title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 14. aprila 2005. # Sniace, SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ničnostna tožba - Dopustnost - Akt, ki posamično zadeva tožečo stranko. # Zadeva T-88/01.

text:
      Zadeva T-88/01
      Sniace, SA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Državna pomoč – Ničnostna tožba – Dopustnost – Akt, ki posamično zadeva tožečo stranko“
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 14. aprila 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Postopek – Intervencija – Vloga, katere cilj ni podpora predlogov ene od strank – Nedopustnost – Procesne predpostavke javnega
            reda – Sodni preizkus po uradni dolžnosti – Neobstoj procesnega upravičenja tožeče stranke
      (Statut Sodišča, člen 40, četrti odstavek; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 113 in 116(3))
      2.     Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije o ustavitvi
            postopka na področju pomoči – Podjetje, ki je konkurenčno podjetju, ki je prejelo pomoč – Pravica do tožbe – Pogoji
      (člen 88(2) ES in 230, četrti odstavek, ES)
      1.     Na podlagi člena 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča se z vlogo za pridružitev postopku lahko podpre le zahtevek ene od strank.
         Poleg tega člen 116(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje določa, da mora intervenient sprejeti postopek v stanju, v kakršnem
         je, ko vstopi vanj. Vendar na podlagi člena 113 Poslovnika Sodišče prve stopnje lahko vedno po uradni dolžnosti preizkusi,
         ali so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda , na katere pazi po uradni dolžnosti, vključno s tistimi, ki so jih navedli
         intervenienti. Procesna predpostavka, ki zadeva procesno upravičenje sproži tako vprašanje javnega reda.

      (Glej točke 49, 52 in 53.)
      2.     V skladu s členom 230, četrti odstavek, ES fizične ali pravne osebe lahko sprožijo postopek zoper odločbe, ki so naslovljene
         na drugo osebo, le če jih te odločbe neposredno in posamično zadevajo. Osebe, ki niso naslovniki odločbe, lahko trdijo, da
         jih odločba posamično zadeva, le če nanje vpliva zaradi njenih določenih značilnosti ali zaradi dejstva, ker jih posamično
         opredeljuje glede na vse druge osebe in jih zato individualizira enako, kot bi individualizirala naslovnika odločbe.

      Glede, natančneje, področja državnih pomoči je treba povedati, da je bilo poleg podjetja, ki je uživalo pomoč, tudi konkurenčnim
         podjetjem priznano, da jih odločba Komisije, s katero se je končal postopek na podlagi člena 88(2) ES glede posamične pomoči,
         posamično zadeva, kadar je ukrep pomoči, ki je predmet izpodbijane odločbe, bistveno vplival na njihov položaj na trgu. Torej
         se podjetje ne more sklicevati le na to, da je konkurent podjetju, ki uživa pomoč, temveč mora poleg tega izkazati, upoštevajoč
         stopnjo morebitne udeležbe v postopku in pomembnosti vplivanja na njegov položaj na trgu, da je v položaju, ki ga individualizira
         enako, kot bi bil naslovnik odločbe. Za podjetje je treba šteti da je imelo v predhodnem postopku zgolj obrobno vlogo, če
         se ni nikoli pritožilo Komisiji in če je očitno, da poteka tega postopka niso določila stališča, ki jih je pisno predstavilo,
         saj se je večkrat v bistvu zadovoljilo s tem, da je ponovilo določene ugotovitve Komisije v odločbi o začetku postopka tako,
         da jih je na kratko pojasnilo, ne da bi predložilo kakršen koli dokaz in se omejilo na trditev, ne da bi navedlo kakršne koli
         podrobnosti ali dokaze, da so ukrepi iz odločbe o razširitvi postopka državne pomoči in da morajo biti razglašeni kot nezdružljivi
         s skupnim trgom.

      Glede pomembnosti vpliva na položaj tožeče stranke na trgu pa ni v pristojnosti sodišča Skupnosti, da se na stopnji preučitve
         dopustnosti dokončno izreče glede konkurenčnih odnosov med tožečo stranko in podjetjem, naslovnikom pomoči. Zato lahko le
         tožeča stranka ustrezno navede razloge, zaradi katerih lahko odločba Komisije, s tem da bistveno vpliva na njen položaj na
         zadevnem trgu, škoduje njenim legitimnim interesom.

      (Glej točke od 54 do 57, 59 in 60.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti razširjeni senat)
      z dne 14. aprila 2005(*)

      „Državne pomoči – Ničnostna tožba – Dopustnost – Akt, ki posamično zadeva tožečo stranko“
      V zadevi T-88/01,
      Sniace, SA, s sedežem v Madridu (Španija), ki so jo zastopali J. Baró Fuentes,  M. Gómez de Liaño y Botella in F. Rodríguez Carretero,
         odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki sta jo zastopala D. Triantafyllou in J. Buendía Sierra, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Republike Avstrije, ki sta jo zastopala H. Dossi in M. Burgstaller, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      in
      ob sodelovanju
      Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG, s sedežem v Heiligenkreuz im Lafnitztalu (Avstrija),

      in
      Land Burgenland (Avstrija), ki ju je zastopal U. Soltész, odvetnik,

      intervenienti,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe Komisije 2001/102/ES z dne 19. julija 2000 o državni pomoči Avstrije v korist
         Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG (UL 2001, L 38, str. 33),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti razširjeni senat),
      v sestavi P. Lindh, predsednica, R. García-Valdecasas, J. D. Cooke, P. Mengozzi, sodniki, in M. E. Martins Ribeiro, sodnica,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. junija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Sniace, SA (v nadaljevanju: tožeča stranka) je španska družba, katere glavne dejavnosti so proizvodnja in prodaja umetnih
         in sintetičnih vlaken, celuloze, celuloznih vlaken (rezana viskozna vlakna), predenega poliamidnega vlakna, tkane klobučevine
         in natrijevega sulfata, gozdarska dejavnost in koprodukcija električne energije.

      2       Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: LLG) je avstrijska družba, hčerinska družba avstrijske družbe Lenzing AG, ki
         proizvaja zlasti viskozna vlakna in modal. Dejavnosti LLG sta proizvodnja in prodaja liocela, nove vrste vlakna, izdelanega
         iz čiste naravne celuloze. To vlakno proizvaja tudi britanska družba Courtaulds plc, ki ga trži pod imenom „Tencel“.

      3       LLG je leta 1995 začela graditi tovarno za proizvodnjo liocela v industrijskem parku Heiligenkreuz-Szentgotthárd, ki leži
         v medmejnem območju med Avstrijo in Madžarsko. Tovarna leži v avstrijskem delu območja, v Land Burgenland.

      4       Avstrijska oseba javnega prava Wirtschaftsbeteiligungs AG (v nadaljevanju: WiBAG) je leta 1995 uradno obvestila Komisijo o
         svojem namenu, da LLG odobri javne pomoči za njen investicijski projekt. Republika Avstrija je 30. avgusta 1995 Komisiji sporočila,
         da naj bi bile te pomoči odobrene v okviru programa pomoči za regionalni namen z referenčno številko N 589/95, ki jih je Komisija
         odobrila z dopisom z dne 3. avgusta 1995. S pismom z dne 5. oktobra 1995 je Komisija obvestila Republiko Avstrijo, da posamezno
         obvestilo o pomočeh, predvidenih v obliki subvencij, ni bilo potrebno, ker pomoči izhajajo iz programa dovoljenih pomoči,
         in jo je pozvala, naj ne odobri pomoči v obliki jamstva LLG brez predhodnega obvestila.

      5       Avstrijski organi so 21. aprila 1997 poslali Komisiji obrazce prošenj za sofinanciranje iz naslova Evropskega sklada za regionalni
         razvoj (ESRR) za dva velika investicijska projekta v industrijskem parku, ki naj bi ju izvedla Business Park Heiligenkreuz
         GmbH (v nadaljevanju: BPH) in Wirtschaftspark Heiligenkreuz Servicegesellschaft mbH (v nadaljevanju: WHS).

      6       Komisija se je zaradi podatkov iz teh obrazcev in iz pogodbe, sklenjene leta 1995 med Land Burgenland in LLG, odločila, da
         bo ponovno preučila zadevo glede pomoči, dodeljenih LLG. Potem ko se je sestala z avstrijskimi organi in je z njimi izmenjala
         dopise, se je odločila vpisati to zadevo v seznam neobjavljenih pomoči. Pozneje so med Komisijo in avstrijskimi organi potekala
         druga srečanja in izmenjava dopisov.

      7       Komisija je 29. oktobra 1998 pisno obvestila avstrijsko vlado o odločitvi z dne 14. oktobra 1998, da začne postopek iz člena
         93(2) Pogodbe ES (postal člen 88(2) ES) glede različnih ukrepov, ki so jih sprejeli avstrijski organi v korist LLG (v nadaljevanju: odločitev
         o začetku postopka). Zadevni ukrepi so bili sestavljeni iz jamstev države za subvencije in posojila v znesku 50,3 milijona EUR,
         ugodne cene 4,4 EUR za kvadratni meter za 120 hektarov industrijskega zemljišča in jamstev stalnih cen za osnovne kolektivne
         storitve za 30 let. Komisija je avstrijski vladi v skladu z načeli, ki jih je Sodišče priznalo v sodbi z dne 13. aprila 1994
         v zadevi Nemčija in Pleuger Worthington proti Komisiji (C-324/90 in C-342/90, Recueil, str. I‑1173), naložila, naj ji posreduje
         določene informacije, ki bi ji omogočile preučitev združljivosti teh ukrepov s skupnim trgom.

      8       Prav tako ji je naložila, naj ji v skladu z načeli, ki jih je postavilo Sodišče v sodbi z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Italija
         proti Komisiji, imenovani „Italgrani“ (C‑47/91, Recueil, str. I‑4635, točke od 21 do 24), predloži skupino informacij, ki
         bi ji omogočile, da presodi, ali so bili določeni drugi ukrepi, ki so jih sprejeli avstrijski organi v korist LLG v programu
         odobrenih ali obstoječih pomoči. Druge države članice in zainteresirane stranke so bile obveščene o začetku tega postopka
         in z objavo tega dopisa v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 13. januarja 1999 (UL C 9, str. 6) pozvane, naj sporočijo svoja morebitna stališča.

      9       Avstrijska vlada je na ta dopis Komisije pisno odgovorila 15. marca ter 16. in 28. aprila 1999. Združeno kraljestvo in zainteresirane
         tretje osebe, med katerimi je tožeča stranka (z dopisom z dne 12. februarja 1999), so prav tako navedli svoja stališča.

      10     Po preučitvi informacij, ki so ji jih posredovali avstrijski organi, je Komisija 14. julija 1999 pisno obvestila avstrijsko
         vlado o svoji odločitvi z dne 23. junija 1999, da bo razširila postopek, ki se je začel na podlagi člena 88(2) ES (v nadaljevanju: odločitev
         o razširitvi postopka) na štiri druge ukrepe, sprejete v korist LLG. Gre za te ukrepe: ad hoc pomoč pri investiciji v višini 0,4 milijona EUR za nakup zemljišča, tiha udeležba v višini 21,8 milijona EUR, ki se lahko
         odpove šele po tridesetih letih in ki mora prinesti 1 % na leto, pomoč v višini neznanega zneska za postavitev lastne infrastrukture
         podjetja in okoljsko pomoč v višini 5,4 milijona EUR, ki se lahko odobri v okviru uporabe, ki ni v skladu z obstoječim programom
         pomoči. Komisija je pozvala avstrijsko vlado, da predloži svoja stališča. Druge države članice in zainteresirane stranke so
         bile z objavo dopisa v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 4. septembra 1999 (UL C 253, str. 4) obveščene o razširitvi postopka in pozvane, naj uveljavijo morebitna stališča.
         Avstrijska vlada je pisno predložila svoja stališča dne 4. oktobra 1999. Združeno kraljestvo in tretje zainteresirane osebe,
         med katerimi je tožeča stranka (z dopisom 4. oktobra 1999), so prav tako predložili svoje pripombe. Avstrijska vlada je 25.
         februarja in 27. aprila 2000 pisno predložila dodatne informacije.

      11     Komisija je 19. julija 2000 sprejela Odločbo 2001/102/ES o državni pomoči Avstrije v korist LLG (UL 2001, L 38, str. 33, v
         nadaljevanju: sporna odločba).

      12     Izrek te odločbe se glasi:
      „Člen 1
      Pomoči, ki jih je Avstrija odobrila [...] (LLG) Heiligenkreuz s podelitvijo jamstev v višini 35,8 milijona EUR [jamstvo konzorcija
         komercialnih bank in javnih bank v višini 21,8 milijona EUR in tri jamstva [...] (WHS) v višini 1,4 milijona EUR, 10,35 milijonov
         EUR in 2,25 milijona EUR] in s ceno 4,4 EUR za kvadratni meter za nakup 120 hektarov, jamstva stalnih cen Land [...] Burgenland
         za dobavo kolektivnih storitev in pomoči v neznanem znesku v obliki postavitve lastne infrastrukture podjetja, niso državne
         pomoči iz člena 87(1) [ES].

      Člen 2
      Pomoč, ki jo je Avstrija odobrila LLG s podelitvijo jamstev v višini 14,5 milijona EUR prek WiBAG, je v skladu s pravilom
         [z referenco] N 542/95 o jamstvih, ki jih je odobrila Komisija.

      Okoljska pomoč v višini 5,37 milijona EUR je v skladu s pravilom [z referenco] N 93/148 o financiranju varstva okolja, ki
         ga je odobrila Komisija.

      Člen 3
      Posamezne pomoči, ki jih je Avstrija odobrila v višini 0,4 milijona EUR v obliki pomoči za pridobitev zemljišča in v višini
         21,8 milijona EUR v obliki tihe udeležbe, so združljive s skupnim trgom.

      Člen 4
      Naslovnica te odločbe je Republika [Avstrija].“
       Postopek
      13     Tožeča stranka je vložila to tožbo z vlogo, vloženo v tajništvu Sodišča prve stopnje 17. aprila 2001.
      14     Z akti, vloženimi v tajništvu 6. junija ter 16. in 26. julija 2001, so LLG, Republika Avstrija in Land Burgenland zahtevale,
         da bodo posredovale v tem sporu v podporo predlogom Komisije.

      15     Z dopisom z dne 16. oktobra 2001 je tožeča stranka predlagala ukrepe procesnega vodstva, katerih predmet je posredovanje obvestila
         Komisije glede skupine dokumentov, omenjenih v njenem odgovoru na tožbo in v sporni odločbi, ter glede določenih informacij,
         zlasti o trgu zadevnega blaga. 14. novembra 2001 je bila Komisija na podlagi ukrepov procesnega vodstva pozvana, naj predloži
         določene dokumente. Predložila jih je v predpisanem roku.

      16     Tožeča stranka je 10. decembra 2001 pisno predlagala, naj se zagotovi zaupno obravnavanje določenih podatkov iz prilog 14
         in 15 k tožbeni vlogi glede LLG, Republike Avstrije in Land Burgenland.

      17     Predsednik petega razširjenega senata je s sklepom z dne 18. februarja 2002 ugodil vlogi o pridružitvi postopku in predlogu
         za zaupno obravnavanje.

      18     LLG in Land Burgenland sta 21. maja 2002 vložili združeno intervencijsko vlogo.
      19     Republika Avstrija je 23. maja 2002 vložila svojo intervencijsko vlogo.
      20     Komisija in tožeča stranka sta 19. julija in 6. septembra 2002 vložili svoja stališča glede intervencijske vloge.
      21     Po poročilu sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (peti razširjeni senat) odločilo, da začne ustni postopek.
      22     Stranke so bile zaslišane in so odgovarjale na vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi 17. junija 2004.
       Predlogi strank
      23     Tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       razglasi tožbo za dopustno in utemeljeno;
      –       razglasi člen 1 sporne odločbe za ničen, če Komisija odloči, da podelitev jamstev v višini 35,8 milijona EUR ni državna pomoč
         iz člena 87(1) ES;

      –       razglasi člen 2 sporne odločbe za ničen, če Komisija odloči, da je pomoč, ki jo je Republika Avstrija odobrila LLG s podelitvijo
         jamstva v višini 14,5 milijona EUR prek WiBAG, v skladu s pravilom z referenco N 542/95 glede jamstev, ki ga je odobrila Komisija;

      –       razglasi člen 3 sporne odločbe za ničen;
      –       podredno razglasi člen 1 sporne odločbe za ničen, če Komisija odloči, da jamstva stalnih cen Land Burgenland za dobavo kolektivnih
         storitev in pomoči v neznanem znesku v obliki postavitve lastne infrastrukture podjetja niso državne pomoči iz člena 87(1)
         [ES];

      –       naloži Komisiji plačilo stroškov.
      24     Tožeča stranka v odgovoru na tožbo Sodišču prve stopnje predlaga tudi to, naj razglasi člen 2 sporne odločbe za ničen, če
         Komisija odloči, da je okoljska pomoč v višini 5,37 milijona EUR v skladu s pravilom z referenco N 93/148 glede financiranja
         varstva okolja, ki ga je odobrila Komisija.

      25     Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       zavrže nedokazane tožbene razloge in nove tožbene razloge, ki jih navaja tožeča stranka, kot nedopustne;
      –       v vsakem primeru zavrne tožbo v celoti kot neutemeljeno;
      –       naloži tožeči stranki plačilo stroškov.
      26     Intervenienti Sodišču prve stopnje predlagajo, naj:
      –       zavrže tožbo kot nedopustno, v vsakem primeru pa kot neutemeljeno;
      –       naloži tožeči stranki plačilo stroškov.
       Dopustnost
       Trditve strank
      27     Intervenienti se sklicujejo na nedopustnost tožbe zaradi razloga, ker sporna odločba tožeče stranke ne zadeva posamično.
      28     Republika Avstrija opozarja, da na področju nadzora državnih pomoči odločba Komisije, ki zaključi postopek, začet na podlagi
         člena 88(2) ES, zadeva posamično podjetja, ki so bila ob začetku tožbe v tem postopku in ki so podala stališča, ki so določila
         potek postopka, če na njihov položaj na trgu bistveno vpliva ukrep pomoči, ki je predmet te odločbe (sodba Sodišča z dne 28.
         januarja 1986 v zadevi COFAZ in drugi proti Komisiji, 169/84, Recueil, str. 391, točki 24 in 25).

      29     Republika Avstrija najprej meni, da okoliščina, da je tožeča stranka tretja zainteresirana oseba v smislu člena 88(2) ES,
         ne bi zadostovala za procesno upravičenje zoper sporno odločbo. Opozarja, da naj bi se glede na sodno prakso na fizično ali
         pravno osebo kot tretjo zainteresirano osebo posamično nanašala le odločba Komisije, ki zavrača začetek faze preučitve pomoči,
         določene v členu 88(2) ES (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra 1998 v zadevi BP Chemicals proti Komisiji, T-11/95,
         Recueil, str. II‑3235, točki 88 in 89). V bistvu bi si v tem primeru lahko zagotovila spoštovanje postopkovnih jamstev le,
         če bi imela možnost ugovarjati zoper to odločbo pred sodnim organom Skupnosti (zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji,
         točka 89). Nasprotno, če je, kot v tem primeru, Komisija sprejela svojo odločbo po končani fazi preučitve, so tretje zainteresirane
         osebe dejansko uživale postopkovna jamstva, tako da naj zaradi tega ne bi veljalo, da jih ta odločba posamično zadeva.

      30     Republika Avstrija dodaja, da udeležba tožeče stranke v postopku iz člena 88(2) ES ne zadošča, da se jo posamično opredeli
         enako kot naslovnika sporne odločbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 11. februarja 1999 v zadevi Arbeitsgemeinschaft Deutscher
         Luftfahrt-Unternehmen in Hapag-Lloyd proti Komisiji, T-86/96, Recueil, str. II‑179, točka 50). V bistvu naj bi iz sodne prakse
         izhajalo, da je glede državnih pomoči udeležba v tem postopku le eden od elementov, ki dopustijo ugotovitev, da sporna odločba,
         za katero tožeča stranka zahteva razglasitev ničnosti, to stranko posamično zadeva (zgoraj navedena sodba COFAZ in drugi proti
         Komisiji, točka 25, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 18. februarja 1998 v zadevi Comité d’entreprise de la Société française
         de production in drugi proti Komisiji, T-189/97, Recueil, str. II‑335, točka 44).

      31     Drugič, Republika Avstrija trdi, da tožeča stranka nima podlage za trditev, da uvedba spornih ukrepov škoduje njenim interesom
         v smislu sodbe Sodišča z dne 14. novembra 1984 v zadevi Intermills proti Komisiji (323/82, Recueil, str. 3809, točka 16).
         Odlomek iz te sodbe naj se namreč ne bi nanašal na vprašanje procesnega upravičenja.

      32     Tretjič, Republika Avstrija ugovarja, da tožeča stranka ni prikazala, da bi sporni ukrepi lahko bistveno škodovali njenemu
         položaju na trgu. Opozarja, da se ti ukrepi nanašajo izrecno na gradnjo tovarne za proizvodnjo liocela, proizvoda, ki ga tožeča
         stranka ne izdeluje. Dodaja, da ne obstaja nikakršen poseben konkurenčen odnos med tem proizvodom in proizvodi tožeče stranke.
         Natančneje ugotavlja, da je Komisija v sporni odločbi pravilno ugotovila, da viskozna vlakna in liocel izhajajo z dveh različnih
         trgov.

      33     Republika Avstrija glede te zadnje točke zatrjuje, da za kupce vlakna liocela in viskoze niso zamenljiva. V podporo tej trditvi
         navaja, da ima liocel lastnosti, zaradi katerih se razlikuje od viskoze, na primer veliko odpornost v suhem stanju in v vlažnem
         okolju, šibko krčenje v vodi, veliko sposobnost vpijanja barv, mehkost na dotik, podobnost s svilo in zmožnost mešanja z drugimi
         tekstilnimi vlakni. Njegove posebne „zunanje lastnosti“ in njegova sposobnost vlaknenja naj bi omogočile izdelavo novega blaga
         z novimi lastnostmi, ki jih ne bi bilo mogoče pridobiti z viskoznimi vlakni, na primer učinka „stonewashed“ in „marelična
         koža“. Poleg tega bi bila na nekaterih področjih, na katerih se uporabi liocel, kot ta na področju denima, uporaba viskoznih
         vlaken tehnično nemogoča. Zelo velika odpornost liocela naj bi dopustila izjemno visoko produktivnost nitkanja in tkanja.
         Ker je proizvodnja liocela dražja, naj bi bil ta proizvod namenjen delom trga kakovostnejšega in dražjega blaga. Republika
         Avstrija se sklicuje tudi na določene ugotovitve Komisije v odločbi z dne 17. oktobra 2001 v zadevi COMP/M.2187 – CVC/Lenzing.

      34     Republika Avstrija trdi tudi to, da se postopki izdelave liocela in viskoznih vlaken bistveno razlikujejo. Viskoza naj bi
         se pridobivala s postopkom kemičnega preoblikovanja, medtem ko se za izdelavo liocela uporabi fizični postopek, uporabi se
         torej vodna raztopina oksida N-metilmorfolina (NMMO). Republika Avstrija poudarja, da je za postopek izdelave liocela potrebno
         obsežno raziskovalno delo in da je manj škodljiv za okolje kot postopek za viskozna vlakna, pri katerem je potrebna velika
         poraba kemičnih snovi. Podrobneje navaja, da „se nova tehnologija, ki je uporabljena za izdelavo vlaken [l]iocela, odraža
         […] v manjšem številu stopenj izdelave, krajših rokih v postopku, manjši porabi kemičnih snovi in zaprtih ciklusih izdelave“.

      35     Republika Avstrija dodaja, da se izgube delov trga in zmanjšanje prometa, ki jih navaja tožeča stranka, ne pripisujejo uvedbi
         spornih ukrepov za LLG, temveč finančnim in gospodarskim težavam in prekomernim zadolževanjem, s katerimi se je morala tožeča
         stranka srečevati več let od začetka devetdesetih let prejšnjega stoletja. Zato glede tega napotuje na Odločbo Komisije 1999/395/ES
         z dne 28. oktobra 1998 glede državne pomoči, ki jo je Kraljevina Španija odobrila v korist Sniace, SA iz Torrelavege (Kantabrija)
         (UL 1999, L 149, str. 40).

      36     LLG in Land Burgenland zatrjujeta, da ne obstaja nikakršen konkurenčen odnos med LLG in tožečo stranko, saj ta ne deluje v
         sektorju liocela. Glede tega navajata enake trditve, kakršne je predstavila Republika Avstrija in so navedene zgoraj.

      37     Komisija z dupliko poziva Sodišče prve stopnje, naj po uradni dolžnosti preuči vprašanje procesnega upravičenja tožeče stranke
         glede procesnih predpostavk javnega reda. Izraža resne dvome o dejstvu, da na konkurenčen položaj tožeče stranke bistveno
         vplivajo sporni ukrepi, ki so namenjeni izključno proizvodnji liocela, ki ne pripada trgu viskoze. Glede tega natančneje vztraja
         pri dejstvu, da je cena liocela precej višja kot cena viskoznih vlaken in da ti vlakni nista namenjeni enaki uporabi. Sicer
         je opazila, da se je tožeča stranka v stališčih, ki jih je predstavila v predhodnem postopku, zadovoljila s „ponavljanjem
         dvomov, navedenih v odločbi [začetka postopka]“.

      38     Tožeča stranka najprej opozarja, da po ustaljeni sodni praksi intervenient ne bi smel navajati ugovora nedopustnosti tožbe,
         ki ni bil naveden v predlogih tožene stranke (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. novembra 1997 v zadevi Kaysersberg proti
         Komisiji, T-290/94, Recueil, str. II‑2137, točka 76, in z dne 21. januarja 1999 v zadevi Riviera Auto Service in drugi proti
         Komisiji, T-185/96, T-189/96 in T-190/96, Recueil, str. II‑93, točka 25). Sodišču prve stopnje prepušča presojo o tem, ali
         je po uradni dolžnosti treba preučiti procesne predpostavke glede neobstoja procesnega upravičenja.

      39     Tožeča stranka dalje trdi, da jo sporna odločba neposredno in posamično zadeva.
      40     Glede pogoja posamičnega vpliva najprej trdi, da se je s tem, da je predložila pisna stališča, dejavno udeležila predhodnega
         postopka.

      41     Drugič, zatrjuje, da je bila LLG z uvedbo spornih ukrepov prizadeta „v skladu s sodno prakso Sodišča, zlasti v zgoraj navedeni
         sodbi [...] Intermills proti Komisiji“.

      42     Tretjič, tožeča stranka navaja, da ji ti ukrepi povzročajo gospodarsko škodo „v obliki izgube del[ov] trga, zmanjšanja prometa
         in neopredmetenih sredstev“. Za opis resničnosti in obsega te škode napotuje na opombo iz priloge 14 k tožbeni vlogi.

      43     V tej opombi tožeča stranka uveljavlja te razloge:
      –       evropski in svetovni trgi viskoze se določijo z zmanjšanjem zmožnosti proizvodnje in porabe;
      –       ta položaj je „nezdružljiv s postavitvijo nove industrije, ki uporablja evropsko preferenčno financiranje“;
      –       „[…] [l]iocel se uporablja brez razlike, z večjo ali manjšo konkurenčno prednostjo, namesto tradicionalnega viskoznega vlakna
         ali kot zamenjava za tega“;

      –       ponudba liocela LLG ustreza 3,5 % evropskega trga viskoze;
      –       „ [n]edvomno ponudba, ki ustreza 3,5 % trga, zahteva spremembo cen, pogojev itd. toliko bolj, ker zaradi stroškov investicije/amortizacije
         lahko izvaja nelojalno konkurenco v škodo drugih vlaken, ki so v podrejenem gospodarskem položaju in ki lahko torej povzročijo
         izgube, medtem ko vlakno [l]iocela, za katerega amortizacija ni potrebna, lahko prinaša dobiček“;

      –       tožeča stranka je tako prenehala proizvajati in torej prodajati naslednje količine viskoze: […](1) ton leta 1997, […] ton leta 1998, […] ton leta 1999, […] ton leta 2000, predvideno zmanjšanje za […] ton na leto od 2001;

      –       to je enako izgubi neto prihodkov: […] španskih pezet (ESP) leta 1997, […] ESP leta 1998, […] ESP leta 1999, […] ESP leta
         2000, […] ESP glede na pričakovanja za leto 2001 in […] ESP glede na pričakovanja za obdobje 2001-2007;

      –       ponudba liocela LLG je povzročila tudi „spremembo najmanj […] % cene, ki velja na trgu“, bodisi naslednje izgube za tožečo
         stranko: […] ESP v letu 1997, […] ESP v letu 1998, […] ESP v letu 1999, […] ESP v letu 2000, […] ESP glede na pričakovanja
         za leto 2001 in […] ESP glede na pričakovanja za leta 2002–2007;

      –       sicer da LLG letno na trg „po posebnih kanalih prodaje, kjer se prodaja po izjemno nizkih cenah“ približno 1000 ton „stranskih
         proizvodov“ (ali „podstandardnih proizvodov“), kar je tožečo stranko prepričalo, da zniža svoje cene za „proizvode enake kakovosti“;

      –       to je tožeči stranki povzročilo izgubo prihodkov v višini […] ESP na leto.
      44     Tožeča stranka v repliki navaja dejstvo, da LLG pod znamko „Pro-Viscose“ izdeluje in prodaja blago, sestavljeno iz mešanice
         viskoze in liocela (v nadaljevanju: proviskoza), in potrdi, da je to blago konkurenčno viskozi. Iz opombe, priložene k repliki,
         naj bi izhajalo, da je LLG več strankam tožeče stranke ponudila proviskozo „po enaki ceni, kot je cena tradicionalne viskoze“.

      45     V svojih stališčih glede intervencijskih vlog tožeča stranka trdi, da je „nesporno“ konkurenčna podjetju LLG. V bistvu naj
         bi bilo viskozno vlakno, ki ga proizvaja, neposredno konkurenčno blagu, ki ga je izdelala LLG, torej liocelu, „podstandardom
         liocela“ in proviskozi. V podkrepitev zadnje trditve prilaga izvedensko poročilo, ki ga je izdelal „neodvisni svetovalec“
         F. Marsal Amenós, in pričanje „neodvisnega trgovca“, družbe Manfib Sas. Liocel naj bi bil v bistvu le „izboljšano viskozno
         vlakno“, ki „v večini primerov uporabe“ lahko nadomesti viskozo. Tožeča stranka prizna, da so stroški za vlakna liocela višji
         kot za viskozna vlakna, in trdi, da je bila proviskoza ustvarjena za „izogib tej težavi“. Glede tega trdi, da je, upoštevaje
         višjo ceno liocela, LLG vpeljala na trg proviskozo in „podstandard [l]iocela (slabše kakovosti)“ po „ceni, ki je blizu cene
         viskoze“. Dodaja, da so vlakna liocela pridobila pomemben delež, torej med 5 in 10 % evropskega trga celuloznih rezanih vlaken,
         trga, ki so ga predhodno obvladovali le evropski proizvajalci viskoze.

      46     Med obravnavo je tožeča stranka nadaljevala, da je LLG dal na trg „podstandardni liocel“ za določeno uporabo (cigaretni filtri,
         vlažna flanela, krpe itd.). Povedala je tudi, da je bil liocel bolj kakovostno blago kot viskoza, zlasti glede odpornosti,
         da je imel določeno število tehničnih značilnosti in da je bila cena „čistega liocela“ višja kot cena viskoze. Glede te zadnje
         točke je podrobno navedla, da se liocel, če se meša z drugimi proizvodi, lahko ponudi po cenah, konkurenčnih viskozi.

      47     Končno tožeča stranka potrdi, da glede na ustaljeno sodno prakso zgolj okoliščina, da akt lahko vpliva na konkurenčne odnose
         na posameznem trgu, ne zadostuje, da lahko za vsak gospodarski subjekt, ki je v kakršnem koli konkurenčnem odnosu z naslovnikom
         akta, velja, kot da ga akt neposredno in posamično zadeva (sodba Sodišča z dne 10. decembra 1969 v zadevi Eridania in drugi
         proti Komisiji, 10/68 in 18/68, Recueil, str. 459, točka 7). Vendar vztraja pri dejstvu, da po eni strani obstaja le omejeno
         število proizvajalcev na trgu zadevnih proizvodov (le pet proizvajalcev naj bi bilo prisotnih na delu trga rezanih viskoznih
         vlaken običajne kakovosti („commodity viscose staple fibres“) in trije na delu trga masovno barvanih rezanih viskoznih vlaken
         („spundyed viscose staple fibres “)) in po drugi strani, da bo investicijski projekt vodil k večjemu povečanju zmožnosti proizvodnje.

      48     Glede pogoja neposrednega vpliva tožeča stranka poudarja, da sporna odločba ni vplivala na nobenega izmed spornih ukrepov,
         zato je predlagala Komisiji odločbo za ukinitev ali spremembo teh ukrepov (zgoraj navedena sodba COFAZ in drugi proti Komisiji,
         točka 30, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. julija 1995 v zadevi AITEC in drugi proti Komisiji, od T-447/93 do T-449/93,
         Recueil, str. II‑1971, točka 41).

       Presoja Sodišča prve stopnje
      49     Opomniti je treba, da se na podlagi člena 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča z vlogo za pridružitev postopku lahko podpre
         le zahtevek ene od strank. Poleg tega člen 116(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje določa, da mora intervenient sprejeti postopek
         v stanju, v kakršnem je, ko vstopi vanj.

      50     Komisija je predlagala le to, da se tožba zavrne zaradi neutemeljenosti, in ni ugovarjala procesnemu upravičenju tožeče stranke.
      51     Republika Avstrija, LLG in Land Burgenland kot intervenientke niso upravičene uveljavljati ugovorov procesnih predpostavk.
      52     Vendar je ustaljena sodna praksa taka, da na podlagi člena 113 Poslovnika Sodišče prve stopnje lahko vedno po uradni dolžnosti
         preveri, ali so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda, na katere pazi po uradni dolžnosti, vključno s tistimi, ki
         so jih navedli intervenienti (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 22. oktobra 1996 v zadevi Skibsvaerftsforeningen in drugi proti
         Komisiji, T-266/94, Recueil, str. II‑1399, točka 40; z dne 24. oktobra 1997 v zadevi EISA proti Komisiji, T-239/94, Recueil, str. II‑1839,
         točka 26, in z dne 17. junija 1998 v zadevi Svenska Journalistförbundet proti Svetu, T-174/95, Recueil, str. II‑2289, točka
         79; v tem smislu glej tudi sodbe Sodišča z dne 11. julija 1990 v zadevi Neotype Techmashexport proti Komisiji in Svetu, C-305/86
         in C-160/87, Recueil, str. I‑2945, točka 18; z dne 24. marca 1993 v zadevi CIRFS in drugi proti Komisiji, C-313/90, Recueil,
         str. I‑1125, točka 23, in z dne 15. junija 1993 v zadevi Matra proti Komisiji, C-225/91, Recueil, str. I‑3203, točka 13).

      53     V tem primeru nedopustnost, ki so ji ugovarjali intervenienti, sproži vprašanje javnega reda glede procesnega upravičenja
         tožeče stranke (v tem smislu glej sklep Sodišča z dne 5. julija 2001 v zadevi Conseil national des professions de l’automobile
         in drugi proti Komisiji, C-341/00 P, Recueil, str. I‑5263, točka 32, in zgoraj navedeno sodbo EISA proti Komisiji, točka 27).
         Torej jo Sodišče prve stopnje lahko preuči po uradni dolžnosti.

      54     Glede tega je treba spomniti, da v skladu s členom 230(4) ES fizične ali pravne osebe lahko sprožijo postopek zoper odločbe,
         ki so naslovljene na drugo osebo, le če jih te odločbe neposredno in posamično zadevajo. Ker je bila sporna odločba naslovljena
         na Republiko Avstrijo, je treba preučiti, ali tožeča stranka izpolnjuje ta pogoja.

      55     Glede vprašanja o tem, ali sporna odločba posamično zadeva tožečo stranko, je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse
         izhaja, da naj bi osebe, ki niso naslovniki odločbe, trdile, da jih odločba posamično zadeva, le če nanje vpliva zaradi njenih
         določenih značilnosti ali zaradi dejstva, ker jih posamično opredeljuje glede na vse druge osebe in jih zato posamično opredeli
         enako, kot bi posamično opredelila naslovnika odločbe (sodbi Sodišča z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji,
         25/62, Recueil, str. 197, 223 in z dne 23. maja 2000 v zadevi Comité d’entreprise de la Société française de production in
         drugi proti Komisiji, C-106/98 P, Recueil, str. I‑3659, točka 39, ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 27. aprila 1995 v zadevi
         ASPEC in drugi proti Komisiji, T-435/93, Recueil, str. II‑1281, točka 62).

      56     Glede področja državnih pomoči je treba povedati, da je bilo poleg podjetja, ki je uživalo pomoč, tudi konkurenčnim podjetjem
         priznano, da jih odločba, s katero se je končal postopek na podlagi člena 88(2) ES glede posamične pomoči, posamično zadeva,
         ker je ukrep pomoči, ki je predmet izpodbijane odločbe, bistveno vplival na njihov položaj na trgu (zgoraj navedena sodba
         COFAZ in drugi proti Komisiji, točka 25).

      57     Torej se podjetje ne bi moglo sklicevati le na to, da je konkurent podjetju, ki uživa pomoč, temveč mora poleg tega izkazati,
         upoštevajoč stopnjo morebitne udeležbe v postopku in pomembnosti vplivanja na njegov položaj na trgu, da je v položaju, ki
         ga posamično opredeljuje enako, kot bi bil naslovnik odločbe (zgoraj navedena sodba Comité d’entreprise de la Société française
         de production in drugi proti Komisiji, točka 41).

      58     V tem primeru je treba preučiti, koliko lahko tožečo stranko njena udeležba v postopku, začetem na podlagi člena 88(2) ES,
         in vpliv njenega položaja na trgu posamično opredelita v skladu s členom 230 ES.

      59     Najprej je treba ugotoviti, da je imela tožeča stranka v predhodnem postopku zgolj obrobno vlogo. Po eni strani se ni nikoli
         pritožila Komisiji. Po drugi strani je očitno, da poteka tega postopka niso določila stališča, ki jih je pisno predstavila
         12. februarja in 4. oktobra 1999 (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo COFAZ in drugi proti Komisiji, točka 24). Tako se
         je v stališčih z dne 12. februarja 1999 tožeča stranka v bistvu zadovoljila s tem, da je ponovila določene ugotovitve Komisije
         v odločbi o začetku postopka tako, da jih je na kratko pojasnila, ne da bi predložila kakršen koli dokaz. Enako se v svojih
         stališčih z dne 4. oktobra 1999 omejuje na trditev, ne da bi navedla kakršne koli podrobnosti ali dokaza, da so ukrepi iz
         odločbe o razširitvi postopka državne pomoči in da morajo biti razglašeni kot nezdružljivi s skupnim trgom.

      60     Drugič je treba glede pomembnosti vpliva na položaj tožeče stranke na trgu uvodoma spomniti, da, kot izhaja iz točke 28 zgoraj
         navedene sodbe COFAZ in drugi proti Komisiji, ni v pristojnosti sodnega organa Skupnosti, da se na stopnji preučitve dopustnosti
         dokončno izreče glede konkurenčnih odnosov med tožečo stranko in podjetjem, naslovnikom pomoči. Zato lahko le tožeča stranka
         ustrezno navede razloge, zaradi katerih lahko odločba Komisije, s tem da bistveno vpliva na njen položaj na trgu, škoduje
         njenim legitimnim interesom.

      61     Sicer je treba v tem primeru povzeti, da se ukrepi iz sporne odločbe nanašajo izključno na tovarno za proizvodnjo liocela
         in da je res, da tožeča stranka ne izdeluje te vrste vlaken niti jih ne namerava izdelovati v prihodnosti.

      62     Vendar tožeča stranka navaja tri trditve, s katerimi skuša ponazoriti, da sporna odločba lahko bistveno vpliva na njen položaj
         na trgu.

      63     Najprej v svoji tožbeni vlogi kot bistveno navaja, da sta viskoza in liocel neposredno konkurenčno blago.
      64     Ne da bi se bilo treba med preizkusom dopustnosti dokončno izreči o natančnosti opredelitve trga zadevnih proizvodov, zadostuje
         ugotoviti, da ta navedba ne velja zaradi različnih dejavnikov, navedenih v spisu.

      65     Po eni strani ima liocel določene fizikalne značilnosti, ki ga jasno razlikujejo od viskoznega vlakna. Tožeča stranka tako
         v točki 23 te tožbe izrecno navaja, da ima „[l]iocel naraven in biološko razgradljiv izvor; [da] uporabljeno topilo ni toksično,
         se lahko reciklira, zadosti normam odsotnosti toksičnih substanc, je visoko odporen tako [glede] kondicioniranja [kot glede]
         vlažnosti in ima šibek odstotek krčenja“. Prav tako je med obravnavo pritrdila, da ima liocel „tehnične prednosti“, da je
         bolj kakovosten kot viskozna vlakna in da je visoko odporen. Poleg tega ni ugotovila, da bi bil liocel nagnjen k vlaknenju,
         kar omogoča izdelavo nabranega in svilnatega blaga. Glede zadnjenavedene lastnosti liocela prizna, da „[ni] več moderna in
         zdaj [ni] [...] več cenjena“.

      66     Trditev tožeče stranke, da je liocel zamenljiv z viskozo „pri večini uporab“, ni bila prepričljiva. Zlasti ni prepričljivo
         „izvedensko poročilo“ „neodvisnega strokovnjaka“, ki ga je priložila svojim stališčem glede intervencijske tožbe v podporo
         tej trditvi. V bistvu gre za en sam dokument, ki vsebuje le nekaj odstavkov in zelo površno razčlenitev tega vprašanja. Poleg
         tega ta dokument vsebuje očitno nepravilne izjave, kot je velika podobnost med postopkom izdelave kot tudi med lastnostmi
         liocela in viskoznimi vlakni (glej točko 65 zgoraj in točko 69 spodaj). Glede pričanja „neodvisnega pogajalca“, ki ga je tožeča
         stranka prav tako priložila svojim stališčem glede intervencijske tožbe, je treba omeniti predvsem to, da so določene stranke
         tožeče stranke v svoje proizvode namesto viskoze uvedle liocel ali proviskozo.

      67     Poleg tega je ta trditev v nasprotju z izjavo, ki jo je dala LLG med simpozijem, ki jo tožeča stranka navaja v podporo svoji
         trditvi (točka 30 tožbe in priloga 14 k tožbi), po kateri je liocel „dopolnilno vlakno za različne vrste uporabe“.

      68     Po drugi strani je res, da je cena liocela očitno višja kot cena viskoznih vlaken. To je bilo izrecno poudarjeno tako v njenih
         pisanjih (točka 26 tožbe in točki 77 in 78 stališč tožeče stranke glede intervencijskih vlog) kot med obravnavo. Zlasti je
         večkrat ponovila, da se je liocel lahko tržil po konkurenčnih cenah glede na cene viskoznih vlaken, samo če se je mešal z
         drugim blagom.

      69     Končno se po izjavah tožeče stranke postopek izdelave liocela in postopek izdelave viskoznih vlaken močno razlikujeta. V točki
         23 tožbe navaja, da „ se za [l]iocel […], za celulozno maso (vrsta NMMO) uporabi topilo, medtem ko postopek izdelave viskoze
         zahteva faze mercerizacije in ksantogenacije“ in da se „v primerjavi s postopkom izdelave klasične viskoze, [l]iocel [izdela]
         z uporabo topila namesto tradicionalnih faz izdelave viskoze“. Še več, v točki 36 svoje replike nadaljuje, da „se s stališča
         postopka izdelave strinja s Komisijo, kolikor ta meni, da se liocel izdela s postopki, drugačnimi od tradicionalnih postopkov
         predelave viskoze“.

      70     V vsakem primeru je kljub obstoju odnosa neposredne konkurence med liocelom in viskoznim vlaknom treba ugotoviti, da podatki,
         ki jih navaja tožeča stranka v svojih pisanjih in še zlasti v opombi iz priloge 14 k tožbeni vlogi, ne utemeljujejo zadosti,
         da sporna odločba lahko bistveno vpliva na njen položaj na trgu. Podatki iz te opombe v bistvu temeljijo na nikjer prikazanih
         zahtevah, kot je dejstvo, da je proizvodnja liocela LLG od leta 1997 v celoti nadomestila proizvodnjo viskoze in da je bila
         namenjena izključno za evropski trg. Tožeča stranka v tej opombi sicer  trdi, da je zaradi „ponudbe [LLG], ki ustreza 3,5 %
         trga“ od leta 1997 prenehala proizvajati in torej prodajati določene količine viskoze, ne da bi svojo trditev podprla s kakršnimkoli
         dokazom in ne da bi predstavila kakršno koli pojasnilo o načinu izračuna teh količin. Navesti je treba tudi to, da ne predloži
         nobenega dokaza v podporo svoji trditvi, da je ta „ponudba“ povzročila „spremembo najmanj […] % cene, veljavne na trgu“.

      71     Drugič tožeča stranka poleg „čistega liocela“ in proviskoze navaja obstoj „podstandardov liocela“, ki jih označi kot liocel
         „slabše kakovosti“. V opombi iz priloge 14 k tožbeni vlogi glede tega navaja, da LLG po svojih „posebnih kanalih prodaje“
         in „po izjemno nizkih cenah“ proda 1000 ton teh „stranskih proizvodov“ na leto, kar jo je prisililo k znižanju konkurenčnih
         cen na […] ESP za kg „za blago enake kakovosti“.

      72     Glede tega je treba ugotoviti, da v spisu navedeni dejavniki ne dopuščajo sklepanja glede obstoja različnih kakovosti liocela.
         Natančneje je treba poudariti, da tožeča stranka v svojih pisanjih ne navaja nobene podrobnosti o tem, kaj vse pomeni izraz
         „podstandardi liocela“. Poleg tega ni resno ugovarjala trditvi, ki sta jo med obravnavo večkrat ponovila LLG in Land Burgenland
         glede tega, da liocel slabše kakovosti ne obstaja. Pričanje „neodvisnega trgovca“, ki je priloženo k stališčem tožeče stranke
         o intervencijski vlogi, tega ne pojasnjuje, ker se slednji sklicuje le na „podstandarde“ kot del „spremenjenih vlaken“ LLG,
         kot sta liocel in proviskoza.

      73     Celo ob predpostavki, da LLG proizvaja liocel slabše kakovosti in da ga prodaja po izjemno nizkih cenah, je treba povedati,
         da tožeča stranka ne podpre svoje trditve, da je morala zato znižati cene za „blago enake kakovosti“. Poleg tega nikakor ne
         utemeljuje količin in zmanjšanja cen, ki jih navaja.

      74     Tretjič se tožeča stranka v svoji repliki in svojih pisnih stališčih glede intervencijske vloge še bolj sklicuje na konkurenco,
         ki naj bi obstajala med proviskozo in viskozo. Zatrjuje, da na njen položaj na trgu vpliva dejstvo, da LLG trži proviskozo
         po cenah, konkurenčnih cenam viskoze, in da imajo stranke kljub boljši kakovosti prve raje drugo.

      75     Ugotoviti je treba, da tožeča stranka zgolj ponovno navaja trditve, ki niso dovolj podprte.
      76     Po eni strani opomba, ki jo je priložila k svoji repliki v podporo svojih trditev, nikakor ni prepričljiva glede na preprost
         dokument, ki ga je pripravila notranja služba, sklicujoč se zgolj na zelo splošne informacije, ki jih je dobila med pogovori
         z določenimi strankami.

      77     Po drugi strani, če predpostavimo, da sta proviskoza in viskoza namenjeni enaki uporabi in se prodajata po primerljivih cenah,
         je treba povedati, da tožeča stranka ne ponuja nobenega, čeprav le okvirnega podatka o izgubah ali drugih negativnih posledicah,
         ki naj bi jih imela zaradi tega, ker je LLG ponudila proviskozo. Še več podrobnosti je bilo potrebnih zato, ker je proviskoza
         nov proizvod, ki je bil izdelan in dan na trg šele naslednje leto po sprejetju sporne odločbe.

      78     Iz navedenih ugotovitev izhaja, da tožeča stranka ni primerno opredelila razlogov, zaradi katerih bi sporna odločba lahko
         škodovala njenim legitimnim interesom, tako da bi pomembno vplivala na njen položaj na trgu.

      79     Glede na to okoliščino in na omejeno vlogo, ki jo ima tožeča stranka v okviru predhodnega postopka (glej točko 59 zgoraj),
         je treba sklepati, da je sporna odločba posamično ne zadeva.

      80     Iz tega izhaja, da je treba tožbo razglasiti za nedopustno, ne da bi bilo treba preučiti, ali toženo stranko sporna odločba
         posamično zadeva.

      81     Glede predloga ukrepov procesnega vodstva postopka, ki ga je tožeča stranka vložila 16. oktobra 2001, če se nanaša na dokumente
         in informacije, ki ne spadajo med ukrepe procesnega vodstva postopka z dne 14. novembra 2001, ni treba nadaljevati, saj so
         elementi iz tega spisa in pojasnila, podana med obravnavo, zadostovali, da se Sodišče prve stopnje izreče v tej zadevi.

       Stroški
      82     V skladu s členom 87(2) Poslovnika se stranki, ki s predlogom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Tožeči stranki, ki s svojimi predlogi ni uspela, se naloži plačilo njenih stroškov in stroškov, ki jih je priglasila Komisija,
         v skladu z njenimi zahtevki.

      83     Republika Avstrija nosi svoje stroške v skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika. Po členu 87(4), tretji pododstavek,
         Poslovnika LLG in Land Burgenland nosita svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti razširjeni senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se kot nedopustna zavrže.
      2)      Tožeča stranka nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.
      3)      Intervenienti nosijo svoje stroške.

               Lindh

                García-Valdecasas

                Cooke

               Mengozzi

                Martins Ribeiro

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. aprila 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      P. Lindh

         * Jezik postopka: španščina.

      1 – Prikriti zaupni podatki.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. decembra 2008.#The Wellcome Foundation Ltd proti Paranova Pharmazeutika Handels GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija.#Znamka - Farmacevtski proizvodi - Ponovno pakiranje - Vzporedni uvoz - Bistvena sprememba videza embalaže - Obveznost predhodne obvestitve.#Zadeva C-276/05.

text:
      Zadeva C-276/05
      The Wellcome Foundation Ltd
      proti
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)
      „Znamka – Farmacevtski proizvodi – Ponovno pakiranje – Vzporedni uvoz – Bistvena sprememba videza embalaže – Obveznost predhodne obvestitve“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Proizvodi, dani v promet v državi članici s strani imetnika ali z njegovim
            soglasjem – Uvoz v drugo državo članico po ponovnem pakiranju in ponovni namestitvi znamke – Ugovor imetnika
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 7(2))
      2.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Vzporedni uvoz zdravil po ponovnem pakiranju in ponovni namestitvi znamke
            – Ugovor imetnika
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 7(2))
      1.        Člen 7(2) Direktive 89/104 o znamkah, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja
         1992, je treba razlagati tako, da lahko imetnik znamke upravičeno nasprotuje nadaljnjemu trženju farmacevtskega proizvoda,
         če je uvoznik ponovno pakiral proizvod in na novo embalažo ponovno namestil znamko, razen:

      – če se dokaže, da bi se z imetnikovo uporabo pravice iz znamke za nasprotovanje trženju ponovno pakiranih proizvodov pod
         to znamko prispevalo k umetni delitvi trgov med državami članicami. Tako je zlasti, kadar je imetnik dal v promet v različnih
         državah članicah enak farmacevtski proizvod v različnih embalažah in če je ponovno pakiranje, ki ga je opravil uvoznik, nujno
         za trženje proizvoda v državi članici uvoza in ga je ta opravil pod takimi pogoji, da to ne vpliva na izvirno stanje proizvoda;

      – če se dokaže, da ponovno pakiranje ne more vplivati na izvirno stanje proizvoda, ki je v embalaži;
      – če se na novi embalaži jasno navede avtor ponovnega pakiranja proizvoda in ime proizvajalca;
      – če videz ponovno pakiranega proizvoda ni tak, da bi škodoval ugledu znamke in ugledu njenega imetnika. Zato embalaža ne
         sme imeti napak, biti slabe kakovosti ali neurejena, in

      – če uvoznik pred prodajo ponovno pakiranega proizvoda o tem obvesti imetnika znamke in mu na njegovo zahtevo predloži videz
         ponovno pakiranega proizvoda.

      Če se dokaže, da je ponovno pakiranje farmacevtskega proizvoda z novo embalažo nujno za njegovo nadaljnje trženje v državi
         članici uvoza, se videz te embalaže presoja le v zvezi s pogojem, da ta ne sme biti tak, da bi škodoval ugledu znamke ali
         ugledu njenega imetnika.

      (Glej točki 23 in 30 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 7(2) Direktive 89/104, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, je
         treba razlagati tako, da mora vzporedni uvoznik imetniku znamke posredovati potrebne in zadostne podatke, da lahko ta preveri,
         ali je ponovno pakiranje proizvoda pod to znamko nujno za trženje v državi članici uvoza.

      Vrsta podatkov, ki jih je treba priskrbeti, je poleg tega odvisna od okoliščin posameznega primera. Ni mogoče vnaprej izključiti,
         da lahko v izjemnih primerih vključuje navedbo države članice izvoza, če bi neobstoj takega podatka imetniku znamke preprečila
         presojo nujnosti ponovnega pakiranja. Če se ugotovi, da imetnik znamke pridobljene podatke uporablja za odkrivanje pomanjkljivosti
         v svoji organizaciji prodaje in se s tem bori proti vzporedni trgovini s svojimi proizvodi, morajo tisti, ki se ukvarjajo
         z vzporedno trgovino, na podlagi določb Pogodbe ES o konkurenci zahtevati varstvo proti takšnim dejanjem.

      (Glej točke od 34 do 37 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 22. decembra 2008(*)

      „Znamka – Farmacevtski proizvodi – Ponovno pakiranje – Vzporedni uvoz – Bistvena sprememba videza embalaže – Obveznost predhodne obvestitve“
      V zadevi C-276/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija)
         z odločbo z dne 24. maja 2005, ki je prispela na Sodišče 6. julija 2005, v postopku

      The Wellcome Foundation Ltd
      proti
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.-C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (poročevalec), sodniki, in C.
         Toader, sodnica,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. aprila 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za The Wellcome Foundation Ltd L. Wiltschek in E. Tremmel, odvetnici,
      –        za Paranova Pharmazeutika Handels GmbH R. Schneider, odvetnik,
      –        za grško vlado O. Patsopoulou, G. Alexaki in M. Apessos, zastopnice,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 9. oktobra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7 Prve Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988
         o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), kakorje bila spremenjena s
         Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1, str. 3, v nadaljevanju: Direktiva 89/104).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo The Wellcome Foundation Ltd (v nadaljevanju: Wellcome), imetnico avstrijske
         znamke ZOVIRAX, in družbo Paranova Pharmazeutika Handels GmbH (v nadaljevanju: Paranova), glede zdravil znamke ZOVIRAX, ki
         so jih družba Wellcome ali tretje osebe z njenim soglasjem dale na trg v državah članicah Evropskega gospodarskega prostora
         (v nadaljevanju: EGP), družba Paranova pa jih je vzporedno uvozila in jih v Avstriji tržila z novo embalažo.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V členu Direktive 89/104 z naslovom „Izčrpanje pravice iz znamke“ je določeno:

      „1.      Znamka imetniku ne daje pravice, da prepove njeno uporabo v zvezi z blagom, ki je bilo dano na trg Skupnosti označeno s to
         znamko s strani imetnika ali z njegovim soglasjem.

      2.      Odstavek 1 se ne uporablja, če obstajajo zakoniti razlogi, da imetnik nasprotuje nadaljnji komercializaciji blaga [nadaljnjemu
         trženju proizvodov], še zlasti, če se stanje blaga [proizvodov] spremeni ali poškoduje po tem, ko je bilo dano na trg.“

      4        V skladu s členom 65(2) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, ki se navezuje na Prilogo XVII, točka 4, tega sporazuma,
         je bil člen 7(1) Direktive 89/104 zaradi navedenega sporazuma spremenjen, in sicer so besede „na ozemlju pogodbenice“ nadomestile
         izraz „v Skupnosti“.

       Nacionalna ureditev
      5        Na podlagi člena 10b(1) zakona o zaščiti znamk (Markenschutzgesetz) znamka imetniku ne daje pravice, da tretjim prepove njeno
         uporabo za proizvode, ki jih je imetnik ali nekdo z njegovim soglasjem dal na trg EGP pod to znamko. V skladu s členom 10b(2)
         tega zakona se njegov odstavek 1 ne uporablja, če obstajajo legitimni razlogi, ki upravičujejo imetnikovo nasprotovanje nadaljnjemu
         trženju proizvodov, zlasti če se stanje proizvodov spremeni ali poškoduje po tem, ko je bilo dano na trg.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      6        Družba Wellcome je med drugim imetnica dveh besednih avstrijskih znamk ZOVIRAX ter figurativne in besedne avstrijske znamke
         ZOVIRAX, zaščitenih v okviru razreda farmacevtskih proizvodov. GlaxoSmithKline Pharma GmbH s soglasjem družbe Wellcome te
         znamke redno uporablja v Avstriji.

      7        Družba Paranova opravlja dejavnost grosista z zdravili. V Avstriji med drugim trži zdravila znamke ZOVIRAX v paketih po 60-krat
         400 mg tablet (ZOVIRAX 400/60), ki so jih na trg v državah članicah EGP dale družba Wellcome ali tretje osebe z njenim soglasjem,
         in jih je kupila matična družba družbe Paranova v okviru običajnega trgovanja z zdravili.

      8        Družba Paranova ta zdravila trži v novi embalaži, katere zunanji videz je popolnoma drugačen od videza embalaže izvirnega
         proizvoda. Na sprednji strani te nove embalaže je v krepkem tisku napisano „ponovno pakirala in uvozila Paranova“. Navedba
         imena proizvajalca je ob strani in na zadnji strani embalaže v običajnem tisku. Nova embalaža je obrobljena z modrim trakom,
         kot ga družba Paranova redno uporablja za zdravila, ki jih trži.

      9        Družba Paranova je z dopisom z dne 12. maja 2003 obvestila avstrijsko sestrsko družbo družbe Wellcome o nameri trženja zdravila
         ZOVIRAX 400/60 v Avstriji. K temu dopisu je priložila barvno fotokopijo zunanje embalaže, notranjega ovitka in navodil za
         uporabo tega zdravila. Angleška sestrska družba družbe Wellcome je nato od družbe Paranova zahtevala, naj odslej podatke v
         zvezi s temi trženji pošilja družbi GlaxoSmithKline Corporate Intellectual Property (v nadaljevanju: Glaxo) in ji priloži
         popoln vzorec vsake vrste embalaže ter navede državo izvoza in natančne razloge za ponovno pakiranje.

      10      Družba Glaxo je od družbe Paranova, ki je sporočila razloge, zaradi katerih je opravila ponovno pakiranje, ne pa tudi države
         izvoza zadevnega zdravila, ponovno zahtevala, naj navede to državo ter natančne razloge ponovnega pakiranja. Družba Paranova
         je bila pri tem obveščena, da ni bilo nobenega razloga, da bi podatki o vzporednem uvozniku izstopali, tako da bi bili navedeni
         v večji in vidnejši pisavi, kot je ime proizvajalca. Prav tako je družba Glaxo ugovarjala drugačnemu videzu embalaže, zaradi
         dveh barvnih trakov, ki sta na robovih paketa.

      11      Poleg tega je družba Glaxo zahtevala predložitev popolnega vzorca vseh vrst embalaže.

      12      Družba Paranova je 4. junija 2003 navedla, da zaradi tehničnih razlogov, povezanih s proizvodnjo, ne more predložiti popolnega
         vzorca končne embalaže, zlasti če družba Glaxo zanj ne bo plačala.

      13      Družba Paranova uvaža ZOVIRAX 400/60 iz Grčije. To zdravilo se tam trži v embalažah, ki vsebujejo 70 tablet. Dovoljena embalaža
         v Avstriji vsebuje 60 tablet.

      14      Družba Wellcome je pri Handelsgericht Wien predlagala začasno odredbo, naj družba Paranova v gospodarskem prometu, z namenom
         ustvarjanja konkurence v Avstriji, preneha ponujati ali tržiti ponovno pakirana zdravila, med drugim ZOVIRAX, katerih embalaža
         vključuje dodane ali že obstoječe blagovne znamke, ki so v Avstriji zaščitene v korist družbe Wellcome, če:

      –        je ime družbe, ki je opravila ponovno pakiranje, na embalaži navedeno z večjimi črkami in bolj berljivo in/ali na vidnejšem
         mestu kot navedba proizvajalca;

      –        se barvni trakovi, zlasti modri, široki približno 5 mm, nahajajo na robovih ponovno pakiranega paketa, kot trakovi, ki se
         pogosto uporabljajo za proizvode, ki jih trži družba Paranova, in

      –        ta ni korektno, preden je dala ponovno pakiran proizvod na trg, obvestila družbe Wellcome o predvidenem trženju in ji pri
         tem med drugim tudi ni navedla države izvoznice in natančnih razlogov, zaradi katerih je bilo potrebno ponovno pakiranje.

      15      Handelsgericht Wien je s sklepom z dne 7. maja 2004 deloma ugodilo zahtevi družbe Wellcome. Oberlandesgericht Wien je 28.
         januarja 2005 v pritožbenem postopku temu predlogu ugodilo v delu, v katerem se je ta nanašal na prvo in tretjo navedeno točko
         in ga zavrnilo v delu, v katerem se je nanašal na drugo točko.

      16      Stranki v postopku v glavni stvari sta pri Oberster Gerichtshof vložili predlog za revizijo.

      17      To sodišče navaja, da je za presojo ustreznosti nove embalaže odločilno odgovoriti na vprašanje, ali je treba dokaz, da je
         ponovno pakiranje proizvoda nujno – da se ne bi oviral učinkovit dostop na trg – zagotoviti le glede ponovnega pakiranja proizvoda
         samega po sebi. Ob pritrdilnem odgovoru bi se tako postavilo vprašanje, katera so merila, na podlagi katerih je treba presojati
         videz nove embalaže. V tem primeru bi bili mogoči dve rešitvi, in sicer presoja glede na načelo najmanjšega mogočega posega
         v znamko ali presoja videza nove embalaže glede na vprašanje, ali ta lahko škodi ugledu znamke in ugledu njenega imetnika.
         Predložitveno sodišče se sprašuje tudi o obsegu obveznosti predhodne obvestitve, ki jo ima vzporedni uvoznik.

      18      V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      a)     Ali je treba člen 7 […] Direktive […] 89/104 […] in v zvezi s tem sprejeto sodno prakso Sodišča razlagati tako, da je treba
         dokaz, da lahko uveljavljanje znamke prispeva k umetni delitvi trga, zagotoviti ne le glede ponovnega pakiranja samega po
         sebi, ampak tudi glede videza nove embalaže?

      Ob negativnem odgovoru na to vprašanje;
      b)      ali je treba videz nove embalaže presojati v skladu z načelom najmanjšega mogočega posega ali (le) na podlagi tega, ali lahko
         ta škodi ugledu blagovne znamke in ugledu njenega imetnika?

      2.      Ali je treba člen 7 […] Direktive […] 89/104 […] in v zvezi s tem sprejeto sodno prakso Sodišča razlagati tako, da vzporedni
         uvoznik izpolni dolžnost obvestitve le, če imetniku znamke sporoči tudi državo izvoza in natančne razloge ponovnega pakiranja?“

       Postopek pred Sodiščem
      19      Predsednik Sodišča je z odločbo z dne 20. septembra 2005 prekinil postopek do razglasitve sodbe Sodišča v zadevi C‑348/04.

      20      Sodišče je v navedeni zadevi izreklo sodbo (sodba z dne 26. aprila 2007 v zadevi Boehringer Ingelheim in drugi, C‑348/04,
         ZOdl., str. I‑3391).

      21      Predložitveno sodišče je z dopisom z dne 30. maja 2007 obvestilo Sodišče, da vztraja pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe
         v delu, ki se nanaša na prvo vprašanje pod točko b) in v delu, ki se nanaša na drugo vprašanje.

      22      Predsednik Sodišča je 15. junija 2007 sprejel odločbo o nadaljevanju postopka.

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje pod točko b)
      23      Sodišče je v točki 3 izreka sodbe z dne 11. julija 1996 v združenih zadevah Bristol-Myers Squibb in drugi (C‑427/93, C‑429/93
         in C‑436/93, Recueil, str. I‑3457) presodilo, da je treba člen 7(2) Direktive 89/104 razlagati tako, da lahko imetnik znamke
         upravičeno nasprotuje nadaljnjemu trženju farmacevtskega proizvoda, če je uvoznik ponovno pakiral proizvod in na novo embalažo
         ponovno namestil znamko, razen:

      –        če se dokaže, da bi se z imetnikovo uporabo pravice iz znamke za nasprotovanje trženju ponovno pakiranih proizvodov pod to
         znamko prispevalo k umetni delitvi trgov med državami članicami. Tako je zlasti, kadar je imetnik dal v promet v različnih
         državah članicah enak farmacevtski proizvod v različnih embalažah in če je ponovno pakiranje, ki ga je opravil uvoznik, nujno
         za trženje proizvoda v državi članici uvoza in ga je ta opravil pod takimi pogoji, da to ne vpliva na izvirno stanje proizvoda;

      –        če se dokaže, da ponovno pakiranje ne more vplivati na izvirno stanje proizvoda, ki je v embalaži;
      –        če se na novi embalaži jasno navede avtor ponovnega pakiranja proizvoda in ime proizvajalca;
      –        če videz ponovno pakiranega proizvoda ni tak, da bi škodoval ugledu znamke in ugledu njenega imetnika. Zato embalaža ne sme
         imeti napak, biti slabe kakovosti ali neurejena, in

      –        če uvoznik pred prodajo ponovno pakiranega proizvoda o tem obvesti imetnika znamke in mu na njegovo zahtevo predloži videz
         ponovno pakiranega proizvoda.

      24      Zadnji pogoj imetniku dopušča, da preveri, ali ponovno pakiranje ni bilo opravljeno tako, da bi neposredno ali posredno vplivalo
         na izvirno stanje proizvoda in ali videz po ponovnem pakiranju ni takšen, da bi škodil ugledu znamke (zgoraj navedeni sodbi
         Bristol-Myers Squibb in drugi, točka 78, in Boehringer Ingelheim in drugi, točka 20).

      25      Pogoj, na podlagi katerega je ponovno pakiranje farmacevtskega proizvoda, med drugim z novo embalažo, nujno za njegovo nadaljnje
         trženje v državi članici uvoza, se nanaša le na dejstvo ponovnega pakiranja in ne na način ali obliko, v kateri se to opravi
         (glej zgoraj navedeno sodbo Boehringer Ingelheim in drugi, točki 38 in 39).

      26      Tako se navedeni pogoj nujnosti nanaša le na dejstvo ponovnega pakiranja, med drugim z novo embalažo, in ne na videz te nove
         embalaže.

      27      Ker se videz nove embalaže proizvoda ni presojal na podlagi pogoja nujnosti – za nadaljnje trženje navedenega proizvoda –,
         ga prav tako ni mogoče presojati na podlagi merila, da mora biti poseg v pravice iz znamke čim manjši.

      28      Bilo bi namreč protislovno domnevati, da ni treba preveriti, ali je videz nove embalaže zadevnega proizvoda, ki ga je izbral
         vzporedni uvoznik, nujen za nadaljnje trženje navedenega proizvoda, in istočasno zahtevati, da ta spoštuje merilo najmanjšega
         mogočega posega v pravico iz znamke.

      29      Kot izhaja iz točk 23 in 24 obravnavane sodbe, je imetnik pravice iz znamke v zvezi z videzom embalaže farmacevtskega proizvoda,
         ki ga je izbral vzporedni uvoznik, načeloma zaščiten s spoštovanjem pogoja, na podlagi katerega videz ponovno pakiranega proizvoda
         ne sme biti tak, da bi lahko škodil ugledu znamke in ugledu njenega imetnika.

      30      Zato je treba na prvo vprašanje pod točko (b) odgovoriti, da je treba člen 7(2) Direktive 89/104 razlagati tako, da če se
         dokaže, da je ponovno pakiranje farmacevtskega proizvoda z novo embalažo nujno za njegovo nadaljnje trženje v državi članici
         uvoza, se videz te embalaže presoja le v zvezi s pogojem, da ta ne sme biti tak, da bi škodoval ugledu znamke ali ugledu njenega
         imetnika.

       Drugo vprašanje
      31      Družba Wellcome v bistvu trdi, da sporočilo o državi izvoza in natančnih razlogih ponovnega pakiranja imetniku znamke omogoča,
         da ta preveri, ali je ponovno pakiranje nujno.

      32      V okviru spora, o katerem odloča nacionalno sodišče, med imetnikom znamke in vzporednim uvoznikom, ki v državi članici trži
         farmacevtski proizvod, uvožen iz druge države članice, v novi embalaži, je ta uvoznik dolžan med drugim dokazati obstoj pogoja,
         da bi se z imetnikovo uporabo pravice iz znamke za nasprotovanje trženju ponovno pakiranih proizvodov pod to znamko prispevalo
         k umetni delitvi trgov med državami članicami (glej zgoraj navedeno sodbo Boehringer Ingelheim in drugi, točki 24 in 54).

      33      Kot je bilo opozorjeno v točki 23 obravnavane sodbe, je tako zlasti takrat, kadar da imetnik na trg – v različne države članice
         – enak farmacevtski proizvod v različnih embalažah in je ponovno pakiranje, ki ga opravi uvoznik, nujno za trženje proizvoda
         v državi članici uvoza.

      34      Ob upoštevanju zgoraj navedenega in glede na dejstvo, da ustrezno delovanje sistema obveščanja predvideva, da se zainteresirane
         stranke iskreno trudijo spoštovati medsebojne legitimne interese (sodba z dne 23. aprila 2002 v zadevi Boehringer Ingelheim
         in drugi, C‑143/00, Recueil, str. I‑3759, točka 62), mora vzporedni uvoznik imetniku znamke priskrbeti potrebne in zadostne
         podatke, na podlagi katerih lahko ta preveri, ali je ponovno pakiranje proizvoda pod to znamko nujno za njegovo trženje v
         državi članici uvoza.

      35      Vrsta podatkov, ki jih je treba priskrbeti, je poleg tega odvisna od okoliščin posameznega primera. Ni mogoče vnaprej izključiti,
         da lahko v izjemnih primerih vključuje navedbo države članice izvoza, če bi neobstoj takega podatka imetniku znamke preprečila
         presojo nujnosti ponovnega pakiranja.

      36      V zvezi s tem je treba opozoriti, da če se ugotovi, da imetnik znamke pridobljene podatke uporablja za odkrivanje pomanjkljivosti
         v svoji organizaciji prodaje in se s tem bori proti vzporedni trgovini s svojimi proizvodi, morajo tisti, ki se ukvarjajo
         z vzporedno trgovino, na podlagi določb Pogodbe ES o konkurenci zahtevati varstvo proti takšnim dejanjem (glej v tem smislu
         sodbo z dne 11. novembra 1997 v zadevi Loendersloot, C‑349/95, Recueil, str. I‑6227, točka 43).

      37      Na drugo vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba člen 7(2) Direktive 89/104 razlagati tako, da mora vzporedni uvoznik
         imetniku znamke priskrbeti potrebne in zadostne podatke, da lahko ta preveri, ali je ponovno pakiranje proizvoda pod to znamko
         nujno za njegovo trženje v državi članici uvoza.

       Stroški
      38      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člen 7(2) Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi
            znamkami, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, je treba razlagati tako, da če se dokaže, da je ponovno pakiranje farmacevtskega proizvoda z novo embalažo nujno za njegovo
            nadaljnje trženje v državi članici uvoza, se videz te embalaže presoja le glede na pogoj, da ta ne sme biti tak, da bi škodoval
            ugledu znamke ali ugledu njenega imetnika.
      2)      Člen 7(2) Direktive 89/104, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, je
            treba razlagati tako, da mora vzporedni uvoznik imetniku znamke posredovati potrebne in zadostne podatke, da lahko ta preveri,
            ali je ponovno pakiranje proizvoda pod to znamko nujno za trženje v državi članici uvoza.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 13. julija 1995. # Monique Saby proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odškodninska tožba - Dopustnost. # Zadeva T-44/93.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 19. septembra 2001. # E proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Zavrnitev prijave. # Zadeva T-152/00.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 24. oktobra 2000. # Fresh Marine Company SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-178/98.