title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. julija 2015.#Postopek na predlog BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof.#Predhodno odločanje – Državne pomoči – Člen 107(1) PDEU – Prodaja kmetijskih zemljišč s strani javnih organov – Nacionalna določba, ki pristojnim organom omogoča, da zavrnejo prodajo kmetijskega zemljišča, če se šteje, da je ponujena cena ,v močnem nesorazmerju‘ glede na tržno vrednost – Prednost, dodeljena posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga – Merilo zasebnega vlagatelja – Ugotovitev ,tržne vrednosti‘.#Zadeva C-39/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. julija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Državne pomoči — Člen 107(1) PDEU — Prodaja kmetijskih zemljišč s strani javnih organov — Nacionalna določba, ki pristojnim organom omogoča, da zavrnejo prodajo kmetijskega zemljišča, če se šteje, da je ponujena cena ‚v močnem nesorazmerju‘ glede na tržno vrednost — Prednost, dodeljena posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga — Merilo zasebnega vlagatelja — Ugotovitev ‚tržne vrednosti‘“
      V zadevi C‑39/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija) z odločbo z dne 29. novembra 2013, ki je prispela na Sodišče 27. januarja 2014, v postopku, ki ga je sprožila

         BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH,

      ob udeležbi

         Thomasa Erbsa,

         Ursule Erbs in

         Landkreis Jerichower Land,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata, A. Borg Barthet, E. Levits, sodnika, M. Berger, sodnica, in F. Biltgen, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. decembra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH C. von Donat, odvetnik,

               —

               za T. in U. Erbs T. Rehmann, odvetnik,

               —

               za Landkreis Jerichower Land W. Sonderhoff, agent,

               —

               za nemško vlado T. Henze in B. Beutler, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo P.‑J. Loewenthal in R. Sauer, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. marca 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 107(1) PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (v nadaljevanju: BVVG) in Landkreis Jerichower Land (okrožje Jerichower Land, Nemčija) zaradi zavrnitve slednjega, da odobri prodajo kmetijskega zemljišča T. in U. Erbs (v nadaljevanju: zakonca Erbs).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V naslovu II, točka 1, prvi odstavek, Sporočila Komisije z dne 10. julija 1997 o elementih državne pomoči pri prodaji zemljišč in objektov s strani javnih oblasti (UL C 209, str. 3, v nadaljevanju: Sporočilo) je določeno:
               „Prodaja zemljišč in objektov po zadosti oglaševanem, odprtem in brezpogojnem ponudbenem postopku, primerljivem z dražbo, na katerem se sprejme najboljša ali edina ponudba, je po opredelitvi prodaja po tržni vrednosti in zato ne vsebuje državne pomoči. […]“

               4

               Naslov II, točka 2(a), Sporočila določa:
               „Če javne oblasti ne nameravajo uporabiti postopka, opisanega pod [naslovom I, točka 1], mora pred dogovori o prodaji en cenilec ali več opraviti neodvisno oceno, da se določi tržna vrednost na podlagi splošno sprejetih tržnih kazalcev in cenilskih standardov. […]
               […]
               ‚Tržna vrednost‘ pomeni vrednost, po kateri bi se lahko prodali zemljišča in objekti po zasebni pogodbi med voljnim prodajalcem in neodvisnim kupcem na dan vrednotenja, pri čemer se pojmuje, da je lastnina javno ponujena na trgu, da razmere na trgu dovoljujejo njeno pravilno prodajo in da je za prodajne dogovore na voljo običajen rok, ob upoštevanju narave lastnine […].“

         Nemško pravo

               5

               Člen 1(1) Grundstückverkehrsgesetz (zakon o ukrepih za izboljšanje kmetijskih struktur ter o varstvu kmetijskih in gozdarskih podjetij) z dne 28. julija 1961 (BGBl. I, str. 1091, v nadaljevanju: GrdstVG) določa:
               „(1)   Določbe tega dela veljajo za kmetijska in gozdarska zemljišča […].“

               6

               Člen 2(1) GrdstVG določa:
               „Za pravni posel odsvojitve zemljišča in obligacijsko pogodbo je potrebno dovoljenje. […]“

               7

               Člen 4 GrdstVG določa:
               „Dovoljenje ni potrebno, če
               1.   je pri odsvojitvi kot pogodbena stranka udeležena zvezna država ali zvezna dežela;
               […]“

               8

               V členu 9 te pogodbe je določeno:
               „(1)   Dovoljenje se lahko zavrne ali omeji z zahtevami (člen 10) ali pogoji (člen 11), če so podana dejstva, iz katerih izhaja, da:

                        1.

                        odsvojitev pomeni neprimerno razdelitev zemljišč, ali

                        2.

                        če bi se zaradi odsvojitve zemljišče ali večina zemljišč, ki prostorsko in gospodarsko spadajo skupaj in pripadajo odsvojitelju, negospodarno zmanjšalo ali razdelilo, ali

                        3.

                        je protivrednost v močnem nesorazmerju z vrednostjo zemljišča.

                  […]
               (4)   Če se zemljišče odsvoji za drugačne namene od kmetijskih ali gozdarskih, se dovoljenje iz odstavka 1, točka 3, ne sme zavrniti.
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               9

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je družba BVVG pravna oseba zasebnega prava, katere deleži pripadajo Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (zvezni organ za posebne naloge, ki izhajajo iz nemške združitve). Družba BVVG med drugim izpolnjuje zakonsko nalogo, da izvaja privatizacijo nekdanjih površin in zgradb v državni lasti, ki se uporabljajo za kmetijstvo in gozdarstvo. Pri tem deluje kot civilnopravna lastnica v svojem imenu, vendar za račun Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben.

               10

               Zakonca Erbs sta na podlagi javnega razpisa, v okviru katerega sta predložila najvišjo ponudbo, 31. marca 2008 pred notarjem sklenila „prodajno pogodbo“ za nakup kmetijskega zemljišča od družbe BVVG v izmeri približno 2,6 hektarja za 29.000 EUR (v nadaljevanju: zadevno zemljišče).

               11

               Landkreis Jerichower Land je kot pristojni lokalni organ za odobritev take prodaje in akta, s katerim je ta sklenjena, na podlagi člena 9(1), točka 3, GrdstVG z odločbo z dne 5. junija 2008 zavrnilo odobritev te transakcije, ker je bila dogovorjena kupnina v močnem nesorazmerju z vrednostjo zadevnega zemljišča.

               12

               Iz nacionalne sodne prakse s tega področja je namreč razvidno, da tako nesorazmerje obstaja, kadar prodajna cena za več kot 50 % presega „kmetijsko tržno vrednost zadevnega zemljišča“. Ta vrednost ustreza ceni, ki se plača za zemljišča enake vrste in na enaki legi ob sklenitvi pogodbe v okviru prometa z zemljišči med dvema kmetoma. Za določitev te vrednosti se upoštevajo tudi odsvojitve nekmetom, če se zemljišče odsvoji za nadaljnjo kmetijsko uporabo.

               13

               Družba BVVG in zakonca Erbs so zoper odločbo Landkreis Jerichower Land vložili tožbo pri Amtsgericht – Landwirtschaftsgericht (prvostopenjsko sodišče – oddelek za kmetijske zadeve), ki jo je zavrnilo na podlagi ocenitve tržne vrednosti zadevnega zemljišča, pridobljene pri odboru izvedencev.

               14

               Pritožbeno sodišče, pred katerim je bila vložena pritožba, je odredilo drugo izvedensko mnenje, s katerim je bilo ugotovljeno, da je bila kmetijska tržna vrednost zemljišča bodisi 14.168,61 EUR, če se v primerjavo vključijo druge prodaje zemljišč, ki jih je opravila družba BVVG v tej regiji, bodisi 13.648,19 EUR, če se te prodaje iz primerjave izključijo. Potrdilo je torej, da je cena 29.000 EUR, ki sta jo ponudila zakonca Erbs, za več kot 50 % presegla kmetijsko tržno vrednost zadevnega zemljišča in je torej v „močnem nesorazmerju“ v smislu člena 9(1), točka 3, GrdstVG.

               15

               To sodišče je poleg tega poudarilo, da bi odobritev prodaje po taki ceni nepoklicnim kmetom, kakršna sta zakonca Erbs, imelo neugodne učinke na kmetovanje, ker če bi cena še razpoložljivih kmetijskih zemljišč postala pretirana, jih kmetje, ki zemljišče potrebujejo za povečanje svojega podjetja, ne bi več mogli kupiti. Vendar je po mnenju pritožbenega sodišča mogoče zavrniti prodajo kmetijskega zemljišča samo, če obstaja kmet, ki je pripravljen to zemljišče kupiti. Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da je obstajal vsaj en poklicni kmet – čeprav ni bil udeležen pri javnem razpisu – ki bi bil pripravljen kupiti zadevno zemljišče po ceni, ki je bila do 50 % njene kmetijske tržne vrednosti, zato je pritožbo družbe BVVG in zakoncev Erbs zavrnilo.

               16

               Družba BVVG je vložila kasacijsko pritožbo pri Bundesgerichtshof (zvezno sodišče). Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je posledica, da javno zemljišče proda ta subjekt po ceni, ki je nižja od cene, dosežene na javnem razpisu, dajanje prednosti kupcu, in če je tako, ali je tako prednost mogoče upravičiti z namenom člena 9(1), točka 3, GrdstVG, to je varovanjem interesa kmetijskih zemljišč. Poleg tega se to sodišče sprašuje, ali je zavrnitev prodaje po ceni, doseženi na javnem razpisu, v nasprotju s členom 107(1) PDEU, glede na to, da ob tej zavrnitvi še ni bilo odločeno, komu bo zadevno zemljišče prodano.

               17

               V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali člen 107(1) PDEU nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 9(1), točka 3, Grundstücksverkehrsgesetz, ki za izboljšavo kmetijske strukture subjektu, kot je družba BVVG, ki ga je mogoče pripisati državi, kmetijsko zemljišče, ki je naprodaj, prepoveduje prodati ponudniku, ki je na javnem razpisu ponudil najvišjo ceno, če je najvišja ponudba v močnem nesorazmerju z vrednostjo zemljišča?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali pravilo nacionalnega prava, kakršno je to v zadevi v glavni stvari, pomeni pomoč, ki ni združljiva z notranjim trgom v smislu člena 107(1) PDEU.

               19

               Glede na formulacijo vprašanja je treba najprej spomniti, da Sodišče ni pristojno za odločanje o skladnosti nacionalnih določb s pravom Unije. Prav tako ni pristojno za presojo o združljivosti državne pomoči ali sistema pomoči z notranjim trgom, saj je ta presoja v izključni pristojnosti Evropske komisije, ki deluje pod nadzorom sodišč Unije (sodba Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, točka 22 in navedena sodna praksa).

               20

               Vendar pa je Sodišče pristojno za to, da predložitvenemu sodišču predloži vse pomembne elemente za razlago prava Unije, ki lahko temu omogočajo presojo o skladnosti nacionalnega ukrepa s tem pravom za izdajo sodbe v zadevi, o kateri odloča. Na področju državnih pomoči lahko nacionalnemu sodišču predloži med drugim elemente razlage prava Unije, s katerimi bo lahko ugotovilo, ali je mogoče neki nacionalni ukrep šteti za „državno pomoč“ v smislu prava Unije (sodba Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, točka 24 in navedena sodna praksa).

               21

               Zato je treba postavljeno vprašanje razumeti, kot da se z njim sprašuje, ali je treba člen 107(1) PDEU razlagati tako, da se lahko določba nacionalnega prava, ki zaradi zagotavljanja varstva interesov kmetijskih gospodarstev subjektu, ki se prišteva k državi, prepoveduje, da v okviru javnega razpisa proda kmetijsko zemljišče ponudniku, ki je ponudil najvišjo ceno, če pristojni lokalni organ meni, da je najvišja ponudba v močnem nesorazmerju z vrednostjo zemljišča, opredeli kot „državna pomoč“.

               22

               Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba spomniti, da je v skladu s členom 107(1) PDEU, razen odstopanj, določenih s Pogodbami, vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva z notranjim trgom, če prizadene trgovino med državami članicami.

               23

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča opredelitev kot „pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU zahteva izpolnjevanje vseh pogojev, določenih v tej določbi (sodba Banco Privado Português in Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, točka 45 in navedena sodna praksa).

               24

               Tako ni sporno, da mora za to, da bi bilo mogoče nacionalni ukrep opredeliti za „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, intervencija, prvič, biti državna ali iz državnih sredstev, drugič, biti taka, da lahko vpliva na trgovino med državami članicami, tretjič, pomeniti prednost za upravičenca, in četrtič, izkrivljati konkurenco ali groziti z izkrivljanjem konkurence (sodba Trapeza Eurobank Ergasias, C‑690/13, EU:C:2015:235, točka 17 in navedena sodna praksa).

               25

               Čeprav v postopku v glavni stvari predložitveno sodišče v bistvu meni, da člen 9(1), točka 3, GrdstVG izpolnjuje prvi, drugi in četrti pogoj iz prejšnje točke, pa dvomi o razlagi in uporabi tretjega pogoja, v skladu s katerim mora zadevni ukrep dajati selektivno prednost upravičencu.

               26

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem pomoči lahko zajema ne le pozitivne dajatve, kot so subvencije, posojila ali udeležba v kapitalu podjetij, temveč prav tako ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in so zato, ne da bi bili subvencije v pravem pomenu besede, enake narave in imajo enake učinke (sodba Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, točka 30 in navedena sodna praksa). Zato je treba za ugotovitev obstoja državne pomoči dokazati dovolj neposredno povezavo med prednostjo, dodeljeno prejemniku, na eni strani in zmanjšanjem državnega proračuna ali dovolj konkretnim gospodarskim tveganjem za bremenitev tega proračuna na drugi strani (glej v tem smislu sodbo Bouygues in Bouygues Télécom/Komisija in drugi ter Komisija/Francija in drugi, C‑399/10 P in C‑401/10 P, EU:C:2013:175, točka 109).

               27

               Kot je Sodišče že presodilo, načeloma torej ni mogoče izključiti, da prodaja javnih zemljišč po ceni, ki je nižja od tržne, pomeni državno pomoč (sodba Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, točka 31).

               28

               Taka prodaja lahko namreč kupcu kot upravičencu podeli prednost, ki v bistvu povzroči zmanjšanje državnega proračuna, in sicer to, da se država odpove razliki med tržno vrednostjo zemljišča in nižjo ceno, ki jo plača ta kupec.

               29

               Natančneje, v zvezi s tem, da javni organi prodajo zemljišča ali zgradbe podjetju ali posamezniku, ki opravlja gospodarsko dejavnost, kot je kmetijstvo ali gozdarstvo, je Sodišče pojasnilo, da taka prodaja lahko vsebuje elemente državne pomoči, zlasti če se ne opravi po tržni ceni, to je po ceni, za katero bi se lahko dogovoril zasebni vlagatelj, ki bi posloval v običajnih konkurenčnih razmerah (sodba Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, točka 34 in navedena sodna praksa).

               30

               Iz tega sledi, da če nacionalno pravo določi pravila za izračun tržne vrednosti zemljišč, po kateri bi jih javni organi prodali, mora uporaba teh pravil, da bi bila v skladu s členom 107 PDEU, vsekakor voditi do cene, ki karseda ustreza tržni vrednosti (glej v tem smislu sodbo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, točka 35).

               31

               Z več metodami prodaje je mogoče določiti cene, ki ustrezajo dejanskim vrednostim na trgu. Med temi metodami sta prodaja najboljšemu ponudniku in izvedenska ocenitev iz naslova II, točki 1 in 2, Sporočila. Vendar ni izključeno, da je tudi z drugimi metodami mogoče doseči enak rezultat (glej v tem smislu sodbo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, točki 35 in 39).

               32

               Ravno glede metode prodaje najboljšemu ponudniku je Sodišče že presodilo, da je v primeru, da javni organ namerava prodati podjetje v svoji lasti v okviru odprtega, preglednega in nepogojnega postopka javnega razpisa, mogoče domnevati, da je tržna cena enaka najvišji ponudbi, pri čemer mora biti dokazano, da je ta ponudba zavezujoča in kredibilna, in da upoštevanje drugih ekonomskih dejavnikov poleg cene ni upravičeno (sodba Land Burgenland in drugi/Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P in C‑223/12 P, EU:C:2013:682, točka 94).

               33

               Sodišče je poleg tega pojasnilo, da v takih okoliščinah pri preverjanju tržne cene ni treba uporabiti drugih sredstev, kot so neodvisna strokovna mnenja (glej v tem smislu sodbo Land Burgenland in drugi/Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P in C‑223/12 P, EU:C:2013:682, točka 95).

               34

               Poudariti pa je treba, da lahko pristojni lokalni organ ob uporabi nacionalnega pravila iz postopka v glavni stvari na podlagi javnega razpisa zavrne odobritev prodaje kmetijskega zemljišča v lasti države najboljšemu ponudniku, če meni, da je ponujena cena v močnem nesorazmerju z vrednostjo zemljišča.

               35

               Kakor je bilo opozorjeno v točki 12 te sodbe, tako nesorazmerje v skladu z nacionalno zakonodajo obstaja, če prodajna cena za več kot 50 % presega „kmetijsko tržno vrednost zadevnega zemljišča“, ki je ocenjena glede na ceno, ki se plača za zemljišča enake vrste in na enaki legi ob sklenitvi pogodbe v okviru prometa z zemljišči v kmetijskem sektorju. V okviru te presoje se za določitev te vrednosti upoštevajo tudi odsvojitve nekmetom, če se zemljišče odsvoji za nadaljnjo kmetijsko uporabo.

               36

               Zato lahko uporaba člena 9(1), točka 3, GrdstVG škodi uresničitvi ciljev javnega razpisa, ker vodi do razlike med najboljšo ponudbo, za katero se lahko šteje, da ustreza tržni ceni zadevnega zemljišča, kakor je že bilo navedeno v točki 32 te sodbe.

               37

               Poleg tega pravilo iz člena 9(1), točka 3, GrdstVG spada pod pojem „državna pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, ker omogoča tretjim osebam, ki morebiti niso sodelovale na javnem razpisu, da po zavrnitvi pristojnega lokalnega organa kupijo isto zemljišče za ceno, ki je nižja od te, ki je predlagana v okviru tega javnega razpisa.

               38

               Uporaba takega ukrepa namreč pripelje do tega, da se drugemu kupcu kot upravičencu podeli prednost, ki povzroči zmanjšanje državnega proračuna, in sicer tako, da se država odpove razliki med vrednostjo zemljišča, kakor so jo ocenili pristojni lokalni organi, in višjo ceno, ki jo ponudi najboljši ponudnik v okviru javnega razpisa.

               39

               Zato ni mogoče izključiti, da v posebnih okoliščinah metoda prodaje najboljšemu ponudniku ne omogoči, da se doseže cena, ki ustreza tržni vrednosti zadevnega blaga, in torej upravičeno poleg cene upoštevati druge dejavnike.

               40

               Tako bi bilo lahko med drugim v primeru, če – kakor je poudaril generalni pravobranilec v točki 71 sklepnih predlogov – je najvišja ponudba znatno višja tako od vseh drugih ponujenih cen v okviru javnega razpisa kot od ocenjene tržne vrednosti blaga, ker je očitno špekulativna.

               41

               V takih okoliščinah namreč metoda prodaje najboljšemu ponudniku ne bi mogla odražati tržne vrednosti zadevnega zemljišča.

               42

               Zato pravilo nacionalnega prava, ki pristojnemu nacionalnemu organu omogoča, da v takih okoliščinah izloči ponudbo, ki je po njegovem mnenju nesorazmerna in zato zavrne odobritev prodaje kmetijskega zemljišča, na katero se ta ponudba nanaša, ne more šteti za „državno pomoč“, ker se z njegovo uporabo lahko doseže cena, ki je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 30 te sodbe, najbližje tržni vrednosti zadevnega zemljišča.

               43

               Kakor je generalni pravobranilec poudaril v točki 65 sklepnih predlogov, Sodišče v obravnavanem primeru nima na voljo vseh informacij o metodologiji, ki ji sledijo pristojni lokalni organi ali izvedenci, ki jih imenujejo nacionalna sodišča za cenitev zemljišč v okviru izvajanja člena 9(1), točka 3, GrdstVG.

               44

               Konkretno, iz spisa Sodišča ni mogoče opredeliti nizi tržnih kazalnikov niti meril za oceno, na podlagi katerih se izračuna dejanska vrednost kmetijskega zemljišča.

               45

               Zato Sodišče ne more ugotoviti, ali uporaba zadevnega nacionalnega pravila v postopku v glavni stvari dejansko omogoča, da se – kakor je zahtevano s sodno prakso, navedeno v točki 30 te sodbe – doseže cena, ki najbolj ustreza tržni vrednosti zadevnega zemljišča.

               46

               Zato mora glede zadeve v glavni stvari to presojo opraviti predložitveno sodišče.

               47

               V okviru te analize se mora zlasti prepričati, da je metoda cenitve vrednosti kmetijskih zemljišč dopolnjena z mehanizmom posodabljanja, ki upošteva razvoj tržnih cen, tako da podana cenitev najnatančneje ustreza sedanji tržni vrednosti teh zemljišč (glej v tem smislu sodbo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, točka 43).

               48

               Poleg tega mora predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh dejanskih okoliščin zadeve v glavni stvari, zlasti načina, po katerem je potekal zadevni postopek javnega razpisa v tej zadevi, ugotoviti, ali najvišja ponudba ustreza tržni vrednosti zadevnega zemljišča oziroma ali je upoštevanje drugih dejavnikov poleg cene potrebno in tako omogoča utemeljitev uporabe ukrepa iz člena 9(1), točka 3, GrdstVG.

               49

               Glede tega nemška vlada zatrjuje, da ta ukrep utemeljujejo zahteve, ki se nanašajo na varstvo interesov kmetijskih gospodarstev.

               50

               Natančneje, cilj tega ukrepa naj bi bil, da bi se poklicni kmeti izognili visokim nabavnim stroškom novih zemljišč, ki bi ogrozili obstoj in gospodarnost njihovih gospodarstev.

               51

               Vendar je treba glede tega spomniti, da taka utemeljitev sama po sebi ne zadošča, da se tovrsten ukrep vnaprej izvzame iz opredelitve državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU.

               52

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ta določba namreč ne razlikuje državnih intervencij glede na njihove vzroke ali cilje, ampak glede na njihove učinke (glej sodbo 3M Italia, C‑417/10, EU:C:2012:184, točka 36 in navedena sodna praksa).

               53

               Podobno okoliščina, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, da ob uporabi člena 9(1), točka 3, GrdstVG do zavrnitve prodaje po ceni, doseženi na javnem razpisu, pride, ko še ni odločeno, komu bo zadevno zemljišče prodano, ne vpliva na opredelitev tega ukrepa za „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU.

               54

               Bilo bi namreč v nasprotju z logiko sistema stalnega nadzora nad državnimi pomočmi, ki sta ga uvedla člena 107 PDEU in 108 PDEU, če bi bila opredelitev nacionalnega ukrepa kot pomoči odvisna od preučitve, ali ima vsak upravičenec dejansko korist od ugodnosti, ki jih daje zadevni ukrep.

               55

               Na podlagi teh preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 107(1) PDEU razlagati tako, da se določba nacionalnega prava – kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki zaradi zagotavljanja varstva interesov kmetijskih gospodarstev subjektu, ki se prišteva k državi, prepoveduje, da v okviru javnega razpisa proda kmetijsko zemljišče ponudniku, ki je ponudil najvišjo ceno, če pristojni lokalni organ meni, da je njegova ponudba v močnem nesorazmerju z ocenjeno vrednostjo tega zemljišča – ne more opredeliti za državno pomoč, če se uporaba te določbe lahko doseže cena, ki je najbližje tržni vrednosti zadevnega kmetijskega zemljišča, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

         Stroški

               56

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 107(1) PDEU je treba razlagati tako, da se določba nacionalnega prava – kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki zaradi zagotavljanja varstva interesov kmetijskih gospodarstev subjektu, ki se prišteva k državi, prepoveduje, da v okviru javnega razpisa proda kmetijsko zemljišče ponudniku, ki je ponudil najvišjo ceno, če pristojni lokalni organ meni, da je njegova ponudba v močnem nesorazmerju z ocenjeno vrednostjo tega zemljišča – ne more opredeliti za državno pomoč, če se z uporabo te določbe lahko doseže cena, ki je najbližje tržni vrednosti zadevnega kmetijskega zemljišča, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 15. decembra 1982. # Kazenski postopek proti Oosthoek's Uitgeversmaatschappij BV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof Amsterdam - Nizozemska. # Prost pretok blaga. # Zadeva 286/81.


Sodba Sodišča z dne 23. septembra 2003.#Margarethe Ospelt in Schlössle Weissenberg Familienstiftung.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof - Avstrija.#Zadeva C-452/01.


Sodba Sodišča z dne 17. februarja 1976. # Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH proti Hauptzollamt Landau/Pfalz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Nemčija. # Zadeva 45-75.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. julija 2015.#Directeur général des finances publiques in Mapfre warranty SpA proti Mapfre asistencia compañia internacional de seguros y reaseguros SA in Directeur général des finances publiques.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija).#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Prometni davek – Področje uporabe – Oprostitev – Pojem ,zavarovalna transakcija‘ – Pojem ,opravljanje storitev‘ – Pavšalni znesek za garancijo za okvaro rabljenega vozila.#Zadeva C-584/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 16. julija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obdavčenje — Prometni davek — Področje uporabe — Oprostitev — Pojem ‚zavarovalna transakcija‘ — Pojem ‚opravljanje storitev‘ — Pavšalni znesek za garancijo za okvaro rabljenega vozila“
      V zadevi C‑584/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija), z odločbo z dne 13. novembra 2013, ki je prispela na Sodišče 19. novembra 2013, v postopkih

         Directeur général des finances publiques

      proti

         Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA,

      in

         Mapfre warranty SpA

      proti

         Directeur général des finances publiques,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, C. Vajda, A. Rosas (poročevalec), E. Juhász in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. novembra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA in Mapfre warranty SpA G. Hannotin, odvetnik,

               —

               za francosko vlado J.‑S. Pilczer in D. Colas, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in L. Lozano Palacios, agentki,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 4. februarja 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2 in 13(B)(a) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/680/EGS z dne 16. decembra 1991 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 160, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru sporov med Directeur général des finances publiques (generalni direktor za javne finance) in Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA (v nadaljevanju: Mapfre asistencia), ki je družba španskega prava, ter med Mapfre warranty SpA (v nadaljevanju: Mapfre warranty), ki je družba italijanskega prava, in Directeur général des finances publiques zaradi obdavčitve transakcij teh dveh družb.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 2 Šeste direktive določa:
               „Predmet davka na dodano vrednost [v nadaljevanju: DDV] je naslednje:

                        1.

                        dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;

                        2.

                        uvoz blaga.“

               4

               Člen 13(B)(a) Šeste direktive določa:
               „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:

                        (a)

                        zavarovalne in pozavarovalne transakcije, vključno s povezanimi storitvami, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki.“

               5

               Člen 33(1) Šeste direktive določa:
               „Brez vpliva na druge določbe Skupnosti, zlasti tiste iz veljavnih predpisov Skupnosti glede splošne ureditve razpolaganja, pretoka in spremljanja trošarinskih izdelkov, ta direktiva ne preprečuje, da država članica ohrani ali uvede davke na zavarovalne pogodbe, davke na stave in igre na srečo, trošarine, kolke in, bolj splošno, vse davke, dajatve ali bremenitve, ki jih ni mogoče označiti kot prometne davke, vendar s pogojem, da ti davki, dajatve in bremenitve v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu meja.“

         Francosko pravo

               6

               Člen 256(I) splošnega davčnega zakonika (code général des impôts, v nadaljevanju: CGI), v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v sporih o glavni stvari, določa:
               „Predmet [DDV] je dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo.“

               7

               Člen 261 C CGI določa:
               „[DDV] so oproščeni:
               […]

                        (2)

                        zavarovalne in pozavarovalne transakcije, vključno s povezanimi storitvami, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki.

                  […]“

               8

               Člen 991 CGI določa:
               „Za vsako zavarovalno pogodbo, sklenjeno z zavarovalno družbo ali zavarovalnico ali s katerim koli drugim francoskim ali tujim zavarovateljem, se ne glede na kraj ali datum, na katerega je oziroma je bila sklenjena, plačuje obvezen letni davek, s plačilom katerega je vsa dokumentacija o njeni sklenitvi, spremembi ali sporazumni razvezi pogodbe ter vsak izdan overjen prepis, izvleček ali kopija, ne glede na to, kje so oziroma so bili pripravljeni, oproščeni kolkovine in so brezplačno registrirani, če se zahteva ta formalnost.
               Davek se pobira od vsote zneskov, dogovorjenih v korist zavarovatelja, in vseh dodatnih zneskov, ki jih prejme neposredno ali posredno od zavarovanca.“

               9

               V členu 1001(5a) CGI je natančno opredeljeno, da se za zavarovanja pred vsakršnimi tveganji v zvezi s kopenskimi motornimi vozili uporablja 18‑odstotna stopnja posebnega davka na zavarovalne pogodbe.

               10

               Iz člena 1001(6) CGI je poleg tega razvidno, da je za zavarovalne pogodbe določena splošna 9‑odstotna stopnja posebnega davka.

         Spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               11

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so lastniki avtomobilskih servisov, ki prodajajo rabljena vozila, z vključitvijo družbe NSA Sage, ki je postala Mapfre warranty, kupcem teh vozil ponujali garancijo za popravilo mehanskih okvar na teh vozilih.

               12

               Družba Mapfre warranty je, ker je menila, da je opravila storitev, zaračunala DDV. Družba Mapfre asistencia pa je za premije, ki jih je vplačala družba Mapfre warranty, plačala davek na zavarovalne pogodbe po splošni 9‑odstotni stopnji.

               13

               Davčna uprava je družbi Mapfre warranty poslala predlog popravka, v katerem so njene storitve opredeljene kot zavarovalne transakcije, za katere se plačuje davek na zavarovalne pogodbe iz člena 991 CGI, in sicer po 18‑odstotni stopnji, ki je za avtomobilska zavarovanja določena v členu 1001(5a) CGI.

               14

               Ker je navedena uprava poleg tega menila, da je družba Mapfre warranty pri družbi Mapfre asistencia sklenila zavarovanje na tuj račun v korist kupcev vozil, namenjeno kritju tveganja mehanskih okvar, je družbi Mapfre asistencia poslala popravek, pri čemer je od zneskov, ki so jih plačali ti kupci, obračunala davek na zavarovalne pogodbe po navedeni 18‑odstotni stopnji.

               15

               Ti družbi sta se po zavrnitvi njunih pritožb obrnili na Tribunal de grande instance de Lyon (prvostopenjsko sodišče v Lyonu) in nato na Cour d’appel de Lyon (pritožbeno sodišče v Lyonu), da bi bili oproščeni plačila tega davka.

               16

               Družbi sta zatrjevali, da prodajalci rabljenih vozil del svojih poprodajnih storitev oddajo v podizvajanje družbi Mapfre warranty in da je ta pri družbi Mapfre asistencia zavarovala tveganje finančne izgube.

               17

               Cour d’appel de Lyon je z dvema sodbama z dne 22. septembra 2011 potrdilo obe sodbi tribunal de grande instance de Lyon z dne 31. marca 2010, pri čemer je v zvezi s prvo potrdilo opredelitev storitev družbe Mapfre warranty kot zavarovalne transakcije, za katere se davek na zavarovalne pogodbe plača po 18‑odstotni stopnji, v zvezi z drugo pa, da mora družba Mapfre asistencia plačati 9‑odstotni davek na zavarovalne pogodbe.

               18

               Iz kasacijskih razlogov strank v postopku v glavni stvari, priloženih k predložitveni odločbi, je razvidno, da je cour d’appel de Lyon med drugim ugotovilo, da je kupcu rabljenega vozila, ki se odloči za dodatno garancijo, ki jo ponuja prodajalec, v zameno za plačilo zahtevanega dodatka izročena pristopnica, ki je del garancijskega lista, v glavi katerega je navedena družba NSA Sage, ki je postala Mapfre warranty. Po mnenju tega sodišča je zadnjenavedena družba od pooblaščenega avtomobilskega servisa, na katerega se je obrnil kupec, prejela poročilo o okvari, preverila veljavnost garancije in se prepričala, ali predračun stroškov ustreza normativom, na podlagi tega pa odobrila popravilo ali zamenjavo okvarjenega dela.

               19

               Cour d’appel de Lyon je poudarilo, da iz nobenega določila, na katere se sklicujeta stranki, niti iz nobenega drugega elementa postopka ni razvidno, da bi imel kupec pravico od prodajalca zahtevati, naj odpravi pomanjkljivost, na katero se nanaša garancija, zlasti če dolžnik, določen v pogodbi, ne bi izpolnil obveznosti. Po mnenju tega sodišča za prodajalca rabljenih vozil ni mogoče šteti, da je oddal v podizvajanje izpolnitev obveznosti, ki ga ne zavezuje. Nasprotno, med kupcem in družbo Mapfre warranty z izročitvijo garancijskega lista nastane neposredno pogodbeno razmerje, saj kupec lahko s tem garancijskim listom od nje in samo od nje zahteva, naj opravi obljubljeno popravilo in krije stroške zanj. Ta pogodbena zaveza, sklenjena med kupcem in posrednikom, ki ni stranka pri prodaji, ima lasten cilj in namen. Ker se je družba Mapfre warranty s plačilom dogovorjenega zneska zavezala, da bo v primeru naključnega nastanka škode na zavarovani stvari zavarovancu priskrbela storitev, dogovorjeno ob sklenitvi pogodbe, naj bi opravljala zavarovalno dejavnost.

               20

               Poleg tega je cour d’appel de Lyon ugotovilo, da je družba Mapfre warranty pri družbi Mapfre Asistencia sklenila zavarovalno polico, s katero se jamči povračilo finančne izgube, nastale iz naslova okvare, zajete s pogodbeno garancijo, na vozilih, ki so bila kupljena pri avtomobilskem servisu in za katera je bil izdan garancijski list. Po mnenju cour d’appel de Lyon pa s to zavarovalno polico ni bilo sklenjeno „zavarovanje za tuj račun“ in ta polica ne pokriva vsakršnih tveganj v zvezi s kopenskimi motornimi vozili, na katere se nanaša člen 1001(5a) CGI.

               21

               Družba Mapfre warranty je pri predložitvenem sodišču vložila kasacijsko pritožbo zoper sodbo cour d’appel de Lyon, s katero so bile njene storitve opredeljene kot zavarovalne transakcije, za katere se plačuje 18‑odstotni davek za zavarovalne pogodbe.

               22

               Directeur général des finances publiques pa je pri predložitvenem sodišču vložil kasacijsko pritožbo zoper sodbo cour d’appel de Lyon, s katero je bilo ugotovljeno, da davčna stopnja davka na zavarovalne pogodbe, ki ga mora plačati družba Mapfre asistencia, ni 18‑odstotna, kot je menila davčna uprava, ampak 9‑odstotna.

               23

               Zaradi povezanosti teh dveh pritožb je predložitveno sodišče kasacijski pritožbi združilo.

               24

               Cour de cassation (kasacijsko sodišče) je zaradi dvomov glede razlage pojma zavarovalne transakcije, ki ni opredeljen v Šesti direktivi, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člena 2 in 13(B)(a) Šeste direktive razlagati tako, da storitev, ki jo ponuja gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca rabljenih vozil, in ki ob plačilu pavšalnega zneska vključuje garancijo za mehanske okvare nekaterih delov rabljenega vozila, spada med zavarovalne transakcije, ki so oproščene davka na dodano vrednost, ali pa, nasprotno, spada med storitve?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               25

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(B)(a) Šeste direktive razlagati tako, da je storitev, ki jo ponuja gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca rabljenih vozil, in ki ob plačilu pavšalnega zneska vključuje garancijo za mehanske okvare nekaterih delov rabljenega vozila, oproščena zavarovalna transakcija v smislu te določbe.

               26

               Najprej je treba opozoriti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso izrazi, uporabljeni za opis oprostitev iz člena 13 Šeste direktive, razlagajo ozko. Vendar mora biti razlaga teh izrazov v skladu s cilji navedenih oprostitev in zahtevami po davčni nevtralnosti, ki so del skupnega sistema DDV. To pravilo ozke razlage tako ne pomeni, da je treba izraze, uporabljene za opredelitev oprostitev iz navedenega člena 13, razlagati tako, da bi se jim odvzeli učinki (glej zlasti sodbo Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, točka 22 in navedena sodna praksa).

               27

               Poleg tega so transakcije, ki so predmet oprostitev iz člena 13 Šeste direktive, samostojni pojmi prava Unije, da bi se izognili razlikam pri uporabi ureditve DDV od ene države članice do druge (glej v tem smislu sodbe CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, točka 15; Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, točka 37; Komisija/Grčija, C‑13/06, EU:C:2006:765, točka 9, in BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 56).

               28

               Sodišče je podrobneje glede pojma „zavarovalne transakcije“ iz člena 13(B)(a) Šeste direktive, ki ni opredeljen v tej direktivi, že večkrat presodilo, da je za pojem zavarovalne transakcije glede na splošno razumevanje značilno, da se zavarovatelj zaveže, da bo za zavarovanca v zameno za vnaprejšnje plačilo premije ob nastopu zavarovanega tveganja opravil storitev, ki je bila dogovorjena ob sklenitvi pogodbe (glej v tem smislu sodbe Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, točka 39; Komisija/Grčija, C‑13/06, EU:C:2006:765, točka 10, in BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 58).

               29

               Sodišče je natančno opredelilo, da zavarovalne transakcije po svoji naravi vključujejo obstoj pogodbenega razmerja med zavarovateljem in osebo, katere tveganja so pokrita z zavarovanjem, namreč zavarovancem (glej sodbe Skandia, C‑240/99, EU:C:2001:140, točka 41; Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, točka 41, in BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 58).

               30

               Poleg tega je navedeni izraz zavarovalne transakcije načeloma dovolj širok, da zajema tudi to, da zavarovalno kritje zagotovi davčni zavezanec, ki sam ni zavarovatelj, ampak ki v okviru kolektivnega zavarovanja svojim strankam priskrbi tako kritje z uporabo storitev zavarovatelja, ki prevzame zavarovano tveganje (glej v tem smislu sodbi CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, točka 22, in BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 59).

               31

               V zvezi s proučitvijo tega predloga za sprejetje predhodne odločbe je treba opozoriti, da iz člena 94 Poslovnika Sodišča in ustaljene sodne prakse izhaja, da mora predlog za sprejetje predhodne odločbe, da bi bila razlaga prava Unije koristna za nacionalno sodišče, vsebovati, prvič, povzetek predmeta spora v glavni stvari in upoštevna dejstva, kakor jih je ugotovilo predložitveno sodišče, ali vsaj navedbo dejanskih okoliščin, na katerih vprašanja temeljijo. Drugič, zajemati mora vsebino nacionalnih določb, ki naj bi se uporabile v zadevi v glavni stvari, in po potrebi upoštevno nacionalno sodno prakso. Tretjič, predložitveno sodišče mora navesti razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari (glej zlasti sklep Municipiul Piatra Neamț, C‑13/14, EU:C:2014:2000, točka 10 in navedena sodna praksa).

               32

               Predložitveno sodišče pa v predlogu za sprejetje predhodne odločbe med drugim ni ugotovilo dejanskih okoliščin v zvezi z naravo storitev v postopku v glavni stvari, ampak je zgolj k svoji predložitveni odločbi priložilo kasacijske razloge, ki so mu bili predloženi, tako da Sodišče ne more dokončno presoditi, ali storitve, kot so te v postopku v glavni stvari, dejansko pomenijo zavarovalno transakcijo, ki je oproščena davka, v smislu člena 13(B)(a) Šeste direktive, v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 28 in 29 te sodbe.

               33

               Zaradi duha sodelovanja, ki je v okviru postopka za predhodno odločanje prisoten v odnosih med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, dejstvo, da predložitveno sodišče ni navedlo potrebnih dejanskih ugotovitev, ne vodi do nedopustnosti predloga, če Sodišče kljub tej pomanjkljivosti in ob upoštevanju elementov iz spisa meni, da lahko predložitvenemu sodišču poda koristen odgovor (glej v tem smislu sodbo Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ in drugi, C‑113/13, ECLI:EU:C:2014:2440, točka 48).

               34

               Glede storitev, kot so te v postopku v glavni stvari, je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da se družba Mapfre warranty na podlagi predhodnega plačila pavšalnega zneska zavezuje, da pokrije stroške popravila rabljenega vozila v primeru mehanske okvare, ki nastane na nekaterih delih tega vozila in je opredeljena v „garancijskem listu“, ki je bil izdan kupcu navedenega vozila.

               35

               Vendar družbi Mapfre warranty in Mapfre asistencia izpodbijata, da naj bi v zadevah v glavni stvari med družbo Mapfre warranty in kupcem rabljenega vozila obstajalo pogodbeno razmerje. Ti družbi med drugim poudarjata, da pogodbeno razmerje obstaja le med družbo Mapfre warranty in prodajalcem tega rabljenega vozila. Zadnjenavedeni naj bi družbi Mapfre warranty zgolj zaupal nalogo, da v odnosu do kupcev izvaja obveznosti, ki so mu kot prodajalcu naložene na podlagi zakonskih ali pogodbenih določb. Po trditvah družb Mapfre Warranty in Mapfre asistencia je prav tako prodajalec rabljenega vozila tisti, ki družbi Mapfre warranty dolguje znesek premije iz naslova garancije, ki jo zagotavlja ta družba. Prodajalec rabljenega vozila pa naj bi ta znesek odbil od realizirane marže, in sicer da bi povečal privlačnost rabljenega vozila.

               36

               S pridržkom, da predložitveno sodišče preveri pravo naravo razmerij med različnimi osebami, ki nastopajo v okviru storitve iz postopka v glavni stvari, je iz spisa, predloženega Sodišču, v zvezi s tem razvidno, po eni strani, da prodajalec rabljenega vozila nikakor ne sodeluje pri izvajanju garancijske pogodbe. V primeru nastanka mehanske okvare, krite z garancijo, namreč kupec zadevnega rabljenega vozila ni zavezan dati popraviti to vozilo v servisno delavnico, ki pripada prodajalcu, ali delavnico, ki bi jo ta določil. Servisna delavnica, za katero se je glede popravila odločil kupec navedenega vozila, neposredno naveže stik z družbo Mapfre Warranty, da ta potrdi predračun, ki ga predlaga ta servisna delavnica.

               37

               Po drugi strani pa, tudi če je, kot zatrjujeta družbi Mapfre warranty in Mapfre asistencia, pavšalni znesek, ki daje pravico do garancije, del prodajne cene rabljenega vozila, navedeni znesek navsezadnje plača kupec tega vozila.

               38

               V vsakem primeru – ne glede na to, ali je pogodba sklenjena med kupcem rabljenega vozila in družbo Mapfre warranty, pri čemer ima prodajalec tega rabljenega vozila zgolj vlogo posrednika, ali če ta prodajalec sklene pogodbo v svojem imenu, vendar za račun kupca, ali tudi če prodajalec prenese na kupca pravice iz pogodbe, ki jo je sklenil v svojem imenu in za svoj račun z družbo Mapfre warranty – je med drugim iz sodne prakse, navedene v točkah 28 in 30 te sodbe, razvidno, da je pojem „zavarovalna transakcija“ v smislu člena 13(B)(a) Šeste direktive dovolj širok, da zajame vsakega od teh primerov.

               39

               Vsak od teh primerov namreč vsebuje vse elemente, ki so značilni za zavarovalno transakcijo in so opredeljeni v sodni praksi, navedeni v točki 28 te sodbe. Zavarovatelj, ki je v tem primeru družba Mapfre Warranty, je torej gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca rabljenih vozil, zavarovanec pa je kupec tega vozila. Poleg tega za kupca avtomobila obstaja tveganje v obliki potrebe po tem, da plača popravila v primeru mehanske okvare, ki jo krije garancija, zavarovatelj pa se zaveže, da bo kril ta strošek. Nazadnje je tu še premija, ki jo v obliki pavšalnega zneska plača kupec rabljenega vozila, pa naj bo vključena v nakupno ceno tega avtomobila ali se plača dodatno.

               40

               Na podlagi teh elementov in s pridržkom, da predložitveno sodišče to preveri, je mogoče sklepati, da med zavarovateljem in zavarovancem obstaja pravno razmerje, ki ga zahteva sodna praksa Sodišča in na podlagi katerega storitev lahko šteje za „zavarovalno transakcijo“ v smislu člena 13(B)(a) Šeste direktive.

               41

               Poleg tega, v nasprotju s tem, kar v bistvu trdita družbi Mapfre warranty in Mapfre asistencia, opredelitev, ali storitev šteje za „zavarovalno transakcijo“ v smislu člena 13(B)(a) Šeste direktive, ne more biti odvisna od načina, kako zavarovatelj nadzoruje obseg zavarovanega tveganja in kako izračuna natančen znesek premij.

               42

               Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 28 sklepnih predlogov in je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 28 te sodbe, je bistvo „zavarovalne transakcije“ v smislu člena 13(B)(a) Šeste direktive v tem, da se zavarovanec z denarnim zneskom, katerega plačilo je gotovo, vendar omejeno, zavaruje pred tveganjem finančnih izgub, ki so negotove, vendar potencialno velike.

               43

               V obravnavanem primeru je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da se zneski, ki jih družba Mapfre Warranty v obliki premij zaračuna kupcem rabljenih avtomobilov, ne povrnejo, če ni bila do izteka garancijske dobe ugotovljena nobena okvara ali če so stroški popravil nižji od teh premij. V primeru okvare, katere stroški presegajo znesek plačane premije, pa kupcu avtomobila ni treba plačati dodatnih stroškov. Glede premij, ki jih zaračuna družba Mapfre Warranty, se torej zdi – to mora predložitveno sodišče še preveriti – da so resnične zavarovalne premije, s plačilom katerih je zavarovanec popolnoma razbremenjen tveganja, ki ga krije zavarovanje. Družba Mapfre warranty se je poleg tega pri družbi Mapfre asistencia zavarovala glede tveganja finančnih izgub, ki bi ji nastale v zvezi s tem.

               44

               V tem okviru je vprašanje načina izračuna premij in upravljanja stroškov popravila vozila del notranje ureditve družbe Mapfre warranty in ne more določati opredelitve storitev, ki jih ta opravlja.

               45

               Nazadnje, družbi Mapfre warranty in Mapfre asistencia poudarjata, da če proizvajalec vozil ali prodajalec rabljenih vozil svojim strankam sama predlagata dodatno garancijo, ta subjekta štejeta za ponudnika poprodajnih storitev, za katere se obračunava DDV, čeprav ponujata storitev, ki je podobna tisti, ki jo družba Mapfre warranty ponuja kupcem rabljenih vozil. Take storitve bi bilo torej treba enako obravnavati.

               46

               Ugotoviti je treba, po eni strani, da ta argument temelji na dejstvih – zlasti glede davčnega obravnavanja garancij, ki jih zagotavlja prodajalec rabljenih vozil – ki pa niso navedena v predložitveni odločbi, in po drugi strani, da predložitvena odločba ne vsebuje nobene navedbe takega argumenta. Kot je bilo poudarjeno v točki 31 te sodbe, iz člena 94 Poslovnika Sodišča torej izhaja, da če v predložitveni odločbi niso navedena ta dejstva, Sodišče ne more odgovoriti na tak argument.

               47

               Iz navedenih ugotovitev je razvidno, da storitev iz postopka v glavni stvari očitno lahko spada pod pojem „zavarovalna transakcija“ v smislu člena 13(B)(a) Šeste direktive, vendar mora predložitveno sodišče to še preveriti.

               48

               Kljub temu je treba opozoriti, da družbi Mapfre warranty in Mapfre asistencia še navajata, da ta storitev, če jo je treba opredeliti kot zavarovalno transakcijo, ni zato nič manj obdavčena z DDV, saj je neločljivo povezana s prodajo rabljenega vozila in jo je treba zato enako davčno obravnavati kot navedeno prodajo.

               49

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba za namene DDV vsako transakcijo običajno obravnavati kot ločeno in samostojno, kakor izhaja iz člena 2, točka 1, Šeste direktive (glej v tem smislu sodbe Aktiebolaget NN, C‑111/05, EU:C:2007:195, točka 22; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, točka 14, in BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 29).

               50

               Vendar je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je treba v nekaterih okoliščinah več formalno ločenih storitev, ki bi lahko bile opravljene ločeno in bi bile zato ločeno predmet obdavčitve ali oprostitve, obravnavati kot enotno transakcijo, če storitve niso samostojne. Gre za enotno transakcijo, zlasti kadar sta dva ali je več elementov ali dejanj, ki jih davčni zavezanec opravi, tako tesno povezanih, da objektivno sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila umetna. Za tak primer gre tudi, ko je treba enega ali več elementov šteti za glavno storitev in drugega ali druge elemente za eno ali več pomožnih storitev, ki se z davčnega vidika obravnavajo enako kot glavna storitev (glej sodbo BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 30 in navedena sodna praksa).

               51

               Sodišče je v zvezi z zavarovalnimi transakcijami že presodilo, da je vsaka zavarovalna transakcija glede na svojo naravo povezana s predmetom, ki ga krije. Vendar ta povezava sama po sebi ne zadostuje za to, da bi se ugotovilo, ali gre za namene DDV za enotno kompleksno storitev. Namreč, če bi se vsaka zavarovalna transakcija obdavčila z DDV glede na to, ali so s tem davkom obdavčene storitve, ki se nanašajo na zavarovano stvar, bi bil sam cilj člena 13(B)(a) Šeste direktive, namreč oprostitev zavarovalnih transakcij, onemogočen (glej v tem smislu sodbo BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 36).

               52

               Ob upoštevanju pravila, navedenega v točki 49 te sodbe, po katerem je treba vsako transakcijo običajno obravnavati kot ločeno in samostojno, je treba poudariti, da načeloma prodaje rabljenega vozila in zagotovitve garancije s strani gospodarskega subjekta, ki je neodvisen od prodajalca tega rabljenega vozila, glede mehanske okvare nekaterih delov navedenega vozila ni mogoče šteti za tako tesno povezani, da bi sestavljali enotno transakcijo. Če bi se taki storitvi upoštevali ločeno, to samo po sebi ne bi pomenilo, da se umetno razdeli enotna gospodarska transakcija, kar bi lahko izkrivilo delovanje sistema DDV.

               53

               Iz navedenega izhaja, da je treba ugotoviti, ali obstajajo posebne okoliščine v postopku v glavni stvari, zaradi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da zadevna elementa sestavljata enotno transakcijo (glej v tem smislu sodbo BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 40).

               54

               V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da v skladu s sodno prakso Sodišča v zvezi s pojmom enotne transakcije, kot je navedena v točki 50 te sodbe, storitev šteje za pomožno storitev glavne storitve predvsem, če sama za stranko ni cilj, temveč sredstvo, da lahko uporablja glavno storitev pod boljšimi pogoji (glej sodbo BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 41).

               55

               Čeprav se z garancijo, kot je ta v postopku v glavni stvari, tveganje finančnih izgub kupca rabljenega vozila zmanjša v primerjavi s tveganjem, ko ni take garancije, pa ta okoliščina izhaja iz same narave garancije. Navedena okoliščina tako sama zase ne pomeni, da je treba tako zavarovalno storitev šteti za pomožno v zvezi s prodajo rabljenega vozila.

               56

               Kot je razvidno iz spisa, predloženega Sodišču, garancijo iz postopka v glavni stvari kupcu rabljenega vozila zagotovi gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca tega vozila in ni stranka pri prodaji, tako da te garancije ni mogoče obravnavati kot garancijo, ki jo zagotavlja prodajalec rabljenih vozil, kar pa mora predložitveno sodišče še preveriti. Poleg tega lahko kupec rabljenega vozila to vozilo kupi brez te garancije in ima prav tako možnost, da brez posredovanja prodajalca tega rabljenega vozila sklene garancijsko pogodbo z neko drugo družbo, in ne z družbo Mapfre warranty. Nazadnje, iz garancijskega lista, ki ga je francoska vlada na obravnavi predložila Sodišču, je razvidno, da si družba Mapfre warranty v nekaterih okoliščinah pridržuje pravico do odpovedi garancijske pogodbe, kar pa nikakor ne vpliva na pogodbo o prodaji avtomobila.

               57

               V teh okoliščinah in s pridržkom, da predložitveno sodišče to preveri, garancija, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ni tako tesno povezana s prodajo rabljenega vozila, da bi ti transakciji, ki ju poleg tega zagotavljata različna ponudnika storitev, pomenili eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila umetna. Zato ju je treba načeloma šteti za ločeni in samostojni transakciji za namene obdavčitve z DDV.

               58

               Glede na navedene ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13(B)(a) Šeste direktive razlagati tako, da je storitev, ki jo ponuja gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca rabljenih vozil, in ki ob plačilu pavšalnega zneska vključuje garancijo za mehanske okvare nekaterih delov rabljenega vozila, oproščena zavarovalna transakcija v smislu te določbe. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali gre glede na okoliščine, kot so te iz postopkov v glavni stvari, v primeru zadevne storitve iz postopkov v glavni stvari za tako storitev. Zagotavljanje take storitve in prodajo rabljenih vozil je treba načeloma obravnavati kot ločeni in samostojni storitvi, ki ju je treba v zvezi z DDV obravnavati ločeno. Predložitveno sodišče mora odločiti, ali sta glede na posebne okoliščine zadev v glavni stvari prodaja rabljenega vozila in garancija, ki jo gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca tega vozila, zagotavlja za mehanske okvare nekaterih delov tega vozila, med sabo tako povezani, da ju je treba šteti za enotno transakcijo ali za neodvisni transakciji.

         Stroški

               59

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člen 13(B)(a) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/680/EGS z dne 16. decembra 1991, je treba razlagati tako, da je storitev, ki jo ponuja gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca rabljenih vozil, in ki ob plačilu pavšalnega zneska vključuje garancijo za mehanske okvare nekaterih delov rabljenega vozila, oproščena zavarovalna transakcija v smislu te določbe. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali gre glede na okoliščine, kot so te iz postopkov v glavni stvari, v primeru zadevne storitve iz postopkov v glavni stvari za tako storitev. Zagotavljanje take storitve in prodajo rabljenih vozil je treba načeloma obravnavati kot ločeni in samostojni storitvi, ki ju je treba v zvezi z davkom na dodano vrednost obravnavati ločeno. Predložitveno sodišče mora odločiti, ali sta glede na posebne okoliščine zadev v glavni stvari prodaja rabljenega vozila in garancija, ki jo gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca tega vozila, zagotavlja za mehanske okvare nekaterih delov tega vozila, med sabo tako povezani, da ju je treba šteti za enotno transakcijo ali za neodvisni transakciji.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postopka: francoščina.