title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. novembra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Člena 49 ES in 50 ES - Svobodno opravljanja storitev - Dejavnosti v gradbenem sektorju - Boj proti davčnim goljufijam v gradbenem sektorju - Nacionalna ureditev, ki nalaga odtegljaj 15 % na plačila sopogodbenikom, ki niso registrirani v Belgiji - Nacionalna ureditev, ki uvaja solidarno odgovornost za davčne dolgove sopogodbenikov, ki niso registrirani v Belgiji. # Zadeva C-433/04.

text:
      Zadeva C-433/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Belgiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 49 ES in 50 ES – Svoboda opravljanja storitev – Dejavnosti v gradbenem sektorju – Boj proti davčnim goljufijam v gradbenem sektorju – Nacionalna ureditev, ki nalaga odtegljaj 15 % od plačil sopogodbenikom, ki niso registrirani v Belgiji – Nacionalna ureditev, ki uvaja solidarno odgovornost za davčne dolgove sopogodbenikov, ki niso registrirani v Belgiji“
      Povzetek sodbe
      Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Davčna zakonodaja
      (člena 49 ES in 50 ES)
      Država članica, ki naročnikom in podjetnikom, ki sodelujejo s tujimi sopogodbeniki, ki niso registrirani, nalaga, da pri upravnih
         organih te države članice položijo odtegljaj, ki znaša 15 % zneska, plačanega za opravljena dela, in tem istim naročnikom
         in podjetnikom naloži solidarno odgovornost za davčne dolgove njihovih sopogodbenikov, ne izpolni obveznosti iz členov 49
         ES in 50 ES.

      Obveznosti odtegnitve in solidarne odgovornosti, čeprav brez razlikovanja veljata za sodelovanje z neregistriranim izvajalcem,
         pa če ima sedež v zadevni ali drugi državi članici, namreč predstavljata oviro za svobodo opravljanja storitev, ker lahko
         neregistrirane izvajalce in izvajalce, ki nimajo sedeža v tej državi članici odvračata od vstopa na trg, da bi tam opravljali
         storitve, oziroma odvračata naročnike in podjetnike od izbire storitev omenjenih izvajalcev.

      Nujnost boja proti davčnim goljufijam torej ne zadostuje za utemeljitev uporabe obveznosti odtegnitve in solidarne odgovornosti
         na splošno in brez razlikovanja za vse ponudnike storitev, ki nimajo sedeža v zadevni državi članici in tam niso registrirani,
         saj nekateri od njih načeloma niso davčni zavezanci za davke in druge dajatve, katerih izterjavo zagotavljajo ti ukrepi, in
         ker obstajajo manj omejevalni načini za izterjavo davkov in drugih dajatev, za katere bi lahko bili takšni izvajalci v nekaterih
         primerih zavezani.

      (Glej točke od 30 do 32, 36, 37, 42 in točko 1 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 9. novembra 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 49 ES in 50 ES – Svoboda opravljanja storitev – Dejavnosti v gradbenem sektorju – Boj proti davčnim goljufijam v gradbenem sektorju – Nacionalna ureditev, ki nalaga odtegljaj 15 % od plačil sopogodbenikom, ki niso registrirani v Belgiji – Nacionalna ureditev, ki uvaja solidarno odgovornost za davčne dolgove sopogodbenikov, ki niso registrirani v Belgiji“
      V zadevi C-433/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 8. oktobra 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa D. Triantafyllou, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji, ki jo zastopa E. Dominkovits, zastopnica, skupaj z B. van de Walle de Ghelckejem, odvetnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues in E. Levits (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. aprila 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da je naročnikom in podjetnikom,
         ki sodelujejo s tujimi sopogodbeniki, ki niso registrirani v Belgiji, naložila, da odtegnejo 15 % zneska, plačanega za opravljena
         dela (v nadaljevanju: obveznost odtegnitve), in da je tem istim naročnikom in podjetnikom naložila solidarno odgovornost za
         davčne dolgove njihovih sopogodbenikov, ki niso registrirani v Belgiji (v nadaljevanju: solidarna odgovornost), ni izpolnila
         obveznosti iz členov 49 ES in 50 ES.

       Nacionalni pravni okvir
      2        Belgijski zakonik o dohodnini iz leta 1992, potrjen s kraljevim odlokom z dne 10. aprila 1992 (dodatek k Moniteur belge z dne 30. julija 1992), kakor je bil spremenjen s kraljevim odlokom z dne 26. decembra 1998 o ukrepih za spremembo zakonodaje
         o solidarni odgovornosti za dolgove za socialno varnost in davčne dolgove na podlagi člena 43 zakona z dne 26. julija 1996
         o posodobitvi socialne varnosti in zagotovitvi preživetja zakonitih pokojninskih sistemov (Moniteur belge z dne 31. decembra 1998, str. 42140, v nadaljevanju: ZD 1992), v naslovu VII, ki zadeva uvedbo in izterjavo davkov, zajema
         poglavje VIII z naslovom „Izterjava davka“, v katerem je oddelek II naslovljen „Dejavnosti, ki jih je treba poveriti registriranemu
         podjetniku“.

      3        Ta oddelek se nanaša na različne dejavnosti v gradbenem sektorju, ki jih v skladu s členom 400(1) ZD 1992 opredeljuje kraljevi
         odlok.

      4        Člen 402 ZD 1992 določa:

      „1. Naročnik, ki dela iz člena 400(1) poveri podjetniku, ki ob sklenitvi pogodbe ni registriran, je solidarno odgovoren za
         plačilo davčnih dolgov svojega sopogodbenika.

       2. Podjetnik, ki dela iz člena 400(1) poveri podizvajalcu, ki ob sklenitvi pogodbe ni registriran, je solidarno odgovoren
         za plačilo davčnih dolgov svojega sopogodbenika.

      […]
       5. Solidarna odgovornost je omejena na 35 % skupne cene del, ki so naročena neregistriranemu podjetniku ali podizvajalcu,
         brez davka na dodano vrednost.

      Naložiti jo je mogoče za plačilo glavnice, pribitkov, stroškov in obresti, ne glede na datum nastanka:
      (1) vseh dolgov zaradi neposrednih davkov in dajatev, podobnih dohodnini, za davčna obdobja, v katerih so zadevna dela opravljena,
         in za prejšnja davčna obdobja;

      (2) vseh dolgov zaradi odbitkov za obdobja, v katerih so dela opravljena, in za prejšnja obdobja;
      (3) tujih davčnih dolgov, za izterjavo katerih se zahteva pomoč v okviru mednarodne konvencije.
      […]“
      5        Člen 403 ZD 1992 določa:

      „1. Naročnik, ki podjetniku, ki ob plačilu ni registriran, plača ceno del iz člena 400(1) v celoti ali deloma, mora pri plačilu
         odtegniti 15 % dolgovanega zneska brez davka na dodano vrednost in ga plačati uradniku, ki ga imenuje Kralj, v skladu s postopki,
         ki jih določi slednji.

       2. Podjetnik, ki podizvajalcu plača ceno del iz člena 400(1) v celoti ali deloma, mora pri plačilu odtegniti 15 % dolgovanega
         zneska brez davka na dodano vrednost in ga plačati uradniku, ki ga imenuje Kralj, v skladu s postopki, ki jih določi slednji.

      Vendar je podjetnik pod pogoji in v skladu s postopki, ki jih določi Kralj, oproščen obveznosti odtegnitve in plačila zneska
         iz pododstavka 1, če je podizvajalec ob plačilu registriran kot podjetnik.

       3. Če je potrebno, se zneski, plačani zaradi izvajanja tega člena, odbijejo od zneska, za katerega je naročnik ali podjetnik
         odgovoren v skladu s členom 402.“

      6        Člen 404 ZD 1992 določa, da če odtegnitev iz člena 403 tega zakonika ni izvedena, se naročniku, v primeru iz člena 403(2)
         navedenega zakonika pa podjetniku, naloži upravna kazen, ki je dvakrat višja od dolgovanega zneska.

      7        Člen 406(1) ZD 1992 določa:

      „Z zneskom, plačanim zaradi izvajanja člena 403, se najprej poravnajo davčni dolgovi iz člena 402, globe in nato dolgovi v
         zvezi z davkom na dodano vrednost.“

      8        Člen 407 ZD 1992 izključuje uporabo členov 402 in 403 za naročnika, ki je fizična oseba in naroča dela v izključno zasebne
         namene.

      9        Dejavnosti iz člena 400(1) ZD 1992 so določene v členu 1 kraljevega odloka z dne 26. decembra 1998 o izvajanju členov 400,
         401, 403, 404 in 406 ZD 1992 in člena 30a zakona z dne 27. junija 1969 o spremembi arrêté-loi z dne 28. decembra 1944 o socialni
         varnosti delavcev (Moniteur belge z dne 31. decembra 1998, str. 42147). V skladu s prvim odstavkom navedenega člena 1 gre za te dejavnosti:

      „(1) izvajanje gradbenih del. Za ‚gradbeno delo‘ šteje vsaka gradnja, predelava, dokončanje, opremljanje, popravljanje, vzdrževanje,
         čiščenje, rušenje nepremičnine v celoti ali delno ter vsaka transakcija, ki zajema dobavo premičnin in njihovo namestitev
         v nepremičnino, tako da ta premičnina postane po svoji naravi nepremičnina;

      (2) vsaka transakcija – tudi tista, ki ni zajeta v prvem odstavku – dobave in namestitve v stavbi:
      a) vseh ali dela sestavnih delov centralnega ogrevanja ali klimatske naprave, vključno s pečmi, rezervoarji in napravami za
         uravnavanje in nadzor grelcev za vodo ali radiatorjev;

      b) vseh ali dela sestavnih delov sanitarnega sistema v stavbi in, splošneje, vseh nameščenih naprav za sanitarno ali higiensko
         uporabo, ki so povezane z vodovodom ali kanalizacijo;

      c) vseh ali dela sestavnih delov električne napeljave v stavbi, brez svetilnih naprav in luči;
      d) vseh ali dela sestavnih delov električnega zvonca, požarnih detektorjev in sistemov proti kraji, internega telefona;
      e) omar, odtokov, pomivalnih korit in omaric pod pomivalnimi koriti, umivalnikov in omaric pod umivalniki, nap, ventilatorjev
         in prezračevalnikov, ki so v kuhinji ali kopalnici;

      f) žaluzij, rolet in naoknic, ki so nameščene zunaj stavbe;
      (3) vsaka transakcija, tudi tista, ki ni zajeta v prvem odstavku, ki se nanaša na dobavo in namestitev stenskih ali talnih
         oblog v stavbi, ne glede na to, ali se namestijo v stavbo ali pa je za namestitev potreben le razrez na kraju samem na dimenzije
         površin, ki jih je treba pokriti;

      (4) namestitev, vgradnja, popravila, vzdrževanje in čiščenje blaga iz drugega in tretjega odstavka;
      (5) dajanje na razpolago osebja, da bi se opravila dejavnost iz tega člena.“
      10      Člen 23 navedenega kraljevega odloka, ki spreminja člen 209 kraljevega odloka o izvajanju (ZD 1992) z dne 27. avgusta 1993,
         določa postopke za povrnitev zneskov, odtegnjenih na podlagi člena 403 ZD 1992. V skladu z navedenim členom 23 velja, da če
         se zneski, ki so bili odtegnjeni, niso uporabili za poravnavo davčnih dolgov, se ti vlagatelju zahtevka povrnejo kar najhitreje,
         in sicer najpozneje v šestih mesecih od vložitve zahtevka za povrnitev.

       Predhodni postopek
      11      Komisija je s pisnim opominom z dne 13. februarja 2001 in nato z obrazloženim mnenjem z dne 23. oktobra 2001 Kraljevino Belgijo
         obvestila, da meni, da nacionalne določbe o obveznosti odtegnitve in solidarne odgovornosti niso v skladu s členoma 49 ES
         in 50 ES. Z navedenim mnenjem je državo članico pozvala, naj sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem v dveh mesecih
         od njegove vročitve. Ker je Komisija presodila, da odgovor Kraljevine Belgije na navedeno mnenje ni zadovoljiv, je vložila
         to tožbo.

       Tožba
       Predmet tožbe
      12      Najprej je treba navesti, da je belgijska vlada izpodbijala ravnanje Komisije in trdila, da bi bilo treba pred preučitvijo
         obveznosti odtegnitve in solidarne obveznosti preučiti obveznost registracije, ker sta obveznost odtegnitve in solidarne odgovornosti
         sestavni del širšega sistema boja proti davčnim goljufijam. Belgijska vlada je zatrjevala, da če pravo Skupnosti ne nasprotuje
         obveznosti registracije, je treba šteti, da sta obveznost odtegnitve in solidarna odgovornost v skladu z njim.

      13      V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da vprašanje skladnosti obveznosti registracije s pravom Skupnosti ni nujno odločilno
         za skladnost obveznosti odtegnitve in solidarne odgovornosti s pravom Skupnosti.

      14      Tako – in v nasprotju s položajem v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 4. maja 2006 v zadevi Komisija proti Združenemu
         kraljestvu (C‑98/04, ZOdl., str. I-4003) – je mogoče preučitev obveznosti odtegnitve in solidarne obveznosti ločiti od preučitve
         obveznosti registracije.

       Zatrjevana neizpolnitev obveznosti
       Trditve strank
      15      Komisija zatrjuje, da sta obveznost odtegnitve in solidarna odgovornost v nasprotju s členoma 49 ES in 50 ES, ker naročnike
         in podjetnike odvračata od tega, da bi sodelovali s sopogodbeniki, ki nimajo sedeža v Belgiji in tam niso registrirani, in
         tako dejansko ovirata ponudnike storitev, ki v Belgiji nimajo sedeža in tam niso registrirani, ki pa bi želeli v tej državi
         ponuditi svoje storitve.

      16      Komisija meni, da niti obveznost odtegnitve niti solidarna odgovornost nista utemeljena ukrepa.

      17      V zvezi z obveznostjo odtegnitve Komisija trdi, da če davčni dolgovi, katerih izterjavo želijo belgijski organi s to obveznostjo
         zagotoviti, ne obstajajo, obveznosti odtegnitve v večini primerov, ko ponudnik storitev, ki nima sedeža v Belgiji, tam opravlja
         dela na podlagi svobodnega opravljanja storitev, ni mogoče utemeljiti z nobenim nujnim razlogom preprečevanja davčnih goljufij.

      18      Komisija zatrjuje, da splošna uporaba te obveznosti presega cilj, ki mu sledi, in da je mogoče v posebnih primerih, ko naj
         bi se davčni dolgovi plačali ali izterjali v Belgiji, uporabiti druge ukrepe, ki so manj strogi in bolj prilagojeni sledenemu
         cilju.

      19      V zvezi s solidarno odgovornostjo Komisija zatrjuje, da je nesorazmerna, ker naj bi obstajali manj strogi ukrepi za zagotovitev
         plačila ali izterjave morebitnih davčnih dolgov sopogodbenika.

      20      Poleg tega Komisija izpodbija uporabo solidarne odgovornosti naročnika ali podjetnika ne samo za davčne dolgove sopogodbenika
         za dela, ki so bila opravljena zanj, ampak tudi za vse njegove davčne dolgove za obdobja dela in za prejšnja obdobja, kar
         zajema tudi odgovornost za davčne dolgove za dela, opravljena za druge osebe.

      21      Komisija prav tako ugovarja avtomatični uporabi solidarne odgovornosti, ne da bi obstajala kakršnakoli napaka pri delu naročnika
         ali podjetnika, in dodaja, da dejstvo, da naročnik ali podjetnik, ki je solidarno odgovoren za plačilo davčnih dolgov, nima
         možnosti izpodbijanja njihove utemeljenosti, pomeni kršitev pravice do obrambe.

      22      Belgijska vlada ugovarja, da obveznost odtegnitve in solidarna odgovornost kot načina izterjave davčnih dolgov v gradbenem
         sektorju ne omejujeta niti dostopa na trg niti svobodnega opravljanja storitev. Ker se sporni ukrepi uporabljajo brez razlikovanja
         tako za sopogodbenike s sedežem v Belgiji kot za podjetja s sedežem v drugi državi članici, naj Komisija ne bi dokazala, da
         bi belgijski izvajalci manj sodelovali z neregistriranimi sopogodbeniki s sedežem v drugi državi članici kot z belgijskimi
         neregistriranimi sopogodbeniki.

      23      Poleg tega belgijska vlada zatrjuje, da so sporni ukrepi utemeljeni z nujnimi razlogi v splošnem interesu v zvezi z bojem
         proti davčnim goljufijam v gradbenem sektorju. Belgijska vlada meni, da sta obveznost odtegnitve in solidarna odgovornost
         del bolj splošnejšega sistema odvračanja od goljufij in njihovega preprečevanja, katerega cilj je na eni strani spodbujati
         sodelovanje z registriranimi sopogodbeniki in na drugi strani zagotoviti izterjavo davčnih dolgov neregistriranih sopogodbenikov.

      24      Belgijska vlada poleg tega izpodbija trditev Komisije, da naj na splošno tuji ponudniki storitev ne bi bili davčni zavezanci
         za neposredne in posredne davke v Belgiji. Navaja zlasti, da kadar gradbeni projekt presega določeno obdobje, se ustvarjeni
         dobiček obdavči z davkom za nerezidente Belgije, tako kot se naloži na plačila, ki jih je podjetje, ki tak projekt izvaja,
         plačalo osebju, zaposlenemu v Belgiji, tako da je lahko tuji ponudnik storitev dolžan plačati akontacije dohodnine v zvezi
         s temi plačami. Prav tako bi lahko bil ponudnik storitev dolžan plačati te akontacije v zvezi s plačami, ki so bile izplačane
         tujemu osebju, ki je bilo v dvanajstih mesecih v Belgiji zaposleno več kot 183 dni, ali osebju s stalnim prebivališčem v Belgiji.
         Poleg tega je belgijska vlada navedla več primerov, ko je ponudnik storitev s sedežem v drugi državi članici davčni zavezanec
         za davek na dodano vrednost, zlasti kadar sopogodbenik tega ponudnika storitev ni zavezan predložiti obračuna davka na dodano
         vrednost (na primer bolnišnice in izobraževalne ustanove) ali pa je davčni zavezanec s sedežem v tujini, ki v Belgiji nima
         niti stalne poslovne enote niti odgovornega zastopnika.

      25      Belgijska vlada zatrjuje, da če na ravni Skupnosti ni uskladitve, ni mogoče nesorazmerno določiti pravil, ki se uporabljajo
         na splošno in brez razlikovanja, da bi se zagotovil učinkovit boj proti davčnim goljufijam v gradbenem sektorju, pri čemer
         se sklicuje na sodbo z dne 10. maja 1995 v zadevi Alpine Investments (C‑384/93, Recueil, str. I-1141),

      26      Poleg tega zatrjuje, da se je izterjava davčnih dolgov po običajnih metodah (zlasti po sodni poti a posteriori) v primeru posrednikov delovne sile izkazala za neučinkovito.

      27      Zlasti v zvezi s solidarno odgovornostjo belgijska vlada navaja, da naj bi se Komisija napačno opirala na položaj belgijskih
         naročnikov in podjetnikov, namesto da bi preučila položaj neregistriranih sopogodbenikov in presodila sorazmernost zadevnih
         ukrepov glede na sledeni cilj.

       Presoja Sodišča
      28      Za uvod je treba opozoriti, da na podlagi ustaljene sodne prakse člen 49 ES ne zahteva samo odprave vsakršne diskriminacije
         ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva, ampak tudi odpravo vsakršne omejitve,
         čeprav se ta omejitev brez razlikovanja uporablja za nacionalne ponudnike in ponudnike iz drugih držav članic, če je taka,
         da prepove ali drugače ovira dejavnosti ponudnika s sedežem v drugi državi članici, v kateri ta zakonito opravlja podobne
         storitve (glej v tem smislu sodbe z dne 25. julija 1991 v zadevi Säger, C-76/90, Recueil, str. I-4221, točka 12; z dne 7.
         februarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C-279/00, Recueil, str. I‑1425, točka 31; z dne 13. februarja 2003 v zadevi
         Komisija proti Italiji, C-131/01, Recueil, str. I-1659, točka 26; z dne 19. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
         C-244/04, ZOdl., str. I‑885, točka 30, in z dne 15. junija 2006 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑255/04, ZOdl., str. I-5251,
         točka 37).

      29      Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 25 sklepnih predlogov, se prepoved, določena s Pogodbo ES, nanaša na ukrepe,
         ki bi lahko izvajalca odvrnili od svobodnega opravljanja storitev (glej v tem smislu sodbe z dne 29. novembra 2001 v zadevi
         De Coster, C-17/00, Recueil, str. I-9445, točka 33; z dne 11. decembra 2003 v zadevi AMOK, C-289/02, Recueil, str. I-15059,
         točka 36, in z dne 18. marca 2004 v zadevi Leichtle, C-8/02, Recueil, str. I-2641, točka 32).

      30      V obravnavani zadevi dejstvo, da mora naročnik ali podjetnik na podlagi člena 403 ZD 1992 za belgijsko upravo odtegniti znesek,
         ki ustreza 15 % cene, navedene na računu, ki ga je izstavil neregistrirani ponudnik storitve, temu ponudniku storitev odvzema
         možnost, da bi takoj razpolagal z delom svojega dohodka, ki mu bo povrnjen šele na koncu posebnega upravnega postopka. Slabosti,
         ki jih ima obveznost odtegnitve za ponudnike storitev, ki v Belgiji niso registrirani in tam nimajo sedeža, jih torej lahko
         odvrnejo od vstopa na belgijski trg, kjer bi opravljali storitve v gradbenem sektorju.

      31      Prav tako dejstvo, da je naročnik ali podjetnik, ki sklene pogodbo s ponudnikom storitev, ki ni registriran v Belgiji, na
         podlagi člena 402 ZD 1992 solidarno odgovoren za vse davčne dolgove tega ponudnika storitev iz prejšnjih davčnih obdobij do
         35 % cene del, ki se bodo opravila, lahko tega naročnika ali podjetnika odvrne od sodelovanja s ponudnikom storitev, ki v
         Belgiji ni registriran in tam nima sedeža, ki pa podobne storitve zakonito opravlja v državi članici, v kateri ima sedež.
         Čeprav se solidarna odgovornost uporablja brez razlikovanja pri sodelovanju z neregistriranim ponudnikom storitev, ne glede
         na to, ali ima sedež v Belgiji ali v drugi državi članici, je treba vseeno ugotoviti, da se s sporno določbo – ne da bi se
         ponudnikom storitev, ki v Belgiji nimajo sedeža in tam niso registrirani, odvzemala možnost, da tam opravljajo svoje storitve
         – otežuje vstop na belgijski trg.

      32      Obveznost odtegnitve in solidarna odgovornost torej pomenita omejitev svobodnega opravljanja storitev.

      33      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča je razvidno, da bi bilo mogoče nacionalno ureditev na področju, ki še ni bilo usklajeno
         na ravni Skupnosti in ki se brez razlikovanja uporablja za vse osebe ali podjetja, ki opravljajo dejavnost na ozemlju zadevne
         države članice, ne glede na njen omejevalni učinek na svobodno opravljanje storitev upravičiti, če gre za višji razlog v javnem
         interesu in ta interes še ni zaščiten s pravili, ki jim je podvržen ponudnik v državi članici, v kateri ima sedež, če je primerna
         za zagotovitev uresničitve zadevnega cilja in ne presega tega, kar je za njegovo dosego nujno potrebno (glej sodbe z dne 23.
         novembra 1999 v združenih zadevah Arblade in drugi, C-369/96 in C-376/96, Recueil, str. I‑8453, točki 34 in 35; z dne 24. januarja
         2002 v zadevi Portugaia Construções, C-164/99, Recueil, str. I‑787, točka 19, in z dne 21. oktobra 2004 v zadevi Komisija
         proti Luksemburgu, C‑445/03, ZOdl., str. I-10191, točka 21, ter zgoraj navedene sodbe Komisija proti Nemčiji, točka 31; Säger,
         točka 15, in Komisija proti Italiji, točka 33).

      34      Ker belgijska vlada zatrjuje, da so sporni ukrepi upravičeni z nujnimi razlogi v splošnem interesu, ki se nanašajo na boj
         proti davčnim goljufijam v gradbenem sektorju, je treba preučiti, ali je mogoče tako utemeljitev sprejeti.

      35      Sodišče je v zvezi s tem razsodilo, da se je za utemeljitev omejitev izvajanja temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo,
         mogoče sklicevati na boj proti davčnemu izogibanju in na učinkovitost davčnega nadzora (glej sodbe z dne 8. julija 1999 v
         zadevi Baxter in drugi, C-254/97, Recueil, str. I-4809, točka 18; z dne 26. septembra 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji,
         C-478/98, Recueil, str. I‑7587, točka 39, in z dne 4. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑334/02, Recueil, str.
         I-2229, točka 27), in prav tako navedlo, da naj splošna domneva o davčnem izogibanju ali goljufijah ne bi zadostovala za utemeljitev
         ukrepa, ki ogroža cilje Pogodbe (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Belgiji, točka 45, in Komisija proti
         Franciji z dne 4. marca 2004, točka 27).

      36      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da čeprav so lahko v posameznih primerih, ki jih navaja belgijska vlada, ponudniki
         storitev, ki nimajo sedeža v Belgiji in tam niso registrirani, davčni zavezanci za davke in druge dajatve, katerih izterjavo
         zagotavljata obveznost odtegnitve in solidarna odgovornost, uporaba teh ukrepov ni omejena na te primere.

      37      Nujnost boja proti davčnim goljufijam torej ne zadostouje za utemeljitev uporabe obveznosti odtegnitve in solidarne odgovornosti
         na splošno in brez razlikovanja za vse ponudnike storitev, ki nimajo sedeža v Belgiji in tam niso registrirani, čeprav nekateri
         od njih načeloma niso davčni zavezanci za zgoraj navedene davke in druge dajatve.

      38      Ker se sporni ukrepi uporabljajo avtomatično in brezpogojno, ne omogočajo upoštevanja posameznih položajev ponudnikov storitev,
         ki nimajo sedeža v Belgiji in tam niso registrirani.

      39      V zvezi z obveznostjo odtegnitve bi bil manj strog ukrep, kot je ponudnikom storitev odvzeti možnost, da bi takoj razpolagali
         z znatnim delom svojih dohodkov, uvedba sistema, ki bi temeljil na izmenjavi podatkov med naročniki in podjetniki, ponudniki
         storitev in belgijsko davčno upravo, ki bi naročnikom in podjetnikom na primer omogočal, da bi se seznanili z morebitnimi
         davčnimi dolgovi njihovih sopogodbenikov, ali s katerim bi se uvedla obveznost obveščanja belgijske davčne uprave o vsaki
         pogodbi, sklenjeni z neregistriranimi sopogodbeniki, ali o vsakem plačilu, izvedenem v njihovo korist.

      40      Tudi v zvezi s solidarno odgovornostjo bi bil manj strog ukrep, zato da bi se omejilo njen odvračalni učinek na naročnike
         in podjetnike glede na vse neregistrirane ponudnike storitev – ne glede na to, ali so načeloma davčni zavezanci za zgoraj
         navedene davke in druge dajatve ali ne, in ne glede na to, ali imajo poravnane davčne obveznosti – da bi se za te ponudnike
         predvidela možnost, da dokažejo, da je njihov davčni položaj v skladu s predpisi, ali da bi se naročnikom ali podjetnikom
         dovolilo, da se izognejo solidarni odgovornosti, če bi izpolnili nekatere formalnosti, da bi se prepričali, da so davčni položaji
         ponudnikov storitev, s katerimi nameravajo skleniti pogodbo, v skladu s predpisi.

      41      Poleg tega, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 42 sklepnih predlogov, kumulativna uporaba spornih ukrepov povečuje
         njihovo nesorazmernost.

      42      Ugotoviti je torej treba, da Kraljevina Belgija s tem, da je naročnikom in podjetnikom, ki sodelujejo s tujimi sopogodbeniki,
         ki niso registrirani v Belgiji, naložila, da odtegnejo 15 % zneska, plačanega za opravljena dela, in da je tem istim naročnikom
         in podjetnikom naložila solidarno odgovornost za davčne dolgove njihovih sopogodbenikov, ni izpolnila obveznosti iz členov
         49 ES in 50 ES.

       Stroški
      43      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Belgija s tem, da je naročnikom in podjetnikom, ki sodelujejo s tujimi sopogodbeniki, ki niso registrirani v Belgiji,
            naložila, da odtegnejo 15 % zneska, plačanega za opravljena dela, in da je tem istim naročnikom in podjetnikom naložila solidarno
            odgovornost za davčne dolgove njihovih sopogodbenikov, ki niso registrirani v Belgiji, ni izpolnila obveznosti iz členov 49
            ES in 50 ES.
      2)      Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. februarja 2014.#Transportes Jordi Besora SL proti Generalitat de Catalunya.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia de Cataluña.#Posredni davki – Trošarine – Direktiva 92/12/EGS – Člen 3(2) – Mineralna olja – Davek na prodajo na drobno – Pojem „posebni namen“ – Prenos pristojnosti na avtonomne skupnosti – Financiranje – Vnaprej določen namen – Izdatki za zdravstveno varstvo in okoljski izdatki.#Zadeva C‑82/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 27. februarja 2014 (
            *1
         )
      „Posredni davki — Trošarine — Direktiva 92/12/EGS — Člen 3(2) — Mineralna olja — Davek na prodajo na drobno — Pojem ‚posebni namen‘ — Prenos pristojnosti na avtonomne skupnosti — Financiranje — Vnaprej določen namen — Izdatki za zdravstveno varstvo in okoljski izdatki“
      V zadevi C‑82/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Španija) z odločbo z dne 29. novembra 2011, ki je prispela na Sodišče 16. februarja 2012, v postopku

         Transportes Jordi Besora SL

      proti

         Generalitat de Catalunya,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (poročevalec), sodnika, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. junija 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Transportes Jordi Besora SL C. Jover Ribalta in I. Mallol Bosch, odvetnici,

               —

               za Generalitat de Catalunya M. Nieto García in N. París Doménech, abogadas de la Generalitat,

               —

               za špansko vlado N. Díaz Abad, agentka,

               —

               za grško vlado G. Papagianni, agentka,

               —

               za francosko vlado J.‑S. Pilczer, agent,

               —

               za portugalsko vlado A. Cunha, L. Inez Fernandes in R. Collaço, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo W. Mölls in J. Baquero Cruz, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. oktobra 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(2) Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 179).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Transportes Jordi Besora SL (v nadaljevanju: TJB) in Generalitat de Catalunya zaradi odločbe Oficina Gestora de Impuestos Especiales de Tarragona (urad za trošarine v Tarragoni, v nadaljevanju: urad za trošarine), s katero je bilo navedeni družbi zavrnjeno vračilo davka na prodajo nekaterih ogljikovodikov na drobno (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos, v nadaljevanju: IVMDH).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 3(1) in (2) Direktive 92/12 določa:
               „1.   Ta direktiva se na ravni Skupnosti uporablja za naslednje proizvode, kakor jih opredeljujejo ustrezne direktive:

                        —

                        mineralno olje,

                  […]
               2.   Proizvodi, našteti v odstavku 1, se lahko obdavčijo z drugimi posrednimi davki za posebne namene, če so ti davki v skladu z davčnimi pravili, ki se uporabljajo za trošarino in [davek na dodano vrednost, v nadaljevanju: DDV], glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, davčne obveznosti [obveznosti obračuna davka] in davčnega nadzora.“

         Špansko pravo

               4

               Španski zakonodajalec je IVMDH uvedel s členom 9 zakona 24/2001 o davčnih, upravnih in socialnih ukrepih (Ley 24/2001 de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) z dne 27. decembra 2001 (BOE št. 313 z dne 31. decembra 2001, str. 50493), kakor je bil spremenjen s členom 7 zakona 53/2002 o davčnih, upravnih in socialnih ukrepih (Ley 53/2002 de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) z dne 30. decembra 2002 (BOE št. 313 z dne 31. decembra 2002, str. 46086, v nadaljevanju: zakon 24/2001), ta davek pa je začel veljati 1. januarja 2002.

               5

               Člen 9(1), točke od 1 do 3, zakona 24/2001 določa:

                        „1.

                        [IVMDH] je posredni davek na porabo [nekaterih ogljikovodikov], s katerim je enkratno obdavčena prodaja na drobno tistih proizvodov, ki spadajo na stvarno področje uporabe davka v skladu z določbami tega zakona.

                        2.

                        Prenos davka na avtonomne skupnosti je urejen z določbami, vsebovanimi v pravilih o prenosu davkov z države na avtonomne skupnosti, obseg in pogoji uporabe v zvezi z vsako skupnostjo pa so določeni v zakonih o prenosu teh davkov.

                        3.

                        Prihodek od tega davka se v celoti nameni financiranju izdatkov v zvezi z zdravjem v skladu z objektivnimi merili, določenimi na nacionalni ravni. Ne glede na zgoraj navedeno se lahko del prihodka, ki izvira iz davčnih stopenj, ki jih določijo avtonomne skupnosti, dodeli financiranju okoljskih ukrepov, za katere se tudi uporabljajo ista objektivna merila.“

               6

               V skladu s členom 9(3) tega zakona spadajo na področje uporabe IVMDH med drugim ti ogljikovodiki: bencin, dizelsko gorivo, kurilno olje in kerozin, ki se ne uporablja kot gorivo za ogrevanje.

               7

               Člen 9(4), točka 1, navedenega zakona prodajo na drobno opredeljuje kot te transakcije:

                        „(a)

                        prodaja ali dobava proizvodov, vključenih na stvarno področje uporabe in namenjenih za neposredno porabo s strani kupcev. Vsekakor se za ‚prodajo na drobno‘ štejejo prodaje, ki se opravijo v obratih za prodajo javnosti na drobno iz točke 2(a) spodaj, ne glede na namembnost, ki jo kupci pripišejo kupljenim proizvodom;

                        (b)

                        uvoz in nakup proizvodov, vključenih na stvarno področje uporabe davka, znotraj Skupnosti, če so ti neposredno namenjeni porabi s strani uvoznika ali kupca v obratu, v katerem pride do lastne porabe.“

               8

               Člen 9(8) zakona 24/2001 tako določa obveznost za obračun IVMDH:

                        „1.

                        Obveznost za plačilo davka nastane, ko so proizvodi, ki spadajo na stvarno področje uporabe davka, dani na razpolago kupcem ali, odvisno od primera, ob lastni porabi, če preneha režim odloga plačila iz člena 4(20) zakona 38/1992 z dne 28. decembra 1992 o trošarinah.

                        2.

                        Pri uvozu iz točke 1(b) odstavka 4 obveznost za plačilo davka nastane, ko so proizvodi, ki spadajo na stvarno področje uporabe davka, dani na razpolago uvoznikom, če se je uvoz zaradi porabe navedenih proizvodov končal in je režim odloga plačila iz člena 4(20) zakona 38/1992 prenehal.“

               9

               Člen 9(9) zakona 24/2001 med drugim določa, da se davčna osnova določi na podlagi količine obdavčljivih proizvodov.

               10

               Člen 9(10) tega zakona tako opredeljuje davčno stopnjo:

                        „1.

                        Davčna stopnja, ki se uporablja za posamezni obdavčljivi proizvod, je vsota davčnih stopenj na državni ravni in [ravni ustrezne avtonomne skupnosti].

                        2.

                        Državna davčna stopnja je taka:

                  […]

                        3.

                        Davčna stopnja avtonomne skupnosti je taka, kot jo sprejme zadevna avtonomna skupnost v skladu z zahtevami iz zakona [21/2001] o davčnih in upravnih ukrepih za novi sistem financiranja avtonomnih skupnosti in mest [(Ley 21/2001, por la que se regulan las medidas fiscales y administrativas del nuevo sistema de financiación de las Comunidades Autónomas de Régimen Común y Ciudades con Estatuto de Autonomía) z dne 27. decembra 2001 (BOE št. 313 z dne 31. decembra 2001, str. 50383)]. Če avtonomna skupnost stopnje ne določi, se uporablja samo stopnja, ki jo določi država.

                  […]“

               11

               Člen 9(11) zakona 24/2001 določa, da morajo davčni zavezanci prevaliti znesek dolgovanega davka na pridobitelje proizvodov, ti pa so ga dolžni poravnati, razen če je zavezanec končni potrošnik teh proizvodov.

               12

               IVMDH je bil na avtonomne skupnosti prenesen z zakonom 21/2001.

               13

               Avtonomna stopnja IVMDH, ki v avtonomni skupnosti Kataloniji velja od 1. avgusta 2004, je določena z zakonom 7/2004 o davčnih in upravnih ukrepih (Ley 7/2004 de medidas fiscales y administrativas) z dne 16. julija 2004 (BOE št. 235 z dne 29. septembra 2004, str. 32391).

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               14

               Družba TJB, prevozniško podjetje s sedežem v avtonomni skupnosti Katalonija, je kot končni potrošnik plačala 45632,38 EUR iz naslova IVMDH, dolgovanega za davčna obdobja od 2005 do 2008.

               15

               Družba TJB je 30. novembra 2009 pri uradu za trošarine vložila zahtevek za vračilo navedenega zneska, saj je IVMDH po mnenju te družbe v nasprotju s členom 3(2) Direktive 92/12, ker naj bi ta davek imel zgolj proračunski namen in naj ne bi spoštoval ne sistematike predpisov Unije s področja DDV ne sistematike trošarin glede obveznosti za njihov obračun.

               16

               Urad za trošarine je ta zahtevek z odločbo z dne 1. decembra 2009 zavrnil.

               17

               Tribunal Económico‑Administrativo Regional de Cataluña (regionalno gospodarsko‑upravno sodišče v Kataloniji) je tožbo, ki jo je družba TJB vložila zoper navedeno odločbo, zavrnilo z odločbo z dne 10. junija 2010.

               18

               Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (višje sodišče v Kataloniji), pri katerem je bila zoper to odločbo vložena pritožba v upravnem sporu, dvomi o skladnosti IVMDH s členom 3(2) Direktive 92/12. To sodišče se zlasti sprašuje, ali je za ta davek mogoče šteti, da ima posebni namen v smislu te določbe, ker je namenjen financiranju – poleg okoljskih izdatkov, če je to potrebno – novih pristojnosti s področja zdravstva, ki so prenesene na avtonomne skupnosti, medtem ko je trošarina, uvedena s to direktivo, že namenjena varstvu zdravja in okolja. Predložitveno sodišče poleg tega meni, da pravila o obveznosti plačila IVMDH ne spoštujejo niti pravil o trošarinah, ker je treba ta davek plačati ob prodaji končnemu potrošniku, niti pravil o DDV, ker se navedeni davek ne obračuna na vsaki stopnji proizvodnje in distribucije.

               19

               Tribunal Superior de Justicia de Cataluña je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je člen 3(2) [Direktive 92/12], še zlasti zahtevo, da gre za davek za ‚posebne namene‘,

                                 (a)

                                 treba razlagati tako, da zahteva, da cilja, ki mu sledi, ni mogoče doseči z drugim usklajenim davkom?

                                 (b)

                                 treba razlagati tako, da kadar je neka dajatev uvedena sočasno s prenosom nekaterih pristojnosti na avtonomne skupnosti, ki se jim hkrati odstopijo prihodki od pobranega davka za delno kritje stroškov v zvezi s prenesenimi pristojnostmi, pri čemer je lahko stopnja dajatve zelo različna glede na ozemlje vsake avtonomne skupnosti, je namen zgolj proračunski?

                                 (c)

                                 Če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, ali je izraz ‚posebni namen‘ treba razumeti tako, da gre za izključni namen, ali pa, nasprotno, dovoljuje uresničevanje več različnih namenov, med katerimi je tudi zgolj proračunski, in sicer pridobitev financiranja za nekatere pristojnosti?

                                 (d)

                                 Če odgovor na prejšnje vprašanje dovoljuje uresničevanje več namenov, katero stopnjo pomembnosti mora za namene člena 3(2) Direktive 92/12 doseči neki cilj, zato da izpolnjuje pogoj, da gre za davek za ‚posebne namene‘ v smislu sodne prakse Sodišča, in katera merila omogočajo razmejitev med glavnim in stranskimi cilji?

                        2.

                        Ali člen 3(2) [Direktive 92/12], še zlasti pogoj upoštevanja davčnih pravil, ki se uporabljajo za trošarine ali DDV glede obveznosti obračuna davka,

                                 (a)

                                 nasprotuje neusklajenemu posrednemu davku (kot je IVMDH), ki ga je treba plačati ob prodaji goriva končnemu potrošniku, drugače od usklajenega davka (trošarina za ogljikovodike, ki se obračuna takrat, ko proizvodi zapustijo zadnje trošarinsko skladišče) ali DDV (ki se obračuna v vsaki fazi proizvodnega in distribucijskega postopka, čeprav se ravno tako obračuna ob prodaji končnemu potrošniku), saj se z njim ne upošteva – če se uporabi izraz iz sodbe z dne 9. marca 2000 v zadevi EKW in Wein & Co (C-437/97, Recueil, str. I-1157, točka 47) – splošna sistematika nobene od navedenih davčnih tehnik, ki jih urejajo predpisi Skupnosti?

                                 (b)

                                 Če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, ali je [treba navedeno določbo razlagati tako], da je navedeni pogoj glede upoštevanja splošne sistematike ene od davčnih tehnik izpolnjen, ne da bi bilo potrebno sovpadanje, kar zadeva nastanek obveznosti obračuna davka, zaradi same okoliščine, da neusklajeni posredni davek (v tem primeru IVMDH) ne vpliva na običajni postopek obračunavanja trošarin ali DDV, v smislu, da ga ne preprečuje ali otežuje?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               20

               Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, načeloma sprašuje, ali je treba člen 3(2) Direktive 92/12 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki uvaja davek od prodaje mineralnih olj na drobno, kakršen je IVMDH, ki se obravnava v postopku v glavni stvari.

               21

               V zvezi s tem je treba spomniti, da se lahko v skladu s členom 3(2) Direktive 92/12 mineralno olje obdavči z drugimi posrednimi davki, kot je trošarina, določena v tej direktivi, če ta davek na eni strani sledi enemu ali več posebnim namenom in če je na drugi strani v skladu z davčnimi pravili, ki se uporabljajo za trošarino in DDV, glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, obveznosti obračuna davka in davčnega nadzora (glej zgoraj navedeno sodbo EKW in Wein & Co., točka 30).

               22

               Ta dva pogoja, katerih cilj je izogibanje dodatnim posrednim davkom, ki bi neupravičeno ovirali trgovino (sodba z dne 24. februarja 2000 v zadevi Komisija proti Franciji, C-434/97, Recueil, str. I-1129, točka 26, in zgoraj navedena sodba EKW in Wein & Co., točka 46), sta, kot je razvidno iz samega besedila navedene določbe, kumulativna.

               23

               Kar zadeva prvi pogoj, je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je posebni namen v smislu člena 3(2) Direktive 92/12 tisti namen, ki ni zgolj proračunski (glej zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Franciji, točka 19, ter EKW in Wein & Co., točka 31, in sodbo z dne 10. marca 2005 v zadevi Hermann, C-491/03, ZOdl., str. I-2025, točka 16).

               24

               V obravnavanem primeru ni sporno, da so bili prihodki iz IVMDH dodeljeni avtonomnim skupnostim, da bi se financiralo izvajanje nekaterih njihovih pristojnosti. Kot je razvidno iz podatkov, ki jih ima Sodišče, davčna stopnja za ta davek izhaja iz seštevka davčne stopnje, določene na državni ravni, in davčne stopnje, ki jo je določila zadevna avtonomna skupnost.

               25

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče že razsodilo, da okrepitev avtonomije ozemeljske skupnosti s podelitvijo pooblastila za zbiranje davčnih prihodkov pomeni zgolj proračunski namen, ki sam po sebi ne more pomeniti posebnega namena v smislu 3(2) Direktive 92/12 (zgoraj navedena sodba EKW in Wein & Co., točka 33).

               26

               Generalitat de Catalunya in španska vlada, ki ju podpirata grška in francoska vlada, kljub temu poudarjata, da prihodki od IVMDH avtonomnim skupnostim niso dodeljeni na splošno z zgolj proračunskim namenom, da bi se okrepila njihova finančna sposobnost, temveč s ciljem nadomestila za breme, ki jih zanje pomeni izvajanje pristojnosti, ki so bile nanje prenesene na področju zdravstva in okolja. V skladu s členom 9(1), točka 3, zakona 24/2001 morajo biti namreč prihodki iz tega davka, ki izhajajo iz davčne stopnje, določene na državni ravni, in davčne stopnje, ki jo je določila zadevna avtonomna skupnost, obvezno namenjeni kritju izdatkov v zvezi z zdravjem, medtem ko so lahko ti prihodki za del, ki izhaja iz avtonomne davčne stopnje, po potrebi namenjeni okoljskim izdatkom. Za razliko od trošarine, ki naj bi bila posebej namenjena zbiranju prihodkov, ki so zgolj proračunski, naj bi IVMDH s svojo zasnovo in učinki prispeval k posebnemu namenu zniževanja socialnih stroškov, nastalih zaradi porabe mineralnih olj.

               27

               V zvezi s tem je treba na začetku ugotoviti, da glede na to, da ima vsak davek nujno proračunski namen, zgolj okoliščina, da davek, kakršen je IVMDH, sledi proračunskemu cilju, sama po sebi ne more, ne da bi se členu 3(2) Direktive 92/12 vzelo vso vsebino, zadostovati za izključitev tega, da bi se za ta davek lahko štelo, da ima tudi posebni namen v smislu te določbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo EKW in Wein & Co., točka 33).

               28

               Poleg tega bi, kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točkah 26 in 27 sklepnih predlogov, vnaprej določen namen prihodka od davka, kakršen je IVMDH, za financiranje – s strani regionalnih organov, kot so avtonomne skupnosti – pristojnosti, ki jih je država nanje prenesla na področju zdravstva in okolja, lahko bil okoliščina, ki jo je treba upoštevati pri ugotovitvi obstoja posebnega namena v smislu člena 3(2) Direktive 92/12 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo EKW in Wein & Co., točka 35).

               29

               Kljub temu taka namenitev, ki je le stvar notranje organizacije proračuna države članice, sama po sebi ne more biti zadosten pogoj v zvezi s tem, saj se lahko vsaka država članica ne glede na to, kateremu cilju sledi, odloči naložiti, da se prihodek od nekega davka nameni financiranju določenih izdatkov. V nasprotnem primeru bi se lahko vsak namen štel za posebni v smislu člena 3(2) Direktive 92/12, kar bi usklajeni trošarini, uvedeni s to direktivo, odvzelo sleherni polni učinek in bi bilo v nasprotju z načelom, da je treba določbo o odstopanju, kakršna je navedeni člen 3(2), razlagati ozko.

               30

               Da bi se štelo, da ima davek, kakršen je IVMDH, posebni namen v smislu navedene določbe, pa mora biti ta sam po sebi namenjen zagotavljanju varstva zdravja in okolja. Za to bi šlo zlasti v primeru, kot je v bistvu poudaril generalni pravobranilec v točkah 28 in 29 sklepnih predlogov, če bi se moral prihodek iz tega davka obvezno porabiti za znižanje socialnih in okoljskih stroškov, ki so specifično povezani s porabo ogljikovodikov, obdavčenih z navedenim davkom, tako da bi obstajala neposredna povezava med uporabo prihodkov in namenom zadevnega davka.

               31

               Vendar pa v postopku v glavni stvari ni sporno, da morajo avtonomne skupnosti prihodke od IVMDH nameniti za izdatke v zvezi z zdravjem na splošno, in ne za tiste, ki so posebej povezani s porabo obdavčenih ogljikovodikov. Takšni splošni izdatki pa se lahko financirajo iz prihodkov od davkov vseh vrst.

               32

               Poleg tega je iz podatkov, ki jih ima Sodišče, razvidno, da zadevna nacionalna zakonodaja ne določa nobenega mehanizma za vnaprejšnjo namenitev prihodkov od IVMDH za okoljske namene. Glede na neobstoj takšnega vnaprej določenega namena pa je za davek, kakršen je IVMDH – kot je generalni pravobranilec v bistvu poudaril v točkah 25 in 26 sklepnih predlogov – mogoče šteti, da je sam po sebi namenjen zagotavljanju varstva okolja in ima zato posebni namen v smislu člena 3(2) Direktive 92/12 le, če je ta davek, kar zadeva njegovo strukturo, zlasti glede predmeta obdavčenja ali davčne stopnje, zasnovan tako, da davčne zavezance odvrača od porabe mineralnih olj ali spodbuja porabo drugih proizvodov, ki so manj škodljivi za okolje.

               33

               Vendar pa iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, ni razvidno, da bi to veljalo za spor o glavni stvari, poleg tega pa se v pisnih stališčih, predloženih temu sodišču, nikjer ne zatrjuje, da bi IVMDH imel take značilnosti.

               34

               Iz tega izhaja, da za davek, kakršen je IVMDH, ki se obravnava v postopku v glavni stvari in glede katerega je iz podatkov, ki jih ima Sodišče, razvidno, da je zdaj vključen v stopnjo usklajene trošarine, ni mogoče šteti, da ima posebni namen v smislu člena 3(2) Direktive 92/12.

               35

               Zato je treba skleniti, ne da bi bilo treba preučiti, ali je izpolnjen drugi pogoj iz navedenega člena 3(2), ki se nanaša na upoštevanje davčnih pravil, ki se uporabljajo za trošarine ali DDV, da je treba to določbo razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi se za davek, kakršen je IVMDH, štelo, da je v skladu z zahtevami navedene določbe.

               36

               Zato je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 3(2) Direktive 92/12 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki uvaja davek od prodaje mineralnih olj na drobno, kakršen je IVMDH, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, saj za tak davek ni mogoče šteti, da ima poseben namen v smislu te določbe, če ta davek, ki je namenjen financiranju izvajanja pristojnosti zadevnih ozemeljskih skupnosti na področju zdravstva in okolja, sam po sebi ni namenjen zagotavljanju varstva zdravja in okolja.

         Časovna omejitev učinkov sodbe

               37

               Generalitat de Catalunya in španska vlada sta v pisnih stališčih Sodišču predlagali, naj časovno omeji učinke te sodbe, če bi ugotovilo, da člen 3(2) Direktive 92/12 nasprotuje uvedbi davka, kakršen je IVMDH, ki se obravnava v postopku v glavni stvari.

               38

               Generalitat de Catalunya in španska vlada v podporo svojemu predlogu na eni strani Sodišče opozarjata na resne finančne posledice, ki bi jih imela sodba s tako ugotovitvijo. IVMDH naj bi namreč povzročil številne spore. Obveznost vračila tega davka, prihodek iz katerega naj bi med letoma 2002 in 2011 znašal okoli 13 milijard EUR, pa naj bi ogrozila financiranje javnega zdravstva v avtonomnih skupnostih.

               39

               Na drugi strani navajata, da sta bili glede na ravnanje Evropske komisije v dobri veri prepričani, da je navedeni davek v skladu s pravom Unije. Službe Komisije, s katerimi so se španski organi posvetovali pred uvedbo tega davka, naj namreč v mnenju, ki so ga tem organom izdale 14. junija 2001, ne bi nasprotovale možnosti uvedbe davka na mineralna olja, ki bi bil namenjen financiranju pristojnosti, prenesenih na avtonomne skupnosti na področju zdravstva in okolja, temveč naj bi le določile pogoje, ki bi omogočali uskladitev IVMDH s pravom Unije. Poleg tega naj španska sodišča ne bi nikoli dvomila o skladnosti tega davka s pravom Unije. Obenem naj bi bil postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, ki ga je Komisija sprožila leta 2002, že več let prekinjen. Nazadnje, po tem, ko je Komisija sprožila ta postopek, naj bi španski organi s sistemskim zakonom 2/2012 o proračunski stabilnosti in finančni vzdržnosti (Ley Orgánica 2/2012, de Estabilidad Presupuestaria y Sostenibilidad Financiera) z dne 27. aprila 2012 (BOE št. 103 z dne 30. aprila 2012, str. 32653) IVMDH vključili v trošarino za mineralna olja.

               40

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot bi se moralo razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodišče pravilo, ki je bilo predmet takšne razlage, lahko in mora uporabiti tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je Sodišče odločilo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe glede razlage, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi omenjenega pravila pristojnemu sodišču (glej zlasti sodbe z dne 17. februarja 2005 v združenih zadevah Linneweber in Akritidis, C-453/02 in C-462/02, ZOdl., str. I-1131, točka 41; z dne 6. marca 2007 v zadevi Meilicke in drugi, C-292/04, ZOdl., str. I-1835, točka 34, in z dne 10. maja 2012 v združenih zadevah Santander Asset Management SGIIC in drugi, od C‑338/11 do C‑347/11, točka 58).

               41

               Sodišče sme le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistven del pravnega reda Unije, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je samo razložilo, z namenom izpodbijanja pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih in nevarnost resnih težav (glej zlasti sodbi z dne 10. januarja 2006 v zadevi Skov in Bilka, C-402/03, ZOdl., str. I-199, točka 51, in z dne 3. junija 2010 v zadevi Kalinčev, C-2/09, ZOdl., str. I-4939, točka 50, ter zgoraj navedeno sodbo Santander Asset Management SGIIC in drugi, točka 59).

               42

               Natančneje, Sodišče je namreč to rešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, ko je na eni strani obstajalo tveganje hudih gospodarskih posledic zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, vzpostavljenih v dobri veri na podlagi ureditve, za katero se je štelo, da je veljavno začela veljati, in ko se je na drugi strani izkazalo, da so bili posamezniki in nacionalni organi spodbujeni k ravnanju, ki zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije ni bilo v skladu s pravom Unije, pri čemer je k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Komisije (glej zlasti sodbo z dne 27. aprila 2006 v zadevi Richards, C-423/04, ZOdl., str. I-3585, točka 42, ter zgoraj navedeni sodbi Kalinčev, točka 51, in Santander Asset Management SGIIC in drugi, točka 60).

               43

               V zvezi s prvim merilom dobre vere je treba v obravnavanem primeru ugotoviti, da – razen tega, da se je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi EKW in Wein & Co., izdani v letu 2000, že izreklo glede davka, ki ima z vidika člena 3(2) Direktive 92/12 podobne značilnosti kot IVMDH – iz podatkov, ki sta jih predložili Generalitat de Catalunya in španska vlada, v nasprotju s tem, kar trdita, nikjer ni razvidno, da bi Komisija tem organom kdajkoli potrdila, da je IVMDH v skladu s to določbo.

               44

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je v mnenju, ki so ga podale službe Komisije in na katero se sklicujeta Generalitat de Catalunya in španska vlada, jasno navedeno, da je uvedba davka na mineralna olja, katerega znesek se razlikuje od ene avtonomne skupnosti do druge in kakršnega so predlagali španski organi, v nasprotju s pravom Unije. Natančneje, navedene službe so poudarile, da je za tak davek mogoče šteti, da je v skladu s členom 3(2) Direktive 92/12, le, če obstaja koherentna povezava med zneskom tega davka in težavami v zdravstvu ali z varstvom okolja, ki jih želi ta davek odpraviti, in pod pogojem, da se ga ne obračuna pri sprostitvi mineralnih olj v porabo. Poleg tega je treba ugotoviti, da je Komisija leta 2003, torej naslednje leto po začetku veljavnosti IVMDH, zoper Kraljevino Španijo glede tega davka sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti.

               45

               V teh okoliščinah ni mogoče sprejeti, da sta Generalitat de Catalunya in španska vlada pri tem, ko sta IVMDH ohranjali v veljavi več kot deset let, ravnali v dobri veri. To, da naj bi ti bili prepričani, da je ta davek v skladu s pravom Unije, ne spremeni take ugotovitve.

               46

               V takem okviru – v nasprotju s tem, kar trdi španska vlada – ni upoštevno to, da naj bi Komisija s tem, da je leta 2004 drugi državi članici dopustila, da svojim regionalnim organom dovoli zvišanje trošarin za mineralna olja, odobrila davčni ukrep, enak temu, ki so ga španski organi predstavili službam Komisije pred sprejetjem IVMDH.

               47

               Glede na to, da prvo merilo iz točke 41 te sodbe ni izpolnjeno, ni treba preveriti, ali je izpolnjeno drugo merilo, navedeno v isti točki, ki se nanaša na nevarnost resnih težav.

               48

               Vseeno je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da finančne posledice, ki bi v državi članici lahko nastale zaradi sodbe, izdane v postopku predhodnega odločanja, same po sebi ne upravičujejo časovne omejitve učinkov te sodbe (sodbi z dne 20. septembra 2001 v zadevi Grzelczyk, C-184/99, Recueil, str. I-6193, točka 52, in z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar, C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točka 68; zgoraj navedeni sodbi Kalinčev, točka 52, ter Santander Asset Management SGIIC in drugi, točka 62).

               49

               V nasprotnem primeru bi se ugodneje obravnavale najtežje kršitve, ker bi prav te lahko imele največje finančne posledice za države članice. Poleg tega pa bi časovna omejitev učinkov sodbe, ki temelji le na takšnih razlogih, bistveno omejila sodno varstvo pravic, ki jih imajo davčni zavezanci na podlagi davčne ureditve v Uniji (sodba z dne 11. avgusta 1995 v združenih zadevah Roders in drugi, od C-367/93 do C-377/93, Recueil, str. I-2229, točka 48).

               50

               Iz teh ugotovitev izhaja, da učinkov te sodbe časovno ni treba omejiti.

         Stroški

               51

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 3(2) Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki uvaja davek od prodaje mineralnih olj na drobno, kakršen je davek na prodajo nekaterih ogljikovodikov na drobno (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos), ki se obravnava v postopku v glavni stvari, saj za tak davek ni mogoče šteti, da ima poseben namen v smislu te določbe, če ta davek, ki je namenjen financiranju izvajanja pristojnosti zadevnih ozemeljskih skupnosti na področju zdravstva in okolja, sam po sebi ni namenjen zagotavljanju varstva zdravja in okolja.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča z dne 24. novembra 1993. # Kazenski postopek proti Bernard Keck in Daniel Mithouard. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Francija. # Prost pretok blaga. # Združeni zadevi C-267/91 in C-268/91.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 24. novembra 1993(*)„Nacionalna cenovna ureditev – Preprodaja z izgubo“V združenih zadevah C-267/91 in C-268/91,katerih
 predmet je predlog, ki ga je vložilo Tribunal de grande instance de
Strasbourg (Francija) naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 177
Pogodbe EGS, v kazenskem postopku protiBernardu KeckuinDanielu Mithouard,sprejme predhodno odločbo o razlagi pravil Pogodbe EGS o konkurenci in prostem pretoku v Skupnosti,SODIŠČE,v
 sestavi O. Due, predsednik, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
Díez de Velasco in D. A. O. Edward, predsedniki senatov, C. N. Kakouris,
 R. Joliet, F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias, F. Grévisse,
M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn in J. L. Murray, sodniki,generalni pravobranilec: M. W. Van Gerven,sodna tajnica: D. Louterman-Hubeau, glavna administratorka,ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:–        za D. Mithouarda M. Meyer, avocat iz Strasbourga,–        za B. Kecka J.-P. Wachsmann, avocat iz Strasbourga,–        za
 francosko vlado Ph. Pouzoulet, pomočnik direktorja v upravi za pravne
zadeve ministrstva za zunanje zadeve, in H. Duchêne, sekretarka za
zunanje zadeve v upravi za pravne zadeve, zastopnika,–        za
 grško vlado F. P. Georgakopoulos, pravni svetovalec državnega pravnega
sveta, zastopnik,–        za
 Komisijo Evropskih skupnosti R. Wainwright, pravni svetovalec, in
V. Melgar, nacionalni uradnik, na voljo v pravni službi,
zastopnika, ob sodelovanju H. Lehmana, avocat iz Pariza,na podlagi poročila za obravnavo,na
 podlagi ustnih stališč D. Mithouarda, ki ga zastopata Meyer in Huet,
avocat iz Strasbourga, francoske vlade in Komisije na obravnavi 9. marca
 1993,po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi z dne 28. aprila 1993izreka naslednjoSodbo1        S
 sodbama z dne 27. junija 1991, ki sta na Sodišče prispeli 16. oktobra
1991, je Tribunal de grande instance de Strasbourg na podlagi člena 177
Pogodbe EGS Sodišču predložilo vprašanji za predhodno odločanje o
razlagi pravil Pogodbe glede konkurence in prostega pretoka znotraj
Skupnosti.2        Ti
 vprašanji sta bili postavljeni v kazenskem postopku zoper B. Kecka in
D. Mithouarda, ki sta sodno preganjana zaradi preprodaje izdelkov v
 nespremenjenem stanju po cenah, ki so bile nižje od njihove dejanske
nabavne cene (tj. preprodaja z izgubo), kar je v nasprotju s členom 1
francoskega zakona št. 63-628 z dne 2. julija 1963, spremenjenega s
členom 32 odredbe št. 86-1243 z dne 1. decembra 1986. 3        V
 svoji obrambi sta B. Keck in D. Mithouard trdila, da je splošna
prepoved preprodaje z izgubo, kot jo določajo omenjene določbe,
nezdružljiva s členom 30 Pogodbe in z načeli prostega pretoka oseb,
storitev in kapitala ter z načeli svobodne konkurence znotraj Skupnosti.
 4        V
 teh okoliščinah je Tribunal de grande instance de Strasbourg odločilo,
da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži to
vprašanje:„Ali je v Franciji prepoved
preprodaje z izgubo po členu 32 odredbe št. 86-1243 z dne 1. decembra
1986 v skladu z načeli prostega pretoka oseb, storitev in kapitala,
svobodne konkurence na skupnem trgu in nediskriminacije na podlagi
državljanstva, določenimi v Pogodbi z dne 25. marca 1957 o ustanovitvi
EGS, še zlasti pa v členih 3 in 7, saj pri francoski zakonodaji lahko
hitro pride do izkrivljanja konkurence: a)      prvič,
 ker šteje le preprodaja z izgubo za kaznivo dejanje in iz obsega
prepovedi izvzema proizvajalca, ki na trgu lahko svobodno prodaja
izdelek, ki ga proizvaja, predeluje ali izboljšuje, čeprav samo
neznatno, po ceni, ki je nižja od njegove cene; b)      drugič,
 ker izkrivlja konkurenco, zlasti v obmejnih conah, med različnimi
trgovci na podlagi njihovega državljanstva in kraja ustanovitve?“5        Za
 podrobnejšo obrazložitev dejanskega stanja postopka v glavni stvari,
poteka postopka in pisnih stališč, predloženih Sodišču, ki so omenjeni
in obravnavani spodaj, le kolikor jih Sodišče potrebuje za obrazložitev,
 Sodišče napotuje na poročilo za obravnavo.6        Najprej
 je treba omeniti, da določbe Pogodbe glede prostega pretoka oseb,
storitev in kapitala znotraj Skupnosti niso upoštevne glede splošne
prepovedi preprodaje z izgubo, ki se nanaša na trženje blaga. Zato
omenjene določbe niso upoštevne za postopek v glavni stvari.7        Dalje,
 kar zadeva načelo nediskriminacije, določeno v členu 7 Pogodbe, je iz
predložitvenih sodb razvidno, da ima nacionalno sodišče pomisleke glede
združljivosti te določbe s prepovedjo preprodaje z izgubo, kolikor so
lahko podjetja, za katera ta velja, v slabšem položaju kot konkurenti iz
 držav članic, v katerih je preprodaja z izgubo dovoljena.8        Vendar
 dejstvo, da za podjetja, ki se ukvarjajo s prodajnimi posli, v
različnih državah članicah veljajo različni pravni predpisi, ene države
prepovedujejo preprodajo z izgubo, druge pa jo dovoljujejo, ne pomeni
diskriminacije v smislu člena 7 Pogodbe, saj se nacionalna zakonodaja iz
 postopka v glavni stvari uporablja za vse prodajne posle na nacionalnem
 ozemlju ne glede na državljanstvo tistih, ki se s temi posli ukvarjajo
(glej sodbo z dne 14. julija 1988 v zadevi Lambert, 308/86, Recueil,
str. 4369). 9        Končno,
 iz predhodnega vprašanja izhaja, da predložitveno sodišče želi
pojasnilo o mogočih protikonkurenčnih učinkih zadevnih predpisov s
sklicevanjem izključno na temelje Skupnosti, določene v členu 3 Pogodbe,
 ne da bi se sklicevalo na kateri koli posebni predpis Pogodbe na
področju konkurence.10      V
 teh okoliščinah, ob upoštevanju pisnih in ustnih trditev, predloženih
Sodišču, in z namenom podati koristen odgovor zadevnemu sodišču, je na
prepoved preprodaje z izgubo treba gledati z vidika prostega pretoka
blaga. 11      Po
 členu 30 Pogodbe so med državami članicami prepovedane količinske
omejitve pri uvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom. Po ustaljeni sodni
praksi je vsak ukrep, ki lahko neposredno ali posredno, dejansko ali
potencialno ovira trgovino znotraj Skupnosti, ukrep, ki ima enak učinek
kot količinska omejitev. 12      Ugotoviti
 je treba, da nacionalna zakonodaja, ki uvede splošno prepoved
preprodaje z izgubo, nima namena urejati blagovnih menjav med državami
članicami. 13      Res
 je, da taka zakonodaja utegne omejiti obseg prodaje in zato tudi obseg
prodaje izdelkov iz drugih držav članic, če trgovcem odvzame način
pospeševanja prodaje. Vendar ostaja vprašanje, ali je taka možnost
dovolj, da zadevno zakonodajo označimo kot ukrep, ki ima enak učinek kot
 količinske omejitve pri uvozu. 14      Ker
 se trgovci vedno pogosteje sklicujejo na člen 30 Pogodbe za
izpodbijanje vseh predpisov, katerih učinek je omejevanje njihove
poslovne svobode tudi tam, kjer takšni predpisi niso namenjeni izdelkom
iz drugih držav članic, Sodišče meni, da je treba ponovno preučiti in
pojasniti sodno prakso glede te zadeve. 15      Spomniti
 se je treba, da glede na sodno prakso, začeto z zadevo Cassis de Dijon
(sodba z dne 20. februarja 1979 v zadevi Rewe-Zentral, 120/78, Recueil,
str. 649), v primeru neusklajene zakonodaje predpisi, ki določajo
pogoje, ki jih mora izpolniti to blago (kot npr. tiste glede označbe,
oblike, velikosti, teže, sestave, predstavitve, označevanja, pakiranja),
 pomenijo ukrepe z enakim učinkom, ki so prepovedani s členom 30, in so
ovira pri prostem pretoku blaga, ki je posledica uporabe za blago, ki
prihaja iz drugih držav članic, v katerih je to blago zakonito
proizvedeno in trženo, To velja, čeprav ti predpisi veljajo za vse
izdelke, razen če se njihova uporaba lahko utemelji z javnim interesom,
ki ima prednost pred prostim pretokom blaga. 16      Nasprotno
 – v nasprotju s tem, kar je bilo odločeno prej, uporaba nacionalnih
določb za izdelke iz drugih držav članic, ki omejujejo ali prepovedujejo
 določene načine prodaje, ne ovira, neposredno ali posredno, dejansko
ali potencialno, trgovine med državami članicami v smislu sodbe
Dassonville (sodba z dne 11. julija 1974, 8/74, Recueil, str. 837),
 če se uporabljajo za vse zadevne trgovce, ki delujejo na nacionalnem
ozemlju, in če vplivajo enako, pravno ali dejansko na trženje domačih
izdelkov in tistih iz drugih držav članic. 17      Če
 so ti pogoji izpolnjeni, uporaba takšnih predpisov za prodajo izdelkov
iz druge države članice, ki izpolnjuje zahteve, ki jih je določila ta
država, ni taka, da bi preprečevala dostop na trg ali da bi ovirala
njihov dostop bolj kot ovira dostop domačih izdelkov. Zato taki predpisi
 ne spadajo na področje uporabe člena 30 Pogodbe.  18      Tako
 je treba nacionalnemu sodišču odgovoriti, da je treba člen 30 Pogodbe
EGS razlagati tako, da se ne uporablja za zakonodajo države članice, ki
uvede splošno prepoved preprodaje z izgubo. Stroški19      Stroški
 francoske in grške vlade ter Komisije Evropskih skupnosti, ki so
Sodišču predložile svoja stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za
 stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred
predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.Iz teh razlogov jeSODIŠČEv odgovor na vprašanji, ki ju je postavilo Tribunal de grande instance de Strasbourg s sodbama z dne 27. junija 1991, razsodilo:Člen
 30 Pogodbe EGS je treba razlagati tako, da se ne uporablja za
zakonodajo države članice, ki uvede splošno prepoved preprodaje z
izgubo.DueMancini            Moitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdwardKakouris      JolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisse            Zuleeg      KapteynMurrayRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. novembra 1993.Sodni tajnik       PredsednikJ.‑G. Giraud       O. Due* Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. maja 2012.#Formula One Licensing BV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) in Global Sports Media Ltd.#Pritožba – Znamka Skupnosti – Figurativna znamka F1‑LIVE – Ugovor imetnika mednarodnih in besednih znamk F1 in figurativne znamke Skupnosti F1 Formula 1 – Neobstoj razlikovalnega učinka – Opisni element – Odvzem varstva prejšnji nacionalni znamki – Verjetnost zmede.#Zadeva C-196/11 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 24. maja 2012 (
            *1
         )
      „Pritožba — Znamka Skupnosti — Figurativna znamka F1-LIVE — Ugovor imetnika mednarodnih in besednih znamk F1 in figurativne znamke Skupnosti F1 Formula 1 — Neobstoj razlikovalnega učinka — Opisni element — Odvzem varstva prejšnji nacionalni znamki — Verjetnost zmede“
      V zadevi C-196/11 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 27. aprila 2011,

         Formula One Licensing BV, s sedežem v Rotterdamu (Nizozemska), ki jo zastopata K. Sandberg in B. Klingberg, odvetnici,
      pritožnica,
      drugi stranki v postopku sta

         Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,
      tožena stranka na prvi stopnji,

         Global Sports Media Ltd, s sedežem v Hamiltonu (Bermudi), ki jo zastopa T. de Haan, odvetnik,
      intervenientka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský, E. Juhász (poročevalec), G. Arestis in T. von Danwitz, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. decembra 2011,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Družba Formula One Licensing BV s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 17. februarja 2011 v zadevi Formula One Licensing proti UUNT – Global Sports Media (F1-LIVE) (T-10/09, ZOdl., str. II-427, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeno tožbo za razveljavitev odločbe prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 16. oktobra 2008 (zadeva R 7/2008-1) glede postopka z ugovorom med družbama Racing-Live SAS in Formula One Licensing BV (v nadaljevanju: sporna odločba).

         Pravni okvir

               2

               Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1992/2003 z dne 27. oktobra 2003 (UL L 296, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 40/94), je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1), ki je začela veljati 13. aprila 2009. Vendar je ta spor glede na čas dejanskega stanja še vedno predmet Uredbe št. 40/94.

               3

               V peti uvodni izjavi Uredbe št. 40/94 je navedeno:
               „ker zakonodaja Skupnosti v zvezi z znamkami kljub temu ne nadomesti zakonov držav članic o znamkah; ker se dejansko ne bi zdelo upravičeno zahtevati od podjetij, naj zahtevajo registracijo svojih znamk kot znamk Skupnosti; ker so nacionalne znamke še naprej potrebne za podjetja, ki ne želijo zaščititi svojih znamk na ravni Skupnosti“.

               4

               V skladu s členom 8(1)(b) te uredbe se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko.

               5

               Člen 8(2)(a) te uredbe določa:
               „Za namen odstavka 1 izraz ‚prejšnje znamke‘ pomeni:

                        (a)

                        znamke naslednje vrste z datumom zahtev za registracijo, ki predhodi datumu zahteve za registracijo znamke Skupnosti, ob upoštevanju, če je to primerno, predhodnih pravic, ki se zahtevajo v zvezi s to znamko:

                                 (i)

                                 znamke Skupnosti;

                                 (ii)

                                 znamke, registrirane v državi članici, oziroma v primeru Belgije, Nizozemske ali Luksemburga, v Uradu Beneluksa za znamke;

                                 (iii)

                                 znamke, registrirane po mednarodnih sporazumih, ki veljajo v državi članici;

                                 (iv)

                                 blagovne znamke, ki so predmet mednarodne registracije z učinkom v Skupnosti“.

               6

               V skladu s členom 8(5) Uredbe št. 40/94 blagovna znamka ob ugovarjanju imetnika prejšnje blagovne znamke v smislu odstavka 2 ne bo registrirana, če je enaka ali podobna prejšnji blagovni znamki in naj bi bila registrirana za blago ali storitve, ki niso podobne tistim, za katere je registrirana prejšnja blagovna znamka, če prejšnja blagovna znamka Skupnosti uživa ugled v Evropski uniji in če ima prejšnja nacionalna blagovna znamka ugled v zadevni državi članici ter če bi uporaba blagovne znamke, za katero je vložena prijava, brez upravičenega razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled prejšnje blagovne znamke.

               7

               Člen 3(1)(b) Prve Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1) in člen 3(1)(b) Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL L 299, str. 25), ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 89/104, določata, da se ne registrirajo, ali, če so registrirane, se lahko razglasijo za neveljavne blagovne znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka.

         Dejansko stanje

               8

               Družba Racing-Live SAS, ki jo je nadomestila družba Global Sports Media Ltd (v nadaljevanju: Global Sports Media), je kot imetnica znamke, katere registracija se zahteva, 13. aprila 2004 pri UUNT vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti za to figurativno znamko:

               9

               Proizvodi in storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razrede 16, 38 in 41 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen (v nadaljevanju: Nicejski aranžma), in za vsakega od teh razredov ustrezajo tem opisom:

                        —

                        razred 16: „Revije, pamfleti, knjige; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“;

                        —

                        razred 38: „Obveščanje in razširjanje knjig, revij in časopisov prek računalniških terminalov; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“ in

                        —

                        razred 41: „Objavljanje elektronskih knjig, revij in periodičnih revij; informiranje o prireditvah; organizacija tekmovanj na internetu; rezerviranje vstopnic za predstave; spletne igre; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“.

               10

               Ker je bila zahteva za registracijo objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 5/2005, je družba Formula One Licensing BV (v nadaljevanju: Formula One Licensing) 2. maja 2005 vložila ugovor zoper registracijo zadevne znamke, ki je temeljil na členu 8(1)(b) in (5) Uredbe št. 40/94.

               11

               Ugovor je temeljil zlasti na teh prejšnjih znamkah, katerih priznanje ugleda se je zahtevalo:

                        —

                        besedni znamki F1, varovani z mednarodno registracijo št. 732 134 z dne 20. decembra 1999, ki učinkuje na Danskem, v Nemčiji, Španiji, Franciji, Italiji in na Madžarskem za proizvode in storitve iz razredov 16, 38 in 41 v smislu Nicejskega aranžmaja, z nemško nacionalno registracijo št. 30 007 412 z dne 10. maja 2000, ki zajema storitve iz razreda 41 v smislu tega aranžmaja ter z britansko nacionalno registracijo št. 2 277 746 D z dne 13. avgusta 2001, ki zajema proizvode in storitve iz razredov 16 in 38 v smislu navedenega aranžmaja, in

                        —

                        spodaj prikazani figurativni znamki F1 Formula 1, varovani z registracijo Skupnosti št. 631531 z dne 19. maja 2003 za proizvode in storitve iz razredov 16, 38 in 41 v smislu Nicejskega aranžmaja:

               12

               Oddelek za ugovore UUNT je 17. oktobra 2007 ugodil ugovoru na podlagi prejšnje mednarodne registracije št. 732 134, ki zajema besedno znamko F1. Ugotovil je, da obstaja podobnost ali enakost med proizvodi in storitvami, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, in srednja stopnja podobnosti med nasprotujočima si znakoma ter da zato obstaja verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               13

               Družba Racing-Live SAS je 14. decembra 2007 zoper to odločbo vložila pritožbo. Prvi odbor za pritožbe UUNT je 16. oktobra 2008 s sporno odločbo ugodil pritožbi in razveljavil navedeno odločbo oddelka za ugovore, pri čemer je v bistvu ugotovil, da med prejšnjimi znamkami in znamko, katere registracija se zahteva, ne bi moglo priti do verjetnosti zmede in da je dejstvo, da sovpadajo z besednim elementom „F1“, v zvezi s tem nezadostno, ker se je ta element v tej znamki razumel kot opisen.

         Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               14

               Družba Formula One Licensing je 14. januarja 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe. Splošno sodišče je to tožbo, ki vsebuje dva tožbena razloga, zavrnilo.

               15

               Tožeča stranka je s prvim tožbenim razlogom zatrjevala kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               16

               Splošno sodišče je v točki 28 izpodbijane sodbe glede podobnosti zadevnih izdelkov in storitev ugotovilo, da je „odbor za pritožbe v točkah 25 in 26 [sporne] odločbe ugotovil, da so dejavnosti intervenientke v zvezi s prodajo tiskarskih izdelkov in obveščanjem po internetu (to so izdelki in storitve iz razredov 16 in 38) enake kot dejavnosti tožeče stranke in da so storitve spletnega objavljanja in spletne zabave v zvezi s formulo 1 (to so storitve iz razreda 41) zelo podobne storitvam, ki jih ponuja tožeča stranka“.

               17

               V zvezi s primerjavo nasprotujočih si znakov in vprašanjem, kako jih razume upoštevna javnost, je Splošno priznalo, da sta znak „F1“ v mednarodni znamki in element „F1“ v znamki, katere registracija se zahteva, enaka, ter nato najprej preučilo vlogo elementa „F1“ v slednji, zlasti vprašanje, ali je ta element „dominanten“.

               18

               Splošno sodišče je na podlagi dokazov, ki jih je imelo, v točkah 43 in 44 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se izraz „formula 1“ uporablja v splošnem za šport avtomobilskih dirk in da je „okrajšava F1 ravno tako generična kot izraz formula 1“.

               19

               Glede trditve tožeče stranke v zvezi s prejšnjo znamko je Splošno sodišče v točki 46 izpodbijane sodbe ugotovilo, da samo to, da je bila prejšnja besedna znamka registrirana kot nacionalna ali mednarodna znamka, ne izključuje, da ni pretežno opisna ali, z drugimi besedami, da ima zgolj majhen svojstven razlikovalni učinek v primerjavi z zadevnimi izdelki in storitvami. Vendar je Splošno sodišče v točki 47 izpodbijane sodbe opozorilo, da veljavnosti mednarodne ali nacionalne znamke, v obravnavanem primeru znamke tožeče stranke, ni mogoče izpodbijati v postopku registracije znamke Skupnosti, temveč izključno v razveljavitvenem postopku, sproženem v zadevni državi članici.

               20

               Splošno sodišče je v točki 49 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „[j]e treba upoštevajoč navedeno in predložene dokaze ugotoviti, da upoštevna javnost elementa „f1“ prijavljene znamke ne razume kot razlikovalni element, ampak kot element, ki se uporablja opisno“. V istem smislu je Splošno sodišče v točki 57 te sodbe razsodilo, da bodo potrošniki „F1“ v običajni podobi znakov razumeli kot okrajšavo izraza „formula 1“, torej opisno, ter ugotovilo, da ni verjetnosti zmede med nasprotujočimi si znamkami.

               21

               Dalje, Splošno sodišče je opravilo vizualno, fonetično in pomensko primerjavo znamke, katere registracija se zahteva, in prejšnje znamke Skupnosti ter v točki 61 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „[v] obravnavanem primeru v okviru celovite presoje verjetnosti zmede – ker ni vidne podobnosti in ker je glasovna in pomenska podobnost zgolj omejena – zadošča ugotoviti, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da ni verjetnosti zmede med spornima znakoma, ker upoštevna javnost prijavljene znamke ne bo zamešala z znamko tožeče stranke. Glede tega je treba ugotoviti, da generičen pomen, ki ga javnost pripisuje znaku F1, zagotavlja, da bo javnost razumela, da prijavljena znamka zadeva formulo 1, vendar je zaradi popolnoma drugačne razporeditve ne bo povezovala z dejavnostmi tožeče stranke“.

               22

               Tožeča stranka je z drugim tožbenim razlogom pred Splošnim sodiščem zatrjevala kršitev člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

               23

               Splošno sodišče je, preden je zavrnilo ta razlog, v točki 67 izpodbijane sodbe ugotovilo:
               „Kot izhaja iz točke 66 [sporne] odločbe, je znak, katerega uporabo in morebiten ugled je dokazala tožeča stranka, samo znak, ki ga je v Uniji registrirala pod št. 631 531, to je logotip. Zato se najprej zastavlja vprašanje, ali sta zadevni figurativni znamki enaki ali podobni. Razlikovalni učinek in ugled znaka sta namreč posledica virtualne spojitve črke ‚f‘ in številke ‚1‘, ki sta zelo kontrastnih barv. Zgolj prisotnost črke ‚f‘ in številke ‚1‘ v prijavljeni znamki, prisotnost, ki nima nikakršnega razlikovalnega učinka, ne zadošča za ugotovitev, da obstaja povezava med zadevnima znamkama. Kljub nekolikšni glasovni in pomenski podobnosti je zato treba ugotovitev odbora za pritožbe, da noben element prijavljene znamke javnosti ne opozarja na logotip F1, potrditi, pri čemer nasprotujočih si znakov tako ni mogoče šteti za podobne.“

         Predlogi strank

               24

               Družba Formula One Licensing je s pritožbo Sodišču predlagala, naj razveljavi izpodbijano sodbo, naj ugodi njenemu predlogu za razglasitev ničnosti sporne odločbe oziroma naj, podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno preučitev in naj UUNT in družbi Global Sports Media naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, priglašenimi v postopku na prvi stopnji.

               25

               UUNT Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in pritožnici naloži plačilo stroškov.

               26

               Družba Global Sports Media Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in pritožnici naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

               27

               Družba Formula One Licensing v utemeljitev svoje pritožbe navaja tri pritožbene razloge.

               28

               Prvi pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 v zvezi z razlikovalnim učinkom elementa „F1“, ima štiri dele. Ti deli se nanašajo na neobstoj sklicevanja na dejanske izdelke in storitve, izkrivljanje dejstev glede elementa „F1“ in izraza „formula 1“, nepriznanje pridobitve razlikovalnega učinka z uporabo registrirane znamke Skupnosti ter nazadnje na nezakonit odvzem varstva, dodeljenega prejšnji znamki.

               29

               Drugi in tretji pritožbeni razlog se nanašata, prvič, na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ki naj bi izhajala iz napake pri presoji verjetnosti zmede, in drugič, na kršitev člena 8(5) te uredbe.

               30

               Najprej je treba preučiti četrti del prvega pritožbenega razloga.

         Trditve strank

               31

               Družba Formula One Licensing s četrtim delom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče v točkah 44, 49, 51, 57, 61 in 67 izpodbijane odločbe zanikalo razlikovalni učinek prejšnje besedne znamke F1 in ji odvzelo varstvo ter tako kršilo člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               32

               Družba Formula One Licensing meni, da je Splošno sodišče pri ugotovitvi, da ima oznaka „F1“ generičen pomen, napačno uporabilo pravo s tem, da je dejansko razveljavilo njene registrirane znamke F1 v običajni podobi znakov, pri čemer je bila ta razveljavitev nedopustna. Pritožnica opozarja, da je Splošno sodišče v zvezi s tem v točki 48 izpodbijane sodbe potrdilo, da bi UUNT moral preizkusiti, kako je upoštevna javnost razumela element „F1“ v znamki, katere registracija se zahteva. Meni pa, da ima ta preizkus meje, saj ne sme povzročiti, da dejansko odpravi razlikovalni učinek prejšnjih znamk in tako obseg njihovega varstva.

               33

               Pritožnica poudarja, da Splošno sodišče pri preizkusu postopka registracije znamke Skupnosti nima pravice zanikati razlikovalnega učinka znamke, ki je predmet ugovora, in izpodbijati njene veljavnosti. V zvezi s tem se sklicuje na sodbo Splošnega sodišča z dne 13. decembra 2007 v zadevi Xentral proti UUNT – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM) (T-134/06, ZOdl., str. II-5213, točka 36), v skladu s katero veljavnosti nacionalne znamke ni mogoče izpodbijati v postopku registracije znamke Skupnosti, temveč izključno v razveljavitvenem postopku, sproženem v zadevni državi članici.

               34

               Po mnenju družbe Formula One Licensing je zato Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je zanikalo razlikovalni učinek prejšnjih znamk v običajni podobi znakov.

               35

               UUNT poudarja, da se pritožnica s poudarjanjem, da prejšnja besedna znamka F1 ni imela nobenega varstva, sklicuje na točke 44, 49, 51, 57, 61 in 67 izpodbijane sodbe, pri čemer pa te točke vsebujejo le navedbe, ki se nanašajo na razumevanje besednega elementa „F1“ v znamki, katere registracija se zahteva. UUNT opozarja, da ponazoritev prejšnjega znaka v sporni znamki Skupnosti ne more biti podlaga za ugotovitev o verjetnosti zmede, če se ta znak v sporni znamki uporablja zgolj opisno, in da je v tej zadevi Splošno sodišče v točki 51 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da znak „F1“ nima samostojnega razlikovalnega položaja v znamki, katere registracija se zahteva, ker njena vloga ni le vloga razlikovalnega elementa v spornem znaku.

               36

               Družba Global Sports Media meni, da četrti del prvega pritožbenega razloga temelji na napačni razlagi izpodbijane sodbe, ker Splošno sodišče ni razveljavilo besedne znamke F1, ampak je zgolj ugotovilo, da upoštevna javnost element „F1“ v znamki F1-LIVE razume kot generičen izraz. Dodaja, da je uporaba, katere namen je opis izraza „F1“, dovoljena, saj take uporabe elementa ni mogoče izpodbijati z vidika prava znamk (sodbi z dne 7. januarja 2004 v zadevi Gerolsteiner Brunnen, C-100/02, Recueil, str. I-691, točka 19, in z dne 25. januarja 2007 v zadevi Adam Opel, C-48/05, ZOdl., str. I-1017, točki 42 in 43).

         Presoja Sodišča

               37

               Kot navajata peta uvodna izjava Uredbe št. 40/94 in šesta uvodna izjava Uredbe št. 207/2009, „[z]akonodaja Skupnosti v zvezi z blagovnimi znamkami [...] ne nadomesti zakonov držav članic o blagovnih znamkah“.

               38

               Splošno sodišče je v točki 47 izpodbijane sodbe opozorilo, da v skladu s svojo sodno prakso veljavnosti mednarodne ali nacionalne znamke – v obravnavanem primeru znamk pritožnice – ni mogoče izpodbijati v postopku registracije znamke Skupnosti, temveč izključno v razveljavitvenem postopku, sproženem v zadevni državi članici (sodba z dne 12. novembra 2008 v zadevi Shaker proti UUNT – Limiñana y Botella (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker) (T-7/04, ZOdl., str. II-3085, točka 26)). Opozoriti je treba, da ta sodna praksa temelji na ideji, da je zakonodajalec Unije vzpostavil sistem, ki temelji na soobstoju znamke Skupnosti in nacionalnih znamk, saj je Splošno sodišče v točki 26 te sodbe navajalo svojo sodbo z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla Germany (MATRATZEN) (T-6/01, Recueil, str. II-4335, točka 55).

               39

               To razlogovanje Splošnega sodišča je treba sprejeti.

               40

               Iz soobstoja znamk Skupnosti in nacionalnih znamk ter iz dejstva, da za registracijo slednjih ni pristojen UUNT in da za njihov sodni nadzor ni pristojno Splošno sodišče, izhaja, da veljavnosti nacionalnih znamk ni mogoče izpodbijati v postopku z ugovorom zoper zahtevo za registracijo znamke Skupnosti.

               41

               Zato v okviru takega postopka z ugovorom prav tako ni mogoče – v zvezi z znakom, ki je enak znamki, zaščiteni v državi članici – ugotoviti absolutnega razloga za zavrnitev, kakršen je neobstoj razlikovalnega učinka, določenega v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 in členu 3(1)(b) direktiv 89/104 in 2008/95. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da opredelitev znaka kot opisnega ali generičnega pomeni zanikanje njegovega razlikovalnega značaja.

               42

               Res je sicer, kot je razvidno iz točke 48 izpodbijane sodbe, da je – kadar je ugovor, ki temelji na obstoju prejšnje nacionalne znamke, vložen zoper registracijo znamke Skupnosti – UUNT dolžan preveriti, kako upoštevna javnost razume znak, ki je enak tej nacionalni znamki, v znamki, katere registracija se zahteva, in glede na okoliščine primera oceniti stopnjo razlikovalnega učinka tega znaka.

               43

               Vendar imajo ti preizkusi svoje meje, kot pravilno zatrjuje pritožnica.

               44

               Ti preizkusi ne morejo privesti do ugotovitve neobstoja razlikovalnega učinka znaka, ki je enak registrirani in varovani nacionalni znamki, ker taka ugotovitev ne bi bila v skladu niti s soobstojem znamk Skupnosti in nacionalnih znamk niti s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ki ga je treba razlagati skupaj z odstavkom 2(a)(ii) tega člena.

               45

               Ta ugotovitev bi namreč škodila nacionalnim znamkam, ki so enake znaku, za katerega se šteje, da nima razlikovalnega učinka, ker bi registracija take znamke Skupnosti pomenila stanje, v katerem bi lahko prišlo do odvzema nacionalnega varstva teh znamk. Tako bi navedena ugotovitev ne spoštovala sistema, uvedenega z Uredbo št. 40/94, ki temelji na soobstoju znamk Skupnosti in nacionalnih znamk, navedenem v peti uvodni izjavi te uredbe, ker je veljavnost mednarodne ali nacionalne znamke zaradi neobstoja razlikovalnega učinka mogoče v skladu s členom 3(1)(b) direktiv 89/104 in 2008/95 izpodbijati le v razveljavitvenem postopku, sproženem v zadevni državi članici.

               46

               Opozoriti je treba, da člen 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94 v okviru postopka z ugovorom izrecno določa upoštevanje znamk, registriranih v državi članici, kot prejšnjih znamk.

               47

               Iz tega sledi, da je treba, da bi se izognili kršitvi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, priznati določeno stopnjo razlikovalnega učinka nacionalne znamke, ki je predmet ugovora zoper registracijo znamke Skupnosti.

               48

               Vendar Splošno sodišče v tem primeru ni ravnalo tako.

               49

               Najprej, Splošno sodišče je v točki 44 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je znak „F1“ mogoče uporabljati opisno in da je kot okrajšava prav tako generičen kot izraz „formula 1“. V točkah 49 in 51 te sodbe je ugotovilo, da se element „f1“ v znamki, katere registracija se zahteva, ne razume kot razlikovalni element, ampak kot element, ki se uporablja opisno.

               50

               Splošno sodišče je nato v točkah 57 in 61 izpodbijane sodbe navedlo, da bodo potrošniki element „F1“ v običajni podobi znakov šteli za okrajšavo izraza „formula 1“, torej za opisno označbo, in da javnost znaku „F1“ daje generičen pomen. Na koncu je v točki 67 te sodbe dodalo, da črka „f“ in številka „1“ v znamki, katere registracija se zahteva, nimata nikakršnega razlikovalnega učinka.

               51

               Čeprav se ugotovitve iz točk 44, 49, 51, 57, 61 in 67 izpodbijane sodbe nanašajo na znak v prejšnji znamki ali na element „F1“ v znamki, katere registracija se zahteva, pri čemer je Splošno sodišče v točki 54 te sodbe ugotovilo, da sta ta znak in ta element enaka, je Splošno sodišče na podlagi teh ugotovitev tako odločilo, da je navedeni znak generičen, opisen in nima nikakršnega razlikovalnega učinka.

               52

               Splošno sodišče je tako izpodbijalo veljavnost teh prejšnjih znamk v okviru postopka registracije znamke Skupnosti in je tako kršilo člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               53

               V teh okoliščinah družba Formula One Licensing utemeljeno trdi, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo.

               54

               Iz tega razloga je treba izpodbijano sodbo razveljaviti, ne da bi bilo treba presojati preostale pritožbene razloge pritožnice.

               55

               V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče, kadar razveljavi odločbo Splošnega sodišča, samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

               56

               V tej zadevi pogoji, da lahko Sodišče samo dokončno odloči o zadevi, niso izpolnjeni.

               57

               Meritorna odločba zahteva namreč preučitev vprašanja, ali je mogoče – ne da bi se ugotovil neobstoj razlikovalnega učinka znaka „F1“ v prejšnjih znamkah – ne uporabiti člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. To vključuje preučitev dejstev, kar bo laže opravilo Splošno sodišče.

               58

               Zato je treba zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču in pridržati odločitev o stroških.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 17. februarja 2011 v zadevi Formula One Licensing proti UUNT – Global Sports Media (F1-LIVE) (T-10/09) se razveljavi.

                           2.

                           Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.

                           3.

                           Odločitev o stroških se pridrži.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 2. junija 1976. # Kurt Kampffmeyer Mühlenvereinigung KG in drugi proti Komisiji in Svetu Evropskih skupnosti. # Združene zadeve 56 do 60-74.