title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 19. septembra 2006.#Lidl Belgium GmbH & Co. KG proti Etablissementen Franz Colruyt NV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank van koophandel te Brussel - Belgija.#Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES - Zavajajoče oglaševanje - Primerjalno oglaševanje - Pogoji za dovoljeno oglaševanje - Primerjava splošne ravni cen v verigah velikih trgovin - Primerjava cen izbora proizvodov.#Zadeva C-356/04.

text:
      Zadeva C-356/04
      Lidl Belgium GmbH & Co. KG
      proti
      Etablissementen Franz Colruyt NV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      rechtbank van koophandel te Brussel)
      „Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES – Zavajajoče oglaševanje – Primerjalno oglaševanje – Pogoji za dovoljeno oglaševanje – Primerjava splošne ravni cen v verigah velikih trgovin – Primerjava cen izbora proizvodov“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 3a(1)(b))
      2.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 3a(1)(c))
      3.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 3a(1)(c))
      4.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 3a(1)(c))
      5.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 3a(1)(a))
      1.        Pogoj za dovoljeno primerjalno oglaševanje iz člena 3a(1)(b) Direktive 84/450 na področju zavajajočega oglaševanja in primerjalnega
         oglaševanja, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, ki zakonitost primerjalnega oglaševanja pogojuje s tem, da primerjano
         konkurenčno blago ali storitve zadovoljuje iste potrebe ali ima enak namen, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu,
         da se primerjalno oglaševanje nanaša skupno na izbor proizvodov dnevne potrošnje, ki jih tržita obe konkurenčni verigi velikih
         trgovin, če oba navedena izbora obsegata posamične proizvode, ki – gledano po parih – posamično izpolnjujejo zahtevo primerljivosti,
         ki jo postavlja navedena določba.

      Možnost skupinske primerjave, ki se nanaša na izbor primerljivih proizvodov je namreč taka, da oglaševalcu omogoča, da potrošniku
         ponudi oglaševalske informacije, ki vsebujejo splošne in sestavljene podatke, ki se lahko zanj izkažejo posebej upoštevni.
         Tako je zlasti v sektorju, kot je sektor velike distribucije, v katerem potrošnik navadno opravlja številne nakupe za zadovoljevanje
         potreb dnevne potrošnje. Z vidika takih nakupov se lahko primerjalna informacija, ki se nanaša na splošno raven cen, ki jih
         zaračunavajo verige velikih trgovin, ali na raven cen, ki jih te zaračunavajo za dani izbor proizvodov, ki jih prodajajo,
         izkaže koristnejša za potrošnika kot primerjalna informacija, omejena na cene kakega posameznega proizvoda.

      (Glej točke 34, 35, 39 in točko 1 izreka.)
      2.        Zahtevo iz člena 3a(1)(c) Direktive 84/450 na področju zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila
         spremenjena z Direktivo 97/55, da oglaševanje „objektivno primerja“ značilnosti zadevnega blaga, je treba razlagati tako,
         da v primeru primerjave cen izbora primerljivih proizvodov dnevne potrošnje, ki jih tržita konkurenčni verigi velikih trgovin,
         ali splošne ravni cen teh verig za izbor primerljivih proizvodov, ki jih tržita, ne zajema tega, da so primerjani proizvodi
         in cene, in sicer tako proizvodi in cene oglaševalca kot proizvodi in cene vseh njegovih konkurentov, ki so primerjani, v
         reklamnem sporočilu izrecno in izčrpno našteti.

      (Glej točko 54 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 3a(1)(c) Direktive 84/450 na področju zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da so v smislu te določbe „preverljive“ značilnosti blaga, ki ga prodajata dve
         konkurenčni verigi velikih trgovin:

      –      cene navedenega blaga;
      –      splošna raven cen takih verig velikih trgovin za njun izbor primerljivih proizvodov in znesek prihrankov, ki jih lahko ustvari
         potrošnik, ki take proizvode kupuje pri eni, in ne pri drugi od teh verig, če so zadevni proizvodi dejansko del izbora primerljivih
         proizvodov, na podlagi katerih je bila ugotovljena navedena splošna raven cen.

      (Glej točko 62 in točko 3 izreka.)
      4.        Člen 3a(1)(c) Direktive 84/450 na področju zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da značilnost, omenjena v primerjalnem oglasu, izpolnjuje zahtevo preverljivosti
         iz te določbe, če elementi primerjave, na katerih temelji omemba te značilnosti, niso našteti v tem oglasu, samo če oglaševalec
         zlasti v vednost naslovnikom tega sporočila navede, kje in kako se lahko brez težav seznanijo s temi elementi, da bi preverili
         njihovo pravilnost in točnost zadevne značilnosti ali jih dali preveriti, če za to nimajo potrebne sposobnosti.

      Taka obveznost namreč v skladu s ciljem varstva potrošnikov, ki ga uresničuje Direktiva, omogoča naslovniku takega sporočila,
         da se prepriča o tem, da je bil z vidika nameravanih nakupov blaga dnevne potrošnje pravilno obveščen.

      (Glej točke 71, 72, 74 in točko 4 izreka.)
      5.        Člen 3a(1)(a) Direktive 84/450 na področju zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da je primerjalno oglaševanje, ki hvali splošno raven nižjih cen oglaševalca v
         primerjavi s cenami njegovih glavnih konkurentov, pri čemer se je primerjava nanašala na vzorec proizvodov, lahko zavajajoče,
         če:

      –      iz reklamnega sporočila ni razvidno, da se je primerjava nanašala samo na tak vzorec, in ne na vse proizvode oglaševalca;
      –      reklamno sporočilo ne podaja elementov izvedene primerjave ali naslovnika ne informira o viru informacij, pri katerem je taka
         identifikacija na voljo, ali

      –      reklamno sporočilo vsebuje skupinsko sklicevanje na razpon prihrankov, ki jih lahko ustvari potrošnik, ki nakupuje pri oglaševalcu,
         in ne pri njegovih konkurentih, ne da bi individualiziral splošno raven cen, ki jih zaračunava vsak od navedenih konkurentov,
         in zneska prihrankov, ki jih je mogoče ustvariti z nakupi pri oglaševalcu, in ne pri katerem izmed njegovih konkurentov.

      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali imajo zadevna reklamna sporočila v postopku v glavni stvari take značilnosti.
      (Glej točki 85 in 86 ter točko 5 izreka.)
SODBA SODIŠČA
      z dne 19. septembra 2006(*)

      „Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES – Zavajajoče oglaševanje – Primerjalno oglaševanje – Pogoji za dovoljeno oglaševanje – Primerjava splošne ravni cen v verigah velikih trgovin – Primerjava cen izbora proizvodov“
      V zadevi C-356/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo rechtbank van koophandel
         te Brussel (Belgija) z odločbo z dne 29. julija 2004, ki je prispela na Sodišče 18. avgusta 2004, v postopku

      Lidl Belgium GmbH & Co KG
      proti
      Etablissementen Franz Colruyt NV,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, K. Schiemann (poročevalec) in J. Malenovský, predsedniki senatov,
         J. N. Cunha Rodrigues, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet
         in M. Ilešič, sodniki,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. decembra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Lidl Belgium GmbH & Co KG M. Lebbe, odvetnik,
      –        za Etablissementen Franz Colruyt NV H. De Bauw, odvetnik,
      –        za belgijsko vlado M. Wimmer, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in R. Loosli‑Surrans, zastopnika,
      –        za poljsko vlado T. Nowakowski, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in R. Troosters, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. marca 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3a(1)(a), (b) in (c) Direktive Sveta 84/450/EGS z dne 10.
         septembra 1984 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o zavajajočem oglaševanju (UL L 250, str. 17), kakor
         je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/55/ES z dne 6. oktobra 1997 (UL L 290, str. 18, v nadaljevanju:
         Direktiva).

       Pravni okvir
      2        Člen 1 Direktive določa:

      „Namen te direktive je varstvo potrošnikov, oseb, ki opravljajo trgovsko, poslovno, obrtno dejavnost ali svobodno poklicno
         dejavnost, in varstvo interesov širše javnosti proti zavajajočemu oglaševanju in nepravičnim posledicam takega oglaševanja,
         ter določiti pogoje, pod katerimi je dovoljeno primerjalno oglaševanje.“

      3        V skladu s členom 2, točka 2, Direktive zavajajoče oglaševanje pomeni:

      „[…] vsako oglaševanje, ki na kateri koli način, vključno s predstavitvijo, zavaja ali bi utegnilo zavajati osebe, ki jim
         je namenjeno, ali osebe, ki jih doseže, in ki bi zaradi svoje zavajajoče narave verjetno vplivalo na ekonomsko obnašanje oseb
         ali ki iz enakih razlogov škodi ali bi utegnilo škoditi konkurentom“.

      4        Člen 2, točka 2a, Direktive primerjalno oglaševanje opredeljuje kot:

      „[…] vsako oglaševanje, ki izrecno ali z nakazovanjem določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja
         konkurent“.

      5        Člen 3 Direktive določa:

      „Pri ugotavljanju, ali je oglaševanje zavajajoče, je treba upoštevati vse lastnosti oglaševanja in zlasti vse podatke, ki
         jih oglaševanje vsebuje in ki zadevajo:

      (a)      značilnosti blaga ali storitev, na primer njihovo razpoložljivost, naravo, izvedbo, sestavo, metodo in dan izdelave ali dobave,
         primernost za namen, načine uporabe, količino, specifikacijo, geografsko ali tržno poreklo ali rezultate, ki jih lahko pričakujemo
         od uporabe blaga ali storitev, ali rezultate in stvarne značilnosti testov ali preizkusov, opravljenih na blagu ali storitvah;

      (b)      ceno ali način izračunavanja cen ter pogoje, pod katerimi se dobavlja blago ali zagotavljajo storitve;
      (c)      naravo, lastnosti in pravice oglaševalca, na primer njegovo identiteto in premoženje, usposobljenost in lastništvo pravic
         do industrijske, tržne ali intelektualne lastnine ali njegove nagrade in priznanja.“

      6        Člen 3a(1) Direktive določa:

      „Kar zadeva primerjavo, se dovoli primerjalno oglaševanje, če so izpolnjeni ti pogoji:
      (a)      oglaševanje ni zavajajoče v skladu s členom 2, točka 2, členom 3 [...];
      (b)      primerja blago ali storitve, ki zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen;
      (c)      objektivno primerja eno ali več objektivnih materialov, pomembnih, preverljivih in reprezentativnih lastnosti takega blaga
         ali storitev, s čimer so mišljene tudi cene;

      […]“
      7        Člen 4(1) Direktive določa:

      „Države članice morajo zagotoviti obstoj ustreznih in učinkovitih sredstev za boj proti zavajajočemu oglaševanju in za skladnost
         z določbami o primerjalnem oglaševanju v interesu potrošnikov, konkurentov in širše javnosti.

      [...]“
      8        V skladu s členom 6 Direktive:

      „Države članice podelijo sodiščem ali upravnim organom pooblastila, ki jim omogočajo, da v civilnih ali upravnih postopkih,
         ki jih predvideva člen 4:

      (a)      zahtevajo od oglaševalca, da predloži dokaze o točnosti oglaševalskih trditev, v katerih navaja domnevna dejstva, ob upoštevanju
         pravnih interesov oglaševalca in vseh drugih strank v postopku in če se taka zahteva zdi ustrezna glede okoliščin določenega
         primera, ter pri primerjalnem oglaševanju zahtevajo od oglaševalca, da predloži take dokaze v kratkem času;

      ter
      (b)      štejejo dejanske oglaševalske trditve kot netočne, če oglaševalec ne predloži dokazov, ki se zahtevajo po točki (a), ali po
         mnenju sodišča ali upravnega organa predloži pomanjkljive dokaze.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      9        Družbi Lidl Belgium GmbH & Co KG (v nadaljevanju: Lidl) in Etablissementen Franz Colruyt NV (v nadaljevanju: Colruyt) imata
         v Belgiji verigo velikih trgovin, katerih glavna dejavnost je trgovina na drobno s proizvodi dnevne potrošnje pod znakoma
         Lidl oziroma Colruyt.

      10      Colruyt je 19. januarja 2004 na svoje stranke naslovil ta dopis (v nadaljevanju: sporni dopis):

      „[…]
      V preteklem letu 2003 ste pri Colruyt lahko ponovno ustvarili znatne prihranke.
      Na podlagi našega indeksa povprečnih cen v minulem letu smo izračunali, da je družina, ki na teden pri Colruyt potroši 100
         evrov:

      –        prihranila med 366 in 1129 evrov s tem, da je nakupe opravila pri Colruyt, in ne v drugih velikih samopostrežnih trgovinah
         (kot so Carrefour, Cora, Delhaize itn.);

      –        prihranila med 155 in 293 evrov s tem, da je nakupe opravila pri Colruyt, in ne v ‚hard discounter‘ ali v trgovinah na debelo
         (Aldi, Lidl, Makro).

      Na hrbtni strani preberite gibanje razlik v cenah v primerjavi z drugimi trgovinami leta 2003. Te številke kažejo, da se je
         razlika med Colruyt in drugimi trgovinami v teh zadnjih mesecih še povečala.

      Da bi lahko trajno zagotovili najnižje cene, vsak dan primerjamo osemnajst tisoč cen v drugih trgovinah. Poleg tega zbiramo
         vse prodajne akcije. Zato so naši podatki vsekakor ažurni. Vse cene hranimo v našem osrednjem računalniku.

      Na podlagi tega vsak mesec izračunamo razliko v cenah med Colruyt in drugimi trgovinami. To imenujemo naš indeks cen, ki ga
         potrjuje Quality Control, neodvisen institut za nadzor kakovosti.

      Sklep: pri Colruyt ste vsak dan deležni ugodnosti in najnižjih cen vse leto. Tudi leta 2004 ostajamo zvesti temu zagotovilu.“
      11      Na hrbtni strani tega dopisa sta dva grafikona. Prvi prikazuje razliko v ravni cen med Colruyt in njegovimi konkurenti na
         dan 22. decembra 2003, to je razliko, za katero se navaja, da je bila izračunana na podlagi dnevne primerjave cen, skupaj
         s promocijskimi cenami primerljivih proizvodov, ki se prodajajo v vsaki trgovini Colruyt in v konkurenčnih trgovinah v tej
         regiji. Drugi prikazuje gibanje te razlike v celotnem letu 2003.

      12      Na računih, izdanih v trgovinah Colruyt, je poleg tega napisano:

      „Koliko ste prihranili leta 2003?
      Ob predpostavki, da ste vsak teden pri Colruyt potrošili 100 evrov, ste torej po našem indeksu cen:
      –        v primerjavi z drugimi velikimi samopostrežnimi trgovinami (kot so Carrefour, Cora, Delhaize itn.) prihranili od 366 do 1129
         evrov;

      –        v primerjavi s ‚hard discounter‛ ali prodajalci na debelo (Aldi, Lidl, Makro) pa od 155 do 293 evrov.“
      13      Tako sporni dopis kot računi se sklicujejo tudi na internetno stran Colruyt, kjer sta podrobneje predstavljena sistem primerjave
         cen, ki ga ta uporablja, in način izračuna indeksa cen.

      14      Poleg tega je na reklamnih zloženkah Colruyt in računih, ki jih ta izdaja, glede izbora proizvodov dnevne potrošnje, ki jih
         prodajajo trgovine Colruyt, razpoznavnih po rdeči etiketi, ki je nalepljena na njih in na kateri je izraz „BASIC“, navedeno:

      „BASIC: absolutno najnižja(e) cena(e) v Belgiji. Še ceneje kot primerljivi izbor v hard discounter (Aldi, Lidl) in proizvodi
         ‚Eerste prijs/1er prix‘ drugih velikih samopostrežnih trgovin (kot so Carrefour, Cora itn.)

      Proizvode BASIC boste prepoznali po rdeči etiketi z napisom BASIC“
      15      Na nekaterih reklamnih zloženkah je tudi navedeno :

      „BASIC = Absolutno najnižje cene
      Poleg splošnega velikega znižanja cen vam odslej ponujamo tudi celo vrsto proizvodov, ki jih lahko primerjate s tistimi iz
         običajnih prodajaln hard discounter (kot sta Aldi in Lidl) in proizvodi ‘Eerste prijs/1er prix’ drugih velikih samopostrežnih trgovin. To so proizvodi BASIC: osnovni proizvodi za vsak dan po absolutno najnižji ceni.“

      16      Lidl je pri rechtbank van koophandel te Brussel vložil tožbo za prenehanje teh različnih oglaševalskih praks, za katere meni,
         da so v nasprotju s členom 23a belgijskega zakona z dne 14. julija 1991 o poslovnih običajih ter o obveščanju in varstvu potrošnikov,
         kot je bil spremenjen z zakonom z dne 25. maja 1999 (Moniteur belge/Belgisch Staatsblad z dne 23. junija 1999, str. 23670), ki je nacionalna določba, s katero se prenaša člen 3a Direktive.

      17      Po mnenju Lidl naj zadevni oglasi ne bi bili objektivni in preverljivi ter naj bi bili zavajajoči. Po eni strani, kar zadeva
         oglas v zvezi s splošno ravnjo cen, naj ta ne bi navajal niti primerjanih proizvodov, niti njihovih količin, niti njihovih
         cen. Izračunana na podlagi vzorca, izbranega med proizvodi, ki jih prodaja Colruyt, naj bi se ta raven cen poleg tega z ekstrapolacijo
         nanašala na ves izbor proizvodov tega oglaševalca. Končno naj navedeni oglas ne bi posamično razlikoval med različnimi konkurenti
         oglaševalca s posebnim sklicevanjem na splošno raven cen vsakega izmed njih, ampak naj bi te konkurente navajal po skupinah,
         pri čemer naj bi jih nenatančno razvrščal v okvire razpona ravni cen. Kar zadeva, po drugi strani, proizvode, imenovane „BASIC“,
         naj v spornem oglasu ne bili navedeni niti proizvodi, ki so bili predmet primerjave, niti njihove cene.

      18      V teh okoliščinah je rechtbank van koophandel te Brussel odločilo, da prekine odločanje in Sodišču predloži naslednja vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 3a(1)(a) [Direktive] razlagati tako, da je primerjava splošne ravni cen oglaševalcev z ravnjo cen konkurentov,
         pri kateri je na podlagi primerjave cen vzorca proizvodov izvedena ekstrapolacija, nedopustna, če se z njo vzbuja vtis, da
         je oglaševalec cenejši v celotnem izboru proizvodov, čeprav se izvedena primerjava nanaša le na omejen vzorec proizvodov,
         razen če oglas omogoča ugotovitev, kateri proizvodi in koliko proizvodov oglaševalca na eni strani in konkurentov, vključenih
         v primerjavo, na drugi je bilo primerjanih, in omogoča ugotovitev, kje v primerjavi je položaj konkurentov, vključenih v primerjavo,
         in kakšne so njihove cene v primerjavi s cenami oglaševalca in drugih konkurentov, vključenih v primerjavo?

      2.      Ali je treba člen 3a(1)(b) [Direktive] razlagati tako, da je primerjalno oglaševanje dovoljeno le, če se primerjava nanaša
         na individualno blago ali storitve, ki zadovoljujejo enake potrebe ali je njihova namenskost enaka in so izbori proizvodov
         izključeni, četudi v celoti, vendar ne nujno vsak element izbora, zadovoljujejo enake potrebe ali so namenjeni enakemu namenu?

      3.      Ali je treba člen 3a(1)(c) [Direktive] razlagati tako, da je primerjalno oglaševanje, s katerim so primerjane cene proizvodov
         ali splošne ravni cen konkurentov, objektivno samo, če navaja primerjane proizvode in cene oglaševalca ter vseh konkurentov
         v primerjavi in omogoča ugotovitev cen, ki jih zaračunavajo oglaševalec in njegovi konkurenti, pri čemer morajo biti vsi proizvodi,
         zajeti s primerjavo, navedeni izrecno za vsakega dobavitelja posebej?

      4.      Ali je treba člen 3a(1)(c) [Direktive] razlagati tako, da lastnost, ki se navaja v primerjalnem oglaševanju, izpolnjuje pogoj
         preverljivosti iz tega člena samo, če lahko točnost te lastnosti preverijo tisti, ki jim je oglaševanje namenjeno, ali zadošča,
         da lahko lastnost preverijo tretje osebe, ki jim oglaševanje ni namenjeno?

      5.      Ali je treba člen 3a(1)(c) [Direktive] razlagati tako, da sta cena proizvodov in splošna raven cen konkurentov sami po sebi
         preverljivi lastnosti?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      19      Uvodoma je treba poudariti, prvič, da sta v zadevi v glavni stvari obravnavana dva različna načina primerjalnega oglaševanja.

      20      V prvem primeru gre za primerjavo splošne ravni cen, ki jih za svoje izbore primerljivih proizvodov zaračunavajo verige konkurenčnih
         velikih trgovin, in za sklepanje iz tega na znesek prihrankov, ki jih lahko potrošnik letno prihrani, če dnevno nakupuje proizvode
         dnevne potrošnje pri eni, in ne pri drugi od teh verig (v nadaljevanju: prvi način sporne primerjave). Navedena splošna raven
         cen se ugotovi mesečno, nato letno, na podlagi dnevnega izpisa posamičnih cen zelo velikega vzorca proizvodov dnevne potrošnje,
         ki so nekateri enaki (izdelki z znamkami), nekateri pa podobni (izdelki brez znamke ali z znamko distributerja), ter jih prodaja
         oglaševalec in vsak od konkurentov. Za namene te ugotovitve se tako navedene posamične cene proizvodov ponderirajo glede na
         posamezne količine, v katerih se ti proizvodi kupujejo pri oglaševalcu.

      21      Drugi način oglaševanja izhaja iz trditve, da vse proizvode oglaševalca, ki imajo rdečo etiketo z navedbo „BASIC“, ta trži
         po najnižji ceni na belgijskem ozemlju (v nadaljevanju: drugi način sporne primerjave). Navedeni izbor proizvodov obsega po
         eni strani izdelke z znamko in po drugi strani proizvode, ki se tržijo brez znamke ali pod lastno znamko oglaševalca. Primerjava
         cen se pri prvi kategoriji nanaša izključno na identične proizvode z znamko, ki jih tržita tako oglaševalec kot njegov konkurent,
         pri drugi kategoriji pa na proizvode primerljive kakovosti, ki jih tržita oglaševalec in njegov konkurent.

      22      Drugič, opozoriti je treba, da ob upoštevanju ciljev Direktive in zlasti, kot je poudarjeno v drugi uvodni izjavi Direktive
         97/55, tega, da primerjalno oglaševanje prispeva k objektivnemu poudarjanju prednosti različnih primerljivih proizvodov in
         s tem k spodbujanju konkurence med dobavitelji blaga in storitev v interesu potrošnikov, iz ustaljene sodne prakse izhaja,
         da je treba pogoje, ki se zahtevajo za primerjalno oglaševanje, razlagati tako, da so zanj najugodnejši (sodbi z dne 25. oktobra
         2001 v zadevi Toshiba Europe, C‑112/99, Recueil, str. I‑7945, točki 36 in 37, ter z dne 8. aprila 2003 v zadevi Pippig Augenoptik,
         C‑44/01, Recueil, str. I‑3095, točka 42; glej tudi sodbo z dne 23. februarja 2006 v zadevi Siemens, C-59/05, še neobjavljena
         v ZOdl., točke od 22 do 24).

       Vrstni red obravnave vprašanj
      23      Ker se prvo vprašanje bolj nanaša na pojem zavajajočega oglaševanja in ker je postavljeno izključno v zvezi s prvim načinom
         sporne primerjave, je utemeljeno obravnavati najprej štiri druga vprašanja, ki se na splošno nanašajo na druge pogoje dovoljenega
         primerjalnega oglaševanja in zadevajo tako prvi kot drugi način sporne primerjave.

       Drugo vprašanje
      24      Z drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvenem izvedeti, ali je treba člen 3a(1)(b) Direktive razlagati tako,
         da lahko primerjalno oglaševanje, ki se nanaša skupno na izbor proizvodov dnevne potrošnje, ki jih prodajata obe konkurenčni
         verigi velikih trgovin, ne pa na posamične proizvode, ki jih prodajata, izpolnjuje pogoj „primerja[ve] blag[a] ali storit[ev],
         ki zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen“, kot ga predpisuje navedena določba.

      25      Kot izhaja iz druge uvodne izjave Direktive 97/55, mora uskladitev pogojev za primerjalno oglaševanje z Direktivo prispevati
         k objektivnemu prikazu odlik „raznih primerljivih izdelkov“. V skladu z deveto uvodno izjavo iste direktive je ta zahteva
         primerljivosti proizvodov pravzaprav namenjena preprečevanju tega, da bi primerjalno oglaševanje uporabili v nasprotju s pravili
         o varstvu konkurence in nepošteno.

      26      Člen 3a(1)(b) Direktive natančneje določa navedeno zahtevo in v tej zvezi dovoljeno primerjalno oglaševanje pogojuje s tem,
         da primerjano konkurenčno blago zadovoljuje iste potrebe ali ima enak namen, to je, da ima za potrošnika zadostno stopnjo
         medsebojne zamenljivosti.

      27      Iz tega seveda sledi, da mora za izpolnjevanje pogoja iz te določbe vsako primerjalno oglaševanje tako v interesu potrošnikov
         kot konkurentov konec koncev temeljiti na primerjavi parov proizvodov, ki izpolnjujejo to zahtevo medsebojne zamenljivosti.

      28      Po drugi strani pa člena 3a(1)(b) Direktive ni mogoče razlagati tako, da bi zahteval, naj se vsako primerjalno oglasno sporočilo
         nanaša izključno na take, ločeno navajane pare primerljivih proizvodov, ne da bi se lahko skupno nanašal na dva sestavljena
         izbora takih primerljivih proizvodov.

      29      Sodišče je že poudarilo, da je izbira števila primerjav, ki jih želi opraviti oglaševalec med proizvodi, ki jih ponuja, in
         tistimi, ki jih ponujajo njegovi konkurenti, predmet uresničevanja njegove gospodarske svobode (zgoraj navedena sodba Pippig
         Augenoptik, točka 81).

      30      Nič ne dopušča vnaprejšnje ugotovitve, da se taka svoboda ne razteza tudi na možnost primerjave, ki se nanaša na ves primerljivi
         izbor, ki ga tržita oglaševalec ali njegov konkurent, ali del izbora.

      31      Po eni strani besedilo člena 3a(1)(b) Direktive na noben način ne predpisuje take razlage.

      32      Po drugi strani, kot opozarja točka 22 te sodbe, je treba pogoje, ki se zahtevajo za primerjalno oglaševanje, razlagati tako,
         da so zanj najugodnejši.

      33      Zlasti ob upoštevanju dejstva, da primerjalno oglaševanje prispeva k spodbujanju konkurence med dobavitelji blaga in storitev
         v interesu potrošnikov, je treba prednost, ki jo tako oglaševanje zanje pomeni, nujno upoštevati pri presoji pogoja primerljivosti
         iz člena 3a(1)(b) Direktive (v podobnem smislu glede člena 3a(1)(g) Direktive glej zgoraj navedeno sodbo Siemens, točki 23
         in 24).

      34      V zvezi s tem je treba priznati, kot v točkah 35 in 36 sklepnih predlogov poudarja generalni pravobranilec, da je možnost
         skupinske primerjave, ki se nanaša na izbor primerljivih proizvodov, taka, da oglaševalcu omogoča, da potrošniku ponudi oglaševalske
         informacije, ki vsebujejo splošne in sestavljene podatke, ki se lahko zanj izkažejo posebej upoštevni.

      35      Tako je zlasti v sektorju, kot je sektor velike distribucije, v katerem potrošnik navadno opravlja številne nakupe za zadovoljevanje
         potreb dnevne potrošnje. Z vidika takih nakupov se lahko primerjalna informacija, ki se nanaša na splošno raven cen, ki jih
         zaračunavajo verige velikih trgovin, ali na raven cen, ki jih te zaračunavajo za dani izbor proizvodov, ki jih prodajajo,
         izkaže koristnejša za potrošnika kot primerjalna informacija, omejena na cene kakega posameznega proizvoda. To je sicer tudi
         razlog, zakaj združenja za varstvo potrošnikov redno opravljajo raziskave glede splošne ravni cen, ki jih zaračunavajo take
         trgovine.

      36      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je mogoče v primeru, ko izbora konkurentov, na katera se nanaša primerjava, oba vsebujeta
         proizvode, ki posamično gledano izpolnjujejo zahtevo primerljivosti, ki jo postavlja člen 3a(1)(b) Direktive, kar mora preveriti
         predložitveno sodišče, za take izbore same šteti, da izpolnjujejo navedeno zahtevo.

      37      To lahko zlasti velja za izbore, ki obsegajo primerljive proizvode, ki jih prodajata obe konkurenčni verigi velikih trgovin
         in glede katerih je potrjeno, da imajo proizvodi, ki sestavljajo izbor oglaševalca, skupno značilnost, to je, da so cenejši
         kot primerljivi proizvodi, ki sestavljajo izbor njegovega konkurenta. Taki pari primerljivih proizvodov dejansko ne prenehajo
         zadovoljevati enakih potreb ali imeti istega namena samo zato, ker so predmet skupinske primerjave z vidika te skupne primerjalne
         značilnosti.

      38      Zahtevo iz člena 3a(1)(b) Direktive je mogoče izpolniti tudi, če se opravi primerjava splošne ravni cen vsega primerljivega
         blaga dnevne potrošnje, ki ga prodajata obe konkurenčni verigi velikih trgovin, da se iz tega sklepa na znesek prihrankov,
         ki jih lahko potrošnik, ki tako blago nakupuje pri eni, in ne pri drugi izmed teh verig, prihrani. V podobnih okoliščinah
         lahko tako pari primerljivih proizvodov, ki jih tržita ti konkurenčni verigi, kot celota, ki jo tvorijo ti primerljivi proizvodi,
         če so skupno pridobljeni v nakupih dnevne potrošnje, izpolnjujejo pogoj, da zadovoljujejo enake potrebe ali imajo isti namen.

      39      Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pogoj za dovoljeno primerjalno
         oglaševanje iz člena 3a(1)(b) Direktive, razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se primerjalno oglaševanje nanaša skupno
         na izbor proizvodov dnevne potrošnje, ki jih tržita obe konkurenčni verigi velikih trgovin, če oba navedena izbora obsegata
         posamične proizvode, ki – gledano po parih – posamično izpolnjujejo zahtevo primerljivosti, ki jo postavlja navedena določba.

       Tretje vprašanje
      40      S tretjim vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je treba člen 3a(1)(c) Direktive razlagati tako, da zahteva,
         ki jo postavlja ta določba, da oglas „objektivno primerja“ značilnosti zadevnega blaga, v primeru primerjave cen izbora proizvodov
         dnevne potrošnje, ki jih tržita verigi velikih trgovin, ali v primeru splošne ravni cen, ki jih ti zaračunavata za izbor primerljivih
         proizvodov, ki jih tržita, zajema tudi, da so vsi primerjani proizvodi in cene, in sicer tako proizvodi in cene oglaševalca
         kot celota proizvodov in cen njegovih konkurentov, izrecno našteti v oglasnem sporočilu.

      41      Kot izhaja iz druge uvodne izjave Direktive 97/55, mora uskladitev pogojev za primerjalno oglaševanje s to direktivo prispevati
         zlasti k „objektivnemu“ prikazu odlik različnih primerljivih izdelkov.

      42      Sedma uvodna izjava iste direktive podrobneje določa, da morajo pogoji za dovoljeno oglaševanje zajemati tudi merila za objektivno
         primerjavo lastnosti blaga in storitev.

      43      Glede na ti dve uvodni izjavi je treba člen 3a(1)(c) Direktive razlagati tako, da določa dve vrsti zahtev, ki se nanašajo
         na objektivnost primerjave.

      44      Prvič in kot izhaja iz sedme uvodne izjave Direktive 97/55, kumulativna merila bistvene, upoštevne, preverljive in reprezentativne
         značilnosti proizvoda, z vidika katerega se opravi primerjava, ki jo nalaga ta določba, prispevajo k zagotavljanju tega, da
         je ta primerjava objektivna. Tretje vprašanje za predhodno odločanje pa se ne nanaša neposredno na ta merila, ker je zlasti
         preverljivost predmet četrtega in petega vprašanja.

      45      Po drugi strani je v navedenem členu 3a(1)(c), ki je odsev druge uvodne izjave Direktive 97/55, izrecno poudarjeno, da je
         treba značilnosti, ki izpolnjujejo štiri zgoraj navedena merila, poleg tega objektivno primerjati.

      46      Kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 44 sklepnih predlogov, je slednja zahteva v bistvu namenjena izključitvi primerjav,
         ki bi temeljile na subjektivni presoji avtorja, in ne na objektivnih ugotovitvah.

      47      Torej se v tem primeru na podlagi take zahteve ne bi smela naložiti obveznost, da se v reklamnem sporočilu izrecno naštejejo
         različni proizvodi, ki sestavljajo primerjane izbore, skupaj z njihovimi cenami. Namreč, ne zdi se, da bi lahko bili podatki,
         kot sta cena blaga ali splošna raven cen, ki jo zaračunava veriga velikih trgovin za izbor proizvodov, predmet subjektivne
         presoje; obstoj ali odsotnost izrecnega naštevanja proizvodov in cen, na katere se nanaša primerjava, pa tudi ne bi mogla
         vplivati na njeno objektivnost ali subjektivnost.

      48      Poleg tega je treba poudariti, da je v skladu s členom 2, točka 2a, Direktive primerjalno oglaševanje opredeljeno kot vsako
         oglaševanje, ki izrecno ali z nakazovanjem določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja konkurent,
         čeprav je mogoče oglas opredeliti kot primerjalen v smislu Direktive zlasti, če ta oglas z nakazovanjem določa identiteto
         proizvodov ali storitev konkurenta, četudi v tem oglasu niso izrecno opisani.

      49      Poleg tega je treba ob upoštevanju načel za razlago, povzetih v točki 22 te sodbe, opozoriti, da bi lahko zahteva, naj se,
         kadar gre za reklamno sporočilo, ki se, kot oba sporna načina primerjave, nanaša na veliko količino blaga, ki ga tržijo različne
         konkurenčne verige velikih trgovin, v njem v kakršnihkoli okoliščinah navede vsak od proizvodov, ki so bili primerjani, vplivala
         na samo uporabnost takih načinov oglaševanja.

      50      Lidl pa se je opiral na to, da je Sodišče predhodno odločilo, da bi bila morebitna obveznost omejevanja vsake primerjave cen
         s povprečnimi cenami proizvodov, ki jih ponuja oglaševalec, in konkurenčnih proizvodov v nasprotju s cilji zakonodajalca Skupnosti
         in da je v zvezi s tem poudarilo, da pri tem, da mora primerjalno oglaševanje prispevati k objektivnemu prikazu odlik različnih
         primerljivih proizvodov, taka objektivnost zajema tudi, da se lahko osebe, ki jim je oglaševanje namenjeno, seznanijo z dejanskimi
         razlikami v cenah primerjanih proizvodov, in ne samo s povprečnim razmakom med cenami oglaševalca in cenami njegovih konkurentov
         (zgoraj navedena sodba Pippig Augenoptik, točki 81 in 82).

      51      Pojasniti je treba, da Sodišče s to trditvijo nikakor ni nameravalo na splošno izključiti vsake možnosti primerjalnega oglaševanja,
         ki se nanaša na splošno raven cen, ki jih zaračunavata konkurenta za svoj primerljivi izbor. Če se razlika v splošni ravni
         cen, s katero se hvali, opira na dejansko ugotovljene razlike v cenah med primerljivimi proizvodi in če glede na kontekst,
         v katerega se umešča reklamno sporočilo, tako sprejeto merilo primerjave izpolnjuje različne zahteve, ki jih določa Direktiva
         in zlasti njen člen 3a(1)(c), takega načina primerjalnega oglaševanja ni mogoče izključiti.

      52      V zvezi s tem je namreč treba poudariti, po eni strani, da primerjava, ki poskuša prikazati razlike v splošni ravni cen dveh
         konkurenčnih verig velikih trgovin v zvezi z izborom primerljivih proizvodov, nujno zahteva, naj se predhodno izvede posamična
         primerjava dejanskih cen primerljivih proizvodov, ki jih tržita oba konkurenta.

      53      Po drugi strani, čeprav se očitno izkaže, da primerjalno merilo povprečnega razmika med cenami, ki jih zaračunavata oba konkurenta,
         ali povprečnega razmika v splošni ravni njunih cen nista upoštevna v določenih dejanskih okoliščinah, in sicer gre, kot pri
         okoliščinah v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Pippig Augenoptik, kjer je šlo za oglaševanje parov očal, za reklamno
         sporočilo, namenjeno potrošnikom, ki so bili pozvani, naj opravijo enkraten nakup v eni trgovini, ki prodaja zgolj določeno
         vrsto proizvodov, pa je lahko povsem drugače v drugačnih dejanskih okoliščinah. Natančno za tak primer pa gre lahko v tej
         zadevi, kjer lahko, kot izhaja iz točke 35 te sodbe, splošna raven cen pomeni posebej upoštevno merilo primerjave.

      54      Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba zahtevo iz člena 3a(1)(c) Direktive,
         naj oglaševanje „objektivno primerja“ značilnosti zadevnega blaga, razlagati tako, da v primeru primerjave cen izbora primerljivih
         proizvodov dnevne potrošnje, ki jih tržita konkurenčni verigi velikih trgovin, ali splošne ravni cen teh verig za izbor primerljivih
         proizvodov, ki jih tržita, ne zajema tega, da so primerjani proizvodi in cene, in sicer tako proizvodi in cene oglaševalca
         kot proizvodi in cene vseh njegovih konkurentov, ki so primerjani, v reklamnem sporočilu izrecno in izčrpno našteti.

       Peto vprašanje
      55      S petim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati na tretjem mestu, želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je treba člen 3a(1)(c)
         Direktive razlagati tako, da cene proizvodov po eni strani in splošna raven cen, ki jih zaračunavajo verige velikih trgovin
         za njihov izbor primerljivih proizvodov, po drugi pomenijo preverljive značilnosti v smislu te določbe.

      56      Kar zadeva cene proizvodov, ki jih prodajata oba konkurenta, kot so zlasti tisti, na katere se nanaša drugi način sporne primerjave,
         je treba takoj ugotoviti, da člen 3a(1)(c) Direktive izrecno potrjuje, da sta ceni dveh dobrin lahko eni izmed značilnosti,
         ki so vse hkrati bistvene, upoštevne, preverljive in reprezentativne ter katerih primerjava je zato načeloma dopustna, če
         izpolnjuje druge pogoje, ki jih Direktiva določa za dovoljeno primerjalno oglaševanje. Osma uvodna izjava Direktive 97/55
         tudi potrjuje, da bi morala biti mogoča le primerjava cen blaga in storitev, če ta primerjava spoštuje določene pogoje, zlasti,
         da ni zavajajoča.

      57      Kot je Sodišče predhodno poudarilo, je primerjanje konkurenčnih ponudb, zlasti kar zadeva cene, poleg tega odvisno od same
         narave primerjalnega oglaševanja (zgoraj navedena sodba Pippig Augenoptik, točka 80).

      58      Iz zgoraj navedenega izhaja, da cena proizvoda pomeni preverljivo značilnost v smislu člena 3a(1)(c) Direktive.

      59      Ob upoštevanju zlasti načela za razlago, na katero je opozorjeno v točki 22 te sodbe, se poleg tega zdi, da nič ne nasprotuje
         temu, da bi veljalo enako za splošno raven cen, ki jih imata konkurenčni verigi velikih trgovin za svoj primerljivi izbor
         blaga dnevne potrošnje, in za znesek prihrankov, ki bi jih lahko ustvaril potrošnik, ki tako blago kupuje pri eni, in ne pri
         drugi od teh konkurenčnih verig.

      60      V trenutku, ko so bile upoštevane cene posebnih primerljivih proizvodov, ki sestavljajo izbor, ki ga ponujata konkurenčni
         verigi velikih trgovin, da bi se ugotovila splošna raven cen teh dveh verig za navedeni primerljivi izbor, se načeloma lahko
         preverijo tako posamične cene vsakega tako upoštevanega posameznega proizvoda kot navedena splošna raven cen in znesek prihrankov,
         ki jih lahko ustvari potrošnik, ki nakupe dnevne potrošnje opravlja pri eni, in ne pri drugi od teh konkurenčnih verig, ter
         nazadnje utemeljenost v ta namen uporabljenih načinov izračuna.

      61      Vendar je treba pojasniti, da preverljivost cen blaga, ki sestavlja izbor proizvodov, ali preverljivost splošne ravni cen,
         ki jih veriga velikih trgovin zaračunava za svoj izbor primerljivega blaga, nujno izhaja iz tega, da mora biti na podlagi
         informacij v reklamnem sporočilu mogoče posamično in konkretno določiti identiteto proizvodov, katerih cene so bile tako primerjane,
         čeprav se ne zahteva, naj bodo ti v navedenem sporočilu, namenjenem potrošniku, izrecno in izčrpno našteti, kot izhaja iz
         točke 54 te sodbe. Vsaka preverljivost cen blaga je namreč nujno pogojena z možnostjo ugotovitve njegove identitete.

      62      Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3a(1)(c) Direktive razlagati
         tako, da so v smislu te določbe „preverljive“ značilnosti blaga, ki ga prodajata dve konkurenčni verigi velikih trgovin:

      –        cene navedenega blaga;
      –        splošna raven cen takih verig velikih trgovin za njun izbor primerljivih proizvodov in znesek prihrankov, ki jih lahko ustvari
         potrošnik, ki take proizvode kupuje pri eni, in ne pri drugi od teh verig, če so zadevni proizvodi dejansko del izbora primerljivih
         proizvodov, na podlagi katerih je bila ugotovljena navedena splošna raven cen.

       Četrto vprašanje
      63      S četrtim vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je treba člen 3a(1)(c) Direktive razlagati tako, da značilnost,
         omenjena v primerjalnem oglasu, izpolnjuje zahtevo preverljivosti iz te določbe samo pod pogojem, da lahko naslovniki navedenega
         oglasa sami preverijo točnost te značilnosti.

      64      V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da čeprav navedena določba za namene zagotavljanja objektivnosti primerjalnega oglaševanja
         zahteva, naj bodo značilnosti, ki jih oglas primerja, preverljive, to je, da jih je mogoče dokazati, pa ne obsega nobene podrobne
         navedbe o tem, pod natančno katerimi pogoji in komu mora biti omogočena preveritev točnosti navedenih značilnosti.

      65      Drugič, cilji, ki jih uresničuje Direktiva, ne omogočajo sklepa, da bi moralo biti preverjanje točnosti primerjanih značilnosti
         bolj omogočeno potrošniku kot drugim zainteresiranim strankam, zlasti konkurentom, vključenim v primerjavo.

      66      Sedma uvodna izjava Direktive 97/55 v zvezi s tem poudarja, da mora oblikovanje pogojev za dovoljeno primerjalno oglaševanje,
         to je pogojev, ki morajo vključevati zlasti merila za objektivno primerjavo značilnosti blaga in storitev, omogočati določitev,
         katere prakse v zvezi s primerjalnim oglaševanjem lahko povzročajo izkrivljanje konkurence, škodijo konkurentom in škodljivo
         vplivajo na izbiro potrošnikov.

      67      Člen 4 Direktive državam članicam nalaga obveznost, naj zagotovijo obstoj ustreznih in učinkovitih sredstev za spoštovanje
         določb o primerjalnem oglaševanju v interesu potrošnikov, konkurentov in širše javnosti.

      68      Tretjič, opozoriti je treba, da predzadnja uvodna izjava Direktive poudarja, da mora biti oglaševalec sposoben s primernimi
         dokazi dokazati materialno resničnost trditev, v katerih pri oglaševanju navaja domnevna dejstva, in da lahko v ustreznih
         primerih sodišče ali upravni organ zahteva, naj to stori.

      69      Člen 6 Direktive glede tega podrobneje državam članicam nalaga obveznost, naj upravne organe ali sodišča, ki morajo zagotoviti
         spoštovanje Direktive, pooblastijo, da od oglaševalca zahtevajo, naj predloži dokaze o točnosti dejanskih oglaševalskih trditev,
         če se taka zahteva zdi ustrezna glede na okoliščine določenega posameznega primera ter ob upoštevanju legitimnih interesov
         oglaševalca in vseh drugih strank v postopku, in „pri primerjalnem oglaševanju zahtevajo od oglaševalca, da predloži take
         dokaze v kratkem času“. Ista določba tudi zahteva, da se tem upravnim organom in sodiščem podeli pooblastilo, da štejejo dejanske
         podatke kot nepravilne, če tako zahtevani dokazi niso predloženi ali so ocenjeni kot nezadostni.

      70      Torej mora biti oglaševalec nedvomno sposoben v kratkem času dokazati stvarno natančnost primerjave, ki jo je opravil, po
         drugi strani pa Direktiva od njega ne zahteva, naj da take dokaze na razpolago vsem zainteresiranim osebam pred oblikovanjem
         reklamnega sporočila.

      71      Vendar možnost potrošnika, da v okviru upravnega ali sodnega postopka od oglaševalca pridobi dokaze o stvarni resničnosti
         njegovih dejanskih oglaševalskih trditev v primeru, da primerjani proizvodi in cene v reklamnem sporočilu niso našteti, ne
         more oprostiti njegove obveznosti, da zlasti za naslovnike tega reklamnega sporočila navede, kje in kako se lahko brez težav
         seznanijo z elementi primerjave, da bi jih preverili ali da bi preverili njihovo točnost.

      72      Taka obveznost je namreč taka, da v skladu s ciljem varstva potrošnikov, ki ga uresničuje Direktiva, omogoča naslovniku takega
         sporočila, da se prepriča o tem, da je bil z vidika nameravanih nakupov blaga dnevne potrošnje pravilno obveščen.

      73      Taka dostopnost do elementov primerjave ne pomeni, da mora biti naslovnik oglasa sam sposoben v vseh okoliščinah preveriti
         točnost primerjanih značilnosti. V zvezi s tem zadostuje, da so elementi, ki omogočajo tako preverjanje, na voljo navedenemu
         naslovniku pod pogoji, naštetimi v točki 71 te sodbe, tako da bi na splošno lahko sam opravil želeno preverjanje ali, bolj
         izjemoma in če tako preverjanje zahteva sposobnost, ki je nima, da ga opravi tretja oseba.

      74      Glede na vse zgoraj navedene ugotovitve je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3a(1)(c) Direktive razlagati
         tako, da značilnost, omenjena v primerjalnem oglasu, izpolnjuje zahtevo preverljivosti iz te določbe, če elementi primerjave,
         na katerih temelji omemba te značilnosti, niso našteti v tem oglasu, samo če oglaševalec zlasti v vednost naslovnikom tega
         sporočila navede, kje in kako se lahko brez težav seznanijo s temi elementi, da bi preverili njihovo pravilnost in točnost
         zadevne značilnosti ali jih dali preveriti, če za to nimajo potrebne sposobnosti.

       Prvo vprašanje
      75      S prvim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba reklamno sporočilo, ki vsebuje primerjavo splošne
         ravni cen, ki jih zaračunava ena veriga velikih trgovin, s tistimi, ki jih zaračunavajo konkurenčne verige, glede njihovih
         izborov primerljivih proizvodov in za sklepanje iz tega na znesek prihrankov, ki jih lahko potrošnik prihrani z nakupi blaga
         dnevne potrošnje pri eni ali pri drugi od njih, označiti kot zavajajoče oglaševanje v smislu člena 3a(1)(a) Direktive, če
         je navedena splošna raven cen določena samo na podlagi enega dela proizvodov, ki jih trži oglaševalec, ker naj bi tako oglaševanje
         nujno vzbujalo vtis, da je oglaševalec cenejši v celotnem izboru proizvodov. Navedeno sodišče pa se sprašuje, ali je okoliščina,
         da oglas tako oglaševalcu kot vsakemu od njegovih konkurentov omogoča, da ugotovi, kateri proizvodi in v kakšnih količinah
         so primerjani, za določitev splošne ravni njihovih cen morda taka, da pri navedenem oglasu ni podano nikakršno zavajanje.
         To sodišče se sprašuje še o tem, ali je s tega vidika pomembno, da oglas glede na oglaševalca in glede na konkurente navede,
         na kateri splošni ravni cen se nahaja vsak konkurent, naveden v primerjavi.

      76      Člen 2, točka 2, Direktive opredeljuje zavajajoče oglaševanje kot vsako oglaševanje, ki na kateri koli način, skupaj s predstavitvijo,
         zavaja ali bi utegnilo zavajati osebe, ki jim je namenjeno, ali osebe, ki jih doseže, in ki bi zaradi zavajajoče narave verjetno
         vplivalo na ekonomsko obnašanje oseb ali ki iz enakih razlogov škodi ali bi utegnilo škoditi konkurentom.

      77      Nacionalna sodišča so tista, ki morajo glede na okoliščine vsakega primera preveriti, ali je lahko reklama ob upoštevanju
         potrošnikov, ki jim je namenjena, tako zavajajoča (glej zlasti sodbo z dne 16. januarja 1992 v zadevi X, C‑373/90, Recueil,
         str. I‑131, točki 15 in 16).

      78      V zvezi s tem morajo navedena sodišča po eni strani upoštevati zaznavanje običajno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega
         povprečnega potrošnika proizvodov ali storitev, ki so predmet zadevne reklame (glej zgoraj navedeno sodbo X, točki 15 in 16;
         sodbe z dne 16. julija 1998 v zadevi Gut Springenheide in Tusky, C‑210/96, Recueil, str. I‑4657, točka 31; z dne 13. januarja
         2000 v zadevi Estée Lauder, C‑220/98, Recueil, str. I-117, točka 27; z dne 24. oktobra 2002 v zadevi Linhart in Biffl, C‑99/01,
         Recueil, str. I‑9375, točka 31, in zgoraj navedeno sodbo Pippig Augenoptik, točka 55). V tem primeru navedena načina spornega
         oglaševanja nista namenjena strokovni javnosti, ampak končnemu potrošniku, ki nakupe dnevne potrošnje opravlja v verigi velikih
         trgovin.

      79      Da bi nacionalna sodišča opravila zahtevano presojo, morajo, po drugi strani, upoštevati vse relevantne elemente v zadevi
         (zgoraj navedena sodba Estée Lauder, točki 27 in 30), pri čemer upoštevajo, kot izhaja iz člena 3 Direktive, podatke, ki jih
         oglas vsebuje, in, splošneje, vse njegove elemente.

      80      Sodišče je tako zlasti presodilo, da bi zaradi opustitve lahko oglaševanje postalo zavajajoče še posebej, če je namen oglaševanja
         glede na potrošnike, ki jim je namenjeno, prikriti okoliščino, ki bi, če bi bila znana , odvrnila pomembno število potrošnikov
         od odločitve za nakup (zgoraj navedena sodba X, točka 15).

      81      Kar natančneje zadeva primerjanje cen, osma uvodna izjava Direktive 97/55 poudarja, da bi morala biti mogoča le primerjava
         cen blaga in storitev, če ta primerjava spoštuje določene pogoje, še posebej, da ni zavajajoča.

      82      Glede te točke je tako Sodišče že podrobno pojasnilo, da je oglaševanje nižjih cen avtomobilov, ki se vzporedno uvažajo, mogoče
         označiti kot zavajajoče samo, če bi bilo dokazano, da se je pomembno število potrošnikov, ki jim je zadevna reklama namenjena,
         odločilo za nakup, ne da bi vedeli, da je bila nižja cena avtomobilov povezana s tem, da imajo avtomobili, ki jih prodaja
         vzporedni uvoznik, manj dodatne opreme (zgoraj navedena sodba X, točka 16).

      83      Podobno, primerjalni oglas v zvezi s splošno ravnjo cen, ki jih zaračunavata konkurenčni verigi velikih trgovin za svoj primerljivi
         izbor, in z zneskom prihrankov, ki jih lahko potrošnik prihrani z nakupi blaga dnevne potrošnje pri eni namesto pri drugi
         od teh verig, bi moralo biti, na primer, opredeljeno kot zavajajoče, če se glede na vse upoštevne okoliščine primera dokaže,
         da se je pomembno število potrošnikov, ki jim je zadevna reklama namenjena, odločilo za nakup v napačnem prepričanju, da so
         bili za izračun splošne ravni cen in zneska prihrankov, s katerimi se hvali v oglasu, upoštevani vsi proizvodi oglaševalca.
         Enako velja, če se dokaže, da se taka odločitev sprejme v napačnem prepričanju, da bo potrošnik privarčeval tak znesek prihrankov,
         ne glede na vrsto in količine proizvodov, ki jih kupi pri oglaševalcu, ali na primer v napačnem prepričanju, da so vsi proizvodi
         oglaševalca brez izjeme cenejši od proizvodov njegovih konkurentov.

      84      Tak oglas je zavajajoč tudi, če se dokaže, da sta skupinsko sklicevanje na razpon prihrankov, ki bi jih lahko ustvaril potrošnik,
         ki nakupuje blago dnevne potrošnje pri oglaševalcu, in ne pri konkurenčnih verigah velikih trgovin, ter odsotnost individualizacije
         splošne ravni cen vsake od teh verig, konkurentov oglaševalca, in zneska prihrankov, ki se lahko prihrani glede na vsako od
         njih, taka, da zavajata veliko število oseb, ki jim je ta oglas namenjen, in sicer glede zneska dejanskih prihrankov, ki bi
         jih lahko ustvarili, če bi svoje nakupe dnevne potrošnje opravljali pri oglaševalcu, in ne pri katerem od določenih konkurentov,
         in da v tem okviru vpliva na njihovo ekonomsko obnašanje.

      85      V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3a(1)(a) Direktive razlagati tako, da je primerjalno
         oglaševanje, ki hvali splošno raven nižjih cen oglaševalca v primerjavi s cenami njegovih glavnih konkurentov, pri čemer se
         je primerjava nanašala na vzorec proizvodov, lahko zavajajoče, če:

      –        iz reklamnega sporočila ni razvidno, da se je primerjava nanašala samo na tak vzorec, in ne na vse proizvode oglaševalca;
      –        reklamno sporočilo ne podaja elementov izvedene primerjave ali naslovnika ne informira o viru informacij, pri katerem je taka
         identifikacija na voljo; ali

      –        reklamno sporočilo vsebuje skupinsko sklicevanje na razpon prihrankov, ki jih lahko ustvari potrošnik, ki nakupuje pri oglaševalcu,
         in ne pri njegovih konkurentih, ne da bi individualiziral splošno raven cen, ki jih zaračunava vsak od navedenih konkurentov,
         in zneska prihrankov, ki jih je mogoče ustvariti z nakupi pri oglaševalcu, in ne pri katerem izmed njegovih konkurentov.

      86      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali imajo zadevna reklamna sporočila v postopku v glavni stvari take značilnosti.

       Stroški
      87      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Pogoj za dovoljeno primerjalno oglaševanje iz člena 3a(1)(b) Direktive Sveta 84/450/EGS z dne 10. septembra 1984 na področju
            zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta
            97/55/ES z dne 6. oktobra 1997, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se primerjalno oglaševanje nanaša skupno
            na izbor proizvodov dnevne potrošnje, ki jih tržita obe konkurenčni verigi velikih trgovin, če oba navedena izbora obsegata
            posamične proizvode, ki – gledano po parih – posamično izpolnjujejo zahtevo primerljivosti, ki jo postavlja navedena določba.
      2)      Člen 3a(1)(c) Direktive 84/450, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da zahteva, naj oglaševanje
            „objektivno primerja“ značilnosti zadevnega blaga v primeru primerjave cen izbora primerljivih proizvodov dnevne potrošnje,
            ki jih tržita konkurenčni verigi velikih trgovin, ali splošne ravni cen teh verig za izbor primerljivih proizvodov, ki jih
            tržita, ne zajema tega, da so primerjani proizvodi in cene, in sicer tako proizvodi in cene oglaševalca kot proizvodi in cene
            vseh njegovih konkurentov, ki so primerjani, v reklamnem sporočilu izrecno in izčrpno našteti.
      3)      Člen 3a(1)(c) Direktive 84/450, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da so v smislu te določbe
            „preverljive“ značilnosti blaga, ki ga prodajata dve konkurenčni verigi velikih trgovin:
      –      cene navedenega blaga;
      –        splošna raven cen takih verig velikih trgovin za njun izbor primerljivih proizvodov in znesek prihrankov, ki jih lahko ustvari
            potrošnik, ki take proizvode kupuje pri eni, in ne pri drugi od teh verig, če so zadevni proizvodi dejansko del izbora primerljivih
            proizvodov, na podlagi katerih je bila ugotovljena navedena splošna raven cen.
      4)      Člen 3a(1)(c) Direktive 84/450, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da značilnost, omenjena
            v primerjalnem oglasu, izpolnjuje zahtevo preverljivosti iz te določbe, če elementi primerjave, na katerih temelji omemba
            te značilnosti, niso našteti v tem oglasu, samo če oglaševalec zlasti v vednost naslovnikom tega sporočila navede, kje in
            kako se lahko brez težav seznanijo s temi elementi, da bi preverili njihovo pravilnost in točnost zadevne značilnosti ali
            jih dali preveriti, če za to nimajo potrebne sposobnosti.
      5)      Člen 3a(1)(a) Direktive 84/450, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da je primerjalno oglaševanje,
            ki hvali splošno raven nižjih cen oglaševalca v primerjavi s cenami njegovih glavnih konkurentov, pri čemer se je primerjava
            nanašala na vzorec proizvodov, lahko zavajajoče, če:
      –        iz reklamnega sporočila ni razvidno, da se je primerjava nanašala samo na tak vzorec, in ne na vse proizvode oglaševalca;
      –        reklamno sporočilo ne podaja elementov izvedene primerjave ali naslovnika ne informira o viru informacij, pri katerem je taka
            identifikacija na voljo; ali
      –        reklamno sporočilo vsebuje skupinsko sklicevanje na razpon prihrankov, ki jih lahko ustvari potrošnik, ki nakupuje pri oglaševalcu,
            in ne pri njegovih konkurentih, ne da bi individualiziral splošno raven cen, ki jih zaračunava vsak od navedenih konkurentov,
            in zneska prihrankov, ki jih je mogoče ustvariti z nakupi pri oglaševalcu, in ne pri katerem izmed njegovih konkurentov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 21. julija 2016.#Evropska komisija proti Romuniji.#Neizpolnitev obveznosti države – Varstvo okolja – Direktiva 2006/21/ES – Ravnanje z odpadki – Izkopavanje rude – Usedalni bazeni – Izpust prahu – Drobni prašni delci, ki lebdijo v zraku – Onesnaženje – Zdravje ljudi – Obvezni preventivni ukrepi – Člena 4 in 13 – Ugotovitev obstoja neizpolnitve.#Zadeva C-104/15.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 15. septembra 2016.#PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) proti Svetu Evropske unije.#Damping – Uvoz biodizla s poreklom iz Indonezije – Dokončno pobiranje začasnih protidampinških dajatev – Dokončne protidampinške dajatve – Pravica do obrambe – Člen 2(5) Uredbe (ES) št. 1225/2009 – Normalna vrednost – Proizvodni stroški.#Zadeva T-80/14.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. oktobra 2013.#Lokman Emrek proti Vladu Sabranovicu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Saarbrücken.#Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 15(1)(c) – Pristojnost za potrošniške pogodbe – Morebitna omejitev te pristojnosti na pogodbe, sklenjene na daljavo – Vzročna zveza med gospodarsko ali poklicno dejavnostjo, ki je prek spleta usmerjena v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in sklenitvijo pogodbe.#Zadeva C‑218/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 17. oktobra 2013 (
            *1
         )
      „Uredba (ES) št. 44/2001 — Člen 15(1)(c) — Pristojnost za potrošniške pogodbe — Morebitna omejitev te pristojnosti na pogodbe, sklenjene na daljavo — Vzročna zveza med gospodarsko ali poklicno dejavnostjo, ki je prek spleta usmerjena v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in sklenitvijo pogodbe“
      V zadevi C-218/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Saarbrücken (Nemčija) z odločbo z dne 27. aprila 2012, ki je prispela na Sodišče 10. maja 2012, v postopku

         Lokman Emrek

      proti

         Vladu Sabranovicu,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader (poročevalka), sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. aprila 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za L. Emreka M. Kurt, odvetnik,

               —

               za V. Sabranovica M. Mauer, odvetnik,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in J. C. Halleux, agenta,

               —

               za francosko vlado B. Beaupère-Manokha, agentka,

               —

               za luksemburško vlado P. Frantzen in C. Schiltz, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A.-M. Rouchaud-Joët in M. Wilderspin, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. julija 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 15(1)(c) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med L. Emrekom in V. Sabranovicem, katerega predmet so zahtevki iz naslova garancije na podlagi sklenitve pogodbe o prodaji rabljenega avtomobila.

         Pravni okvir

               3

               V skladu z uvodno izjavo 11 Uredbe št. 44/2001 morajo biti „[p]ravila o pristojnosti […] čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti, je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept“.

               4

               V skladu z uvodno izjavo 13 navedene uredbe mora biti šibkejša stranka v zvezi z zavarovanjem, potrošniškimi pogodbami in zaposlitvijo zaščitena s pravili o pristojnosti, ki so za varstvo njenih pravic ugodnejša od splošnih pravil.

               5

               V členu 2(1) te uredbe je navedeno načelo, po katerem so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na svoje državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.

               6

               V zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji člen 5, točka 1(a) Uredbe št. 44/2001 določa, da je pristojno sodišče sodišče kraja izpolnitve obveznosti.

               7

               Člen 15(1) navedene uredbe določa:
               „V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 4 in v peto točko člena 5:
               […]

                        c)

                        v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.“

               8

               Člen 16(1) in (2) Uredbe št. 44/2001 določa:
               „1.   Potrošnik lahko sproži postopek zoper drugo pogodbeno stranko bodisi pred sodišči v državi članici, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče, ali pred sodišči kraja, kjer ima potrošnik stalno prebivališče.
               2.   Druga pogodbena stranka lahko sproži postopek zoper potrošnika samo pred sodišči države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               9

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je L. Emrek, ki ima stalno prebivališče v Saarbrücknu (Nemčija), v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari kupoval rabljeno vozilo.

               10

               V. Sabranovic ima v Spicherenu (Francija), mestu blizu nemške meje, podjetje, v okviru katerega pod firmo Vlado Automobiles Import-Export prodaja rabljena vozila. V navedenem obdobju je imel objavljeno spletno stran, na kateri so bili navedeni podatki o njegovem podjetju, vključno s francoskimi telefonskimi številkami in nemško številko mobilnega telefona, pred katerimi so bile navedene ustrezne mednarodne klicne kode.

               11

               Ko je L. Emrek prek znancev, in ne prek navedene spletne strani, izvedel za podjetje V. Sabranovica in za možnost nakupa avtomobila, se je odpravil na sedež tega podjetja v Spicheren.

               12

               Tako je L. Emrek 13. septembra 2010 kot potrošnik z V. Sabranovicem v njegovem podjetju sklenil pisno pogodbo o prodaji rabljenega vozila.

               13

               L. Emrek je s tožbo, ki jo je pozneje vložil pri Amtsgericht Saarbrücken (Nemčija), zoper V. Sabranovica uveljavljal zahtevek iz naslova garancije. Menil je, da je v skladu s členom 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 to sodišče mednarodno pristojno za odločanje o taki tožbi. Iz spletne strani V. Sabranovica naj bi bilo namreč razvidno, da je njegova gospodarska dejavnost usmerjena tudi v Nemčijo.

               14

               Navedeno sodišče je razsodilo, da zahtevek L. Emreka ni dopusten in ga zavrglo, ker je menilo, da se v obravnavanem primeru člen 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 ne uporablja, saj V. Sabranovic svoje gospodarske dejavnosti v smislu te določbe ni usmeril v Nemčijo.

               15

               L. Emrek je zoper to odločbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču in navedel, da člen 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 ne zahteva, da med gospodarsko dejavnostjo, usmerjeno v državo članico potrošnika, in sklenitvijo pogodbe obstaja vzročna zveza. Prav tako naj ta določba ne bi zahtevala, da mora biti ta pogodba sklenjena na daljavo.

               16

               Landgericht Saarbrücken meni, da je v postopku v glavni stvari jasno, da je bila gospodarska dejavnost V. Sabranovica usmerjena v Nemčijo. Natančneje, z navedbo mednarodne klicne številke za Francijo in nemške številke mobilnega telefona naj bi se ustvarjal vtis, da skuša ta trgovec pridobivati tudi stranke s stalnim prebivališčem zunaj Francije, predvsem tiste iz obmejnega območja v Nemčiji.

               17

               Navedeno sodišče meni, da tudi če bi bilo treba šteti, da uporaba člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 ni odvisna od sklenitve pogodbe na daljavo, bi morala biti spletna predstavitev trgovca zaradi preprečitve razširitve področja uporabe te določbe kljub temu vsaj podlaga za dejansko sklenitev pogodbe s potrošnikom. Tako meni, da se navedena določba ne bi smela uporabiti, če potrošnik pogodbo s „trgovcem“ sklene „naključno“.

               18

               V teh okoliščinah je Landgericht Saarbrücken prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali se na podlagi člena 15(1)(c) Uredbe [št. 44/2001], kadar je spletna predstavitev trgovca usmerjena v državo članico potrošnika, zahteva, da je nezapisani pogoj tudi ta, da je potrošnika k sklenitvi pogodbe spodbudila spletna stran trgovca, torej da mora biti vzrok za sklenitev pogodbe spletna predstavitev?

                        2.

                        Če je nujna vzročna zveza med dejavnostjo, usmerjeno v državo članico potrošnika, in sklenitvijo pogodbe, ali se na podlagi člena 15(1)(c) Uredbe Sveta št. 44/2001 zahteva tudi, da je pogodba sklenjena na daljavo?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               19

               Najprej je treba pojasniti, da je Sodišče v sodbi z dne 6. septembra 2012 v zadevi Mühlleitner (C-190/11) na drugo vprašanje, ki ga je v tej zadevi postavilo predložitveno sodišče, že odgovorilo, pri čemer je razsodilo, da je treba člen 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da ne zahteva, da je pogodba med potrošnikom in podjetnikom sklenjena na daljavo.

               20

               Zato je treba preučiti le prvo vprašanje, s katerim navedeno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da zahteva vzročno zvezo med načinom usmerjanja gospodarske ali poklicne dejavnosti v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in sicer spletno stranjo, ter sklenitvijo pogodbe s tem potrošnikom.

               21

               V zvezi s tem je treba na prvem mestu ugotoviti, da v skladu s členom 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 uporaba te določbe ni izrecno odvisna od take vzročne zveze.

               22

               Iz besedila navedene določbe je namreč razvidno, da se uporablja, če sta izpolnjena dva posebna pogoja. Prvič, podjetnik mora gospodarske in poklicne dejavnosti opravljati v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali na kakršen koli način usmerjati te dejavnosti v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, in drugič, sporna pogodba mora spadati v okvir takšnih dejavnosti.

               23

               Sodišče pa je že razsodilo, da je bistven pogoj za uporabo člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 povezan z gospodarsko ali poklicno dejavnostjo, ki je usmerjena v državo, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče (zgoraj navedena sodba Mühlleitner, točka 44), in v obravnavanem primeru predložitveno sodišče meni, da je ta pogoj izpolnjen.

               24

               Na drugem mestu, glede teleološke razlage člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 je treba ugotoviti, da bi bil navedeni dodatni nezapisani pogoj v zvezi z vzročno zvezo, kot je navedena v točki 20 te sodbe, v nasprotju s ciljem te določbe, in sicer s ciljem varstva potrošnikov, ki so v pogodbah, ki jih sklenejo s trgovcem, šibkejše stranke.

               25

               Kot je trdila Evropska komisija in kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 25 sklepnih predlogov je treba namreč ugotoviti, da bi zahteva, da potrošnik predhodno obišče spletno stran, lahko povzročila težave pri dokazovanju, zlasti kadar pogodba, kot v postopku v glavni stvari, ni bila sklenjena na daljavo prek te spletne strani. V takem primeru bi težave, povezane z dokazovanjem vzročne zveze med načinom usmerjanja dejavnosti, in sicer internetno stranjo, ter sklenitvijo pogodbe, utegnile potrošnike odvrniti od tega, da tožbo vložijo pri nacionalnih sodiščih na podlagi členov 15 in 16 Uredbe št. 44/2001 in oslabile varstvo potrošnikov, ki ga uresničujejo te določbe.

               26

               Vendar, kot je tudi poudaril generalni pravobranilec v točki 26 sklepnih predlogov, čeprav navedena vzročna zveza ni nezapisan pogoj, od katerega bi bila odvisna uporaba navedenega člena 15(1)(c), je kljub temu lahko pomemben indic, ki ga nacionalno sodišče lahko upošteva pri odločanju o tem, ali je dejavnost dejansko usmerjena v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče.

               27

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče v točki 93 in izreku sodbe z dne 7. decembra 2010 v združenih zadevah Pammer in Hotel Alpenhof (C-585/08 in C-144/09, ZOdl., str. I-12527) navedlo neizčrpni seznam indicev, ki lahko nacionalnemu sodišču pomagajo pri presoji, ali je izpolnjen bistveni pogoj glede gospodarske dejavnosti, usmerjene v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče.

               28

               Sodišče je poleg tega v zgoraj navedeni sodbi Mühlleitner kljub temu, da je razsodilo, da uporaba navedenega člena 15(1)(c) ni odvisna od sklenitve potrošniške pogodbe na daljavo, v točki 44 te sodbe na navedeni neizčrpni seznam dodalo druge indice, ki se med drugim nanašajo na „navezavo stika na daljavo“ in „sklenitev potrošniške pogodbe na daljavo“, ki lahko dokazujejo, da je pogodba povezana z dejavnostjo, usmerjeno v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče.

               29

               Zaradi preprečitve razširitve področja uporabe člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 pa je treba ugotoviti, da je treba vzročno zvezo, ki je predmet prvega vprašanja za predhodno odločanje, šteti za indic „usmerjene dejavnosti“, enakovreden navezavi stika na daljavo, ki pripelje do tega, da postane potrošnik pogodbeno zavezan na daljavo.

               30

               Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah od 33 do 38 sklepnih predlogov, je lahko okoliščina, da ima podjetnik, kakršen je v postopku v glavni stvari, sedež v državi članici v bližini meje druge države članice, v somestju, ki se razteza na obe strani meje, pri čemer uporablja telefonsko številko druge države članice, ki jo daje na voljo potencialnim strankam s stalnim prebivališčem v tej državi, s čimer jim omogoča prihranek stroškov mednarodnega klica, prav tako indic, ki dokazuje, da je njegova dejavnost „usmerjena v“ to drugo državo članico.

               31

               Vsekakor mora predložitveno sodišče opraviti celovito presojo okoliščin, v katerih je bila sklenjena potrošniška pogodba iz postopka v glavni stvari, da odloči, ali se glede na obstoj ali neobstoj indicev, ki so ali niso na neizčrpnem seznamu, kakor ga je Sodišče opredelilo v upoštevni sodni praksi, navedeni v točkah 27 in 28 te sodbe, člen 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 uporabi ali ne.

               32

               Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da ne zahteva vzročne zveze med načinom usmerjanja gospodarske ali poklicne dejavnosti v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in sicer spletno stranjo, ter sklenitvijo pogodbe s tem potrošnikom. Vendar obstoj take vzročne zveze kaže na povezanost pogodbe s tako dejavnostjo.

         Stroški

               33

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 15(1)(c) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da ne zahteva vzročne zveze med načinom usmerjanja gospodarske ali poklicne dejavnosti v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in sicer spletno stranjo, ter sklenitvijo pogodbe s tem potrošnikom. Vendar obstoj take vzročne zveze kaže na povezanost pogodbe s tako dejavnostjo.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 18. marca 2015.#Manuel Jaime Ribeiro Sinde Monteiro proti Evropska služba za zunanje delovanje.#Javni uslužbenci – Osebje ESZD – Uradnik – Napredovanje – Člena 43 in 45(1) Kadrovskih predpisov – Primerjalna ocena uspešnosti vseh uradnikov, ki lahko napredujejo – Uradniki, ki so jih predlagale službe ESZD, in uradniki, ki niso bili predlagani – Upoštevanje ocenjevalnih poročil – Izključno opisne ocene.#Zadeva F-51/14.


Sodba Sodišča z dne 10. maja 1984. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Zadeva 58/83.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 12. junija 1986. # A. A. Ten Holder proti Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Nizozemska. # Socialna varnost delavcev migrantov. # Zadeva 302/84.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 6. marca 1979. # Claudino Rossi proti Caisse de compensation pour allocations familiales des régions de Charleroi et Namur. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Charleroi - Belgija. # Zadeva 100/78.