title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 14. junija 2011. # Sphere Time proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Model Skupnosti - Postopek za razglasitev ničnosti - Registrirani model Skupnosti, ki predstavlja uro, pritrjeno na trak - Prejšnji model - Razkritje prejšnjega modela - Individualna narava - Zloraba pooblastil - Členi 4, 6, 7 in od 61 do 63 Uredbe (ES) št. 6/2002. # Zadeva T-68/10.

text:
      Zadeva T-68/10
      Sphere Time
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Model Skupnosti – Postopek za razglasitev ničnosti – Registrirani model Skupnosti, ki predstavlja uro, pritrjeno na trak – Prejšnji model – Razkritje prejšnjega modela – Individualna narava – Zloraba pooblastil – Členi 4, 6, 7 in od 61 do 63 Uredbe (ES) št. 6/2002“
      Povzetek sodbe
      1.      Modeli Skupnosti – Razlogi za ničnost – Neobstoj individualne narave – Razkritje s strani oblikovalca ali njegovega pravnega
            naslednika
      (Uredba Sveta št. 6/2002, člen 7(2))
      2.      Modeli Skupnosti – Razlogi za ničnost – Neobstoj individualne narave – Seznanjen uporabnik – Pojem
      (Uredba Sveta št. 6/2002, člen 6(1))
      3.      Modeli Skupnosti – Razlogi za ničnost – Neobstoj individualne narave – Model, ki na seznanjenega uporabnika ne naredi celotnega
            vtisa, ki se razlikuje od celotnega vtisa, ki ga naredi prejšnji model
      (Uredba Sveta št. 6/2002, člen 6(1))
      4.      Modeli Skupnosti – Razlogi za ničnost – Neobstoj individualne narave – Model, ki na seznanjenega uporabnika ne naredi celotnega
            vtisa, ki se razlikuje od celotnega vtisa, ki ga naredi prejšnji model – Celovita presoja vseh elementov, ki jih vsebuje prejšnji
            model
      (Uredba Sveta št. 6/2002, člen 6(1))
      1.      Namen člena 7(2) Uredbe št. 6/2002 o modelih Skupnosti je dati oblikovalcu ali njegovemu pravnemu nasledniku možnost tržiti
         model za obdobje dvanajstih mesecev, preden mora vložiti prijavo.

      Tako si lahko oblikovalec ali njegov pravni naslednik v tem obdobju zagotovi prodajni uspeh zadevnega modela, preden bi imel
         stroške z registracijo in brez bojazni, da bi se tako razkritje lahko uspešno uveljavljalo v postopku za razglasitev ničnosti,
         začetem po morebitni registraciji zadevnega modela.

      Zato mora imetnik modela, na katerega se nanaša zahteva za ugotovitev ničnosti, za to, da se lahko navedeni člen uporabi v
         okviru postopka za razglasitev ničnosti, dokazati, da je bodisi oblikovalec modela, s katerim se utemeljuje navedena zahteva,
         bodisi pravni naslednik tega oblikovalca.

      (Glej točke od 24 do 26.)
      2.      Lastnost „uporabnik“ v smislu člena 6(1) Uredbe št. 6/2002 o modelih Skupnosti vključuje, da zadevna oseba uporablja izdelek,
         v katerega je vključen model, v skladu z namenom tega izdelka. Oznaka „seznanjen“ nakazuje poleg tega na to, da uporabnik,
         ne da bi bil snovalec ali tehnični strokovnjak, pozna različne modele, ki obstajajo v zadevnem sektorju, ima nekaj znanja
         o sestavnih delih, ki jih ti modeli po navadi vsebujejo in je zaradi zanimanja za zadevne izdelke izkazal relativno stopnjo
         pozornosti pri njihovi uporabi.

      V zvezi s promocijskimi izdelki pojem seznanjenega uporabnika po eni strani vključuje poslovni subjekt, ki jih nabavi za posredovanje
         končnim uporabnikom, po drugi strani pa te uporabnike same. To, da ena od obeh skupin seznanjenih uporabnikov zadevna modela
         dojema, kot da naredita enak celotni vtis, zadošča za dokaz, da izpodbijani model nima individualne narave.

      (Glej točke 51, 53, 56.)
      3.      Model, ki vsebuje trak, pri katerem se pasova združita na enem koncu, se nato prekrižata in na drugem koncu tvorita zanko,
         z okroglo uro, ki je na trak pritrjena tam, kjer se pasova pričneta razhajati, in z dvema koncentričnima obročema, nameščenima
         okrog roba ure, pri čemer ima zunanji obroč režo, obrnjeno navzgor, v kateri je nameščen gumb za nastavitev časa, nima individualne
         narave v smislu člena 6 Uredbe št. 6/2002 o modelih Skupnosti.

      Navedeni model in model SYMBICORT, ki ravno tako vsebuje trak približno istih dimenzij, na katerega je na istem mestu pritrjena
         okrogla analogna ura, katere rob je obdan s koncentričnima obročema, nameščenima okrog roba ure, pri čemer je zunanji obroč
         prekinjen z režo, obrnjeno v enako smer, v kateri je nameščen gumb za nastavitev časa, naredita enak celotni vtis na seznanjenega
         uporabnika.

      Ni namreč mogoče ugotoviti nobene bistvene razlike v zvezi z relativno dolžino in širino trakov zadevnih modelov.
      Dalje, to, da je trak modela SYMBICORT prikazan v črni barvi, ni pomembno, ker za izpodbijani model ni bila zahtevana nobena
         barva. Podobno je, ker je ta model promocijski izdelek, upravičeno domnevati, da bo pri uporabi na njem navedena znamka. Zato
         prisotnost znamke SYMBICORT pri modelu SYMBICORT ravno tako ne pomeni bistvene razlike.

      Končno, podrobnosti, kot so namestitev ohišij ur pri obeh modelih in njunih številčnic, niso dovolj izrazite, da bi vplivale
         na celotni vtis omenjenih modelov. To še zlasti velja glede na to, da urna kazalca in pravokotni element na urni številčnici
         ne spadajo med elemente, ki so varovani z izpodbijanim modelom.

      (Glej točke 70, 79, od 81 do 84.)
      4.      Pri presoji prejšnjih modelov se v okviru postopka za razglasitev ničnosti ne smejo ločeno in izključno obravnavati njihovi
         grafični prikazi, temveč je treba celostno presoditi celoto prikazanih elementov, ki omogočajo dovolj natančno in zanesljivo
         opredelitev celotnega vtisa zadevnega modela. Zlasti pri modelih, ki so bili uporabljeni neposredno za trgovanje, ne da bi
         bili registrirani, se namreč lahko zgodi, da grafični prikaz vseh njihovih podrobnosti, ki bi bil primerljiv s prikazom v
         prijavi za registracijo, ne obstaja. V teh okoliščinah bi bilo pretirano od vlagatelja zahteve za ničnost zahtevati, naj v
         vsakem primeru predloži tak prikaz.

      (Glej točki 73 in 74.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 14. junija 2011(*)

      „Model Skupnosti – Postopek za razglasitev ničnosti – Registrirani model Skupnosti, ki predstavlja uro, pritrjeno na trak – Prejšnji model – Razkritje prejšnjega modela – Individualna narava – Zloraba pooblastil – Členi 4, 6, 7 in od 61 do 63 Uredbe (ES) št. 6/2002“
      V zadevi T‑68/10,
      Sphere Time s sedežem v Windhofu (Luksemburg), ki jo zastopajo C. Jäger, N. Gehlsen in M.-C. Simon, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa D. Botis, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT je
      Punch SAS s sedežem v Nici (Francija),

      zaradi tožbe zoper odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 2. decembra 2009 (zadeva R 1130/2008-3) glede postopka za
         razglasitev ničnosti med Punch SAS in Sphere Time,

      SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi I. Pelikánová (poročevalka), predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in M. van der Woude, sodnik,
      sodna tajnica: S. Spyropoulos, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 15. februarja 2010,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 1. junija 2010,
      na podlagi pisnega vprašanja, ki ga je tožeči stranki postavilo Splošno sodišče,
      na podlagi obravnave z dne 18. januarja 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, družba Sphere Time, je imetnica modela Skupnosti, registriranega pod številko 325949-0002 in vloženega 14.
         aprila 2005 (v nadaljevanju: izpodbijani model). Izpodbijani model, katerega namen je, da se uporablja za ure, je prikazan
         tako:

      2        Druga stranka pred odborom za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), družba Punch SAS,
         je 26. marca 2007 pri navedenem odboru vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti izpodbijanega modela, ki temelji na členu 25(1)(b)
         Uredbe Sveta (ES) št. 6/2002 z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti (UL 2002, L 3, str. 1). V zahtevi za ugotovitev ničnosti
         je druga stranka pred oborom za pritožbe navedla, da izpodbijani model ni nov in da nima individualne narave v smislu člena
         4 Uredbe št. 6/2002 v povezavi z njenima členoma 5 in 6.

      3        V utemeljitev zahteve za ugotovitev ničnosti je druga stranka pred odborom za pritožbe navedla več domnevno prejšnjih modelov.

      4        Po eni strani je druga stranka pred odborom za pritožbe predložila katalog, ki prikazuje dva modela ur proizvajalca Fuzhou
         Eagle Electronic Co. Ltd (v nadaljevanju: modela C in F), in certifikat tega podjetja, da sta bila modela C in F tržena v
         Evropi leta 2001.

      5        Po drugi strani pa je druga stranka pred odborom za pritožbe predložila katalog, ki prikazuje dva modela ur proizvajalca Great
         Sun Technology Corp., in certifikat tega podjetja, da sta bila ta modela v Evropi tržena od leta 2004. Navedenim dokazilom
         sta bila priložena račun in potrdilo o poreklu v zvezi z dobavo 2000 primerkov enega od modelov, označenih z znamko SYMBICORT,
         aprila 2004 stranki na Nizozemskem (ta model se v nadaljevanju imenuje: model SYMBICORT). Model SYMBICORT je bil prikazan
         tako:

      6        Oddelek za izbris je z odločbo z dne 31. marca 2008 razglasil ničnost izpodbijanega modela. Menil je, da izpodbijani model
         ni imel individualne narave, saj naj bi ustvarjal enak celotni vtis kot modela C in F. Zoper to odločbo je tožeča stranka
         13. maja 2008 vložila pritožbo.

      7        Tretji odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 2. decembra 2009 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil.
         Najprej je odbor za pritožbe ugotovil, da račun in potrdilo o poreklu glede dobave modela SYMBICORT v pravno zadostni meri
         dokazujeta, da je bil ta dostopen pred vložitvijo prijave izpodbijanega modela. Na podlagi primerjave med izpodbijanim modelom
         in modelom SYMBICORT, kot ju dojema običajen potrošnik, ki je navajen na ure, pritrjene na trak, je odbor za pritožbe ugotovil,
         prvič, da sta si zelo podobna, drugič, da so razlike zanemarljive in, končno, da čeprav je bil proizvajalec – zlasti glede
         urne številčnice – svoboden pri oblikovanju modela, te svobode ni izrabil. Odbor za pritožbe je za konec ugotovil, da izpodbijani
         model, ker naredi pri seznanjenem uporabniku enak celotni vtis kot model SYMBICORT, nima individualne narave.

       Predlogi strank
      8        Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo razveljavi;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov postopka pred Splošnim sodiščem in drugi stranki pred odborom za pritožbe plačilo stroškov postopka
         pred odborom za pritožbe UUNT.

      9        UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      10      Tožeča stranka navaja tri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog se glede na besedilo tožbe nanaša na kršitev členov 4 in 5
         Uredbe št. 6/2002 v zvezi z novostjo izpodbijanega modela. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev členov 4 in 6 Uredbe
         št. 6/2002 v zvezi s presojo individualne narave izpodbijanega modela. Tretji tožbeni razlog se nanaša na zlorabo pooblastil.
         Tožeča stranka med drugim meni, da glede na vsebino izpodbijane odločbe presoja modelov C in F ni del predmeta spora pred
         Splošnim sodiščem. V zvezi s tem naj bi odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi neupravičeno odstopil od odločbe oddelka za
         izbris, saj naj bi izpodbijani model primerjal le z modelom SYMBICORT in naj svoje izbire ne bi utemeljil.

      11      UUNT izpodbija utemeljenost teh treh tožbenih razlogov. Prav tako navaja, da je predmet spora pred Splošnim sodiščem podobnost
         izpodbijanega modela tako modeloma C in F kot modelu SYMBICORT, ter da je odbor za pritožbe k odločbi oddelka za izbris zgolj
         dodal še en razlog.

      12      Najprej je treba opozoriti, da je odbor za pritožbe svojo odločbo upravičeno oprl na primerjavo med izpodbijanim modelom in
         modelom SYMBICORT.

      13      Iz člena 60(1) Uredbe št. 6/2002 namreč izhaja, da mora odbor za pritožbe v okviru pritožbe, o kateri odloča, v celoti na
         novo preizkusiti pravno in dejansko utemeljenost zahteve za ugotovitev ničnosti (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 13.
         marca 2007 v zadevi UUNT proti Kaulu, C‑29/05 P, ZOdl., str. I‑2213, točka 57). To pomeni, da lahko odbor za pritožbe odloči
         na podlagi katerega koli od prejšnjih modelov, na katere se sklicuje tožeča stranka v zahtevi za ugotovitev ničnosti, ne da
         bi bil vezan na vsebino odločbe oddelka za izbris in ne da bi moral v zvezi s tem navesti posebne razloge.

      14      Vendar pa v tej zadevi ni sporno, da se je na model SYMBICORT druga stranka pred odborom za pritožbe sklicevala v postopku
         pred oddelkom za izbris.

      15      V teh okoliščinah ni treba že na tej stopnji odločiti, ali je presoja modelov C in F del predmeta spora pred Splošnim sodiščem.
         Po drugi strani pa je treba najprej preučiti morebitno utemeljenost tožbe, kolikor se nanaša na presojo modela SYMBICORT v
         izpodbijani odločbi. Samo če Splošno sodišče ugotovi, da je ta presoja nezakonita, se bo presoja modelov C in F lahko, če
         bo potrebno, izkazala za pomembno za razrešitev spora pred njim.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev členov 4 in 5 Uredbe št. 6/2002
       Trditve strank
      16      Tožeča stranka trdi, da je glede datuma razkritja modela SYMBICORT treba upoštevati določbo člena 7(2)(b) Uredbe št. 6/2002.
         Zato datum, ki bi ga bilo v tej zadevi treba upoštevati, ni datum vložitve prijave izpodbijanega modela, torej 14. april 2005,
         temveč 14. april 2004.

      17      Vendar pa se račun nanaša na pošiljanje izdelkov modela SYMBICORT na nek nedoločen datum aprila 2004. Ker je bil ta dokument
         sestavljen 3. aprila 2004 v Hongkongu (Kitajska), bi bilo glede na razdaljo med Hongkongom in Nizozemsko zelo verjetno, da
         so primerki modela SYMBICORT prišli na evropski trg – in je bil ta model zato dostopen javnosti – po 14. aprilu 2004.

      18      Tožeča stranka dodaja, da je drugi stranki pred odborom za pritožbe račun izstavil proizvajalec ur modela SYMBICORT, ki ima
         interes za to, da bi se dokazala prejšnjost navedenega modela. Prav tako ni gotovo, da je bil UUNT predložen izvirnik omenjenega
         računa. Zato tega dokumenta po mnenju tožeče stranke ni mogoče upoštevati.

      19      Tožeča stranka v teh okoliščinah meni, da prejšnje razkritje modela SYMBICORT ni bilo dokazano. Ugotavlja, da je izpodbijani
         model zato treba šteti za nov.

      20      UUNT izpodbija utemeljenost navedb tožeče stranke.

       Presoja Splošnega sodišča
      21      V skladu z besedilom tožbe se prvi tožbeni razlog nanaša na kršitev členov 4 in 5 Uredbe št. 6/2002, ki se nanašata na novost
         modela Skupnosti. Vendar, kot je navedel UUNT, izpodbijana odločba ne temelji na tem, da izpodbijani model ni nov.

      22      Pravzaprav prvi tožbeni razlog temelji na prejšnjem razkritju modela SYMBICORT. Tako se v resnici nanaša na domnevno kršitev
         člena 6(1) Uredbe št. 6/2002 v povezavi z njenim členom 7.

      23      V teh določbah je navedeno:

      „Člen 6
      Individualna narava
      1.      Šteje se, da ima videz izdelka individualno naravo, če se celotni vtis, ki ga naredi na seznanjenega uporabnika, razlikuje
         od celotnega vtisa, ki ga na takega uporabnika naredi videz izdelka, ki je bil dostopen javnosti:

      […]
      b)      v primeru registriranega modela Skupnosti, pred datumom vložitve prijave za registracijo, ali, če se zahteva prednostna pravica,
         datumom prednostne pravice.

      […]
      Člen 7
      Razkritje
      1.      Za namen uporabe členov 5 in 6 se šteje, da je bil videz izdelka dostopen javnosti, če je bil objavljen po registraciji ali
         kako drugače, razstavljen, uporabljen pri trgovanju ali drugače razkrit pred dnem iz […] člen[a] 6(1)(b), razen če ti dogodki
         ne bi mogli utemeljeno postati znani v normalnem poteku poslovanja specializiranim krogom zadevnega področja, ki delujejo
         v Skupnosti. […]

      2.      Razkritje se ne upošteva za namen uporabe členov 5 in 6, če je bil videz, za katerega se zahteva varstvo po registriranem
         modelu Skupnosti, dostopen javnosti:

      a)       zaradi podatkov, ki jih je dal oblikovalec, njegov pravni naslednik ali tretja oseba, ali zaradi dejanja oblikovalca; in
      b)       v obdobju 12 mesecev pred vložitvijo prijave ali datumom prednostne pravice, če se ta zahteva.
      […]“
      24      Prvič, v zvezi z uporabo člena 7(2) Uredbe št. 6/2002 v tej zadevi je treba opozoriti, da je namen te določbe dati oblikovalcu
         ali njegovemu pravnemu nasledniku možnost tržiti model za obdobje dvanajstih mesecev, preden mora vložiti prijavo.

      25      Tako si lahko oblikovalec ali njegov pravni naslednik v tem obdobju zagotovi prodajni uspeh zadevnega modela, preden bi imel
         stroške z registracijo in brez bojazni, da bi se tako razkritje lahko uspešno uveljavljalo v postopku za razglasitev ničnosti,
         začetem po morebitni registraciji zadevnega modela.

      26      Iz zgoraj navedenega izhaja, da mora – za to, da se lahko člen 7(2) Uredbe št. 6/2002 uporabi v okviru postopka za razglasitev
         ničnosti – imetnik modela, na katerega se nanaša zahteva za ugotovitev ničnosti, dokazati, da je bodisi oblikovalec modela,
         s katerim se utemeljuje navedena zahteva, bodisi pravni naslednik tega oblikovalca.

      27      Tako je v tem primeru tožeča stranka dolžna dokazati, da je oblikovalec modela SYMBICORT ali njegov pravni naslednik.

      28      Vendar pa tožeča stranka tega niti ne zatrjuje.

      29      Zato člena 7(2) Uredbe št. 6/2002 ni mogoče uporabiti glede razkritja navedenega modela.

      30      Drugič, v teh okoliščinah in glede na to, da tožeča stranka za izpodbijani model ni zahtevala prednostne pravice, je treba
         preučiti, ali je iz podatkov, predloženih UUNT, razvidno, da je bil model SYMBICORT dostopen javnosti pred 14. aprilom 2005,
         ki je datum vložitve prijave izpodbijanega modela.

      31      Druga stranka pred odborom za pritožbe je v zvezi s tem predložila račun za dobavo 2000 ur modela SYMBICORT stranki na Nizozemskem.
         Glede na ta račun so bili zadevni predmeti iz Hongkonga poslani 3. aprila 2004.

      32      Tako račun glede na običajni čas prevoza izkazuje, da so bile zadevne ure dostavljene na Nizozemsko in da je bil torej model
         SYMBICORT dostopen specializiranim krogom zadevnega področja, ki delujejo v Skupnosti, pred 14. aprilom 2005, datumom vložitve
         prijave izpodbijanega modela. Poleg tega tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza za to, da do razkritja ni prišlo ali
         da je do njega prišlo po navedenem datumu vložitve.

      33      Tretjič, glede dokazne vrednosti računa je treba priznati, da ima družba Great Sun Technology, ki izdeluje ure modela SYMBICORT
         in ki je drugi stranki v postopku pred odborom za pritožbe predložila zadevni dokument, interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega
         modela. Tak rezultat ji namreč dopušča, da bi nadaljevala s trženjem svojih izdelkov v Evropski uniji.

      34      Vendar – čeprav bi ta okoliščina lahko vzbudila dvom glede verodostojnosti izjave direktorja družbe Great Sun Technology,
         ki je bila prav tako predložena UUNT – ni mogoče enako sklepati za račun.

      35      Ta dokument namreč ni bil oblikovan posebej za to, da bi služil kot dokaz v postopku za razglasitev ničnosti, temveč v okviru
         običajnega poslovanja, da bi potrdil opravljeno storitev in da se od dolžnika zahteva plačilo dogovorjene cene.

      36      Poleg tega račun ni naslovljen na drugo stranko pred odborom za pritožbe, temveč na tretjo družbo, izdan pa je bil aprila
         2004, torej skoraj tri leta pred vložitvijo zahteve za ugotovitev ničnosti 26. marca 2007.

      37      V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da na dokazno vrednost računa vpliva to, da ga je drugi stranki pred odborom za pritožbe
         posredoval proizvajalec ur modela SYMBICORT.

      38      To, da je bila namesto izvirnika računa predložena kopija, samo po sebi ne pomeni ovire za upoštevanje zadevnega dokumenta.

      39      Predložitev izvirnika tega dokumenta bi bila glede na okoliščine primera lahko pomembna, če bi bila kopija nečitljiva ali
         če bi se zdelo, da se je v dokument poseglo, da bi se spremenila njegova vsebina. Vendar tožeča stranka ne navaja tovrstnih
         argumentov, ob pregledu računa, kot je bil predložen UUNT, pa se tudi ne pojavljajo vprašanja v zvezi s tem.

      40      Zato dejstvo, da je bila namesto izvirnika računa izstavljena kopija, ravno tako ne vpliva na dokazno vrednost predloženega
         dokumenta.

      41      Glede na zgoraj navedeno je treba skleniti, da odbor za pritožbe ni napačno menil, da je bilo dokazano, da je bil model SYMBICORT
         dostopen javnosti pred datumom vložitve prijave izpodbijanega modela. Zato je prvi tožbeni razlog treba zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev členov 4 in 6 Uredbe št. 6/2002
       Trditve strank
      42      Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe pri ugotovitvi, da izpodbijani model naredi pri seznanjenem uporabniku enak celotni
         vtis kot model SYMBICORT, storil napako v presoji.

      43      Najprej, tožeča stranka navaja, da je seznanjeni uporabnik – ker je model SYMBICORT namenjen uporabi v oglaševanju – poslovni
         subjekt, ki želi kupiti promocijske izdelke. Navaja, da bo uporabnik zaradi velike ponudbe trakov na trgu pozoren na posebnosti
         posameznega traku.

      44      Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, prvič, da ni upošteval vseh ustreznih elementov obeh zadevnih modelov, in sicer traku,
         ohišja ure, same ure in sponke za pritrditev. Odbor za pritožbe se je namreč omejil na primerjavo zaslona ure, njegov položaj
         in barvo obeh modelov. Pri tem je prezrl dejstvo, da je svoboda oblikovalca analogne ure omejena. Nasprotno pa je oblikovalec
         zelo svoboden glede traku in sponke za pritrditev.

      45      Drugič, v prikazu, posredovanem UUNT, model SYMBICORT ni bil prikazan v celoti, saj sta bila prikazana le dva pasova, ki padata
         v dveh različnih smereh, ne pa tudi sponka, ki ju povezuje. Ker pa je treba primerjavo modelov opraviti glede na njihov prikaz,
         odbor za pritožbe ne bi smel predvidevati, da ima model SYMBICORT trak, ki omogoča nošenje ure okoli vratu.

      46      Tretjič, tožeča stranka nasprotuje presoji odbora za pritožbe, da je bila sponka za pritrditev izpodbijanega modela prikazana
         pikčasto. Zadevna sponka je bila prikazana s polnimi črtami in bi jo bilo zato treba upoštevati, še zlasti, ker je pomemben
         sestavni del izpodbijanega modela. Ta sponka naj bi namreč pritegnila pozornost uporabnikov, ker, po eni strani, svoboda oblikovalca
         v tem smislu ni omejena in, po drugi strani, njena oblika določa, kateri predmeti so lahko pritrjeni na trak.

      47      Vendar v tem primeru, po eni strani, sponka za pritrditev modela SYMBICORT ni bila vidna iz prikaza, posredovanega UUNT, tako
         da ni bilo mogoče potrditi njenega obstoja in morebitnih značilnosti. Po drugi strani pa se sponka za pritrditev izpodbijanega
         modela bistveno razlikuje od zadnjega dela modela SYMBICORT.

      48      UUNT izpodbija utemeljenost trditev tožeče stranke.

       Presoja Splošnega sodišča
      49      Člena 4 in 6 Uredbe št. 6/2002 določata:

      „Člen 4
      Zahteve za varstvo
      1.      Videz izdelka je varovan z modelom Skupnosti, če je nov in ima individualno naravo.
      […]
      Člen 6
      Individualna narava
      1.      Šteje se, da ima videz izdelka individualno naravo, če se celotni vtis, ki ga naredi na seznanjenega uporabnika, razlikuje
         od celotnega vtisa, ki ga na takega uporabnika naredi videz izdelka, ki je bil dostopen javnosti:

      […]
      b)       v primeru registriranega modela Skupnosti, pred datumom vložitve prijave za registracijo, ali, če se zahteva prednostna pravica,
         datumom prednostne pravice.

      2.      Pri ocenjevanju individualne narave se upošteva stopnja svobode oblikovalca pri razvijanju modela.“
      50      Zato je treba preučiti, ali se z vidika seznanjenega uporabnika in ob upoštevanju stopnje svobode oblikovalca ure, pritrjene
         na trak, celotni vtis izpodbijanega modela razlikuje od celotnega vtisa modela SYMBICORT.

      –       Seznanjeni uporabnik
      51      Glede razlage pojma seznanjenega uporabnika je treba upoštevati, da to, da je nekdo „uporabnik“, vključuje, da zadevna oseba
         uporablja izdelek, katerega del je model, v skladu z namenom tega izdelka. Oznaka „seznanjen“ nakazuje poleg tega na to, da
         uporabnik, ne da bi bil snovalec ali tehnični strokovnjak, pozna različne modele, ki obstajajo v zadevnem sektorju, ima nekaj
         znanja o sestavnih delih, ki jih ti modeli ponavadi vsebujejo, in je zaradi zanimanja za zadevne izdelke izkazal relativno
         stopnjo pozornosti pri njihovi uporabi (sodba Splošnega sodišča z dne 22. junija 2010 v zadevi Shenzhen Taiden proti UUNT – Bosch
         Security Systems (komunikacijska naprava), T‑153/08, ZOdl., str. II‑2517, točki 46 in 47).

      52      V tej zadevi je odbor za pritožbe v točki 21 izpodbijane odločbe ugotovil, da je seznanjeni uporabnik običajen potrošnik,
         ki je navajen na ure, pritrjene na trak in obešene okoli vratu.

      53      Ni sporno, da je model SYMBICORT, enako kot izpodbijani model, promocijski izdelek. Vendar pojem seznanjenega uporabnika,
         kot je opredeljen v točki 51 zgoraj, glede teh izdelkov po eni strani vključuje poslovni subjekt, ki jih nabavi za posredovanje
         končnim uporabnikom, po drugi strani pa te uporabnike same.

      54      Zato bi bilo v tem primeru treba šteti, da je seznanjeni uporabnik tako povprečen potrošnik, naveden v izpodbijani odločbi,
         kot tudi kupec, ki se poklicno ukvarja s trgovinskimi posli in na katerega se sklicuje tožeča stranka.

      55      Vendar pa tožeča stranka ne navaja nobenih argumentov, ki bi kazali na to, da bi ti dve skupini uporabnikov zadevna modela
         dojemalo različno.

      56      Še več, to, da ena od obeh skupin omenjenih seznanjenih uporabnikov zadevna modela dojema, kot da naredita enak celotni vtis,
         v vsakem primeru zadošča za dokaz, da izpodbijani model nima individualne narave.

      57      V teh okoliščinah to, da v izpodbijani odločbi med seznanjenimi uporabniki ur, pritrjenih na trak, niso omenjeni poslovni
         subjekti, ne vpliva na zakonitost te odločbe.

      –       Stopnja svobode oblikovalca
      58      Pred obravnavo stopnje svobode oblikovalca, ki je po mnenju tožeče stranke omejena, kar zadeva uro, in široka, kar zadeva
         trak in sponko za pritrditev, je treba opredeliti elemente, ki so z izpodbijanim modelom dejansko zaščiteni in so zato pomembni
         v okviru primerjave tega modela z modelom SYMBICORT.

      59      Točka 11.4 smernic za preizkus modelov Skupnosti, ki jih je predsednik UUNT sprejel 9. decembra 2003 s sklepom št. EX-03-9,
         z naslovom „Formalne zahteve za prikaz videza izdelka“ v zvezi s tem določa:

      „[…]
      Prikaz videza izdelka mora biti omejen na značilnosti, za katere se zahteva varstvo. Vendar pa lahko prikaz zajema tudi druge
         elemente, ki pomagajo opisati značilnosti videza izdelka, za katerega se zahteva varstvo. V prijavi za registracijo modela
         Skupnosti so dovoljeni ti identifikatorji:

      1.      Pikčaste črte se lahko v pogledu uporabljajo za prikaz elementov, za katere se ne zahteva varstva, ali pa za prikaz delov
         modela, ki v zadevnem pogledu niso vidni. Zato pikčaste črte prikazujejo elemente, ki niso vidni v pogledu, v katerem so prikazani.

      […]“
      60      Tožeča stranka ne izpodbija tega pravila. Vendar s sklicevanjem na prikaz izpodbijanega modela v izpodbijani odločbi, v Biltenu modelov Skupnosti in v podatkovni bazi modelov Skupnosti, ki je na voljo na spletni strani UUNT, navaja, da – v nasprotju z ugotovitvijo odbora
         za pritožbe v točki 20 izpodbijane odločbe – sponka za pritrditev izpodbijanega modela ni bila prikazana pikčasto.

      61      V zvezi s tem je najprej treba ugotoviti, da prikaz izpodbijanega modela v izpodbijani odločbi glede obsega varstva navedenega
         modela ni pomemben.

      62      Drugič, na podlagi strnjenega prikaza izpodbijanega modela, uporabljenega v Biltenu modelov Skupnosti in v podatkovni bazi modelov Skupnosti, je mogoče ugotoviti, da so nekateri elementi tega modela, zlasti sponka za pritrditev,
         prikazani z manj izrazitimi črtami od tistih, ki prikazujejo lastnosti drugih elementov, kot sta trak in ohišje ure. Vendar
         zaradi pomanjšanosti strnjenega prikaza ni mogoče z gotovostjo ugotoviti, ali so zadevni elementi prikazani s pikčastimi črtami.

      63      Tretjič, morebitna negotovost glede tega vprašanja je odpravljena ob celotnem pogledu izpodbijanega modela, ki je dostopen
         prek strnjenega prikaza v elektronski različici Biltena modelov Skupnosti in v podatkovni bazi modelov Skupnosti in ki je poleg tega povsem enak prikazu izpodbijanega modela v prijavi za registracijo,
         ki jo je tožeča stranka predložila UUNT. Ta pogled namreč omogoča, da jasno vidno, da je sponka za pritrditev izpodbijanega
         modela prikazana pikčasto, enako kot urna kazalca in pravokotni element, pritrjen na urno številčnico.

      64      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da sponka za pritrditev izpodbijanega modela, urna kazalca in pravokotni element, pritrjen
         na urno številčnico, ne spadajo med elemente, ki so varovani z izpodbijanim modelom. Ta ugotovitev pa pomeni, da stopnja svobode
         oblikovalca glede teh elementov v tej zadevi ni pomembna.

      65      Kar zadeva druge elemente, ki jih je izpostavila tožeča stranka, je po eni strani treba ugotoviti, da pretirava v zvezi s
         stopnjo svobode oblikovalca pri traku.

      66      Čeprav obstaja določena stopnja spremenljivosti glede dolžine in širine tega elementa, te značilnosti vendarle ne bi smele
         vplivati na to, da se trak udobno nosi okoli vratu. Enaka ugotovitev velja tudi za namestitev ure na trak.

      67      Zato ugotovitve odbora za pritožbe v tem smislu, ki so navedene v točki 21 izpodbijane odločbe, niso napačne.

      68      Po drugi strani pa je treba v zvezi s stopnjo svobode oblikovalca glede ure priznati, da mora analogna ura za izpolnitev svoje
         namembnosti zagotovo vsebovati določene elemente, kot so številčnica, kazalca, postavljena približno na njeno sredino ali
         gumb za nastavitev časa.

      69      Kljub temu pa se te zahteve nanašajo na prisotnost določenih elementov v uri in na njeno obliko in splošni izgled ne vplivajo
         veliko. Tako sta lahko zlasti številčnica in ohišje ure različnih oblik in postavljena različno, kot je v bistvu navedel odbor
         za pritožbe v točki 21 izpodbijane odločbe.

      –       Primerjava celotnih vtisov, ki ju naredita zadevna modela
      70      Glede na pravkar izpostavljeno v zvezi z elementi, ki so varovani z izpodbijanim modelom, in stopnjo svobode oblikovalca ure,
         pritrjene na trak, je treba ugotoviti, da je celotni vtis izpodbijanega modela opredeljen z naslednjimi elementi:

      –        trakom, pri katerem se pasova združita na enem koncu, se nato prekrižata in na drugem koncu tvorita zanko;
      –        okroglo uro, ki je na trak pritrjena tam, kjer se pasova pričneta razhajati;
      –        dvema koncentričnima obročema, nameščenima okrog roba ure, pri čemer ima zunanji obroč režo, obrnjeno navzgor, v kateri je
         nameščen gumb za nastavitev časa.

      71      Kar zadeva celotni vtis modela SYMBICORT, je najprej treba presojati trditev tožeče stranke, da odbor za pritožbe ne bi smel
         predvidevati, da ima model SYMBICORT trak, ki omogoča nošenje ure okoli vratu.

      72      V zvezi s tem je res, da sta iz prikaza modela SYMBICORT, kot je bil posredovan UUNT, razvidna samo dva trakova, ki padata
         v dveh različnih smereh, ne pa tudi zanka za nošenje okoli vratu.

      73      Vendar se pri presoji prejšnjih modelov ne smejo ločeno in izključno obravnavati njihovi grafični prikazi, temveč je treba
         celostno presoditi celoto prikazanih elementov, ki omogočajo dovolj natančno in zanesljivo opredelitev celotnega vtisa zadevnega
         modela.

      74      Zlasti pri modelih, ki so bili uporabljeni neposredno za trgovanje, ne da bi bili registrirani, se namreč lahko zgodi, da
         grafični prikaz vseh njihovih podrobnosti, ki bi bil primerljiv s prikazom v prijavi za registracijo, ne obstaja. V teh okoliščinah
         bi bilo pretirano od vlagatelja zahteve za ničnost zahtevati, naj v vsakem primeru predloži tak prikaz.

      75      V tej zadevi sta, po eni strani, na reprodukciji modela SYMBICORT, ki ga je predložila druga stranka pred odborom za pritožbe,
         oba pasova traku nenadoma prekinjena, izraz „symbicort“ pa je prikazan le delno na enem od njiju. To kaže na to, da zanke
         ni videti zaradi nepopolnosti reprodukcije in ne zaradi resničnega videza zadevnega modela.

      76      Po drugi strani pa je tako iz računa kot iz potrdila o poreklu razvidno, da je pošiljka družbe Great Sun Technology na Nizozemsko
         dne 3. aprila 2004 vsebovala 2000 primerkov „trakov z uro ‚SYMBICORT‘“.

      77      Vendar ni nobenega dvoma, da je trak, kot je ta v obravnavani zadevi, namenjen temu, da omogoča nošenje predmeta okoli vratu.

      78      V teh okoliščinah je odbor za pritožbe – glede na to, da je treba celotni vtis, ki ga model naredi na seznanjenega uporabnika,
         opredeliti tudi glede na to, kako se zadevni izdelek uporablja (zgoraj navedena sodba Komunikacijska naprava, točka 66) –
         v točki 20 izpodbijane odločbe upravičeno ugotovil, da model SYMBICORT ne glede na nepopoln grafični prikaz, predložen UUNT,
         dejansko vsebuje trak, ki omogoča, da se ura obesi okoli vratu.

      79      Glede na ravnokar navedeno je treba presoditi, da se celotni vtis, ki ga naredi model SYMBICORT, opredeli glede na elemente,
         ki so našteti v točki 70 zgoraj. Kot je pravilno ugotovil odbor za pritožbe v točki 19 izpodbijane odločbe, namreč model SYMBICORT
         ravno tako vsebuje trak približno istih dimenzij, na katerega je na istem mestu pritrjena okrogla analogna ura. Podobno je
         rob ure obdan s koncentričnima obročema, nameščenima okrog roba ure, pri čemer je zunanji obroč prekinjen z režo, obrnjeno
         v enako smer, v kateri je nameščen gumb za nastavitev časa.

      80      Poleg tega je odbor za pritožbe v točki 20 izpodbijane odločbe upravičeno ugotovil, da so razlike med zadevnima modeloma,
         ki jih je izpostavila tožeča stranka, zanemarljive.

      81      Tako, prvič, ni mogoče ugotoviti nobene bistvene razlike v zvezi z relativno dolžino in širino trakov zadevnih modelov.

      82      Dalje, to, da je trak modela SYMBICORT prikazan v črni barvi, ni pomembno, ker za izpodbijani model ni bila zahtevana nobena
         barva. Podobno je, ker je ta model promocijski izdelek, upravičeno domnevati, da bo pri uporabi na njem navedena znamka. Zato
         prisotnost znamke SYMBICORT pri modelu SYMBICORT ravno tako ne pomeni bistvene razlike.

      83      Končno, podrobnosti, kot so namestitev ohišij ur pri obeh modelih in njunih številčnic, niso dovolj izrazite, da bi vplivale
         na celotni vtis omenjenih modelov. To še zlasti velja glede na to, kar izhaja iz navedenega v točkah od 58 do 64 zgoraj, in
         sicer, da urna kazalca in pravokotni element na urni številčnici ne spadajo med elemente, ki so varovani z izpodbijanim modelom.

      84      Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da izpodbijani model in model SYMBICORT naredita enak celotni vtis na seznanjenega
         uporabnika. Zato je odbor za pritožbe ravnal pravilno, ko je enako ugotovil v točki 22 izpodbijane odločbe in ko je sklepal,
         da izpodbijani model nima individualne narave v smislu člena 6 Uredbe št. 6/2002 ter ga je zato treba razglasiti za ničnega.

      85      V teh okoliščinah je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.

       Tretji tožbeni razlog: zloraba pooblastil v smislu člena 61(2) Uredbe št. 6/2002
       Trditve strank
      86      Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe zlorabil svoja pooblastila, ker, prvič, njenih trditev in dokaznih predlogov
         ter zlasti računa ni presojal v pravno zadostni meri, drugič, ker ni upošteval svobode oblikovalca, kar zadeva trak in sponko
         za pritrditev, in tretjič, ker je izpodbijano odločbo utemeljil na napačni oceni sponke za pritrditev izpodbijanega modela.
         Tožeča stranka v tem kontekstu meni, da odbor za pritožbe ni izvedel primernega nadzora, temveč se je omejil na ugotovitve,
         ki niso podprte z utemeljitvami ali s sklicevanjem na dokaze, s čimer je kršil njeno pravico do obrambe. Poleg tega bi bilo
         mogoče, da ker se je odbor za pritožbe skliceval na to, da je bila sponka za pritrditev prikazana pikčasto, skliceval na neznan
         model.

      87      UUNT izpodbija utemeljenost navedb tožeče stranke.

       Presoja Splošnega sodišča
      88      Spomniti je treba, da ima pojem zlorabe pooblastil natančno določen obseg v pravu Unije in da se nanaša na položaj, v katerem
         upravni organ svoja pooblastila uporablja za drug namen kot za tistega, za katerega so mu bila podeljena. V skladu z ustaljeno
         sodno prakso v zvezi s tem je pri odločitvi ugotovljena zloraba pooblastil le, če je na podlagi objektivnih, upoštevnih in
         skladnih dokazov jasno, da je bila sprejeta za doseganje drugih ciljev kot so tisti, ki jih navaja (sodbi Splošnega sodišča
         z dne 24. aprila 1996 v združenih zadevah Industrias Pesqueras Campos in drugi proti Komisiji, T‑551/93 in od T‑231/94 do
         T‑234/94, Recueil, str. II‑247, točka 168, in z dne 12. januarja 2000 v zadevi DKV proti UUNT (COMPANYLINE), T‑19/99, Recueil,
         str. II‑1, točka 33).

      89      Vendar v obravnavanem primeru tožeča stranka tega ni ne dokazala ne zatrjevala. Domnevno zlorabo pooblastil, na katero se
         sklicuje, kvečjemu predstavlja morebitna napaka v presoji, ki lahko pomeni kršitev členov 4, 6 in 7 Uredbe št. 6/2002. Vendar
         iz presoje prvega in drugega tožbenega razloga izhaja, da so trditve tožeče stranke v zvezi s tem v vsakem primeru neutemeljene.

      90      Glede domnevne kršitve pravice tožeče stranke do obrambe iz člena 62 Uredbe št. 6/2002 izhaja, da lahko odločbe UUNT temeljijo
         le na razlogih ali dokazih, o katerih so se stranke lahko izjavile. V tem primeru se je tožeča stranka v postopku pred UUNT
         izjavila glede dokazne vrednosti računa, glede svobode oblikovalca, glede nepopolnosti prikaza modela SYMBICORT in glede pomena
         sponke za pritrditev pri celotnem vtisu, ki ga naredi ura, pritrjena na trak. To, da sponka za pritrditev ne spada med elemente,
         ki so varovani z izpodbijanim modelom, je bilo izrecno navedeno v točki 21 odločbe oddelka za izbris, tako da bi tožeča stranka
         na to lahko podala pripombe v okviru pritožbenega postopka. Zato je treba navedbo, ki se nanaša na kršitev pravice tožeče
         stranke do obrambe, prav tako zavrniti.

      91      Kolikor lahko argumenti, predstavljeni v okviru tretjega tožbenega razloga, še vedno štejejo, kot da se nanašajo na kršitev
         obveznosti obrazložitve iz člena 62 Uredbe št. 6/2002 ali dolžnosti proučitve tožbenih razlogov in zahtev strank iz člena
         63(1) te uredbe, je treba ugotoviti, da so v izpodbijani odločbi dosledno in dovolj natančno navedeni razlogi, iz katerih
         je odbor za pritožbe menil, po eni strani, da so bili dokazi, ki se nanašajo na model SYMBICORT, in sicer zlasti račun, verodostojni
         in prepričljivi (točke 7 in od 15 do 17 izpodbijane odločbe), in po drugi strani, da je izpodbijani model ob upoštevanju svobode
         oblikovalca pri seznanjenih uporabnikih naredil enak celotni vtis kot model SYMBICORT (točke od 18 do 22 izpodbijane odločbe).
         Tako izpodbijana odločba v zvezi s tem ni nezakonita.

      92      Glede na vse navedeno je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.

      93      Ker nobeden od tožbenih razlogov, ki jih je predložila tožeča stranka, ni utemeljen, kar zadeva dokazovanje razkritja modela
         SYMBICORT in primerjave med njim in izpodbijanim modelom, ju glede modelov C in F v skladu z navedenim v točkah od 12 do 15
         zgoraj ni več treba presojati. V teh okoliščinah je namreč primerjava med izpodbijanim modelom in modelom SYMBICORT, ki jo
         je opravil odbor za pritožbe, zadostna podlaga za izpodbijano odločbo.

      94      Zato je treba tožbo zavrniti v celoti.

       Stroški
      95      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
      razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Družbi Sphere Time se naloži plačilo stroškov.

               Pelikánová

               Jürimäe

               Van der Woude

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. junija 2011.
      Podpisi
      *Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 25. junija 2015.#Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH proti Gerhard und Jürgen Vogel GbR in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Mannheim.#Predhodno odločanje – Žlahtniteljske pravice v Skupnosti – Uredba št. 2100/94 – Izjema iz člena 14 – Uporaba pridelka za razmnoževanje s strani kmetov brez odobritve imetnika – Obveznost kmetov, da za to uporabo plačajo primerno nadomestilo – Rok, v katerem je treba izvršiti to plačilo, da bi se uporabila izjema – Možnost imetnika, da vloži tožbo iz člena 94 – Kršitev.#Zadeva C-242/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 25. junija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Žlahtniteljske pravice v Skupnosti — Uredba št. 2100/94 — Izjema iz člena 14 — Uporaba pridelka za razmnoževanje s strani kmetov brez odobritve imetnika — Obveznost kmetov, da za to uporabo plačajo primerno nadomestilo — Rok, v katerem je treba izvršiti to plačilo, da bi se uporabila izjema — Možnost imetnika, da vloži tožbo iz člena 94 — Kršitev“
      V zadevi C‑242/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Mannheim (Nemčija) z odločbo z dne 9. maja 2014, ki je prispela na Sodišče 19. maja 2014, v postopku

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

      proti

         Gerhard und Jürgen Vogel GbR,

         Jürgenu Voglu,

         Gerhardu Voglu,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev, J. L. da Cruz Vilaça in K. Likurgos (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH K. von Gierke in E. Trauernicht, odvetnika,

               —

               za Gerhard und Jürgen Vogel GbR ter G. in J. Vogla J. Beismann in M. Miersch, odvetnika,

               —

               za špansko vlado A. Gavela Llopis, agentka,

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman in C. Schillemans ter J. Langer, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo G. von Rintelen in I. Galindo Martín, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. marca 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago nekaterih določb Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 16, str. 390) in Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24. julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 18, str. 63).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (v nadaljevanju: družba STV), ki zastopa interese imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti za sorto ozimnega ječmena finita na eni strani ter kmetijsko družbo civilnega prava Gerhard in Jürgen Vogel GbR ter G. in J. Voglom, osebno odgovornima družbenikoma te družbe, (v nadaljevanju: skupaj: tožene stranke Vogel) na drugi strani, ker so slednji posejali zadevno sorto.

         Pravni okvir

         Uredba št. 2100/94

               3

               Člen 13 uredbe 2100/94, naslovljen, „Pravice imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti in prepovedana dejanja“ določa:
               „1.   Žlahtniteljska pravica v Skupnosti velja tako, da je imetnik ali imetniki žlahtniteljske pravice v Skupnosti, v nadaljnjem besedilu ‚imetnik‘, upravičen do opravljanja dejanj iz odstavka 2.
               2.   Ne glede na določbe členov 15 in 16 je potrebna odobritev imetnika za naslednja dejanja, ki zadevajo sestavine sorte ali pridelan material zavarovane sorte, v nadaljnjem besedilu ,material’:

                        a)

                        pridelovanje ali razmnoževanje (povečevanje);

                  […]
               Imetnik lahko svojo odobritev pogojuje in omejuje.
               […]“

               4

               Člen 14 te uredbe, naslovljen „Odstop od žlahtniteljske pravice v Skupnosti“, določa:
               „1.   Ne glede na člen 13(2) in za namene zaščite kmetijske pridelave smejo kmetje za razmnoževanje na polju na svojem posestvu uporabljati svoje pridelke, pridobljene na svojem posestvu s sajenjem materiala sorte zavarovane z žlahtniteljsko pravico v Skupnosti, ki ni hibridna ali sintetična sorta.
               2.   Določbe odstavka 1 se uporabljajo le za kmetijske rastline:
               […]

                        b)

                        žit:

                  […]
               Hordeum vulgare L. – navadni ječmen
               […]
               3.   Za uveljavitev odstopa iz odstavka 1 in za varovanje zakonitih interesov žlahtnitelja in kmeta bodo pred začetkom veljavnosti te uredbe in izvedbenih pravil v skladu s členom 114 oblikovani pogoji, in sicer na osnovi naslednjih meril:
               […]

                        —

                        malim kmetom ni treba plačati imetniku nobenega nadomestila; […]
                        […]

                        —

                        drugi kmetje morajo plačati imetniku primerno nadomestilo, znatno nižje od zneska, ki se zaračuna za licenčno pridelavo semenskega materiala te sorte na istem območju; dejanska višina tega primernega nadomestila se lahko sčasoma spremeni z upoštevanjem, kolikor se uporablja odmik [izjema] [iz odstavka 1] glede zadevne sorte,

                        —

                        za nadzor nad upoštevanjem določb tega člena ali določb, sprejetih v skladu s tem členom, so odgovorni izključno imetniki; pri organiziranju tega nadzora se ne sme predpisati pomoč uradnih organov,

                        —

                        kmetje ali ponudniki storitev za pripravo materiala imetnikom na njihovo zahtevo priskrbijo ustrezne podatke; ustrezne podatke prav tako lahko priskrbijo uradni organi, ki nadzorujejo kmetijsko pridelavo, če so ti podatki pridobljeni med rednim opravljanjem nalog brez dodatnih stroškov. […]“

               5

               Člen 94 te uredbe, ki se nanaša na zahtevke po civilnem pravu v primeru uporabe rastlinske sorte, ki pomeni kršitev, določa:
               „1.   Kdor:

                        a)

                        neupravičeno izvrši enega od dejanj, ki so predpisana v členu 13(2), v zvezi s sorto, za katero je podeljena žlahtniteljska pravica v Skupnosti;
                        […]

                  ga imetnik lahko toži na prenehanje take kršitve, plačilo primernega nadomestila ali obojega.
               2.   Kdor krši določbe naklepno ali iz malomarnosti, je razen tega dolžan nadomestiti imetniku vsako nadaljnjo škodo, ki je posledica tega dejanja. Če gre za majhno malomarnost, se te zahteve lahko zmanjšajo v skladu z obsegom malomarnosti, vendar ne smejo biti manjše od koristi, ki jih je kršitelj iz tega pridobil.“

         Uredba št. 1768/95

               6

               Člen 1(1) Uredbe št. 1768/95 določa, da ta uredba določa pravila o pogojih, ki urejajo odstopanje, predvideno v členu 14(1) Uredbe št. 2100/94.

               7

               Člen 2 te uredbe določa:
               „1.   Pogoje iz člena 1 izvajata oba, imetnik, ki predstavlja žlahtnitelja, in kmet, tako da ščitita zakonite interese drug drugega.
               2.   Za zakonite interese se šteje, da niso zaščiteni, če je eden ali več interesov stvar navzkrižnih vplivov, ne da bi se upoštevale potrebe po vzpostavitvi ustreznega ravnotežja med vsemi interesi ali potrebe po sorazmernosti med namenom zadevnega pogoja in dejanskim učinkom njegove izvedbe.“

               8

               Člen 6 te uredbe z naslovom „Individualna obveznost plačila“ v odstavku 1 določa:
               „Brez poseganja v določbe odstavka 2 postane individualna obveznost kmeta, da plača primerno nadomestilo, veljavna v času, ko se dejansko uporablja proizvod [pridelek] za razmnoževanje na polju.
               Imetnik lahko določi dan in način plačila. Vendar pa ne določi dneva plačila, ki je predhoden dnevu, na katerega začne veljati obveznost.“

               9

               Člen 7 te uredbe, naslovljen „Mali kmeti“, v odstavku 2 določa:
               „Površine na kmetijskem gospodarstvu kmeta, na katerih so rasle rastline, vendar so zemljišča začasno ali stalno v prahi v tržnem letu, ki se začne 1. julija in konča 30. junija naslednje koledarsko leto (‚tržno leto‘), v katerem zapade plačilo za nadomestilo, veljajo za površine, na katerih se še vedno pridelujejo rastline, če Skupnost ali država članica podeli subvencije ali nadomestila za zemljišča v prahi.“

               10

               Člen 17 Uredbe št. 1768/95, naslovljen „Kršitve“, določa:
               „Imetnik se lahko sklicuje na pravice, ki jih vsebuje žlahtniteljska pravica v Skupnosti, proti osebi, ki krši katere koli od pogojev ali omejitev v navezi z odstopanjem v skladu s členom 14 temeljne uredbe, kakor je opredeljeno v tej uredbi.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               11

               STV je združenje imetnikov žlahtniteljskih pravic, ki med drugim upravlja s pravicami imetnika žlahtniteljske pravice za ozimni ječmen sorte finita, ki je varovana na podlagi Uredbe št. 2100/94. STV na svoji spletni strani objavlja seznam, na katerem so navedene vse zavarovane rastlinske sorte, za katere mu je bilo zaupano upravljanje pravic v različnih tržnih letih, in znesek, ki ga je treba plačati za sajenje teh sort. Poleg tega STV vsako leto od kmetov, brez navedbe specifične sorte, zahteva, da ga obvestijo o morebitnem sajenju zavarovanih rastlinskih sort, za katere upravlja s pravicami, ter jim v ta namen pošlje obrazce za prijavo setve skupaj z vodnikom, v katerem so naštete vse zavarovane sorte, s pravicami katerih upravlja v zadevnem tržnem letu, ter njihovi imetniki in imetniki pravice izkoriščanja. Tožene stranke Vogel, ki niso v nikakršnem pogodbenem razmerju z družbo STV, niso odgovorile na te zahteve za informacije.

               12

               Družba STV je 16. decembra 2011 od predelovalca izvedela, da so tožene stranke Vogel v tržnem letu 2010/2011 med drugim naročile pripravo 350 kg semenskega materiala ozimnega ječmena sorte finita.

               13

               Družba STV je z dopisom z dne 31. maja 2012 tožene stranke Vogel pozvala, naj preverijo informacije glede setve ozimnega ječmena sorte finita, za katero je izvedela od omenjenega predelovalca in naj ji informacije v zvezi s to setvijo pošljejo najpozneje do 20. junija 2012. Tožene stranke Vogel se na ta dopis niso odzvale.

               14

               Družba STV je z dopisom z dne 27. julija 2012 od toženih strank Vogel zahtevala plačilo zneska v višini 262,50 EUR, ki ustreza vsem zneskom, ki naj bi jih te dolgovale za licenčno uporabo semen ozimne sorte ječmena finita in se imenujejo „licenčnine C“, kot nadomestilo škode, nastale zaradi prikrite setve te zavarovane sorte. Ker plačila ni bilo, je družba STV 18. marca 2013 vložila tožbo zaradi plačila te škode na podlagi člena 94(1) in (2) Uredbe št. 2100/94.

               15

               Družba STV v utemeljitev svoje tožbe trdi, da ji morajo tožene stranke Vogel plačati primerno nadomestilo na podlagi člena 94(1) Uredbe št. 2100/94 v znesku, ki ustreza polni licenčnini C, ker so izvedle „neupravičeno“ setev v smislu te določbe, in da se ne morejo sklicevati na izjemo iz člena 14(1) iste uredbe, ker niso izpolnile obveznosti plačila nadomestila iz člena 14(3), četrta alinea, te uredbe. Družba STV poleg tega trdi, da ta obveznost plačila ni odvisna od tega, ali je imetnik žlahtniteljske pravice za zadevno sorto zahteval informacije, in da jo mora kmet izpolniti pred setvijo, vsekakor pa pred koncem tržnega leta, v katerem je bila setev opravljena. Poleg tega meni, da opisi na njeni spletni strani in vodnik, v katerem so naštete vse zavarovane sorte, s pravicami katerih upravlja, in ki se vsako leto pošlje kmetom, tem omogočajo enostaven izračun zneska, ki ga morajo plačati za setev teh sort.

               16

               Tožene stranke Vogel menijo, da iz naslova škode niso dolžne plačati zneska, ki ustreza polni licenčnini C. Menijo, da morajo plačati kvečjemu znesek, ki bi moral biti znižan zaradi „odobrene“ setve v smislu člena 14(1) Uredbe št. 2100/94. Poleg tega trdijo,da niso bile dolžne odgovoriti na zahtevo za informacije z dne 31. maja 2012, saj se ni nanašala na tekoče tržno leto. Za to, da bi bilo mogoče šteti, da so pogoji za pravico do odškodnine izpolnjeni, pa bi po mnenju toženih strank Vogel morala biti podana neizpolnitev obveznosti informiranja.

               17

               Predložitveno sodišče poudarja, da trditev STV, da mora kmet na lastno pobudo plačati nadomestilo iz člena 14(3), četrta alinea, Uredbe št. 2100/94 pred setvijo, poraja dvome zlasti glede na člen 6(1) Uredbe št. 1768/95. Navaja, da ta zadnjenavedena določba nasprotuje stališču, da bi moral kmet pred setvijo plačati to nadomestilo. Poleg tega to sodišče poudarja, da če je to nadomestilo mogoče plačati po setvi zavarovane sorte, se zastavlja vprašanje, do kdaj ga mora kmet plačati, da bi se zanj lahko uporabila izjema iz člena 14 Uredbe št. 2100/94 in torej zanj ne bi veljale določbe člena 94 te uredbe, ki zadevajo kršitve. To sodišče pa meni, da določbe uredb št. 2100/94 in 1768/95 ne podajajo jasnega in natančnega odgovora na to vprašanje, poleg tega pa tudi Sodišče nanj še ni imelo priložnosti odgovoriti.

               18

               V teh okoliščinah je Landgericht Mannheim prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali mora kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane sorte, pridobljen z nadaljnjo setvijo, ne da bi o tem sklenil pogodbeni dogovor z imetnikom žlahtniteljske pravice, plačati primerno nadomestilo v skladu s členom 94(1) Uredbe št. 2100/94 in – v primeru naklepa ali malomarnosti – nadomestiti vsako nadaljnjo škodo zaradi kršitve žlahtniteljske pravice v skladu s členom 94(2) te uredbe, ker ob dejanski uporabi proizvoda za razmnoževanje na polju še ni izpolnil svoje obveznosti glede plačila primernega nadomestila (pristojbine za nadaljnjo setev), ki jo ima v skladu s členom 14(3), četrta alinea, te uredbe v povezavi s členom 5 in naslednjimi Uredbe št. 1768/95?

                        2.

                        Če je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako, da lahko kmet izpolni svojo obveznost plačila primerne pristojbine za nadaljnjo setev tudi po dejanski uporabi proizvoda za razmnoževanje na polju: ali je treba navedene določbe razlagati tako, da določajo rok, v katerem mora kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane sorte, pridobljen z nadaljnjo setvijo, izpolniti obveznost plačila primerne pristojbine za nadaljnjo setev, zato da je mogoče nadaljnjo setev v smislu člena 94(1) Uredbe št. 2100/94 v povezavi s členom 14 te uredbe šteti za „upravičeno‘?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               19

               Z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, v kakšnem roku mora kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane rastlinske sorte, pridobljen s setvijo (semena s kmetije), ne da bi za to z imetnikom zadevne žlahtniteljske pravice sklenil pogodbo, izpolniti obveznost plačila primernega nadomestila, ki jo nalaga člen 14(3), četrta alinea, Uredbe št. 2100/94, (v nadaljevanju: primerno nadomestilo iz naslova izjeme), da se zanj lahko uporabi izjema iz tega člena 14 od obveznosti pridobitve odobritve tega imetnika.

               20

               Najprej je treba spomniti, da se na podlagi člena 13(2) Uredbe št. 2100/94 zahteva odobritev imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti glede sestavine sorte ali pridelanega materiala zavarovane sorte med drugim za pridelavo ali razmnoževanje (povečevanje). V tem kontekstu člen 14(1) te uredbe pomeni odstopanje od tega načela, ker smejo kmetje za razmnoževanje na polju uporabljati pridelke, pridobljene na svojem posestvu, brez dovoljenja imetnika žlahtniteljske pravice, če izpolnjujejo nekatere pogoje, ki so izrecno navedeni v členu 14(3) te uredbe (glej sodbo Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, točki 21 in 22).

               21

               Eden izmed teh pogojev, ki je v členu 14(3), četrta alinea, Uredbe št. 2100/94, je plačilo primernega nadomestila iz naslova izjeme, zaradi te uporabe, imetniku zadevne žlahtniteljske pravice.

               22

               Kmet, ki temu imetniku ni plačal takega nadomestila, ko je uporabil pridelke, pridobljene s sajenjem semenskega materiala zavarovane sorte, se ne more sklicevati na člen 14(1) Uredbe št. 2100/94 in je zato treba šteti, da je brez odobritve storil eno od dejanj iz člena 13(2) te uredbe. Zato iz člena 94 iste uredbe izhaja, da lahko navedeni imetnik tega kmeta toži na prenehanje kršitve ali plačilo primernega nadomestila ali oboje. Če kmet krši določbe naklepno ali iz malomarnosti, je poleg tega dolžan nadomestiti temu imetniku vsako nadaljnjo škodo (sodba Schulin, C‑305/00, EU:C:2003:218, točka 71).

               23

               Predložitveno sodišče se najprej sprašuje, ali mora zadevni kmet plačati primerno nadomestilo iz naslova izjeme pred dejansko uporabo pridelka za razmnoževanje na polju.

               24

               Glede tega člen 6(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1768/95, ki določa podrobna pravila za izvajanje obveznosti plačila ustreznega nadomestila iz naslova izjeme, določa, da čeprav imetnik zadevne žlahtniteljske pravice lahko določi dan in način plačila, pa to plačilo ne zapade pred dnevom, na katerega začne veljati obveznost plačila tega primernega nadomestila. V skladu s členom 6(1), prvi pododstavek, te uredbe postane ta obveznost veljavna, ko kmet dejansko uporablja pridelek zavarovane rastlinske sorte za razmnoževanje na polju. Iz tega izhaja, da ta kmet lahko izpolni to obveznost še po tem, ko je posadil pridelek zavarovane rastlinske sorte, saj čas dejanske uporabe tega pridelka za razmnoževanje na polju ne pomeni konec roka za plačilo ustreznega nadomestila iz naslova izjeme, temveč čas, v katerem obveznost plačila tega nadomestila zapade.

               25

               Čeprav ta določba potrjuje stališče, da kmet še vedno lahko izpolni obveznost plačila ustreznega nadomestila iz naslova izjeme po tem, ko je dejansko posejal pridelek zavarovane sorte, pa nikakor ne določa roka, v katerem je ta kmet dolžan plačati to nadomestilo, kadar mu ta imetnik ni določil nobenega roka v skladu s členom 6(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1768/95.

               26

               V zvezi s tem tožene stranke Vogel in španska vlada v bistvu navajajo, da je lahko ta rok neomejen. Opirajo se ravno na člen 6(1) Uredbe št. 1768/95 in glede tega poudarjajo, da čeprav ta določba ureja nastanek te obveznosti plačila, pa zanj ne določa roka.

               27

               Vendar take razlage ni mogoče sprejeti.

               28

               Prvič, kot je v točki 39 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, to, da bi se kmetu, ki je uporabil semenski material zaščitene rastlinske sorte, ki ga je pridobil s setvijo (semena s kmetije), omogočil neomejen čas za plačilo primernega nadomestila iz naslova izjeme in da bi se torej lahko neomejeno dolgo skliceval na izjemo iz člena 14 Uredbe št. 2100/94, bi odvzelo učinek tožbam, ki jih ureja člen 94 te uredbe. Poleg tega člen 94 z ureditvijo tožb zoper vsakega kršitelja, ki ni izpolnil te obveznosti plačila, nasprotuje temu, da bi kmet lahko vedno uredil svoj položaj, tudi po tem, ko bi imetnik žlahtniteljske pravice odkril prikrito uporabo. Iz tega izhaja, da le obstoj roka za plačilo lahko zagotovi učinkovitost izvrševanja teh tožb.

               29

               Drugič, spomniti je treba, da so imetniki žlahtniteljske pravice edini odgovorni za nadzor in preverjanje uporabe zavarovanih sort v okviru dovoljene saditve in so zato odvisni od dobre vere in sodelovanja zadevnih kmetov (sodba Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, točka 42). Tako bi neobstoj določenega roka, v katerem bi moral kmet plačati primerno nadomestilo iz naslova izjeme, lahko spodbudil kmete, da za nedoločen čas odložijo to plačilo v upanju, da se mu izognejo. To, da bi se kmetom dopustilo tako neizpolnjevanje obveznosti v razmerju do imetnikov, pa bi bilo v nasprotju s ciljem iz člena 2 Uredbe št. 1768/95, da se ohrani ustrezno ravnotežje med vzajemnimi zakonitimi interesi zadevnih kmetov in imetnikov.

               30

               V okviru preizkusa, ali je rok za plačilo dejansko določen v upoštevnih določbah, je treba poudariti, da je iz člena 7(2) Uredbe št. 1768/95 razvidno, da plačilo za nadomestilo zapade v tržnem letu, ki se začne 1. julija in konča 30. junija naslednje koledarsko leto. Čeprav se ta določba nanaša na opredelitev površin malih kmetov, na katerih so rasle rastline, kaže na to, da je institucija, ki je avtor te uredbe, tržno leto, v katerem je bil uporabljen semenski material zavarovane rastlinske sorte, pridobljen s setvijo (semena s kmetije), pri določitvi podrobnih pravil za izvajanje člena 14(3) Uredbe št. 2100/94 štela za upošteven rok, v katerem je treba plačati ustrezno nadomestilo iz naslova izjeme.

               31

               Zato je treba šteti, da je kmet, ki ne plača ustreznega nadomestila iz naslova izjeme v roku, ki se izteče ob koncu tržnega leta, v katerem je bil uporabljen semenski material zavarovane rastlinske sorte, pridobljen z nadaljnjo setvijo, in ki v zvezi s tem ni sklenil pogodbe z imetnikom žlahtniteljske pravice, brez dovoljenja storil eno od dejanj iz člena 13(2) Uredbe št. 2100/94, kar imetniku omogoči vložitev tožb iz člena 94 te uredbe.

               32

               Glede na preudarke je odgovor na zastavljeni vprašanji tak, da mora kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane rastlinske sorte, pridobljen s setvijo (semena s kmetije), ne da bi za to z imetnikom žlahtniteljske pravice za zadevno sorto sklenil pogodbo, zato da bi se zanj lahko uporabila izjema iz člena 14 Uredbe št. 2100/94 od obveznosti pridobitve odobritve tega imetnika, plačati primerno nadomestilo iz naslova izjeme v roku, ki se izteče ob koncu tržnega leta, v katerem je bila storjena ta uporaba, in sicer najpozneje 30. junija, ki nastopi po nadaljnji setvi.

         Stroški

               33

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane rastlinske sorte, pridobljen s setvijo (semena s kmetije), ne da bi za to z imetnikom žlahtniteljske pravice za zadevno sorto sklenil pogodbo, mora, zato da bi se zanj lahko uporabila izjema iz člena 14 Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti od obveznosti pridobitve odobritve tega imetnika, plačati primerno nadomestilo iz naslova tega člena 14(3), četrta alinea, v roku, ki se izteče ob koncu tržnega leta, v katerem je bila storjena ta uporaba, in sicer najpozneje 30. junija, ki nastopi po nadaljnji setvi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 20. aprila 2005. # Atomic Austria GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-318/03.

text:
      Zadeva T-318/03
      Atomic Austria GmbH
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Besedna znamka ATOMIC BLITZ – Ugovor imetnika nacionalnih besednih znamk ATOMIC – Dokaz o podaljšanju registracije prejšnje znamke – Obseg preizkusa UUNT – Zavrnitev ugovora – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 20. aprila 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Znamka Skupnosti – Procesne določbe – Presoja dejstev po uradni dolžnosti – Postopek z ugovorom – Obravnava, ki je omejena
            na navajane razloge – Presoja Urada o resničnosti navedenih dejstev in dokazni moči predloženih dokazov – Obseg – Spoštovanje
            pravic obrambe
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(1))
      2.     Znamka Skupnosti – Procesne določbe – Presoja dejstev po uradni dolžnosti – Postopek z ugovorom – Preučevanje le zahtevanih
            ukrepov – Obvezna oblika za dokaze, ki naj bi dokazali obstoj prejšnje pravice vložnika ugovora – Neobstoj
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(1))
      3.     Znamka Skupnosti – Procesne določbe – Presoja dejstev po uradni dolžnosti – Postopek z ugovorom – Načelo kontradiktornosti
            – Vpliv – Omejitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(1))
      1.     Čeprav zlasti iz člena 74(1), in fine, Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti izhaja, da mora v postopkih, ki zadevajo relativne razloge za zavrnitev registracije
         znamke Skupnosti, stranka, ki vloži ugovor zoper registracijo določene znamke Skupnosti in se pri tem opira na prejšnjo nacionalno
         znamko, dokazati obstoj te znamke in po potrebi obseg njenega varstva, pa je naloga Urada za usklajevanje na notranjem trgu
         (znamke in modeli) preveriti, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo razloga za zavrnitev zadevne registracije. V tem okviru
         mora presoditi resničnost navedenih dejstev in dokazno moč elementov, ki so jih predložile stranke.

      Lahko se zgodi, da mora Urad med drugim upoštevati nacionalno zakonodajo države članice, v okviru katere prejšnja znamka,
         na kateri temelji ugovor, uživa varstvo. Če so take informacije potrebne za presojo o pogojih uporabe razloga za zavrnitev
         zadevne registracije in predvsem o resničnosti predloženih dejstev ali o dokazni moči predloženih dokumentov, se mora po uradni
         dolžnosti in s sredstvi, ki se mu zdijo za to primerna, pozanimati o nacionalni zakonodaji zadevne države članice. Omejitev
         dejanske podlage preizkusa Urada namreč ne izključuje, da ta poleg dejstev, ki so jih izrecno navedle stranke iz postopka
         z ugovorom, upošteva tudi splošno znana dejstva, to pomeni dejstva, ki jih lahko pozna vsak in jih je mogoče dobiti iz splošno
         dostopnih virov. Urad lahko, če meni, da je to potrebno, od strank zahteva tudi predložitev pojasnil glede posameznih točk
         zadevne nacionalne zakonodaje. Vendar pa zainteresirani stranki ni treba na svojo pobudo predložiti splošnih informacij o
         veljavni zakonodaji, ki v zadevni državi članici ureja področje intelektualne lastnine.

      Dejstva in elemente, ki se predložijo Uradu, je treba preizkusiti ob upoštevanju pravic obrambe strank v postopku z ugovorom
         in pravičnosti postopka. Če prijavitelj znamke Skupnosti dvomi o dokazni moči dokumentov, ki jih je predložila stranka, ki
         je vložila ugovor, kot dokaz za obstoj prejšnje pravice, na katero se sklicuje, ali o obsegu te pravice, lahko svoje dvome
         izrazi v okviru postopka pred Uradom, ta pa mora zadevna stališča pazljivo preučiti. Vendar pa se Urad ne more izogniti celostni
         presoji predloženih dejstev in dokumentov z utemeljitvijo, da mora stranka, ki je vložila ugovor, na svojo pobudo predložiti
         z dokazi podprte podrobne informacije o zakonodaji države članice, v kateri je varovana prejšnja znamka, na kateri temelji
         ugovor.

      (Glej točke od 33 do 38.)
      2.     Niti Uredba št. 40/94 o znaki Skupnosti niti Uredba št. 2868/95 za izvedbo Uredbe št. 40/94 ne določata obvezne oblike za
         dokaze, ki jih mora v okviru postopka z ugovorom predložiti stranka, ki vloži ugovor, za utemeljitev obstoja svoje prejšnje
         pravice. Iz tega sledi, da lahko stranka, ki vloži ugovor, prosto presoja o izbiri dokaza, za katerega meni, da ga je primerno
         predložiti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) za utemeljitev ugovora, Urad pa mora analizirati vse
         predložene elemente, da lahko presodi, ali so dokaz o registraciji ali vložitvi prijave prejšnje znamke, pri čemer takih dokaznih
         podatkov ne sme samodejno zavrniti kot nesprejemljivih zaradi njihove oblike. Ta sklep je podkrepljen z obstoječimi razlikami
         med upravnimi praksami v posameznih državah članicah. Če bi namreč Urad lahko postavljal pogoje glede oblike dokazov, ki jih
         je treba predložiti, bi se v nekaterih primerih lahko zgodilo, da stranke takih dokazov ne bi mogle predložiti.

      (Glej točke od 39 do 41.)
      3.     Čeprav v okviru postopka z ugovorom, ki je bil vložen zoper registracijo znamke Skupnosti, načelo kontradiktornosti zahteva,
         da je drugi stranki v postopku z ugovorom omogočeno, da se v jeziku postopka seznani z dokazi, ki jih je predložil vložnik
         ugovora, te zahteve ni mogoče razlagati v smislu, da ji morajo ti dokazi omogočiti, da se prepriča o obstoju prejšnjih znamk,
         ne da bi se za to obrnila na svetovalca ali si pomagala s splošno dostopnimi viri informacij, ki pa ne spadajo v okvir predloženih
         dokazov.

      (Glej točko 51.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 20. aprila 2005*(1)

      „Znamka Skupnosti – Besedna znamka ATOMIC BLITZ – Ugovor imetnika nacionalnih besednih znamk ATOMIC – Dokaz o podaljšanju registracije prejšnje znamke – Obseg preizkusa UUNT – Zavrnitev ugovora – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T‑318/03,
      Atomic Austria GmbH, s sedežem v Altenmarktu (Avstrija), ki ga zastopata G. Kucsko in C. Schumacher, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata G. Schneider in B. Müller, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT je
      Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA, s sedežem v Onilu (Španija),

      zaradi predloga za razveljavitev odločbe drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 9. julija 2003 (zadeva R 95/2003-2) v zvezi
         s postopkom z ugovorom med Atomic Austria GmbH in Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij, sodnik, in I. Pelikánová, sodnica,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 15. septembra 2003,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 3. februarja 2004,
      na podlagi obravnave z dne 9. novembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Španska družba Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil, SA, je 13. novembra 2000 na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne
         20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena, pri Uradu za usklajevanje na notranjem
         trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila prijavo znamke Skupnosti.

      2       Znamka, za katero se je zahtevala registracija, je besedni znak ATOMIC BLITZ.
      3       Proizvodi, za katere je bila vložena prijava, spadajo v razred 28 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, ter se ujemajo z
         naslednjim opisom: „[I]gre, igrače; izdelki za gimnastiko in šport, ki jih ne obsegajo drugi razredi“.

      4       Ta prijava je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 60/2001 z dne 9. julija 2001.

      5       Družba Atomic Austria GmbH (v nadaljevanju: tožeča stranka) je 3. oktobra 2001 na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 vložila
         ugovor zoper prijavo registracije. Ugovor je temeljil na petih prejšnjih znamkah, sestavljenih iz znaka ATOMIC (v nadaljevanju:
         prejšnje znamke), za katere so bile v Avstriji opravljene naslednje registracije:

      –       besedna znamka št. 75.086, ki je bila prijavljena 16. marca 1973 in registrirana 23. avgusta 1973;
      –       besedna znamka št. 76.640, ki je bila prijavljena 8. februarja 1974 in registrirana 15. marca 1974;
      –       besedna znamka št. 85.558, ki je bila prijavljena 2. marca 1977 in registrirana 16. maja 1977;
      –       besedna znamka št. 97.370, ki je bila prijavljena 27. marca 1981 in registrirana 22. julija 1981;
      –       besedna znamka št. 106.849, ki je bila prijavljena 28. junija 1984 in registrirana 10. septembra 1984.
      6       Ugovoru tožeče stranke je bil za vsako prejšnjo znamko priložen izpis iz avstrijskega registra znamk skupaj s prevodom v angleščino
         in izjavo patentnega odvetnika, ki je zastopal tožečo stranko pri UUNT in je potrdil, da „[…] je vseh pet znamk popolnoma
         veljavnih za vse blago, navedeno v izpisih oziroma mojem prevodu“. Izpisi so bili opremljeni z datumom 19. april 1999.

      7       Oddelek za ugovore UUNT je z dopisom z dne 23. novembra 2001 tožečo stranko obvestil, da je bil njen ugovor predložen nasprotni
         stranki in da lahko v roku štirih mesecev, ki se izteče 23. marca 2002, v spis vloži še kakršno koli dodatno dejstvo, dokaz
         ali stališče, za katere bi ocenila, da so potrebni v podporo njenemu ugovoru.

      8       Temu dopisu je bilo priloženo pojasnilo o dokazih, ki se zahtevajo v podporo ugovoru (v nadaljevanju: pojasnilo). Niti dopis
         niti pojasnilo nista vsebovala izrecnega poziva za predložitev natančno opredeljenih manjkajočih dokumentov.

      9       Tožeča stranka v predpisanem roku v podporo svojemu ugovoru ni predložila nobenega dodatnega dokazila več.
      10     Oddelek za ugovore UUNT je z odločbo z dne 9. decembra 2002 ugovor v celoti zavrnil, ker naj tožeča stranka v predpisanem
         roku ne bi predložila dokazov o podaljšanju prejšnjih znamk, s čimer bi dokazala njihovo pravno veljavnost.

      11     Tožeča stranka je 17. januarja 2003 zoper odločbo oddelka za ugovore UUNT vložila pritožbo. Trdila je, da oddelek za ugovore
         ni upošteval izjave patentnega odvetnika, da predložene kopije izpisov niso vsebovale nikakršnega pokazatelja, da so registracije
         zastarale, in da bi moral oddelek za ugovore od tožeče stranke izrecno zahtevati predložitev manjkajočih dokumentov.

      12     Drugi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 9. julija 2003 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnil pritožbo zoper
         odločbo oddelka za ugovore.

      13     Odbor za pritožbe je opozoril, da je bilo v pojasnilu, priloženem dopisu UUNT z dne 23. novembra 2001, jasno in nedvoumno
         navedeno, da je treba podaljšanje prejšnjih znamk dokazati s potrdilom o podaljšanju ali kakršnim koli drugim enakovrednim
         dokazom. Razsodil je, da izjave patentnega odvetnika, ki je zastopal tožečo stranko pri UUNT in je potrdil veljavnost prejšnjih
         znamk, ni mogoče sprejeti kot dokaza, enakovrednega uradnemu potrdilu o podaljšanju. Nazadnje je pojasnil še, da se zato,
         ker je bilo dopisu z dne 23. novembra 2001 priloženo pojasnilo, ta zadeva loči od zadev, v katerih so bile sprejete odločbe
         odborov za pritožbe, na katere se sklicuje tožeča stranka in v katerih je bilo odločeno, da bi moral oddelek za ugovore poslati
         dodatni poziv.

       Postopek
      14     UUNT je z dopisom z dne 27. oktobra 2004 predložil nekaj stališč glede poročila za obravnavo.
      15     16. novembra 2004 je Sodišče prve stopnje po obravnavi stranki pozvalo, naj ga seznanita z pravnimi normami, ki urejajo trajanje
         varstva znamk v avstrijski zakonodaji. Tožeča stranka in UUNT sta se na ta poziv odzvala z dopisoma z dne 25. novembra 2004
         oziroma 29. novembra 2004.

      16     Ko je Sodišče prve stopnje prejelo odgovora strank, je bil 10. decembra 2004 zaključen ustni postopek.
       Predlogi strank
      17     Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      18     UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      19     Tožeča stranka v podporo svoji tožbi navaja tri razloge: primarno, odbor za pritožbe ni sankcioniral dejstva, da se niso upoštevala
         dokazila, ki jih je predložila tožeča stranka; podredno, odbor za pritožbe ni štel za kršitev postopka okoliščine, da oddelek
         za ugovore tožeče stranke ni opozoril na to, da nekateri dokumenti manjkajo, in, tudi podredno, odbor za pritožbe ni menil,
         da je oddelek za ugovore, ker tožeče stranke ni seznanil s spremembo svoje prakse, kršil načelo varstva zaupanja v pravo.

       Prvi tožbeni razlog: oddelek za ugovore ni upošteval predloženih dokazov
      20     Prvi tožbeni razlog se deli na dva dela. V okviru prvega dela tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da so bili izpisi iz
         avstrijskega registra znamk, ki jih je predložila, zadosten dokaz o veljavnosti prejšnjih znamk. V okviru drugega dela tožbenega
         razloga podredno trdi, da je tak dokaz predložila v obliki izjave patentnega odvetnika.

      21     Najprej je treba preučiti prvi del tega tožbenega razloga.
       Trditve strank
      22     Tožeča stranka trdi, da spis, ki je bil priložen njenemu ugovoru z dne 3. oktobra 2001, ni bil pomanjkljiv. Po njenem mnenju
         je bil dokaz, ki se zahteva na podlagi pravila 16(2) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe
         Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1), predložen, saj je bilo iz uradnih izpisov iz registra, ki so zadevali
         prejšnje znamke, razvidno, da so zadevne znamke še veljavne. Tožeča stranka meni, da bi Österreichisches Patentamt (avstrijski
         urad za patente), če bi se ob izstavitvi izpisov varstvo prejšnjih znamk na primer izteklo, izpise opremil z ustreznim zaznamkom.
         Ker izpisi za prejšnje znamke, ki jih je predložila tožeča stranka, niso bili opremljeni s takimi zaznamki, torej oddelek
         za ugovore ni imel nobenega razloga, da bi menil, da registracija ni več veljavna.

      23     Nadalje za prejšnje znamke, razen za znamko št. 97.370, med datumom izstavitve izpisov iz registra in datumom vložitve ugovora
         ni bilo potrebno nikakršno podaljšanje. Zato po mnenju tožeče stranke ni bilo treba predložiti potrdila o podaljšanju ali
         enakovrednega dokaza v smislu pojasnila.

      24     Na obravnavi je tožeča stranka opozorila, da trajanje varstva določene znamke, kot ga je mogoče razbrati iz uradnega dokumenta,
         ne zagotavlja, da bo znamka varovana natanko toliko časa. Po eni strani je mogoče varstvo podaljšati; v Avstriji je to mogoče
         storiti najpozneje v šestih mesecih od izteka veljavnosti varstva. Po drugi strani pa je mogoče znamko še pred iztekom tega
         roka tudi razveljaviti s sodno odločbo oziroma se lahko lastnik svoji znamki odpove. Tožeča stranka na podlagi tega sklepa,
         da tudi navedba trajanja varstva ne zagotavlja, da bo znamka dejansko varovana do navedenega datuma, zato pomena trajanja
         varstva ni mogoče primerjati s pomenom drugih značilnosti znamke, kot je seznam zajetih proizvodov in storitev.

      25     Poleg tega je tožeča stranka na obravnavi trdila, da Österreichisches Patentamt za podaljšanje znamke ne izdaja posebnih potrdil.
         Zaradi te okoliščine naj bi se tožeča stranka odločila, da bo veljavnost prejšnjih znamk dokazala z izpisi iz registra.

      26     UUNT opozarja, da mora obstoj prejšnje pravice, na kateri temelji ugovor, dokazati stranka, ki vloži ugovor. Dokaz o prejšnji
         znamki naj bi vključeval tudi dokaz o morebitnem podaljšanju te znamke. Če znamka ni podaljšana, izgubi veljavnost in torej
         ne more več ovirati registracije novih znamk.

      27     Po trditvah UUNT na podlagi izpisov iz registra Österreichisches Patentamt za prejšnje znamke, priloženih ugovoru tožeče stranke,
         ni bilo mogoče opredeliti datuma izteka varstva prejšnjih znamk, ki je bistveni element pravice iz znamke. Ker tožeča stranka
         ni priložila nikakršnega posebnega pojasnila glede trajanja varstva prejšnjih znamk, naj bi UUNT predpostavil, da so znamke
         varovane za deset let. Varstvo naj bi se torej že izteklo za vse prejšnje znamke, registrirane med letoma 1973 in 1984.

      28     UUNT poleg tega trdi, pri čemer zagovarja smiselno uporabo načel iz sklepa Sodišča prve stopnje z dne 17. novembra 2003 v
         zadevi Strongline proti UUNT ‑ Scala (SCALA) (T-235/02, Recueil, str. II-4903), da zato, ker iz izpisov iz registra ni razvidno
         trajanje varstva, druga stranka v postopku z ugovorom in odbor za pritožbe ne moreta z zadostno gotovostjo preveriti pravnega
         statusa in lastništva prejšnjih znamk. Po mnenju UUNT naj predloženi izpisi zato ne bi ustrezali kot edini dokaz obstoja prejšnjih
         znamk.

      29     Med obravnavo je UUNT še dodal, da so izpisi, ki jih je predložila tožeča stranka, takrat, ko so bili predloženi UUNT, že
         bili zastarali. Poleg tega je še opozoril, da bi lahko tožeča stranka, čeprav ni mogla predložiti uradnega potrdila o podaljšanju,
         podaljšanje prejšnjih znamk dokazala s predložitvijo ali navedkov iz avstrijske zakonodaje, ki ureja trajanje varstva znamk,
         ali s spremnimi dopisi Österreichisches Patentamt, priloženimi potrdilom o registraciji prejšnjih znamk.

      30     UUNT poleg tega navaja še nekaj utemeljitev, s katerimi je mogoče podpreti prvi del tega tožbenega razloga in s tem zahtevo
         po razveljavitvi izpodbijane odločbe.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      31     Sodišče prve stopnje uvodoma opozarja, da kot izhaja iz pete uvodne izjave Uredbe št. 40/94, zakonodaja Skupnosti v zvezi
         z znamkami ne nadomesti zakonov držav članic o znamkah. Sistem, vzpostavljen s to uredbo, temelji na predpostavki, da mora
         UUNT upoštevati obstoj prejšnjih nacionalnih znamk ali pravic.

      32     Tako je s členom 8(1), v zvezi s členom 8(2)(a)(ii) in (iii), te uredbe določeno, da lahko imetnik prejšnje nacionalne ali
         mednarodne znamke, ki velja v določeni državi članici, pod pogoji, določenimi s to uredbo, vloži ugovor zoper registracijo
         znamke Skupnosti.

      33     Prav tako predvsem iz člena 74(1), in fine, Uredbe št. 40/94 izhaja, da mora v postopkih, ki zadevajo relativne razloge za zavrnitev registracije znamke Skupnosti,
         stranka, ki vloži ugovor zoper registracijo določene znamke Skupnosti in se pri tem opira na prejšnjo nacionalno znamko, dokazati
         obstoj te znamke in po potrebi obseg njenega varstva.

      34     Vendar pa je v okviru postopka z ugovorom naloga UUNT, da preveri, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo razloga za zavrnitev
         zadevne registracije. V tem okviru mora presoditi resničnost navedenih dejstev in dokazno moč elementov, ki so jih predložile
         stranke.

      35     Lahko se zgodi, da mora UUNT med drugim upoštevati nacionalno zakonodajo države članice, v okviru katere prejšnja znamka,
         na kateri temelji ugovor, uživa varstvo. Če so take informacije potrebne za presojo o pogojih uporabe razloga za zavrnitev
         zadevne registracije in predvsem o resničnosti predloženih dejstev ali o dokazni moči predloženih dokumentov, se mora UUNT
         po uradni dolžnosti in s sredstvi, ki se mu zdijo za to primerna, pozanimati o nacionalni zakonodaji zadevne države članice.
         Omejitev dejanske podlage preizkusa UUNT namreč ne izključuje, da ta poleg dejstev, ki so jih izrecno navedle stranke iz postopka
         z ugovorom, upošteva tudi splošno znana dejstva, to so dejstva, ki jih lahko pozna vsak in jih je mogoče dobiti iz splošno
         dostopnih virov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 22. junija 2004 v zadevi Ruiz-Picasso in drugi proti UUNT – DaimlerChrysler
         (PICARO), T-185/02, ZOdl., str. II-1739, točka 29; pritožba ne zadeva te točke).

      36     UUNT lahko, če meni, da je to potrebno, od strank zahteva tudi predložitev pojasnil glede posameznih točk zadevne nacionalne
         zakonodaje. Vendar pa zainteresirani stranki ni treba na svojo pobudo predložiti splošnih informacij o veljavni zakonodaji,
         ki v zadevni državi članici ureja področje intelektualne lastnine.

      37     Dejstva in elemente, ki se predložijo UUNT, je treba preizkusiti ob upoštevanju pravic obrambe strank v postopku z ugovorom
         in pravičnosti postopka. Če prijavitelj znamke Skupnosti dvomi o dokazni moči dokumentov, ki jih je predložila stranka, ki
         je vložila ugovor, kot dokaz za obstoj prejšnje pravice, na katero se sklicuje, ali o obsegu te pravice, lahko svoje dvome
         izrazi v okviru postopka pred UUNT, ta pa mora zadevna stališča pazljivo preučiti.

      38     Vendar pa se UUNT ne more izogniti celostni presoji predloženih dejstev in dokumentov z utemeljitvijo, da mora stranka, ki
         je vložila ugovor, na svojo pobudo predložiti z dokazi podprte podrobne informacije o zakonodaji države članice, v kateri
         je varovana prejšnja znamka, na kateri temelji ugovor.

      39     Poleg tega je treba ugotoviti, da niti Uredba št. 40/94 niti Uredba št. 2868/95 ne določata obvezne oblike za dokaze, ki jih
         mora predložiti stranka, ki vloži ugovor, za utemeljitev obstoja svoje prejšnje pravice. V Uredbi št. 2868/95 je s pravilom 16(2)
         le določeno, da „če ugovor temelji na prejšnji znamki, ki ni znamka Skupnosti, ugovor po možnosti spremlja dokaz o registraciji
         ali vložitvi prijave prejšnje znamke, na primer potrdilo o registraciji“. Poleg tega je v členu 76(1) Uredbe št. 40/94, ki
         zadeva pridobivanje dokazov v postopkih pred UUNT, naveden samo netaksativen seznam načinov, ki so na voljo („[…] se lahko
         dokazi dajejo ali pridobivajo predvsem na naslednje načine […]“).

      40     Iz tega sledi, da lahko stranka, ki vloži ugovor, prosto presoja o izbiri dokaza, za katerega meni, da ga je primerno predložiti
         UUNT za utemeljitev ugovora, UUNT pa mora analizirati vse predložene elemente, da lahko presodi, ali so dejansko dokaz o registraciji
         ali vložitvi prijave prejšnje znamke, pri čemer tovrstnih dokaznih podatkov ne sme samodejno zavrniti kot nesprejemljivih
         zaradi njihove oblike.

      41     Ta sklep je podkrepljen z obstoječimi razlikami med upravnimi praksami v posameznih državah članicah. Če bi namreč UUNT lahko
         postavljal pogoje glede oblike dokazov, ki jih je treba predložiti, bi se v nekaterih primerih lahko zgodilo, da stranke takih
         dokazov ne bi mogle predložiti. Prav to bi se lahko zgodilo tudi v zadevnem primeru, saj tožeča stranka trdi, da Österreichisches
         Patentamt ne izdaja uradnega dokumenta, s katerim bi bilo mogoče dokazati podaljšanje določene znamke, in da zato takega dokumenta
         ni mogla predložiti, česar UUNT ne prereka.

      42     V zadevnem primeru je tožeča stranka predložila izpise, ki jih je Österreichisches Patentamt izdal 19. aprila 1999. Nobeden
         od petih izpisov (po eden za vsako prejšnjo znamko) v razdelku „Velja do“ ne vsebuje nikakršnega zaznamka. Zato ti dokumenti
         potrjujejo veljavnost prejšnjih znamk na dan izdaje izpisov, to je 19. aprila 1999. Iz izpisov je še razvidno, da so bile
         zadevne prejšnje znamke registrirane 23. avgusta 1973 (znamka št. 75.086), 15. marca 1974 (znamka št. 76.640), 16. maja 1977
         (znamka št. 85.558), 22. julija 1981 (znamka št. 97.370) oziroma 10. septembra 1984 (znamka št. 106.849).

      43     Ker tožeča stranka ni predložila nikakršnih posebnih navedb, je odbor za pritožbe predpostavil, da se je varstvo znamk v skladu
         z avstrijsko zakonodajo izteklo deset let po registraciji. Čeprav je bila, kot izhaja iz pravil nacionalnega prava, ki sta
         jih stranki predložili na poziv Sodišča prve stopnje, predpostavka UUNT gotovo pravilna, je treba glede tega opozoriti, da
         se UUNT kot organ Skupnosti, specializiran za področje intelektualne lastnine in torej dobro podkovan na tem področju, glede
         bistvenih dejstev, povezanih z varstvom prejšnjih znamk, ne bi smel zadovoljiti s preprosto domnevo. Prvič, odbor za pritožbe
         je ravnal protislovno, ko se je po eni strani opiral na predpostavljeno desetletno trajanje varstva avstrijskih znamk, po
         drugi strani pa te predpostavke, povezane s trajanjem varstva, ni v celoti uporabil pri presoji pomena izpisov iz registra,
         ki jih je predložila tožeča stranka. Drugič, iz zgoraj navedenih točk od 31 do 41 izhaja, da bi moral odbor za pritožbe preveriti,
         kakšno je po avstrijski zakonodaji trajanje varstva znamk v tej državi.

      44     V skladu s členom 19(1) Markenschutzgesetz (zakon o varstvu znamk) iz leta 1970 se varstvo posamezne avstrijske znamke izteče
         deset let po izteku meseca, v katerem je bila znamka registrirana. Varstvo znamke je mogoče podaljšati. Pri podaljšanju se
         novo, prav tako desetletno obdobje varstva, začne dan po izteku predhodnega obdobja, in sicer ne glede na datum dejanske izvedbe
         podaljšanja.

      45     Iz tega sledi, da je bilo treba za ohranitev varstva vsako od prejšnjih znamk vsakih deset let podaljšati. Dejstvo, da so
         bile, kot je navedeno zgoraj v točki 42, 19. aprila 1999 vse prejšnje znamke veljavne, pomeni, da so bila podaljšanja, ki
         jih je bilo treba opraviti v letih 1991 (znamka št. 97.370), 1993 (znamka št. 75.086), 1994 (znamki št. 76.640 in št. 106.849)
         in 1997 (znamka št. 85.558), tudi dejansko izvedena. To tudi pomeni, da je varstvo trajalo do 31. avgusta 2003 za znamko št. 75.086,
         31. marca 2004 za znamko št. 76.640, 31. maja 2007 za znamko št. 85.558, 31. julija 2001 za znamko št. 97.370 in 30. septembra 2004
         za znamko št. 106.849.

      46     V nasprotju s trditvami UUNT je bilo torej na podlagi izpisov, ki jih je predložila tožeča stranka, mogoče določiti datum
         izteka veljavnosti varstva prejšnjih znamk, pa tudi ugotoviti, da so bile ob izdaji odločbe odbora za pritožbe, to je 9. julija 2003,
         veljavne štiri od petih prejšnjih znamk (razen znamke št. 97.370).

      47     Tega sklepa ni mogoče ovreči na podlagi dejstva, da so bili izpisi ob predložitvi UUNT starejši od 29 mesecev. Čeprav bi bilo
         dejansko zaželeno, da bi tožeča stranka predložila novejše izpise, njihova starost ne more vplivati na presojo iz točk 45
         in 46. Poleg tega ni sporno, da se status petih navedenih prejšnjih znamk v času med izdajo izpisov in njihovo predložitvijo
         ni spremenil. Končno se je patentni odvetnik tožeče stranke, da bi pokril ta razkorak, ki pri predložitvi uradnih dokumentov
         ni izogiben, odločil izpisom priložiti še svojo izjavo, s katero je potrdil, da so prejšnje znamke še vedno veljavne.

      48     Prav tako je treba zavreči utemeljitev UUNT, da bi lahko tožeča stranka predložila bodisi ustrezne izpise iz avstrijske zakonodaje
         bodisi spremne dopise Österreichisches Patentamt, priložene potrdilom o registraciji zadevnih prejšnjih znamk, in tako dokazala,
         da so bile te podaljšane.

      49     Kot je bilo navedeno zgoraj v točkah od 31 do 41 in točki 43, tožeči stranki ni bilo treba na lastno pobudo predložiti splošnih
         informacij o avstrijski zakonodaji, ki ureja področje znamk.

      50     Če sodimo po primeru, ki ga je navedel UUNT na obravnavi, so spremni dopisi sestavljeni splošno in le povzemajo določbe o
         trajanju varstva, kakor jih navaja Markenschutzgesetz iz leta 1970. Morebitna predložitev teh dopisov zato v zadevnem primeru
         ne bi bila bistvena.

      51     Nazadnje, glede sodne prakse, ki jo navaja UUNT glede obveze po predložitvi ustreznega prevoda dokazil (zgoraj navedeni sklep
         SCALA), Sodišče prve stopnje opozarja, da tega načela, čeprav mora biti na podlagi načela kontradiktornosti drugi stranki
         v postopku z ugovorom omogočeno, da se seznani z dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, v jeziku postopka, kljub temu
         ni mogoče razlagati v smislu, da ji morajo ti dokazi omogočiti, da se prepriča o obstoju prejšnjih znamk, ne da bi se za to
         obrnila na svetovalca ali si pomagala s splošno dostopnimi viri informacij, ki pa ne spadajo v okvir predloženih dokazov.

      52     Zato je treba prvemu delu tega tožbenega razloga ugoditi.
      53     Izpodbijano odločbo je treba torej razveljaviti, ne da bi bilo treba obravnavati utemeljitve UUNT v zvezi s prvim delom prvega
         tožbenega razloga tožeče stranke, Sodišču prve stopnje pa se zato ni treba izreči niti o dopustnosti teh utemeljitev.

      54     Ker je bilo ugodeno že prvemu tožbenemu razlogu, podrednih tožbenih razlogov tožeče stranke ni treba preizkusiti.
       Stroški
      55     V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         UUNT ni uspel, zato se mu v skladu s predlogom tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 9. julija 2003 (zadeva
            R 95/2003-2) se razveljavi.
      2)      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) se naloži plačilo stroškov.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 20. aprila 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Pirrung

         1* Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. junija 1976. # Ute Wack proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 1-76.


Sodba Sodišča z dne 8. julija 1999. # Société Baxter, B. Braun Médical SA, Société Fresenius France in Laboratoires Bristol-Myers-Squibb SA proti Premier Ministre, Ministère du Travail et des Affaires sociales, Ministère de l'Economie et des Finances in Ministère de l'Agriculture, de la Pêche et de l'Alimentation. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'État - Francija. # Zadeva C-254/97.


Sodba Sodišča z dne 30. septembra 1986. # P. Agostini in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obresti zaradi neizplačanih plač. # Zadeva 233/83.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 20. novembra 1980. # François Gerin proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Dopustnost - Potrdilni akt. # Zadeva 806/79.