title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. julija 2015.#NLB Leasing d.o.o. proti Republiki Sloveniji.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Predhodno odločanje – DDV – Direktiva 2006/112/ES – Dobava blaga ali opravljanje storitev – Pogodba o finančnem leasingu – Vračilo nepremičnine, ki je predmet pogodbe o finančnem leasingu, leasingodajalcu – Pojem ‚preklic naročila, zavrnitev, celotno ali delno neplačilo‘ – Pravica leasingodajalca do zmanjšanja davčne osnove – Dvojno obdavčevanje – Ločene dobave – Načelo davčne nevtralnosti.#Zadeva C-209/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 2. julija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — DDV — Direktiva 2006/112/ES — Dobava blaga ali opravljanje storitev — Pogodba o finančnem leasingu — Vračilo nepremičnine, ki je predmet pogodbe o finančnem leasingu, leasingodajalcu — Pojem ‚preklic naročila, zavrnitev, celotno ali delno neplačilo‘ — Pravica leasingodajalca do zmanjšanja davčne osnove — Dvojno obdavčevanje — Ločene dobave — Načelo davčne nevtralnosti“
      V zadevi C‑209/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče (Slovenija) z odločbo z dne 16. aprila 2014, ki je prispela na Sodišče 25. aprila 2014, v postopku

         NLB Leasing, d. o. o.,

      proti

         Republiki Sloveniji,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec), A. Arabadžiev, J. L. da Cruz Vilaça in C. Lycourgos, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za NLB Leasing, d. o. o., J. Podlipnik, davčni svetovalec,

               —

               za slovensko vlado T. Mihelič Žitko, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay, L. Lozano Palacios in M. Žebre, agenti,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(1), 14, 24(1) in 90(1) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo NLB Leasing, d. o. o. (v nadaljevanju: NLB), in Republiko Slovenijo, ki jo zastopa Ministrstvo za finance, ker je ta družbi NLB zavrnila popravek zneska davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), obračunanega v zvezi s sklenitvijo dveh pogodb o finančnem leasingu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 2(1) Direktive o DDV določa:
               „Predmet DDV so naslednje transakcije:

                        (a)

                        dobave blaga, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo;

                  […]

                        (c)

                        storitve, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo;

                  […]“

               4

               Člen 14 Direktive o DDV določa:
               „1.   ‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.
               2.   Za dobavo blaga se poleg transakcije iz odstavka 1 štejejo naslednje transakcije:
               […]

                        (b)

                        dejanska izročitev blaga na podlagi pogodbe o najemu blaga za določeno obdobje ali prodaje blaga z odloženim plačilom, ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka;

                  […]“

               5

               Člen 24(1) Direktive o DDV določa:
               „‚Opravljanje storitev‘ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga.“

               6

               Člen 90 Direktive o DDV določa:
               „1.   Pri preklicu naročila, zavrnitvi ali celotnem ali delnem neplačilu ali znižanju cene po dobavi se davčna osnova ustrezno zmanjša pod pogoji, ki jih določijo države članice.
               2.   Države članice lahko odstopajo od odstavka 1 v primeru celotnega ali delnega neplačila.“

         Slovensko pravo

               7

               V skladu s členom 3(1) Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju: ZDDV‑1) so predmet DDV te transakcije:
               „1.   dobave blaga, ki jih davčni zavezanec oziroma zavezanka […] opravi v okviru opravljanja svoje ekonomske dejavnosti na ozemlju Republike Slovenije […] za plačilo;
               […]
               3.   opravljanje storitev, ki jih davčni zavezanec opravi v okviru opravljanja svoje ekonomske dejavnosti na ozemlju Republike Slovenije za plačilo;
               […]“

               8

               Člen 6 ZDDV‑1 določa:
               „1.   ‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja z opredmetenimi stvarmi kot da bi bil prejemnik lastnik.
               2.   Za dobavo blaga se štejejo tudi:
               […]

                        (b)

                        dejanska izročitev blaga na podlagi pogodbe o najemu blaga za določeno obdobje […], ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese najpozneje ob plačilu zadnjega obroka;

                  […]“

               9

               V skladu s členom 14(1) ZDDV‑1 pomeni „opravljanje storitev“ vsako transakcijo, ki ni dobava blaga.

               10

               Člen 39(2) in (3) ZDDV‑1 določa:
               „2.   Pri preklicu naročila, vračilu ali znižanju cene po opravljeni dobavi se davčna osnova ustrezno zmanjša. Davčni zavezanec lahko popravi (zmanjša) znesek obračunanega DDV, če naročnik blaga oziroma storitev popravi (zmanjša) znesek DDV, ki ga je odbil, in če o tem pisno obvesti dobavitelja.
               3.   Davčni zavezanec lahko tudi popravi (zmanjša) znesek obračunanega DDV, če na podlagi pravnomočnega sklepa sodišča o zaključenem stečajnem postopku ali o uspešno zaključenem postopku prisilne poravnave ni bil poplačan oziroma ni bil poplačan v celoti. […] Če davčni zavezanec naknadno prejme plačilo ali delno plačilo za opravljeno dobavo blaga oziroma storitev, v zvezi s katero je uveljavil popravek davčne osnove v skladu s tem odstavkom, mora od prejetega zneska obračunati DDV.“

               11

               Člen 13 Pravilnika o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost določa:
               „1.   Od odškodnin se ne obračunava in ne plačuje DDV.
               2.   Za odškodnino iz prejšnjega odstavka se šteje predvsem:

                        —

                        dobava, ki jo dobavitelj opravi kot povračilo za škodo, nastalo na podlagi prejšnje dobave, če dobavitelj odgovarja za škodo in njene posledice na podlagi zakona ali pogodbe;

                        —

                        zamudne obresti, ki jih davčni zavezanec zaračunava svojim dolžnikom do višine predpisanih zamudnih obresti, in stroški opomina;

                        —

                        pogodbene kazni;

                        —

                        povračila škode zaradi razveljavitve pogodbe, če plačnik za to ni pridobil nobenega blaga oziroma ni prejel nobene storitve.

                  3.   Če se pogodba izpolni delno, je predmet DDV ta delna izpolnitev.“

               12

               Člen 41 Pravilnika o izvajanju ZDDV‑1 določa:
               „[…]
               2.   Po drugem odstavku 39. člena ZDDV‑1 lahko davčni zavezanec zmanjša znesek DDV od naknadno priznanih popustov, kot so npr. superrabati in popusti zaradi slabše kakovosti blaga, če so bili dogovorjeni neposredno med dobaviteljem in prejemnikom.
               3.   Zmanjšanje davčne osnove po drugem odstavku 39. člena ZDDV‑1 se pri dobavitelju lahko opravi ne prej kot v davčnem obdobju, v katerem je prejel pisno obvestilo prejemnika, da je popravil odbitek DDV.
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               13

               Družba NLB kot posojilodajalec in družba Domino ing, d. o. o. (v nadaljevanju: Domino), kot posojilojemalec sta februarja 2008 sklenili pogodbi o kratkoročnem namenskem posojilu in dogovora o „poslovnem sodelovanju“. V teh dogovorih je bilo med drugim navedeno, da je namen posojil, ki jih je družba NLB odobrila družbi Domino, nakup nepremičnine zaradi gradnje stanovanjskega objekta in da ima družba NLB možnost, če želi, financirati gradnjo tega stanovanjskega objekta, za kar je izrazila interes. Prek teh posojil je družba Domino kupila nepremičnini, katerih prejšnji lastnici sta bili, z vidika pogodb med družbama NLB in Domino, tretji osebi.

               14

               Družbi NLB in Domino sta aprila 2009 sklenili dva sklopa pogodb, ki po navedbah Vrhovnega sodišča pomenijo tako imenovani posel sale and leaseback (prodaja in povratni najem). Na eni strani je družba NLB s prodajnima pogodbama postala lastnica nepremičnin, ki ju je predhodno kupila družba Domino, na drugi strani pa se je s pogodbama o finančnem leasingu sočasno zavezala, da bo ti nepremičnini družbi Domino dala v najem za nekajmesečna obdobja. Brez poseganja v dogovora o poslovnem sodelovanju, ki sta ju ti družbi prej sklenili, sta se v pogodbah o finančnem leasingu dogovorili, da mora družba Domino pred iztekom teh pogodb izbrati eno od teh treh možnosti, in sicer: bodisi podaljšanje trajanja pogodb, bodisi vrnitev nepremičnin družbi NLB, bodisi, nazadnje, uveljavitev odkupnih opcij, ki jih je imela na teh nepremičninah, torej s poravnanjem vseh obrokov, ki mora plačati družbi NLB.

               15

               Pri sklenitvi pogodb o finančnem leasingu je družba NLB od zneska, ki ga je družbi Domino zaračunala s tema pogodbama – in sicer zneska, ki ustreza vsoti vseh mesečnih obrokov, vključno z odkupnima opcijama, ki ju je imela družba Domino – plačala DDV.

               16

               Ker družba Domino družbi NLB ob izteku pogodb o finančnem leasingu ni plačala vseh zapadlih mesečnih obrokov, je družba NLB, kot sta ji navedeni pogodbi omogočali, prevzela nepremičnini, ki sta bili predmet finančnega leasinga, v svojo posest. Družba NLB je navedeni nepremičnini kot zazidljivo stavbno zemljišče julija 2010 prodala tretji osebi, družbi Sava IP, d. o. o. (v nadaljevanju: Sava IP), pri čemer je obračunala DDV, ki je v zvezi s tem zapadel.

               17

               Družba NLB je, zato ker družba Domino ni izpolnila svojih obveznosti na podlagi pogodb o finančnem leasingu, zahtevala popravek obračunanega zneska DDV, in sicer za znesek odkupnih opcij, predvidenih s tema pogodbama.

               18

               V zvezi s tem je iz predložitvene odločbe razvidno, da sta družbi NLB in Domino v skladu z določili pogodb o finančnem leasingu sestavili dokončni obračun, v skladu s katerim je družba NLB družbi Domino izplačala znesek, ki ustreza razliki med, na eni strani, ustvarjenim presežkom iz kupnine, prejete pri prodaji nepremičnin družbi Sava IP, in, na drugi strani, zneski, ki jih družba Domino ni plačala, vključno z odkupnima opcijama.

               19

               Družba NLB je od zneska dosežene kupnine za zadevni nepremičnini odštela znesek, prvič, DDV, ki ga je obračunala ob tej prodaji, drugič, zapadlih obrokov, ki ustrezata odkupnima opcijama, ki jih družba Domino še ni plačala, in nazadnje, tretjič, zapadlih mesečnih obrokov, ki jih je družba Domino še vedno dolgovala družbi NLB. Preostali znesek je nato vrnila družbi Domino. Družba NLB je nato družbi Domino izdala dobropisa za znesek v višini zapadlih obrokov za odkupni opciji in s tem ta obroka stornirala.

               20

               Slovenski davčni organi so z odločbo z dne 5. junija 2012 zavrnili zahtevo družbe NLB za znižanje zneska DDV, ki ga je ta družba plačala pri sklenitvi pogodb o finančnem leasingu, ker naj dobropisa ne bi bila upravičena podlaga za zmanjšanje davčne osnove družbe NLB. Navedeni organi menijo, da ti pogodbi nista bili „razvezani“ in da prevzem nepremičnine v posest s strani NLB ne pomeni „vračila“ v smislu člena 39(2) ZDDV-1, s katerim je v slovensko pravo prenesen člen 90(1) Direktive o DDV. Po mnenju teh organov je leasingodajalec dejansko nastopal v vlogi zastavnega upnika in je nepremičnini družbi Sava IP prodal za račun leasingojemalca.

               21

               Družba NLB je odločbo slovenske davčne uprave izpodbijala z vložitvijo najprej upravne pritožbe pri Ministrstvu za finance in nato tožbe v upravnem sporu pri pristojnem sodišču prve stopnje. Ti pravni sredstvi sta bili zavrnjeni.

               22

               Družba NLB v reviziji trdi, da sta davčna uprava in sodišče prve stopnje napačno razlagala člen 39 ZDDV-1 in člen 90(1) Direktive o DDV. Vračilo nepremičnin, ki ga je družba Domino izvedla zaradi neizpolnitve svojih pogodbenih obveznosti, naj bi povsem ustrezalo enemu od položajev iz zgoraj navedenih določb. Družba NLB prav tako navaja, da če se ne dopusti, da lahko v okoliščinah, kakršne so te v zadevi v glavni stvari, zmanjša svojo davčno osnovo, bi to, da je pri prodaji nepremičnin tretji družbi drugič plačala DDV, pomenilo kršitev načela davčne nevtralnosti.

               23

               V teh okoliščinah je Vrhovno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba glede na okoliščine, kakršne so v postopku v glavni stvari, člen 90(1) Direktive o DDV razlagati tako, da pomeni vrnitev predmeta leasinga nepremičnine zaradi delnega neplačila obveznosti leasingojemalca nazaj v posest leasingodajalcu z namenom nadaljnje prodaje in poplačila iz leasing pogodbe že po zapadlosti vseh obrokov leasinga, situacijo ‚preklica naročila, zavrnitve ali celotnega ali delnega neplačila‘ po dobavi, po kateri se davčna osnova ustrezno zmanjša?

                        2.

                        Ali je treba člene 2(1), 14 in 24(1) Direktive o DDV razlagati tako, da se znesek za odkupni opciji, ki predstavlja bistveni del celotne obveznosti po Pogodbah o finančnem leasingu in ki ga je leasingojemalec plačal leasingodajalcu na način, da je zaradi delnega neplačila obveznosti leasingodajalec odvzel predmet leasinga nazaj v svojo posest, ga prodal tretji osebi in presežek kupnine iz te prodaje izplačal leasingojemalcu, pri čemer je v dokončnem obračunu od presežka kupnine odštel tudi zneske odkupnih opcij, šteje kot plačilo za izpolnitev pogodbe in dobavo blaga in kot tako za predmet DDV; ali kot plačilo za storitev najema oziroma uporabe nepremičnine (in kot tako za predmet DDV po izbiri davčnih zavezancev); ali kot odškodnina za odpoved pogodbe, plačana za odpravo škode, utrpljene zaradi neizpolnitve leasingojemalca, ki nima neposredne zveze s kakršnokoli odplačno storitvijo in kot taka ni predmet DDV?

                        3.

                        Če je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da gre za plačilo za dobavo blaga in izpolnitev pogodbe, je nadaljnje vprašanje, ali načelo davčne nevtralnosti nasprotuje temu, da je leasingodajalec izstopni DDV obračunal dvakrat, in sicer prvič ob sklenitvi Pogodb o finančnem leasingu (tudi za znesek odkupnih opcij, ki je predstavljal večji del pogodbene vrednosti) ter drugič zaradi delno neplačanih obveznosti leasingojemalca ob (nadaljnji) prodaji te nepremičnine tretji osebi, glede na to, da je breme DDV od te druge dobave s končnim obračunom prenesel na leasingojemalca?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Drugo vprašanje

               24

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da sta družba NLB kot leasingodajalec in družba Domino kot leasingojemalec sklenila pogodbi o finančnem leasingu, katerih predmet je najem dveh nepremičnin. Iz te odločbe je prav tako razvidno, da je družba NLB, ker družba Domino ni izpolnila obveznosti, v skladu s tema pogodbama prevzela posest nad navedenima nepremičninama, ju prodala tretji osebi in presežek kupnine od te prodaje vrnila družbi Domino, pri čemer je v končnem obračunu od te kupnine odštela tudi zneska odkupnih opcij. V tem okviru predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu sprašuje, ali je treba člene 2(1), 14 in 24(1) Direktive o DDV razlagati tako, da storitev leasinga, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, pomeni dobavo blaga ali opravljanje storitev v smislu teh določb.

               25

               Spomniti je treba, da na podlagi člena 267 PDEU Sodišče nima pristojnosti za uporabo pravil prava Unije za posamezen primer (sodba Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, točka 21). V zadevi, kakršna je ta v glavni stvari, mora torej predložitveno sodišče opraviti pravne kvalifikacije, ki so potrebne za rešitev spora o glavni stvari. Sodišče pa mu mora posredovati vsa potrebna napotila, da ga pri tej presoji usmerja (sodba Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, točka 23).

               26

               Zato in neodvisno od vprašanja, ali je zadevna storitev leasinga glede na dejansko stanje, na katero se nanaša spor o glavni stvari, dejansko del enotne transakcije, sestavljene iz več elementov, kar mora preveriti predložitveno sodišče, je treba navedenemu sodišču posredovati usmeritve, na podlagi katerih bo lahko presojalo pravno naravo storitve leasinga za namene DDV.

               27

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s členom 24(1) Direktive o DDV „‚opravljanje storitev‘ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga“. Kar zadeva pojem „dobava blaga“, ta v skladu s členom 14(1) te direktive zahteva „prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik“. Poleg tega člen 14(2)(b) Direktive o DDV določa, da je „dobava blaga“ dejanska izročitev blaga na podlagi pogodbe o najemu blaga za določeno obdobje, ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka.

               28

               V zvezi s tem je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je treba poslovni najem razlikovati od finančnega najema, za katerega je značilen prenos večine prednosti in tveganj, povezanih s pravnim lastništvom, na leasingojemalca. To, da se prenos lastništva opravi ob izteku pogodbe ali da je diskontirana vsota obrokov skoraj enaka tržni vrednosti blaga, sta merili, ki vsako zase ali skupaj omogočata ugotavljanje, ali je pogodbo mogoče opredeliti kot finančni najem (glej v tem smislu sodbo Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, točka 38).

               29

               Poleg tega se pojem dobava blaga ne nanaša na prenos lastninske pravice v oblikah, predvidenih z upoštevnim nacionalnim pravom, ampak zajema vsak prenos premoženja v stvareh ene stranke, ki drugo stranko pooblasti, da s tem premoženjem dejansko razpolaga, kot da bi bila njegov lastnik (sodba Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, točka 39 in navedena sodna praksa).

               30

               Zato je treba v primeru, da pogodba o finančnem leasingu, ki se nanaša na nepremičnino, določa bodisi to, da se lastništvo ob izteku pogodbe prenese na leasingojemalca, bodisi to, da leasingojemalec razpolaga z glavnimi upravičenji lastninske pravice nad to nepremičnino, zlasti da se nanj prenese večina prednosti in tveganj, povezanih s pravnim lastništvom navedene nepremičnine in je diskontirana vsota obrokov skoraj enaka tržni vrednosti blaga, transakcijo, ki izhaja iz take pogodbe, obravnavati kot pridobitev investicijskega blaga (glej v tem smislu sodbo Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, točka 40).

               31

               V zvezi s tem dejansko stanje, ki ga zadeva spor o glavni stvari, in sicer zlasti določila dogovorov o „poslovnem sodelovanju“ ter transakcije, opravljene na podlagi dokončnega obračuna, kaže na to, da je bil namen pogodb o finančnem leasingu prenos lastništva nepremičnin, ki sta bili predmet navedenih pogodb, na družbo Domino, kar mora preveriti predložitveno sodišče glede na merila, navedena v točkah od 26 do 30 te sodbe.

               32

               Iz zgoraj navedenih premislekov izhaja, da je treba člene 2(1), 14 in 24(1) Direktive o DDV razlagati tako, da je treba v primeru, da pogodba o finančnem leasingu, ki se nanaša na nepremičnino, določa bodisi to, da se lastništvo ob izteku te pogodbe prenese na leasingojemalca, bodisi to, da leasingojemalec razpolaga z glavnimi upravičenji lastninske pravice nad to nepremičnino, zlasti da se nanj prenese večina prednosti in tveganj, povezanih s pravnim lastništvom navedene nepremičnine in je diskontirana vsota obrokov skoraj enaka tržni vrednosti blaga, transakcijo, ki izhaja iz take pogodbe, obravnavati kot pridobitev investicijskega blaga.

         Prvo vprašanje

               33

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba glede na okoliščine spora o glavni stvari, kot so razvidne iz točke 24 te sodbe, člen 90(1) Direktive o DDV razlagati tako, da vrnitev nepremičnine, ki je predmet leasinga, leasingodajalcu pomeni primer preklica naročila, zavrnitve, celotnega ali delnega neplačila ali znižanja cene v smislu te določbe.

               34

               Predložitveno sodišče mora pravno okvalificirati transakcije, ki sta jih izvedli družbi NLB in Domino, Sodišče pa mu mora posredovati vsa potrebna napotila, da ga pri tej presoji usmerja.

               35

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo v skladu s členom 90(1) Direktive o DDV, ki se nanaša na preklic naročila, zavrnitev ali celotno ali delno neplačilo ali znižanje cene po dobavi, države članice zmanjšati davčno osnovo in torej znesek DDV, ki ga dolguje davčni zavezanec, vsakič ko davčni zavezanec po transakciji ni prejel dela ali celotnega plačila. Ta določba je izraz temeljnega načela Direktive o DDV, na podlagi katerega davčno osnovo tvori dejansko prejeto plačilo, njegov korelat pa je, da davčna uprava iz naslova DDV ne more prejeti zneska, ki je višji od tistega, ki ga je prejel davčni zavezanec (sodba Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, točka 22).

               36

               Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se člen 90(1) Direktive o DDV – razen v primerih razveljavitve ali razveze pogodb, v katerih so stranke znova postavljene v položaj, v katerem so bile pred sklenitvijo pogodbe, in davčni zavezanec nima več svoje terjatve – nanaša le na položaje, v katerih druga pogodbena stranka terjatve, ki jo je dolžna izpolniti na podlagi te pogodbe, ne izpolni oziroma jo izpolni le delno (glej v tem smislu sodbo Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, točki 23 in 24).

               37

               Zato davčne osnove davčnega zavezanca ni mogoče zmanjšati, če je ta v pogojih, določenih s to pogodbo, dejansko prejel celotno plačilo v zameno za storitev, ki jo je opravil, ali če prejemnik te storitve – ne da bi bila pogodba razvezana ali razveljavljena – v razmerju do davčnega zavezanca ni več zavezan k plačilu dogovorjene cene.

               38

               Iz zgoraj navedenih premislekov izhaja, da je treba člen 90(1) Direktive o DDV razlagati tako, da davčnemu zavezancu ne dopušča, da bi zmanjšal svojo davčno osnovo, če je dejansko prejel celotno plačilo v zameno za storitev, ki jo je opravil, ali če druga pogodbena stranka, ne da bi bila pogodba razvezana ali razveljavljena, ni več zavezana plačati dogovorjene cene.

         Tretje vprašanje

               39

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da nasprotuje temu, da davčni zavezanec DDV plača prvič ob sklenitvi pogodbe o finančnem leasingu, ki zajema odkupno opcijo, in drugič ob prodaji blaga, ki je predmet te pogodbe, tretji družbi zaradi neizpolnitve obveznosti leasingojemalca.

               40

               V zvezi s tem je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da načelo davčne nevtralnosti, ki je neločljiv element skupnega sistema DDV, nasprotuje temu, da obdavčitev poslovnih dejavnosti davčnega zavezanca povzroči dvojno obdavčenje (glej v tem smislu sodbi Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, točki 45 in 46, in Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, točka 42).

               41

               Sodišče je prav tako presodilo, da je treba za namene DDV vsako transakcijo običajno obravnavati kot ločeno in samostojno, kakor izhaja iz člena 1(2), drugi pododstavek, Direktive o DDV (sodba BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, točka 29). Kljub temu je treba v nekaterih okoliščinah več formalno ločenih transakcij, ki bi lahko bile opravljene ločeno in bi bile zato ločeno predmet obdavčitve ali oprostitve, obravnavati kot enotno transakcijo, če transakcije niso samostojne (glej v tem smislu sodbo RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, točka 20).

               42

               V skladu s to sodno prakso mora predložitveno sodišče preveriti, ali je treba transakcije iz postopka v glavni stvari, in sicer na eni strani storitve, opravljene za družbo Domino, in na drugi prodajo nepremičnin tretji družbi, šteti za „enotno dobavo“. To velja zlasti, če sta dva ali je več elementov ali dejanj, ki jih dobavi davčni zavezanec, tako tesno povezanih, da objektivno sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko dobavo, katere razdelitev bi bila umetna.

               43

               Če se izkaže, da navedenih transakcij ni mogoče šteti za enotno dobavo, načelo davčne nevtralnosti ne nasprotuje temu, da so, kar zadeva DDV, posebej obdavčene.

               44

               Iz zgoraj navedenih premislekov izhaja, da je treba načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da sta storitev finančnega leasinga, ki se nanaša na nepremičnine, na eni in prodaja teh nepremičnin tretji osebi (ki ni stranka pogodbe o finančnem leasingu) na drugi strani, kar zadeva DDV, ločeno obdavčeni, če teh transakcij ni mogoče šteti za enotno dobavo, kar presodi predložitveno sodišče.

         Stroški

               45

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člene 2(1), 14 in 24(1) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da je treba v primeru, da pogodba o finančnem leasingu, ki se nanaša na nepremičnino, določa bodisi to, da se lastništvo ob izteku pogodbe prenese na leasingojemalca, bodisi to, da leasingojemalec razpolaga z glavnimi upravičenji lastninske pravice nad to nepremičnino, zlasti da se nanj prenese večina prednosti in tveganj, povezanih s pravnim lastništvom navedene nepremičnine in je diskontirana vsota obrokov skoraj enaka tržni vrednosti blaga, transakcijo, ki izhaja iz take pogodbe, obravnavati kot pridobitev investicijskega blaga.

                           2.

                           Člen 90(1) Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da davčnemu zavezancu ne dopušča, da bi zmanjšal svojo davčno osnovo, če je dejansko prejel celotno plačilo v zameno za storitev, ki jo je opravil, ali če mu druga pogodbena stranka, ne da bi bila pogodba razvezana ali razveljavljena, ni več zavezana plačati dogovorjene cene.

                           3.

                           Načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da sta storitev finančnega leasinga, ki se nanaša na nepremičnine, na eni in prodaja teh nepremičnin tretji osebi (ki ni stranka pogodbe o finančnem leasingu) na drugi strani, kar zadeva davek na dodano vrednost, ločeno obdavčeni, če teh transakcij ni mogoče šteti za enotno dobavo, kar presodi predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: slovenščina.


Sodba Sodišča z dne 8. februarja 2000. # Emesa Sugar (Free Zone) NV proti Aruba. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Nizozemska. # Začasni ukrepi. # Zadeva C-17/98.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 13. novembra 2014.#Mohamad Hamcho in Hamcho International proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Siriji – Zamrznitev sredstev – Ničnostna tožba – Rok za vložitev tožbe – Delna nedopustnost – Pravni interes – Dokazno breme – Sprememba učinkov razglasitve ničnosti s potekom časa.#Zadeva T‑43/12.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 17. decembra 2015.#Société Neptune Distribution proti Ministre de l'Économie et des Finances.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija).#Predhodno odločanje – Uredba (ES) št. 1924/2006 – Direktiva 2009/54/ES – Člena 11(1) in 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Varstvo potrošnikov – Prehranske in zdravstvene trditve – Naravne mineralne vode – Vsebnost natrija ali soli – Izračun – Natrijev klorid (jedilna sol) ali skupna količina natrija – Svoboda izražanja in obveščanja – Svoboda gospodarske pobude.#Zadeva C-157/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 17. decembra 2015 (
            *
         )
      „Predhodno odločanje — Uredba (ES) št. 1924/2006 — Direktiva 2009/54/ES — Člena 11(1) in 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah — Varstvo potrošnikov — Prehranske in zdravstvene trditve — Naravne mineralne vode — Vsebnost natrija ali soli — Izračun — Natrijev klorid (jedilna sol) ali skupna količina natrija — Svoboda izražanja in obveščanja — Svoboda gospodarske pobude“
      V zadevi C‑157/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil Conseil d’État (državni svet) (Francija) z odločbo z dne 26. marca 2014, ki je na Sodišče prispela 4. aprila 2014, v postopku

         Neptune Distribution SNC

      proti

         Ministre de l’Économie et des Finances,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, J. Malenovský, M. Safjan (poročevalec), sodnika, A. Prechal in K. Jürimäe, sodnici,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. februarja 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za družbo Neptune Distribution SNC D. Bouthors, M. Fayat in A. Vermersch, odvetniki,

               —

               za francosko vlado S. Menez, D. Colas in S. Ghiandoni, agenti,

               —

               za grško vlado I. Čalkias, E. Leftheriotou in A. Vasilopoulou, agenti,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z M. Santorom, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropski parlament A. Tamás in J. Rodrigues, agenta,

               —

               za Svet Evropske unije J. Herrmann in O. Segnana, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo K. Herbout-Borczak in S. Grünheid, agentki,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. julija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša, prvič, na razlago Priloge k Uredbi (ES) št. 1924/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih (UL L 404, str. 9, in popravek v UL 2007, L 12, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 107/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. januarja 2008 (UL L 39, str. 8, v nadaljevanju: Uredba št. 1924/2006), in drugič, na veljavnost člena 2(1) Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 5, str. 75), člena 9(1) in (2) Direktive 200[9]/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 o izkoriščanju in trženju naravnih mineralnih vod (UL L 164, str. 45) ter Priloge III k tej direktivi v povezavi s Prilogo k Uredbi št. 1924/2006.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Neptune Distribution SNC (v nadaljevanju: Neptune Distribution) in ministre de l’Économie et des Finances (minister za gospodarstvo in finance) zaradi zakonitosti uradnega opomina z dne 5. februarja 2009, ki ga je izdal vodja departmajskega oddelka v Allierju regionalne direkcije za konkurenco, potrošnjo in preprečevanje goljufij v Auvergnu (unité départementale de l’Allier de la direction régionale de la concurrence) in odločbe ministra za gospodarstvo, industrijo in delo (ministre de l’Économie, de l’Industrie et de l’Emploi) z dne 25. avgusta o zavrnitvi upravne pritožbe, ki jo je vložila navedena družba.

         Pravni okvir

         EKČP

               3

               Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), v členu 10 z naslovom „Svoboda izražanja“ določa:
               „1.   Vsakdo ima pravico do svobode izražanja. Ta pravica obsega svobodo mišljenja ter sprejemanja in sporočanja obvestil in idej brez vmešavanja javne oblasti in ne glede na meje. […]
               2.   Izvrševanje teh svoboščin vključuje tudi dolžnosti in odgovornosti in je zato lahko podrejeno obličnosti in pogojem, omejitvam ali kaznim, ki jih določa zakon, in ki so nujne v demokratični družbi […] za varovanje zdravja, […] za varovanje […] pravic drugih ljudi […]“

         Pravo Unije

      Listina

               4

               Člen 11 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), naslovljen „Svoboda izražanja in obveščanja“, v odstavku 1 določa:
               „Vsakdo ima pravico do svobodnega izražanja. Ta pravica vključuje svobodo mnenja ter sprejemanja in širjenja vesti ali idej brez vmešavanja javnih organov in ne glede na državne meje.“

               5

               Člen 16 Listine, naslovljen „Svoboda gospodarske pobude“, določa:
               „Svoboda gospodarske pobude je priznana v skladu s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji.“

               6

               Člen 52 Listine, naslovljen „Obseg pravic in načel ter njihova razlaga“, določa:
               „1.   Kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, mora biti predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.
               […]
               3.   Kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z [EKČP], sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija. Ta določba ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije.
               […]
               7.   Sodišča Unije in držav članic ustrezno upoštevajo pojasnila, pripravljena kot vodilo za razlago te listine.“

               7

               Pojasnila k Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17; v nadaljevanju: Pojasnila k Listini) v zvezi s členom 11 Listine natančneje določajo, da sta v skladu s členom 52(3) Listine pomen in obseg svobode izražanja in obveščanja enaka tistima, ki ju zagotavlja EKČP.

         Uredba št. 1924/2006

               8

               V uvodnih izjavah 1 in 9 Uredbe št. 1924/2006 je navedeno:

                        „(1)

                        V Skupnosti obstaja vedno večje število živil, ki so označena in oglaševana s prehranskimi in zdravstvenimi trditvami. Da bi zagotovili visoko raven varstva potrošnikov in olajšali njihovo izbiro, morajo biti izdelki, ki so dani v promet, varni in ustrezno označeni. Raznolika in uravnotežena prehrana je predpogoj za dobro zdravje in posamezni izdelki imajo sorazmeren pomen v okviru celotne prehrane.

                  […]

                        (9)

                        Obstajajo številna hranila in druge snovi, med drugim […] minerali, vključno z elementi v sledovih […] s hranljivim ali fiziološkim učinkom, ki so lahko prisotne v živilih in so lahko predmet trditve. Zato je treba določiti splošna načela, uporabna za vse trditve na živilih, da bi zagotovili visoko raven varstva potrošnikov, dali potrošnikom potrebne informacije za izbiro ob popolnem poznavanju dejstev, ter da bi oblikovali enake konkurenčne pogoje za prehrambeno industrijo.“

               9

               Člen 1 te uredbe določa:
               „1.   Ta uredba usklajuje določbe zakonov ali drugih predpisov v državah članicah, ki se nanašajo na prehranske in zdravstvene trditve, da bi zagotovili učinkovito delovanje notranjega trga ob istočasnem zagotavljanju visoke ravni varstva potrošnikov.
               2.   Ta uredba se uporablja za prehranske in zdravstvene trditve pri komercialnem obveščanju, in sicer označevanju, predstavljanju ali oglaševanju živil, namenjenih končnemu potrošniku, vključno z živili, ki se dajejo v promet nepakirana ali se dobavljajo na debelo.
               […]
               5.   Ta uredba se uporablja brez poseganja v naslednje predpise Skupnosti:
               […]

                        (b)

                        Direktivo [2009/54]

                  […]“

               10

               Člen 2(2) te uredbe določa:
               Uporabljajo se tudi naslednje opredelitve pojmov:
               […]

                        4.

                        ‚prehranska trditev‘ pomeni vsako trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da ima živilo posebne ugodne prehranske lastnosti zaradi:
                        […]

                                 (b)

                                 hranil ali drugih snovi, ki jih

                                          (i)

                                          vsebuje,

                                          (ii)

                                          vsebuje v znižanih ali povečanih deležih, ali

                                          (iii)

                                          ne vsebuje;

                        5.

                        ‚zdravstvena trditev‘ pomeni vsako trditev, ki navaja, domneva ali namiguje, da obstaja povezava med kategorijo živil, živilom ali eno od njegovih sestavin na eni strani in zdravjem na drugi strani;

                  […]“

               11

               Člen 8(1) te uredbe določa:
               „Dovoljene so samo prehranske trditve, ki so navedene v Prilogi in so v skladu s pogoji, določenimi v tej uredbi.“

               12

               Člen 13 Uredbe št. 1924/2006 določa:
               „1.   Zdravstvene trditve, ki opisujejo ali se sklicujejo na:

                        (a)

                        vlogo hranila ali druge snovi pri rasti, razvoju in telesnih funkcijah […]
                        […]
                        ki so vključene v seznam iz odstavka 3, se lahko oblikujejo brez opravljenega postopka odobritve iz členov 15 do 19, če:

                                 (i)

                                 temeljijo na splošno sprejetih znanstvenih dokazih in

                                 (ii)

                                 jih povprečni potrošnik dobro razume.

                  […]
               3.   Komisija po posvetovanju z [Evropsko] [a]gencijo [za varnost hrane (EFSA)] […] sprejme najpozneje do 31. januarja 2010 seznam Skupnosti, ki je namenjen spreminjanju nebistvenih določb te uredbe z njeno dopolnitvijo, z dopustnimi trditvami iz odstavka 1 in vse pogoje, potrebne za uporabo teh trditev.
               […]“

               13

               V Prilogi k tej uredbi, naslovljeni „Prehranske trditve in pogoji, ki veljajo zanje“, so med drugim te določbe:

         Direktiva 2000/13

               14

               Člen 2 Direktive 2000/13 določa:
               „1.   Označevanje in uporabljene metode ne smejo:

                        (a)

                        biti taki, da bi lahko zavedli potrošnika, predvsem:

                                 (i)

                                 glede značilnosti živila in zlasti njegove narave, identitete, lastnosti, sestave, količine, trajnosti, porekla ali izvora, načina proizvodnje ali pridelave;

                                 (ii)

                                 z navedbo učinka ali lastnosti, ki jih živilo nima;

                                 (iii)

                                 z napeljevanjem, da ima živilo posebne značilnosti, čeprav imajo dejansko vsa podobna živila take značilnosti;

                        (b)

                        ob upoštevanju določb Skupnosti o naravnih mineralnih vodah in živilih za posebne prehranske namene, živilom pripisovati lastnosti kot so preprečevanje, zdravljenje ali ozdravljenje bolezni pri ljudeh ali opozarjati na take lastnosti.

                  […]
               3.   Prepovedi ali omejitve iz odstavkov 1 in 2, veljajo tudi za:

                        (a)

                        predstavitev živil, še posebej njihove obliko, videz ali embalažo, uporabljene materiale za embalažo, način, kako so razporejena, in okolje, v katerem so razstavljena;

                        (b)

                        oglaševanje.“

         Direktiva 2009/54

               15

               V uvodnih izjavah 5, 8 in 9 Direktive 2009/54 je navedeno:

                        „(5)

                        Varovanje zdravja potrošnikov, preprečevanje njihovega zavajanja in zagotovitev poštenega trgovanja bi morali biti glavni nameni vseh pravil o naravnih mineralnih vodah.

                  […]

                        (8)

                        Za označevanje naravnih mineralnih vod veljajo splošna pravila iz Direktive 2000/13[…]. Zato bi bilo treba v tej direktivi določiti samo dopolnitve in odstopanja od navedenih splošnih pravil.

                        (9)

                        Navedba kemijske sestave naravne mineralne vode na označbi bi morala biti obvezna, da se zagotovi obveščenost potrošnikov.“

               16

               Člen 7(2)(a) Direktive 2009/54 določa:
               „Na označbah naravnih mineralnih vod se navedejo naslednji obvezni podatki:

                        (a)

                        navedba kemijske sestave, ki navaja značilne sestavine“.

               17

               Člen 9 navedene direktive določa:
               „1.   Na embalaži ali označbah in pri oglaševanju v kateri koli obliki je prepovedano uporabljati označbe, navedbe, zaščitne znake, blagovne znamke, slike ali druge znake, simbolične ali ne, ki:

                        (a)

                        pri naravni mineralni vodi napeljujejo na značilnosti, ki jih voda nima, zlasti kar zadeva njeno poreklo, datum dovoljena za izkoriščanje, rezultate analiz ali druge podobne navedbe glede jamstva pristnosti naravne mineralne vode;
                        […]

                  2.   Prepovedana je uporaba navedb, s katerimi se naravni mineralni vodi pripisujejo lastnosti v zvezi s preprečevanjem, zdravljenjem ali ozdravitvijo bolezni.
               Navedbe iz Priloge III pa so dovoljene, če upoštevajo ustrezna merila iz navedene priloge, ali če teh ni, merila, ki so določena v nacionalnih predpisih in temeljijo na fizikalno-kemijskih analizah, in kadar je to potrebno, farmakoloških, fizioloških in kliničnih preiskavah, izvedenih po priznanih znanstvenih metodah v skladu s točko 2 oddelka I Priloge I.
               Države članice lahko dovolijo navedbe ‚spodbuja prebavo‘, ‚lahko deluje odvajalno‘ ali podobne navedbe. Dovolijo lahko tudi druge navedbe, če te upoštevajo načela, navedena v prvem pododstavku, in so združljive z načeli, navedenimi v drugem pododstavku.
               […]“

               18

               V Prilogi III k Direktivi 2009/54, naslovljeni „Navedbe in merila iz člena 9(2)“, je ob navedbi „Primerno za dieto z malo natrija“ določeno merilo, v skladu s katerim je „[v]sebnost natrija […] manjša od 20 mg/l“.

         Francosko pravo

               19

               Člen R. 112‑7, prvi in drugi odstavek, zakona o varstvu potrošnikov, s katerim je bil prenesen člen 2 Direktive 2000/13, določa:
               „Označevanje in njegova izvedba ne smeta biti taka, da bi potrošnika ali kupca zavedla, predvsem glede značilnosti živila in zlasti njegove narave, identitete, lastnosti, sestave, količine, trajnosti, porekla ali izvora, načina proizvodnje ali pridelave.
               […]
               Navedene prepovedi in omejitve veljajo tudi za oglaševanje in predstavitev živil […]“

               20

               S členoma R. 1322‑44‑13 in R. 1322‑44‑14 zakona o varstvu potrošnikov je bil prenesen člen 9 Direktive 2009/54.

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               21

               Družba Neptune Distribution zagotavlja prodajo in distribucijo naravnih mineralnih gaziranih voda, imenovanih „Saint-Yorre“ in „Vichy Célestins“.

               22

               Vodja departmajskega oddelka v Allierju regionalne direkcije za konkurenco, potrošnjo in preprečevanje goljufij v Auvergnu je družbi Neptune Distribution poslal uradni opomin, v katerem jo je pozval, naj pri označevanju in oglaševanju teh vod umakne te navedbe:

                        —

                        „Natrij v vodi St-Yorre je predvsem natrijev bikarbonat. Saint-Yorre vsebuje le 0,53 g soli (ali natrijevega klorida) na liter, kar je manj kot v litru mleka!!!“ in

                        —

                        „Ne zamenjujte soli in natrija – natrij v vodi Vichy Célestins je predvsem natrijev bikarbonat. Zlasti ga ne zamenjuje z jedilno soljo (natrijev klorid). Vichy Célestins vsebuje le 0,39 g soli na liter, kar je od dvakrat do trikrat manj kot v litru mleka!“ in na splošno tudi

                        —

                        vsako navedbo, s katero se želi ustvariti vtis, da imata zadevni vodi nizko ali zelo nizko vsebnost soli ali natrija.

               23

               Ministre de l’Économie, de l’Industrie et de l’Emploi (francoski minister za gospodarstvo, industrijo in delo) je z odločbo z dne 25. avgusta 2009 zavrnil upravno pritožbo, ki jo je družba Neptune Distribution vložila zoper ta uradni opomin.

               24

               Tribunal administratif de Clermont Ferrand (upravno sodišče v Clermont Ferrandu) je s sodbo z dne 27. maja 2010 zavrnilo tožbo družbe Neptune Distribution, s katero je ta predlagala, naj se zaradi prekoračitve pooblastil odpravita navedena uradni opomin in odločba.

               25

               Cour administrative d’appel de Lyon (pritožbeno sodišče v Lyonu) je s sodbo z dne 9. junija 2011 zavrnilo pritožbo družbe Neptune Distribution zoper to sodbo.

               26

               Družba Neptune Distribution je pri predložitvenem sodišču zoper to sodbo vložila kasacijsko pritožbo. V utemeljitev te pritožbe je med drugim navedla razlog, s katerim je zatrjevala, da je pritožbeno sodišče v Lyonu napačno uporabilo pravo, kar zadeva člen R. 112‑7 zakona o varstvu potrošnikov ter člena R. 1322‑44‑13 in R. 1322‑44‑14 zakona o javnem zdravju.

               27

               Predložitveno sodišče meni, da je odgovor na ta pritožbeni razlog odvisen od odgovora na vprašanje, ali se v skladu s Prilogo k Uredbi št. 1924/2006 za osnovo izračuna „enakovredne količine soli“, prisotne v živilu, upošteva le količino natrija, ki z vezavo na ione klorida tvori natrijev klorid oziroma jedilno sol, ali skupno količino natrija v živilu v vseh njegovih oblikah.

               28

               V zadnjem primeru naj se namreč za vodo, bogato z natrijevim bikarbonatom, ne bi moglo šteti, da ima „nizko vsebnost natrija/soli“, čeprav ima ta voda nizko, celo zelo nizko, vsebnost natrijevega klorida.

               29

               Tako naj distributer naravne mineralne vode, bogate z natrijevim bikarbonatom, pri označevanju in oglaševanju ne bi smel uporabiti navedbe, čeprav pravilne, glede nizke vsebnosti soli oziroma natrijevega klorida, ker naj bi se s to navedbo kupce lahko zavedlo glede skupne vsebnosti natrija v zadevni mineralni vodi.

               30

               V tem okviru predložitveno sodišče dodaja, da je zvišanje krvnega tlaka – kot zlasti izhaja iz mnenja EFSA z dne 21. aprila 2005 – glavni neželeni učinek, ugotovljen v zvezi z večjim vnosom natrija. Čeprav naj bi bilo zvišanje krvnega tlaka, povezano z uživanjem velike količine soli, večinoma posledica natrija, naj bi na to zvišanje vplivali tudi kloridni ioni. Več študij naj bi pokazalo, da dieta z veliko natrijevega bikarbonata za osebe z visokim krvnim tlakom nima istega neželenega učinka kot dieta z veliko natrijevega klorida. V mnenju, objavljenem junija 2011, naj bi EFSA sicer zavrnila uvrstitev trditve, da natrijev bikarbonat nima neželenih učinkov na krvni tlak, na seznam dovoljenih zdravstvenih trditev iz člena 13(3) Uredbe št. 1924/2006 z obrazložitvijo, da študija, predložena v utemeljitev te trditve, ne vsebuje zadostnih jamstev glede metodologije. Vendar naj zgolj zaradi te okoliščine tudi ne bi bilo mogoče trditi, da je treba za natrijev bikarbonat šteti, da lahko povzroči ali poslabša visok krvni tlak iz istih razlogov in v enakem obsegu kot natrijev klorid.

               31

               Predložitveno sodišče tako meni, da z vidika nevarnosti za zdravje potrošnikov obstaja dvom o enakem učinku pitja vod, bogatih z natrijevim bikarbonatom, in vod, bogatih z natrijevim kloridom. Zato bi bilo treba presoditi, ali so omejitve svobode izražanja in obveščanja družbe Neptune Distribution nujne in sorazmerne, zlasti ob upoštevanju zahteve po zagotavljanju visoke ravni varovanja zdravja potrošnikov.

               32

               V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali se kot podlaga za izračun ‚enakovredne količine soli‘ za količino natrija v živilu v smislu Priloge k Uredbi št. 1924/2006 uporablja le količina natrija, ki v povezavi s kloridnimi ioni tvori natrijev klorid oziroma jedilno sol, ali skupna količina natrija v živilu v vseh njegovih oblikah?

                        2.

                        Ali je v drugem primeru z določbami člena 2(1) Direktive 2000/13 ter člena 9(1) in (2) Direktive 2009/54 v povezavi s Prilogo III k tej direktivi, razloženimi z vidika enakovrednega razmerja med natrijem in soljo, določenega v Prilogi k Uredbi št. 1924/2006, s tem, da distributerju mineralne vode prepovedujejo, da na označbah in v oglasih za to vodo uporabi kakršno koli navedbo o nizki vsebnosti soli, ki bi lahko veljala za njegov proizvod, ki je poleg tega bogat z natrijevim bikarbonatom, ker bi ta navedba kupca lahko zavedla glede skupne vsebnosti natrija v vodi, kršen člen 6(1), prvi pododstavek, PEU v povezavi s členom 11(1) (svoboda izražanja in obveščanja) in členom 16 (svoboda gospodarske pobude) Listine ter členom 10 EKČP?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               33

               Najprej je treba opozoriti, da mora v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, določenega s členom 267 PDEU, Sodišče nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Za to mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, ki so jim predloženi, čeprav te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih postavijo ta sodišča (sodba Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, točka 33 in navedena sodna praksa).

               34

               Čeprav je predložitveno sodišče svoji vprašanji formalno omejilo samo na razlago izraza „enakovredna količina soli“ iz Priloge k Uredbi št. 1924/2006, to Sodišča ne ovira, da predložitvenemu sodišču poda vse elemente razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri presoji predložene zadeve, in sicer ne glede na to, ali se je nanje sklicevalo v obrazložitvi svojih vprašanj. V zvezi s tem mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, zbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej v tem smislu sodbo Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, točka 34 in navedena sodna praksa).

               35

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se predložitveno sodišče v obrazložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe sklicuje tudi na določbe Direktive 2009/54.

               36

               Poleg tega iz te obrazložitve izhaja, da želi predložitveno sodišče za odločitev o kasacijski pritožbi, ki mu je predložena, izvedeti, ali je na embalažah, pri označevanju in oglaševanju naravnih mineralnih vod dopustno navesti tako nizko vsebnost natrija ali soli v teh vodah, predvsem z navedbo le ene kemijske spojine z natrijem v teh vodah, in sicer v obravnavani zadevi natrijevega klorida ali jedilne soli, ne da bi bila pri tem določena skupna vsebnost natrija v vseh prisotnih kemijskih oblikah, če bi lahko ta skupna vsebnost presegala količinske omejitve natrija ali enake količine soli, določene v predpisih Unije, ki se uporabljajo za trditve in navedbe pri naravnih mineralnih vodah.

               37

               Zato je treba prvo vprašanje razumeti tako, da se z njim želi v bistvu izvedeti, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi bile na embalažah, pri označevanju in oglaševanju naravnih mineralnih voda trditve ali navedbe, s katerimi se želi potrošnika prepričati, da imajo zadevne vode nizko, celo zelo nizko, vsebnost natrija, če skupna vsebnost natrija v vseh prisotnih kemijskih oblikah presega količinske omejitve natrija ali enake količine snovi, določene v predpisih Unije, ki se uporabljajo v takem primeru.

               38

               Za koristen odgovor na to vprašanje je treba upoštevati tako določbe Uredbe št. 1924/2006 kot določbe Direktive 2009/54.

               39

               V skladu s členom 1(5) Uredbe št. 1924/2006 se ta uredba uporablja brez poseganja v določbe Direktive 2009/54.

               40

               Navedena uredba na splošno ureja uporabo prehranskih in zdravstvenih trditev, navedena direktiva pa določa posebna pravila o navedbah, ki se lahko uporabijo na embalažah in pri oglaševanju naravnih mineralnih voda.

               41

               Člen 8(1) Uredbe št. 1924/2006 dopušča prehranske trditve le, če so navedene v Prilogi k tej uredbi in so v skladu s pogoji, določenimi v tej uredbi.

               42

               Kar zadeva prehranske trditve o vsebnosti natrija ali soli, je v skladu s to prilogo živilo dopustno opredeliti kot živilo z „nizko vsebnostjo natrija/soli“ ali „zelo nizko vsebnostjo natrija/soli“, če izdelek ne vsebuje več kot 0,12 g natrija ali enakovredne količine soli na 100 g ali na 100 ml za prvo trditev oziroma če izdelek ne vsebuje več kot 0,04 g natrija ali enakovredne količine soli na 100 g ali na 100 ml za drugo trditev.

               43

               Vendar za vode v zvezi s tem veljajo posebna pravila.

               44

               Natančneje, prvič, Priloga k Uredbi št. 1924/2006 prepoveduje uporabo trditve „zelo nizka vsebnost natrija/soli“ in katere koli trditve s podobnim pomenom za potrošnika za naravne mineralne in druge vode.

               45

               Drugič, trditev „nizka vsebnost natrija/soli“ kot katera koli druga trditev s podobnim pomenom za potrošnika je v skladu s to prilogo dopustna za vode, ki niso naravne mineralne vode, za katere se uporablja Direktiva 2009/54, če ta vrednost ne presega 2 mg natrija na 100 ml, to je 20 mg na 1 liter.

               46

               V skladu s členom 9(2), drugi pododstavek, Direktive 2009/54 so navedbe iz Priloge III k tej direktivi dovoljene, če upoštevajo ustrezna merila iz navedene priloge, ali če teh ni, merila, ki so določena v nacionalnih predpisih, če so pri tem upoštevani nekateri tehnični pogoji.

               47

               V navedeni prilogi je ob navedbi „primerno za dieto z malo natrija“ določeno merilo, v skladu s katerim mora biti „vsebnost natrija nižja od 20 mg/l“.

               48

               Zakonodajalec Unije z natančno določitvijo v Direktivi 2009/54 najvišje količine natrija v primerih, ko se na embalažah, pri označevanju ali oglaševanju uporabi navedba glede nizke vsebnosti natrija, ne razlikuje med natrijem glede na kemijsko sestavo, katere del je ali iz katere je nastal.

               49

               V zvezi s cilji Uredbe št. 1924/2006 in Direktive 2009/54 je treba spomniti, da se želi s to uredbo, kot izhaja iz njenega člena 1, zagotoviti učinkovito delovanje notranjega trga ob hkratnem zagotavljanju visoke ravni varstva potrošnikov. V zvezi s tem je v uvodnih izjavah 1 in 9 navedene uredbe navedeno, da je treba potrošniku med drugim dati potrebne informacije, da lahko opravi izbiro ob poznavanju dejstev (sodba Ehrmann, C‑609/12, EU:C:2014:252, točka 40).

               50

               V skladu z uvodno izjavo 5 Direktive 2009/54 bi morali biti glavni cilji vseh pravil o naravnih mineralnih vodah varovanje zdravja potrošnikov, preprečevanje njihovega zavajanja in zagotovitev poštenega trgovanja. V tem smislu je v uvodni izjavi 9 te direktive pojasnjeno, da bi morala biti navedba kemijske sestave naravne mineralne vode na označbi obvezna, da se zagotovi obveščenost potrošnikov (glej sodbo Hotel Sava Rogaška, C‑207/14, EU:C:2015:414, točka 40).

               51

               Tako je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije s sprejetjem določb Uredbe št. 1924/2006 in Direktive 2009/54 presodil, da je nujno zagotoviti, da imajo potrošniki primerne in pregledne informacije glede vsebnosti natrija v vodah, namenjenih pitju.

               52

               Ta zagotovila je treba obravnavati tudi ob upoštevanju pomembnosti ravni uživanja natrija za zdravje ljudi.

               53

               Ker ni sporno, da je natrij sestavina različnih kemijskih spojin, in sicer zlasti natrijevega klorida oziroma jedilne soli in natrijevega bikarbonata, je treba njegovo količino v naravnih mineralnih vodah presojati na podlagi določb Direktive 2009/54 in pri tem upoštevati njegovo skupno vsebnost v zadevnih naravnih mineralnih vodah ne glede na njegovo kemijsko obliko.

               54

               V skladu s členom 7(2)(a) Direktive 2009/54 je treba pri označevanju naravnih mineralnih vod sicer res navesti kemijsko sestavo, ki natančno določa bistvene sestavine.

               55

               Vendar pa je treba ugotoviti, da lahko potrošnika zapeljejo tudi embalaže, označevanje in oglaševanje naravnih mineralnih voda, ki – ne glede na navedbo skupne vsebnosti natrija v teh vodah pri označitvi v skladu z določbo, navedeno v prejšnji točki te sodbe – vsebujejo navedbo o nizki vsebnosti natrija v vodah, ker je na njihovi podlagi mogoče sklepati, da imajo te vode nizko vsebnost natrija ali soli ali da so primerne za dieto z malo natrija, v resnici pa vsebujejo 20 mg/l ali več natrija (glej po analogiji sodbo Teekanne, C‑195/14, EU:C:2015:361, točke od 38 do 41).

               56

               Na podlagi teh ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti:

                        —

                        Člen 8(1) Uredbe št. 1924/2006 je treba v povezavi s Prilogo k tej uredbi razlagati tako, da prepoveduje uporabo trditve „zelo nizka vsebnost natrija/soli“ in katere koli trditve s podobnim pomenom za potrošnika za naravne mineralne in druge vode.

                        —

                        Člen 9(2) Direktive 2009/54 je treba v povezavi s Prilogo III k tej direktivi razlagati tako, da nasprotuje temu, da se na embalažah, pri označevanju in oglaševanju naravnih mineralnih voda uporabi trditve ali navedbe, s katerimi se želi potrošnika prepričati, da imajo zadevne vode nizko, celo zelo nizko, vsebnost natrija ali soli ali da so primerne za dieto z malo natrija, če je skupna vsebnost natrija v vseh prisotnih kemijskih oblikah enaka ali višja od 20 mg/l.

         Drugo vprašanje

               57

               Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali sta člen 2(1) Direktive 2000/13 in člen 9(1) in (2) Direktive 2009/54 v povezavi s Prilogo III k zadnjenavedeni direktivi in Prilogo k Uredbi št. 1924/2006 veljavna, ker prepovedujeta, da je na embalažah, pri označevanju in oglaševanju naravnih mineralnih voda kakršna koli trditev ali navedba o nizki vsebnosti natrijevega klorida oziroma jedilne soli v teh vodah, ki bi lahko potrošnika zavedla glede skupne vsebnosti natrija v zadevnih vodah.

               58

               Predložitveno sodišče prosi Sodišče, naj presodi veljavnost teh določb ob upoštevanju člena 6(1), prvi pododstavek, PEU v povezavi s členoma 11(1) in 16 Listne ter členom 10 EKČP.

               59

               Najprej je treba ugotoviti, da čeprav predložitveno sodišče z drugim vprašanjem Sodišče prosi, naj presodi veljavnost določbe Direktive 2000/13, ta ni predmet postopka v glavni stvari.

               60

               Člen 2(1)(a) in (3) Direktive 2000/13 je namreč omejen na določbo, da označevanje, predstavitev in oglaševanje kupca med drugim ne smejo zavesti glede značilnosti živila.

               61

               V nasprotju z določbami Uredbe št. 1924/2006 in Direktive 2009/54 v določbah Direktive 2000/13 tako ni posebnih zahtev za proizvajalce in distributerje naravnih mineralnih voda glede uporabe trditev in navedb, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da ima zadevna voda nizko ali zelo nizko vsebnost natrija ali soli ali da je primerna za dieto z malo natrija.

               62

               Zato je treba v obravnavanem primeru presoditi zgolj veljavnost člena 9(1) in (2) Direktive 2009/54 v povezavi s Prilogo III k tej direktivi in Prilogo k Uredbi št. 1924/2006.

               63

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je svoboda izražanja in obveščanja določena v členu 11 Listine, ki ji člen 6(1) PDEU priznava enako pravno veljavnost kot Pogodbama.

               64

               Ta svoboščina je zavarovana tudi s členom 10 EKČP, ki se uporablja – kot izhaja iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice – tudi kadar podjetnik širi poslovne informacije, zlasti v obliki oglaševalskih sporočil (glej sodbi ESČP z dne 24. februarja 1994 v zadevi Casado Coca proti Španiji (série A št. 285, točki 35 in 36) in z dne 11. decembra 2003 v zadevi Krone Verlag GmbH & Co. KG proti Avstriji (št. 3) (Recueil des arrêts et décisions 2003-XII, točki 19 in 20)).

               65

               Ker pa ima svoboda izražanja in obveščanja iz člena 11 Listine, kot izhaja iz njenega člena 52(3) in iz pojasnil k Listini glede člena 11, enak pomen in obseg kot svoboščina, zagotovljena z EKČP, je treba ugotoviti, da ta svoboščina zajema primer, v katerem podjetnik na embalažah, pri označevanju ali oglaševanju naravnih mineralnih voda uporabi trditve in navedbe o vsebnosti natrija ali soli v teh vodah.

               66

               Spomniti je treba tudi, da je treba svobodo gospodarske pobude, zagotovljeno s členom 16 Listine, upoštevati glede na njeno družbeno funkcijo (glej v tem smislu sodbo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, točka 54).

               67

               Prepoved, da se na embalažah, pri označevanju in oglaševanju naravnih mineralnih voda uporabi vsakršna trditev ali navedba o nizki vsebnosti natrija v teh vodah, ki bi lahko potrošnika zavedla glede te vsebnosti, pomeni omejitev svobode izražanja in obveščanja, ki jo ima podjetnik, in tudi njegove svobodne gospodarske pobude.

               68

               Čeprav je te svoboščine vseeno mogoče omejiti, mora biti v skladu s členom 52(1) Listine vsaka omejitev njihovega uresničevanja predpisana z zakonom in mora spoštovati bistveno vsebino navedenih svoboščin. Poleg tega so v skladu s to določbo ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve dovoljene, samo če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

               69

               Prvič, v zvezi s tem je treba ugotoviti, da je omejitev iz točke 67 te sodbe predpisana z zakonom, in sicer s členom 8(1) Uredbe št. 1924/2006 v povezavi s Prilogo k tej uredbi in členom 9(2) Direktive 2009/54 v povezavi s Prilogo III k tej direktivi.

               70

               Drugič, navedene določbe ne vplivajo na bistveno vsebino svobode izražanja in obveščanja, ki jo ima podjetnik, saj se z njimi posredovanje informacij potrošnikom glede vsebnosti natrija ali soli v naravnih mineralnih vodah zgolj omejuje z nekaterimi pogoji, ki so natančneje navedeni v točkah od 44 do 56 te sodbe.

               71

               Poleg tega zadevni predpisi nikakor ne prepovedujejo proizvodnje in trženja naravnih mineralnih voda, ampak se na jasno razmejenem področju omejujejo na določitev označevanja in z njim povezanega oglaševanja. S tem nikakor ne vplivajo na svobodo gospodarske pobude (glej v tem smislu sodbo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, točki 57 in 58).

               72

               Kot je bilo opozorjeno v točkah od 49 do 52 te sodbe, se želi z določbami Uredbe št. 1924/2006 in Direktive 2009/54, zlasti tistimi, ki določajo omejitve uporabe zadevnih trditev in navedb, zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov, ustrezne in pregledne informacije o vsebnosti natrija v vodah, namenjenih potrošnji in poštenost poslovnih transakcij ter varovati zdravje ljudi.

               73

               Kot je ugotovil generalni pravobranilec v točki 46 sklepnih predlogov, sta varovanje zdravja ljudi in varstvo potrošnikov na visoki ravni legitimna cilja v splošnem interesu, ki se uresničujeta s pravom Unije, zlasti v skladu s členi 9 PDEU, 12 PDEU, 114(3) PDEU, 168(1) PDEU, 169(1) PDEU ter s členoma 35 in 38 Listine.

               74

               Potreba, da se potrošniku zagotovi čim natančnejše in pregledne informacije o lastnostih proizvoda, pa je tesno povezana z varovanjem zdravja ljudi in je v splošnem interesu (glej v tem smislu sodbi ESČP z dne 25. avgusta 1998 v zadevi Hertel proti Švici (Recueil des arrêts et décisions 1998-VI, točka 47) in z dne 2. maja 2000 v zadevi Bergens Tidende in drugi proti Norveški (Recueil des arrêts et décisions 2000-IV, točka 51)), s čimer je mogoče upravičiti omejitve svobode izražanja in obveščanja, ki jo ima podjetnik, ter njegove svobodne gospodarske pobude.

               75

               V teh okoliščinah je treba veljavnost izpodbijanih določb presoditi ob upoštevanju nujne skladnosti med zahtevami, povezanimi z varstvom teh različnih temeljnih pravic in objektivnih ciljev splošnega interesa, zavarovanih s pravnim redom Unije, in pravičnim ravnotežjem med njimi (glej v tem smislu sodbo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, točka 47).

               76

               Glede sodnega preizkusa pogojev za izvajanje načela sorazmernosti je treba zakonodajalcu Unije dopustiti široko diskrecijsko pravico na področju, kot je to v obravnavanem primeru, ki od njega zahteva politične, gospodarske in socialne odločitve ter na katerem mora opraviti kompleksno presojo (glej v tem smislu sodbi British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, točka 123, in Alliance for Natural Health in drugi, C‑154/04 in C‑155/04, EU:C:2005:449, točka 52).

               77

               V zvezi s tem je treba navesti, prvič, da je trditev ali navedba o vsebnosti natrija v natrijevem kloridu v naravnih mineralnih vodah, čeprav bi se lahko štelo, da je vsebinsko pravilna, vseeno nepopolna, če je iz nje mogoče sklepati, da imajo vode nizko vsebnost natrija, v resnici pa skupna vsebnost natrija presega omejitve, določene s predpisi Unije (glej v tem smislu sodbo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, točka 51).

               78

               V takem položaju lahko informacije na embalažah, pri označevanju in oglaševanju, ki vsebujejo navedeno trditev ali navedbo, potrošnika zavedejo glede vsebnosti natrija v mineralnih vodah iz postopka v glavni stvari.

               79

               Drugič, trditev družbe Neptune Distribution, da določbe, ki so predmet preizkusa, presegajo to, kar je nujno za varovanje zdravja potrošnikov, ker se brez razlikovanja uporabljajo za natrij v vseh kemijskih oblikah, vključno z natrijevim bikarbonatom, ne glede na to, da ta za zdravje ljudi ni škodljiv in da le natrijev klorid povzroča povišan krvni tlak, ni mogoče sprejeti.

               80

               Ne da bi bilo treba odločiti o vprašanju, ali je škodljivost prekomernega uživanja natrija, povezanega z ioni klorida, z vidika tveganja za povišanje krvnega tlaka primerljiva s tveganjem, povezanim z uživanjem natrija v drugačni kemijski spojini, zlasti v natrijevem bikarbonatu, je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije to tveganje določil ob upoštevanju potrebe po varovanju zdravja ljudi na eni strani in previdnostnega načela na tem področju na drugi.

               81

               Kot je ugotovil generalni pravobranilec v točki 49 sklepnih predlogov, mora zakonodajalec Unije upoštevati previdnostno načelo, v skladu s katerim je, kadar obstajajo negotovosti glede obstoja ali obsega tveganj za zdravje ljudi, mogoče sprejeti zaščitne ukrepe, ne da bi bilo treba počakati, da sta resničnost in resnost teh tveganj v celoti dokazani (glej sodbo Acino/Komisija, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, točka 57).

               82

               Kadar se pokaže, da zaradi neprepričljivih rezultatov opravljenih študij ni mogoče z gotovostjo ugotoviti obstoja zatrjevanega tveganja ali njegovega obsega, pri čemer pa verjetnost dejanske škode za javno zdravje, če bi se tveganje izkazalo za utemeljeno, obstaja, previdnostno načelo upravičuje sprejetje omejevalnih ukrepov (glej v tem smislu sodbo Acino/Komisija, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, točka 58).

               83

               Iz spisa, predloženega Sodišču, zlasti iz mnenja EFSA z dne 21. aprila 2005, navedenega v točki 30 te sodbe in na kateri se sklicuje predložitveno sodišče, pa ne izhaja, da je nevarnost za zdravje ljudi zaradi prekomernega uživanja natrija, prisotnega v različnih kemijskih spojinah, zlasti natrijevem bikarbonatu, izključeno.

               84

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije lahko upravičeno štel, da so omejitve in prepovedi, kakršne so te iz določb, ki so predmet prvega vprašanja, v zvezi z uporabo trditev ali navedb o vsebnosti natrija v naravnih mineralnih vodah, primerne in nujne za zagotovitev varovanja zdravja ljudi v Uniji.

               85

               Na podlagi teh ugotovitev je treba ugotoviti, da je poseg v svobodo izražanja in obveščanja, ki jo ima podjetnik, in njegovo svobodno gospodarsko pobudo v obravnavanem primeru sorazmeren z zastavljenimi cilji.

               86

               Na podlagi vseh ugotovitev je treba ugotoviti, da se pri preučitvi drugega vprašanja ni ugotovilo ničesar, kar bi lahko v povezavi s Prilogo III k direktivi 2009/54 in Prilogo k Uredbi št. 1924/2006 vplivalo na veljavnost člena 9(1) in (2) Direktive 2009/54.

         Stroški

               87

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 8(1) Uredbe (ES) št. 1924/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 107/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. januarja 2008, je treba v povezavi s Prilogo k prvonavedeni uredbi razlagati tako, da prepoveduje uporabo trditve „zelo nizka vsebnost natrija/soli“ in katere koli trditve s podobnim pomenom za potrošnika za naravne mineralne in druge vode.

                           Člen 9(2) Direktive 200[9]/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 o izkoriščanju in trženju naravnih mineralnih vod je treba v povezavi s Prilogo III k tej direktivi razlagati tako, da nasprotuje temu, da se na embalažah, pri označevanju ali oglaševanju naravnih mineralnih voda uporabi trditve ali navedbe, s katerimi se želi potrošnika prepričati, da imajo zadevne vode nizko vsebnost natrija ali soli ali da so primerne za dieto z malo natrija, če je skupna vsebnost natrija v vseh prisotnih kemijskih oblikah enaka ali višja od 20 mg/l.

                           2.

                           Pri preučitvi drugega vprašanja se ni ugotovilo ničesar, kar bi lahko v povezavi s Prilogo III k direktivi 2009/54 in Prilogo k Uredbi št. 1924/2006 vplivalo na veljavnost člena 9(1) in (2) Direktive 2009/54.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 25. oktobra 2013. # Evropska komisija proti Chrysanthe Moschonaki. # Zadeva T-476/11 P.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 25. januarja 2017.#Sun System Kereskedelmi és Szolgáltató Kft. proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije Choco Love – Prejšnji besedni in figurativna znamka CHOCOLATE, CSOKICSŐ in Chocolate Brown – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-325/15.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 21. marca 1996. # Akli Chehab proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-10/95.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 22. septembra 2016.#Grupo de originación y análisis, SL proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije BK PARTNERS – Prejšnja nacionalna besedna in figurativna znamka bk. – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-228/15.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 7. septembra 2006.#Georgios Agorastoudis in drugi (C-187/05), Ioannis Pannou in drugi (C-188/05), Kostandinos Kotsabougioukis in drugi (C-189/05) in Georgios Akritopoulos in drugi (C-190/05) proti Goodyear Hellas ABEE.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Areios Pagos - Grčija.#Kolektivni odpusti - Direktiva 75/129/EGS - Člen 1(2)(d) - Prenehanje dejavnosti podjetja po sodni odločbi - Prenehanje dejavnosti podjetja izključno po volji delodajalca.#Združene zadeve C-187/05 do C-190/05.

text:
      Združene zadeve od C-187/05 do C-190/05
      Georgios Agorastoudis in drugi
      proti
      Goodyear Hellas ABEE
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Areios Pagos)
      „Kolektivni odpusti – Direktiva 75/129/EGS – Člen 1(2)(d) – Prenehanje dejavnosti podjetja po sodni odločbi – Prenehanje dejavnosti podjetja izključno po volji delodajalca“
      Povzetek sodbe
      Socialna politika – Približevanje zakonodaj – Kolektivni odpusti – Direktiva 75/129
      (Direktiva Sveta 75/129, člen 1(2)(d))
      Direktivo 75/129 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti je treba razlagati tako, da se uporablja
         v primeru kolektivnih odpustov zaradi dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali obrata, o katerem je bilo odločeno izključno
         na predlog delodajalca in brez predhodne sodne odločbe, pri čemer odstopanje iz člena 1(2)(d) te direktive ne izključuje njene
         uporabe.

      (Glej točko 45 in izrek.)

      SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 7. septembra 2006(*)

      „Kolektivni odpusti – Direktiva 75/129/EGS – Člen 1(2)(d) – Prenehanje dejavnosti podjetja po sodni odločbi – Prenehanje dejavnosti podjetja izključno po volji delodajalca“
      V združenih zadevah od C-187/05 do C-190/05,
      katerih predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Areios Pagos (Grčija)
         s sklepi z dne 17. marca 2005, ki so prispeli na Sodišče 27. aprila 2005, v postopkih

      Georgios Agorastoudis in drugi (C‑187/05),

      Ioannis Pannou in drugi (C‑188/05),

      Kostandinos Kotsabougioukis in drugi (C‑189/05),

      Georgios Akritopoulos in drugi (C‑190/05)

      proti
      Goodyear Hellas ABEE,

      ob udeležbi
      Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE),

      Ergatoypalliliko kentro Thessalonikis (C‑187/05 in C‑189/05),

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann, sodnik, N. Colneric, sodnica, E. Juhász (poročevalec) in E. Levits, sodnika,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. aprila 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. Agorastoudisa in druge A. Kazakos, dikigoros,
      –        za I. Pannouja in druge A. Kazakos, dikigoros,
      –        za K. Kotsabougioukisa in druge A. Kazakos, dikigoros,
      –        za G. Akritopoulosa in druge A. Kazakos, dikigoros,
      –        za Goodyear Hellas ABEE K. Kremalis in I.-D. Filiotis, dikigori,
      –        za Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE) A. Kazakos, dikigoros,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Condou-Durande in G. Rozet, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago člena 1(2)(d) Direktive Sveta 75/129/EGS z dne 17. februarja
         1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL L 48, str. 29).

      2        Ti predlogi so bili vloženi v okviru spora med odpuščenimi delavci in njihovim nekdanjim delodajalcem zaradi pravilnosti njihovega
         kolektivnega odpusta zaradi prenehanja dejavnosti podjetja, o katerem je bilo odločeno izključno po volji tega delodajalca.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva 75/129, ki temelji na členu 100 Pogodbe EGS (ki je postal člen 100 Pogodbe ES, postal člen 94 ES), skuša skladno
         s prvo uvodno izjavo „delavcem v primeru kolektivnih odpustov zagotoviti boljše varstvo ter pri tem upoštevati potrebe po
         uravnoteženem ekonomskem in socialnem razvoju v Skupnosti“. V drugi uvodni izjavi te direktive je ugotovljeno, da „se v državah
         članicah, kljub okrepljenemu zbliževanju, veljavni predpisi glede dejanske ureditve in postopkov pri takih odpustih ter glede
         ukrepov za ublažitev posledic odpustov za delavce še vedno razlikujejo“. Zato peta uvodna izjava navedene direktive določa,
         da je treba v smislu člena 117 Pogodbe EGS (ki je postal člen 117 Pogodbe ES (členi od 117 do 120 Pogodbe ES so bili nadomeščeni
         s členi od 136 ES do 143 ES)) spodbuditi približevanje predpisov, ki so v veljavi v državah članicah, in obenem ohranjati
         izboljšave.

      4        Člen 1 Direktive 75/129 določa področje njene uporabe:

      „1.      V tej direktivi pomeni:
      a)      kolektivni odpust odpust s strani delodajalca zaradi enega ali več razlogov, ki niso povezani s posameznimi delavci, če je,
         odvisno od odločitve države članice, število odpuščenih delavcev:

      –        ali v obdobju 30 dni:
      (1)      najmanj 10 v podjetjih, ki običajno zaposlujejo več kakor 20 in manj kakor 100 delavcev;
      (2)      najmanj 10 % vseh delavcev v podjetjih, ki običajno zaposlujejo najmanj 100 in manj kakor 300 delavcev;
      (3)      najmanj 30 v podjetjih, ki običajno zaposlujejo 300 ali več delavcev;
      –        ali v obdobju 90 dni najmanj 20, ne glede na število delavcev, običajno zaposlenih v podjetju;
      […]
      2.      Ta direktiva se ne uporablja za:
      a)      kolektivne odpuste delavcev, ki imajo sklenjene pogodbe o zaposlitvi za določen čas ali za posebne naloge, razen če pride
         do takih odpustov pred iztekom določenega datuma ali izpolnitve takih pogodb;

      b)      delavce, ki jih zaposlujejo organi javne uprave ali ustanove javnega prava (ali v državah članicah, ki nimajo takega koncepta,
         enakovredni organi);

      c)      posadke čezoceanskih ladij;
      d)      delavce, ki jih je prizadelo prenehanje dejavnosti podjetja, če to izhaja iz sodne odločbe.“
      5        V členu 2 Direktiva 75/129 predvideva določene obveznosti delodajalca, ki načrtuje kolektivno odpuščanje delavcev. Ta mora
         s predstavniki delavcev najprej začeti posvetovanja, ki morajo zajeti vsaj možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim
         odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice. Da bi tem predstavnikom omogočil podajanje
         konstruktivnih predlogov, jim mora sporočiti vse relevantne podatke in jim v vsakem primeru pisno sporočiti razloge za odpuščanje,
         število delavcev, ki jih bo odpustil, število običajno zaposlenih delavcev in obdobje, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste.

      6        Člen 3(1) te direktive določa:

      „Delodajalci morajo uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
       To obvestilo mora vsebovati vse pomembne podatke o načrtovanih kolektivnih odpustih in o posvetovanju s predstavniki delavcev,
         kakor je določeno v členu 2, predvsem pa razloge za odpuščanje, število delavcev, ki bodo odpuščeni, število običajno zaposlenih
         in obdobje, v katerem bodo odpusti izvedeni.“

      7        Člen 4(1) te direktive določa:

      „Načrtovani kolektivni odpusti, o katerih je uradno obveščen pristojni organ javne oblasti, se lahko izvedejo šele po preteku
         30 dni od uradnega obvestila iz člena 3(1) […]

      […]“
      8        Člen 5 te iste direktive na koncu določa, da direktiva „ne vpliva na pravico držav članic, da uporabijo ali sprejmejo zakone
         in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši“.

      9        Direktiva 75/129 je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/56/EGS z dne 24. junija 1992 (UL L 245, str. 3) zaradi sprejetja
         Listine Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev na zasedanju Evropskega sveta v Strasbourgu 9. decembra 1989. Ta
         sprememba obsega predvsem povečanje obveznosti delodajalca glede obveščanja in posvetovanja s predstavniki delavcev iz člena
         2 Direktive 75/129 in z dodanjem člena 5(a) k tej direktivi obveznost držav članic, da predpišejo, da so upravni in/ali sodni
         postopki za spoštovanje izvajanja obveznosti iz Direktive 75/129 dostopni predstavnikom delavcev in/ali delavcem.

      10      V okviru teh sprememb je bila iz člena 1(2) Direktive 75/129 izbrisana točka (d).

      11      V tem okviru je bil v členu 3(1) Direktive 75/129 za prvim pododstavkom dodan pododstavek:

      „Vendar pa države članice lahko predvidijo, da mora delodajalec v primeru kolektivnih odpustov, ki so posledica prenehanja
         dejavnosti podjetja zaradi sodne odločbe, o tem uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti le, če ta tako zahteva.“

      12      Direktiva 92/56 je tudi določila, da se v Direktivi 75/129 v členu 4 doda četrti odstavek z besedilom:

      „Državam članicam tega člena ni treba uporabljati, če so odpusti posledica prenehanja dejavnosti podjetja po sodni odločbi.“
       Nacionalna ureditev
      13      Direktiva 75/129 je bila prenesena v grško pravo z zakonom št. 1387/1983.

      14      Ta zakon v členu 3 določa, da delodajalec v celoti pisno obvešča delavce o načrtovanih kolektivnih odpustih in o razlogih
         zanje ter da je dolžan začeti posvetovanja s predstavniki delavcev in jim sporočiti informacije, ki jim omogočajo oblikovanje
         konstruktivnih predlogov. Ta zakon predpisuje tudi obveznost delodajalca, da te informacije sporoči pristojnemu javnemu organu.
         Poleg tega vsebuje ta zakon v členu 5(3) za delavce ugodno določbo, po kateri lahko v primeru, če stranke ne dosežejo dogovora,
         prefekt ali minister za delo glede na razmere na trgu in obravnavano podjetje bodisi podaljšata posvetovanja za dodatnih dvajset
         dni ali pa zavrneta vse načrtovane odpuste ali del teh.

      15      Člen 1(2)(d) Direktive 75/129 je bil v notranje pravo prenesen s členom 2(2)(c) zakona št. 1387/1983, ki določa:

      „Določbe tega zakona se ne uporabljajo za delavce, ki so odpuščeni zaradi prenehanja dejavnosti podjetja ali obrata po sodni
         odločbi, izdani na prvi stopnji.“

      16      Spremembe, ki so bile uvedene z Direktivo 92/56, so bile v notranje pravo prenesene z zakonoma št. 2736/1999 in št. 2874/2000,
         to je po nastanku dejanskega stanja v postopku v glavni stvari julija 1996. Rok za prenos omenjenih sprememb v notranje pravo,
         določen v členu 2 Direktive 92/56, se je iztekel 24. junija 1994, torej pred nastankom tega dejanskega stanja.

       Spori o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      17      Iz predložitvenih sklepov izhaja, da so tožeče stranke v postopku v glavni stvari delale na podlagi pogodb o zaposlitvi za
         nedoločen čas v industrijski enoti družbe Goodyear Hellas SA na industrijskem območju Soluna. Dejavnost te tovarne je bila
         predvsem proizvodnja pnevmatik in avtomobilskih zračnic ter materialov za popravilo pnevmatik. Omenjena tovarna, organizirana
         celota človeških in tehnoloških virov, je bila industrijska enota obravnavanega podjetja, ločena in ekonomsko neodvisna od
         njegove komercialne enote s sedežem v Atenah.

      18      Skupščina delničarjev materinske družbe Goodyear s sedežem v Združenih državah Amerike je 19. julija 1996 odločila, da prekine
         industrijsko dejavnost in 22. julija 1996 dokončno ustavi dejavnost tovarne v Solunu. Pogodbe o zaposlitvi za osebje, zaposleno
         v industrijski enoti podjetja, to je okoli 340 oseb, so bile razvezane s tem dnem, ne da bi bili upoštevani načini in postopek
         za kolektivne odpuste, ki jih je predpisoval takrat veljavni zakon št. 1387/1983. Odstranjevanje te industrijske enote se
         je začelo oktobra 1996.

      19      Tožbe, ki so jih odpuščeni delavci vložili proti odločbam, sprejetim zaradi tega prenehanja dejavnosti, so bile na prvi stopnji
         zavrnjene, kar je na pritožbeni stopnji potrdilo Efeteio (pritožbeno sodišče v Atenah). To sodišče je presodilo, da ker grško
         pravo ne predpisuje, da se v primeru dokončnega prenehanja dejavnosti podjetja izključno po volji delodajalca izda sodna odločba,
         po ustaljeni sodni praksi grških sodišč za delodajalca ne veljajo obveznosti iz Direktive 75/129 in nacionalnega zakona, s
         katerim je bila ta direktiva prenesena.

      20      V teh okoliščinah je Areios Pagos, ki so mu bile predložene revizije, prekinilo odločanje in Sodišču v štirih postopkih v
         glavni stvari v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali se za kolektivna odpuščanja zaradi dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali obrata, do katerega je prišlo izključno
         po volji delodajalca in brez predhodne sodne odločbe, uporabljajo določbe Direktive 75/129 v smislu njenega člena 1(2)(d),
         glede na to da grško pravo ne določa, da mora biti pred dokončnim prenehanjem podjetja ali obrata, o katerem je bilo odločeno
         izključno na predlog delodajalca, izdana sodna odločba?“

      21      S sklepom predsednika Sodišča z dne 9. junija 2005 so bile te zadeve združene za namen pisnega in ustnega postopka ter sodbe.

       Vprašanje za predhodno odločanje
      22      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se Direktiva 75/129 uporablja v primeru kolektivnih odpustov zaradi
         dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali obrata, o katerem je bilo odločeno izključno na predlog delodajalca in brez predhodne
         sodne odločbe, ter zlasti, ali odstopanje iz njenega člena 1(2)(d) upravičuje izključitev uporabe te direktive.

      23      Vprašanje, postavljeno Sodišču, izhaja iz ustaljene sodne prakse grških sodišč glede uporabe Direktive 75/129 in nacionalnega
         zakona o prenosu te direktive.

      24      V skladu s to sodno prakso se Direktiva 75/129 ne uporablja, če je odločitev za dokončno prenehanje dejavnosti podjetja sprejeta
         izključno po volji delodajalca na podlagi njegove ustavno zagotovljene gospodarske in finančne svobode, ne glede na obstoj
         odločbe sodišča. Njena uporaba naj bi bila pogojena z nadaljevanjem dejavnosti obravnavanega podjetja.

      25      Ta razlaga nima podlage niti v besedilu Direktive 75/129, niti v njenem namenu in cilju, niti v sodni praksi Sodišča glede
         te direktive.

      26      Prvič, besedilo Direktive 75/129, zlasti njenega člena 1(1)(a) in (2)(d), je jasno in ne dopušča razumnega dvoma glede področja
         in pogojev uporabe omenjene direktive.

      27      V skladu s členom 1(1)(a) Direktive 75/129 je „kolektivni odpust odpust s strani delodajalca zaradi enega ali več razlogov,
         ki niso povezani s posameznimi delavci […]“. Ta opredelitev je sama po sebi dovolj natančna in ne vsebuje dvoumnosti.

      28      Sodišče je pojem „odpust“ pojasnilo s tem, da je poudarilo, da ima veljavo po pravu Skupnosti in da ga je treba razlagati
         tako, da obsega vsakršno prenehanje pogodbe o zaposlitvi, ki ni po volji delavca in je torej brez njegove privolitve (sodba
         z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑55/02, ZOdl., str. I-9387, točki 49 in 50).

      29      Glede na pravilo iz člena 1(1)(a) Direktive 75/129 je treba šteti, da so štirje primeri neuporabe te direktive, navedeni v
         njenem členu 1(2), našteti taksativno in izčrpno. Poleg tega jih je treba, ker gre za odstopanje od omenjene določbe, razlagati
         strogo (glej v tem smislu sodbo z dne 17. decembra 1998 v zadevi Lauge in drugi, C‑250/97, Recueil, str. I‑8737, točka 19).

      30      Četrto od teh odstopanj, predpisano v členu 1(2)(d) Direktive 75/129, na katero se nanaša vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno
         sodišče, se nanaša na neuporabo omenjene direktive pri odpustih zaradi prenehanja dejavnosti podjetja, „če to izhaja iz sodne
         odločbe“.

      31      To določbo je mogoče razlagati le tako, da je neuporaba omenjene direktive dovoljena samo, če prenehanje dejavnosti podjetja
         izhaja iz sodne odločbe, na primer iz sodb o razglasitvi stečaja ali likvidacije podjetja.

      32      V vseh preostalih primerih, zlasti kadar dokončno prenehanje dejavnosti podjetja izhaja izključno iz volje delodajalca in
         temelji na ekonomski ali drugačni presoji, ostanejo njegove obveznosti iz Direktive 75/129 v celoti nespremenjene. Dejstvo,
         da določbe nacionalnega prava, na katere se sklicuje predložitveno sodišče, ne predpisujejo, da mora biti sodna odločba sprejeta
         pred dokončnim prenehanjem podjetja ali obrata, do katerega pride izključno po volji delodajalca, glede tega ni pomembno.

      33      Opozoriti je treba, da je bila določba o odstopanju iz člena 1(2)(d) Direktive 75/129 z učinkom od 24. junija 1994 izbrisana
         z Direktivo 92/56, ki je tako okrepila cilj, ki ga zasleduje. Torej je za delodajalca na dan dejanskega stanja v postopku
         v glavni stvari v vseh primerih kolektivnih odpustov, ki so sledili prenehanju dejavnosti podjetja, tudi kadar je to izhajalo
         iz sodne odločbe, veljala obveznost, da delavce obvesti in se z njimi posvetuje.

      34      Drugič, glede cilja, ki ga zasleduje Direktiva 75/129, je treba poudariti – tako kot določa njena prva uvodna izjava – da
         skuša ta direktiva delavcem zagotoviti boljše varstvo ob kolektivnih odpustih. Sodišče je večkrat opozorilo na ta cilj varstva
         delavcev (glej sodbo z dne 7. decembra 1995 v zadevi Rockfon, C‑449/93, Recueil, str. I-4291, točka 29, ter zgoraj navedeno
         sodbo Lauge in drugi, točka 19).

      35      Sodišče je poudarilo, da Direktiva 75/129 ne krši svobode delodajalca, da izvede ali ne izvede kolektivnega odpuščanja, in
         da je njen edini cilj, da se pred temi odpusti opravi posvetovanje s sindikati in obvesti pristojni javni organ (sodba z dne
         12. februarja 1985 v zadevi Nielsen & Søn, 284/83, Recueil, str. 553, točka 10).

      36      O tem ni dvoma, ko namerava delodajalec iz lastnih razlogov ustaviti dejavnost podjetja. Kot je med drugim pravilno ugotovila
         Komisija Evropskih skupnosti, Direktiva 75/129 ne usklajuje načinov dokončnega prenehanja dejavnosti podjetja, namreč primerov,
         ko je odločba sodišča potrebna ali ko ni potrebna, ampak postopek, ki ga je treba izpeljati v primeru kolektivnih odpustov.

      37      Sodišče je ob upoštevanju cilja Direktive 75/129 zelo široko opredelilo izraz „podjetje“, ki se pojavlja v njej, da bi kar
         se da omejilo primere kolektivnih odpustov, za katere naj ta direktiva ne bi veljala zaradi pravne opredelitve tega izraza
         na nacionalni ravni (glej zgoraj navedeno sodbo Rockfon, točki 31 in 32).

      38      Sodišče je tudi poudarilo, da je bila Direktiva 75/129 sprejeta na podlagi členov 100 in 117 Pogodbe EGS, druga od teh dveh
         določb pa izpostavlja potrebo po tem, da države članice spodbujajo izboljšanje življenjskih razmer in delovnih pogojev zaposlenih
         tako, da se ob ohranjanju izboljšav omogoči njihova uskladitev (glej zgoraj navedeno sodbo Rockfon, točka 29).

      39      Tretjič, poudariti je treba, da zgornja razlaga in pripadajoči preudarki že izhajajo iz sodne prakse Sodišča.

      40      Sodišče je v sodbi z dne 28. marca 1985 v zadevi Komisija proti Belgiji (215/83, Recueil, str. 1039, točke od 13 do 19) natančno
         ugotovilo, da država članica ni izpolnila obveznosti s tem, da ni zagotovila varstva, ki ga predpisuje Direktiva 75/129, v
         vseh primerih kolektivnih odpustov po zapiranju podjetij, ki ne izhajajo iz sodne odločbe. Najpozneje po datumu te sodbe pomen
         določbe o odstopanju, predpisane v členu 1(2)(d) Direktive 75/129, ne sme več povzročati nobenega dvoma.

      41      Sodišče je določbi o odstopanju iz členov 3(1), drugi pododstavek, in 4(4) Direktive 75/129, ki sta bili vstavljeni v Direktivo
         92/56, pojasnilo v zgoraj navedeni sodbi Lauge in drugi (točka 18), v kateri je navedeno, da za to, da bi bilo obravnavana
         odstopanja mogoče uporabiti, prenehanje dejavnosti podjetja in kolektivni odpusti ne smejo nastopiti pred izdajo deklaratorne
         odločbe sodišča o stečaju.

      42      Sodišče je poleg tega v zgoraj navedeni sodbi v zadevi Komisija proti Portugalski (točka 66 in izrek) ugotovilo, da zadevna
         država članica ni izpolnila obveznosti na podlagi Direktive 75/129, ko je pojem kolektivnih odpustov omejila na odpuste iz
         strukturnih, tehnoloških ali cikličnih razlogov, in da tega pojma ni razširila na odpuste iz vseh razlogov, ki niso povezani
         s posameznimi delavci.

      43      Na koncu je treba opozoriti, da se po ustaljeni sodni praksi obveznost držav članic, da dosežejo rezultat, ki ga določa direktiva,
         da bi se uskladile s členom 249, tretji odstavek, ES nanaša na vse nacionalne organe, skupaj s sodnimi organi. Ti, ki so zadolženi
         za razlago in uporabo nacionalnega prava, so to dolžni storiti, kolikor je le mogoče, glede na besedilo in namen zadevne direktive,
         da bi se dosegel v njej določen rezultat (glej v tem smislu nazadnje sodbo z dne 5. oktobra 2004 v združenih zadevah Pfeiffer
         in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I‑8835, točka 113 in navedena sodna praksa).

      44      Pristop grških sodišč pa odreka varstvo, ki se želi doseči z Direktivo 75/129, v številnih primerih prenehanja dejavnosti
         podjetij, ki imajo za posledico kolektivne odpuste delavcev, pri katerih je ravno potreba po varstvu teh delavcev pomembnejša,
         in s tem krši cilje omenjene direktive. Tak pristop, ki krši tudi zahtevo po enotni uporabi Direktive 75/129, lahko tej direktivi
         v veliki meri odvzame smisel.

      45      Iz navedenega izhaja, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 75/129 razlagati tako, da se
         uporablja v primeru kolektivnih odpustov zaradi dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali obrata, o katerem je bilo odločeno
         izključno na predlog delodajalca in brez predhodne sodne odločbe, pri čemer odstopanje iz člena 1(2)(d) te direktive ne izključuje
         njene uporabe.

       Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Direktivo Sveta 75/129/EGS z dne 17. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti
            je treba razlagati tako, da se uporablja v primeru kolektivnih odpustov zaradi dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali
            obrata, o katerem je bilo odločeno izključno na predlog delodajalca in brez predhodne sodne odločbe, pri čemer odstopanje
            iz člena 1(2)(d) te direktive ne izključuje njene uporabe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 8. novembra 2001. # Adria-Wien Pipeline GmbH in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke GmbH proti Finanzlandesdirektion für Kärnten. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verfassungsgerichtshof - Avstrija. # Državna pomoč. # Zadeva C-143/99.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 2. oktobra 2003. # Weber's Wine World Handels-GmbH in drugi proti Abgabenberufungskommission Wien. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof - Avstrija. # Zadeva C-147/01.