 ES)
      2.        Konkurenca – Prevladujoči položaj – Organizacija za upravljanje avtorskih pravic, ki ima dejanski monopol – Pobiranje licenčnin,
            ki se za zasebne televizijske družbe in družbe, ki opravljajo dejavnost javne službe, izračunajo različno
      (člen 82 ES)
      1.        Člen 82 ES je treba razlagati tako, da organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, ki ima prevladujoči položaj
         na znatnem delu skupnega trga, ne zlorablja tega položaja, če za plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih
         z avtorsko pravico, uporablja za zasebne televizijske postaje tarifo, v skladu s katero zneski licenčnin ustrezajo delu dohodkov
         teh postaj, če je ta del v celoti sorazmeren ali je lahko sorazmeren s količino dejansko televizijsko predvajanih glasbenih
         del, zaščitenih z avtorsko pravico, in če ne obstaja druga metoda, s katero je mogoče natančneje opredeliti in količinsko
         določiti uporabo teh del in publiko, ne da bi se s tem nesorazmerno povečali stroški, nastali z upravljanjem pogodb in nadzorom
         uporabe navedenih del.

      (Glej točko 41 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 82 ES je treba razlagati tako, da lahko organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, s tem da izračuna licenčnine, prejete kot plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico,
         različno glede na to, ali gre za zasebne televizijske družbe ali za družbe, ki opravljajo dejavnost javne službe, zlorablja
         svoj prevladujoči položaj v smislu navedenega člena, če za te družbe uporablja neenake pogoje za primerljive posle in če jih
         s tem postavlja v podrejen konkurenčni položaj, razen če je tako ravnanje mogoče objektivno upravičiti.

      Glede preučitve morebitnega obstoja takega ravnanja je treba upoštevati, če gre za tak primer, predvsem okoliščino, da družbe,
         ki opravljajo dejavnost javne službe, v nasprotju z zasebnimi televizijskimi družbami, ne morejo imeti dohodkov od oglaševanja
         in dohodkov od pogodb o naročnini, in dejstvo, da se licenčnino, ki jo morajo plačati družbe, ki opravljajo dejavnost javne
         službe, lahko pobira, ne da bi se upoštevala dejanska televizijsko predvajana količina glasbenih del, zaščitenih z avtorsko
         pravico. Preveriti je treba tudi to, ali so zasebne televizijske družbe konkurentke družbi, ki opravlja dejavnost javne službe,
         na istem trgu.

      V zvezi s preučitvijo morebitnega obstoja objektivne utemeljitve je treba poudariti, da lahko tako upravičenje izhaja predvsem
         iz poslanstva ali načina financiranja družb, ki opravljajo dejavnost javne službe.

      (Glej točke od 44 do 48 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 11. decembra 2008(*)

      „Avtorska pravica – Organizacija za upravljanje avtorskih pravic, ki ima dejanski monopol – Plačilo licenčnine za televizijsko predvajanje glasbenih del – Metoda izračuna te licenčnine – Prevladujoči položaj – Zloraba“
      V zadevi C-52/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Marknadsdomstolen (Švedska)
         z odločbo z dne 2. februarja 2007, ki je prispela na Sodišče 6. februarja 2007, v postopku

      Kanal 5 Ltd,

      TV 4 AB
      proti
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, E. Juhász, G. Arestis in J. Malenovský,
         sodniki,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Kanal 5 Ltd in TV 4 AB C. Wetter in P. Karlsson, odvetnika, skupaj z M. Johanssonom, jur. kand.,
      –        za Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa A. Calissendorff, L. Johansson, E. Arbrandt, nato K. Cederlund
         in M. Jonson, odvetniki,

      –        za poljsko vlado E. Ośniecka-Tamecka, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska T. Harris, zastopnica, skupaj z M. Gray, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti F. Arbault, zastopnik, skupaj z U. Öbergom, odvetnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 11. septembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za predhodno vprašanje se nanaša na razlago člena 82 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Kanal 5 Ltd (v nadaljevanju: Kanal 5) in TV 4 AB (v nadaljevanju: TV 4) na eni
         strani ter Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa (švedska organizacija za kolektivno upravljanje
         avtorskih pravic na področju glasbenih del, v nadaljevanju: STIM) na drugi strani glede tarife, ki jo za televizijsko predvajanje
         glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, uporablja STIM.

       Pravni okvir
      3        Na Švedskem avtorsko pravo ureja zakon 1960:729 o avtorskih pravicah na literarnih in umetniških delih (lagen (1960:729) om
         upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk).

      4        V skladu s členoma 42a in 42e lahko televizijske družbe, ki uporabljajo dela, zaščitena z avtorsko pravico, sklenejo pogodbe
         o podelitvi licence z organizacijo za kolektivno upravljanje avtorskih pravic in tako pridobijo splošno pravico televizijskega
         predvajanja teh del.

      5        Člen 23 zakona 1993:20 o konkurenci (konkurrenslagen (1993:20), v nadaljevanju: KL) določa:

      „Konkurrensverket (švedski urad za varstvo konkurence) lahko od podjetja zahteva, naj preneha kršiti prepoved iz členov 6
         in 19 tega zakona ali členov 81 ES in 82 ES.

      Če Konkurrensverket odloči, da takega ukrepa ne bo odredil, lahko vsako podjetje, ki je zaradi kršitve oškodovano, zadevo
         predloži Marknadsdomstolen. […]“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      6        Kanal 5 in TV 4 sta zasebni televizijski družbi.

      7        STIM je organizacija, ki ima na Švedskem dejanski monopol na trgu razpolaganja z glasbenimi deli, zaščitenimi z avtorsko pravico,
         za njihovo televizijsko predvajanje.

      8        Člani STIM so avtorji glasbenih del in glasbene založbe.

      9        S to organizacijo sklenejo pogodbo o članstvu, s katero ji podelijo pravico do plačila za javno predvajanje in izvajanje (pravice
         predvajanja) ter za snemanje in razmnoževanje (mehanične pravice) svojih del.

      10      STIM v zvezi s pobiranjem plačil za predvajanje določa Kanalu 5 in TV 4 plačilo licenčnine, ki ustreza določenemu odstotku
         njihovih prihodkov od predvajanja televizijskih oddaj, namenjenih širši javnosti, ali, podredno, reklam in/ali naročil.

      11      Ta odstotek se spreminja glede na količino televizijsko predvajane glasbe.

      12      Javna televizijska postaja Sveriges Television (v nadaljevanju: SVT) plača STIM pavšalno licenčnino, znesek katere je vnaprej
         dogovorjen.

      13      Kanal 5 in TV 4 sta oktobra 2004 na podlagi člena 23, prvi odstavek, KL Konkurrensverket predložila predlog za izdajo odločbe
         o prepovedi ravnanja, ker naj bi po njunem stališču STIM zlorabil svoj prevladujoči položaj.

      14      Konkurrensverket je z odločbo z dne 28. aprila 2005 zavrnil predlog, ker ni bilo na voljo dovolj dokazov za začetek preiskave.

      15      Kanal 5 in TV 4 sta na podlagi člena 23, drugi odstavek, KL pri predložitvenem sodišču vložili pritožbo zoper STIM.

      16      V teh okoliščinah je Marknadsdomstolen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 82 ES razlagati tako, da se mora ravnanje obravnavati kot zloraba prevladujočega položaja, če organizacija
         za kolektivno upravljanje avtorskih pravic na področju glasbenih del, ki uživa dejanski monopol v državi članici, uporablja
         ali določa za zasebne televizijske postaje tarifo za pravico oddajanja glasbenih del v televizijskih oddajah, namenjenih širši
         javnosti, glede na dohodek teh postaj, ki ga imajo s temi oddajami?

      2.      Ali je treba člen 82 ES razlagati tako, da se mora ravnanje obravnavati kot zloraba prevladujočega položaja, če organizacija
         za kolektivno upravljanje avtorskih pravic na področju glasbenih del, ki uživa dejanski monopol v državi članici, uporablja
         ali določa za zasebne televizijske postaje tarifo za pravico oddajanja glasbenih del v televizijskih oddajah, namenjenih širši
         javnosti, glede na dohodek teh postaj, ki ga imajo s temi oddajami, kadar ne obstaja očitna vez med dohodki in storitvami
         organizacije, to je dodelitvijo pravice do oddajanja z avtorskim pravom zaščitenega glasbenega dela; to se pogosto zgodi na
         primer pri informativnih in športnih oddajah in kadar se dohodki povečajo zaradi sprememb v programih, tehnoloških naložbah
         in razvoju proizvodov, prilagojenih strankam?

      3.      Ali lahko na odgovor na prvo in drugo vprašanje vpliva dejstvo, da je mogoče opredeliti in količinsko določiti tako glasbo,
         ki se jo oddaja, kot publiko?

      4.      Ali lahko na odgovor na prvo in drugo vprašanje vpliva dejstvo, da se za družbe, ki opravljajo dejavnost javne službe, tarifa
         (ki temelji na dohodku) ne uporablja enako?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in tretje vprašanje
      17      Predložitveno sodišče s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je dejstvo, da
         organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, ki v državi članici uživa dejanski monopol na trgu razpolaganja z
         glasbenimi deli, zaščitenimi z avtorsko pravico, za njihovo televizijsko predvajanje zaradi plačila za to storitev določi
         tarifo, v skladu s katero so zneski licenčnin izračunani na podlagi dohodkov družb, ki televizijsko predvajajo ta dela, ter
         glede na količino televizijsko predvajane glasbe, zloraba prevladujočega položaja, ki je prepovedana s členom 82 ES, in ali
         na to opredelitev lahko vpliva dejstvo, da je mogoče drugače natančneje opredeliti in količinsko določiti uporabo navedenih
         del ter publiko.

      18      Na podlagi prvega odstavka tega člena je kot nezdružljiva s skupnim trgom prepovedana vsaka zloraba prevladujočega položaja
         enega ali več podjetij na skupnem trgu ali njegovem znatnem delu, kolikor bi lahko prizadela trgovino med državami članicami.

      19      Za preučitev, ali ima podjetje prevladujoči položaj v smislu člena 82, prvi odstavek, ES, je treba dati bistven pomen določitvi
         zadevnega trga in opredelitvi znatnega dela skupnega trga, na katerem bi lahko podjetje imelo možnost zlorab, ki ovirajo učinkovito
         konkurenco (glej sodbo z dne 26. novembra 1998 v zadevi Bronner, C‑7/97, Recueil, str. I‑7791, točka 32).

      20      Predložitveno sodišče v zvezi s trgom, ki se obravnava postopku v glavni stvari, navaja, da gre za trg razpolaganja z glasbenimi
         deli, zaščitenimi z avtorsko pravico, na Švedskem za njihovo televizijsko predvajanje.

      21      To sodišče navaja tudi, da ima STIM dejanski monopol na navedenem trgu.

      22      Iz tega izhaja, da ima STIM prevladujoči položaj na trgu, ki se obravnava v postopku v glavni stvari (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Bronner, točka 35), in da lahko ta položaj, ker gre za prevladujoči položaj na ozemlju države članice, pomeni
         prevladujoči položaj na znatnem delu skupnega trga (glej v tem smislu sodbo z dne 25. junija 1998 v zadevi Dusseldorp in drugi,
         C‑203/96, Recueil, str. I‑4075, točka 60; zgoraj navedeno sodbo Bronner, točka 36, ter sodbi z dne 17. maja 2001 v zadevi
         TNT Traco, C‑340/99, Recueil, str. I‑4109, točka 43, in z dne 22. maja 2003 v zadevi Connect Austria, C‑462/99, Recueil, str. I‑5197,
         točka 79).

      23      Nazadnje predložitveno sodišče poudarja, da je trgovanje med državami članicami prizadeto, ker se tarifa, ki se obravnava
         v postopku v glavni svari, nanaša na uporabo glasbenih del, katerih avtorji so državljani in tujci, ker ima del kupcev oglaševalskih
         prostorov sedež v drugih državah članicah poleg Kraljevine Švedske in ker Kanal 5 oddaja iz Združenega kraljestva.

      24      V teh okoliščinah je treba preučiti, ali dejstvo, da STIM uporablja navedeno tarifo za Kanal 5 in TV 4, pomeni zlorabo prevladujočega
         položaja v smislu člena 82, prvi odstavek, ES.

      25      Pojem zlorabe je objektiven pojem, ki se nanaša na ravnanja podjetja s prevladujočim položajem, ki lahko vplivajo na sestavo
         trga, kjer je prav zaradi prisotnosti zadevnega podjetja raven konkurence že oslabljena, in ki lahko – zaradi uporabe postopkov,
         različnih od tistih, ki urejajo normalno konkurenco med proizvodi ali storitvami na podlagi storitev gospodarskih subjektov
         – ovirajo ohranitev ravni konkurence, ki še obstaja na trgu, ali razvoja te konkurence (sodbi z dne 13. februarja 1979 v zadevi
         Hoffmann-La Roche proti Komisiji, 85/76, Recueil, str. 461, točka 91, in z dne 3. julija 1991 v zadevi AKZO proti Komisiji,
         C‑62/86, Recueil, str. I‑3359, točka 69).

      26      Čeprav podjetje s prevladujočim položajem res ne sme biti prikrajšano za pravico do varovanja svojih trgovskih interesov,
         če so ti napadeni, in je treba dati takemu podjetju v razumni meri možnost, da naredi, kar meni, da je primerno za varovanje
         navedenih interesov, tako ravnanje ne more biti sprejeto, če je njegov namen prav krepitev tega prevladujočega položaja in
         njegova zloraba (glej sodbi z dne 14. februarja 1978 v zadevi United Brands in United Brands Continentaal proti Komisiji,
         27/76, Recueil, str. 207, točka 189, in z dne 16. septembra 2008 v združenih zadevah Sot. Lélos kai Sia in drugi, od C‑468/06
         do C‑478/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 50).

      27      V tem pogledu je treba ugotoviti, ali je tisti, ki ima prevladujoči položaj, izkoristil možnosti, ki izhajajo iz takega položaja,
         zato da je pridobil poslovne ugodnosti, ki jih ob dejanski in dovolj učinkoviti konkurenci ne bi (zgoraj navedena sodba United
         Brands in United Brands Continentaal proti Komisiji, točka 249).

      28      Pretirana cena brez razumne povezave z ekonomsko vrednostjo opravljene storitve je v skladu s sodno prakso Sodišča lahko taka
         zloraba (glej sodbo z dne 13. novembra 1975 v zadevi General Motors Continental proti Komisiji, 26/75, Recueil, str. 1367,
         točka 12, in zgoraj navedeno sodbo United Brands in United Brands Continentaal proti Komisiji, točka 250).

      29      V zadevi v glavni stvari je treba torej preučiti, ali so licenčnine, ki jih zaračunava STIM, razumna povezava z ekonomsko
         vrednostjo storitve, ki jo opravlja ta subjekt, to je dajanje repertoarja glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, s
         katero upravlja, na voljo televizijskih družbam, ki so z njo sklenile pogodbe o podelitvi licenc.

      30      Ker so te licenčnine namenjene plačilu avtorjev glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, zaradi televizijskega predvajanja
         teh del, je treba upoštevati posebnosti te pravice.

      31      V tem pogledu je treba najti primerno ravnotežje med interesom avtorjev glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, zato
         da dobijo plačilo za televizijsko predvajanje teh del, in interesom televizijskih družb, da lahko navedena dela televizijsko
         predvajajo pod razumnimi pogoji.

      32      Sodišče je v zvezi z licenčninami, prejetimi kot plačilo avtorske pravice za javno predvajanje posnetih glasbenih del v diskoteki
         in katerih znesek je bil izračunan na podlagi prometa te diskoteke, presodilo, da je treba take licenčnine šteti za običajno
         izvrševanje avtorske pravice in da njihovo prejemanje samo po sebi ne pomeni zlorabe v smislu člena 82 ES (glej v tem smislu
         sodbo z dne 9. aprila 1987 v zadevi Basset, 402/85, Recueil, str. 1747, točke 15, 16, 18 in 21).

      33      Sodišče je glede tega, da imajo podobne tarife, katerih znesek prav tako ustreza odstotku prometa diskoteke, značilnost zlorabe,
         presodilo, da se lahko skupne značilnosti teh tarif ob upoštevanju prepovedi iz člena 82 ES ogrozi le, če bi bilo mogoče z
         drugimi metodami izpolniti isti zakoniti cilj, ki je varstvo interesov avtorjev, skladateljev in glasbenih založnikov, ne
         da bi se s tem povečali stroški, nastali z upravljanjem pogodb in nadzorom uporabe zaščitenih glasbenih del (glej sodbo z
         dne 13. julija 1989 v zadevi Tournier, 395/87, Recueil, str. 2521, točka 45).

      34      Enako tudi dejstvo, da STIM uporablja tarifo, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, samo po sebi ni zloraba v smislu
         člena 82 ES in ga je treba načeloma šteti za običajno izvrševanje avtorske pravice.

      35      Ni mogoče namreč izpodbijati dejstva, da STIM s prejemanjem licenčnine kot plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del,
         zaščitenih z avtorsko pravico, izpolnjuje zakoniti cilj, ki je varstvo pravic in interesov njegovih članov v razmerju do uporabnikov
         njihovih glasbenih del (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Tournier, točka 31).

      36      Poleg tega je treba te licenčnine – ki so protidajatev za uporabo glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, za televizijsko
         predvajanje – preučiti glede na vrednost te uporabe v gospodarskih izmenjavah.

      37      Ker so v zvezi s tem take licenčnine izračunane na podlagi dohodkov televizijskih družb, so načeloma razumna povezava z ekonomsko
         vrednostjo storitve, ki jo opravlja STIM.

      38      Poleg tega imajo imetnik avtorske pravice in tisti, ki imajo iz tega naslova pravice, zakonit interes, da licenčnine za dovoljenje
         za predvajanje dela, zaščitenega z avtorsko pravico, izračunajo glede na dejansko ali verjetno število predvajanj (glej v
         tem smislu sodbo z dne 18. marca 1980 v zadevi Coditel in drugi, 62/79, Recueil, str. 881, točka 13, in zgoraj navedeno sodbo
         Tournier, točka 12).

      39      Tarifa, ki jo uporablja STIM, upošteva dejansko televizijsko predvajano količino glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico,
         ker se, kot izhaja iz predložitvene odločbe, znesek teh licenčnin spreminja ne le glede na dohodke televizijskih družb, temveč
         tudi glede na količino televizijsko predvajane glasbe.

      40      Vendar pa ni mogoče izključiti, da je uporaba take tarife v določenih okoliščinah lahko zloraba, predvsem če obstaja druga
         metoda, s katero je mogoče natančneje opredeliti in količinsko določiti uporabo teh del in publiko, ter če je s to metodo
         mogoče izpolniti isti zakoniti cilj, to je varstvo interesov avtorjev, skladateljev in glasbenih založnikov, ne da bi se s
         tem nesorazmerno povečali stroški, nastali z upravljanjem pogodb in nadzorom uporabe glasbenih del, zaščitenih z avtorsko
         pravico.

      41      Tako je treba na prvo, drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 82 ES razlagati tako, da organizacija za kolektivno
         upravljanje avtorskih pravic, ki ima prevladujoči položaj na znatnem delu skupnega trga, ne zlorablja tega položaja, če za
         plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, uporablja za zasebne televizijske postaje
         tarifo, v skladu s katero zneski licenčnin ustrezajo delu dohodkov teh postaj, če je ta del v celoti sorazmeren ali je lahko
         sorazmeren s količino dejansko televizijsko predvajanih glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, in če ne obstaja druga
         metoda, s katero je mogoče natančneje opredeliti in količinsko določiti uporabo teh del in publiko, ne da bi se s tem nesorazmerno
         povečali stroški, nastali z upravljanjem pogodb in nadzorom uporabe navedenih del.

       Četrto vprašanje
      42      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem dejansko sprašuje, ali je okoliščina, da organizacija za kolektivno upravljanje
         avtorskih pravic izračuna licenčnine – prejete kot plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih z avtorsko
         pravico – različno glede na to, ali gre za zasebne televizijske družbe ali za družbe, ki opravljajo dejavnost javne službe,
         zloraba prevladujočega položaja v smislu člena 82 ES.

      43      V skladu z drugim odstavkom, točka (c), tega odstavka je taka zloraba zlasti uporaba neenakih pogojev za primerljive posle
         z drugimi trgovskimi partnerji, ki slednje postavlja v podrejen konkurenčni položaj.

      44      Glede morebitnega obstoja takega ravnanja v sporu o glavni stvari mora predložitveno sodišče preučiti, prvič, ali STIM z različnim
         izračunjem licenčnine, ki jih morajo plačati Kanal 5 in TV 4 na eni strani ter SVT na drugi strani za televizijsko predvajanje
         glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, za te družbe uporablja neenake pogoje za primerljive posle in, drugič, ali so
         te televizijske družbe zato v slabšem konkurenčnem položaju.

      45      Predložitveno sodišče bo moralo pri tej preučitvi upoštevati predvsem okoliščino, da SVT v nasprotju s Kanalom 5 in TV 4 nima
         dohodkov od oglaševanja in dohodkov od pogodb o naročnini, in dejstvo, da se pri licenčnini, ki jo mora plačati SVT, ne upošteva
         dejanska televizijsko predvajana količina glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico.

      46      Predložitveno sodišče bo moralo preveriti tudi to, ali sta Kanal 5 in TV 4 konkurentki SVT na istem trgu, ali pa je to ena
         od teh dveh družb.

      47      Končno, za ugotovitev, ali dejstvo, da organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic izračuna licenčnine, prejete
         kot plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, različno glede na to, ali gre za zasebne
         televizijske družbe ali za družbe, ki opravljajo dejavnost javne službe, pomeni zlorabo v smislu člena 82 ES, bo moralo to
         sodišče preučiti, ali je tako ravnanje mogoče objektivno upravičiti (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi United Brands
         in United Brands Continentaal proti Komisiji, točka 184, in Tournier, točki 38 in 46; sodbo z dne 15. marca 2007 v zadevi
         British Airways proti Komisiji, C‑95/04 P, ZOdl., str. I‑2331, točka 69, ter zgoraj navedeno sodbo Sot. Lélos kai Sia in drugi,
         točka 39). Tako upravičenje lahko izhaja predvsem iz poslanstva ali načina financiranja družb, ki opravljajo dejavnost javne
         službe.

      48      Tako je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 82 ES razlagati tako, da lahko organizacija za kolektivno upravljanje
         avtorskih pravic, s tem da izračuna licenčnine, prejete kot plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico,
         različno glede na to, ali gre za zasebne televizijske družbe ali za družbe, ki opravljajo dejavnost javne službe, zlorablja
         svoj prevladujoči položaj v smislu navedenega člena, če za te družbe uporablja neenake pogoje za primerljive posle in če jih
         s tem postavlja v podrejen konkurenčni položaj, razen če je tako ravnanje mogoče objektivno upravičiti.

       Stroški
      49      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Člen 82 ES je treba razlagati tako, da organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, ki ima prevladujoči položaj
            na znatnem delu skupnega trga, ne zlorablja tega položaja, če za plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih
            z avtorsko pravico, uporablja za zasebne televizijske postaje tarifo, v skladu s katero zneski licenčnin ustrezajo delu dohodkov
            teh postaj, če je ta del v celoti sorazmeren ali je lahko sorazmeren s količino dejansko televizijsko predvajanih glasbenih
            del, zaščitenih z avtorsko pravico, in če ne obstaja druga metoda, s katero je mogoče natančneje opredeliti in količinsko
            določiti uporabo teh del in publiko, ne da bi se s tem nesorazmerno povečali stroški, nastali z upravljanjem pogodb in nadzorom
            uporabe navedenih del.
      2)      Člen 82 ES je treba razlagati tako, da lahko organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, s tem da izračuna licenčnine, prejete kot plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico,
            različno glede na to, ali gre za zasebne televizijske družbe ali za družbe, ki opravljajo dejavnost javne službe, zlorablja
            svoj prevladujoči položaj v smislu navedenega člena, če za te družbe uporablja neenake pogoje za primerljive posle in če jih
            s tem postavlja v podrejen konkurenčni položaj, razen če je tako ravnanje mogoče objektivno upravičiti.
      Podpisi
      * Jezik postopka:švedščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. oktobra 1998. # Kazenski postopek proti Ibiyinka Awoyemi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Cassatie - Belgija. # Zadeva C-230/97.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. marca 2012.#Phonographic Performance (Ireland) Limited proti Ireland in Attorney General.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court (Commercial Division) (Irska).#Avtorske in sorodne pravice – Direktiva 2006/115/ES – Člena 8 in 10 – Pojma ‚uporabnik‘ in ‚priobčitev javnosti‘ – Razširjanje fonogramov prek televizijskih in/ali radijskih sprejemnikov, nameščenih v hotelskih sobah.#Zadeva C‑162/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 15. marca 2012 (
            *1
         )
      „Avtorske in sorodne pravice — Direktiva 2006/115/ES — Člena 8 in 10 — Pojma ‚uporabnik‘ in ‚priobčitev javnosti‘ — Razširjanje fonogramov prek televizijskih in/ali radijskih sprejemnikov, nameščenih v hotelskih sobah“
      V zadevi C-162/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo High Court (Commercial Division) (Irska) z odločbo z dne 23. marca 2010, ki je prispela na Sodišče 7. aprila 2010, v postopku

         Phonographic Performance (Ireland) Limited

      proti

         Irski,

         Attorney General,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský (poročevalec), E. Juhász, G. Arestis in T. von Danwitz, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. aprila 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Phonographic Performance (Ireland) Limited H. Sheehy, solicitor, skupaj z J. Newmanom, BL,

               —

               za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z E. Fitzsimonsom in J. Jeffersom, BL,

               —

               za grško vlado G. Papadaki, M. Germani in G. Alexaki, zastopnice,

               —

               za italijansko vlado P. Gentili, zastopnik,

               —

               za francosko vlado J. Gstalter, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo J. Samnadda in S. La Pergola, zastopnici,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 29. junija 2011
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 8 in 10 Direktive 2006/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine (UL L 376, str. 28).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med organizacijo Phonographic Performance (Ireland) Limited (v nadaljevanju: PPL) in Irsko.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

               3

               Svetovna organizacija za intelektualno lastnino (SOIL) je v Ženevi 20. decembra 1996 sprejela Pogodbo SOIL o izvedbah in fonogramih (v nadaljevanju: WPPT ) ter Pogodbo SOIL o avtorski pravici. Ti pogodbi sta bili v imenu Evropske skupnosti potrjeni s Sklepom Sveta 2000/278/ES z dne 16. marca 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 33, str. 208).

               4

               Člen 2(b), (d) in (g) WPPT določa:
               „Za namene te pogodbe:

                        (b)

                        ‚fonogram‘ pomeni posnetek zvokov izvedbe ali drugih zvokov oziroma njihovih nadomestkov, razen če je v obliki posnetka, ki je vključen v kinematografskem ali drugem avdiovizualnem delu;

                  […]

                        (d)

                        ‚proizvajalec fonograma‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki prevzame pobudo in odgovornost, da prva posname zvoke neke izvedbe ali druge zvoke oziroma nadomestke teh zvokov;

                  […]

                        (g)

                        ‚javna priobčitev‘ izvedbe ali fonograma pomeni prenašanje zvokov izvedbe ali zvokov oziroma nadomestkov, zvokov posnetih na fonogramih, javnosti na kateri koli način, razen z radiodifuznim oddajanjem. Za namene člena 15 ‚javna priobčitev‘ vključuje tudi to, da zvoki ali nadomestki zvokov, posneti na fonogramih, postanejo slišni javnosti“.

               5

               Člen 15 WPPT določa:
               „1.   Izvajalci in proizvajalci fonogramov uživajo pravico do enkratnega pravičnega nadomestila za neposredno ali posredno uporabo fonogramov, izdanih za komercialne namene, za radiodifuzno oddajanje ali kakšno drugo javno priobčitev.
               2.   Pogodbenice lahko v svoji domači zakonodaji določijo, da izvajalec ali proizvajalec fonograma ali oba zahtevata od uporabnika enkratno pravično nadomestilo. Pogodbenice lahko sprejmejo zakonodajo, ki določi pogoje, pod katerimi se enkratno pravično nadomestilo deli med izvajalci in proizvajalci fonogramov, če se ti o tem ne sporazumejo.
               3.   Vsaka pogodbenica lahko z uradnim obvestilom, deponiranim pri generalnem direktorju WIPO, izjavi, da bo uporabljala določbe prvega odstavka samo glede nekaterih vrst uporabe, da bo omejila njihovo uporabo na drug način ali da teh določb sploh ne bo uporabljala.
               4.   Za namene tega člena se fonogrami, dostopni javnosti po žici ali brezžično na tak način, da imajo posamezniki lahko dostop do njih s kraja in v času, ki ju sami izberejo, štejejo kot fonogrami, ki so bili izdani za komercialne namene.“

         Pravo Unije

               6

               V uvodnih izjavah 5, 7 in 16 Direktive 2006/115 je navedeno:

                        „(5)

                        Za ustvarjalno in umetniško delo avtorjev in izvajalcev je nujno potreben primeren dohodek kot osnova za nadaljnje ustvarjalno in umetniško delo, investicije, ki jih zahteva proizvajanje fonogramov in produciranje filmov, pa so še posebej visoke in tvegane. Možnost zagotovitve tega dohodka in povračila investicij je mogoče učinkovito zagotoviti le z ustreznim pravnim varstvom imetnikov pravic.

                  […]

                        (7)

                        Zakonodajo držav članic bi bilo treba približati tako, da ta ne nasprotuje mednarodnim konvencijam, na katerih temelji zakonodaja držav članic o avtorski in sorodnih pravicah.

                  […]

                        (16)

                        Države članice bi morale biti sposobne predvideti bolj daljnosežno varstvo imetnikov pravic, sorodnih avtorski, kot ga zahtevajo določbe te direktive v zvezi z oddajanjem in priobčitvijo javnosti.“

               7

               Člen 7 Direktive 2006/115 določa:
               „1.   Države članice za izvajalce predvidijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo snemanje svojih izvedb.
               2.   Države članice za RTV organizacije predvidijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo snemanje svojih oddaj, če se te prenašajo po žici ali po zraku, vključno preko kabla ali satelita.
               3.   Kabelski distributer nima pravice iz odstavka 2, če zgolj opravi kabelsko retransmisijo oddaj RTV organizacij.“

               8

               Člen 8(2) te direktive določa:
               „Države članice predvidijo pravico, s katero zagotovijo, da uporabnik plača enkratno pravično nadomestilo, če se fonogram, objavljen v komercialne namene, ali reprodukcija takšnega fonograma uporablja za brezžično oddajanje ali za kakršno koli priobčitev javnosti, ter zagotovijo, da se to nadomestilo razdeli med zadevne izvajalce in proizvajalce fonogramov. Države članice lahko, če ni dogovora med izvajalci in proizvajalci fonogramov, določijo pogoje glede medsebojne delitve nadomestila.“

               9

               Člen 10 navedene direktive določa:
               „1.   Države članice lahko predvidijo omejitve pravic iz tega poglavja za:

                        (a)

                        zasebno uporabo;

                  […]
               2.   Ne glede na odstavek 1 lahko vsaka država članica predvidi enake vrste omejitev glede varstva izvajalcev, proizvajalcev fonogramov, RTV organizacij in producentov prvega posnetka filma, kot jih predvidi v zvezi z varstvom avtorske pravice pri književnih in umetniških delih.
               Vendar lahko predvidijo prisilne licence le do mere, v kateri se te ujemajo z Rimsko konvencijo.
               3.   Omejitve iz odstavkov 1 in 2 se uporabijo samo v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalno uporabo predmeta in ne bi nerazumno prizadele legitimnih interesov imetnika pravic.“

               10

               Z Direktivo 2006/115 je bila kodificirana in razveljavljena Direktiva Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 120).

               11

               V uvodni izjavi 9 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230) je navedeno:
               „Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot sestavni del lastnine.“

               12

               Člen 3 te direktive določa:
               „1.   Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.
               2.   Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo vsakršno obliko dajanja na voljo njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami:

                        (a)

                        izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;

                        (b)

                        proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;

                        (c)

                        producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;

                        (d)

                        RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.

                  3.   Pravice iz odstavkov 1 in 2 se ne izčrpajo z nobenim dejanjem priobčitve javnosti oziroma dajanja na voljo javnosti, kot ju določa ta člen.“

         Nacionalno pravo

               13

               Člen 97 zakona iz leta 2000 o avtorski in sorodnih pravicah (Copyright and Related Rights Act 2000, v nadaljevanju: zakon iz leta 2000) določa:
               „1.   S pridržkom iz odstavka 2 poslušanje zvočnega posnetka in gledanje radiodifuzne oddaje ali kabelskega programa ni kršitev avtorske pravice na zvočnem posnetku, radiodifuzni oddaji ali kabelskem programu, če se posluša ali gleda:

                        (a)

                        v delih nepremičnin, kjer se ponuja možnost prenočitve za stanovalce ali osebe, ki so tam nastanjene, in

                        (b)

                        če gre za del ugodnosti, ki se ponujajo izključno ali predvsem stanovalcem ali osebam, ki so tam nastanjene.

                  2.   Odstavek 1 se ne uporablja za v njem navedeni del nepremičnine, če se za vstop v del nepremičnin, kjer se zvočni posnetek, radiodifuzna oddaja ali kabelski program posluša ali gleda, plača primeren znesek.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               14

               PPL je kolektivna organizacija, ki zastopa pravice, ki jih imajo proizvajalci fonogramov na zvočnih posnetkih ali fonogramih na Irskem.

               15

               Postopek v glavni stvari se nanaša na tožbo, ki jo je organizacija PPL vložila zoper Irsko, da bi se ugotovilo, da je ta država s tem, da je sprejela in obdržala v veljavi člen 97 zakona iz leta 2000, kršila člen 4 PEU, in da bi se predlagala povrnitev škode, nastale zaradi te kršitve.

               16

               Organizacija PPL trdi, da ji zaradi izključitve odgovornosti, določene v členu 97(1) zakona iz leta 2000, upravitelji hotelov in penzionov (v nadaljevanju skupaj: hoteli) niso plačali pravičnega nadomestila za uporabo fonogramov, za katere jim je družba PPL podelila licenco, v hotelskih sobah na Irskem, in sicer prek naprave, ki jo namestijo odgovorni za upravljanje teh hotelov v okviru ponujene storitve.

               17

               Vendar izključitev odgovornosti v korist hotelirjev, ki oddajajo varovane fonograme, krši nekatere evropske direktive, sprejete na področju pravic, sorodnih avtorski pravici, ki določajo pravico proizvajalcev fonogramov, da prejmejo pravično nadomestilo, če se njihovi fonogrami uporabljajo v določenih okoliščinah.

               18

               High Court (Commercial Division) pojasnjuje, da se postopek v glavni stvari nanaša le na zvočne posnetke ali fonograme, ki jih stranke poslušajo v hotelskih sobah na Irskem, in ne v drugih delih teh hotelov. Prav tako se ne nanaša na uporabo interaktivnih prenosov ali prenosov na zahtevo.

               19

               Poleg tega, po mnenju predložitvenega sodišča, če hotelir namesti televizijske ali radijske sprejemnike v sobah svojega hotela na Irskem, ki jim posreduje, prek kabla ali druge tehnologije, centralno prejet signal, hotelir v skladu s členom 97(1) zakona iz leta 2000 ni dolžan plačati pravičnega nadomestila proizvajalcem fonogramov za zvočne posnetke, ki se oddajajo prek televizijskega ali radijskega sprejemnika.

               20

               Ravno tako, če hotelir v sobe svojega hotela namesti drugo napravo in omogoči gostom dostop do zvočnih posnetkov v fizični ali digitalni obliki, tako da jih lahko ti poslušajo s pomočjo te naprave, hotelir prav tako ni dolžan v skladu s členom 97(1) zakona iz leta 2000 plačati pravičnega nadomestila proizvajalcem fonogramov.

               21

               Poleg tega, čeprav se zahtevek v tem postopku nanaša le na uporabo zvočnih posnetkov v hotelskih sobah, predložitveno sodišče navaja, da na podlagi člena 97(1) zakona iz leta 2000 prav tako ni mogoče zahtevati pravičnega nadomestila za tako uporabo v bolnišnicah, klinikah, domovih za bolniško nego, zaporih in drugih podobnih ustanovah.

               22

               Na koncu predložitveno sodišče pojasnjuje, da so zadevni zvočni posnetki v tem postopku fonogrami, objavljeni v komercialne namene.

               23

               V tem okviru navedeno sodišče meni, da Sodišče ob upoštevanju razlik med pravicami, zaščitenimi s členom 3(1) Direktive 2001/29 in členom 8(2) Direktive 2006/115, konteksta, v katerem se uporablja izraz „priobčitev javnosti“, in namena navedenih določb, pojmu „priobčitev javnosti“ ne bi smelo dati istega pomena, kot ga je dalo v sodbi z dne 7. decembra 2006 v zadevi SGAE (C-306/05, ZOdl., str. I-11519).

               24

               V teh okoliščinah je High Court (Commercial Division) prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je upravitelj hotela, ki v sobah za goste namesti radijske in/ali televizijske sprejemnike in jim posreduje radiodifuzni signal, ‚uporabnik‘, ki ‚priobčuje javnosti‘ fonogram, ki se predvaja v radiodifuzni oddaji, za namene člena 8(2) kodificiranega besedila Direktive 2006/115 […]?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali člen 8(2) Direktive 2006/115 […] države članice zavezuje, da zagotovijo pravico do plačila pravičnega nadomestila za predvajanje fonograma ne le od RTV-organizacij, ampak tudi od upraviteljev hotelov?

                        3.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali člen 10 Direktive 2006/115 […] državam članicam dovoljuje, da upravitelje hotelov izvzamejo iz obveznosti plačila ‚enkratnega pravičnega nadomestila‘ zaradi ‚zasebne uporabe‘ v smislu člena 10(1)(a) [te direktive]?

                        4.

                        Ali je upravitelj hotela, ki v sobah za goste namesti naprave (ki niso televizijski ali radijski sprejemniki) in fonograme v fizični ali digitalni obliki, ki jih je s tako napravo mogoče predvajati ali poslušati, ‚uporabnik‘, ki izvaja ‚priobčitev javnosti‘ fonogramov v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115 […]?

                        5.

                        Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen, ali člen 10 Direktive 2006/115 […] državam članicam dovoljuje, da upravitelje hotelov izvzamejo iz obveznosti plačila ‚enkratnega pravičnega nadomestila‘ zaradi ‚zasebne uporabe‘ v smislu člena 10(1)(a) Direktive 2006/115 […]?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               25

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesti televizijske in/ali radijske sprejemnike, ki jim posreduje radiodifuzni signal, „uporabnik“, ki „javnosti priobčuje“ fonogram, ki se radiodifuzno oddaja, v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115.

               26

               V uvodu je treba opozoriti, da države članice v skladu s členom 8(2) Direktive 2006/115 predvidijo pravico, s katero zagotovijo, da uporabnik plača enkratno pravično nadomestilo, če se fonogram, objavljen v komercialne namene, ali reprodukcija takšnega fonograma uporablja za brezžično oddajanje ali za kakršno koli priobčitev javnosti.

               27

               Iz te določbe je razvidno, da je treba tistega, ki uporablja fonogram za radiodifuzno oddajanje ali za priobčitev javnosti šteti za „uporabnika“ v smislu te določbe.

               28

               V teh pogojih je treba torej presoditi, ali gre v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, za „priobčitev javnosti“.

               29

               Glede pojma „priobčitev javnosti“ v smislu člena 8(2) Direktive 92/100, kodificirane z Direktivo 2006/115, je Sodišče v sodbi z dne 15. marca 2012 v zadevi SCF (C-135/10) v točki 76 presodilo, da ta zahteva posamično presojo. Enako velja za istovetnost uporabnika in vprašanje uporabe zadevnega fonograma (glej zgoraj navedeno sodbo SCF, točka 78).

               30

               Sodišče je poleg tega pojasnilo, da je treba za namen take presoje upoštevati več dopolnjujočih se meril, ki niso samostojna in so odvisna drugo od drugega. Zato jih je treba uporabiti posamično in v njihovem medsebojnem delovanju, ker so lahko, glede na posamičen primer, podana v zelo različnem obsegu (glej zgoraj navedeno sodbo SCF, točka 79).

               31

               Med temi merili je Sodišče na prvem mestu poudarilo ključno vlogo uporabnika. Ta uporabnik namreč izvaja dejanje priobčitve, če ob popolnem zavedanju posledic svojega ravnanja svojim strankam omogoča dostop do radiodifuznega oddajanja varovanega dela. Če tega posredovanja ne bi bilo, stranke, čeprav bi se nahajale na območju, ki ga pokriva oddajanje, oddajanega dela načeloma ne bi mogle spremljati (glej zgoraj navedeno sodbo SCF, točka 82).

               32

               Sodišče je na drugem mestu pojasnilo nekatere sestavne dele pojma javnosti.

               33

               V zvezi s tem mora biti po mnenju Sodišča „javnost“ sestavljena iz nedoločenega števila potencialnih naslovnikov in dovolj velikega števila oseb (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SCF, točka 84).

               34

               Najprej, Sodišče je glede „nedoločenosti“ javnosti opozorilo, da gre v skladu z opredelitvijo pojma „posredovanje javnosti (priobčitev javnosti)“ iz glosarja SOIL, ki brez zavezujoče pravne moči vendarle prispeva k razlagi pojma javnosti, za „omogočanje, da je delo […] na vsak primeren način zaznavno osebam na splošno, tj. ne omejeno na posebne posameznike, ki so del zasebne skupine“ (glej zgoraj navedeno sodbo SCF, točka 85).

               35

               Dalje, Sodišče je glede merila v zvezi z „dovolj velikim številom oseb“ pojasnilo, prvič, da je njegov namen opozoriti, da pojem javnosti vsebuje določen minimalni prag, ki iz tega pojma izključuje premajhno ali celo nepomembno množico zadevnih oseb (glej zgoraj navedeno sodbo SCF, točka 86). Drugič, za določitev tega števila je treba upoštevati kumulativne učinke, ki izhajajo iz dajanja del na voljo potencialnim prejemnikom storitve. V zvezi s tem ni upoštevno le, koliko oseb ima istočasno dostop do istega dela, ampak je treba tudi vedeti, koliko od njih do tega dela dostopa zaporedno (glej zgoraj navedeno sodbo SCF, točki 86 in 87).

               36

               Tretjič, Sodišče je presodilo, da če je upoštevna pridobitnost „priobčitve javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, to še toliko bolj velja glede v bistvu ekonomske pravice do pravičnega nadomestila, ki jo imajo izvajalci in proizvajalci fonogramov v skladu s členom 8(2) Direktive 2006/115 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SCF, točki 88 in 89).

               37

               Po mnenju Sodišča se tako razume, da uporabnik, na eni strani, namenoma izbere javnost, ki ji je priobčitev namenjena, in da je, na drugi strani, na tak ali drugačen način to priobčitev pripravljen sprejemati in ga ne bo zgolj naključno „dosegla“ (glej zgoraj navedeno sodbo SCF, točka 91).

               38

               Zlasti glede na ta merila in v skladu s posamično presojo – kot je bilo ugotovljeno v točki 29 te sodbe – je treba presoditi, ali v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesti televizijske in/ali radijske sprejemnike in jim posreduje radiodifuzni signal, izvaja dejanje priobčitve javnosti v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115.

               39

               Načeloma je v pristojnosti nacionalnih sodišč, da ugotovijo, ali gre v posameznem primeru za tak primer in v tem pogledu dokončno presodijo vsa dejstva, vendar je treba ugotoviti, da ima Sodišče glede zadeve iz postopka v glavni stvari vse potrebne dokaze za presojo, ali gre za tako dejanje priobčitve javnosti.

               40

               Najprej je treba navesti, da tako v položaju, ki ga obravnava predložitveno sodišče, v katerem upravitelj hotela v sobah svojih gostov namesti televizijske in/ali radijske sprejemnike in jim posreduje radiodifuzni signal, kot tudi v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba SGAE (točka 42), lahko gostje takega hotela, čeprav se nahajajo znotraj območja pokritosti s fonogramskim signalom, fonogram poslušajo le na podlagi namernega ukrepanja tega upravitelja. Njegova vloga je torej ključna v smislu točke 31 te sodbe.

               41

               Dalje, glede hotelskih gostov, kot so ti v zadevi iz postopka v glavni stvari, je treba navesti, da gostje takega hotela predstavljajo nedoločeno število potencialnih prejemnikov storitev, saj je dostop teh gostov do storitev tega hotela v bistvu posledica lastne izbire vsakega od njih in je omejen le z nastanitveno kapaciteto zadevnega hotela. V tem primeru gre torej za „osebe na splošno“ v smislu točke 34 te sodbe.

               42

               Poleg tega je treba v skladu s točko 33 te sodbe glede števila potencialnih naslovnikov navesti, da je Sodišče že presodilo, da gostje hotela tvorijo dovolj veliko število oseb, tako da jih je treba šteti za javnost (glej zgoraj navedeno sodbo SGAE, točka 38).

               43

               Na koncu, glede pridobitnosti v smislu točk 36 in 37 te sodbe je treba ugotoviti, da je v tej zadevi goste hotela mogoče opredeliti za „ciljno skupino“ in „pripravljene za sprejemanje“.

               44

               Dejanje upravitelja hotela, ki se nanaša na omogočanje dostopa do oddajanega dela svojim gostom, namreč pomeni dodatno storitev, ki vpliva na raven tega hotela in tako na ceno sob (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SGAE, točka 44). Poleg tega je mogoče pritegniti druge osebe, zainteresirane za to dodatno storitev (glej po analogiji sodbo z dne 4. oktobra 2011 v združenih zadevah Football Association Premier League in drugi, C-403/08 in C-429/08, ZOdl., str. I-9083, točka 205).

               45

               Iz tega sledi, da je v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, radiodifuzno oddajanje fonogramov, ki ga izvaja upravitelj hotela, pridobitno.

               46

               Iz zgoraj navedenih ugotovitev sledi, da v položaju, kot je ta v zadevi iz postopka v glavni stvari, upravitelj hotela izvaja dejanje „priobčitve javnosti“ v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115.

               47

               Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesti televizijske in/ali radijske sprejemnike, ki jim posreduje radiodifuzni signal, „uporabnik“, ki izvaja „priobčitev javnosti“ fonograma, ki se radiodifuzno oddaja, v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115.

         Drugo vprašanje

               48

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesti televizijske in/ali radijske sprejemnike, ki jim posreduje radiodifuzni signal, dolžan plačati pravično nadomestilo v skladu s členom 8(2) Direktive 2006/115 za razširjanje fonograma, ki se radiodifuzno oddaja, poleg nadomestila, ki ga plača RTV-organizacija.

               49

               Takoj je treba opozoriti, da je Sodišče v zvezi s pojmom „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 že pojasnilo, da upravitelj hotela, ki izvaja priobčitev javnosti, posreduje varovano delo novi javnosti, to pomeni javnosti, ki je avtorji varovanega dela niso upoštevali, ko so njegovo uporabo dovolili s priobčitvijo prvotni javnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SGAE, točki 40 in 42).

               50

               Poudariti je treba, da se mora vidik „nove javnosti“ iz sodne prakse, navedene v predhodni točki, upoštevati tudi v okviru uporabe člena 8(2) Direktive 2006/115.

               51

               Kadar upravitelj hotela razširja fonogram, ki se radiodifuzno oddaja, v sobah svojih gostov, namreč ta fonogram uporablja samostojno in ga v nasprotju z javnostjo, ki ji je bila namenjena prvotna priobčitev, pošilja ločeni in dodatni javnosti. Poleg tega ima navedeni upravitelj od tega prenosa, kot je bilo ugotovljeno v točki 45 te sodbe, gospodarske koristi, ki so neodvisne od koristi, ki jih prejme RTV-organizacija ali proizvajalec fonogramov.

               52

               Zato je upravitelj hotela v takem položaju dolžan v skladu s členom 8(2) Direktive 2006/115 za priobčitev tega fonograma plačati pravično nadomestilo, poleg tistega, ki ga plača RTV-organizacija.

               53

               V zvezi s tem ni mogoče sprejeti trditev Irske, da je iz besed „ali“ in „enkratno“ iz člena 8(2) Direktive 2006/115 razvidno, da upravitelju hotela ni treba plačati nadomestila za priobčitev javnosti fonogramov, če je RTV-organizacija že plačala pravično nadomestilo za uporabo teh fonogramov v svojih oddajah.

               54

               Z uporabo besede „enkratno“ v tej določbi je namreč zakonodajalec Unije želel poudariti, da državam članicam ni treba določiti, da uporabnik plača več ločenih nadomestil za eno in isto dejanje priobčitve javnosti, pač pa bo to enkratno nadomestilo, kot je jasno razvidno iz drugega stavka te določbe, razdeljeno med različne prejemnike pravičnega nadomestila, kot so izvajalci ali proizvajalci fonogramov. Veznik „ali“, ki je v izrazu „za brezžično oddajanje ali za kakršno koli priobčitev javnosti“, je treba razlagati tako, da je nadomestilo dolgovano v primeru radiodifuznega oddajanja in v primeru priobčitve javnosti.

               55

               Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesti televizijske in/ali radijske sprejemnike, ki jim posreduje radiodifuzni signal, v skladu s členom 8(2) Direktive 2006/115 dolžan plačati pravično nadomestilo za razširjanje fonograma, ki se radiodifuzno oddaja, poleg nadomestila, ki ga plača RTV-organizacija.

         Četrto vprašanje

               56

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati na tretjem mestu, v bistvu sprašuje, ali je upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov ne namesti televizijskih in/ali radijskih sprejemnikov, ampak drugo napravo in fonograme v fizični ali digitalni obliki, ki jih je s tako napravo mogoče predvajati ali poslušati, „uporabnik“, ki izvaja „priobčitev javnosti“ fonograma v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115.

               57

               V teh okoliščinah mora Sodišče preveriti, ali so ugotovitve, na katerih temelji njegov odgovor na prvo vprašanje, še vedno upoštevne, tudi v primeru, ko upravitelj hotela svojim gostom zagotovi napravo, drugačno od televizijskega in/ali radijskega sprejemnika, in fonograme v fizični ali digitalni obliki, ki jih je s tako napravo mogoče predvajati ali poslušati.

               58

               V zvezi s tem je treba navesti, da je treba pojem „priobčitev javnosti“ iz člena 8(2) Direktive 2006/115 razlagati ob upoštevanju enakovrednih pojmov zlasti iz WPPT in v skladu z njimi ter prav tako ob upoštevanju konteksta, v katerem se ti pojmi uporabljajo, in cilja, ki mu sledijo upoštevne določbe iz konvencije (glej zgoraj navedeno sodbo SCF, točka 55).

               59

               Vendar je v členu 2(g) WPPT, ki se nanaša na priobčitev javnosti in v katerem je omenjen člen 15 te pogodbe pojasnjeno, da ta zadnji pojem „vključuje tudi to, da zvoki ali nadomestki zvokov, posneti na fonogramih, postanejo slišni javnosti“.

               60

               V teh okoliščinah je treba pojem „priobčitev javnosti“ iz člena 8(2) Direktive 2006/115 razlagati tako, da ta vključuje tudi dejstvo, da zvoki ali nadomestki zvokov, posneti na fonogramih, postanejo slišni javnosti.

               61

               Ta ugotovitev je med drugim podprta s samim besedilom člena 8(2) Direktive 2006/115, v katerem je pojasnjeno, da se nanaša na „kakršno koli“ priobčitev javnosti, torej na vse oblike mogoče in izvedljive priobčitve.

               62

               Upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesti napravo, drugačno od televizijskega ali radijskega sprejemnika, in fonograme v fizični ali digitalni obliki, ki jih je s tako napravo mogoče predvajati ali poslušati, tako zagotovi oba elementa, ki omogočita, da zvoki ali nadomestki zvokov, posneti na teh fonogramih, postanejo slišni javnosti, in fizični nosilec teh zvokov ali nadomestkov zvokov, in sicer fonograme.

               63

               Zato ta oblika priobčitve spada na področje uporabe člena 8(2) Direktive 2006/115, ki se razlaga ob upoštevanju členov 2(g) in 15 WPPT.

               64

               Ker se četrto vprašanje, kot je razvidno iz točke 57 te sodbe, od prvega razlikuje le glede načina prenosa fonogramov, je iz tega mogoče sklepati, da gre pri teh dveh vprašanjih za istega upravitelja in iste goste.

               65

               Zato je mogoče predpostavljati, prvič, da je treba upravitelja tega hotela šteti za „uporabnika“ v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115 in, drugič, da je treba goste tega hotela šteti za „javnost“ v smislu te določbe, razen če bi lahko Sodišče na podlagi posebnega dokaza sklepalo drugače.

               66

               V zvezi s tem je treba presoditi, ali lahko poseben način prenosa prek naprave in fonogramov v fizični ali digitalni obliki, ki jih je s tako napravo mogoče predvajati ali poslušati, pripelje do drugačnega zaključka od tistega iz točke 40 te sodbe.

               67

               Vendar to ni tako. Ker namreč upravitelj hotela, ki v sobah svojega hotela namesti tako napravo in take fonograme, na ta način gostom zagotovi oba elementa, ki sta potrebna za poslušanje zadevnih del, je mogoče sklepati, da brez njegovega ukrepanja gostje ne bi imeli dostopa do teh del. Zato je njegova vloga ključnega pomena.

               68

               Ker ni nobenega drugega posebnega elementa, ki bi ga bilo treba preučiti, je treba tako ugotoviti, da gre v primeru, kot je ta v zadevi iz postopka v glavni stvari, za „priobčitev javnosti“ fonograma v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115.

               69

               Glede na zgoraj navedeno je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesto televizijskih in/ali radijskih sprejemnikov, ki jim posreduje radiodifuzni signal, namesti drugo napravo in fonograme v fizični ali digitalni obliki, ki jih je s tako napravo mogoče predvajati ali poslušati, „uporabnik“, ki izvaja „priobčitev javnosti“ fonograma v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115. Zato je v smislu te določbe za posredovanje navedenih fonogramov dolžan plačati „pravično nadomestilo“.

         Tretje in peto vprašanje

               70

               Predložitveno sodišče s tretjim in petim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali člen 10(1)(a) Direktive 2006/115, ki v primeru „zasebne uporabe“ določa omejitev pravice do pravičnega nadomestila, določenega v členu 8(2) te direktive, dovoljuje državam članicam, da upravitelja hotela, ki izvaja „priobčitev javnosti“ fonograma v smislu člena 8(2) te direktive, oprostijo obveznosti plačila takega nadomestila.

               71

               V uvodu je treba pojasniti, da kot je navedla generalna pravobranilka v točki 153 sklepnih predlogov, za ugotovitev, ali se upravitelj hotela lahko sklicuje na omejitve, ki izhajajo iz „zasebne uporabe“ v smislu člena 10(1)(a) Direktive 2006/115, ni upoštevno, ali gostje takega hotela zasebno uporabljajo delo ali ne, ampak ali sam upravitelj delo uporablja zasebno.

               72

               Vendar je izraz „zasebna uporaba“ varovanega dela, ki ga je javnosti priobčil njen uporabnik, protisloven, ker je „javnost“ v skladu z definicijo „nezasebna“.

               73

               Zato v primeru priobčitve javnosti v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115 omejitve, ki izhaja iz „zasebne uporabe“ v smislu člena 10(1)(a) te direktive, ni mogoče uporabiti.

               74

               Taka razlaga vsekakor ni taka, da bi na njeni podlagi ta določba izgubila vsakršen polni učinek. Ta določba namreč ohrani širše področje uporabe s tem, da se nanaša na uporabe, pri katerih ne gre za priobčitev javnosti, temveč za „snemanje“ v smislu člena 7 te direktive.

               75

               Poleg tega, če bi pri dejanju priobčitve, kot je ta v zadevi iz postopka v glavni stvari, za uporabnika veljala omejitev iz člena 10(1)(a) Direktive 2006/115, bi bilo to v nasprotju z določbami člena 10(3) te direktive, na podlagi katerih se ta omejitev uporablja le v nekaterih posebnih primerih, ki ne vplivajo na normalno uporabo dela ali drugega varovanega predmeta in ne bi neupravičeno prizadeli legitimnih interesov imetnika pravice.

               76

               S tako razlago bi se namreč uporabnik izognil obveznosti plačila pravičnega nadomestila za oblike uporabe dela, ki ustrezajo njegovemu komercialnemu izkoriščanju, kar bi neupravičeno prizadelo legitimne interese izvajalcev, ki so varovani prav s pravico do pravičnega nadomestila.

               77

               Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje in peto vprašanje odgovoriti, da člen 10(1)(a) Direktive 2006/115, ki v primeru „zasebne uporabe“ določa omejitev pravice do pravičnega nadomestila, določenega v členu 8(2) te direktive, državam članicam ne dovoljuje, da upravitelja hotela, ki izvaja „priobčitev javnosti“ fonograma v smislu člena 8(2) te direktive, oprostijo obveznosti plačila takega nadomestila.

         Stroški

               78

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesti televizijske in/ali radijske sprejemnike, ki jim posreduje radiodifuzni signal, je „uporabnik“, ki izvaja „priobčitev javnosti“ fonograma, ki se radiodifuzno oddaja, v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine.

                           2.

                           Upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesti televizijske in/ali radijske sprejemnike, ki jim posreduje radiodifuzni signal, je v skladu s členom 8(2) Direktive 2006/115 dolžan plačati pravično nadomestilo za razširjanje fonograma, ki se radiodifuzno oddaja, poleg nadomestila, ki ga plača RTV-organizacija.

                           3.

                           Upravitelj hotela, ki v sobah svojih gostov namesto televizijskih in/ali radijskih sprejemnikov, ki jim posreduje radiodifuzni signal, namesti drugo napravo in fonograme v fizični ali digitalni obliki, ki jih je s tako napravo mogoče predvajati ali poslušati, je „uporabnik“, ki izvaja „priobčitev javnosti“ fonograma v smislu člena 8(2) Direktive 2006/115. Zato je v smislu te določbe za posredovanje navedenih fonogramov dolžan plačati „pravično nadomestilo“.

                           4.

                           Člen 10(1)(a) Direktive 2006/115, ki v primeru „zasebne uporabe“ določa omejitev pravice do pravičnega nadomestila, določenega v členu 8(2) te direktive, državam članicam ne dovoljuje, da upravitelja hotela, ki izvaja „priobčitev javnosti“ fonograma v smislu člena 8(2) te direktive, oprostijo obveznosti plačila takega nadomestila.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi razširjeni senat) z dne 24. oktobra 1997. # Association des acieries européennes indépendantes (EISA) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # ESPJ - Ničnostna tožba - Državne pomoči. # Zadeva T-239/94.