Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 29. septembra 1983. # Hilde de Bruyn proti Evropskemu parlamentu. # Odpust. # Zadeva 223/82.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. aprila 2004. # Kraljevina Nizozemska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-159/01.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 20. junija 1985. # Komisija Evropskih skupnosti proti Société anonyme Royale belge. # Uradnik. # Zadeva 118/84.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 12. marca 2008. # Compagnie générale de diététique SAS proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti GARUM - Absolutni razlog za zavrnitev - Upoštevna javnost - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-341/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 12. marca 2008 – Compagnie générale de diététique proti UUNT (GARUM)
      (Zadeva T-341/06)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti GARUM – Absolutni razlog za zavrnitev – Upoštevna javnost – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točke 37, 38, 44 in 45.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 7. septembra 2006 (zadeva R 1401/2005‑1) v zvezi z zahtevo za registracijo
                  besednega znaka GARUM kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Compagnie générale de diététique SAS

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka GARUM za proizvode iz razreda 29 – prijava št. 3501939

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev registracije

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev tožbe

         Izrek

                  1)

                  	Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 7. septembra 2006
                     (zadeva R 1401/2005‑1) se razveljavi.

                  2)

                  	UUNT se naloži plačilo svojih stroškov in stroškov, ki jih je priglasila Compagnie générale de diététique SAS.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 5. marca 2009. # J D Wetherspoon plc proti The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: VAT and Duties Tribunal, London - Združeno kraljestvo. # Prva in Šesta direktiva o DDV - Načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti - Določbe o zaokroževanju zneskov DDV - Metode in stopnje zaokroževanja. # Zadeva C-302/07.

text:
      Zadeva C-302/07
      J D Wetherspoon plc
      proti
      The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      VAT and Duties Tribunal, London)
      „Prva in Šesta direktiva o DDV – Načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti – Določbe o zaokroževanju zneskov DDV – Metode in stopnje zaokroževanja“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Šesta direktiva – Določbe
            o zaokroževanju zneska davka
      (direktivi Sveta 67/227, člen 2, in 77/388, členi 11A(1)(a), 12(3)(a) in 22(3)(b))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Šesta direktiva – Določbe
            o zaokroževanju zneska davka
      (direktivi Sveta 67/227, člen 2, in 77/388, členi 11A(1)(a), 12(3)(a) in 22(3)(b))
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Šesta direktiva – Zaokroževanje
            zneska davka
      (Direktiva Sveta 77/388)
      1.        Veljavno pravo Skupnosti ne vsebuje nobene posebne določbe v zvezi z metodo zaokroževanja zneskov davka na dodano vrednost.
         Ker ni posebne zakonodaje Skupnosti, morajo države članice določiti pravila in metode zaokroževanja zneskov davka na dodano
         vrednost, pri tem pa morajo spoštovati načela, na katerih temelji skupni sistem tega davka, zlasti načeli davčne nevtralnosti
         in sorazmernosti. Zlasti pravo Skupnosti na eni strani ne nasprotuje uporabi nacionalnega pravila, ki zahteva zaokroževanje
         zneskov davka na dodano vrednost navzgor, kadar koli je del najmanjše denarne enote enak ali večji od 0,5, in na drugi strani
         ne zahteva, da mora biti davčnim zavezancem dovoljeno znesek davka na dodano vrednost, ki zajema del najmanjše obstoječe denarne
         enote nacionalne valute, zaokrožiti navzdol.

      (Glej točko 38 in točko 1 izreka.)
      2.        Pri prodaji po ceni, v katero je vključen davek na dodano vrednost, kadar ni posebne zakonodaje Skupnosti, mora vsaka država
         članica v mejah prava Skupnosti, predvsem ob upoštevanju načel davčne nevtralnosti in sorazmernosti, določiti stopnjo, na
         kateri je mogoče ali treba zaokrožiti znesek davka na dodano vrednost, ki zajema del najmanjše denarne enote nacionalne valute.

      (Glej točko 51 in točko 2 izreka.)
      3.        Ker so subjekti, ki obračunajo cene za prodajo blaga in opravljanje storitev z davkom na dodano vrednost, v drugačnem položaju
         kot tisti, ki opravljajo enako vrsto transakcij po ceni brez davka na dodano vrednost, se prvi ne morejo sklicevati na načelo
         davčne nevtralnosti, da bi zahtevali dovoljenje, da lahko tudi na stopnji vrste blaga in transakcije dolgovane zneske davka
         na dodano vrednost zaokrožujejo navzdol. Cene brez davka na dodano vrednost so namreč zaokrožene, preden naročnik izplača
         protidajatev za storitev. Znesek davka, ki ga davčni zavezanec obračuna naročniku, in znesek, ki ga nato davčni zavezanec
         izplača državi članici, sta enaka ne glede na uporabljeno metodo zaokroževanja. Kadar pa bi bil davek na dodano vrednost nasprotno
         vključen v ceno blaga ali storitve, bi zaradi sistematičnega zaokroževanja na nižjo stopnjo kot v rednem obračunu davka na
         dodano vrednost davčni zavezanec naročniku obračunal dejansko dolgovani znesek davka na dodano vrednost, državi članici pa
         bi sistematično izplačal nižji znesek, pri čemer bi zadržal razliko v svojo korist, kar bi bilo v nasprotju z načelom, da
         davčni zavezanci davek na dodano vrednost obračunajo na vsaki stopnji proizvodnje ali distribucije v korist davčne uprave,
         ki ji ga morajo vplačati.

      (Glej točke 60, 61 in 64 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 5. marca 2009(*)

      „Prva in Šesta direktiva o DDV – Načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti – Določbe o zaokroževanju zneskov DDV – Metode in stopnje zaokroževanja“
      V zadevi C‑302/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal,
         London (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 26. junija 2007, ki je prispela na Sodišče 29. junija 2007, v postopku

      J D Wetherspoon plc
      proti
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, T. von Danwitz (poročevalec), R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in G. Arestis,
         sodnika,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. oktobra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za J D Wetherspoon plc M. Angiolini, barrister, in A. Khan, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva V. Jackson, zastopnica, skupaj z R. Hillom, barrister,
      –        za grško vlado S. Alexandridou, V. Karra, K. Georgiadis in M. Apesos, zastopniki,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in M. de Grave, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Afonso in R. Lyal, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 20. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2 Prve direktive Sveta 67/227/EGS z dne 11. aprila 1967
         o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih (UL 71, str. 1301), kot je bila spremenjena s Šesto direktivo Sveta
         77/388/EGS z dne 17. maja 1977 (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Prva direktiva), in členov 11(A)(1)(a), 12(3)(a) in 22(3)(b)
         Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem
         davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2003/92/ES z dne 7. oktobra 2003
         (UL L 260, str. 8, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo J D Wetherspoon plc (v nadaljevanju: Wetherspoon) in Commissioners for
         Her Majesty’s Revenue and Customs (v nadaljevanju: HMRC), ker je zadnjenavedeni zavrnil predlog, naj se ji dovoli, da davek
         na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), dolgovan na stopnji vrste blaga in transakcije, zaokroži navzdol.

       Pravni okvir
       Ureditev Skupnosti
      3        V členu 2 Prve direktive je določeno:

      „Načelo skupnega sistema davka na dodano vrednost zajema uporabo splošnega davka na potrošnjo blaga in storitev, ki je povsem
         sorazmeren s ceno blaga in storitev, ne glede na število transakcij, ki so se v proizvodnem ali distribucijskem procesu opravile
         pred fazo, v kateri se davek obračuna.

      Pri vsaki transakciji se davek na dodano vrednost, izračunan na ceno blaga ali storitev po stopnji, ki je predpisana za to
         blago ali storitve, obračuna po odbitku zneska davka na dodano vrednost, ki je neposredno vključen v razne stroškovne komponente.

      Skupen sistem davka na dodano vrednost se uporablja do vključno faze prodaje na drobno.“
      4        V skladu s členom 10(2) Šeste direktive obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna davka načeloma nastane, ko je blago
         dobavljeno ali so storitve opravljene.

      5        V členu 11(A)(1)(a) Šeste direktive je določeno:

      „Davčna osnova:
      a)     pri dobavah blaga in storitev, razen tistih iz (b), (c) in (d) tega odstavka, je vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel
         ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec od kupca, naročnika ali tretje osebe za te dobave, vključno s subvencijami, ki so
         neposredno povezane s ceno takšnih dobav“.

      6        V skladu s členom 12(3)(a) Šeste direktive vsaka država članica določi splošno stopnjo DDV kot odstotek od davčne osnove in
         je enaka za dobavo blaga in za opravljanje storitev. Ta odstotek ne sme biti nižji od 15 %, razen kadar se uporablja ena ali
         dve znižani stopnji.

      7        V členu 22 Šeste direktive, v različici, ki izhaja iz njenega člena 28h (v nadaljevanju: člen 22 Šeste direktive), so določene
         obveznosti davčnih zavezancev za DDV po nacionalni ureditvi. Člen 22(3)(a), prvi pododstavek, ter (b), prvi pododstavek, deseta
         alinea, in četrti pododstavek, je določeno:

      „a)   Vsak davčni zavezanec zagotovi, da sam, njegov kupec [stranka] ali tretja oseba v njegovem imenu in za njegov račun izda račun
         za blago ali storitve, ki ga je dobavil ali opravil drugemu davčnemu zavezancu ali pravni osebi, ki ni davčni zavezanec. […]

      […]
      b)     Brez poseganja v posebno ureditev, ki jo določa ta direktiva, se za namene davka na dodano vrednost na računih, ki se izstavljajo
         v skladu s prvim, drugim in tretjim pododstavkom točke (a), zahtevajo samo naslednji podatki:

      –        […]
      –        znesek davka, ki se plača, razen tam, kjer se uporablja posebna ureditev, za katero ta direktiva tak podatek izključuje,
      […]
      Zneski, izkazani na računih, so lahko izraženi v kateri koli valuti, pod pogojem, da je znesek davka, ki ga je treba plačati,
         izražen v nacionalni valuti države članice, kjer je bilo blago dobavljeno ali kjer so bile storitve opravljene […]

      […]“
      8        V členu 22(4)(a) in (b) ter (5) Šeste direktive je določeno:

      „4.   a)     Vsak davčni zavezanec predloži obračun v roku, ki ga določi vsaka država članica. […]
      b)     Obračun mora vsebovati vse podatke, ki so potrebni za izračun davka, za katerega je nastala obveznost obračuna, in odbitkov
         ter, kadar je to ustrezno in potrebno za določitev davčne osnove, skupni znesek transakcij, ki se nanašajo na takšen davek
         in odbitke, ter skupni znesek oproščenih dobav.

      […]
      5.     Vsak davčni zavezanec plača neto znesek davka na dodano vrednost ob predložitvi rednega obračuna. Države članice pa lahko
         določijo drugačen datum za plačilo zneska ali lahko zahtevajo vmesno plačilo.“

      9        Šesta direktiva je bila v letih od 2004 do 2006 večkrat spremenjena. Od navedenih določb je bilo spremenjeno le besedilo člena
         12(3). Vendar ta sprememba ni vplivala na odgovore na vprašanja za predhodno odločanje.

       Nacionalna ureditev
      10      Člen 13 uredbe iz leta 1995 v zvezi z davkom na dodano vrednost (Value Added Tax Regulations 1995) določa obveznost predložitve
         računa DDV, če se obdavčljiva dobava ali storitev opravi za drugega davčnega zavezanca.

      11      V skladu s členom 16(1) navedene uredbe „trgovec na drobno“ ni zavezan predložiti računa DDV, razen če naročnik to zahteva.
         Kadar protidajatev ne presega 100 GBP, je mogoče predložiti „manj podroben račun DDV“, na katerem sta med drugim navedena
         bruto znesek z DDV, ki ga je treba plačati za vsako veljavno stopnjo, in veljavna stopnja DDV.

      12      HMRC je za davčne zavezance izdal navodila na področju DDV, in sicer VAT Notice 700 – The VAT Guide – April 2002 (v nadaljevanju: obvestilo DDV 700).

      13      Točke 17.5, 17.5.1 in 17.6 navedenega obvestila se nanašajo na zaokroževanje zneskov DDV. Določajo:

      „17.5          Obračunavanje DDV na računih – zaokroževanje zneskov
      Opomba: Ugodnost glede zaokroževanja zneskov DDV navzdol po tej točki je namenjena trgovcem z računi in se uporablja, samo
         če je DDV, ki se obračuna naročnikom, in DDV, ki se plača uradu za carino in trošarino (Customs and Excise), enak. Ugodnost
         zaokroževanja navzdol načeloma ni primerna za trgovce na drobno, ki morajo upoštevati točko 17.6.

      Skupni znesek DDV, ki ga je treba plačati na blago in storitve z računa DDV, je mogoče zaokrožiti navzdol do celega penija.
         Kakršen koli del penija je mogoče zanemariti.

      17.5.1 Obračunavanje na podlagi vrste blaga ali storitev
      Če želite DDV obračunati ločeno za vrsto blaga ali storitev, ki je skupaj z drugim blagom ali storitvami del istega računa,
         morate izračunati ločene zneske DDV bodisi z zaokrožitvijo:

      –        navzdol do najbližjega 0,1 penija – 86,76 penija bi, na primer, zaokrožili navzdol na 86,7 penija, bodisi
      –        do najbližjega celega penija ali 0,5 penija – 86,76 penija bi, na primer, zaokrožili navzgor na 87 penijev.
      Ne glede na to, za kaj se odločite, morate biti dosledni.
      Končni skupni znesek DDV za plačilo se lahko zaokroži navzdol do najbližjega penija.
      […]
      17.6  Obračun DDV pri trgovcih na drobno
      Večina trgovcev na drobno obračunava DDV po maloprodajni ureditvi. Če tudi vi tako obračunavate DDV, vas ta točka ne zadeva.
      Trgovci na drobno za določitev dolgovanega DDV pri vsaki transakciji in za izdajo računa čedalje pogosteje uporabljajo visoko
         blagajniško tehnologijo. Če ne uporabljate maloprodajne ureditve, ampak DDV obračunavate na stopnji vrste ali računa, zneska
         DDV ne smete zaokrožiti navzdol. Lahko pa (navzgor in navzdol) zaokrožujete vsak izračun DDV.“

      14      V obvestilu DDV 700 pojem „trgovci z računi“ ni opredeljen.

      15      Dodatna navodila v zvezi z zaokroževanjem so navedena v priročniku HMRC V1‑24A:Trader’s records, ki je priročnik za osebje davčnih organov, dostopen tudi javnosti.

      16      V oddelku 12.1 tega priročnika je navedeno, da je pri razlagi točke 17.5 obvestila DDV 700 „pomembno upoštevati, da je prav
         v zvezi s pravili za trgovce z računi zaokroževanje davčno nevtralno. To je zato, ker običajno vpliva tako na izhodni davek
         dobavitelja kot na vhodni davek naročnika. To pomeni, da kadar trgovec z računi obračuna DDV od neto vrednosti, se zaračunani
         znesek, ki ga mora plačati naročnik, lahko zaokroži navzdol“.

      17      V oddelku 12.2 priročnika V1-24A: Trader’s records je določeno:

      „Visoko razviti računovodski paketi trgovcem na drobno omogočajo, da določijo DDV na stopnji vrste in/ali izdajo račun DDV.
         [...]

      Načeloma ugodnost zaokroževanja navzdol ni primerna za trgovce na drobno, ker učinek zaokroževanja navzdol tistega DDV, ki
         se obračuna končnim potrošnikom, ni znižanje dolgovanega DDV (ki je stopnja DDV, pomnožena s ceno), ampak samo znižanje davka,
         ki se obračuna HMRC.

      Večina trgovcev na drobno DDV še vedno obračunava z uporabo maloprodajne ureditve. Težava v zvezi z zaokroževanjem se pojavi
         samo pri tistih trgovcih na drobno, ki imajo računovodske sisteme, ki jim omogočajo določitev davka na stopnji vrste in izdajo
         računov. […]

      Če trgovec na drobno v resnici določa cene brez DDV – tako da sta DDV, ki se obračuna potrošniku, in DDV, ki se obračuna HMRC,
         enaka –, so lahko obstoječe zaokroževalne ugodnosti primerne. Pri obravnavi takega sistema morate preučiti, kako se cene dejansko
         določajo. Če trgovec na drobno prodajno ceno z vključenim DDV resnično izračuna tako, da začne z neto vrednostjo, izraženo
         v celih penijih, potem je lahko obstoječa ugodnost primerna.“

      18      V oddelku 12.3 priročnika V1-24A: Trader’s records je pojasnjena metoda računskega zaokroževanja, v tretjem pododstavku pa je določeno, da „če trgovec predlaga drugačno metodo
         zaokroževanja, jo je treba obravnavati in dovoliti, če omogoča sprejemljiv in razumen rezultat“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      19      Družba Wetherspoon upravlja verigo več kot 670 točilnic po vsem Združenem kraljestvu. Večino dohodkov ima od maloprodaje hrane
         in pijače končnim potrošnikom.

      20      Družba Wetherspoon naročnikom prikazuje prodajno ceno maloprodajnih proizvodov z vključenim DDV. Naročnikom ne izdaja popolnih
         računov DDV, ampak jim za naročila hrane in tople pijače običajno izda račune, na katerih je njena davčna številka za DDV.
         Za druge pijače, tudi alkoholne, izda račun le na zahtevo naročnika.

      21      Družba Wetherspoon je do leta 2004 računala DDV, dolgovan za vsako transakcijo s posameznim naročnikom, za katero je določena
         splošna stopnja DDV 17,5%, tako da je celotni znesek prodaje pomnožila s 7/47. Rezultat je bil računsko zaokrožen navzgor
         ali navzdol do najbližjega celega penija.

      22      Družba Wetherspoon je lahko po posodobitvi prodajnih mest z elektronskim plačevanjem avgusta 2004 računala DDV na stopnji
         „vrste blaga“, in sicer za vsako posamezno opredeljeno vrsto blaga, kadar je v transakciji zajetih več proizvodov. Tožeča
         stranka v postopku v glavni stvari računa in zaokrožuje DDV na tri decimalke, in sicer do najbližje desetine penija na stopnji
         vrste blaga. Nato te zneske DDV sešteje in zaokroži celotni znesek navzdol do najbližjega celega penija na stopnji transakcije.

      23      Družba Wetherspoon se je med septembrom 2004 in januarjem 2005 s HMRC pogajala, da bi se dogovorila za sistem za trgovce na
         drobno, vendar sistema, ki ga je predlagala družba Wetherspoon, HMRC ni nikoli potrdil, družba Wetherspoon pa ga ni izvedla.

      24      HMRC z dopisom z dne 23. marca 2006 družbi Wetherspoon ni dovolil zaokroževati navzdol DDV, dolgovanega za vsako transakcijo.
         Družba Wetherspoon je tako 7. aprila 2006 zoper to zavrnitev vložila tožbo. Na podlagi istih razlogov je 7. septembra 2006
         vložila tožbi zoper odločbi o odmeri davka, ki sta bili izdani 8. in 17. avgusta 2006.

      25      Družba Wetherspoon zatrjuje, da ima pravico uporabljati metodo zaokroževanja navzdol, ki je določena v točki 17.5.1 obvestila
         DDV 700. HMRC trdi, da mora, nasprotno, računsko zaokroževati bodisi na stopnji vrste blaga bodisi transakcije.

      26      Predložitveno sodišče, ki so mu bile predložene navedene tožbe, trdi, da niti pravo Skupnosti, niti zakon o davku na dodano
         vrednost iz leta 1994 (U.K. Value Added Tax Act 1994), niti uredba iz leta 1995 o davku na dodano vrednost ne določajo izrecnih
         pravil v zvezi z metodo zaokroževanja, ki se uporablja, kadar uporaba splošne stopnje DDV vodi do zneska, ki vsebuje del najmanjše
         denarne enote, in sicer v obravnavani zadevi penija. Predložitveno sodišče meni, da sta mogoči dve metodi zaokroževanja. Mogoče
         bi bilo namreč zaokroževati bodisi sistematično navzdol do cele številke bodisi računsko, torej zaokroževati dele penija,
         manjše od 0,5, na celi peni navzdol in zneske, enake ali višje od 0,5 penija, na celi peni navzgor.

      27      Predložitveno sodišče dodaja, da niti direktive niti zakonodaja Združenega kraljestva ne določajo, v kateri fazi ali stopnji
         mora priti do zaokroževanja. Kadar naročnik kupi več blaga hkrati, je mogoče obračunan DDV zaokrožiti bodisi za vsak kos ločeno,
         bodisi za vsako vrsto blaga, kadar je bilo kupljenih več kosov istega proizvoda, bodisi na stopnji celotne transakcije z naročnikom,
         bodisi pri obračunu DDV na koncu upoštevnega obračunskega obdobja, bodisi, nazadnje, na kakšni drugi stopnji, na primer na
         stopnji dnevnega bruto prihodka za vsako prodajno mesto ali za vsa prodajna mesta trgovca na drobno.

      28      Ker je predložitveno sodišče menilo, da ni jasno, ali pravo Skupnosti zahteva posebno obliko zaokroževanja, in če je tako,
         kako se uporablja načelo davčne nevtralnosti v teh okoliščinah, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         naslednja vprašanja:

      „1.   Ali zaokroževanje zneskov DDV ureja nacionalno pravo ali pravo Skupnosti? Predvsem, ali člen 2(1) in (2) Prve direktive in
         členi 11(A)(l)(a) in/ali 12(3)(a) in/ali 22(3)(b) (različica, ki je veljala 1. januarja 2004) Šeste direktive potrjujejo,
         da je zaokroževanje predmet prava Skupnosti?

      2.     Še posebej:
      a)     Ali pravo Skupnosti nasprotuje uporabi nacionalnega pravila ali praksi nacionalnega davčnega organa, ki zahteva zaokroževanje
         navzgor vsakega zneska DDV, kadar koli je del najmanjše denarne enote enak ali večji od 0,5 (na primer 0,5 penija se mora
         zaokrožiti navzgor na 1 peni)?

      b)     Ali pravo Skupnosti določa, da lahko davčni zavezanci vsak znesek DDV, ki zajema del najmanjše obstoječe denarne enote valute,
         zaokrožijo navzdol?

      3.     Na kateri stopnji prodaje [po ceni], v katero je vključen DDV, pravo Skupnosti zahteva zaokroževanje pri izračunu dolgovanega
         DDV: na stopnji vsakega posameznega kosa, vsake vrste blaga, vsake dobave (če je več dobav vključenih v isto košarico), vsake
         transakcije/skupne košarice ali vsakega obračunskega obdobja oziroma na kakšni drugi stopnji?

      4.     Ali na kateri koli odgovor vplivata načeli prava Skupnosti enakega obravnavanja in davčne nevtralnosti, zlasti ob upoštevanju,
         da so v Združenem kraljestvu davčni organi le nekaterim trgovcem dovolili, da zneske DDV, ki jih je treba obračunati, zaokrožijo
         navzdol?

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      29      Predložitveno sodišče s prvima vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je zaokroževanje zneskov
         DDV predmet nacionalnega prava ali prava Skupnosti in, podrobneje, ali pravo Skupnosti zajema pravila v zvezi z metodo zaokroževanja,
         tako da bodisi prepoveduje računsko zaokroževanje bodisi zahteva, da države članice davčnim zavezancem dovolijo sistematično
         zaokroževanje navzdol, kadar bi uporaba splošne stopnje DDV vodila do zneska DDV, ki zajema del najmanjše obstoječe denarne
         enote nacionalne valute.

      30      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Sodišče že odločilo, da določbe Prve in Šeste direktive ne vsebujejo nobenega izrecnega
         pravila glede zaokroževanj zneskov DDV. Zlasti Šesta direktiva glede tega ne določa ničesar (sodba z dne 10. julija 2008 v
         zadevi Koninklijke Ahold, C‑484/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 24).

      31      Poleg tega niti cilj niti sistematika členov 11(A)(1)(a) in 22(3)(b), (4) in (5) Šeste direktive ne omogočata sklepa, da je
         pravo Skupnosti določilo posebno metodo zaokroževanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Koninklijke Ahold, točke od 27 do 30).

      32      Ker ni posebne zakonodaje Skupnosti, morajo torej pravni redi držav članic v mejah prava Skupnosti določiti metodo in pravila
         za zaokroževanje zneska, obračunanega iz naslova DDV (glej zgoraj navedeno sodbo Koninklijke Ahold, točka 31).

      33      Ko države članice določajo ali sprejemajo natančno metodo zaokroževanja, morajo spoštovati načela skupnega sistema DDV, kot
         sta načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti. Spoštovanje teh načel, ki jih pravni red Skupnosti priznava, kljub temu ne
         pomeni, da vprašanje posebne metode zaokroževanja, ki jo je treba uporabiti, spada na področje prava Skupnosti (zgoraj navedena
         sodba Koninklijke Ahold, točka 32).

      34      Posledica načela davčne nevtralnosti je zlasti, da davčni zavezanci, ki opravljajo enake ali enakovrstne gospodarske transakcije,
         ne smejo biti obravnavani različno glede metode zaokroževanja, ki se uporabi pri izračunu DDV (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Koninklijke Ahold, točka 36 in navedena sodna praksa). V skladu z istim načelom znesek, ki ga mora prejeti davčna uprava
         iz naslova DDV, ne sme biti višji od zneska, ki ga končni potrošnik plača davčnemu zavezancu (glej sodbo z dne 24. oktobra
         1996 v zadevi Elida Gibbs, C‑317/94, Recueil, str. I‑5339, točka 24, in v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Koninklijke Ahold,
         točka 36).

      35      Navedeno načelo tako ne vsebuje nobene zahteve glede uporabe posebne metode zaokroževanja, če metoda, ki jo je sprejela zadevna
         država članica, zagotavlja, da znesek, ki ga prejme davčna uprava iz naslova DDV, natančno ustreza znesku DDV, ki ga končni
         potrošnik plača davčnemu zavezancu (glej zgoraj navedeno sodbo Koninklijke Ahold, točka 37).

      36      Sodišče je v zvezi z načelom sorazmernosti odločilo, da sicer spoštovanje tega načela zahteva, da zaokroženi znesek čim bolj
         ustreza znesku, ki izhaja iz uporabe veljavne stopnje, vendar pa mora biti ta zahteva čim natančneje usklajena s praktičnimi
         potrebami po učinkoviti uporabi skupnega sistema DDV, in da bi lahko bile zaradi tehnične narave vprašanja zaokroževanja te
         zahteve izpolnjene z več kot le eno metodo zaokroževanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Koninklijke Ahold, točke od 39 do 41).

      37      Iz navedenega izhaja, da pravo Skupnosti, zlasti določbe Prve in Šeste direktive ter načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti,
         ne vsebuje nobene posebne določbe v zvezi z metodo zaokroževanja zneskov DDV (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Koninklijke
         Ahold, točka 42).

      38      Na prvo in drugo vprašanje je treba torej odgovoriti tako, da veljavno pravo Skupnosti ne vsebuje nobene posebne določbe v
         zvezi z metodo zaokroževanja zneskov DDV. Ker ni posebne zakonodaje Skupnosti, morajo države članice določiti pravila in metode
         zaokroževanja zneskov DDV, pri tem pa morajo spoštovati načela, na katerih temelji skupni sistem tega davka, zlasti načeli
         davčne nevtralnosti in sorazmernosti. Zlasti pravo Skupnosti na eni strani ne nasprotuje uporabi nacionalnega pravila, ki
         zahteva zaokroževanje zneskov DDV navzgor, kadar koli je del najmanjše zadevne denarne enote enak ali večji od 0,5, in na
         drugi strani ne zahteva, da mora biti davčnim zavezancem dovoljeno znesek DDV, ki zajema del najmanjše obstoječe denarne enote
         nacionalne valute, zaokrožiti navzdol.

       Tretje vprašanje
      39      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem sprašuje, ali pri prodaji po ceni, v katero je vključen DDV, pravo Skupnosti zahteva
         zaokroževanje pri izračunu DDV, dolgovanega na določeni stopnji, na primer na eni od stopenj, navedenih v točki 27 te sodbe.

      40      Vlada Združenega kraljestva meni, da pravo Skupnosti zahteva zaokroževanje DDV le v fazi, v kateri zahteva obračun DDV kot
         denarnega zneska. Tako bi bila najnižja stopnja bodisi račun, izdan na podlagi člena 22(3) Šeste direktive, bodisi redni obračun
         DDV. Vendar države članice ohranijo določeno prosto presojo, da lahko dovolijo zaokroževanje v zgodnejši fazi, če štejejo
         to za primerno.

      41      Tudi Komisija Evropskih skupnosti meni, da je mogoče meniti, da je dolgovani DDV nujno treba navesti v zaokroženih zneskih,
         ko se izda račun v skladu s členom 22(3) Šeste direktive. Vendar pri prodaji na drobno po ceni, v kateri je vključen DDV,
         šele v fazi rednega obračuna DDV postane nujno, da se znesek izrazi v zaokroženih zneskih.

      42      Nasprotno družba Wetherspoon meni, da zaokroževanje, ki bi se izvajalo le na koncu upoštevnega obračunskega obdobja za DDV,
         ne bi bilo združljivo s predpisi iz Prve in Šeste direktive ter načeloma davčne nevtralnosti in pravne varnosti. Ker se mora
         davčnim organom prijaviti DDV za dobave, opravljene v zvezi z vsako transakcijo, bi bilo treba opredeliti natančen znesek
         DDV, ki ga mora plačati naročnik in ki ga mora dobavitelj obračunati najkasneje na stopnji transakcije.

      43      Najprej je treba ugotoviti, da določbe Prve in Šeste direktive, zlasti tiste, ki jih navaja predložitveno sodišče, ne zajemajo
         nobenega izrecnega pravila, ki bi določalo stopnjo, na kateri se lahko zaokrožujejo ali se morajo zaokroževati zneski DDV,
         ki zajemajo del najmanjše obstoječe denarne enote nacionalne valute.

      44      Zlasti člen 11(A)(1)(a) Šeste direktive se omejuje na določitev davčne osnove in se sklicuje zgolj na cene dobavljenega blaga
         in opravljenih storitev kot protidajatev za to (zgoraj navedena sodba Koninklijke Ahold, točka 26).

      45      Člen 22(3)(b) Šeste direktive določa, da mora biti, če se izda račun, znesek davka, ki ga je treba plačati, naveden na računu
         in izražen v nacionalni valuti zadevne države članice. Vendar iz teh zahtev ne izhaja, da ta določba nalaga, da se za navedeno
         informacijo uporabi cela denarna enota nacionalne valute.

      46      Navedene ugotovitve nikakor ne omajajo cilji in sistematika katere od določb, navedenih v prejšnjih dveh točkah. Namen teh
         določb je zagotoviti enotnost davčne osnove v državah članicah in dobro delovanje notranjega trga (glej zgoraj navedeno sodbo
         Koninklijke Ahold, točki 28 in 29).

      47      Niti besedilo navedenih določb niti njihov cilj ne omogočata sklepa, da je v določbah Skupnosti predvidena posebna stopnja
         zaokroževanja.

      48      Ker ni posebne zakonodaje Skupnosti, morajo torej pravni redi držav članic v mejah prava Skupnosti določiti fazo, v kateri
         se lahko zaokrožujejo ali se morajo zaokroževati zneski DDV.

      49      Iz točke 33 te sodbe tako izhaja, da morajo države članice, ko določajo to fazo, spoštovati načeli davčne nevtralnosti in
         sorazmernosti, ki veljata za skupni sistem DDV (glej v tem smislu točke od 34 do 36 te sodbe). Vendar zaradi tehnične narave
         vprašanja zaokroževanja ti načeli ne vsebujeta zahtev, ki bi omogočale sklep, da lahko zgolj ena faza zaokroževanja, in sicer
         zlasti tista na stopnji kosa ali vrste blaga, zadosti navedenima načeloma.

      50      Poleg tega je treba razlikovati med morebitnimi zahtevami prava Skupnosti v zvezi z zaokroževanjem in praktičnimi potrebami
         po zaokroževanju zneska DDV, ki zajema del najmanjše obstoječe denarne enote nacionalne valute. V zvezi s transakcijami, opravljenimi
         po ceni, v katero je vključen DDV, ni nujne potrebe po zaokroževanju DDV na celo navedeno denarno enoto na stopnji transakcije,
         kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 42 sklepnih predlogov. V takem primeru je namreč šele po rednem obračunu
         DDV neizogibno nujno priti do zneska, ki ga je mogoče dejansko izplačati, in zato ne sme zajemati dela najmanjše denarne enote.

      51      Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da mora pri prodaji po ceni, v katero je vključen DDV, kadar
         ni posebne zakonodaje Skupnosti, vsaka država članica v mejah prava Skupnosti, predvsem ob upoštevanju načel davčne nevtralnosti
         in sorazmernosti, določiti stopnjo, na kateri je mogoče ali treba zaokrožiti znesek DDV, ki zajema del najmanjše denarne enote
         nacionalne valute.

       Četrto vprašanje
      52      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali lahko „trgovec na drobno“, s tem da se opre na načeli prava
         Skupnosti enakega obravnavanja in davčne nevtralnosti, zahteva dovoljenje za uporabo enake metode zaokroževanja dolgovanih
         zneskov DDV, kot je metoda, ki je v nacionalnem pravu dovoljena nekaterim davčnim zavezancem, imenovanim „trgovci z računi“,
         in sicer da se zneski, dolgovani iz naslova DDV na stopnji vrste blaga in transakcije, zaokrožujejo navzdol.

      53      Družba Wetherspoon meni, da to, da se ugodnost, ki je odobrena trgovcem z računi, zavrne trgovcem na drobno, ni združljivo
         z načelom davčne nevtralnosti. Ta izključitev bi povzročila, da bi se dobave enakovrstnega blaga ali opravljanja enakovrstnih
         storitev, ki so med seboj konkurenčni, obravnavali različno z vidika DDV. Poleg tega naj bi, ker pojem „trgovci z računi“
         v zgoraj navedeni nacionalni ureditvi ni opredeljen, šlo za samovoljno razlikovanje.

      54      Vlada Združenega kraljestva v zvezi s tem meni, da trgovci z računi ne opravljajo dobav, primerljivih dobavam trgovcem na
         drobno, in da zadnjenavedenim niso konkurenčni, ker trgovci na drobno delujejo na drugi stopnji dobavne verige. Načeli davčne
         nevtralnosti in odprave izkrivljanja konkurence naj ne bi zahtevali, da se ti skupini oseb glede DDV obravnavata enako.

      55      Komisija meni, da načelo davčne nevtralnosti izključuje, da bi se ugodnost, na podlagi katere davčna uprava, ki dovoljuje,
         da nekateri subjekti, ki običajno uporabljajo cene brez DDV in ne prodajajo končnim potrošnikom, znesek DDV, ki ga je treba
         obračunati, zaokrožijo navzdol, razširila na prodajalce na drobno.

      56      Grška vlada meni, da zaokroževanje na nižji znesek ne vpliva na končni znesek, ki ga prejme država članica, le če se uporablja
         samo za dobave in opravljanje storitev za druge davčne zavezance.

      57      V zvezi s tem je treba, kot izhaja iz točke 34 te sodbe, spomniti, da načelo davčne nevtralnosti, ki na področju DDV odraža
         načelo enakega obravnavanja, med drugim nasprotuje temu, da se davčni zavezanci, ki opravljajo enake ali enakovrstne gospodarske
         transakcije, obravnavajo različno glede metode zaokroževanja, ki se uporabi pri izračunu DDV (glej v tem smislu tudi sodbi
         z dne 22. maja 2008 v zadevi Ampliscientifica in Amplifin, C‑162/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 25, in z dne 17. julija
         2008 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑132/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 39).

      58      Tako je treba raziskati, ali „trgovci z računi“ in „trgovci na drobno“, na katere se nanaša ureditev v postopku v glavni stvari,
         opravljajo enake ali enakovrstne gospodarske transakcije.

      59      V obravnavani zadevi iz točke 17.5 obvestila DDV 700 ter oddelkov 12.1 in 12.2 priročnika VI-24A: Trader’s records izhaja, da se pojem „trgovci z računi“ nanaša le na davčne zavezance, ki opravljajo svoje storitve ali dobavo blaga po cenah
         brez DDV, ki pa se jim doda ob izdaji računa.

      60      Pri cenah brez DDV pride do zaokroževanja, preden naročnik izplača protidajatev za storitev. Znesek davka, ki ga davčni zavezanec
         obračuna naročniku, in znesek, ki ga nato davčni zavezanec izplača državi članici, sta enaka, in to ne glede na uporabljeno
         metodo zaokroževanja.

      61      Kadar pa bi bil DDV nasprotno vključen v ceno blaga ali storitve, bi zaradi sistematičnega zaokroževanja na nižjo stopnjo
         kot v rednem obračunu DDV davčni zavezanec naročniku obračunal dejansko dolgovani znesek DDV, državi članici pa bi sistematično
         izplačal nižji znesek, pri čemer bi zadržal razliko v svojo korist. To bi bilo v nasprotju z načelom, da davčni zavezanci
         DDV obračunajo na vsaki stopnji proizvodnje ali distribucije v korist davčne uprave, ki ji ga morajo vplačati (glej sodbo
         z dne 6. oktobra 2005 v zadevi MyTravel, C‑291/03, ZOdl., str. I‑8477, točka 30).

      62      Poleg tega se zgoraj navedena primera znatno razlikujeta z vidika praktičnih potreb po učinkoviti uporabi skupnega sistema
         DDV. Pri cenah brez DDV, praviloma izraženih v okroglih zneskih, je zaokroževanje DDV nujno, da se dobi celotni znesek na
         podlagi dodajanja cene brez DDV in dolgovanega DDV, ki ga je mogoče dejansko izplačati. Nasprotno, ko je DDV vključen v ceno
         blaga ali storitve, zaokroževanje ni nujno za to, da bi se lahko plačala celotna cena.

      63      Subjekti, ki prodajajo blago in opravljajo storitve po ceni brez DDV, in tisti, ki računajo cene navedenih transakcij z DDV,
         so torej v različnih položajih. Zadnjenavedeni zato na podlagi načela davčne nevtralnosti ne morejo zahtevati, da so obravnavani
         enako kot subjekti, ki uporabljajo cene brez DDV glede zaokroževanja zneska, dolgovanega v okviru DDV.

      64      Na četrto vprašanje je treba zato odgovoriti, da ker so subjekti, ki obračunajo cene za prodajo blaga in opravljanje storitev
         z DDV, v drugačnem položaju kot tisti, ki opravljajo enako vrsto transakcij po ceni brez DDV, se prvonavedeni ne morejo sklicevati
         na načelo davčne nevtralnosti, da bi zahtevali dovoljenje, da lahko tudi na stopnji vrste blaga in transakcije dolgovane zneske
         DDV zaokrožujejo navzdol.

       Stroški
      65      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Veljavno pravo Skupnosti ne vsebuje nobene posebne določbe v zvezi z metodo zaokroževanja zneskov davka na dodano vrednost.
            Ker ni posebne zakonodaje Skupnosti, morajo države članice določiti pravila in metode zaokroževanja zneskov davka na dodano
            vrednost, pri tem pa morajo spoštovati načela, na katerih temelji skupni sistem tega davka, zlasti načeli davčne nevtralnosti
            in sorazmernosti. Zlasti pravo Skupnosti na eni strani ne nasprotuje uporabi nacionalnega pravila, ki zahteva zaokroževanje
            zneskov davka na dodano vrednost navzgor, kadar koli je del najmanjše denarne enote enak ali večji od 0,5, in na drugi strani
            ne zahteva, da mora biti davčnim zavezancem dovoljeno znesek davka na dodano vrednost, ki zajema del najmanjše obstoječe denarne
            enote nacionalne valute, zaokrožiti navzdol.
      2)      Pri prodaji po ceni, v katero je vključen davek na dodano vrednost, kadar ni posebne zakonodaje Skupnosti, mora vsaka država
            članica v mejah prava Skupnosti, predvsem ob upoštevanju načel davčne nevtralnosti in sorazmernosti, določiti stopnjo, na
            kateri je mogoče ali treba zaokrožiti znesek davka na dodano vrednost, ki zajema del najmanjše denarne enote nacionalne valute.
      3)      Ker so subjekti, ki obračunajo cene za prodajo blaga in opravljanje storitev z davkom na dodano vrednost, v drugačnem položaju
            kot tisti, ki opravljajo enako vrsto transakcij po ceni brez davka na dodano vrednost, se prvonavedeni ne morejo sklicevati
            na načelo davčne nevtralnosti, da bi zahtevali dovoljenje, da lahko tudi na stopnji vrste blaga in transakcije dolgovane zneske
            davka na dodano vrednost zaokrožujejo navzdol.
      Podpisi
      *Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 1. decembra 1965. # Komisija EGS proti Italijanski republiki. # Zadeva 45-64.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. januarja 2015.#Pez Hejduk proti EnergieAgentur.NRW GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Handelsgericht Wien.#Predhodno odločanje – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 5, točka 3 – Posebna pristojnost v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti – Avtorske pravice – Elektronska vsebina – Objava na spletu – Določitev kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka – Merila.#Zadeva C-441/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 22. januarja 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Uredba (ES) št. 44/2001 — Člen 5, točka 3 — Posebna pristojnost v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti — Avtorske pravice — Elektronska vsebina — Objava na spletu — Določitev kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka — Merila“
      V zadevi C‑441/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Handelsgericht Wien (Avstrija) z odločbo z dne 3. julija 2013, ki je prispela na Sodišče 5. avgusta 2013, v postopku

         Pez Hejduk

      proti

         EnergieAgentur.NRW GmbH,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Jürimäe, sodnica, J. Malenovský, M. Safjan (poročevalec), sodnika, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za P. Hejduk M. Pilz, odvetnik,

               —

               za EnergieAgentur.NRW GmbH M. Wukoschitz, odvetnik,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in E. Pedrosa, agenta,

               —

               za švicarsko vlado M. Jametti, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo A.‑M. Rouchaud-Joët in M. Wilderspin, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. septembra 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med P. Hejduk s prebivališčem na Dunaju (Avstrija) in družbo EnergieAgentur.NRW GmbH (v nadaljevanju: EnergieAgentur) s sedežem v Düsseldorfu (Nemčija) v zvezi s tožbo za ugotovitev kršitve avtorskih pravic, ker so bile brez privolitve P. Hejduk na spletnem mestu družbe EnergieAgentur objavljene fotografije, ki jih je prvonavedena posnela.

         Pravni okvir

         Uredba št. 44/2001

               3

               Iz uvodne izjave 2 Uredbe št. 44/2001 izhaja, da je zaradi nemotenega delovanja notranjega trga njen namen uvesti „določb[e] za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba“.

               4

               V uvodnih izjavah 11, 12 in 15 te uredbe je navedeno:

                        „(11)

                        Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.

                        (12)

                        Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.

                  […]

                        (15)

                        V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. […]“

               5

               Pravila o pristojnosti so vsebovana v poglavju II navedene uredbe.

               6

               Člen 2(1) Uredbe št. 44/2001, ki spada v oddelek 1 poglavja II, naslovljen „Splošne določbe“, določa:
               „Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“

               7

               Člen 3(1) te uredbe, ki je uvrščen v navedeni oddelek 1, določa:
               „Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil, opredeljenih v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja.“

               8

               Člen 5, točka 3, navedene uredbe, ki je v njenem oddelku 2 poglavja II, naslovljenem „Posebna pristojnost“, določa:
               „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
               […]

                        3.

                        v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek“.

         Direktiva 2001/29/ES

               9

               Člen 1(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230) določa:
               „Ta direktiva ureja pravno varstvo avtorske in sorodnih pravic v okviru notranjega trga s posebnim poudarkom na informacijski družbi.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               10

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je P. Hejduk poklicna arhitekturna fotografinja, ki je med drugim avtorica fotografskih del, ki prikazujejo dela avstrijskega arhitekta Georga W. Reinberga. Ta naj bi na seminarju, ki ga je 16. septembra 2004 organizirala družba EnergieAgentur, uporabil fotografije P. Hejduk zaradi prikaza svojih zgradb, za kar naj bi P. Hejduk dala dovoljenje.

               11

               Družba EnergieAgentur naj bi nato brez dovoljenja P. Hejduk in brez navedbe v zvezi z avtorskimi pravicami na svojem spletnem mestu omogočila dostop do navedenih fotografij in njihov prenos.

               12

               Ker je P. Hejduk menila, da je družba EnergieAgentur kršila njene avtorske pravice, je pri Handelsgericht Wien (gospodarsko sodišče na Dunaju) vložila tožbo za dodelitev odškodnine v znesku 4050 EUR in dovolitev objave sodbe na stroške te družbe.

               13

               Predložitveno sodišče navaja, da se P. Hejduk v utemeljitev izbire tega sodišča sklicuje na člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001. Družba EnergieAgentur je vložila ugovor mednarodne in krajevne nepristojnosti Handelsgericht Wien ter trdila, da njeno spletno mesto ni namenjeno Avstriji in da zgolj možnost dostopa do navedenega mesta iz te države članice ni dovolj za podelitev pristojnosti temu sodišču.

               14

               Handelsgericht Wien je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču predložilo to vprašanje za predhodno odločanje:
               „Ali je treba člen 5, točka 3, Uredbe [št. 44/2001] razlagati tako, da je za spor v zvezi s kršitvijo pravic, povezanih z avtorsko pravico, ki naj bi bila storjena tako, da je bil omogočen dostop do fotografije na spletni strani, ki se upravlja v okviru vrhnje internetne domene države članice, ki ni tista, v kateri ima imetnik pravice stalno prebivališče, podana pristojnost samo:

                        —

                        v državi članici, v kateri ima sedež domnevni kršitelj, in

                        —

                        v državi članici ali državah članicah, ki jim je spletna stran glede na svojo vsebino namenjena?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               15

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da je v primeru zatrjevane kršitve pravic, povezanih z avtorsko pravico, ki jih zagotavlja država članica sodišča, ki mu je zadeva predložena, to sodišče pristojno za obravnavanje odškodninske tožbe zaradi kršitve teh pravic z objavo zavarovanih fotografij na spletnem mestu, ki je dostopno na njegovem območju.

               16

               Uvodoma je treba po eni strani poudariti, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati samostojno in ozko (glej v tem smislu sodbo Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, točke od 43 do 45).

               17

               V poglavju II, oddelek 2, Uredbe št. 44/2001 je le kot izjema od temeljnega načela o dodelitvi pristojnosti sodiščem države članice, na ozemlju katere ima tožena stranka stalno prebivališče, določenega v členu 2(1) te uredbe, določenih nekaj podelitev posebnih pristojnosti, med katerimi je tista iz člena 5, točka 3, navedene uredbe (sodba Coty Germany, EU:C:2014:1318, točka 44).

               18

               Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da se izraz „kraj, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek“ iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 nanaša tako na kraj, v katerem je nastala škoda, kot tudi na kraj vzročnega dogodka, zaradi katerega je ta škoda nastala, tako da je tožena stranka lahko po izbiri tožeče stranke tožena pred sodiščem enega ali drugega kraja (sodba Coty Germany, EU:C:2014:1318, točka 46).

               19

               V zvezi s tem v skladu z ustaljeno sodno prakso pravilo o pristojnosti, določeno v členu 5, točka 3, navedene uredbe, temelji na obstoju posebno tesne zveze med sporom in sodišči kraja, v katerem je prišlo do škodnega dogodka ali v katerem obstaja nevarnost za nastanek škodnega dogodka, ki opravičuje podelitev pristojnosti tem sodiščem zaradi učinkovitega izvajanja sodne oblasti in načela ekonomičnosti postopka (sodba Coty Germany, EU:C:2014:1318, točka 47).

               20

               Ker mora biti z opredelitvijo ene od naveznih okoliščin, ki jih priznava sodna praksa, navedena v točki 18 te sodbe, omogočena določitev pristojnosti sodišča, ki je objektivno najprimernejše za presojo, ali so predpostavke odgovornosti tožene stranke izpolnjene, je lahko zadeva veljavno predložena samo sodišču, z območjem katerega je povezana upoštevna navezna okoliščina (sodba Coty Germany, EU:C:2014:1318, točka 48 in navedena sodna praksa).

               21

               Po drugi strani je treba poudariti, da čeprav P. Hejduk v postopku v glavni stvari zatrjuje, da so bile z objavo njenih fotografij na spletnem mestu brez njene privolitve kršene njene avtorske pravice, se po mnenju predložitvenega sodišča to zatrjevanje natančneje nanaša na pravice, povezane z avtorsko pravico.

               22

               V zvezi s tem je treba poudariti, da če morajo biti avtorske pravice zlasti na podlagi Direktive 2001/29 samodejno varovane v vseh državah članicah, zanje velja načelo teritorialnosti. Kršitev teh pravic je torej mogoče ugotoviti v vsaki izmed držav članic na podlagi veljavnega materialnega prava (glej sodbo Pinckney, C‑170/12, EU:C:2013:635, točka 39).

               23

               Prvič, ugotoviti je treba, da vzročni dogodek, ki je opredeljen kot dogodek, zaradi katerega je ta škoda nastala (glej sodbo Zuid-Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, točka 28), ni upošteven za ugotovitev sodne pristojnosti sodišča, ki mu je predložena zadeva, kot je ta v postopku glavni stvari.

               24

               V položaju, kot je ta v postopku glavni stvari, v katerem domnevni delikt pomeni kršitev avtorskih pravic in z njimi povezanih pravic z objavo fotografij na nekem spletnem mestu brez privolitve avtorja, je namreč za vzročni dogodek treba šteti sprožitev tehničnega postopka objave fotografij na navedenem spletnem mestu. Vzročni dogodek morebitne kršitve avtorskih pravic je torej ravnanje lastnika tega spletnega mesta (glej po analogiji sodbo Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, točki 34 in 35).

               25

               V zadevi, kot je ta v postopku glavni stvari, so lahko ravnanja in opustitve, ki lahko pomenijo tako kršitev, krajevno povezana le s krajem, kjer je sedež družbe EnergieAgentur, saj je ta družba tam sprejela in izvršila odločitev, da se fotografije objavijo na nekem spletnem mestu. Ni pa sporno, da ta sedež ni v državi članici, v kateri je predložitveno sodišče.

               26

               Iz tega sledi, da je v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, vzročni dogodek nastopil na sedežu te družbe in zato na tej podlagi ni mogoče ugotoviti pristojnosti sodišča, ki mu je spor predložen.

               27

               Drugič, preučiti je torej treba, ali je tako sodišče lahko pristojno glede na kraj nastanka zatrjevane škode.

               28

               Za namene člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 je tako treba ugotoviti, pod katerimi pogoji škoda, ki je posledica domnevne kršitve avtorskih pravic, nastane v državi članici, ki ni država članica, v kateri je tožena stranka sprejela in izvršila odločitev, da se fotografije objavijo na nekem spletnem mestu, ali obstaja nevarnost, da bo škoda tam nastala.

               29

               V zvezi s tem Sodišče ni pojasnilo le, da se kraj nastanka škode v smislu te določbe lahko razlikuje glede na naravo domnevno kršene pravice, temveč tudi, da je nevarnost, da škoda nastane v neki državi članici, odvisna od tega, ali je pravica, katere kršitev se zatrjuje, zavarovana v tej državi članici (glej sodbo Pinckney, EU:C:2013:635, točki 32 in 33).

               30

               V zvezi s tem drugim vidikom P. Hejduk v postopku v glavni stvari trdi, da so ji bile zaradi objave njenih fotografij na spletnem mestu družbe EnergieAgentur kršene avtorske pravice. Kot je razvidno iz točke 22 te sodbe, ni sporno, da so pravice, na katere se sklicuje, v Avstriji zavarovane.

               31

               Družba EnergieAgentur v zvezi z nevarnostjo nastanka škode v državi članici, ki ni tista, v kateri ima ta družba sedež, poudarja, da njeno spletno mesto, na katerem so bile sporne fotografije objavljene in ki deluje pod imenom z nacionalno nemško vrhnjo internetno domeno, in sicer „.de“, ni namenjeno Avstriji in da zato škoda v tej državi članici ni nastala.

               32

               V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da za razliko od člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001, ki je bil razlagan v sodbi Pammer in Hotel Alpenhof (C‑585/08 in C‑144/09, EU:C:2010:740), člen 5, točka 3, te uredbe ne zahteva, da je spletno mesto „usmerjeno v“ državo članico sodišča, ki mu je zadeva predložena (glej sodbo Pinckney, EU:C:2013:635, točka 42).

               33

               Zato za namene določitve kraja, kjer je škoda nastala, da bi se ugotovila sodna pristojnost na podlagi člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, ni pomembno dejstvo, da spletno mesto, ki je predmet postopka v glavni stvari, ni namenjeno državi članici sodišča, ki mu je zadeva predložena.

               34

               V okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, je torej treba šteti, da nastanek škode in/ali nevarnost tega nastanka izhajata iz dostopnosti fotografij, na katerih obstajajo pravice, ki jih uveljavlja P. Hejduk, prek spletnega mesta družbe EnergieAgentur v državi članici sodišča, ki mu je zadeva predložena.

               35

               Pojasniti je treba, da vprašanje obsega škode, ki jo zatrjuje P. Hejduk, spada na področje preučitve vsebine zahtevka in zato v fazi preverjanja sodne pristojnosti ni upoštevno.

               36

               Vendar je treba poudariti, da ker je varstvo avtorskih pravic in z njimi povezanih pravic, ki ga zagotavlja država članica sodišča, ki mu je zadeva predložena, omejeno na ozemlje te države, je sodišče, ki mu je zadeva predložena na podlagi kraja nastanka zatrjevane škode, pristojno le za obravnavanje škode, nastale na ozemlju te države članice (glej v tem smislu sodbo Pinckney, EU:C:2013:635, točka 45).

               37

               Ob upoštevanju člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 in načela teritorialnosti ostanejo namreč sodišča drugih držav članic načeloma pristojna za odločanje o škodi, povzročeni v zvezi z avtorskimi pravicami in z njimi povezanimi pravicami na ozemlju njihove države članice, saj so po eni strani primernejša za presojo, ali so bile pravice, ki jih zagotavlja zadevna država članica, dejansko kršene, in po drugi strani za opredelitev narave povzročene škode (glej v tem smislu sodbo Pinckney, EU:C:2013:635, točka 46).

               38

               Ob upoštevanju vseh navedenih preudarkov je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da je v primeru zatrjevane kršitve avtorskih pravic in z njimi povezanih pravic, ki jih zagotavlja država članica sodišča, ki mu je zadeva predložena, to sodišče na podlagi kraja nastanka zatrjevane škode pristojno za obravnavanje odškodninske tožbe zaradi kršitve teh pravic z objavo zavarovanih fotografij na spletnem mestu, ki je dostopno na njegovem območju. To sodišče je pristojno le za obravnavanje škode, nastale na ozemlju države članice, v kateri je.

         Stroški

               39

               Ker je ta postopek za stranki v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da je v primeru zatrjevane kršitve avtorskih pravic in z njimi povezanih pravic, ki jih zagotavlja država članica sodišča, ki mu je zadeva predložena, to sodišče na podlagi kraja nastanka zatrjevane škode pristojno za obravnavanje odškodninske tožbe zaradi kršitve teh pravic z objavo zavarovanih fotografij na spletnem mestu, ki je dostopno na njegovem območju. To sodišče je pristojno le za obravnavanje škode, nastale na ozemlju države članice, v kateri je.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 21. maja 1981. # Jacobus Kindermann proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik - Premestitev. # Zadeva 60/80.


Sodba Sodišča z dne 19. septembra 1985. # Asteris AE in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združene zadeve 194 do 206/83.


title: Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 21. septembra 2017.#SMS group GmbH proti Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.#Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Osma direktiva 79/1072/EGS – Direktiva 2006/112/ES – Davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici – Vračilo DDV, ki je zaračunan za uvoženo blago – Pogoji – Objektivni elementi, ki potrjujejo namero davčnega zavezanca, da bo uvoženo blago uporabil v okviru svoje ekonomske dejavnosti – Resno tveganje za neizpolnitev transakcije, na kateri je temeljil uvoz.#Zadeva C-441/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (deseti senat)
      z dne 21. septembra 2017 (
            *1
         )
      „ Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Osma direktiva 79/1072/EEC – Direktiva 2006/112/ES – Davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici – Vračilo davka, ki je zaračunan za uvoženo blago – Pogoji – Objektivni elementi, ki potrjujejo namero davčnega zavezanca, da bo uvoženo blago uporabil v okviru svoje ekonomske dejavnosti – Resno tveganje za neizpolnitev transakcije, na kateri je temeljil uvoz“
      V zadevi C‑441/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Înalta Curte de Casație şi Justiție (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija) z odločbo z dne 22. junija 2016, ki je na Sodišče prispela 8. avgusta 2016, v postopku

         SMS group GmbH

      proti

         Direcţia Generală Regională a Finanțelor Publice București,

      SODIŠČE (deseti senat),
      v sestavi M. Berger (poročevalka), predsednica senata, E. Levits in F. Biltgen, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za SMS group GmbH E. Băncilă, odvetnik,

               –

               za romunsko vlado R.‑H. Radu, C.‑M. Florescu in R.‑M. Mangu, agenti,

               –

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z G. Galluzzo, avvocato dello Stato,

               –

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in L. Radu Bouyon, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 2 do 6 Osme direktive 79/1072/EGS Sveta z dne 6. decembra 1979 o uskladitvi zakonov držav članic o prometnih davkih – postopki za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 79, v nadaljevanju: Osma direktiva) in člena 17(2) in (3)(a) Šeste direktive 77/388/EGS Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo SMS group GmbH in Direcţia Generală Regională a Finanțelor Publice București (generalni regionalni direktorat za javne finance v Bukarešti, Romunija) (v nadaljevanju: davčna uprava) zaradi vračila davka na dodano vrednost (DDV), ki ga je družba SMS group plačala v Romuniji leta 2009.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Postopek v glavni stvari se nanaša na zahtevo za vračilo DDV, ki je bila vložena 23. decembra 2009 po uvozu blaga 14. septembra 2009. V obravnavanem primeru se zato ratione temporis uporabljata Osma direktiva in Direktiva Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

         Osma direktiva

               4

               Člen 1 Osme direktive določa:
               „Za namene te direktive pomeni ,davčni zavezanec, ki nima sedeža na ozemlju države‘ osebo […], ki v obdobju, navedenem v prvem in drugem stavku prvega pododstavka člena 7(1), v tej državi ni imela niti sedeža svoje gospodarske dejavnosti, niti stalne poslovne enote, iz katere se opravljajo poslovne transakcije […] in ki v tem istem obdobju ni opravila prometa blaga oz. storitev, za katerega se šteje, da je bil opravljen v tej državi, z izjemo:

                        (a)

                        prevoznih […] storitev […];

                        (b)

                        storitev, opravljenih v primerih, ko davek plača izključno oseba, kateri so te storitve bile opravljene […].“

               5

               Člen 2 te direktive določa:
               „Vsaka država članica pod spodaj navedenimi pogoji vrne davčnemu zavezancu, ki nima sedeža na ozemlju države, ima pa sedež v drugi državi članici, vsakršen [DDV], zaračunan za storitve ali za premičnine, ki so mu jih dobavili drugi davčni zavezanci na ozemlju države, ali zaračunan ob uvozu blaga v državo, v kolikor se to blago oz. storitve uporabljajo za namene transakcij iz člena 17(3)(a) in (b) [Šeste direktive].“

               6

               Člen 3 navedene direktive določa:
               „Da bi bil upravičen do vračila, mora vsak davčni zavezanec iz člena 2, ki ne dobavlja blaga ali storitev, za katere se šteje, da so dobavljene na ozemlju države, storiti naslednje:

                        (a)

                        pristojnemu organu […] poslati zahtevek […]“

                        (b)

                        predložiti dokazilo v obliki potrdila, ki ga izda uradni organ države, v kateri ima sedež, da je zavezanec za [DDV] v tej državi. […]

                        (c)

                        s pisno izjavo potrditi, da ni dobavljal nikakršnega blaga oz. storitev, za katere se šteje, da so bile dobavljene na ozemlju države v obdobju iz prvega in drugega stavka prvega pododstavka člena 7(1);

                        (d)

                        obvezati se, da bo povrnil vse pomotoma prejete vsote.“

               7

               Člen 4 iste direktive določa:
               „Da bi bil upravičen do vračila, mora vsak davčni zavezanec iz člena 2, ki na ozemlju države ne dobavlja blaga ali storitev, za katere se šteje, da so bile dobavljene v državi, razen storitev iz člena 1(a) in (b), storiti naslednje:

                        (a)

                        izpolniti zahteve, določene v členu 3(a), (b) in (d);

                        (b)

                        s pisno izjavo potrditi, da v obdobju iz prvega in drugega stavka prvega pododstavka člena 7(1) ni dobavljal nikakršnega blaga oz. storitev, za katere se šteje, da so bili dobavljeni na ozemlju države, razen storitev iz člena 1(a) in (b).“

               8

               Člen 5, prvi odstavek, Osme direktive določa:
               „Za namene te direktive mora blago in storitve, za katere se lahko vrne davek, izpolnjevati pogoje, določene v členu 17 [Šeste direktive], kot veljajo v državi članici, ki davek vrača.“

               9

               Člen 6 te direktive določa:
               „Države članice ne smejo davčnemu zavezancu iz člena 2 naložiti nikakršne dodatne obveznosti poleg tistih, ki so navedene v členih 3 in 4, razen obveznosti, da v posebnih primerih posreduje potrebne podatke za odločanje o upravičenosti zahtevka za vračilo davka.“

               10

               Člen 7(1) navedene direktive določa:
               „Zahtevek za vračilo davka, kot je določen v členih 3 in 4, se nanaša na fakturirane nabave blaga ali storitev ali na uvoz, opravljen v obdobju, ki ni krajše od treh mesecev oziroma ni daljše od enega koledarskega leta. […]“

         Direktiva o DDV

               11

               Z Direktivo o DDV je bila s 1. januarjem 2007 razveljavljena in nadomeščena Šesta direktiva. V skladu z uvodnima izjavama 1 in 3 Direktive o DDV je bilo treba preoblikovati Šesto direktivo, da bi bile vse veljavne določbe predstavljene jasno in racionalno v prenovljeni strukturi in besedilu, pri čemer naj načeloma ne bi prišlo do vsebinskih sprememb.

               12

               Člen 9(1) Direktive o DDV določa:
               „,Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               ,Ekonomska dejavnost‘ je vsaka dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter dejavnostmi samostojnih poklicev. […]“

               13

               Člen 70 te direktive določa:
               „Obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna DDV nastane, ko je blago uvoženo.“

               14

               Člen 146(1) navedene direktive določa:
               „Države članice oprostijo naslednje transakcije:

                        (a)

                        dobavo blaga, ki ga prodajalec ali druga oseba za njegov račun odpošlje ali odpelje v namembni kraj zunaj Skupnosti;
                        […]“

               15

               Člen 167 iste direktive, ki vsebuje enako besedilo kot člen 17(1) Šeste direktive, določa:
               „Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.“

               16

               Člen 168 Direktive o DDV, ki ima v bistvu enako vsebino, kot je vsebina člena 17(2) Šeste direktive, določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni zavezanec v državi članici, v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki ga je dolžan plačati, naslednje zneske:

                        (a)

                        DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal v tej državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo opravil drug davčni zavezanec;

                  […]

                        (e)

                        DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal za uvoženo blago v to državo članico.“

               17

               Vsebina člena 169 Direktive o DDV je v bistvu enaka vsebini člena 17(3) Šeste direktive. Ta prvi člen določa:
               „Razen odbitka iz člena 168 ima davčni zavezanec pravico do odbitka DDV iz omenjenega člena, če se blago in storitve uporabljajo za namene:

                        (a)

                        transakcij v zvezi z dejavnostmi iz drugega pododstavka člena 9(1), opravljene zunaj države članice, v kateri je davek dolgovan ali plačan, v zvezi s katerimi bi imel pravico do odbitka DDV, če bi bile opravljene v tej državi članici;

                        (b)

                        transakcij, oproščenih v skladu s […] [členom] 146 […];

                  […]“

               18

               Člen 170 Direktive o DDV določa:
               „Vsi davčni zavezanci, ki v smislu člena 1 [Osme direktive] […] nimajo sedeža v državi članici, v kateri kupujejo blago in storitve ali uvažajo blago, obdavčeno z DDV, imajo pravico do vračila DDV pod pogojem, da se blago in storitve uporabljajo za:

                        (a)

                        transakcije iz člena 169;

                  […]“

               19

               Člen 171(1) Direktive o DDV določa:
               „Vračilo DDV davčnim zavezancem, ki nimajo sedeža v državi članici, v kateri kupujejo blago in storitve ali uvažajo blago, obdavčeno z DDV, imajo pa sedež v drugi državi članici, se opravi v skladu s podrobnimi izvedbenimi pravili iz [Osme direktive].
               […]“

         Romunsko pravo

               20

               Člen 147b Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal (zakon št. 571/2003 o davčnem zakoniku), naslovljen „Vračilo davka davčnim zavezancem, ki v Romuniji niso identificirani za namene DDV“, določa:
               „1.   V skladu s pogoji, določenimi z zakonom:

                        (a)

                        lahko davčni zavezanec, ki ni identificiran in se mu ni treba identificirati za namene DDV v Romuniji ter je rezident druge države članice, zahteva vračilo plačanega davka; […]

                  […]“

               21

               Točka 49 Hotărârea Guvernului nr. 44/2004 pentru aprobarea Normelor metodologice de aplicare a Codului fiscal (odločba vlade št. 44/2004 o odobritvi metodoloških standardov za uporabo davčnega zakonika) določa:
               „[…]

                        3.

                        Davčni zavezanec […] je davčni zavezanec, ki […] v Romuniji ni identificiran niti se mu ni treba identificirati za namene DDV […], poleg tega pa v Romuniji nima sedeža niti stalne poslovne enote, v kateri opravlja pridobitne dejavnosti, in v tem obdobju v Romuniji ni dobavil blaga ali opravljal storitev […]

                        4.

                        Vračilo davka […] se odobri davčnemu zavezancu iz odstavka 3, če davčni zavezanec blago in storitve, ki jih je […] uvozil v Romunijo in za katere je bil plačan davek, uporabi za:

                                 (a)

                                 transakcije v zvezi s svojo ekonomsko dejavnostjo, za katero bi imel davčni zavezanec pravico odbiti davek, če bi bile take transakcije izvedene v Romuniji […];
                                 […]

                        5.

                        Za izpolnitev pogojev za vračilo mora vsak davčni zavezanec iz odstavka 3 izpolniti te obveznosti:
                        […]

                                 (c)

                                 s pisno izjavo mora potrditi, da v obdobju, na katero se nanaša zahtevek za vračilo, ni dobavil blaga ali opravljal storitev, kar bi bilo izvedeno ali za kar bi se štelo, da je bilo izvedeno v Romuniji […];

                           […]

                        6.

                        Pristojni davčni organi davčnim zavezancem, ki zahtevajo vračilo […], ne morejo naložiti drugih obveznosti poleg tistih, ki so določene v odstavku 5. Izjemoma lahko pristojni davčni organi od davčnega zavezanca zahtevajo, naj predloži dodatne informacije, potrebne za ugotovitev, ali je zahtevek za vračilo upravičen.
                        […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               22

               SMS group je družba s sedežem v Nemčiji, ki trži in namešča naprave za predelavo jekla. SMS Meer, subjekt, ki ga je medtem prevzela družba SMS group, je 7. februarja 2008 kot prodajalec sklenil pogodbo „št. 27“ z družbo Zimekon Handels GmbH Avstrija (v nadaljevanju: kupec) za izdelavo in dobavo sistema za varjenje cevi za proizvajanje jeklenih cevi in cevastih profilov z električnim vzdolžnim varjenjem (v nadaljevanju: sistem RSA). Prejemnik sistema RSA je bila družba OOO Zimekon Ukrajina.

               23

               Na podlagi časovnega načrta izvrševanja plačil, ki ga določa pogodba št. 27, je moral prodajalec za prvo fazo del, povezanih z izdelavo sistema RSA, plačati predujem v višini 2.000.000 EUR v mesecu marcu 2008, nato pa znesek 800.000 EUR do 15. aprila 2008, dodaten 1.000.000 EUR do 15. maja 2008 in na koncu še znesek 1.000.000 EUR do 15. junija 2008. Dostava naslovniku bi morala biti opravljena med 1. junijem 2009 in 30. septembrom 2009, če bi bila plačila, določena s to pogodbo, izvedena pravočasno.

               24

               Čeprav je kupec plačal le predujem 2.000.000 EUR, je 26. junija 2008 družba SMS Meer z družbo Asmas AES, ki ima sedež v Turčiji, sklenila podizvajalsko pogodbo, katere predmet je bila dobava opreme, ki jo je družba SMS Meer potrebovala za proizvodnjo sistema RSA (v nadaljevanju: zadevno blago). Na zahtevo kupca pa je bilo 5. novembra 2008 izvajanje pogodbe št. 27 prekinjeno do 1. septembra 2009, ker se je kupec znašel v finančnih težavah. Družba SMS Meer je kupca pozvala, naj izvede preostala plačila, in hkrati navedla, da se bodo dela nadaljevala šele po plačilu dolgovanih zneskov.

               25

               Družba SMS Meer je 14. septembra 2009 iz Turčije v Romunijo uvozila zadevno blago in plačala DDV v zvezi s tem blagom v znesku 1.487.728 romunskih lejev (RON) (približno 327.500 EUR). Po uvozu je bilo to blago shranjeno v skladišču v Romuniji.

               26

               Ker kupec ni izvedel preostalih plačil, se izvajanje pogodbe št. 27 ni nadaljevalo. Po mnenju družbe SMS group zadevnega blaga ni bilo mogoče uporabiti za druge projekte, zato ga namerava odvreči kot odpadno kovino.

               27

               Družba SMS Meer je 23. decembra 2009 od davčne uprave zahtevala vračilo DDV, ki ga je plačala državi Romuniji ob uvozu zadevnega blaga. Kot odgovor na zahtevo po dodatnih informacijah davčne uprave je družba SMS Meer poudarila, da je imela v primeru neizvedbe pogodbe št. 27 namen izvoziti to blago. Zagotovo pa ni predložila konkretnih informacij niti o tem, kam naj bi bilo to blago namenjeno, niti glede datuma, na katerega naj bi bil izvoz izveden.

               28

               Davčna uprava je zavrnila vračilo DDV, ker je menila, da družba SMS Meer ni predložila dokazil o nadaljnjem prometu z zadevnim blagom in njegovem končnem prejemniku. Potem ko je služba davčne uprave za obravnavo pritožb zavrnila upravno pritožbo, ki jo je družba SMS Meer vložila proti odločbi o zavrnitvi vračila, je Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija) s prvo sodbo z dne 30. maja 2012 zavrnilo tožbo družbe SMS Meer za razglasitev ničnosti teh dveh odločb davčne uprave.

               29

               To prvo sodbo pa je razveljavilo Înalta Curtea de Casaţie şi Justiţie (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija), ki je zadevo vrnilo Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti) v ponovno odločanje. S sodbo z dne 9. julija 2014 je to sodišče ponovno zavrnilo tožbo družbe SMS Meer kot neutemeljeno, davčna uprava je namreč po mnenju tega sodišča pravilno zahtevala od družbe SMS Meer, da pojasni nadaljnji promet z zadevnim blagom. Družba SMS Meer bi morala v skladu s členom 147b(1)(a) zakona št. 571/2003 predložiti dokazilo o tem, kam je bilo blago, ki je bilo uvoženo v Romunijo, namenjeno, saj je bil namembni kraj tega blaga upošteven za davčno ureditev, ki jo je bilo treba uporabiti v tem primeru.

               30

               Družba SMS Meer je izpodbijala sodbo z dne 9. julija 2014 tako, da je zagovarjala stališče, da je sklenitev pogodbe št. 27 s kupcem in njeno delno izvajanje predstavljalo obdavčljivo transakcijo. Poleg tega naj bi bila pogodba št. 27 tudi izvedena zaradi plačila predujma v vrednosti 2.000.000 EUR na celotno dogovorjeno ceno, sklenitve podizvajalske pogodbe in nakupa nekaj potrebnih sestavnih delov za izdelavo sistema RSA od dobavitelja v Turčiji. Družba SMS Meer naj bi torej vzpostavila neposredno povezavo med uvozom zadevnega blaga in njenimi obdavčljivimi transakcijami. Vračilo DDV po mnenju družbe SMS Meer ne more biti odvisno od dokaza o nadaljnjem prometu s tem blagom po uvozu, ob upoštevanju, da pogodba št. 27 na koncu ni bila dokončno izvedena. V trenutku uvoza naj bi stranki še vedno želeli, da se transakcija izvede.

               31

               Po mnenju predložitvenega sodišča je na datum uvoza obstajalo resno tveganje za družbo SMS Meer, da bo pogodba št. 27 prekinjena, saj kupec ni več plačal obrokov, dolgovanih v skladu s to pogodbo. V teh okoliščinah se postavlja vprašanje, ali dejstvo, da se opravi uvoz na določen datum, ko je bila izvedba navedene pogodbe prekinjena, kaže na to, da uvoz zadevnega blaga ni imel več nobene povezave z njeno izvedbo.

               32

               V teh okoliščinah je Înalta Curte de Casație și Justiție (vrhovno kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člene 2, 3, 4 in 5 [Osme direktive] v povezavi s členom 17(2) in (3)(a) [Šeste direktive] razlagati tako, da nasprotujejo praksi nacionalne davčne uprave, ki meni, da ne obstajajo objektivni elementi, ki bi potrjevali zatrjevano namero davčnega zavezanca, da bo uvoženo blago uporabil v okviru svoje pridobitne dejavnosti, kadar je pogodba, za katere izvajanje je davčni zavezanec nabavil in uvozil blago, na datum dejanskega uvoza začasno prekinjena, pri čemer obstaja resno tveganje, da nadaljnja dobava/transakcija, za katero je bilo uvoženo blago namenjeno, ne bo več izvedena?

                        2.

                        Ali dokaz nadaljnjega prometa uvoženega blaga oziroma potrditev tega, da je bilo uvoženo blago – in na kateri način – dejansko namenjeno za obdavčljive transakcije davčnega zavezanca, pomeni dodaten pogoj, zahtevan za vračilo DDV, ki se razlikuje od pogojev iz členov 3 in 4 [Osme direktive], in je prepovedan s členom 6 iste direktive, ali pa potrebni podatek o bistvenem pogoju za vračilo v zvezi z uporabo uvoženega blaga v okviru obdavčljivih transakcij, ki ga davčni organ lahko zahteva v skladu s členom 6 navedene direktive?

                        3.

                        Ali je mogoče člene 2, 3, 4 in 5 [Osme direktive] v povezavi s členom 17(2) in (3)(a) [Šeste direktive] razlagati tako, da je mogoče pravico do vračila DDV zavrniti, kadar ne pride do nadaljnje predvidene transakcije, v okviru katere naj bi se uporabilo uvoženo blago? Ali je v teh okoliščinah pomembno, kam je bilo blago dejansko namenjeno, oziroma to, ali je bilo kakor koli uporabljeno, kako in na katerem ozemlju – ozemlju države članice, v kateri je bil plačan DDV, ali zunaj te države?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               33

               S temi tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Osmo direktivo v povezavi s členom 170 Direktive o DDV, razlagati tako, da nasprotuje temu, da neka država članica v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari – ko je bilo v trenutku uvoza prekinjeno izvajanje pogodbe, v okviru katere je zavezanec kupil in uvozil to blago, transakcija, za katero bi to blago moralo biti uporabljeno, na koncu ni bila izvedena, zavezanec pa ni predložil dokaza o nadaljnjem prometu z njim – davčnemu zavezancu, ki nima sedeža na njenem območju, zavrne pravico do vračila DDV, plačanega za uvoz tega blaga.

               34

               Za odgovor na to vprašanje je treba uvodoma spomniti, najprej, da je cilj Osme direktive uvesti podrobna pravila za vračilo DDV, ki ga v državi članici plačajo davčni zavezanci s sedežem v drugi državi članici, in tako uskladiti pravico do vračila, kot izhaja iz člena 170 Direktive od DDV (sodba z dne 28. junija 2007, Planzer Luxembourg, C‑73/06, EU:C:2007:397, točka 34 in navedena sodna praksa).

               35

               V tem okviru iz člena 2 Osme direktive izhaja, da vsaka država članica vrne davčnemu zavezancu, ki nima sedeža na njenem ozemlju, pač pa v drugi državi članici, pod pogoji, določenimi v tej direktivi, DDV, zaračunan med drugim za uvoz blaga v to prvo državo članico, če se to blago oziroma storitve uporabljajo za transakcije iz člena 170 Direktive o DDV.

               36

               V zvezi s tem člena 3 in 4 Osme direktive določata formalnosti, ki jih je treba za pridobitev takšnega vračila izpolniti.

               37

               Tako kot je Evropska komisija pravilno navedla v svojem pisnem stališču, cilj Osme direktive ni določiti niti pogojev za izvajanje pravice do vračila niti njenega obsega. Iz člena 5 te direktive namreč izhaja, da je pravica do vračila DDV določena v skladu z upoštevnimi določbami Direktive o DDV.

               38

               V teh okoliščinah je treba poudariti, da pravica davčnega zavezanca s sedežem v neki državi članici do vračila DDV, plačanega v drugi državi članici, kot jo ureja Osma direktiva, ustreza pravici, da odbije vstopni DDV, ki ga je plačal v svoji državi članici, ki je bila v njegovo korist uvedena z Direktivo o DDV (sodba z dne 25. oktobra 2012, Daimler in Widex, C‑318/11 in C‑319/11, EU:C:2012:666, točka 41 in navedena sodna praksa).

               39

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je ta pravica do odbitka sestavni del mehanizma DDV in se načeloma ne sme omejiti. Izvede se takoj za vse davke, ki so bili naloženi na vstopne transakcije (sodba z dne 22. junija 2016, Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, točka 31 in navedena sodna praksa).

               40

               Namen tako vzpostavljenega sistema odbitkov in posledično vračil je namreč podjetniku v celoti olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV v okviru vseh njegovih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV zato zagotavlja popolno nevtralnost glede obdavčenja vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na njihov namen ali rezultat, če so omenjene dejavnosti predmet DDV (sodba z dne 22. marca 2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, točka 35 in navedena sodna praksa).

               41

               Kar podrobneje zadeva pogoje za pravico do vračila, iz člena 170 Direktive o DDV v povezavi s členom 169 te direktive izhaja, da ima vsak zavezanec, ki v smislu člena 1 Osme direktive nima sedeža v državi članici, v kateri se ukvarja z uvozom blaga, obdavčenega z DDV, pravico pridobiti vračilo tega davka, če se to blago uporablja za transakcije v zvezi z dejavnostmi iz člena 9(1), drugi pododstavek, Direktive o DDV, ki so izvedene zunaj države članice, v kateri je ta davek dolgovan ali plačan, in v zvezi s katerimi bi obstajala pravica do odbitka, če bi bile opravljene v tej državi članici, ali pa za določene oproščene transakcije.

               42

               Ta pravica do odbitka v skladu s členoma 70 in 167 Direktive o DDV nastane, ko nastane obveznost za obračun davka, to je ob uvozu blaga (glej po analogiji sodbo z dne 22. marca 2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, točka 36 in navedena sodna praksa).

               43

               Na prvem mestu je treba v zvezi z vprašanjem, ali se družba SMS Meer lahko šteje za davčno zavezanko v smislu člena 1 Osme direktive, spomniti, da ta določba v bistvu določa dva kumulativna pogoja. Po eni strani zadevni davčni zavezanec v obdobju, navedenem v členu 7(1) te direktive, ne sme imeti nobene poslovne enote v državi članici, v kateri zahteva to vračilo. Po drugi strani davčni zavezanec v istem obdobju ni smel dobaviti blaga, za katero bi se lahko štelo, da je bilo dobavljeno v tej državi članici, ali opraviti storitev, za katere bi se lahko štelo, da so bile opravljene v tej državi članici, razen nekaterih posebej navedenih storitev (glej v tem smislu sodbo z dne 6. februarja 2014, E.ON Global Commodities, C‑323/12, EU:C:2014:53, točka 42).

               44

               V obravnavanem primeru ni sporno, da družba SMS Meer izpolnjuje te pogoje. Zlasti ni sporno, da je bila v trenutku uvoza v postopku v glavni stvari ta družba kot družba, ki v Nemčiji izvršuje gospodarske dejavnosti trgovanja in nameščanja naprav za predelavo jekla, zavezanec za DDV v tej državi članici in da se ni bila dolžna identificirati za DDV v Romuniji.

               45

               Na drugem mestu je treba v zvezi z vprašanjem, ali je družba SMS Meer delovala kot zavezanka v času uvoza zadevnega blaga iz Romunije, ugotoviti, da je pojem „zavezanec“ v skladu s členom 9(1) Direktive o DDV opredeljen v povezavi s pojmom „ekonomska dejavnost“ (sodba z dne 29. novembra 2012, Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, točka 24 in navedena sodna praksa).

               46

               Posameznik, ki uvozi blago za potrebe ekonomske dejavnosti v smislu te določbe, to stori kot davčni zavezanec, tudi če se to blago ne uporabi takoj za to ekonomsko dejavnost (glej v tem smislu sodbo z dne 29. novembra 2012, Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, točka 25 in navedena sodna praksa). Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba za davčno zavezanko šteti osebo, ki opravi naložbene izdatke z namenom – potrjenim z objektivnimi elementi – opravljanja ekonomske dejavnosti v smislu člena 9(1) Direktive o DDV (glej v tem smislu sodbe z dne 14. februarja 1985, Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, točka 24; z dne 29. februarja 1996, INZO, C‑110/94, EU:C:1996:67, točka 17, in z dne 22. oktobra 2015, Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, točka 20 in navedena sodna praksa).

               47

               Vprašanje, ali davčni zavezanec deluje kot tak, je dejansko vprašanje, ki ga je treba presojati ob upoštevanju vseh podatkov v zadevi, med katerimi sta tudi vrsta obravnavanega blaga in obdobje, ki je preteklo med njegovo pridobitvijo in njegovo uporabo za namene ekonomske dejavnosti tega davčnega zavezanca (sodba z dne 22. marca 2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, točka 41 in navedena sodna praksa).

               48

               V teh okoliščinah je treba opozoriti, da je v okviru predhodnega odločanja nacionalno sodišče edino pristojno za presojo dejstev iz postopka v glavni stvari in za razlago nacionalne zakonodaje. Vendar pa je Sodišče, ki je bilo pozvano, naj nacionalnemu sodišču poda koristne odgovore, pristojno podati navodila – ki izhajajo iz spisa v postopku v glavni stvari in iz stališč, ki so mu bila predložena – ki bi predložitvenemu sodišču lahko omogočila, da razsodi o sporu (sodba z dne 11. maja 2017, Posnania Investment, C‑36/16, EU:C:2017:361, točka 37 in navedena sodna praksa).

               49

               V obravnavanem primeru je ugotovljeno, da je družba SMS Meer, po prejetju predujma 2.000.000 EUR, 26. junija 2008 sklenila podizvajalsko pogodbo, katere predmet je bilo zadevno blago, ki je bilo nabavljeno kot potrebna oprema za realizacijo sistema RSA in posledično za izvedbo pogodbe št. 27. Iz navedenih ugotovitev je razvidno, da je ta družba uvozila zadevno blago z namenom – potrjenim z objektivnimi elementi – opravljanja ekonomske dejavnosti.

               50

               V zvezi s tem zgolj okoliščina, da je bila pogodba št. 27 prekinjena na datum, ko je bilo zadevno blago uvoženo, ni upoštevna, ker bi se moralo med drugim domnevati, da bi družba SMS Meer kršila pogodbene obveznosti do podizvajalca, če bi zavrnila dostavo blaga samo zaradi razloga prekinitve pogodbe št. 27. Poleg tega je bilo šele po uvozu tega blaga jasno, da se izvajanje pogodbe ne bo nadaljevalo, in to iz razlogov, ki so neodvisni od volje družbe SMS Meer, in sicer zaradi težav s plačilom, s katerim se je soočal pridobitelj.

               51

               Družba SMS Meer je torej v času uvoza zadevnega blaga iz Romunije delovala kot davčni zavezanec v skladu s členom 9(1) Direktive o DDV.

               52

               Na tretjem mestu glede uporabe blaga za transakcije iz člena 170 Direktive o DDV ni sporno, da je bil prejemnik sistema RSA, za katerega izvedbo je družba SMS Meer pridobila to blago, v Ukrajini. Zato je bil uvoz navedenega blaga izveden z dokončnim namenom izvoza v smislu člena 146 Direktive o DDV, kar je transakcija, na katero napotuje člen 170 te direktive.

               53

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je družba SMS Meer med uvozom zadevnega blaga v Romunijo pridobila pravico do vračila plačanega DDV.

               54

               Obstoj te pravice torej ni vprašljiv zaradi dejstva, da transakcija, v okviru katere bi moralo biti zadevno blago uporabljeno, na koncu ne bi bila izvedena in da družba SMS Meer ni bila zmožna predložiti dokaza glede nadaljnjega prometa z zadevnim blagom, ki ga je zahtevala davčna uprava.

               55

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da če ne gre za goljufijo ali zlorabo in ob upoštevanju morebitnih popravkov v skladu s pogoji, določenimi v Direktivi o DDV, pravica do vračila, ko enkrat že obstaja, ostane pridobljena (glej po analogiji sodbo z dne 22. marca 2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, točka 46 in ustaljena sodna praksa).

               56

               Natančneje, če davčni zavezanec zaradi okoliščin, ki niso odvisne od njegove volje, v okviru obdavčljivih transakcij ni mogel uporabiti blaga ali storitev, v zvezi s katerimi je nastala pravica do odbitka, ta pravica šteje za pridobljeno, saj v tem primeru ni nobenega tveganja za goljufijo ali zlorabo, s katerim bi bilo mogoče upravičiti kasnejše vračilo odbitih zneskov (glej po analogiji sodbo z dne 22. marca 2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, točka 47 in navedena sodna praksa). Takšne ugotovitve se še toliko bolj uporabijo za davčno zavezanko, kot je družba SMS Meer, ker glede na njene izjave ta družba zadevnega blaga ni nameravala uporabiti drugače.

               57

               Iz tega izhaja, da v obravnavanem primeru, če nacionalni davčni organi nimajo objektivnih elementov, ki dokazujejo, da se z goljufijo ali zlorabo koristi pravica do vračila, kar mora končno preveriti predložitveno sodišča, dejstva, ki so nastala po uvozu, niso upoštevna. Zlasti če bi se od družbe SMS Meer zahtevalo, da predloži dokaz, da je zadevno blago bilo na koncu izvoženo iz Romunije, bi bilo to v resnici enako postavitvi dodatnega materialnega pogoja za izvrševanje pravice do vračila, ki ni določen s sistemom DDV.

               58

               Glede na navedeno je treba na zastavljena vprašanja odgovoriti, da je treba Osmo direktivo v povezavi s členom 170 Direktive o DDV razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari – ko je bilo v trenutku uvoza prekinjeno izvajanje pogodbe, v okviru katere je davčni zavezanec nabavil in uvozil blago, transakcija, za katero bi se to blago moralo uporabiti, na koncu ni bila izvedena, davčni zavezanec pa ni predložil dokazila o nadaljnjem prometu s tem blagom – davčnemu zavezancu, ki nima sedeža na njenem ozemlju, zavrne pravico do vračila DDV, plačanega za uvoz tega blaga.

         Stroški

               59

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

                     Osmo direktivo Sveta 79/1072/EGS z dne 6. decembra 1979 o uskladitvi zakonov držav članic o prometnih davkih – postopki za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države, v povezavi s členom 170 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari – ko je bilo v trenutku uvoza prekinjeno izvajanje pogodbe, v okviru katere je davčni zavezanec nabavil in uvozil blago, transakcija, za katero bi se to blago moralo uporabiti, na koncu ni bila izvedena, davčni zavezanec pa ni predložil dokaza o nadaljnjem prometu s tem blagom – davčnemu zavezancu, ki nima sedeža na njenem ozemlju, zavrne pravico do vračila davka na dodano vrednost, plačanega za uvoz tega blaga.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: romunščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 10. septembra 2008. # Tsakiris-Mallas AE proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti exē - Prejšnja nacionalna besedna znamka EXE - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost proizvodov in znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-96/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 10. septembra 2008 – Tsakiris-Mallas proti UUNT – Late Editions (exē)
      (Zadeva T-96/06)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti exē – Prejšnja nacionalna besedna znamka EXE – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost proizvodov in znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točko 40.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožba UUNT z dne 11. januarja 2006 (zadeva R 1127/2004-2) glede postopka z ugovorom
                  med Late Editions Ltd in Tsakiris-Mallas EPE (postal Tsakiris-Mallas AE).

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Tsakiris-Mallas AE

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka exē za proizvode iz razredov 18 in 25 – prijava št. 2190015

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Late Editions Ltd

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               nacionalna besedna znamka EXE za proizvode iz razreda 25

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru za nekatere proizvode

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Tsakiris-Mallas AE se naloži plačilo stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 22. septembra 2017.#Nara Tekstil Sanayi Ve Ticaret Anonim Sirketi proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije NaraMaxx – Prejšnja nacionalna besedna znamka MAXX – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Nepodobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-586/15.