title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. oktobra 2007.#Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA) proti Directeur général des impôts in Ministère public.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Francija.#Neposredno obdavčenje - Davek na tržno vrednost nepremičnin v Franciji v lasti pravnih oseb - Holdinške družbe luksemburškega prava - Zavrnitev oprostitve - Direktiva 77/799/EGS- Neizčrpni seznam navedenih davkov in dajatev - Podobni davki - Omejitve izmenjave informacij - Dvostranska konvencija - Člen 73B Pogodbe ES (postal člen 56 ES) - Prost pretok kapitala - Boj proti davčni utaji.#Zadeva C-451/05.

text:
      Zadeva C-451/05
      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      proti
      Directeur général des impôts,
      Ministère public
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija))
      „Neposredno obdavčenje – Davek na tržno vrednost nepremičnin v Franciji v lasti pravnih oseb – Holdinške družbe luksemburškega prava – Zavrnitev oprostitve – Direktiva 77/799/EGS – Neizčrpen seznam navedenih davkov in dajatev – Podobni davki – Omejitve izmenjave informacij – Dvostranska konvencija – Člen 73B Pogodbe ES (postal člen 56 ES) – Prosti pretok kapitala – Boj proti davčni utaji“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Medsebojna pomoč oblasti držav članic na področju neposrednega in posrednega obdavčevanja – Direktiva
            77/799
      (Direktiva Sveta 77/799, člen 1(2) in (3))
      2.        Približevanje zakonodaj – Medsebojna pomoč oblasti držav članic na področju neposrednega in posrednega obdavčevanja – Direktiva
            77/799
      (Direktiva Sveta 77/799, člen 8(1))
      3.        Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davek na tržno vrednost nepremičnin, katerih lastnice so pravne osebe
      (Pogodba ES, člen 73B (postal člen 56 ES))
      1.        Davek, uveden v državi članici na tržno vrednost nepremičnin, katerih lastnice so pravne osebe v tej državi članci, je davek,
         ki je podoben davkom iz člena 1(3) Direktive Sveta 77/799 o medsebojni pomoči pristojnih oblasti držav članic na področju
         neposrednega ali posrednega obdavčevanja, in ki je uveden na sestavine premoženja v smislu člena 1(2) te direktive.

      (Glej točko 37 in točko 1 izreka.)
      2.        Direktiva 77/799 o medsebojni pomoči pristojnih oblasti držav članic na področju neposrednega ali posrednega obdavčevanja,
         predvsem njen člen 8(1), ne nasprotuje temu, da dve državi članici zavezuje mednarodna konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja
         in vzpostavitvi pravil o medsebojni upravni pomoči v zvezi z davki na dohodek in premoženje, ki s svojega področja uporabe
         izključuje za eno državo članico eno kategorijo zavezancev za davek, ki sodi pod omenjeno direktivo, če državi članici, ki
         naj bi informacije posredovala, njena zakonodaja ali upravna praksa preprečujeta, da bi opravila te poizvedbe ali zbirala
         ali uporabila take informacije za lastne namene, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

      (Glej točko 55 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 73B Pogodbe (postal člen 56 ES) je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki oprošča davka na tržno
         vrednost nepremičnin, ki jih imajo v tej državi članici v lasti pravne osebe s sedežem v tej državi članici, medtem ko to
         oprostitev za družbe s sedežem v drugi državi članici pogojuje z obstojem konvencije o upravni pomoči, sklenjeni med zadevno
         državo članico in to drugo državo z namenom boja proti davčnim utajam in izogibanju plačevanja davkov, ali z okoliščino, da
         na podlagi uporabe pogodbe, ki vsebuje klavzulo o nediskriminaciji glede na državljanstvo, te družbe ne smejo biti obdavčene
         višje od tistih pravnih oseb, ki imajo sedež v prvi državi članici, in ne dovoljuje družbi s sedežem v drugi državi članici,
         da predloži dokaze, ki so potrebni za ugotovitev identitete fizičnih oseb, ki so delničarji te družbe.

      (Glej točko 102 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 11. oktobra 2007(*)

      „Neposredno obdavčenje – Davek na tržno vrednost nepremičnin v Franciji v lasti pravnih oseb – Holdinške družbe luksemburškega prava – Zavrnitev oprostitve – Direktiva 77/799/EGS – Neizčrpni seznam navedenih davkov in dajatev – Podobni davki – Omejitve izmenjave informacij – Dvostranska konvencija – Člen 73B Pogodbe ES (postal člen 56 ES) – Prosti pretok kapitala – Boj proti davčni utaji“
      V zadevi C‑451/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija)
         z odločbo z dne 13. decembra 2005, ki je prispela na Sodišče 19. decembra 2005, v postopku

      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      proti
      Directeur général des impôts,

      Ministère public,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, E. Juhász, G. Arestis (poročevalec), J. Malenovský in T. von Danwitz, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. januarja 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA J.‑J. Gatineau, avocat,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in J.‑C. Gracia, zastopnika,
      –        za grško vlado S. Spyropoulos, Z. Chatzipavlou in K. Boskovits, zastopniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. De Bellisom, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica, in M. de Grave, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva V. Jackson, zastopnica, skupaj s T. Wardom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in J.‑P. Keppenne, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. aprila 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 52 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 43 ES) in 73B Pogodbe
         ES (postal člen 56 ES) ter člena 1(1) Direktive Sveta 77/799/EGS z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih oblasti
         držav članic na področju neposrednega in posrednega obdavčevanja (UL L 336, str. 15), kot je bila spremenjena z Direktivo
         Sveta 92/12 EGS z dne 25. februarja 1992 (UL L 76, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 77/799.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (v nadaljevanju: ELISA)
         in directeur général des impôts (generalni direktor za davke) glede zavezanosti te družbe davku na tržno vrednost nepremičnin
         v Franciji, katerih lastnice so pravne osebe (v nadaljevanju: sporni davek).

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        Člen 1 Direktive 77/799 z naslovom „Splošne določbe“ določa:

      „1. V skladu z določbami te direktive si pristojni organi držav članic izmenjajo kakršne koli informacije, ki bi jim lahko
         omogočile pravilno odmero davkov na dohodek in na kapital […]

      2. Kot davki na dohodek in na premoženje, ne glede na način, kako so odmerjeni, se štejejo vsi davki, uvedeni na celotni dohodek,
         na celotno premoženje ali na sestavine dohodka ali premoženja, vključno z davki na dobičke od odsvojitve premičnin in nepremičnin,
         davki na zneske mezd ali plač, ki jih plačajo podjetja, kot tudi davki na povečanje vrednosti premoženja.

      3. Davki, navedeni v odstavku 2, so zdaj zlasti:
      […]
      v Franciji:
      Impôt sur le revenu,
      Impôt sur les sociétés,
      Taxe professionnelle,
      Taxe foncière sur les propriétés bâties,
      Taxe foncière sur les propriétés non bâties;
      […]
      4. Odstavek 1 se uporablja tudi za katere koli enake ali podobne davke, uvedene pozneje, bodisi dodatno ali namesto davkov,
         naštetih v odstavku 3 […]

      […]“
      4        Členi 2, 3 in 4 Direktive 77/799 vsebujejo določbe glede izmenjave na zahtevo, avtomatične izmenjave in izmenjave na lastno
         pobudo informacij, navedenih v členu 1(1) te direktive.

      5        Člen 8 omenjene direktive z naslovom „Omejitve izmenjave informacij“ določa:

      „1. Ta direktiva ne nalaga nobenih obveznosti za opravljanje poizvedb ali zagotovitev informacij, če državi članici, ki naj
         bi informacije posredovala, njena zakonodaja ali upravna praksa preprečuje, da bi opravila te poizvedbe ali zbirala ali uporabila
         take informacije za lastne namene.

      2. Posredovanje informacij je mogoče zavrniti, kadar bi to vodilo v razkritje poslovne, industrijske ali poklicne skrivnosti
         ali poslovnega procesa ali kadar bi bilo razkritje informacij v nasprotju z javnim redom.

      3. Pristojni organ države članice lahko odkloni zagotovitev informacij, če zadevna država iz praktičnih ali pravnih razlogov
         ni sposobna zagotoviti podobnih informacij.

      6        Člen 11 Direktive 77/799 z naslovom „Uporaba širših določb o pomoči“ določa, da „[p]redhodne določbe ne ovirajo izpolnitve
         katerih koli širših obveznosti za izmenjavo informacij, ki bi lahko izhajale iz drugih pravnih predpisov.“

       Nacionalno pravo
      7        Člena 990D in 990E francoskega code général des impôts (splošni davčni zakonik, v nadaljevanju: CGI), v besedilu, kot izhaja
         iz zakona št. 92-1376 z dne 30. decembra 1992 o zakonu o financah za leto 1993 (JORF št. 304 z dne 31. decembra 1992), določata:

      „Člen 990D
      Pravne osebe, ki imajo neposredno ali po posredniku v lasti eno ali več nepremičnin, ki se nahajajo v Franciji, ali imajo
         stvarne pravice na njih, so zavezane k plačilu letnega davka v višini 3 % tržne vrednosti teh nepremičnin ali pravic.

      Pravna oseba ima v lasti nepremičnine ali pravice v Franciji po posredniku, kadar ima delež v kakršni koli obliki ali količini
         v pravni osebi, ki ima v lasti te nepremičnine ali pravice ali ki ima delež v tretji pravni osebi, ki ima sama v lasti nepremičnine
         ali pravice, ali je posrednik v verigi deležev. Ta določba se uporablja ne glede na število vmesnih pravnih oseb

      Člen 990E
      Davek, predviden v členu 990 D, se ne uporablja:
      1.      [z]a pravne osebe, katerih nepremičninsko premoženje v smislu člena 990D, ki se nahaja v Franciji, pomeni manj kot 50 % celotnega
         premoženja v Franciji. Za namene uporabe te določbe v nepremičninsko premoženje ni vključeno tisto premoženje, ki ga pravne
         osebe iz člena 990D ali posredniki uporabljajo za svojo gospodarsko dejavnost, če se ne nanaša na nepremičnine;

      2.      [z]a pravne osebe s sedežem v državi ali na ozemlju, ki je s Francijo sklenila konvencijo o upravni pomoči z namenom boja
         proti davčnim utajam in izogibanju plačevanja davkov, ki vsako leto najkasneje do 15. maja na kraju, določenem z odredbo iz
         člena 990F, sporočijo položaj, opis in vrednost nepremičnin v lasti 1. januarja, identiteto in naslov njihovih družbenikov
         na ta dan ter število delnic ali deležev, ki jih ima vsak od njih;

      3.      [z]a pravne osebe, ki imajo sedež dejanske uprave v Franciji, in druge pravne osebe, ki v skladu s pogodbo ne smejo biti višje
         obdavčene, če vsako leto davčni upravi na njeno zahtevo sporočijo položaj in opis nepremičnin v lasti 1. januarja, identiteto
         in naslov njenih delničarjev, družbenikov ali drugih udeležencev, število delnic, deležev ali drugih pravic, ki jih ima vsak
         od njih, in dokaz o njihovem davčnem rezidentstvu oziroma tako obveznost sporočanja sprejmejo in jo tudi izpolnijo […]“

       Mednarodno pravo
      8        Člen 21(1) Konvencije med Francosko republiko in Velikim vojvodstvom Luksemburg o izogibanju dvojnega obdavčevanja in vzpostavitvi
         pravil o medsebojni upravni pomoči v zvezi z davki na dohodek in premoženje, podpisane v Parizu 1. aprila 1958, kot je bila
         spremenjena s Protokolom, podpisanim v Parizu 8. septembra 1970 (v nadaljevanju: Konvencija z dne 1. aprila 1958), določa:

      „Državljani, družbe in druga združenja ene od dveh držav pogodbenic ne smejo biti v drugi državi pogodbenici zavezani kakršnemu
         koli obdavčevanju, ki je drugačno ali bolj obremenjujoče, kot je obdavčevanje za državljane, družbe ali druga združenja te
         druge države.“

      9        Člen 22(1) Konvencije z dne 1. aprila 1958 določa:

      „Pristojna organa obeh držav si lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo, pod pogojem vzajemnosti, izmenjavata take informacije,
         ki jih davčni zakonodaji obeh držav dovoljujeta pridobiti v okviru normalne upravne prakse in ki so potrebne za normalno izvajanje
         te konvencije […]“.

      10      Skladno z izmenjavo pisem z dne 8. septembra 1970 v zvezi s Konvencijo z dne 1. aprila 1958 sta francoska in luksemburška
         vlada določili, da „se od začetka veljavnosti ta konvencija ne uporablja za holdinške družbe v smislu posebne luksemburške
         zakonodaje (trenutno zakon z dne 31. julija 1929 in zakonska odredba z dne 27. decembra 1937), niti za dohodke, ki jih oseba,
         davčna rezidentka v Franciji, pridobiva iz teh družb, ne na deleže, ki jih ima v teh družbah“.

      11      Konvencija o pravici do ustanavljanja med Francosko republiko in Velikim vojvodstvom Luksemburg, podpisana v Parizu 31. marca
         1930, vsebuje klavzulo države z največjimi ugodnostmi.

      12      V skladu s členom 9 te zadnje konvencije „se visoki pogodbenici zavezujeta, da bosta v najkrajšem možnem času sklenili posebno
         konvencijo glede carin, davkov, dajatev in bremenitev, h katerim so zavezani državljani in družbe, ter da bosta uredili vprašanja
         v zvezi z dvojnim obdavčevanjem.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      13      ELISA je holdinška družba luksemburškega prava, ki je bila ustanovljena v skladu z določbami zakona z dne 31. julija 1929
         o davčni ureditvi finančnih holdingov (holdinških družb) (Mém. 1929, str. 685), kot je bil spremenjen z uredbo velikega vojvode
         z dne 24. marca 1989 (Mém. A 1989, str. 181).

      14      V skladu s členom 1(2) tega zakona je holdinška družba oproščena davka na dohodek, dodatnega davka, dopolnilnega davka ter
         davka na kupone in je prav tako oproščena dodatnih občinskih davkov. V skladu s členom 1(6) omenjenega zakona pravica do nadzora
         in preiskave pripada upravi za registracijo in je omejena na poizvedbe in preizkus dejstev in podatkov, ki se nanašajo na
         davčni status družbe, ter listin, pridobljenih za to, da se zagotovi in preveri pravično in pravilno pobiranje dajatev in
         carin, ki jih mora plačati družba.

      15      Glede na predložitveno odločbo ima ELISA v lasti več nepremičnin na francoskem ozemlju in je na tej podlagi podvržena določbam
         iz člena 990D in nadaljnjih CGI, ki uvajajo sporni davek.

      16      Iz predložitvene odločbe prav tako izhaja, da je ELISA oddala napovedi, ki jih zahteva zakon, vendar ni plačala ustreznih
         davkov. Potem ko je davčna uprava 18. decembra 1997 izdala ponovno odločbo o odmeri davka za to družbo, je začela izterjavo.
         Ker je bila pritožba družbe ELISA zavrnjena, je proti generalnemu direktorju za davke vložila tožbo pred tribunal de grande
         instance de Paris (okrožno sodišče v Parizu), da bi dosegla oprostitev plačila teh davkov.

      17      Po dveh zanjo neugodnih odločitvah, ki sta jih sprejeli tribunal de grande instance de Paris 28. oktobra 1999 in cour d’appel
         de Paris (višje sodišče v Parizu) 5. julija 2001, je ELISA vložila kasacijsko pritožbo.

      18      Cour de cassation je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali členi 52 in naslednji ter 73B in naslednji Pogodbe ES nasprotujejo zakonodaji, kot je ta, predvidena v členu 990D in naslednjih
         [CGI], ki pravnim osebam, ki imajo sedež dejanske uprave v Franciji, podeljuje pravico do oprostitve [spornega] davka in ki
         podredi to pravico, kolikor se nanaša na pravne osebe, ki imajo sedež dejanske uprave na ozemlju druge države, tudi če gre
         za državo članico Evropske unije, obstoju konvencije o upravni pomoči, sklenjene med Francijo in to državo z namenom boja
         proti davčnim utajam in izogibanju plačevanja davkov, ali okoliščini, da na podlagi uporabe pogodbe, ki vsebuje klavzulo o
         nediskriminaciji glede na državljanstvo, te pravne osebe ne morejo biti višje obdavčene kot tiste pravne osebe, ki imajo sedež
         dejanske uprave v Franciji?

      2.      Ali davek, kot je sporni davek, pomeni davek na premoženje v smislu člena 1 Direktive [77/799]?
      3.      Ob pritrdilnem odgovoru, ali obveznosti, ki jih nalaga Direktiva [77/799] državam članicam v zvezi z medsebojno pomočjo na
         davčnem področju, nasprotujejo temu, da države članice na podlagi dvostranske konvencije o upravni pomoči na davčnem področju
         naložijo enake obveznosti, ki pa izključujejo eno kategorijo davčnih zavezancev, kot so luksemburške holdinške družbe?

      4.      Ali členi 52 in naslednji ter 73B in naslednji Pogodbe ES nalagajo državi članici, ki je z drugo državo, ki ni nujno država
         članica Evropske unije, sklenila konvencijo, ki vsebuje klavzulo o nediskriminaciji glede obdavčitve, da pravni osebi, ki
         ima dejanski sedež uprave na ozemlju druge države članice, ko ima ta pravna oseba v lasti eno ali več nepremičnin na ozemlju
         prve države članice in ko druga država članica ni zavezana do prve z enakovredno klavzulo, podeli enake ugodnosti, kot so
         tiste, predvidene s to klavzulo?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      19      Uvodoma je treba ugotoviti, da se spor o glavni stvari nanaša na dejstva, ki zadevajo države članice in ne tretje države.
         Posledično odgovori na vprašanja za predhodno odločanje zadevajo le odnose med državami članicami.

       Drugo vprašanje
      20      Z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti najprej, predložitveno sodišče sprašuje, če sporni davek pomeni davek na premoženje
         v smislu člena 1 Direktive 77/799.

      21      V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da iz člena 1(2) Direktive 77/799 izhaja, da se za davke na dohodek in na premoženje,
         ne glede na način, kako so odmerjeni, štejejo vsi davki, uvedeni na celotni dohodek, na celotno premoženje ali na sestavine
         dohodka ali premoženja, vključno z davki na dobičke od odsvojitve premičnin in nepremičnin, davki na zneske mezd ali plač,
         ki jih plačajo podjetja, ter davki na povečanje vrednosti premoženja.

      22      Iz te določbe jasno izhaja, da Direktiva 77/799 poleg davka na celotni dohodek ali celotno premoženje vključuje tudi davke,
         uvedene na sestavine dohodka ali premoženja. Sledi, da ti davki, ne glede na to, kako so poimenovani, prav tako sodijo pod
         davke, o katerih si pristojni organi držav članic izmenjujejo, v skladu z Direktivo 77/799, informacije, ki bi jim lahko omogočile
         pravilno odmero omenjenih davkov.

      23      Drugič, v skladu s členom 1(3) Direktive 77/799 so davki in dajatve, navedeni v odstavku 2, v Franciji zlasti dohodnina (l’impôt
         sur le revenu), davek na kapital (l’impôt sur les sociétés), obrtni davek (la taxe professionnelle), zemljiški davek na pozidana
         zemljišča (la taxe foncière sur les propriétés bâties) in zemljiški davek na nepozidana zemljišča (la taxe foncière sur les
         propriétés non bâties).

      24      Iz določb člena 1(3) Direktive 77/799 jasno izhaja, da seznam davkov in dajatev, ki so navedeni v tem členu, ni izčrpen.

      25      V teh okoliščinah je treba že od začetka zavrniti trditev, po kateri naj sporni davek ne bi bil uporabljiv za spor v glavni
         stvari, ker ni naveden med davki in dajatvami iz člena 1(3) Direktive 77/799.

      26      Neizčrpni značaj davkov in dajatev, navedenih v členu 1(3) Direktive 77/799, potrjuje odstavek 4 tega člena, ki določa, da
         si pristojni organi držav članic izmenjajo prav tako vse informacije, ki bi jim lahko omogočile pravilno odmero katerih koli
         enakih ali podobnih davkov, uvedenih pozneje, bodisi dodatno ali namesto davkov, naštetih v odstavku 3.

      27      Francoska vlada, čeprav priznava, da seznam davkov in dajatev iz člena 1(3) Direktive 77/799 ni izčrpen, trdi, da značilnosti
         spornega davka ne dopuščajo, da bi ga šteli kot „impôt sur la fortune“ v smislu člena 1 od (1) do (3) Direktive 77/799 in
         da zato ta davek ni uporabljiv za spor v glavni stvari.

      28      Omenjena vlada v zvezi s tem navaja, da sporni davek ne prizadene fizičnih oseb, ampak le pravne osebe, in da je cilj tega
         davka boj proti izogibanju plačila davkov.

      29      Glede prve trditve je treba najprej ugotoviti, da iz člena 1(3) Direktive 77/799 izhaja, da so davki in dajatve, glede katerih
         si pristojni organi držav članic izmenjajo kakršne koli informacije, ki bi jim lahko omogočile pravilno odmero davkov, prav
         tako tisti, ki prizadenejo pravne osebe, kot je „taxe professionnelle“, na katerega se člen 1(3) Direktive 77/799 izrecno
         sklicuje.

      30      Iz tega izhaja, da je treba zavrniti trditev, da davki in dajatve iz Direktive 77/799 ne zadevajo pravnih oseb.

      31      Glede druge trditve francoske vlade je treba poudariti, da tudi če predpostavljamo, da je cilj spornega davka bojevati se
         proti izogibanju plačila davka, v vsakem primeru samo ta okoliščina ne more povzročiti, da bi bila vprašljiva uporabljivost
         Direktive 77/799 v sporu v glavni stvari.

      32      Poleg tega je treba opozoriti, da je Direktiva 77/799 prav zaradi boja proti praksam davčne utaje in izogibanja plačilu davka
         ter zato, da omogoči pravilno odmero davkov na dohodek in premoženje, predvidela mehanizme za okrepitev sodelovanja med davčnimi
         upravami znotraj Skupnosti (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 13. aprila 2000 v zadevi W. N., C-420/98, Recueil, str. I-2847,
         točka 22, in z dne 26. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Svetu, C-533/03, ZOdl., str. I-1025, točki 70 in 71).

      33      Kljub temu se zdi, da želi s to trditvijo dokazati, da spornega davka ni mogoče obravnavati kot davek na premoženje v smislu
         Direktive 77/799. Ta trditev naj bi bila podkrepljena z dejstvom, da se sporni davek naloži pravnim osebam.

      34      Ta utemeljitev pa se lahko samo zavrne.

      35      Dejansko je poleg dejstva, ki je bilo izpostavljeno v točki 29 te sodbe, da Direktiva 77/799 s svojega področja uporabe nikakor
         ne izključuje davkov in dajatev, ki se naložijo pravnim osebam, treba opozoriti, da so sporni davek dolžne plačati pravne
         osebe, ki so lastnice nepremičnin, ki se nahajajo v Franciji, in da je višina davka izračunana glede na vrednost teh nepremičnin.

      36      Ugotoviti je treba, da se omenjeni davek naloži na del premoženja zadevne pravne osebe. Tako sodi pod davke in dajatve, ki
         so ne glede na njihovo poimenovanje uvedeni na sestavine dohodka ali premoženja v smislu člena 1(2) Direktive 77/799.

      37      Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je sporni davek davek, ki je podoben davkom
         iz člena 1(3) Direktive 77/799 in ki je uveden na sestavine premoženja v smislu člena 1(2) te direktive.

       Tretje vprašanje
      38      Da bi lahko odgovorili na to vprašanje, je treba najprej opozoriti, na obveznosti, ki so naložene državam članicam na podlagi
         upoštevnih določb Direktive 77/799, in na tiste, ki jih imata zadevni državi članici v skladu s konvencijo z dne 1. aprila
         1958.

      39      Glede obveznosti, ki jih nalaga Direktiva 77/799, je treba najprej omeniti, da si v skladu s povezanimi določbami iz odstavkov
         1, 3 in 4 člena 1 te uredbe pristojni organi držav članic izmenjajo kakršne koli informacije, ki bi jim lahko omogočile pravilno
         odmero davkov na dohodek in na premoženje ter podobnih davkov in dajatev, kakršen je sporni davek.

      40      Dalje, v skladu s členom 2 Direktive 77/799 se taka izmenjava informacij zgodi na podlagi zahteve pristojnega organa države
         članice. Kot izhaja iz člena 3 te direktive, si za vrste primerov, ki se določijo v omenjeni direktivi, pristojni organi držav
         članic izmenjujejo informacije samodejno, brez predhodne zahteve, in poleg tega v skladu s členom 4 te direktive na lastno
         pobudo.

      41      Člen 8(1) Direktive 77/799 v zvezi s tem določa, da ta direktiva ne nalaga nobenih obveznosti za opravljanje poizvedb ali
         zagotovitev informacij, če državi članici, ki naj bi informacije posredovala, njena zakonodaja ali upravna praksa preprečujejo,
         da bi opravila te poizvedbe ali zbirala ali uporabila take informacije za lastne namene.

      42      Dalje, v skladu s členom 11 Direktive 77/799 predhodne določbe ne ovirajo izpolnitve katerih koli širših obveznosti za izmenjavo
         informacij, ki bi lahko izhajale iz drugih pravnih predpisov.

      43      Glede obveznosti, ki izhajajo iz Konvencije z dne 1. aprila 1958, člen 22(1) te konvencije določa, da si pristojna organa
         obeh držav – v tem primeru Francoska republika in Veliko vojvodstvo Luksemburg – lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo
         pod pogojem vzajemnosti izmenjavata take informacije, ki jih davčni zakonodaji obeh držav omogočata pridobiti v okviru normalne
         upravne prakse in ki so potrebne za normalno izvajanje te konvencije. Vendar ta izmenjava podatkov ne zadeva holdinških družb
         luksemburškega prava.

      44      Iz določb omenjene konvencije jasno izhaja, da ta določa enake obveznosti, kot so tiste, ki izhajajo iz Direktive 77/799.

      45      V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje, ali obveznosti, ki jih nalaga državam članicam Direktiva 77/799 glede
         medsebojne pomoči na področju davkov, nasprotujejo temu, da bi države članice izpolnile tiste obveznosti, ki izhajajo iz konvencije
         z dne 1. aprila 1958.

      46      V zvezi s tem se navaja, prvič, da obveznosti, ki izhajajo iz omenjene konvencije, nimajo nobenega učinka na uporabljivost
         Direktive 77/799. Grška vlada meni, da so te obveznosti v vsakem primeru pokrite s členom 11 Direktive, ki določa, da njene
         določbe ne ovirajo izpolnitve katerih koli širših obveznosti za izmenjavo informacij, ki bi lahko izhajale iz drugih pravnih
         predpisov.

      47      To trditev je treba takoj zavrniti. Dejansko ni sporno, da za holdinške družbe luksemburškega prava obveznosti, ki izhajajo
         iz konvencije z dne 1. aprila 1958, niso širše glede izmenjave informacij. Nasprotno, to izmenjavo informacij želijo omejiti
         oziroma celo izključiti, ko gre za informacije o omenjenih holdinških družbah.

      48      Sledi, da se na člen 11 Direktive 77/799 ni mogoče veljavno sklicevati v okviru spora, ki se obravnava v postopku v glavni
         stvari.

      49      Drugič, francoska vlada navaja, da iz določb člena 8(1) Direktive 77/799 izhaja, da ta v tej zadevi ne nasprotuje uporabi
         konvencije z dne 1. aprila 1958, ki izključuje holdinške družbe luksemburškega prava iz sistema izmenjave informacij med zadevnimi
         nacionalnimi upravnimi organi.

      50      V zvezi s tem iz člena 8(1) Direktive 77/799 izhaja, da ta ne nalaga nobenih obveznosti za opravljanje poizvedb ali zagotovitev
         informacij, če državi članici, ki naj bi informacije posredovala, njena zakonodaja ali upravna praksa preprečuje, da bi opravila
         te poizvedbe ali zbirala ali uporabila take informacije za lastne namene.

      51      Po mnenju francoske vlade se upoštevna luksemburška zakonodaja omejuje na to, da od holdinških družb luksemburškega prava
         zahteva, da zagotovijo informacije glede njihovega pravnega statusa, in določa, da se od njih ne sme zahtevati nikakršne informacije
         za namene obdavčenja.

      52      Posledično, če upoštevna luksemburška zakonodaja res to določa, kar mora ugotoviti predložitveno sodišče, potem položaj holdinških
         družb luksemburškega prava glede medsebojne pomoči držav članic na področju neposrednega in posrednega obdavčevanja sodi v
         okvir člena 8(1) Direktive 77/799.

      53      Isto izhaja iz konvencije z dne 1. aprila 1958, iz katere izhaja, da sta pogodbeni stranki iz sistema izmenjave informacij,
         ki ga ta predvideva, izključili omenjene holdinške družbe.

      54      Dejansko konvencija z dne 1. aprila 1958 le odraža stanje luksemburške zakonodaje na tem področju, tako da tudi konvencija
         sodi, zaradi njenega ozkega področja uporabe, v okvir člena 8(1) Direktive 77/799.

      55      V teh okoliščinah je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da Direktiva 77/799 in predvsem člen 8(1) ne nasprotujeta temu,
         da državi članici zavezuje mednarodna konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja in vzpostavitvi pravil o medsebojni upravni
         pomoči v zvezi z davki na dohodek in premoženje, ki s svojega področja uporabe izključuje za eno državo članico eno kategorijo
         zavezancev za davek, ki sodi pod omenjeno direktivo, če državi članici, ki naj bi informacije posredovala, njena zakonodaja
         ali upravna praksa preprečuje, da bi opravila te poizvedbe ali zbirala ali uporabila take informacije za lastne namene, kar
         pa mora preveriti predložitveno sodišče.

       Prvo vprašanje
      56      S prvim zastavljenim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali določbe Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja
         in prostim pretokom kapitala nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki družbe s sedežem
         v Franciji oprošča spornega davka, medtem ko omenjeno oprostitev za družbe s sedežem v drugi državi članici pogojuje z obstojem
         konvencije o upravni pomoči, sklenjeni med Francosko republiko in to državo z namenom boja proti davčnim utajam in izogibanju
         plačevanja davkov, ali z okoliščino, da na podlagi uporabe pogodbe, ki vsebuje klavzulo o nediskriminaciji glede na državljanstvo,
         te družbe ne smejo biti obdavčene višje od tistih pravnih oseb, ki imajo sedež v Franciji.

      57      Ker predložitveno sodišče prosi Sodišče za razlago tako člena 52 glede svobode ustanavljanja kot člena 73B Pogodbe glede prostega
         pretoka kapitala, je treba ugotoviti, ali nacionalna zakonodaja, kot je ta obravnavana v postopku v glavni stvari, sodi pod
         te svoboščine.

      58      Glede člena 73B Pogodbe je treba opozoriti, da pravica pridobiti, izkoriščati in odsvojiti nepremičnine na ozemlju druge države
         članice, ki pomeni nujno dopolnilo k svobodi ustanavljanja, kot to izhaja iz člena 54(3) Pogodbe ES (po spremembi člen 44(2)(e)
         ES), ustvarja, če se jo izvršuje, pretok kapitala (sodba z dne 25. januarja 2007 v zadevi Festersen, C-370/05, ZOdl., str.
         I-0000, točka 22, in navedena sodna praksa).

      59      V skladu z ustaljeno sodno prakso pretok kapitala zajema transakcije, s katerimi nerezidenti opravijo naložbe v nepremičnine
         na ozemlju države članice, kot to izhaja iz nomenklature pretoka kapitala v Prilogi I k Direktivi Sveta 88/361/EGS z dne 24.
         junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (člen razveljavljen z Amsterdamsko pogodbo) (UL L 178, str. 5), pri čemer je ta nomenklatura
         obdržala značaj napotila za opredelitev pojma pretoka kapitala (glej zgoraj navedeno sodbo Festersen, točka 23, in navedeno
         sodno prakso).

      60      Ni sporno, da je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari kot holdinška družba luksemburškega prava kupila nepremičnine
         v Franciji. Ni dvoma, da taka čezmejna naložba pomeni pretok kapitala v smislu omenjene nomenklature (glej sodbo z dne 5.
         julija 2005 v zadevi D., C‑376/03, ZOdl., str. I-5821, točka 24).

      61      Sledi, da nacionalna zakonodaja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, sodi pod prosti pretok kapitala.

      62      Glede člena 52 Pogodbe iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da svoboda ustanavljanja, ki jo ta člen priznava državljanom
         Skupnosti in ki zajema pravico začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba ter pravico do ustanovitve in vodenja
         podjetij pod enakimi pogoji, kot jih za svoje državljane določa zakonodaja države članice, v kateri se taka ustanovitev izvede,
         vključuje za družbe, ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice in ki imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni
         kraj poslovanja v Skupnosti, pravico opravljanja dejavnosti v zadevni državi članici z odvisno družbo, podružnico ali agencijo
         (sodbi z dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding, C-471/04, ZOdl., str. I‑2107, točka 29, in z dne 14. septembra 2006
         v zadevi Centro di Musicologia Walter Stauffer, C-386/04, ZOdl., str. I-8203, točka 17, in navedena sodna praksa).

      63      Poleg tega je pojem ustanavljanja v smislu Pogodbe zelo širok pojem, ki vključuje možnost, da državljan Skupnosti stalno in
         trajno sodeluje v gospodarskem življenju druge države članice, kot je njegova država izvora, in da iz tega pridobi dobiček
         ter tako spodbuja gospodarsko in družbeno prepletenost v Skupnosti na področju dejavnosti samozaposlenih oseb (glej zlasti
         zgoraj navedeno sodbo Centro di Musicologia Walter Stauffer, točka 18, in navedeno sodno prakso).

      64      Vendar, da bi se lahko uporabile določbe o pravici do ustanavljanja, je načeloma potrebno, da je v državi gostiteljici zagotovljena
         stalna prisotnost ter ob morebitni pridobitvi in posedovanju nepremičnin dejavno upravljanje tega premoženja (zgoraj navedena
         sodba Centro di Musicologia Walter Stauffer, točka 19).

      65      V trenutni zadevi, čeprav ima tožeča stranka iz postopka v glavni stvari v lasti nepremičnine v Franciji, tako iz opisa dejanskega
         stanja, ki ga je predstavilo predložitveno sodišče, kot iz stališč, podanih pred Sodiščem, ne izhaja, da ima te nepremičnine
         v lasti v okviru izvajanja svojih dejavnosti ali da sama upravlja svoje nepremičninsko premoženje.

      66      Zato je treba ugotoviti, da se določbe o pravici do ustanavljanja ne uporabljajo v okoliščinah, kot so te iz predložitvene
         odločbe.

      67      Iz zgoraj nevednih okoliščin izhaja, da je treba preučiti, ali nacionalna ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari,
         pomeni omejitev pretoka kapitala.

      68      Uvodoma je treba opozoriti, da čeprav sodijo neposredni davki v pristojnost držav članic, morajo te v skladu z ustaljeno sodno
         prakso pristojnost izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (glej zlasti sodbe z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen,
         C-319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 19; z dne 6. marca 2007 v zadevi Meilicke in drugi, C‑292/04, ZOdl., str. I-0000, točka
         19, in z dne 24. maja 2007 v zadevi Holböck, C-157/05, ZOdl., str. I-0000, točka 21).

      69      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ukrepi, ki so v skladu s členom 73B(1) Pogodbe prepovedani, ker omejujejo
         pretok kapitala, obsegajo vse take ukrepe, ki bi lahko odvrnili naložbe nerezidentov v državi članici ali bi lahko odvrnili
         državljane omenjene države članice, da to storijo v drugih državah (zgoraj navedena sodba Festersen, točka 24, in navedena
         sodna praksa).

      70      Pravne osebe, ki imajo dejanski sedež uprave v Franciji, so v skladu s členom 990E, točka 3, CGI oproščene spornega davka,
         če vsako leto davčni upravi na njeno zahtevo sporočijo položaj in opis nepremičnin v lasti 1. januarja, identiteto in naslov
         njenih delničarjev, družbenikov ali drugih udeležencev, število delnic, deležev ali drugih pravic, ki jih ima vsak od njih,
         in dokaz o njihovem davčnem rezidentstvu oziroma tako obveznost sporočanja sprejmejo in jo tudi izpolnijo.

      71      Za pravne osebe, ki imajo sedež v drugi državi kot v Franciji, člen 990E, točka 2, CGI določa, da so te oproščene spornega
         davka – kot pravne osebe, ki imajo dejanski sedež uprave v Franciji –, če vsako leto sporočijo položaj, opis in vrednost nepremičnin
         v lasti 1. januarja, identiteto in naslov njihovih družbenikov na ta dan ter število delnic ali deležev, ki jih ima vsak od
         njih.

      72      Vendar je v skladu s to določbo CGI poleg tega potrebno, da je bila sklenjena konvencija o upravni pomoči z namenom boja proti
         davčnim utajam in izogibanju plačevanja davkov ali v skladu s členom 990E, točka 3, CGI pogodba, v skladu s katero pravne
         osebe ne smejo biti obdavčene višje od pravnih oseb, ki imajo dejanski sedež uprave v Franciji.

      73      Glede oprostitve, ki je določena v členu 990E, točka 2, CGI, je bila konvencija, na katero napotuje ta člen, sklenjena, vendar
         so holdinške družbe luksemburškega prava, kakršna je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, izključene s področja uporabe
         in tako ne morejo uveljavljati oprostitve spornega davka.

      74      Za pravne osebe, ki nimajo dejanskega sedeža uprave v Franciji in ki lahko uveljavljajo oprostitev iz člena 990E, točka 3,
         CGI, je treba navesti, da do danes ni bila sklenjena nobena posebna konvencija, ki naj bi uredila ta vprašanja dvojnega obdavčevanja
         med Francosko republiko in Velikim vojvodstvom Luksemburg. Pod temi pogoji in kot je bilo jasno navedeno v predložitveni odločbi,
         je v postopku v glavni stvari davčna uprava ob uporabi člena 990E, točka 3, CGI zavrnila zahtevo za oprostitev spornega davka,
         ki jo je vložila tožeča stranka.

      75      Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da za pravne osebe, ki nimajo dejanskega sedeža v Franciji, da bi lahko bile upravičene do
         oprostitve spornega davka iz členov 990D in 990E, točki 2 in 3, CGI, v nasprotju z drugimi davčnimi zavezanci velja dodatni
         pogoj, namreč da obstaja sklenjena konvencija med Republiko Francijo in zadevno državo.

      76      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da če take konvencije ni, pravna oseba, ki nima dejanskega sedeža uprave v Franciji, nima
         možnosti uspešno uveljavljati oprostitve spornega davka iz členov 990D in 990E, točki 2 in 3, CGI. Vendar se zdi, da lahko
         glede na to, da se le same zadevne države odločijo, ali se bodo zavezale s konvencijo, pogoj obstoja konvencije o upravni
         pomoči ali pogodbe dejansko pomeni trajen režim neoprostitve spornega davka.

      77      Iz tega sledi, da so zaradi zahtev, ki jih določa zadevna nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari za uveljavljanje
         oprostitve zadevnega davka, naložbe v nepremičnine v Franciji manj privlačne za družbe nerezidentke, kot so holdinške družbe
         luksemburškega prava.

      78      Tako je omenjena ureditev za zadevne pravne osebe omejitev načela prostega pretoka kapitala, ki je načelno prepovedana s členom
         73B Pogodbe.

      79      Pod temi pogoji je treba preučiti, tretjič in nazadnje, ali je omejitev, ki izhaja iz spornega davka, upravičena z nujnim
         razlogom v splošnem interesu.

      80      Francoska vlada glede tega navaja, da je sporni davek eden od ukrepov boja proti davčni utaji, katerih namen je spodbuditi
         pravne osebe, ki imajo v Franciji neposredno ali posredno v lasti nepremičnino, da odkrijejo identiteto fizičnih in pravnih
         oseb, ki so v njih udeležene.

      81      Iz sodne prakse izhaja, da je boj proti davčni utaji nujni razlog v splošnem interesu, s katerim je mogoče upravičiti omejitev
         prostega pretoka (glej zgoraj navedeno sodbo Centro di Musicologia Walter Stauffer, točka 32, ter sodbo z dne 30. januarja
         2007 v zadevi Komisija proti Danski, C-150/04, ZOdl., str. I-0000, točka 51, in navedeno sodno prakso).

      82      Vendar mora biti zadevna omejitev primerna za uresničitev zastavljenega cilja in ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno
         za dosego tega cilja (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Manninen, točka 29; Centro di Musicologia Walter, točka 32;
         Komisija proti Danski, točka 46, in sodbo z dne 5. julija 2007 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-522/04, ZOdl., str. I-0000,
         točka 47).

      83      Tako je treba preučiti, ali je sporni davek primeren za boj proti davčnim utajam in ali ne presega tega, kar je nujno potrebno
         za dosego tega cilja.

      84      Francoska vlada meni, da je namen spornega davka odvrniti davčne zavezance, ki so zavezani k plačilu davka v Franciji, da
         se taki obdavčitvi izognejo z ustanavljanjem družb, ki postanejo lastnice nepremičnin v Franciji, v državah, ki niso sklenile
         s Francosko republiko konvencije o upravni pomoči ali pogodbe, ki vsebuje klavzulo o nediskriminaciji glede na državljanstvo,
         ob uporabi katere pravne osebe ne morejo biti obdavčene višje od tistih pravnih oseb, ki imajo dejanski sedež uprave v Franciji.

      85      Namen spornega davka je predvsem bojevati se proti praksam, s katerimi fizične osebe, ki so davčni rezidenti v Franciji in
         katerih nepremičnine bi bile običajno podvržene davku na premoženje, ustanovijo družbe, ki so davčni rezidenti v drugih državah
         članicah, od katerih Francoska republika ne more pridobiti primernih informacij glede fizičnih oseb, ki so udeležene v teh
         družbah.

      86      Tako se zdi, da je glavno merilo za oprostitev dejansko zagotovitev, da lahko francoska davčna uprava neposredno zahteva od
         tujih davčnih uprav vse potrebne podatke, da lahko preveri napovedi, ki jih vložijo družbe, ki imajo lastninske pravice ali
         druge stvarne pravice na nepremičninah, ki se nahajajo v Franciji, v skladu s členom 990E CGI, ter napovedi, ki jih vložijo
         fizične osebe, ki so davčne rezidentke v Franciji, glede njihovih nepremičnin, ki so predmet davka na premoženje.

      87      S tem ko francoska zakonodaja obdavči vse družbe, ki ne izpolnjujejo tega pogoja, je njena posledica iz postopka v glavni
         stvari, da se obdavčijo nepremičnine v lasti družb, ki jih fizične osebe, ki bi bile brez takih družb zavezane za davek na
         premoženje, uporabljajo kot „zaslon“.

      88      Sporni davek tako omogoča boj proti praksam, ki nimajo drugega namena, kot da se fizične osebe izognejo davku na premoženje
         v Franciji, ali vsaj povzroči, da je taka praksa manj privlačna. Tako je torej davek primeren za boj proti davčnim utajam.

      89      Kljub temu je treba še preveriti, ali sporni davek ne presega tega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja.

      90      V zvezi s tem francoska vlada potrjuje, da je treba oprostitev spornega davka uporabljati restriktivno zaradi težav, ki jih
         imajo francoski davčni organi pri dokazovanju davčne utaje, če ni zanesljivih informacij, ki bi dopuščale preveriti informacije,
         ki jih navedejo davčni zavezanci v napovedih.

      91      Glede tega je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso upravičitev z bojem proti davčnim utajam lahko sprejeta
         le, če zakonodaja cilja na popolnoma umetne tvorbe, katerih cilj je izogniti se davčni zakonodaji, kar izključuje vsakršno
         splošno domnevo goljufije. Torej, splošna domneva izogibanja plačilu davka ali davčne utaje ne zadostuje za to, da bi se upravičil
         davčni ukrep, ki škoduje ciljem Pogodbe (glej v tem smislu sodbe z dne 26. septembra 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji,
         C-478/98, Recueil, str. I-7587, točka 45; z dne 4. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C-334/02, Recueil, str. I-2229,
         točka 27, ter z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, C-196/04, ZOdl, str. I-7995,
         točka 50, in navedeno sodno prakso).

      92      V skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso Sodišča se lahko na Direktivo 77/799 država članica sklicuje zato, da bi od druge
         države članice pridobila informacije, ki bi ji lahko omogočile pravilno odmero davkov, ki jih pokriva omenjena direktiva (glej
         zgoraj navedeni sodbi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 71, ter Komisija proti Danski, točka 52). Dalje,
         iz odgovora na drugo vprašanje za predhodno odločanje izhaja, da sporni davek sodi pod Direktivo 77/799.

      93      Seveda iz odgovora na tretje vprašanje za predhodno odločanje izhaja, da v kontekstu postopka v glavni stvari ozko področje
         uporabe konvencije z dne 1. aprila 1958 pomeni omejitev izmenjave informacij iz člena 8(1) Direktive 77/799, tako da se francoski
         davčni organi težko učinkovito bojujejo proti davčnim utajam v primeru holdinških družb luksemburškega prava.

      94      Prav tako iz sodne prakse izhaja, da čeprav člen 8(1) Direktive 77/799 ne nalaga nobenih obveznosti davčnim organom držav
         članic za sodelovanje, če njihova zakonodaja ali upravna praksa preprečuje, da bi pristojni davčni organi opravili te poizvedbe
         ali zbirali ali uporabili take informacije za lastne namene teh držav, nezmožnost zahtevati tako pomoč ne more utemeljiti
         zavrnitve davčne ugodnosti.

      95      Dejansko nič ne preprečuje zadevnim davčnim organom, da od zavezancev zahtevajo dokaze, za katere oni menijo, da so potrebni
         za pravilno odmero zadevnih davkov in dajatev, ter po potrebi zavrnejo zahtevano oprostitev, če ti dokazi niso predloženi
         (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski, točka 54, in navedeno sodno prasko).

      96      A priori namreč ni mogoče izključiti možnosti, da bi davčni zavezanec lahko predložil upoštevne dokaze, na podlagi katerih bi davčni
         organi države članice, v kateri obstaja davčni dolg, lahko jasno in natančno preverili, ali se davčni zavezanec ne želi izogniti
         plačilu davka ali davek utajiti (glej v tem smislu sodbi z dne 8. julija 1999 v zadevi Baxter in drugi, C-254/97, Recueil,
         str. I-4809, točki 19 in 20, in z dne 10. marca 2005 v zadevi Laboratoires Fournier, C-39/04, ZOdl., str. I-2057, točka 25).

      97      Poleg tega je glede na okoliščine postopka v glavni stvari treba opozoriti, da morebitna nezmožnost zahtevati neposredno pomoč
         davčnih organov Velikega vojvodstva Luksemburg lahko povzroči, da je preverjanje informacij oteženo.

      98      Te težave pa ne morejo upravičiti kategorične zavrnitve dodelitve davčne ugodnosti za naložbe, ki jih opravijo investitorji
         iz te države članice. Dejansko lahko, kadar holdinške družbe luksemburškega prava zahtevajo oprostitev spornega davka, francoski
         davčni organi zahtevajo od teh družb dokaze, ki jih štejejo za potrebne, da se zagotovi popolna preglednost njihovih lastninskih
         pravic in delniške sestave, in to neodvisno od obstoja konvencije o upravni pomoči ali pogodbe, ki vsebuje klavzulo o nediskriminaciji
         na davčnem področju.

      99      V tej zadevi francoska zakonodaja iz postopka v glavni stvari ne dovoljuje družbam, ki so izvzete s področja uporabe konvencije
         o upravni pomoči in ne sodijo pod pogodbo, ki vsebuje klavzulo o nediskriminaciji na davčnem področju, vendar vlagajo v nepremičnine
         v Franciji, da predložijo listine, ki bi izkazale identiteto njihovih delničarjev, in kakršno koli drugo informacijo, ki naj
         bi bila po mnenju francoskih davčnih organov potrebna. Posledično ta zakonodaja v vsakem primeru preprečuje tem družbam, da
         bi dokazale, da ne zasledujejo goljufivega cilja.

      100    Iz tega sledi, da bi francoska vlada lahko sprejela manj restriktivne ukrepe za to, da bi dosegla cilj boja proti davčni utaji.

      101    Torej spornega davka ni mogoče utemeljiti z bojem proti davčni utaji.

      102    Zato je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 73B Pogodbe razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         zakonodaji, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki družbe s sedežem v Franciji oprošča spornega davka, medtem ko to
         oprostitev za družbe s sedežem v drugi državi članici pogojuje z obstojem konvencije o upravni pomoči, sklenjeni med Francosko
         republiko in to državo z namenom boja proti davčnim utajam in izogibanju plačevanja davkov, ali z okoliščino, da na podlagi
         uporabe pogodbe, ki vsebuje klavzulo o nediskriminaciji glede na državljanstvo, te družbe ne smejo biti obdavčene višje od
         tistih pravnih oseb, ki imajo sedež v Franciji, in ne dovoljuje družbi s sedežem v drugi državi članici, da predloži dokaze,
         ki so potrebni za ugotovitev identitete fizičnih oseb, ki so delničarji te družbe.

       Četrto vprašanje
      103    Glede na odgovore, ki jih je Sodišče podalo na prva tri vprašanja, ni treba odgovoriti na četrto vprašanje, ki ga je zastavilo
         predložitveno sodišče.

       Stroški
      104    Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Davek na tržno vrednost nepremičnin v Franciji, katerih lastnice so pravne osebe, je davek, ki je podoben davkom iz člena
            1(3) Direktive Sveta 77/799/EGS z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih oblasti držav članic na področju neposrednega
            in posrednega obdavčevanja, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992, in ki je uveden
            na sestavine premoženja v smislu člena 1(2) te direktive.
      2)      Direktiva 77/799, kot je bila spremenjena z Direktivo 92/12 in predvsem njen člen 8(1), ne nasprotuje temu, da dve državi
            članici zavezuje mednarodna konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja in vzpostavitvi pravil o medsebojni upravni pomoči
            v zvezi z davki na dohodek in premoženje, ki s svojega področja uporabe izključuje za eno državo članico eno kategorijo zavezancev
            za davek, ki sodi pod omenjeno direktivo, če državi članici, ki naj bi informacije posredovala, njena zakonodaja ali upravna
            praksa preprečuje, da bi opravila te poizvedbe ali zbirala ali uporabila take informacije za lastne namene, kar pa mora preveriti
            predložitveno sodišče.
      3)      Člen 73B Pogodbe ES (postal člen 56 ES) je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta iz postopka
            v glavni stvari, ki družbe s sedežem v Franciji oprošča davka na tržno vrednost nepremičnin v Franciji, katerih lastnice so
            pravne osebe, medtem ko to oprostitev za družbe s sedežem v drugi državi članici pogojuje z obstojem konvencije o upravni
            pomoči, sklenjene med Francijo in to državo z namenom boja proti davčnim utajam in izogibanju plačevanja davkov, ali z okoliščino,
            da na podlagi uporabe pogodbe, ki vsebuje klavzulo o nediskriminaciji glede na državljanstvo, te družbe ne smejo biti obdavčene
            višje od tistih pravnih oseb, ki imajo sedež v Franciji, in ne dovoljuje družbi s sedežem v drugi državi članici, da predloži
            dokaze, ki so potrebni za ugotovitev identitete fizičnih oseb, ki so delničarji te družbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 4. marca 1986. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Danski. # Zadeva 106/84.


Sodba Sodišča z dne 14. junija 1990. # Michel Weiser proti Caisse nationale des barreaux français. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal d'instance de Paris - Francija. # Uradniki - Prenos pokojninskih pravic. # Zadeva C-37/89.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 23. oktobra 2003. # RTL Television GmbH proti Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Nemčija. # Zadeva C-245/01.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 25. januarja 2007.#Kazenski postopek proti Uwe Kay Festersen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vestre Landsret - Danska.#Svoboda ustanavljanja - Prost pretok kapitala - Člena 43 ES in 56 ES - Omejitve za nakup kmetijskega gospodarstva - Obveznost kupca, da ima stalno bivališče na kmetijskem posestvu.#Zadeva C-370/05.

text:
      Zadeva C-370/05
      Kazenski postopek
      proti
      Uweju Kayu Festersenu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vestre Landsret)
      „Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Člena 43 ES in 56 ES – Omejitve za nakup kmetijskega gospodarstva – Obveznost kupca, da ima stalno bivališče na kmetijskem posestvu“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve glede pridobitve nepremičnin
      (člen 56 ES)
      Člen 56 ES nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja pogojuje nakup kmetijskega posestva s tem, da kupec na tem posestvu ohrani
         stalno prebivališče osem let ne glede na posebne okoliščine v zvezi značilnostmi zadevnega kmetijskega posestva.

      Sicer je mogoče sprejeti, da nacionalna ureditev, ki vsebuje tako obveznost bivanja, s katero se skuša preprečiti nakupovanje
         kmetijskih zemljišč zgolj iz špekulativnih razlogov, in ki osebam, ki želijo obdelovati kmetijska zemljišča, skuša olajšati
         prednostni nakup teh zemljišč, ustreza cilju v splošnem interesu v državi članici, kjer so kmetijska zemljišča omejen naravni
         vir. Vendar obveznost bivanja pomeni ukrep, ki presega to, kar je nujno za dosego takega cilja. Po eni strani je namreč zelo
         omejujoča, saj ne omejuje zgolj prostega pretoka kapitala, temveč tudi pravico kupca, da si svobodno izbere bivališče, ki
         mu je zagotovljena z Evropsko konvencijo o človekovih pravicah in ki je varovana v pravnem redu Skupnosti, in tako posega
         v temeljno pravico. Po drugi strani pa ni nikakršne podlage za ugotovitev, da za dosego zastavljenega cilja ne bi bilo mogoče
         sprejeti ukrepov, ki so manj omejevalni kot ta obveznost. Taka obveznost, zlasti kadar ji je dodan pogoj, da se bivališče
         ohrani več let, presega to, kar bi se lahko štelo za nujno.

      (Glej točke od 33 do 37, 41, 42, 50 in točko 1 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 25. januarja 2007(*)

      „Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Člena 43 ES in 56 ES – Omejitve za nakup kmetijskega gospodarstva – Obveznost kupca, da ima stalno bivališče na kmetijskem posestvu“
      V zadevi C-370/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Vestre Landsret (Danska)
         z odločbo z dne 5. oktobra 2005, ki je na Sodišče prispela 10. oktobra 2005, v kazenskem postopku proti

      Uweju Kayu Festersenu,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský (poročevalec) in U. Lõhmus, sodniki,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. julija 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za U. K. Festersena K. Berning, advokat,
      –        za dansko vlado J. Molde, zastopnik, skupaj s P. Bieringom, advokat,
      –        za norveško vlado K. Moen in I. Holten, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Støvlbæk, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 3. oktobra 2006,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES in 56 ES.

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru kazenskega postopka proti U. K. Festersenu zaradi nespoštovanja obveznosti, da ima stalno
         bivališče na kmetijskem posestvu, ki ga je kupil na območju občine Bov v departmaju Južni Jutland (Danska).

       Nacionalni pravni okvir
      3        Besedilo člena 2 danskega zakona o kmetijstvu (landbrugsloven) v različici, ki izhaja iz odloka o kodifikaciji št. 598 (lovbekendtgørelse
         nr. 598) z dne 15. julija 1999 (v nadaljevanju: zakon o kmetijstvu), se glasi:

      „1. Vsa kmetijska posestva so predmet obveznosti, da se obdelujejo v skladu z določbami tega zakona.
      2. S kmetijskim posestvom se razume posestvo, ki je kot tako vpisano v katastru.
      […]“
      4        Člen 4(6) zakona o kmetijstvu določa:

      „Če je kmetijsko posestvo razdeljeno ali če je njegova površina na drug način manjša kot 2 ha, obveznost, da se obdeluje,
         preneha, razen če jo lastnik želi ohraniti. […]“

      5        Člen 7 istega zakona se glasi:

      „1. Vsa kmetijska posestva se obdelujejo samostojno, na njih pa morajo biti primerna bivališča, od koder posestva obdelujejo
         njihovi prebivalci, in sicer ob upoštevanju določb člena 8(4) in (6), člena 9(1) in (2) in člena 10.

      2. Posestvo se primerno obdeluje ob upoštevanju možnosti gospodarskega izkoriščanja, zahtev s področja zdravja domačih živali
         ter narave in okolja.

      [..]“
      6        Člen 16 omenjenega zakona določa:

      „1. Vsaka fizična oseba lahko kupi kmetijsko posestvo, ki se nahaja na kmetijskem območju in katerega površina presega 30
         ha, če:

      […]
      (4) kupec prijavi stalno bivališče na posestvu v šestih mesecih od nakupa,
      (5) kupec sam obdeluje posestvo
      […]
      2. Lastništvo kmetijskega posestva, katerega površina ne presega 30 ha, se lahko pridobi samo, če kupec izpolni pogoje, določene
         v odstavku 1, točke od 1 do 4.

      […]“
      7        Člen 18 zakona o kmetijstvu se glasi:

      „1. Razen v primerih, določenih v členih 16, 17 in 17a, se lahko lastništvo kmetijskega posestva, ki se nahaja na kmetijskem
         območju, pridobi zgolj z dovoljenjem ministra za prehrano, kmetijstvo in ribištvo.

      […]
      4. Minister lahko dovoli nakup kmetijskega posestva v naslednjih primerih:
      (1)      nakup se izvrši za uporabo v smislu člena 4(1), točka 1, in lahko se pričakuje, da se bo posestvo uporabljalo za to v bližnji
         prihodnosti;

      (2)      nakup se izvrši zaradi pridobitnih namenov v zvezi z nekmetijskim izkoriščanjem, ki se jih lahko šteje za zaželene z vidika
         splošnega interesa;

      (3)      nakup se izvrši za dosego posebnih ciljev, kot so zlasti uporaba posestva zaradi znanstvenih, izobraževalnih, družbenih, terapevtskih
         ali rekreativnih namenov;

      (4)      nakup se izvrši v okviru določenega posega, na primer za vzpostavitev vlažnih travnikov ali za rehabilitacijo zemljišč na
         naravnih območjih, oziroma

      (5)      če druge posebne okoliščine to dovoljujejo.
      […]“
      8        Člen 27(2) zakona o kmetijstvu določa:

      „Če predlog za dovoljenje za nakup ali zakup kmetijskega posestva ni vložen pravočasno, […] lahko pristojni minister odredi
         lastniku, da prenese lastništvo posestva v roku, ki ni krajši od šestih mesecev in daljši od enega leta, oziroma odredi zakupniku
         ali najemniku, da v istem roku odpove pogodbeno razmerje. Minister ravna enako, če je bilo dovoljenje zavrnjeno, če je poteklo
         ali če pogoji za dovoljenje niso izpolnjeni. […]“

      9        Na podlagi člena 33 tega zakona:

      „1. Z globo je lahko kaznovan vsak:
      […]
      (3) ki ne ravna v skladu z odredbo, ki je bila nanj naslovljena na podlagi člena 8(5) in (7), člena 9(5) ali člena 27.
      […]“
      10      Člen 62 okrožnice št. 26 z dne 22. februarja 2000, ki se nanaša na zakon o kmetijstvu, določa:

      „Dovoljenje na podlagi člena 18 zakona [o kmetijstvu] za nakup kmetijskega posestva z oprostitvijo obveznosti bivanja za nedoločen
         čas iz člena 16(1), točka 4, je lahko podeljeno le v izjemnih okoliščinah. Gre za, na primer, primere, ko je večino leta nemogoče
         spoštovati obveznost bivanja zaradi lege posestva. Ta določba se uporablja restriktivno.“

      11      Na podlagi člena 4(1) odloka št. 627 z dne 26. julija 1999 o pogojih izobraževanja in bivališča v povezavi z zakonom o kmetijstvu
         (bekendtgørelse nr. 627 af 26. juli 1999 om uddannelseskrav og bopælskrav m.v. i henhold til landbrugsloven) obveznost bivanja
         na kmetijskem posestvu pomeni, da oseba trajno in neprestano prebiva na njem in da tam prenočuje, razen ob posebnih okoliščinah,
         ki trajajo določen čas. Ta oseba mora biti vpisana v občinski register prebivalstva kot prebivalec tega posestva na tak način,
         da to z davčnega vidika pomeni njegovo stalno bivališče.

      12      Člen 4(2) istega odloka določa, da mora kupec izpolnjevati obveznost bivanja osem let od nakupa kmetijskega posestva.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      13      U. K. Festersen, nemški državljan, je leta 1998 v departmaju Južni Jutland kupil posestvo, ki je bilo v katastru vpisano kot
         kmetijsko posestvo. To vsebuje dve parceli: eno v velikosti 24 a, ki je na poselitvenem območju in je zazidljivo, ter drugo
         v velikosti 3,29 ha, ki je na kmetijskem območju in je pašnik.

      14      Ker ni izpolnil obveznosti bivanja na tem posestvu, ga je kmetijska komisija departmaja Južni Jutland (Jordbrugskommission
         for Sønderjyllands Amt) obvestila, da naj uskladi svoj položaj z zakonom, tako da mu je 8. septembra 2000 odredila, naj odsvoji
         svoje posestvo v roku šestih mesecev, razen če v vmesnem času ne uskladi svojega lastništva z zakonom tako, da pridobi oprostitev
         obveznosti obdelovanja ali izpolni pogoj bivanja.

      15      Omenjena komisija je 16. julija 2001 U. K. Festersenu odobrila nov rok šestih mesecev za odsvojitev svojega posestva, razen
         če pred iztekom tega roka ne izvrši potrebnih ukrepov, bodisi da zmanjša svoje posestvo na manj kot 2 ha in obenem zahteva
         oprostitev obveznosti obdelovanja bodisi da ima tam svoje bivališče.

      16      U. K. Festersenu je Ret Gråsten (sodišče prve stopnje v Gråstenu) 18. avgusta 2003 naložilo globo v višini 5000 DKK, ker je
         kršil člena 33(1), točka 3, in 27(2) zakona o kmetijstvu, saj ni ravnal v skladu z odredbo kmetijske komisije departmaja Južni
         Jutland. Prav tako mu je bila naložena denarna kazen 5000 DKK za vsak mesec zamude, če ne bo ukrepal v skladu s to odredbo
         do 1. decembra 2003.

      17      U. K. Festersen, ki se je nastanil na posestvu 12. junija 2003, je na tem naslovu vpisan v registru prebivalstva občine Bov
         kot stalno bivajoč od 12. septembra 2003.

      18      Zoper omenjeno odločitev se je pritožil na Vestre Landsret in predlagal njeno razveljavitev. Državno tožilstvo pa je predlagalo
         potrditev sodbe, ki je bila izdana na prvi stopnji.

      19      U. K. Festersen in državno tožilstvo sta si nasprotovala glede vprašanja, ali je obveznost bivanja, ki jo določa zakon o kmetijstvu,
         v skladu z načeli svobode ustanavljanja in prostega pretoka kapitala, kot sta določeni v členih 43 ES in 56 ES.

      20      V teh okoliščinah je Vestre Landsret prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali člena 43 ES in 56 ES nasprotujeta temu, da država članica za nakup kmetijskega posestva postavi pogoj, da ima kupec na
         njem stalno bivališče?

      2.      Ali je za odgovor na prvo vprašanje pomembno to, da posestvo ne more delovati kot samostojno gospodarstvo in da je stanovanjska
         zgradba posestva na poselitvenem območju?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      21      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali določila Pogodbe ES v zvezi s pravico do ustanavljanja (člen 43 ES)
         in prostim pretokom kapitala (člen 56 ES) nasprotujejo temu, da nacionalna zakonodaja, kot je v postopku v glavni stvari,
         pogojuje nakup kmetijskega posestva s tem, da ima kupec stalno bivališče na tem posestvu.

      22      V uvodu je treba opozoriti, da pravica pridobiti, izkoriščati in odsvojiti nepremičnine na ozemlju druge države članice, ki
         pomeni nujno dopolnilo svobode ustanavljanja, kot to izhaja iz člena 44(2)(e) ES (sodba z dne 30. maja 1989 v zadevi Komisija
         proti Grčiji, 305/87, Recueil, str. 1461, točka 22), ustvarja, če se izvršuje, pretok kapitala (sodba z dne 5. marca 2002
         v združenih zadevah Reisch in drugi, C‑515/99, od C‑519/99 do C‑524/99 in od C‑526/99 do C‑540/99, Recueil, str. I-2157, točka
         29).

      23      Pretok kapitala zajema transakcije, s katerimi nerezidenti opravijo naložbe v nepremičnine na ozemlju države članice, kot
         to izhaja iz nomenklature pretoka kapitala iz Priloge I k Direktivi Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena
         67 Pogodbe (člen razveljavljen z Amsterdamsko pogodbo) (UL L 178, str. 5), pri čemer je ta nomenklatura obdržala značaj napotila
         za opredelitev pojma pretok kapitala (glej sodbi z dne 16. marca 1999 v zadevi Trummer in Mayer, C-222/97, Recueil, str. I-1661,
         točka 21, in z dne 11. januarja 2001 v zadevi Stefan, C-464/98, Recueil, str. I-173, točka 5, ter zgoraj navedeno sodbo Reisch
         in drugi, točka 30, in sodbo z dne 14. septembra 2006 v zadevi Centro di Musicologia Walter Stauffer, C-386/04, ZOdl., str. I-8203,
         točka 22).

      24      Treba je torej preučiti, ali taka nacionalna ureditev, kot je v postopku v glavni stvari, pomeni omejevanje pretoka kapitala.
         V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ukrepi, ki so v skladu s členom 56(1) ES prepovedani, ker omejujejo pretok
         kapitala, obsegajo vse take ukrepe, ki bi lahko preprečili naložbe nerezidentov v državi članici ali naložbe državljanov omenjene
         države članice v drugih državah (glej v tem smislu sodbo z dne 23. februarja 2006 v zadevi Van Hilten-van der Heijden, C-513/03,
         ZOdl., str. I-1957, točka 44).

      25      Čeprav danska zakonodaja o kmetijstvu ne razlikuje med danskimi državljani in državljani drugih držav članic Evropske unije
         ali Evropskega gospodarskega prostora, pogoj bivanja, ki ga nalaga in ki se mu je mogoče izogniti samo z dovoljenjem ministra
         za kmetijstvo, vseeno omejuje prosti pretok kapitala.

      26      Tak ukrep je kljub temu lahko dopusten, če uresničuje cilj splošnega interesa, če se uporablja na nediskriminatoren način
         in če spoštuje načelo sorazmernosti, torej če je primeren za zagotavljanje izpolnitve zastavljenega cilja in če ne presega
         tega, kar je potrebno za dosego cilja (sodbe z dne 1. junija 1999 v zadevi Konle, C‑302/97, Recueil, str. I‑3099, točka 40;
         zgoraj navedena sodba Reisch in drugi, točka 33, in sodba z dne 23. septembra 2003 v zadevi Ospelt in Schlössle Weissenberg,
         C‑452/01, Recueil, str. I‑9743, točka 34).

      27      Glede pogoja v zvezi z uresničevanjem cilja splošnega interesa danska vlada zatrjuje, da je namen nacionalne ureditve, prvič,
         ohraniti lastniško obdelovanje kmetijskih zemljišč, ki pomeni eno izmed tradicionalnih načinov obdelovanja na Danskem in se
         nagiba k temu, da bi kmetijska posestva večinoma poseljevali in obdelovali njihovi lastniki, drugič, za ureditev območja ohraniti
         stalno prebivalstvo na kmetijskem območju in, tretjič, podpirati razumno rabo razpoložljivih zemljišč z bojem proti pritiskom
         nepremičninskega trga.

      28      Ti cilji imajo sami po sebi značaj splošnega interesa in lahko upravičijo omejitve prostega pretoka kapitala (glej v tem smislu
         zgoraj navedene sodbe Konle, točka 40; Reisch in drugi, točka 34, in Ospelt in Schlössle Weissenberg, točki 38 in 39). Poleg
         tega, kot trdita danska vlada in Komisija Evropskih skupnosti, ti cilji ustrezajo ciljem skupne kmetijske politike, katere
         namen je na podlagi člena 33(1)(b) ES „zagotoviti […] kmetijskemu prebivalstvu primeren življenjski standard“ in pri pripravi
         katere je treba v skladu z odstavkom 2(a) istega člena upoštevati „posebno naravo kmetijske dejavnosti, ki je posledica socialne
         strukture kmetijstva ter strukturnih in naravnih neskladij med različnimi podeželskimi območji“ (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Ospelt in Schlössle Weissenberg, točka 40).

      29      V zvezi s pogojem sorazmernosti je treba preveriti, ali obveznost kupca, da ima stalno bivališče na pridobljenem kmetijskem
         posestvu, pomeni, kot trdita danska in norveška vlada, primeren in nujen ukrep za izpolnitev ciljev, navedenih v točki 27
         te sodbe.

      30      V zvezi s primernostjo nacionalnega ukrepa v postopku v glavni stvari je treba ugotoviti, da vsebuje samo obveznost bivanja,
         ne pa tudi obveznosti za kupca posestva, ki je manjše od 30 ha, da nepremičnino obdeluje osebno. Tak ukrep se torej sam po
         sebi ne bi mogel šteti za ukrep, ki bi zagotavljal izpolnitev navedenega cilja, katerega namen je ohraniti tradicionalen način
         lastniškega obdelovanja.

      31      V zvezi z drugim ciljem zakona o kmetijstvu je seveda treba poudariti, da lahko obveznost bivanja po definiciji prispeva k
         ohranjanju prebivalstva na kmetijskem območju, to obveznost pa skuša izpolniti več kmetov, ki imajo v skladu z enim od splošnih
         ciljev zakona o kmetijstvu namen podpirati način lastniškega obdelovanja in tako sami obdelujejo svojo kmetijo.

      32      Vsekakor je treba ugotoviti – ob upoštevanju spremljajočih pojavov zmanjševanja števila kmetijskih gospodarstev in njihove
         komasacije, kot to izhaja iz pisnih stališč, predloženih Sodišču, ki se niso izpodbijala na obravnavi – da cilj poskrbeti
         za ohranitev prebivalstva na kmetijskem območju ne bi mogel biti izpolnjen, če bi nakup opravil ravno kmet, ki že biva na
         drugem posestvu. V tem položaju obveznost bivanja ne zagotavlja, da bo navedeni cilj dosežen, zato se ne zdi, da bi lahko
         bila navedena obveznost sama po sebi dejansko primerna za dosego takega cilja.

      33      V zvezi s tretjim ciljem, ki se želi uresničiti z zakonom o kmetijstvu, je treba ugotoviti, da naj bi obveznost bivanja zmanjševala
         število možnih kupcev kmetijskih posestev in bi lahko zato zmanjšala pritisk nepremičninskega trga nanje. Mogoče je torej
         ugotoviti, da nacionalna ureditev, ki vsebuje tako obveznost, s katero se skuša preprečiti nakupovanje kmetijskih zemljišč
         zgolj iz špekulativnih razlogov, in ki osebam, ki želijo obdelovati kmetijska zemljišča, skuša olajšati prednostni nakup teh
         zemljišč, ustreza cilju v splošnem interesu v državi članici, kjer so kmetijska zemljišča nesporno omejen naravni vir.

      34      Treba je torej preveriti, ali obveznost bivanja pomeni ukrep, ki ne presega tega, kar je nujno za dosego takega cilja.

      35      Pri taki presoji je treba upoštevati okoliščino, da navedena obveznost ne omejuje zgolj prostega pretoka kapitala, temveč
         tudi pravico kupca, da si svobodno izbere bivališče, ki mu je zagotovljena s členom 2(1) Protokola št. 4 h Konvenciji o varstvu
         človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP).

      36      V skladu s členom 6(2) EU „Unija spoštuje temeljne pravice, kakršne zagotavlja [EKČP] […] in ki kot splošna načela prava Skupnosti
         izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic“ (sodba z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti Svetu, C‑540/03,
         ZOdl., str. I-5769, točka 36).

      37      Obveznost bivanja, ki tako krši temeljno pravico, zagotovljeno z EKČP, je zato posebej omejevalna. Zato se zastavlja vprašanje,
         ali bi lahko bili sprejeti ukrepi, ki so manj omejevalni kot ta obveznost.

      38      Glede na to danska vlada trdi, da zadevna obveznost ne more biti nadomeščena z manj omejevalnimi ukrepi, ki bi bili prav tako
         učinkoviti za preprečevanje, da bi na cene kmetijskih zemljišč za obdelovanje vplivalo povpraševanje z edinim namenom izvesti
         naložbe v škodo profesionalnim kmetom.

      39      Čeprav ta vlada zatrjuje, da bi bila edina mogoča rešitev za ohranjanje cen na želeni ravni ta, da bi jih regulirala država,
         pa ne pojasni, zakaj bi bil tak ukrep bolj omejevalen kot obstoječa obveznost bivanja. Poleg tega ni utemeljila, zakaj bi
         bil drug, v spisu navedeni ukrep spodbujanja, da se dajo pridobljena bivališča na kmetijskih posestvih v najem, bolj omejevalen
         kot ta obveznost. Vlada v svojih stališčih ni upoštevala niti ocenila drugih ukrepov, ki bi lahko, če bi do tega prišlo, v
         manjši meri kršili prosti pretok kapitala, kot so določbe o višji obdavčitvi ponovne prodaje zemljišč, do katerih bi prišlo
         kmalu po pridobitvi, ali celo zahteva za znatno najmanjše trajanje najemnih pogodb za kmetijska zemljišča.

      40      Tako nič od zgoraj navedenega Sodišču ne dopušča ugotovitve, da je obveznost bivanja nujna za dosego želenega cilja.

      41      Tudi če bi predpostavljali, da bi navedena obveznost pomenila nujen ukrep za dosego želenega cilja, ker bi sam po sebi pozitivno
         vplival na nepremičninski trg (zaradi omejitev, ki spremljajo vsako spremembo bivališča, ki povzroči, da se odvrnejo špekulacijske
         zemljiške transakcije), je treba poudariti, da dodaten pogoj, ki se zahteva skupaj z obveznostjo, da naj se bivališče ohrani
         vsaj osem let, očitno presega to, kar bi se lahko štelo za nujno, zlasti ker vsebuje dolgotrajen odlog izvrševanja temeljne
         svoboščine glede izbire bivališča.

      42      Kot trdi danska vlada, člen 18 zakona o kmetijstvu ministru za prehrano, kmetijstvo in ribištvo gotovo omogoča, da dovoli
         nakup kmetijskega posestva z oprostitvijo od obveznosti bivanja za nedoločen čas. Kljub temu je v skladu z okrožnico št. 26
         izvajanje tega pooblastila strogo omejeno na „posebne okoliščine“ in zahteva „restriktivno uporabo“.

      43      Poleg tega navedena okrožnica s tem, da je v njej naveden en sam primer teh okoliščin, možnim kupcem ne nakazuje posebnih
         in objektivnih položajev, v katerih se izjema od obveznosti bivanja dovoli ali zavrne. Taka nedoločenost ne omogoča posameznikom,
         da bi spoznali obseg svojih pravic in obveznosti, ki izhajajo iz člena 56 ES, tako da je treba tak sistem obravnavati, kot
         da je v nasprotju z načelom pravne varnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Franciji,
         C‑483/99, Recueil, str. I-4781, točka 50, in z dne 13. maja 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑463/00, Recueil, str. I‑4581,
         točki 74 in 75). V nobenem primeru ni razvidno, da bi ta sistem upošteval položaj državljanov Unije, ki ne bivajo na Danskem,
         da bi se bilo mogoče izogniti diskriminatorni uporabi.

      44      V teh okoliščinah obveznost bivanja – a fortiori ker ji je v tem primeru dodan pogoj obdobja osmih let, s katerim nacionalna ureditev v postopku v glavni stvari pogojuje nakup
         kmetijskih posestev, manjših od 30 ha – ni sorazmeren ukrep z želenim ciljem in zato pomeni omejitev prostega pretoka kapitala,
         ki ni združljiva s členom 56 ES.

      45      Upoštevati je treba, da danska vlada še trdi, da mora biti obveznost bivanja v sporu v glavni stvari dopustna na podlagi izjeme,
         ki je določena v Protokolu št. 16, ki je priložen Pogodbi, v skladu s katero lahko Danska „[n]e glede na določila pogodbe
         […] ohrani obstoječo zakonodajo o pridobitvi sekundarnih prebivališč“.

      46      Glede na to je treba ugotoviti, da se obveznost bivanja na pridobljenem kmetijskem posestvu uporablja ne glede na dejstvo,
         ali je zadevno bivališče glavno ali sekundarno. S Protokolom št. 16 tako ni mogoče utemeljiti take obveznosti.

      47      Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega ni treba preučiti vprašanj o razlagi v zvezi s členom 43 ES.

      48      Na prvo vprašanje je treba torej odgovoriti, da člen 56 ES nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja, kot je v postopku v
         glavni stvari, pogojuje nakup kmetijskega posestva s tem, da ima kupec svoje stalno bivališče na tem posestvu.

       Drugo vprašanje
      49      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali bi razlaga člena 56 ES, ki je zahtevana v prvem vprašanju
         bila drugačna, če pridobljeno kmetijsko posestvo ne bi bilo samostojno kmetijsko gospodarstvo in če bi bila stanovanjska zgradba
         na poseljenem območju.

      50      Iz odgovora na prvo vprašanje izhaja, da člen 56 ES nasprotuje zadevni obveznosti bivanja, in sicer ne glede na posebne okoliščine
         v zvezi značilnostmi zadevnega kmetijskega posestva. Take okoliščine, kot jih je navedlo predložitveno sodišče v drugem vprašanju,
         tako ne vplivajo na razlago navedenega člena.

      51      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da razlaga člena 56 ES ne more biti drugačna, če pridobljeno kmetijsko posestvo
         ne bi bilo samostojno kmetijsko gospodarstvo in če bi bila stanovanjska zgradba na poseljenem območju.

       Stroški
      52      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Člen 56 ES nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja, kot je v postopku v glavni stvari, pogojuje nakup kmetijskega posestva
            s tem, da ima kupec svoje stalno bivališče na tem posestvu.
      2.      Ta razlaga člena 56 ES ne more biti drugačna, če pridobljeno kmetijsko posestvo ne bi bilo samostojno kmetijsko gospodarstvo
            in če bi bila stanovanjska zgradba na poseljenem območju.
      Podpisi
      * Jezik postopka: danščina.