title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 5. decembra 2006.#Federico Cipolla proti Rosaria Portolese, poročeni Fazari (C-94/04) in Stefano Macrino in Claudia Capoparte proti Roberto Meloni (C-202/04).#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Corte d'appello di Torino (C-94/04) in Tribunale di Roma (C-202/04) - Italija.#Predpisi Skupnosti na področju konkurence - Nacionalni predpisi o odvetniških tarifah - Določitev odvetnških tarif - Svoboda opravljanja storitev.#Združeni zadevi C-94/04 in C-202/04.

text:
      Združeni zadevi C-94/04 in C-202/04
      Federico Cipolla in drugi
      proti
      Rosarii Portolese, poročeni Fazari, in Robertu Meloniju
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki sta ju vložili Corte d'appello
      di Torino in Tribunale di Roma)
      „Predpisi Skupnosti na področju konkurence – Nacionalni predpisi o odvetniških tarifah – Določitev odvetniških tarif – Svoboda opravljanja storitev“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča
      (člen 234 ES)
      2.        Konkurenca – Pravila Skupnosti – Obveznosti držav članic
      (členi 10 ES, 81 ES in 82 ES)
      3.        Svoboda opravljanja storitev – Določbe Pogodbe – Področje uporabe
      (člen 49 ES)
      4.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve
      (člen 49 ES)
      1.        Kadar so v okviru vprašanja za prehodno odločanje vsi elementi spora, o katerem odloča predložitveno sodišče, omejeni na eno
         samo državo članico, odgovor vseeno lahko koristi predložitvenemu sodišču, zlasti če bi se z nacionalnim pravom zahtevalo,
         da državljan zadevne države članice uživa enake pravice kot na podlagi prava Skupnosti državljan druge države članice v enakem
         položaju.

      (Glej točko 30.)
      2.        Čeprav se v skladu z ustaljeno sodno prakso člena 81 ES in 82 ES sama po sebi nanašata le na ravnanje podjetij, in ne na zakonodajne
         ali druge predpise, ki jih sprejmejo države članice, to še ne pomeni, da ta člena v povezavi s členom 10 ES, ki določa dolžnost
         sodelovanja, držav članic ne zavezujeta k temu, da ne sprejmejo ali ohranjajo v veljavi ukrepov, tudi zakonske ali podzakonske
         narave, ki bi lahko izničili polni učinek pravil konkurence, ki veljajo za podjetja. Če država članica bodisi predpiše ali
         spodbuja sklepanje sporazumov, ki so v nasprotju s členom 81 ES, ali krepi učinke takih sporazumov bodisi svojim predpisom
         odvzame naravo državnega ukrepa s prenosom pristojnosti za sprejem odločitev, s katerimi se posega v gospodarsko sfero, na
         zasebne subjekte, gre za kršitev členov 10 ES in 81 ES.

      Glede tega ni mogoče šteti, da je država članica na zasebne subjekte prenesla pristojnosti za sprejem odločitev, s katerimi
         se posega v ekonomsko sfero, s čimer bi se zadevnim predpisom odvzela narava državnih ukrepov, ko je zadevna poklicna organizacija
         pristojna le za pripravo predloga odvetniške tarife, ki kot tak ni zavezujoč, minister pa lahko spremeni predlog te organizacije,
         in ko nacionalni predpisi določajo, da nagrado odmerijo sodišča na podlagi meril iz teh predpisov, poleg tega pa ti sodišče
         pooblaščajo, da v nekaterih izjemnih okoliščinah s primerno obrazloženim sklepom odstopi od najvišjih in najnižjih mej. V
         teh okoliščinah tudi državi članici ni mogoče očitati, da bodisi predpisuje ali spodbuja sklepanje sporazumov, ki so v nasprotju
         s členom 81 ES, bodisi krepi njihove učinke ali predpisuje ali spodbuja zlorabe prevladujočega položaja v nasprotju s členom
         82 ES oziroma krepi njihove učinke.

      Iz tega izhaja, da členi 10 ES, 81 ES in 82 ES ne nasprotujejo, da država članica sprejme normativni ukrep, s katerim na podlagi
         predloga, ki ga pripravi poklicno združenje odvetnikov, potrdi tarifo, ki določa minimalno nagrado za člane poklicnega združenja
         odvetnikov, ki je tarifa, od katere načeloma ni mogoče odstopiti niti glede storitev, ki so omejene na te člane, niti glede
         storitev, kakršne so izvensodne storitve, ki jih lahko opravljajo tudi vsi drugi gospodarski subjekti, za katere navedena
         tarifa ne velja.

      (Glej točke 46, 47, od 50 do 54 in točko 1 izreka.)
      3.        Člen 49 ES ne zahteva samo odprave vsakršne diskriminacije ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici zaradi njegovega
         državljanstva, ampak tudi odpravo vsakršne omejitve, čeprav se ta omejitev uporablja brez razlikovanja za nacionalne ponudnike
         in ponudnike iz drugih držav članic, če ta ureditev lahko prepove ali drugače ovira dejavnosti ponudnika s sedežem v drugi
         državi članici, kjer ta zakonito opravlja podobne storitve.

      Poleg tega navedeni člen 49 ES nasprotuje uporabi vsakršnega nacionalnega predpisa, zaradi katerega opravljanje storitev med
         državami članicami postane težavnejše kot opravljanje storitev izključno znotraj države članice.

      (Glej točki 56, 57.)
      4.        Prepoved, ki jo naloži država članica, in sicer, da se z dogovorom odstopi od najnižjih nagrad, določenih z odvetniško tarifo
         za storitve, ki so pravne narave in jih lahko opravljajo samo odvetniki, lahko otežuje dostop odvetnikov s sedežem v drugi
         državi članici na trg pravnih storitev prve države članice in zato lahko omejuje opravljanje njihovih storitev v tej državi
         članici. Zato je to prepoved treba obravnavati kot omejitev v smislu člena 49 ES.

      Navedena prepoved namreč odvetnikom s sedežem v drugi državi članici odvzema možnost, da bi z zahtevanjem nagrad, ki so nižje
         od nagrad, določenih s tarifo, učinkoviteje konkurirali odvetnikom s sedežem v zadevni državi članici, ki imajo zato pri pridobivanju
         strank več možnosti kot odvetniki s sedežem v tujini.

      Poleg tega tako določena prepoved omejuje izbiro prejemnikov storitev v navedeni državi članici, ker ti ne bi mogli prejemati
         storitev odvetnikov, ki imajo sedež v drugih državah članicah in bi v tej državi članici ponujali svoje storitve po ceni pod
         najnižjo nagrado, določeno s tarifo.

      Vendar je taka prepoved lahko utemeljena, če ustreza višjim razlogom v javnem interesu, pod pogojem, da je primerna za uresničitev
         zastavljenega cilja in ne prekorači okvirov, ki so potrebni za njegovo dosego.

      V zvezi s tem sta varstvo potrošnikov, zlasti prejemnikov pravnih storitev, ki jih opravljajo osebe, ki delajo v pravosodju,
         in dobro delovanje pravosodja dva od ciljev, ki jih je mogoče šteti za nujne razloge v splošnem interesu in bi lahko upravičili
         omejitev svobode opravljanja storitev pod dvema pogojema, in sicer, da je zadevni nacionalni ukrep primeren za zagotovitev
         uresničitve sledenega cilja in da ne prekorači okvirov tistega, kar je potrebno za dosego tega cilja.

      Predložitveno sodišče mora odločiti, ali omejitev svobode opravljanja storitev, uvedena z nacionalnimi predpisi, izpolnjuje
         te pogoje. V ta namen mora upoštevati elemente, ki so podrobno navedeni spodaj.

      Tako mora preveriti zlasti, ali obstaja povezava med višino nagrad in kakovostjo storitev, ki jih opravljajo odvetniki, in
         ali določitev takih najnižjih nagrad pomeni ustrezen ukrep za dosego sledenih ciljev, in sicer varstva potrošnikov in dobrega
         delovanja pravosodja.

      Čeprav je res, da tarifa, s katero so določene najnižje nagrade, osebam, ki opravljajo poklicno dejavnost, ne preprečuje,
         da ne bi ponujale nekakovostnih storitev, ni mogoče a priori izključiti, da bi taka tarifa odvetnikom preprečevala, da bi si v okoliščinah na trgu, za katerega je značilno zelo veliko
         dejavnih odvetnikov, vpisanih v imenik odvetnikov, konkurirali tako, da bi znižali cene storitev, zaradi česar bi lahko prišlo
         do poslabšanja kakovosti.

      Prav tako je treba upoštevati posebnosti, in sicer tako zadevnega trga kot tudi zadevnih storitev, ter zlasti dejstvo, da
         na področju odvetniških storitev običajno obstaja asimetrija informacij med „strankami potrošniki“ in odvetniki. Odvetniki
         imajo namreč veliko strokovnega znanja, ki ga nima vsak potrošnik, tako da ta težko presoja kakovost opravljenih storitev.

      Kljub temu mora nacionalno sodišče preveriti, ali so strokovna pravila glede odvetnikov, zlasti organizacijska pravila, pravila
         glede kvalifikacij, poklicne etike, nadzora in odgovornosti, sama po sebi zadostna za dosego ciljev varstva potrošnikov in
         dobrega delovanja pravosodja.

      Iz tega izhaja, da ureditev, ki absolutno prepoveduje, da bi se z dogovorom odstopilo od najnižjih nagrad, določenih z odvetniško
         tarifo za storitve, ki so pravne narave in jih lahko opravljajo le odvetniki, pomeni omejevanje svobode opravljanja storitev
         iz člena 49 ES. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali taka ureditev glede na njeno konkretno uporabo resnično zagotavlja
         doseganje ciljev varstva potrošnikov in dobrega delovanja pravosodja, ki lahko upravičita to ureditev, in ali omejitve, ki
         jih nalaga, glede na ta cilja niso nesorazmerne.

      (Glej točke od 58 do 61, od 64 do 70 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 5. decembra 2006(*)

      „Predpisi Skupnosti na področju konkurence – Nacionalni predpisi o odvetniških tarifah – Določitev odvetniških tarif – Svoboda opravljanja storitev“
      V združenih zadevah C-94/04 in C-202/04,
      katerih predmet so predlogi za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, predloženi s sklepoma Corte d’appello
         di Torino (Italija) z dne 4. februarja in z dne 5. maja 2004, ki sta prispela na Sodišče 25. februarja in 18. maja 2004, ter
         s sklepom Tribunale di Roma (Italija) z dne 7. aprila 2004, ki je prispel na Sodišče 6. maja 2004, v postopkih

      Federico Cipolla (C-94/04)

      proti
      Rosarii Portolese, poročeni Fazari,

      in
      Stefano Macrino,

      Claudia Capodarte (C-202/04)

      proti
      Robertu Meloniju,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Schintgen, J. Klučka, predsedniki senatov, J.
         Malenovský, U. Lỡhmus (poročevalec) in E. Levits, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. oktobra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za F. Cipollo G. Cipolla, odvetnica,
      –        za R. Melonija S. Sabbatini, D. Condello, G. Scassellati Sforzolini in G. Rizza, odvetniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za nemško vlado A. Dittrich, C.-D. Quassowski in M. Lumma, zastopniki,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti E. Traversa, R. Wainwright, F. Amato in K. Mojzesowicz, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 1. februarja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago členov 10 ES, 49 ES, 81 ES in 82 ES.

      2        Vloženi so bili v okviru sporov med dvema odvetnikoma in njunimi strankami v zvezi z izterjavo nagrad.

       Pravni okvir
      3        V skladu s Kraljevo uredbo-zakonom št. 1578 z dne 27. novembra 1933 (GURI št. 281 z dne 5. januarja 1933), povzetem v zakonu
         št. 36 z dne 22. januarja 1934 (GURI št. 24 z dne 30. januarja 1934), kakor je bil dalje spremenjen (v nadaljevanju: kraljevi
         odlok), Consiglio nazionale forense (nacionalni svet poklicnih združenj odvetnikov, v nadaljevanju: CNF), ustanovljen v okviru
         ministrstva za pravosodje, sestavljajo odvetniki, ki jih izvolijo njihovi stanovski kolegi, z enim predstavnikom za vsako
         področje v okviru pritožbenega sodišča.

      4        Člen 57 kraljevega odloka določa, da CNF vsaki dve leti sprejme merila za določitev nagrad, ki se morajo izplačati odvetnikom
         in „procuratori“ na civilnem, kazenskem in izvensodnem področju. Potem ko CNF sprejme odvetniško tarifo (v nadaljevanju: tarifa),
         jo mora v skladu z italijanskimi predpisi po predhodnem mnenju Comitato interministeriale dei prezzi (medministrski odbor
         za cene, v nadaljevanju: CIP) in posvetovanju s Consiglio di Stato (vrhovno upravno sodišče) potrditi pravosodni minister.

      5        V skladu s členom 58 kraljevega odloka se navedena merila določijo glede na vrednost sporov in stopnjo organa, ki odloča,
         v kazenskih postopkih pa glede na njihovo trajanje. Tarifa za vsak akt oziroma sklop aktov določa najvišjo in najnižjo mejo
         nagrade.

      6        Člen 60 kraljevega odloka določa, da nagrado odmeri sodišče na podlagi navedenih meril, ob upoštevanju zahtevnosti in števila
         obravnavanih vprašanj. Ta odmera mora ostati znotraj predhodno določene najvišje in najnižje meje. Izjemoma pa lahko sodišče,
         ob upoštevanju posebne narave sporov in kadar to upravičuje posebna vrednost storitve, prekorači najvišjo mejo, določeno s
         tarifo. Po drugi strani pa lahko sodišče, kadar je obravnavana zadeva lahka, določi nagrade, ki so nižje od najnižje meje.
         V obeh primerih mora sodišče svojo odločitev obrazložiti.

      7        V skladu s členom 2233 italijanskega civilnega zakonika ceno za storitve, opravljene po pogodbi o delu – če se stranke o njej
         niso dogovorile in je ni mogoče določiti v skladu s tarifami ali glede na običajno ceno – na podlagi pogodbe o delu po predhodnem
         mnenju poklicnega združenja, kateremu pripada ponudnik storitev, praviloma določi sodišče. Vendar člen 24 zakona št. 794 z
         dne 13. junija 1942 (GURI št. 172 z dne 23. julija 1942) v zvezi z odvetniškim poklicem določa, da ni mogoče odstopiti od
         najnižjih nagrad, določenih s tarifo za odvetniške storitve, pri čemer so drugačni dogovori nični. V skladu s sodno prakso
         Corte suprema di cassazione (vrhovno sodišče) velja to pravilo tudi za izvensodne odvetniške storitve.

      8        Tarifa, obravnavana v zadevi C-202/04, je bila določena s sklepom CNF z dne 12. junija 1993, kakor je bil spremenjen 29. septembra
         1994 in potrjen z ministrskim odlokom št. 585 z dne 5. oktobra 1994 (GURI št. 247 z dne 21. oktobra 1994). Člen 2 tega odloka
         določa, da „bo 50 % povišanj, predvidenih v priloženih tarifah, veljalo od 1. aprila 1995“. To postopno povišanje izhaja iz
         pripomb, ki jih je podal CIP, pri čemer je upošteval zlasti povečanje inflacije. Pred potrditvijo tarife se je pravosodni
         minister ponovno posvetoval s CNF, ki je na sestanku z dne 29. septembra 1994 sprejel predlog v zvezi z odloženim začetkom
         veljavnosti tarife.

      9        Tarifa zajema tri kategorije plačil, in sicer nagrade, pristojbine in nadomestila za pravne storitve na civilnem in upravnem
         področju, nagrade za pravne storitve na kazenskem področju ter nagrade in nadomestila za izvensodne storitve.

       Spori o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
       Zadeva C-94/04
      10      R. Portolese, poročena Fazari, in dva druga lastnika sosednjih zemljišč v občini Moncalieri so se obrnili na odvetnika F.
         Cipollo, da bi proti tej občini sprožil postopek za izplačilo nadomestila za nujno uporabo teh zemljišč, ki jo je z enotno
         odločbo odredil župan občine Moncalieri, pred tem pa ni bil spret ukrep razlastitve. F. Cipolla je sestavil tri ločene vloge
         in pred Tribunale di Torino zoper navedeno občino sprožil postopke.

      11      Spor je bil nato rešen s poravnavo, do katere je prišlo na podlagi neposrednega predloga enega od zadevnih lastnikov, vendar
         brez intervencije F. Cipolle.

      12      F. Cipolla, ki je od vsakega od treh tožnikov v sporu o glavni stvari, preden je sestavil in vročil tri vloge, prejel 1.850.000
         ITL, očitno kot predujem za svoje strokovne storitve, je R. Portolese izdal račun v skupnem znesku 4.125.000 ITL, ki je pokrival
         njegovo nagrado in različne stroške. R. Portolese je plačilo tega zneska zavrnila. Tribunale di Torino, ki je odločalo o sporu,
         ki je nastal zaradi omenjene zavrnitve, je s sodbo z dne 12. junija 2003 naložilo plačilo 1.850.000 ITL in zahtevek F. Cipolle
         v zvezi s plačilom 4.125.000 ITL zavrnilo. F. Cipolla je na to sodbo pri Corte d’appello di Torino vložil pritožbo, v okviru
         katere je zahteval zlasti uporabo tarife.

      13      Iz odločbe predložitvenega sodišča je razvidno, da se v okviru spora, o katerem odloča, postavlja vprašanje, ali bi moral,
         če bi bilo dokazano, da so se stranke dogovorile za pavšalno plačilo odvetniških storitev, domnevni sporazum o pavšalnem znesku
         1.850.000 ITL kljub italijanski ureditvi šteti za veljavnega, ker bi bilo v nasprotju s konkurenčnim pravom Skupnosti, če
         bi ga bilo treba po uradni dolžnosti nadomestiti z nagrado za odvetnika, ki bi bila izračunana na podlagi tarife.

      14      Poleg tega predložitveno sodišče poudarja, da bi morala za opravljanje pravnih storitev – če oseba, ki opravlja poklicno dejavnost,
         nima sedeža v Italiji in opravlja pravne storitve za prejemnika, ki prebiva v tej državi članici, pri čemer se za pogodbo,
         ki se nanaša na te storitve, uporabi italijansko pravo – veljati absolutna prepoved odstopanja od zneskov plačil, določenih
         s tarifo. Torej, ali je treba v tem primeru uporabiti najmanjši obvezni znesek. Z navedeno prepovedjo bi se namreč drugim
         odvetnikom oviral dostop na italijanski trg storitev.

      15      V teh okoliščinah je Corte d’appello di Torino prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se načelo konkurence, ki je načelo prava Skupnosti iz členov 10 ES, 81 ES in 82 ES uporablja tudi v okviru ponudbe pravnih
         storitev?

      2.      Ali navedeno načelo dopušča možnost, da stranki skleneta dogovor o plačilu za odvetnika z zavezujočim učinkom?
      3.      Ali navedeno načelo v vsakem primeru izključuje absolutno prepoved odstopanja od plačil za odvetnike?
      4.      Ali se načelo svobode opravljanja storitev iz členov 10 ES in 49 ES uporablja tudi v okviru ponudbe pravnih storitev?
      5.      Ali je, če je odgovor pritrdilen, z navedenim načelom združljivo načelo absolutne prepovedi odstopanja od nagrad za odvetnike?“
       Zadeva C-202/04
      16      Na podlagi mnenja združenja odvetnikov in ob uporabi tarife je odvetnik R. Meloni zahteval in dosegel izdajo plačilnega naloga
         zoper C. Capoparte in S. Macrinoja, s katerim jima je bilo naloženo plačilo nagrad v zvezi z nekaterimi izvensodnimi storitvami,
         ki jih je opravil zanju in ki se nanašajo na področje avtorskih pravic; šlo je zlasti za ustna mnenja in dopise odvetniku
         nasprotne stranke.

      17      C. Capodarte in S. Macrino sta pred Tribunale di Roma izpodbijala ta sklep zlasti zato, ker nagrade, ki jih je zahteval R.
         Meloni, niso bile sorazmerne glede na pomembnost obravnavane zadeve in storitve, ki jih je ta dejansko opravil.

      18      Tribunale di Roma meni, da je treba – da bi se določil znesek nagrad, ki jih je treba R. Meloniju plačati za navedene storitve
         – presoditi, ali je tarifa, če se uporablja za odvetnike, ki opravljajo izvensodne storitve, v skladu s pravili Pogodbe ES,
         zlasti ob upoštevanju dejstva, da si zadevne osebe niso bile dolžne priskrbeti odvetnika za pomoč v okviru izvensodnih storitev.

      19      Zato je Tribunale di Roma prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali člena 5 in 85 Pogodbe ES (zdaj člena 10 ES in 81 ES) nasprotujeta temu, da država članica sprejme zakon ali predpis,
         s katerim na podlagi predloga, ki ga je pripravilo poklicno združenje odvetnikov, potrdi tarifo, ki določa najnižje in najvišje
         nagrade članov združenja za (t. i. izvensodne) storitve, katerih opravljanje ni omejeno izključno na člane poklicnega združenja
         odvetnikov, temveč jih lahko opravlja kdorkoli?“

      20      Glede na medsebojno povezanost teh dveh zadev ju je treba v skladu s členom 43 Poslovnika, branega v povezavi s členom 103
         tega poslovnika, združiti za izdajo sodbe.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost
       Zadeva C-94/04
      –       Ugotovitve Sodišča
      21      Po mnenju F. Cipolle so vprašanja, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, nedopustna, ker naj za rešitev spora v postopku
         o glavni stvari, prvič, ne bi bila upoštevna in, drugič, ker naj bi bila hipotetična.

      22      F. Cipolla v zvezi s prvim ugovorom nedopustnosti zatrjuje, da se z veljavnim nacionalnim pravom od nacionalnega sodišča v
         nasprotju s tem, kar je navedeno v predložitveni odločbi, ne zahteva, da presodi obstoj in zakonitost sporazuma med odvetnikom
         in njegovo stranko. Neobstoj sporazuma med slednjima in opredelitev zneska, ki ga je plačala stranka za strokovne storitve
         kot „predplačilo“, naj bi bila zajeta s pravnomočnostjo, ker se ti dejstvi nista izpodbijali s pritožbo.

      23      V zvezi z drugim ugovorom nedopustnosti F. Cipolla zatrjuje, da bi bilo mogoče veljavnost sporazuma, sklenjenega med odvetnikom
         in njegovo stranko, presojati le, če bi bilo dokazano, da tak sporazum obstaja. Vendar v temu primeru ni bilo tako. Zato bi
         bilo treba vprašanja Corte d’appello di Torino obravnavati podobno kot zahtevo za mnenje.

      24      Nemška vlada ocenjuje, da se člen 49 ES ne uporablja, ker zadevno dejansko stanje v sporu o glavni stvari ne vsebuje nobenega
         zunanjega elementa. Po mnenju Komisije Evropskih skupnosti, ki se opira na novejšo sodno prakso Sodišča, je predlog za sprejetje
         predhodne odločbe, če se nanaša na razlago člena 49 ES, dopusten.

      –       Odgovor Sodišča
      25      Glede ugovorov nedopustnosti, na katere se sklicuje F. Cipolla, je treba opozoriti, da se upoštevnost vprašanj v zvezi z razlago
         prava Skupnosti, ki jih je postavilo nacionalno sodišče v normativnem in dejanskem okviru, ki ga to opredeli v okviru lastne
         odgovornosti in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, domneva (glej sodbo z dne 15. maja 2003 v zadevi Salzmann, C-300/01,
         Recueil, str. I-4899, točki 29 in 31). Zavrnitev predloga nacionalnega sodišča je mogoča samo, če je očitno, da zahtevana
         razlaga prava Skupnosti nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku o glavni stvari, če je problem
         hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, potrebnih za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja
         dalo koristne odgovore (glej zlasti sodbi z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Recueil, str. I-2099, točka
         39, in z dne 15. junija 2006 v zadevi Acereda Herrera, C-466/04, ZOdl., str. I-5341, točka 48).

      26      Vendar navedene domneve upoštevnosti ni mogoče zavrniti zgolj z okoliščino, da ena od strank v sporu o glavni stvari izpodbija
         nekatera dejstva, kot so navedena v točki 22 te sodbe, katerih pravilnosti Sodišče ne preverja in od katerih je odvisna opredelitev
         predmeta tega spora.

      27      Treba je torej ugotoviti, da se spor o glavni stvari, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, nanaša na vprašanje, ali sporazum,
         sklenjen med stranko in njenim odvetnikom v zvezi s pavšalnim plačilom za storitve slednjega, obstaja in ga je treba šteti
         za veljavnega, ker bi bilo v nasprotju s konkurenčnim pravom Skupnosti, če bi ga bilo treba po uradni dolžnosti nadomestiti
         s plačilom za odvetnika, izračunanim na podlagi odvetniške tarife.

      28      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ni povsem očitno, da razlaga skupnostnih pravil, ki jo je zahtevalo predložitveno sodišče,
         nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku o glavni stvari niti, da so vprašanja, ki se nanašajo
         na razlago teh pravil, hipotetična.

      29      Tako tudi ob predpostavki, da obstoj zadevnega sporazuma v sporu o glavni stvari ne bi bil dokazan, ni mogoče izključiti,
         da bi razlaga prava Skupnosti, ki jo zahteva predložitveno sodišče, da bi lahko presodilo skladnost odvetniške tarife s pravili
         konkurence, določenimi v Pogodbi, temu sodišču koristila pri obravnavanju spora, o katerem odloča. Slednji naj bi se namreč
         nanašal zlasti na odmero nagrad za odvetnike, za kar je, kot je navedeno v točki 6 te sodbe, pristojno sodišče, ki – razen
         v izjemnih primerih – odloča v okviru najvišjih in najnižjih mej, ki jih predhodno določi pravosodni minister.

      30      Nazadnje, odgovor bi, kar zadeva zlasti vprašanja v zvezi z razlago člena 49 ES – čeprav ni sporno, da so vsi elementi spora,
         o katerem odloča predložitveno sodišče, omejeni na eno samo državo članico – vseeno lahko koristil predložitvenemu sodišču,
         zlasti če bi se z nacionalnim pravom v postopku, kot je ta v obravnavani zadevi, zahtevalo, da bi italijanski državljan užival
         enake pravice kot na podlagi prava Skupnosti državljan druge države članice v enakem položaju (glej zlasti sodbo z dne 30.
         marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 29).

      31      Treba je torej obravnavati, ali določbe Pogodbe v zvezi s svobodo opravljanja storitev, katerih razlago zahteva navedeno sodišče,
         nasprotujejo uporabi nacionalne ureditve, kot je zadevna ureditev v postopku o glavni stvari, če bi se uporabila za osebe,
         ki prebivajo v drugih državah članicah, in ne v Italijanski republiki.

      32      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

       Zadeva C-202/04
      –       Stališča, predložena Sodišču
      33      R. Meloni se sklicuje na nedopustnost vprašanja, ki ga je postavilo Tribunale di Roma, ker naj med vprašanjem in rešitvijo
         spora, o katerem odloča to sodišče in katerega predmet je uporaba odvetniške tarife v okviru opravljanja izvensodnih storitev
         odvetnika, vpisanega v imenik odvetnikov, ne bi obstajala nobena povezava.

      34      Poleg tega naj predložitveno sodišče ne bi navedlo jasnih razlogov, zakaj je zastavilo vprašanje v zvezi z razlago prava Skupnosti.

      35      Italijanska vlada zatrjuje, da italijansko pravo v primeru, da stranke s pogodbo niso določile nagrade in stranka izpodbija
         nagrado, ki jo je, kot v postopku o glavni stvari, enostransko določila oseba, ki opravlja poklicno dejavnost, določa, da
         o tej po prosti presoji odloči sodišče, ki odloča o tem sporu. Zato naj bi bilo vprašanje skladnosti odvetniške tarife za
         izvensodne storitve s členoma 10 ES in 81 ES za namen rešitve spora v postopku o glavni stvari neupoštevno.

      36      Ta vlada prav tako prereka upoštevnost vprašanja predložitvenega sodišča glede na dejstvo, da v zadevi o glavni stvari ni
         bilo nobene protikonkurenčne prakse niti pri sestavi odvetniške tarife niti zaradi ravnanja subjektov.

      –       Odgovor Sodišča
      37      V zvezi s prvim ugovorom nedopustnosti, na katerega se sklicuje R. Meloni, je treba opozoriti, da se je spor nanašal na uporabo
         tarife za izvensodne storitve odvetnika, vpisanega v imenik odvetnikov. Nacionalno sodišče sprašuje, ali pravila konkurence
         nasprotujejo taki uporabi, ker naj se ta ista tarifa ne bi uporabljala za opravljanje izvensodnih storitev osebe, ki ni vpisana
         v imenik odvetnikov. V teh okoliščinah domneve upoštevnosti vprašanj v zvezi z razlago prava Skupnosti, ki jih je zastavilo
         nacionalno sodišče, ni mogoče izpodbiti.

      38      Ugovora nedopustnosti, ki se nanaša na dejstvo, da predložitveno sodišče ni navedlo jasnih razlogov, ki so mu vzbudili dvom
         o razlagi prava Skupnosti, ni mogoče sprejeti. V skladu s sodno prakso Sodišča mora nacionalni sodnik nujno vsaj minimalno
         obrazložiti razloge, zakaj je izbral določbe Skupnosti, katerih razlago predlaga, in povezavo, ki jo je ugotovil med temi
         določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu (glej zlasti sklep z dne 28. junija 2000 v zadevi Laguillaumie,
         C-116/00, Recueil, str. I-4979, točka 16). Predložitvena odločba je popolnoma ustrezala taki zahtevi, na kar je v točki 24
         sklepnih predlogov med drugim opozoril tudi generalni pravobranilec.

      39      Glede prvega ugovora nedopustnosti, na katerega se je sklicevala italijanska vlada, je treba poudariti, da predložitveno sodišče
         izhaja iz premise, da mora v okviru spora, o katerem odloča, v skladu z italijanskim pravom nagrado, ki jo je treba plačati
         odvetniku, odmeriti glede na odvetniško tarifo, ki se uporablja za izvensodne storitve.

      40      Vendar, kot je opozorjeno v točki 25 te sodbe, Sodišče ni dolžno preizkušati pravilnosti normativnega in dejanskega okvira,
         ki ga opredeli nacionalno sodišče in v katerega se uvrščajo vprašanja glede razlage prava Skupnosti, predložena Sodišču.

      41      V teh okoliščinah domneva o upoštevnosti vprašanj, zastavljenih Sodišču, ni bila izpodbita.

      42      Glede drugega ugovora nedopustnosti, na katerega se sklicuje italijanska vlada, je treba opozoriti, kot je bilo navedeno v
         točki 37 te sodbe, da predložitveno sodišče sprašuje, ali pravila konkurence iz Pogodbe nasprotujejo uporabi odvetniške tarife
         v sporu, o katerem odloča. Zato se vprašanje, ali gre v zadevi o glavni stvari za protikonkurenčno prakso, nanaša na vprašanje
         glede razlage, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, in v tem primeru ne more šteti za neupoštevno.

      43      Iz tega je mogoče sklepati, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe Tribunale di Roma dopusten.

       Temelj
       Prva tri vprašanja, zastavljena v zadevi C-94/04, in vprašanje, zastavljeno v zadevi C-202/04
      44      Predložitveni sodišči v bistvu s temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, pri čemer se preoblikujejo tako, da se
         upoštevajo relevantni elementi obeh zadev in zlasti dejstvo, da gre v okviru sporov o glavni stvari za minimalne nagrade,
         sprašujeta, ali členi 10 ES, 81 ES in 82 ES nasprotujejo sprejetju normativnega ukrepa države članice, s katerim se na podlagi
         predloga, ki ga pripravi poklicno združenje odvetnikov, kot je CNF, potrdi tarifa, ki določa najnižjo mejo nagrad članov poklicnega
         združenja odvetnikov, ki je tarifa, od katere načeloma ni mogoče odstopiti tako glede storitev, katerih opravljanje je omejeno
         na te člane, kot tudi glede izvensodnih storitev, ki jih lahko opravljajo tudi vsi drugi gospodarski subjekti, za katere navedena
         tarifa ne velja.

      45      V uvodu je treba poudariti, da navedena tarifa, ki se nanaša na celotno ozemlje države članice, lahko vpliva na trgovino med
         državami članicami v smislu členov 81(1) ES in 82 ES (glej v tem smislu sodbe z dne 17. oktobra 1972 v zadevi Vereeniging
         van Cementhandelaren proti Komisiji, 8/72, Recueil, str. 977, točka 29; z dne 10. decembra 1991 v zadevi Merci convenzionali
         porto di Genova, C-179/90, Recueil, str. I-5889, točki 14 in 15, ter z dne 19. februarja 2002 v zadevi Arduino, C-35/99, Recueil,
         str. I-1529, točka 33).

      46      Čeprav se v skladu z ustaljeno sodno prakso člena 81 ES in 82 ES sama po sebi nanašata le na ravnanje podjetij, in ne na zakonodajne
         ali druge predpise, ki jih sprejmejo države članice, to še ne pomeni, da ta člena v povezavi s členom 10 ES, ki določa dolžnost
         sodelovanja, držav članic ne zavezujeta k temu, da ne sprejmejo ali ohranjajo v veljavi ukrepov, tudi zakonske ali podzakonske
         narave, ki bi lahko izničili polni učinek pravil konkurence, ki veljajo za podjetja (glej zlasti sklep z dne 17. februarja
         2005 v zadevi Mauri, C-250/03, ZOdl., str. I-1267, točka 29 in navedena sodna praksa).

      47      Sodišče je še zlasti razsodilo, da gre za kršitev členov 10 ES in 81 ES, če država članica bodisi predpiše ali spodbuja sklepanje
         sporazumov, ki so v nasprotju s členom 81 ES, ali krepi učinke takih sporazumov bodisi če svojim predpisom odvzame naravo
         državnega ukrepa s prenosom pristojnosti za sprejem odločitev, s katerimi se posega v gospodarsko sfero na zasebne subjekte
         (zgoraj navedeni sklep Mauri, točka 30 in navedena sodna praksa).

      48      V zvezi s tem dejstvo, da država članica zahteva, naj poklicna organizacija, kakršna je CNF, katere člani so odvetniki, pripravi
         predlog odvetniške tarife, v okoliščinah zadeve v postopku v glavni stvari ne pomeni, da je ta država dokončno potrjeni tarifi
         odvzela naravo državne tarife s tem, da je odgovornost glede odločanja na tem področju prenesla na odvetnike.

      49      Namreč, čeprav zadevna nacionalna ureditev v postopku o glavni stvari ne vsebuje niti postopkovnih niti materialnih pravil,
         ki bi lahko z razumno verjetnostjo zagotovila, da CNF pri pripravi predloga odvetniške tarife ravna kot državni organ, ki
         deluje v splošno korist, pa nič ne kaže na to, da bi se Italijanska republika odpovedala izvrševanju svojih pristojnosti odločanja
         na zadnji stopnji ali nadzorovanju uporabe navedene tarife (glej zgoraj navedeno sodbo Arduino, točki 39 in 40).

      50      Prvič, CNF je pristojen zgolj za pripravo predloga odvetniške tarife, ki kot tak ni zavezujoč. Predlog tarife brez odobritve
         pravosodnega ministra ne začne veljati, pri čemer ostane v veljavi predhodno potrjena tarifa. Zato lahko minister doseže,
         da se predlog, ki ga je pripravil CNF, spremeni. Poleg tega omenjenemu ministru pomagata dva javna organa, Consiglio di Stato
         in CIP, od katerih mora za vsako potrditev tarife predhodno pridobiti mnenje (glej zgoraj navedeno sodbo Arduino, točka 41).

      51      Drugič, člen 60 kraljevega odloka določa, da nagrado odmerijo sodišča na podlagi meril iz člena 57 istega odloka, ob upoštevanju
         zahtevnosti in števila obravnavanih vprašanj. Poleg tega lahko sodišče v nekaterih izjemnih okoliščinah s primerno obrazloženim
         sklepom odstopi od najnižjih mej, določenih na podlagi člena 58 navedenega kraljevega odloka (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Arduino, točka 42).

      52      V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da se je Italijanska republika s tem, da je na zasebne subjekte prenesla pristojnosti za
         sprejem odločitev, s katerimi se posega v ekonomsko sfero, odpovedala izvrševanju svojih pristojnosti, s čimer bi se zadevnim
         predpisom odvzela narava državnih ukrepov (glej zgoraj navedeno sodbo Arduino, točka 43, in zgoraj navedeni sklep Mauri, točka
         36).

      53      Iz razlogov, navedenih v točkah 50 in 51 te sodbe, pa tej državi ni mogoče očitati, da bodisi predpisuje ali spodbuja, da
         CNF sklepa sporazume, ki so v nasprotju s členom 81 ES, bodisi krepi njihove učinke ali predpisuje ali spodbuja zlorabe prevladujočega
         položaja v nasprotju s členom 82 ES oziroma da krepi njihove učinke (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Arduino, točka
         43, in zgoraj navedeni sklep Mauri, točka 37).

      54      Na prva tri vprašanja v zadevi C-94/04 in na vprašanje v zadevi C-202/04 je treba torej odgovoriti, da členi 10 ES, 81 ES
         in 82 ES ne nasprotujejo, da država članica sprejme normativni ukrep, s katerim se na podlagi predloga, ki ga pripravi poklicno
         združenje odvetnikov, kot je CNF, potrdi tarifa, ki določa minimalno nagrado za člane poklicnega združenja odvetnikov, ki
         je tarifa, od katere načeloma ni mogoče odstopiti tako glede storitev, omejenih na te člane, kot glede storitev, kakršne so
         izvensodne storitve, ki jih lahko opravljajo tudi vsi drugi gospodarski subjekti, za katere navedena tarifa ne velja.

       Četrto in peto vprašanje v zadevi C-94/04
      55      S tema dvema vprašanjema Corte d’appello di Torino v bistvu sprašuje, ali člen 49 ES nasprotuje ureditvi, ki absolutno prepoveduje,
         da se z dogovorom odstopi od najnižjih nagrad, določenih s tarifo, kakršna je zadevna tarifa v postopku o glavni stvari, za
         storitve, ki so pravne in jih lahko opravljajo le odvetniki.

      56      V uvodu je treba opozoriti, da člen 49 ES ne zahteva samo odprave vsakršne diskriminacije ponudnika storitev s sedežem v drugi
         državi članici zaradi njegovega državljanstva, ampak tudi odpravo vsakršne omejitve, čeprav se ta omejitev uporablja brez
         razlikovanja za nacionalne ponudnike in ponudnike iz drugih držav članic, če ta ureditev lahko prepove ali drugače ovira dejavnosti
         ponudnika s sedežem v drugi državi članici, v kateri ta zakonito opravlja podobne storitve (glej zlasti sodbi z dne 29. novembra
         2001 v zadevi De Coster, C-17/00, Recueil, str. I-9445, točka 29, ter z dne 8. septembra 2005 v združenih zadevah Mobistar
         in Belgacom Mobile, C-544/03 in C-545/03, ZOdl., str. I-7723, točka 29).

      57      Poleg tega je Sodišče že odločilo, da navedeni člen 49 ES nasprotuje uporabi vsakršnega nacionalnega predpisa, zaradi katerega
         opravljanje storitev med državami članicami postane težavnejše kot opravljanje storitev izključno znotraj države članice (glej
         zgoraj navedeno sodbo De Coster, točka 30 in navedena sodna praksa, ter zgoraj navedeno sodbo Mobistar in Belgacom Mobile,
         točka 30).

      58      Prepoved, da se z dogovorom odstopi od najnižjih nagrad, določenih s tarifo, kakršna je ta v italijanski zakonodaji, pa lahko
         otežuje dostop odvetnikov iz držav članic, ki nimajo sedeža v Italijanski republiki, na italijanski trg pravnih storitev in
         zato lahko omejuje opravljanje njihovih storitev v tej državi članici. Zato je to prepoved treba obravnavati kot omejitev
         v smislu člena 49 ES.

      59      Navedena prepoved namreč odvetnikom iz držav članic, ki nimajo sedeža v Italijanski republiki, odvzema možnost, da bi s tem,
         da bi zahtevali nagrade, ki so nižje od nagrad, določenih s tarifo, učinkoviteje konkurirali odvetnikom s sedežem v zadevni
         državi članici, ki imajo zato pri pridobivanju strank več možnosti kot odvetniki s sedežem v tujini (glej po analogiji sodbo
         z dne 5. oktobra 2004 v zadevi CaixaBank Francija, C-442/02, ZOdl., str. I-8961, točka 13).

      60      Poleg tega tako določena prepoved omejuje izbiro prejemnikov storitev v Italijanski republiki, ker ti ne bi mogli prejemati
         storitev odvetnikov, ki imajo sedež v drugih državah članicah in bi v Italiji ponujali svoje storitve po ceni pod najnižjo
         nagrado, določeno s tarifo.

      61      Vendar je taka prepoved lahko utemeljena, če ustreza višjim razlogom v javnem interesu, pod pogojem, da je primerna za uresničitev
         zastavljenega cilja in ne prekorači okvirov, ki so potrebni za njegovo dosego (glej zlasti sodbo z dne 5. junija 1997 v zadevi
         SETTG, C-398/95, Recueil, str. I-3091, točka 21, in zgoraj navedeno sodbo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, točka
         37).

      62      Da bi utemeljila omejitev svobode opravljanja storitev, ki izhaja iz sporne prepovedi, italijanska vlada zatrjuje, da bi čezmerna
         konkurenca med odvetniki lahko vodila do konkurence pri cenah, kar bi povzročilo poslabšanje kvalitete opravljenih storitev,
         in to na škodo potrošnikov, zlasti udeležencev v sodnih postopkih, ki potrebujejo kvalitetno svetovanje.

      63      Po mnenju Komisije med določitvijo minimalne ravni nagrad in visoko ravnijo kvalitete strokovnih/poklicnih storitev, ki jih
         opravljajo odvetniki, ni bila ugotovljena vzročna zveza. Dejansko naj bi bili alternativni državni ukrepi, kot so zlasti pravila
         glede dostopa do odvetniškega poklica, disciplinska pravila, ki omogočajo spoštovanje poklicnih in etičnih standardov, in
         pravila na področju civilne odgovornosti, z zagotavljanjem ohranjanja visoke kakovosti storitev, ki jih opravljajo te osebe,
         v neposredni zvezi (vzrok-posledica) z zaščito strank odvetnikov in s pravilnim delovanjem pravosodja.

      64      V zvezi s tem je treba poudariti, da sta varstvo potrošnikov, zlasti prejemnikov pravnih storitev, ki jih opravljajo osebe,
         ki delajo v pravosodju, in pravilno delovanje pravosodja dva od ciljev, ki jih je mogoče šteti za nujne razloge v splošnem
         interesu in bi lahko upravičili omejitev svobode opravljanja storitev (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 1996 v zadevi
         Reisebüro Broede, C‑3/95, Recueil, str. I-6511, točka 31 in navedena sodna praksa, ter sodbo z dne 21. septembra 1999 v zadevi
         Läärä in drugi, C-124/97, Recueil, str. I-6067, točka 33), pod pogojem, da je zadevni nacionalni ukrep v postopku o glavni
         stvari primeren za zagotovitev uresničitve sledenega cilja in da ne prekorači okvirov tistega, kar je potrebno za dosego tega
         cilja.

      65      Predložitveno sodišče mora odločiti, ali v zadevi o glavni stvari omejitev svobode opravljanja storitev, uvedena z nacionalnimi
         predpisi, izpolnjuje te pogoje. V ta namen bo moralo upoštevati elemente, ki so podrobno navedeni v točkah spodaj.

      66      Tako bo moralo preveriti zlasti, ali obstaja povezava med višino nagrad in kakovostjo storitev, ki jih opravljajo odvetniki,
         in ali določitev takih najnižjih nagrad pomeni ustrezen ukrep za dosego sledenih ciljev, in sicer varstva potrošnikov in pravilnega
         delovanja pravosodja.

      67      Čeprav je res, da tarifa, s katero so določene najnižje nagrade, osebam, ki opravljajo poklicno dejavnost, ne preprečuje,
         da ne bi ponujale nekakovostnih storitev, ni mogoče a priori izključiti, da bi taka tarifa odvetnikom preprečevala, da bi si v okoliščinah, kakršne so okoliščine na italijanskem trgu,
         za katerega je glede na predložitveno odločbo značilno zelo veliko dejavnih odvetnikov, vpisanih v imenik odvetnikov, konkurirali
         tako, da bi znižali cene storitev, zaradi česar bi lahko prišlo do poslabšanja kakovosti.

      68      Prav tako je treba upoštevati posebnosti, kot so navedene v prejšnji točki, in sicer tako zadevnega trga kot tudi zadevnih
         storitev, ter zlasti dejstvo, da na področju odvetniških storitev običajno obstaja asimetrija informacij med „strankami potrošniki“
         in odvetniki. Odvetniki imajo namreč veliko strokovnega znanja, ki ga nima vsak potrošnik, tako da ta težko presoja kakovost
         opravljenih storitev (glej zlasti poročilo o konkurenci v sektorju svobodnih poklicev iz Obvestila Komisije z dne 9. februarja
         2004 (COM(2004) 83 konč., str. 10)).

      69      Kljub temu pa bo moralo predložitveno sodišče preveriti, ali so strokovna pravila glede odvetnikov, zlasti organizacijska
         pravila, pravila glede kvalifikacij, poklicne etike, nadzora in odgovornosti, sama po sebi zadostna za dosego ciljev varstva
         potrošnikov in pravilnega delovanja pravosodja.

      70      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na četrto in peto vprašanje v zadevi C‑94/04 odgovoriti, da ureditev, ki absolutno
         prepoveduje, da bi se z dogovorom odstopilo od najnižjih nagrad, določenih z odvetniško tarifo, kakršna je ta v sporu o glavni
         stvari, za storitve, ki so pravne narave in jih lahko opravljajo le odvetniki, pomeni omejevanje svobode opravljanja storitev
         iz člena 49 ES. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali taka ureditev glede na njeno konkretno uporabo resnično zagotavlja
         doseganje ciljev varstva potrošnikov in pravilnega delovanja pravosodja, ki lahko upravičita to ureditev, in ali omejitve,
         ki jih nalaga, glede na ta cilja niso nesorazmerne.

       Stroški
      71      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Členi 10 ES, 81 ES in 82 ES ne nasprotujejo, da država članica sprejme normativni ukrep, s katerim na podlagi predloga, ki
            ga pripravi poklicno združenje odvetnikov, kot je CNF, potrdi tarifo, ki določa minimalno nagrado za člane poklicnega združenja
            odvetnikov, ki je tarifa, od katere načeloma ni mogoče odstopiti niti glede storitev, ki so omejene na te člane, niti glede
            storitev, kakršne so izvensodne storitve, ki jih lahko opravljajo tudi vsi drugi gospodarski subjekti, za katere navedena
            tarifa ne velja.
      2)      Ureditev, ki absolutno prepoveduje, da bi se z dogovorom odstopilo od najnižjih nagrad, določenih z odvetniško tarifo, kakršna
            je ta v sporu o glavni stvari, za storitve, ki so pravne narave in jih lahko opravljajo le odvetniki, pomeni omejevanje svobode
            opravljanja storitev iz člena 49 ES. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali taka ureditev glede na njeno konkretno uporabo
            resnično zagotavlja doseganje ciljev varstva potrošnikov in pravilnega delovanja pravosodja, ki lahko upravičita to ureditev,
            in ali omejitve, ki jih nalaga, glede na ta cilja niso nesorazmerne.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. julija 2004.#Marie Lindfors.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Direktiva 83/183/EGS - Prenos prebivališča iz ene države članice v drugo - Davek, naložen pred registracijo ali pred začetkom uporabe vozila.#Zadeva C-365/02.

text:
      Zadeva C-365/02
      Postopek, ki ga je sprožila Marie Lindfors
      (Predlog za sprejem prehodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein Hallinto-oikeus)
      „Direktiva 83/183/EGS – Prenos prebivališča iz ene države članice v drugo – Davek, naložen pred registracijo ali pred začetkom uporabe vozila“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaje – Oprostitev davka ob končnem uvozu osebne lastnine posameznikov – Direktiva 83/183
            – Prenos prebivališča lastnika vozila iz ene države članice v drugo – Davek, ki ga naloži namembna država članica ob registraciji
            ali začetku uporabe vozila – Dopustnost – Omejitve
      (Člen 18 ES; Direktiva Sveta 83/183, člen 1)
      Člen 1 Direktive 83/183 o davčnih oprostitvah, ki veljajo za končni uvoz osebne lastnine posameznikov iz države članice, je
         treba razlagati v tem smislu, da ne nasprotuje temu, da bi se v okviru prenosa prebivališča lastnika vozila iz ene države
         članice v drugo pred registracijo oziroma pred začetkom uporabe vozila v državi članici, v katero je prebivališče preneseno,
         naložil davek. Dejansko takega davka ni mogoče obravnavati kot obdavčitve, povezane z uvozom, za katero bi se uporabljala
         oprostitev, določena v navedeni določbi.

      Vendar morajo ob upoštevanju zahtev, ki izhajajo iz člena 18 ES, nacionalna sodišča preveriti, ali lahko uporaba nacionalnega
         prava, kar zadeva ta davek, zagotovi, da lastnik ni postavljen v manj ugoden položaj od državljanov, ki že stalno prebivajo
         v zadevni državi članici, in, v okoliščinah posameznega primera, ali je razlika v obravnavanju upravičena z objektivnimi utemeljitvami,
         neodvisnimi od prebivališča zadevnih oseb in sorazmerna z legitimnim ciljem, ki ga zasleduje nacionalno pravo.

      (Glej točki 26, 36 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. julija 2004(*)

      „Direktiva 83/183/EGS – Prenos prebivališča iz ene države članice v drugo – Davek, naložen pred registracijo ali pred začetkom uporabe vozila“
      V zadevi C-365/02,
      katere predmet je predlog za sprejem predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus (Finska),
         naslovljen na Sodišče, naj v postopku, ki ga je sprožila

      Marie Lindfors,

      sprejme predhodno odločbo o razlagi člena 1 Direktive Sveta 83/183/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah, ki veljajo
         za končni uvoz osebne lastnine posameznikov iz države članice (UL L 105, str. 64),

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Rosas, S. von Bahr, sodniki, R. Silva de Lapuerta, sodnica, in K. Lenaerts (poročevalec),
         sodnik,

      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za go. Lindfors P. Snell, oikeustieteen kandidaatti,
      –        za finsko vlado T. Pynnä, zastopnica,
      –        za dansko vlado J. Bering Liisberg, zastopnik,
      –        za grško vlado P. Panagiotounakos, D. Kalogiros in P. Mylonopoulos, zastopniki,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih navedb ge. Lindfors, ki jo je zastopal P. Snell, finske vlade, ki jo je zastopala T. Pynnä, danske vlade,
         ki jo je zastopal J. Molde, zastopnik, grške vlade, ki jo je zastopal M. Apessos, zastopnik, in Komisije, ki sta jo zastopala
         R. Lyal in I. Koskinen, na obravnavi 15. januarja 2004,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 4. marca 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče) je s sklepom z dne 10. oktobra 2002, ki ga je Sodišče prejelo 14. oktobra
         2002, v skladu s členom 234 ES v predhodno odločanje predložilo vprašanje o razlagi člena 1 Direktive Sveta 83/183/EGS z dne
         28. marca 1983 o davčnih oprostitvah, ki veljajo za končni uvoz osebne lastnine posameznikov iz države članice (UL L 105,
         str. 64).

      2        To vprašanje je bilo postavljeno v okviru spora med go. Lindfors in finskimi organi o davku na motorna vozila, določenega
         s finsko zakonodajo, ki ji je bil naložen zaradi prenosa prebivališča na Finsko.

       Pravni okvir
       Upoštevne določbe Direktive 83/183
      3        Člen 1 Direktive 83/183 določa:

      „1. Vsaka država članica mora ob izpolnjevanju pogojev in v tukaj določenih primerih oprostiti osebno lastnino, ki jo posameznik
         uvaža končno iz druge države članice prometnega davka, trošarine in drugih davkov na potrošnjo, ki se običajno uporabljajo
         za tako lastnino.

      2. Ta direktiva ne zajema posebnih in/ali občasnih dajatev in davkov, ki so povezani z uporabo take lastnine v državi, kot
         so na primer pristojbine za registracijo motornih vozil, davki za ceste in televizijska dovoljenja.“

       Finska zakonodaja
      4        Upoštevne določbe nacionalnega prava so v autoverolakiju (1482/1994, zakon o davku na motorna vozila) z dne 29. decembra 1994,
         v različici, veljavni leta 1999 (v nadaljevanju: zakon o davku na motorna vozila).

      5        Člen 1(1) zakona o davku na motorna vozila določa, da se davek (v nadaljevanju: autovero) „plača državi pred registracijo
         ali pred vključitvijo v uporabo osebnega vozila na Finskem“.

      6        Skladno s členom 2 tega zakona „pomeni vključitev v uporabo na Finskem uporabo vozila v prometu na ozemlju Finske, tudi če
         vozilo v tej državi ni registrirano“. Določba določa tudi: „Vendar pa se ne šteje kot obdavčljiva uporaba vozila, ki je registrirano
         v drugi državi, ne na Finskem, in ki ga je posameznik, s stalnim prebivališčem v drugi državi, ne na Finskem, začasno uvozil
         za lastne potrebe in izključno za lastno uporabo do največ šestih mesecev [...].“

      7        Skladno s členom 4(1) tega zakona „[j]e davčni zavezanec za davek na motorna vozila uvoznik vozila ali proizvajalec vozila,
         proizvedenega na Finskem“. Enako člen 5 zakona določa, da „[m]ora davčni zavezanec za davek na motorna vozila plačati tudi
         davek na dodano vrednost na davek na motorna vozila“.

      8        Ob nastanku dejstev, ki so sprožila postopek v glavni stvari, je člen 6(1) zakona o davku na motorna vozila določal:

      „Davek je enak obdavčljivi vrednosti vozila, zmanjšani za 4600 FIM. Znesek davka pa je vedno najmanj 50 % obdavčljive vrednosti
         vozila.“

      9        Skladno s členom 7(1) tega zakona uvoženo rabljeno vozilo bremeni enak davek kot enakovredno novo vozilo, ampak zmanjšano
         glede na sorazmerno merilo, ki upošteva obdobje (izračunano v mesecih), v katerem se je vozilo uporabljalo.

      10      Skladno s členom 25(1) zakona o davku na motorna vozila „[s]e lahko davek na obdavčljivo vozilo, ki je last gospodinjstva
         in se uvozi zaradi prenosa prebivališča na Finsko, zniža največ do 80.000 FIM“, če so izpolnjeni pogoji, predvideni v tej
         določbi.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      11      Ga. Lindfors, ki je prej prebivala v drugih državah članicah, se je za stalno preselila na Finsko in zaradi spremembe prebivališča
         4. avgusta 1999 na Finsko uvozila zasebno vozilo kot lastno premoženje, ki ga je začela uporabljati na Nizozemskem leta 1995,
         potem ko ga je kupila v Nemčiji.

      12      V davčni odločbi z dne 4. avgusta 1999 je Hangon tullikamari (davčni urad iz Hanka) priznal znižanje obdavčljive osnove v
         višini 80.000 FIM in ocenil autovero, ki ga je ga. Lindfors dolžna plačati, na 16.556 FIM, h kateremu se je prištel davek
         na dodano vrednost v višini 3642 FIM, kar je skupaj 20.198 FIM (približno 3400 EUR).

      13      Ga. Lindfors je vložila pritožbo zoper to odločbo pred Helsingin hallinto-oikeus (upravno sodišče Helsinki) (Finska). Dejansko
         meni, da je autovero davek na potrošnjo, ki je prepovedan s členom 1(1) Direktive 83/183.

      14      Pritožba je bila zavrnjena. Helsingin hallinto-oikeus je presodilo, da je treba autovero kot davek, ki se nanaša na registracijo
         ali uporabo vozila v prometu na Finskem, obravnavati kot poseben davek na uporabo, ki se nanaša na uporabo lastnine znotraj
         države v smislu člena 1(2) Direktive 83/183, za tak davek pa se navedena direktiva ne uporablja.

      15      Ga. Lindfors je Korkein hallinto-oikeus predlagala, naj dovoli pritožbo zoper odločitev Helsingin hallinto-oikeus.

      16      Korkein hallinto-oikeus je odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži vprašanje:

      „Ali je treba člen 1 Direktive [...] 83/183/EGS [...] razlagati tako, da je davek na motorna vozila (autovero), ki se v skladu
         z zakonom o davku na motorna vozila (autoverolaki) naloži na motorno vozilo, uvoženo iz druge države članice na Finsko zaradi
         spremembe prebivališča, davek na potrošnjo v smislu člena 1(1) Direktive ali posebna dajatev za uporabo te lastnine v državi
         v smislu člena 1(2)?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      17      Sodišče je v sodbi z dne 19. septembra 2002 v zadevi Tulliasiamies et Siilin (C‑101/00, Recueil, str. I‑7487, točki 61 in
         80) že razsodilo, da autovero pomeni diskriminatorno notranjo obdavčitev, ki je prepovedana s členom 90 ES, če znesek tega
         davka na uvoženo rabljeno vozilo presega znesek preostanka davka, ki je vključen v vrednost podobnega rabljenega vozila, že
         registriranega na finskem ozemlju.

      18      Predhodno vprašanje se nanaša samo na zakonitost obdavčitve z davkom, kot je autovero – neodvisno od metode njegovega izračuna
         ali zneska – ob prenosu prebivališča iz ene države članice v drugo.

       Stališča, predložena Sodišču
      19      Ga. Lindfors trdi, da je autovero davek na potrošnjo, ki se naloži zaradi uvoza vozila na finsko ozemlje. Tak davek bi moral
         biti upravičen do oprostitve, določene v členu 1(1) Direktive 83/183.

      20      Dejstvo, da je autovero davek na potrošnjo v smislu omenjene določbe po mnenju ge. Lindfors ne izhaja samo iz značilnosti
         tega davka, ampak posredno tudi s področja uporabe Direktive Sveta 83/182/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah znotraj
         Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo (UL L 105, str. 59) in iz predloga
         Direktive Sveta 98/C 108/12 o davčni obravnavi osebnih motornih vozil, ki so trajno prenesena v drugo državo članico zaradi
         spremembe prebivališča ali ki se jih začasno uporablja v drugi državi članici, kot je ta, v kateri so bila registrirana (UL
         1998, C 108, str. 75, in – spremenjen predlog – UL 1999, C 145, str. 6).

      21      Finska, danska in grška vlada menijo, da se autovero ne more izenačiti z davkom, ki navadno velja za osebno lastnino, ki jo
         posameznik končno uvozi iz druge države članice, v smislu člena 1(1) Direktive 83/183. Pravzaprav naj bi bila odločilna okoliščina
         za davčno zavezanost za davek uporaba vozila na javni cesti na Finskem, tudi če se ta davek navadno naloži ob registraciji.
         V vsakem primeru je izrecno izključen s področja uporabe te direktive na podlagi njenega člena 1(2).

      22      Komisija poudarja, da člen 1(2) Direktive 83/183 izključuje „pristojbine za registracijo motornih vozil“ s področja uporabe
         Direktive. V nasprotju z davki, katerih namen je prispevati k financiranju javne uprave, „pristojbine“ pomenijo protidajatev
         za storitve, ki jih ponujajo javne oblasti. Po mnenju Komisije autovero ni „pristojbina“, ki se zaračuna ob registraciji,
         ampak davek na potrošnjo, prepovedan s členom 1(1) te direktive v okviru prenosa prebivališča. Ta prepoved se nanaša na davke,
         katerih obdavčljivi dogodek je uvoz lastnine v okviru prenosa prebivališča.

      23      Komisija trdi, da je bil ta davek že zaračunan ob registraciji vozila in ob vključitvi v uporabo v državi izvora. Prosti pretok
         oseb bi bil ogrožen, če bi namembna država lahko še enkrat zaračunala davek na tej podlagi. Določbe Direktive 83/183 bi se
         morale razlagati v luči temeljne pravice do svobode gibanja državljanov Unije, uzakonjene v členu 18 ES.

       Odgovor Sodišča
      24      Najprej je treba preučiti, ali se za autovero uporablja člen 1(1) Direktive 83/183, tako kot trdita ga. Lindfors in Komisija.
         Glede tega je treba poudariti, da poimenovanje davka v nacionalnem pravu kot tako ni odločujoče za presojo, ali ta določba
         zadeva obravnavani davek.

      25      Če se bere člena 1 in 2 zakona o motornih vozilih skupaj, se pokaže, da se autovero plača pred registracijo oziroma pred začetkom
         uporabe osebnega vozila na Finskem. Iz spisa in predvsem iz člena 2 tega zakona ter stališč finske vlade in ge. Lindfors izhaja,
         da se davek zaračuna, z izjemo začasnega uvoza, kot posledica uporabe vozila na Finskem cestnem omrežju. Tako vlada pojasnjuje,
         da je odločilna okoliščina pri zaračunavanju tega davka uporaba vozila v prometu, čeprav se davek navadno zaračuna ob registraciji.
         Tudi ga. Lindfors potrjuje, da zakon o davku na motorna vozila temelji na načelu, da vsaka uporaba vozila, naj bo še tako
         majhna, povzroči naložitev davka.

      26      V teh okoliščinah takega davka, kot je autovero, ni mogoče obravnavati kot obdavčitve, povezane z uvozom, za katero bi se
         uporabljala oprostitev, določena v členu 1(1) Direktive 83/183. Obdavčljivi dogodek za ta davek je dejansko uporaba vozila
         na finskem ozemlju, ki ni nujno povezana z uvozom (glej v tem smislu sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Weigel, C-387/01,
         še neobjavljena v Recueil, točka 47).

      27      Iz tega sledi, da se oprostitev davka, določena v členu 1(1) Direktive 83/183, ne uporablja za davek z značilnostmi autovera.

      28      Ta zaključek je podkrepljen s členom 1(2) Direktive 83/183. Ker se autovero plača kot posledica uporabe vozila na Finskem,
         davki, kot je sporni davek v postopku v glavni stvari, dejansko pomenijo „posebn[e] dajat[ve] in davk[e], ki so povezani z
         uporabo take lastnine v državi“ v smislu te določbe.

      29      Ga. Lindfors svoje utemeljitve ne bi mogla opreti niti na Direktivo 83/182, ki se nanaša na davčne oprostitve znotraj Skupnosti
         za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo. Na podlagi okoliščine, da je v skladu s členom
         1 te direktive državljanka Unije, ki začasno uvozi motorno vozilo na Finsko, oproščena autovera, ni mogoče zaključiti, da
         ta davek sodi v oprostitev davka, urejeno z Direktivo 83/183, ki se nanaša na trajni uvoz motornih vozil.

      30      Predlog Direktive 98/C 108/12 ne dovoljuje, da bi se Direktiva 83/183 razlagala tako, kot jo razlagata ga. Lindfors in Komisija.
         Nasprotno, iz četrte, pete in sedme uvodne izjave tega predloga je očitno, da je sprejem Direktive, ki prepoveduje državam
         članicam, da bi naložile, kot je določeno v členu 1 predloga, „trošarine, pristojbine za registracijo in druge davke na potrošnjo
         [...] na zasebna motorna vozila, registrirana v drugi državi članici in trajno pripeljana v to drugo državo članico zaradi
         spremembe običajnega prebivališča posameznika“, postal nujen ravno zaradi pomanjkljivosti pravil, določenih z Direktivo 83/183,
         kot je izpostavil generalni pravobranilec Tizzano v sklepnih predlogih v zadevi Weigel (zgoraj navedena sodba, točka 52).

      31      Res je, kot izpostavlja Komisija, da ima lahko autovero negativen vpliv na odločitev državljanov Unije, da izvršujejo svojo
         pravico do svobode gibanja, določeno zlasti v členu 18 ES.

      32      Čeprav je predložitveno sodišče formalno omejilo vprašanje na razlago člena 1 Direktive 83/183, to ne preprečuje Sodišču,
         da predložitvenemu sodišču ponudi vse elemente, pomemebne za razlago prava Skupnosti, ki bi mu lahko pomagali pri presoji
         v zadevi, v kateri odloča, ne glede na to, ali se je to sodišče v vprašanju nanje izrecno sklicevalo (glej v tem smislu sodbe
         z dne 12. decembra 1990 v zadevi SARPP, C-241/89, Recueil, str. I-4695, točka 8; z dne 2. februarja 1994 v zadevi Verband
         Sozialer Wettbewerb, imenovana „Clinique“, C-315/92, Recueil, str. I-317, točka 7; z dne 4. marca 1999 v zadevi Consorzio
         per la tutela del formaggio Gorgonzola, C-87/97, Recueil, str. I-1301, točka 16, in v zgoraj navedeni zadevi Weigel, točka
         44).

      33      Preučiti je torej treba učinek člena 18 ES, tako da bo predložitevno sodišče lahko presodilo, ali je uporaba autovera v primeru,
         kot je ta v postopku v glavni stvari, združljiva z zahtevami, ki izvirajo iz te določbe.

      34      V zvezi s tem je bilo že razsojeno, da Pogodba ES ne ponuja nobenega jamstva državljanu Unije, da bo prenos dejavnosti v drugo
         državo članico, ki ni tista, v kateri je prej prebival, nevtralen z vidika obdavčitve. Ob upoštevanju razlik v davčni zakonodaji
         držav članic lahko tak prenos državljanu z vidika posredne obdavčitve koristi ali škodi, odvisno od okoliščin. Iz tega sledi,
         da načeloma nobena slabost, v primerjavi s položajem, v katerem je državljan izvajal dejavnost pred prenosom, ne nasprotuje
         členu 18 ES, pod pogojem, da zadevna zakonodaja ne postavi tega državljana v slabši položaj v primerjavi s tistimi, ki so
         že davčni zavezanci za ta davek (glej zgoraj navedeno sodbo Weigel, točka 55).

      35      Iz spisa izhaja, da zakon o davku na motorna vozila v členu 25(1) določa zmanjšanje davka do 80.000 FIM (13.455 EUR) zlasti
         za državljane Unije, ki izvajajo pravico do svobode gibanja v okviru prenosa prebivališča na Finsko. Predložitveno sodišče
         bo moralo preveriti, ali lahko uporaba te določbe ali katere koli druge določbe nacionalnega prava zagotovi, da z davčnega
         vidika ga. Lindfors ni postavljena v manj ugoden položaj od državljanov, ki na Finskem že stalno prebivajo. Če bi predložitveno
         sodišče ugotovilo, da tak slabši položaj obstaja, bo moralo preučiti, ali je razlika v obravnavanju upravičena z objektivnimi
         utemeljitvami, neodvisnimi od prebivališča zadevnih oseb, in sorazmerna z legitimnim ciljem, ki ga zasleduje nacionalno pravo
         (glej sodbo z dne 11. julija 2002 v zadevi D'Hoop, C-224/98, Recueil, str. I-6191, točka 36).

      36      Glede na vse navedene ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti tako:

      Člen 1 Direktive 83/183 je treba razlagati v tem smislu, da ne nasprotuje temu, da bi se v okviru prenosa prebivališča lastnika
         vozila iz ene države članice v drugo pred registracijo oziroma pred začetkom uporabe vozila v državi članici, v katero je
         prebivališče preneseno, naložil davek, kot je določen s finskim autoverolakijem. Vendar mora ob upoštevanju zahtev, ki izhajajo
         iz člena 18 ES, predložitveno sodišče preveriti, ali lahko uporaba nacionalnega prava, kar zadeva ta davek, zagotovi, da lastnik
         ni postavljen v manj ugoden položaj od državljanov, ki že stalno prebivajo v zadevni državi članici, in, v okoliščinah posameznega
         primera, ali je razlika v obravnavanju upravičena z objektivnimi utemeljitvami, neodvisnimi od prebivališča zadevnih oseb,
         in sorazmerna z legitimnim ciljem, ki ga zasleduje nacionalno pravo.

       Stroški
      37      Stroški finske, danske in grške vlade ter Komisije, ki so Sodišču predložile svoja stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek
         za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE (prvi senat)
      v odgovor na vprašanje, ki ga je Korkein hallinto-oikeus postavilo s sklepom z dne 10. oktobra 2002 razsodilo:
      Člen 1 Direktive Sveta 83/183 z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah, ki veljajo za končni uvoz osebne lastnine posameznikov
            iz države članice, je treba razlagati v tem smislu, da ne nasprotuje temu, da bi se v okviru prenosa prebivališča lastnika
            vozila iz ene države članice v drugo pred registracijo oziroma pred začetkom uporabe vozila v državi članici, v katero je
            prebivališče preneseno, naložil davek, kot je določen s finskim autoverolakijem. Vendar mora ob upoštevanju zahtev, ki izhajajo
            iz člena 18 ES, predložitveno sodišče preveriti, ali lahko uporaba nacionalnega prava, kar zadeva ta davek, zagotovi, da lastnik
            ni postavljen v manj ugoden položaj od državljanov, ki že stalno prebivajo v zadevni državi članici, in, v okoliščinah posameznega
            primera, ali je razlika v obravnavanju upravičena z objektivnimi utemeljitvami, neodvisnimi od prebivališča zadevnih oseb
            in sorazmerna z legitimnim ciljem, ki ga zasleduje nacionalno pravo.

               Jann

                Rosas

                von Bahr

               Silva de Lapuerta

                Lenaerts

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. julija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik prvi senat

               R. Grass

                      P. Jann

         * Jezik postopka: finščina.