title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 4. decembra 2014.#H proti H. K.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Darmstadt.#Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost sodišč države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti, za odločanje o tožbi v zvezi z insolventnostjo zoper toženo stranko s stalnim prebivališčem v tretji državi – Tožba zoper poslovodjo družbe za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti.#Zadeva C‑295/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 4. decembra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Območje svobode, varnosti in pravice — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost sodišč države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti, za odločanje o tožbi v zvezi z insolventnostjo zoper toženo stranko s stalnim prebivališčem v tretji državi — Tožba zoper poslovodjo družbe za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti“
      V zadevi C‑295/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Darmstadt (Nemčija) z odločbo z dne 15. maja 2013, ki je prispela na Sodišče 28. maja 2013, v postopku

         H, upravitelj premoženja družbe G.T. GmbH v postopku zaradi insolventnosti,
      proti

         H. K.,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi A. Borg Barthet, v funkciji predsednika šestega senata, E. Levits, sodnik, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za H, upravitelja premoženja družbe G.T. GmbH v postopku zaradi insolventnosti, U. Hassinger, odvetnik,

               —

               za švicarsko vlado M. Jametti, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin, agent,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191) ter člena 1(2)(b) in člena 5, točka 1(a) in (b), in točka 3, Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 30. oktobra 2007, katere sklenitev je bila odobrena v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008 (UL 2009, L 147, str. 1, v nadaljevanju: Luganska konvencija II).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med H, upraviteljem premoženja družbe G.T. GmbH (v nadaljevanju: G.T.) v postopku zaradi insolventnosti, in H. K. zaradi tožbe za povračilo plačil, ki jih je H. K. opravil kot poslovodja družbe G.T. po nastopu insolventnosti družbe oziroma po ugotovitvi njene prezadolženosti.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

               3

               Člen 1 Luganske konvencije II, naslovljen „Področje uporabe“, odloča:
               „1.   Ta konvencija se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodne oblasti. […]
               2.   Ta konvencija se ne uporablja za:
               […]

                        (b)

                        stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke;

                  […]“

               4

               Člen 5 navedene konvencije, naslovljen „Posebna pristojnost“, določa:
               „Oseba s stalnim prebivališčem v državi, ki jo veže ta konvencija, je lahko tožena v drugi državi, ki jo veže ta konvencija:

                        (a)

                        v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;

                        (b)

                        za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:

                                 —

                                 v primeru prodaje blaga kraj v državi, ki jo veže ta konvencija, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno,

                                 —

                                 v primeru opravljanja storitev kraj v državi, ki jo veže ta konvencija, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene,

                  […]
               3.   v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo [nastal] ali kjer grozi škodni dogodek;
               […]“

         Pravo Unije

               5

               Člen 3 Uredbe št. 1346/2000, naslovljen „Mednarodna pristojnost“, v odstavku 1 določa:
               „Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikih glavnih interesov registrirani sedež.“

               6

               V skladu s členom 1(2)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1) se ta uredba ne uporablja za „stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke“.

         Nemško pravo

               7

               Člen 64, prvi in drugi stavek, zakona o družbah z omejeno odgovornostjo (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: GmbHG), je določal:
               „Poslovodje morajo družbi povrniti plačila, ki so bila opravljena po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti. To ne velja za plačila, ki so bila opravljena po tem trenutku s skrbnostjo dobrega gospodarstvenika.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               Tožeča stranka je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti, ki je bil začet 1. novembra 2009 in se je nanašal na sredstva nemške družbe G.T. s sedežem v Offenbachu na Majni (Nemčija). Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je poslovodja družbe G.T. Stalno prebivališče ima v Švici.

               9

               Družba G.T. je 1. julija 2009 eni od hčerinskih družb nakazala znesek 115000,00 EUR in 8. julija 2009 znesek 100000,00 EUR, od katerih ji je bilo 50000,00 EUR vrnjenih. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari od tožene stranke kot poslovodje družbe G.T. zahteva povračilo preostalih 165000,00 EUR. Sklicuje se na člen 64, prvi in drugi stavek, GmbHG in trdi, da sta bili izplačili zadevni hčerinski družbi, ki ju je tožena stranka opravila 1. julija 2009 in 8. julija 2009, izvršeni po nastopu insolventnosti in prezadolženosti družbe G.T.

               10

               Predložitveno sodišče se sprašuje, ali spor spada na stvarno področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000. V skladu s sodbama Seagon (C‑339/07, EU:C:2009:83) in F‑Tex (C‑213/10, EU:C:2012:215) tožba za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti spada na področje te določbe, ker se nanaša na stečajni postopek v smislu te uredbe, ker izhaja neposredno iz njega in ker se tesno umešča v okvir stečajnega postopka ali postopka prisilne uporabe. Vendar ima predložitveno sodišče dvome glede pravne kvalifikacije tožbe, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki je vložena na podlagi člena 64 GmbHG.

               11

               Predložitveno sodišče ugotavlja, da je treba, če sporna sodba spada na stvarno področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000, odgovoriti na vprašanje, ali se ta določba uporablja tudi v primeru, da je postopek zaradi insolventnosti začet v državi članici, čeprav je stalno prebivališče ali statutarni sedež tožene stranke v tretji državi, kot je v obravnavanem primeru Švicarska konfederacija. Navedena direktiva Švicarske konfederacije, ki je sicer pogodbenica Luganske konvencije II, namreč ne zavezuje.

               12

               Če bi Sodišče ugotovilo, da se člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ne uporabi, se predložitveno sodišče sprašuje, ali spor iz postopka v glavni stvari spada na stvarno področje uporabe člena 1(2)(b) Luganske konvencije II. V skladu s to določbo se ta konvencija namreč ne uporablja za „stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke“.

               13

               V teh okoliščinah je Landgericht Darmstadt prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja dolžnice, pristojna za odločanje o tožbi upravitelja v postopku zaradi insolventnosti zoper poslovodjo dolžnice za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti?

                        2.

                        Ali so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja dolžnice, pristojna za odločanje o tožbi upravitelja v postopku zaradi insolventnosti zoper poslovodjo dolžnice za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti, kadar poslovodja nima stalnega prebivališča v drugi državi članici […], temveč v državi, ki je pogodbenica Luganske konvencije II?

                        3.

                        Ali tožba iz prvega vprašanja spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000?

                        4.

                        Če tožba iz prvega vprašanja ne spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000 in/ali če se pristojnost sodišča v zvezi s tem ne razteza na poslovodjo s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici Luganske konvencije II: ali gre za zadevo, ki se nanaša na stečaj v smislu člena 1(2)(b) Luganske konvencije II?

                        5.

                        Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen:

                                 (a)

                                 Ali je sodišče države članice, v kateri ima dolžnica sedež, na podlagi člena 5, točka 1(a), Luganske konvencije II pristojno za tožbo iz prvega vprašanja?

                                          i)

                                          Ali gre pri tožbi iz prvega vprašanja za zadevo v zvezi s pogodbenimi razmerji v smislu člena 5, točka 1(a), Luganske konvencije II?

                                          ii)

                                          Ali gre pri tožbi iz prvega vprašanja za pogodbo o opravljanju storitev v smislu člena 5, točka 1(b), Luganske konvencijeII?

                                 (b)

                                 Ali gre pri tožbi iz prvega vprašanja za zadevo v zvezi z delikti ali kvazidelikti v smislu člena 5, točka 3, Luganske konvencije II?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in tretje vprašanje

               14

               Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, na podlagi te določbe pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti.

               15

               Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari meni, da se člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 ne uporabi. Tožba iz postopka v glavni stvari naj namreč ne bi bila tožba, ki izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in ki bi bila z njim tesno povezana. Člen 64 GmbHG naj bi se omejeval na ureditev odgovornosti vodstva podjetja, pri čemer naj tožbe zaradi ugotovitve odgovornosti poslovodje ne bi bilo mogoče vložiti zgolj v okviru postopka zaradi insolventnosti, ampak tudi izven njega, med drugim kadar je predlog za začetek postopka zaradi insolventnosti zavrnjen zaradi nezadostnih sredstev zadevne družbe.

               16

               Evropska komisija pa meni, da tudi če niso izpolnjena vsa merila, ki jih je Sodišče določilo v sodbah Gourdain (133/78, EU:C:1979:49) in Seagon (EU:C:2009:83), na podlagi katerih se tožba iz postopka v glavni stvari šteje za tožbo, ki izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim tesno povezana, se cilj člena 64 GmbHG nanaša na insolvenčno pravo. Namen tožbe, ki temelji na tej določbi, naj bi bil ohranitev razpoložljivih sredstev družbe z omejeno odgovornostjo, ki je prenehala plačevati svoje obveznosti, v interesu vseh upnikov. V teh okoliščinah združitev te tožbe in postopka zaradi insolventnosti ustreza cilju izboljšanja učinkovitosti in hitrosti postopka zaradi insolventnosti, saj mora biti sodišče, ki ta postopek vodi, zmožno odgovoriti na vprašanje, kdaj je zadevna družba postala prezadolžena, hitreje od katerega koli drugega sodišča.

               17

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba ob upoštevanju polnega učinka Uredbe št. 1346/2000 njen člen 3(1) razlagati tako, da daje državi članici, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, mednarodno pristojnost za obravnavo tožb, ki so vložene neposredno na podlagi teh postopkov in so z njimi tesno povezane (sodba Seagon, EU:C:2009:83, točka 21).

               18

               Poleg tega je treba poudariti, da je Sodišče v sodni praksi , ki se nanaša na presojo vprašanja, ali postopek izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim tesno povezan, upoštevalo, na eni strani, dejstvo, da so bile različne vrste tožb, ki jih je obravnavalo, vložene v postopku zaradi insolventnosti. Na drugi strani je skušalo vsakič predvsem ugotoviti, ali je podlaga zadevne tožbe postopek zaradi insolventnosti ali drugi predpisi (glej v tem smislu sodbo Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, točka 26).

               19

               Glede tožbe iz postopka v glavni stvari, ki temelji na členu 64 GmbHG, je treba tako ugotoviti, prvič, da je vložena v povezavi s postopkom zaradi insolventnosti.

               20

               Drugič, glede dejstva, da besedilo člena 64 GmbHG načeloma omogoča vložitev tožbe tudi, če zoper premoženje zadevne družbe dolžnice ni začet noben postopek zaradi insolventnosti, je treba ugotoviti, da samo to dejstvo ne more nasprotovati opredelitvi take tožbe kot tožbe, ki izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim testno povezana, če je ta tožba tako kot v postopku v glavni stvari dejansko vložena v postopku zaradi insolventnosti.

               21

               Sodišče je sicer res že odločilo, da je treba pri določanju področja, iz katerega izhaja tožba, ugotoviti, ali pravica ali obveznost, ki je podlaga za tožbe, izvira iz splošnih predpisov civilnega in gospodarskega prava ali iz posebnih izjem, ki so značilne za postopek zaradi insolventnosti (sodba Nickel & Goeldner Spedition, EU:C:2014:2145, točka 27).

               22

               Vendar teh ugotovitev ni mogoče razlagati tako, da tožba, ki temelji na določbi, katere uporaba ne zahteva formalnega začetka postopka zaradi insolventnosti, ampak materialno insolventnost dolžnika, torej na določbi, ki v nasprotju z določbo iz zadeve, v kateri je bila izdana sodba Nickel & Goeldner Spedition (EU:C:2014:2145), odstopa od splošnih predpisov civilnega in gospodarskega prava, ne izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti ali da z njim ni tesno povezana.

               23

               V skladu s členom 64 GmbHG mora poslovodja družbe dolžnice vrniti plačila, ki jih je opravil za račun te družbe po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti. Ta določba torej jasno odstopa od splošnih pravil civilnega in gospodarskega prava prav zaradi insolventnosti družbe dolžnice.

               24

               Razlaga člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000 v smislu, da tožba, ki temelji na členu 64 GmbHG in je vložena v okviru postopka zaradi insolventnosti, ni tožba, ki izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim tesno povezana, bi tako pomenila umetno razlikovanje med navedeno tožbo in primerljivimi tožbami, kot so izpodbojne tožbe iz zadev, v katerih sta bili izdani sodbi Seagon (EU:C:2009:83) in F‑Tex (EU:C:2012:215), zgolj zato, ker je tožbo, ki temelji na navedenem členu 64, teoretično mogoče vložiti tudi ob neobstoju postopka zaradi insolventnosti. Take razlage, ki nikakor ne temelji na upoštevnih določbah Uredbe št. 1346/2000, ni mogoče sprejeti.

               25

               Poudariti pa je treba, da tožba, ki temelji na členu 64 GmbHG in je vložena izven postopka zaradi insolventnosti, lahko spada na področje uporabe Luganske konvencije II ali v drugih primerih Uredbe št. 44/2001. Vendar v zadevi iz postopka v glavni stvari ne gre za tak primer.

               26

               V teh okoliščinah je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, na podlagi te določbe pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti.

         Drugo vprašanje

               27

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti, kadar ta poslovodja nima stalnega prebivališča v drugi državi članici, temveč tako kot v postopku v glavni stvari v državi, ki je pogodbenica Luganske konvencije II.

               28

               Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari navaja, da je Sodišče v sodbi Schmid (C‑328/12, EU:C:2014:6) odločilo, da je za tožbe, ki spadajo na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000, pristojno sodišče, ki začne postopek zaradi insolventnosti, tudi če ima tožena stranka stalno prebivališče v tretji državi. Vendar naj navedena določba ne bi bila uporabljiva v postopku v glavni stvari, ker se zanj uporabi Luganska konvencija II.

               29

               Komisija pa poudarja, da je imela tožena stranka v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Schmid (EU:C:2014:6), stalno prebivališče v Švici, tako kot tožena stranka iz postopka v glavni stvari. Poleg tega naj to, da ima tožena stranka stalno prebivališče v državi, ki je pogodbenica Luganske konvencije II, ne bi bilo upoštevno za razlago člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000.

               30

               V zvezi s tem je, prvič, iz člena 26 te sodbe razvidno, da tožba iz postopka v glavni stvari, ki temelji na členu 64 GmbHG in je vložena v okviru postopka zaradi insolventnosti, spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000.

               31

               Drugič, poudariti je treba, da je Sodišče v zadevi, ki se med drugim nanaša na izključitev „stečaj[a], postopk[ov] v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopk[ov] prisilne poravnave in podobn[ih] postopk[ov]“ iz področja uporabe Uredbe št. 44/2001, ki je z enakim besedilom, kot je besedilo člena 1(2)(b) Luganske konvencije II, določena v členu 1(2)(b) navedene uredbe, že presodilo, da je treba to izključitev in področje uporabe Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se prepreči kakršno koli prekrivanje med pravnimi pravili iz teh besedil. Če tožba spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000, torej ne spada na področje uporabe Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu sodbo Nickel & Goeldner Spedition, EU:C:2014:2145, točka 21 in navedena sodna praksa).

               32

               Zlasti glede na enako besedilo zadevnih določb se ugotovitve, navedene v prejšnji točki, nanašajo na razlago člena 1(2)(b) Luganske konvencije II. Ker tožba iz postopka v glavni stvari spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000, je torej izključena s področja uporabe navedene konvencije. V teh okoliščinah dejstvo, da je Švicarska konfederacija pogodbenica Luganske konvencije II, ni upoštevno za rešitev spora o glavni stvari, saj se ta konvencija za ta spor ne uporabi.

               33

               Tretjič, Sodišče je že odločilo, da je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi, ki izhaja neposredno iz tega postopka in je z njim tesno povezana ter je vložena proti toženi stranki, ki nima stalnega prebivališča na ozemlju države članice (glej sodbo Schmid, EU:C:2014:6, točki 30 ter 39 in navedena sodna praksa).

               34

               Na podlagi navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti, kadar ta poslovodja nima stalnega prebivališča v drugi državi članici, temveč tako kot v postopku v glavni stvari v državi, ki je pogodbenica Luganske konvencije II.

         Četrto in peto vprašanje

               35

               Ker sta bili četrto in peto vprašanje postavljeni zgolj za primer, da bi Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo negativno, nanju ni treba odgovoriti.

         Stroški

               36

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, na podlagi te določbe pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti.

                           2.

                           Člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti, kadar ta poslovodja nima stalnega prebivališča v drugi državi članici, temveč tako kot v postopku v glavni stvari v državi, ki je pogodbenica Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 30. oktobra 2007, katere sklenitev je bila odobrena v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 25. januarja 2007. # Augusto de Albuquerque proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Premestitev - Interes službe. # Zadeva F-55/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 25. januarja 2007
      Zadeva F-55/06
      Augusto de Albuquerque
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Prerazporeditev – Člen 7(1) Kadrovskih predpisov – Očitna napaka pri presoji – Načelo enakega obravnavanja – Zloraba pooblastil – Interes službe“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero A. de Albuquerque predlaga razglasitev ničnosti odločbe generalnega
         direktorja generalnega direktorata Komisije za informacijsko družbo in medije z dne 23. septembra 2005 o njegovi prerazporeditvi
         na delovno mesto vodje enote G 2 „Mikro- in nanosistemi“ ter odločbe organa, pristojnega za imenovanja, z dne 2. februarja 2006
         o zavrnitvi njegovega ugovora zoper izpodbijano odločbo.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Organizacija služb – Razporeditev zaposlenih
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
      2.      Postopek – Dokaz – Tožba zoper odločbo o prerazporeditvi uradnika
      3.      Uradniki – Organizacija služb – Razporeditev zaposlenih
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
      4.      Uradniki – Organizacija služb – Razporeditev zaposlenih
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
      1.      Ker ni bilo odločeno, da je z odločbo kršen interes službe, ni mogoče govoriti o zlorabi pooblastil. Tako je v primeru odločbe
         o prerazporeditvi, sprejete zaradi odprave upravnega položaja, ki je postal nevzdržen, kadar težave z notranjimi odnosi povzročajo
         napetosti, ki lahko škodijo dobremu delovanju službe. V zvezi s tem ni pomembno določiti identitete osebe, odgovorne za zadevne
         dogodke, ali ugotoviti, ali so izraženi očitki utemeljeni.

      (Glej točke 60, 61 in 89.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 12. julij 1979, List proti Komisiji, 124/78, Recueil, str. 2499, točka 13; 14. julij 1983, Nebe proti Komisiji, 176/82,
         Recueil, str. 2475, točka 25; 7. marec 1990, Hecq proti Komisiji, C‑116/88 in C‑149/88, Recueil, str. I‑599, točka 22; 12. november
         1996, Ojha proti Komisiji, C‑294/95 P, Recueil, str. I‑5863, točka 41;

      Sodišče prve stopnje: 10. junij 1992, Eppe proti Komisiji, T‑59/91 in T‑79/91, Recueil, str. II‑2061, točka 57; 22. januar
         1998, Costacurta proti Komisiji, T‑98/96, RecFP, str. I‑A‑21 in II‑49, točka 39; 28. maj 1998, W proti Komisiji, T‑78/96 in
         T‑170/96, RecFP, str. I‑A‑239 in II‑745, točka 88; 17. november 1998, Gómez de Enterría y Sanchez proti Parlamentu, T‑131/97,
         RecFP, str. I‑A‑613 in II‑1855, točka 62; 6. marec 2001, Campoli proti Komisiji, T‑100/00, RecFP, str. I‑A‑71 in II‑347, točki
         45 in 63; 28. oktober 2004, Meister proti UUNT, T‑76/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑325 in II‑1477, točki 79 in 80; 24. november 2005,
         Marcuccio proti Komisiji, T‑236/02, ZOdl. JU, str. I‑A‑365 in II‑1621, točka 182.

      2.      Da bi se uprava lahko zagovarjala in zlasti dokazala utemeljenost razlogov, navedenih v podporo odločbi o prerazporeditvi,
         ki se izpodbija pred sodiščem Skupnosti, se lahko veljavno sklicuje na dopis tožeče stranke, ki razkriva obstoj napetosti,
         ki lahko škodi dobremu delovanju službe, čeprav ta dopis, ki vsebuje oznako „osebno in zaupno“, ni bil uradno poslan naslovniku,
         to je nadrejenemu tožeče stranke, ampak ga je tožeča stranka poslala drugim vodjem službe, saj te okoliščine temu dopisu ne
         morejo odvzeti dokazne moči.

      (Glej točko 64.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 18. september 1996, Postbank proti Komisiji, T‑353/94, Recueil, str. II‑921, točki 67 in 68.
      3.      Okoliščina, da je bila odločba o prerazporeditvi uradnika v interesu službe zaradi težavnih odnosov z nadrejenimi povezana
         s prerazporeditvijo drugih uradnikov zaradi postopka, povezanega z obvezno mobilnostjo, določeno v notranji smernici, ki jo
         je sprejela uprava, ne more ogroziti zakonitosti te odločbe.

      (Glej točko 70.)
      4.      V okviru prerazporeditve več uradnikov, ko je bil eden od njih prerazporejen v interesu službe zaradi težavnih odnosov z nadrejenimi,
         drugi pa so bili prerazporejeni zaradi obvezne mobilnosti, določene v notranji smernici, ki jo je sprejela uprava, ni mogoča
         nobena primerjava tega uradnika z drugimi uradniki, ki so v drugačnem položaju, ker niso vpleteni v medosebni spor. Dejstvo,
         da je uprava upoštevala zavrnitev prerazporeditve uradnika, ki je bil na določeno delovno mesto prerazporejen zaradi obvezne
         mobilnosti, ne pa enake zavrnitve uradnika, ki je bil prerazporejen v interesu službe, torej ni diskriminacija.

      (Glej točki 92 in 94.)


Sodba Sodišča z dne 10. novembra 1993. # Kraljevina Nizozemska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-48/91.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat) z dne 12. maja 2011.#Livio Missir Mamachi di Lusignano proti Evropski komisiji.#Javni uslužbenci – Uradniki – Odškodninska tožba – Pravilo o skladnosti zahtevka, pritožbe in tožbe na področju odškodnin – Kontradiktornost postopka – Uporaba tajnega dokumenta z oznako ,Restreint UE‘ v sodnem postopku – Nepogodbena odgovornost institucij – Krivdna odgovornost – Vzročna zveza – Več vzrokov za nastanek škode – Dejanje tretjega – Objektivna odgovornost – Dolžnost pomoči – Obveznost institucije, da zagotovi varovanje svojega osebja – Umor uradnika in njegove soproge s strani tretje osebe – Izguba možnosti za preživetje.#Zadeva F‑50/09.


Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 13. junija 2013. # Evropska komisija proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2002/91/ES - Energetska učinkovitost stavb - Členi 7(1) in (2), 9, 10 in 15(1) - Napačen prenos - Neizvršitev prenosa v predpisanem roku - Direktiva 2010/31/EU - Člen 29. # Zadeva C-345/12.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 20. novembra 2007. # Antonis Kyriazis proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Nadomestilo. # Zadeva F-120/05.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 20. novembra 2007
      Zadeva F-120/05
      Antonis Kyriazis
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Pogoji iz člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero A. Kyriazis predlaga, prvič, razglasitev ničnosti odločbe
         Komisije z dne 12. oktobra 2005 o zavrnitvi njegove pritožbe, s katero je želel pridobiti izselitveni dodatek, drugič, priznanje
         njegove pravice do tega dodatka z retroaktivnim učinkom od 1. marca 2005 in, tretjič, priznanje njegove pravice do navedenega
         dodatka v prihodnje.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1)(a))
      2.      Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1)(a))
      3.      Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1)(a))
      1.      V skladu s členom 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom se izselitveni dodatek dodeli, če zainteresirana
         oseba v obdobju petih let, ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela, ni stalno prebivala ali opravljala svoje glavne
         poklicne dejavnosti v državi, na katere ozemlju je kraj, v katerem je zaposlena. Iz tega sledi, da je v primeru uradnika obdobje
         šestih mesecev, določeno v tej določbi, neposredno pred začetkom dela s tem statusom.

      Ta dobesedna razlaga člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom je okrepljena s teleološko razlago te
         določbe. Ta šestmesečni rok je namreč treba razlagati z vidika njegovega cilja, ki je preprečiti, da bi uradniki, ki so stalno
         in v skoraj celotnem referenčnem obdobju prebivali ali opravljali svojo glavno poklicno dejavnost v državi, na katere ozemlju
         je želeni kraj zaposlitve, spremenili svoje običajno prebivališče ali kraj opravljanja svoje glavne poklicne dejavnosti malo
         pred začetkom dela. Da bi preprečili to tveganje, je šestmesečno obdobje neposredno pred začetkom dela.

      Kar zadeva določitev referenčnega obdobja, ni nujno, da to obdobje skupno petih let traja neprekinjeno, ampak je lahko razdeljeno
         v več faz, če je zainteresirana oseba v preteklosti delala za državo ali mednarodno organizacijo.

      (Glej točke 24, 25 in 31.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 10. oktober 1989, Atala-Palmerini proti Komisiji, 201/88, Recueil, str. 3109, točki 2 in 6;
      Sodišče prve stopnje: 3. maj 2001, Liaskou proti Svetu, T‑60/00, RecFP, str. I‑A‑107 in II‑489, točke 42, 43, 45 in 50; 19. junij
         2007, Asturias Cuerno proti Komisiji, T‑473/04, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 72.

      2.      Običajno prebivališče, na katero se sklicuje člen 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom za dodelitev izselitvenega dodatka,
         ustreza kraju, v katerem je zadevna oseba v želji, da bi mu podelila stalnost, določila stalno ali običajno središče svojih
         interesov. Za določitev običajnega prebivališča je treba upoštevati vse dejanske elemente, ki sestavljajo to prebivališče.

      V primeru zavrnitve dodelitve izselitvenega dodatka mora uradnik dokazati, da izpolnjuje pogoje, določene v Kadrovskih predpisih
         za upravičenost do tega dodatka, in predložiti vse ustrezne dokaze. V zvezi s tem in če obstajajo vsi dejanski elementi, ki
         sestavljajo običajno prebivališče v državi članici zaposlitve v referenčnem obdobju, ne zadostujejo bivanja v drugi državi
         članici za pripravo ponovne nastanitve in iskanje zaposlitve v tej državi, prav tako pa tudi ne drugi dejavniki, ki dokazujejo
         povezave s to državo, ki so enake narave kot običajne vezi med uradnikom in njegovo matično državo.

      (Glej točke 47, 48, 53, 56, 58 in 59.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 9. oktober 1984, Witte proti Parlamentu, 188/83, Recueil, str. 3465, točke 5, 9 in 11; 15. september 1994, Magdalena
         Fernández proti Komisiji, C‑452/93 P, Recueil, str. I‑4295, točka 22;

      Sodišče prve stopnje: 28. september 1993, Magdalena Fernández proti Komisiji, T‑90/92, Recueil, str. II‑971, točka 30; zgoraj
         navedena sodba Liaskou proti Svetu, točke od 62 do 64; 13. december 2004, E proti Komisiji, T‑251/02, ZOdl. JU, str. I‑A‑359
         in II‑1643, točka 61; 13. september 2005, Recalde Langarica proti Komisiji, T‑283/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑235 in II‑1075, točka 142;
         25. oktober 2005, De Bustamante Tello proti Svetu, T‑368/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑321 in II‑1439, točki 60 in 62 ter navedena
         sodna praksa; 27. september 2006, Koistinen proti Komisiji, T‑259/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-177 in II‑A‑2‑879, točka 34; 16. maj
         2007, F proti Komisiji, T‑324/04, še neobjavljena v ZOdl. JU, točki 63 in 87;

      Sodišče za uslužbence: 26. september 2007, Salvador Roldán proti Komisiji, F‑129/06, še neobjavljen v ZOdl. JU, točka 59 in
         navedena sodna praksa.

      3.      Odstopanje na področju dodelitve izselitvenega dodatka, določeno v členu 4(1)(a), druga alinea, zadnji stavek, Priloge VII
         h Kadrovskim predpisom, ne more biti omejeno samo na osebe, ki so bile uslužbenci druge države ali mednarodne organizacije,
         ker se nanaša na vse „okoliščine, ki izhajajo iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo“. Vseeno pa samo okoliščine,
         ki vključujejo neposredno pravno povezavo med zainteresirano osebo in zadevno organizacijo ali državo, ustrezajo okoliščinam,
         ki jih pokriva pojem dela za mednarodno organizacijo v smislu te določbe.

      Sodelovanje zasebne družbe, neodvisne od institucije Skupnosti, kot posrednice ne omogoča sklepanja, da obstaja neposredna
         pravna povezava med zaposleno osebo in institucijo Skupnosti.

      (Glej točke 74, 75, 77 in 78.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 14. december 1995, Diamantaras proti Komisiji, T‑72/94, RecFP, str. I‑A‑285 in II‑865, točka 52; zgoraj
         navedena sodba Liaskou proti Svetu, točka 50; 22. september 2002, Nevin proti Komisiji, T‑127/00, RecFP, str. I‑A‑149 in II‑781,
         točka 51; zgoraj navedena sodba Asturias Cuerno proti Komisiji, točke 45 in od 48 do 52.


Sodba Sodišča z dne 10. februarja 1982. # SA Transporoute et travaux proti Ministère des travaux publics. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'Etat - Veliko vojvodstvo Luksemburg. # Zadeva 76/81.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 29. novembra 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2003/109/ES - Državljani tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas - Neizvršitev prenosa v predpisanem roku. # Zadeva C-34/07.

text:
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 29. novembra 2007 – Komisija proti Luksemburgu
      (Zadeva C‑34/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2003/109/ES – Državljani tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas – Neizvršitev prenosa v predpisanem roku“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati –
            Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 12.)
      2.                     Države članice – Obveznosti – Izvršitev direktiv – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev na podlagi notranje ureditve – Nedopustnost
            (člen 226 ES) (Glej točko 13.)
      Predmet

         Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Sveta 2003/109/ES
                  z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (UL 2004, L 16, str. 44), v predpisanem
                  roku.

            Izrek

                  Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem da v predpisanem roku ni sprejelo zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev
                     z Direktivo Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas,
                     ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.

                  Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 31. maja 1989. # I. Bettray proti Staatssecretaris van Justitie. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska. # Zadeva 344/87.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 18. januarja 2000. # Mehibas Dordtselaan BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba. # Zadeva T-290/97.


Sodba Sodišča z dne 7. februarja 1979. # Državno tožilstvo proti Vincent Auer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Colmar - Francija. # Zadeva 136/78.


Sodba Sodišča z dne 9. marca 1994. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-291/93.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. januarja 1996. # SEIM - Sociedade de Exportação e Importação de Materiais Ldª proti Subdirector-Geral das Alfândegas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Tributário de Segunda Instância - Portugalska. # Zadeva C-446/93.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. julija 1979. # Jean-Louis Pennartz proti Caisse primaire d'assurance maladie des Alpes-Maritimes. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Francija. # Zadeva 268/78.


Sodba Sodišča z dne 3. junija 1986. # R. H. Kempf proti Staatssecretaris van Justitie. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva 139/85.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1977. # Theodorus Engelbertus Sanders proti Ronald van der Putte. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Zadeva 73-77. #


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. julija 1964. # Luigi de Pascale proti Komisiji Evropske gospodarske skupnosti. # Zadeva 97-63.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 1. oktobra 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Svoboda opravljanja storitev - Neupravičena ovira - Napotitev delavcev, ki so državljani tretjih držav. # Zadeva C-219/08.

text:
      Zadeva C-219/08
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Belgiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Svoboda opravljanja storitev – Neupravičena ovira – Napotitev delavcev, ki so državljani tretjih držav“
      Povzetek sodbe
      Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Napotitev delavcev, ki so državljani tretjih držav, s strani podjetja v drugi državi
            članici
      (člen 49 ES)
      Zahteva države članice, da ponudnik storitev predloži zgolj predhodno izjavo, s katero potrdi, da so delavci, ki so državljani
         tretjih držav, napoteni v to državo članico, v zakonitem položaju – zlasti glede pogojev za prebivanje, delovnega dovoljenja
         in socialnega zavarovanja – v državi članici, v kateri jih to podjetje zaposluje, je ukrep, ki načeloma ne presega tega, kar
         je nujno za preprečitev zlorab, ki bi se lahko zgodile zaradi izvajanja svobode opravljanja storitev.

      (Glej točki 16 in 18.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 1. oktobra 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Svoboda opravljanja storitev – Neupravičena ovira – Napotitev delavcev, ki so državljani tretjih držav“
      V zadevi C-219/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 22. maja 2008,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo E. Traversa, J.‑P. Keppenne in G. Rozet, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji, ki jo zastopata C. Pochet, zastopnica, skupaj z M. Detryjem, odvetnikom,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata (poročevalec), J.‑C. Bonichot, P. Kūris, L. Bay Larsen, sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: M.‑A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. maja 2009,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga, naj Sodišče ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da če podjetja Skupnosti
         pri opravljanju storitev napotijo delavce, državljane tretjih držav, zahteva:

      –        predhodno odobritev za opravljanje gospodarske dejavnosti;
      –        da mora biti dovoljenje za prebivanje, izdano v državi članici, v kateri ima delodajalec sedež, veljavno tri mesece po tem,
         ko je storitev opravljena, in

      –        da mora biti delavec pri istem delodajalcu, ponudniku storitev, zaposlen vsaj šest mesecev,
      ni izpolnila obveznosti na podlagi člena 49 ES.
       Nacionalni pravni okvir
      2        Na podlagi zakona o zaposlovanju tujih delavcev z dne 30. aprila 1999 (Moniteur belge z dne 21. maja 1999, str. 17800), kakor je bil spremenjen s kraljevim odlokom z dne 20. julija 2000 (Moniteur belge z dne 30. avgusta 2000, str. 29642), morata tuji delavec in njegov delodajalec pridobiti predhodno delovno dovoljenje in
         dovoljenje za zaposlitev. Vendar člen 7, prvi odstavek, tega zakona določa:

      „Kralj lahko z odlokom, o katerem razpravlja svet ministrov, kategorije tujih delavcev, ki jih sam določi, oprosti obveznosti
         pridobitve delovnega dovoljenja.“

      3        Člen 2 kraljevega odloka z dne 9. junija 1999 o izvrševanju zakona z dne 30. aprila 1999 o zaposlovanju tujih delavcev (Moniteur belge z dne 26. junija 1999, str. 24162), kakor je bil spremenjen s kraljevim odlokom z dne 6. februarja 2003 (Moniteur belge z dne 27. februarja 2003, str. 9583), določa:

      „Pridobitve delovnega dovoljenja so oproščeni:
      […]
      14.      delavci, ki ne prihajajo iz ene od držav članic Evropskega gospodarskega prostora, ki jih zaposluje podjetje s sedežem v državi
         članici Evropskega gospodarskega prostora, ki v Belgiji opravlja storitve, če:

      (a)      imajo ti delavci v državi članici Evropskega gospodarskega prostora, v kateri imajo prebivališče, pravico ali dovoljenje za
         prebivanje za obdobje, daljše od treh mesecev;

      (b)      je tem delavcem dovoljeno delati v državi članici, v kateri imajo prebivališče, in če je to dovoljenje veljavno vsaj za obdobje,
         ko opravljajo storitev v Belgiji;

      (c)      imajo ti delavci sklenjeno običajno pogodbo o zaposlitvi;
      (d)      so ti delavci pri podjetju zaposleni vsaj šest mesecev brez prekinitve;
      (e)      imajo ti delavci, da bi jim bil zagotovljena vrnitev v državo izvora ali stalnega prebivališča, potni list in dovoljenje za
         prebivanje, veljavno tri mesece po tem, ko je storitev opravljena.“

       Predhodni postopek
      4        Ker je Komisija menila, da na področju napotitve delavcev, državljanov tretjih držav, ki so zaposleni pri podjetju s sedežem
         v državi članici, ki ni Kraljevina Belgija, ta država članica krši člen 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES), je
         z dopisom z dne 25. marca 1997 tej državi članici poslala pisni opomin, na katerega je ta odgovorila z dopisom z dne 28. maja 1997.

      5        Komisija je 9. septembra 1998 izdala obrazloženo mnenje, na katero je Kraljevina Belgija odgovorila z dopisom z dne 30. novembra 1998.

      6        Komisija je po novi korespondenci v dopisu z dne 13. julija 2005 podala dodatno obrazloženo mnenje, na katero je Kraljevina
         Belgija odgovorila z dopisom z dne 7. oktobra 2005.

      7        Ker Komisija z odgovorom Kraljevine Belgije ni bila zadovoljna, se je odločila vložiti to tožbo.

       Postopek pred Sodiščem
      8        Republiki Poljski je bila s sklepom predsednika Sodišča z dne 9. oktobra 2009 dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije.
         Vendar je bila ta država članica po tem, ko je obvestila Sodišče o svojem odstopu od intervencije v tej zadevi, s sklepom
         predsednika Sodišča z dne 15. januarja 2009 izločena kot intervenientka v sporu.

      9        Komisija je z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu 24. marca 2009, obvestila Sodišče, da glede na to, da je Kraljevina Belgija
         sprejela kraljevi odlok z dne 23. aprila 2008, s katerim je bil spremenjen člen 2, prvi odstavek, točka 14, kraljevega odloka
         z dne 9. junija 1999 o izvrševanju zakona z dne 30. aprila 1999 o zaposlovanju tujih delavcev (Moniteur belge z dne 20. maja 2008, str. 26202) in jo o tem obvestila z dopisom z dne 12. junija 2008, umika drugi in tretji očitek, ki
         ju je navedla v tožbi.

       Tožba
      10      V prvem očitku glede obveznosti pridobitve predhodne odobritve za opravljanje gospodarske dejavnosti, ki je po delnem odstopu
         Komisije postal edini očitek v tožbi, ta očita Kraljevini Belgiji, da neupravičeno omejuje podjetja Skupnosti, ki delujejo
         v okviru svobodnega opravljanja storitev, pri napotitvi delavcev, državljanov tretjih držav, kadar so napoteni iz države članice,
         ki schengenskega pravnega reda ne izvaja v celoti, ali kadar so napoteni iz države članice, ki izvaja celoten schengenski
         pravni red, za obdobje, daljše od treh mesecev. V teh primerih naj bi Kraljevina Belgija od delavca, ki želi biti napoten
         v to državo članico, zahtevala, da predhodno pridobi vizum ali dovoljenje za začasno prebivanje po zapletenem postopku, ki
         je namenjen preverjanju, ali napotitev delavca izpolnjuje vsa merila sodne prakse, ki izvirajo iz sodbe z dne 9. avgusta 1994
         v zadevi Vander Elst (C-43/93, Recueil, str. I‑3803).

      11      Komisija ocenjuje, da je omejitev svobodnega opravljanja storitev predvsem posledica dejstva, da belgijski organi od zainteresiranih
         delavcev zahtevajo predložitev dokumentov – ki dokazujejo na eni strani, da se v Belgijo selijo zaradi napotitve in da zato
         ne potrebujejo delovnega dovoljenja, in na drugi strani, da imajo zadostna sredstva za preživljanje, stanovanje v Belgiji
         in potovalno zavarovanje – da bi lahko pridobili vizum.

      12      Kraljevina Belgija ne zanika, da zahteva predložitev dokazil, ki jih je navedla Komisija in jih je sicer mogoče predložiti
         po kateri koli pravni poti, zlasti s predložitvijo potrdila o napotitvi, ki ga je izdal zavod za socialno zavarovanje države
         izvora (obrazec E 101). Trdi, da je namen teh dokazil zgolj dokazati, da napoteni delavec ustreza merilom, opredeljenim s
         Konvencijo o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne
         republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 19), podpisani
         19. junija 1990 v Schengnu (Luksemburg), ki je bila nato natančno določena v Skupnih konzularnih navodilih o vizumih za diplomatsko-konzularna
         predstavništva (UL 2005, C 326, str. 1).

      13      V zvezi s tem je treba opozoriti, da glede na ustaljeno sodno prakso člen 49 ES ne zahteva samo odprave vsakršne diskriminacije
         ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva, ampak tudi odpravo vsakršne omejitve,
         tudi če se ta omejitev uporablja brez razlikovanja za nacionalne ponudnike in ponudnike iz drugih držav članic, če prepoveduje,
         ovira ali zmanjšuje privlačnost dejavnosti ponudnika s sedežem v drugi državi članici, kjer ta zakonito opravlja podobne storitve
         (glej zlasti sodbo z dne 19. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑244/04, ZOdl., str. I-885, točka 30).

      14      Vendar bi bilo mogoče nacionalno ureditev – ki spada na področje, ki še ni bilo usklajeno na ravni Skupnosti, in ki se brez
         razlikovanja uporablja za vse osebe ali podjetja, ki opravljajo dejavnost na ozemlju zadevne države članice – ne glede na
         njen omejevalni učinek na svobodo opravljanja storitev upravičiti, če gre za pomembnejši razlog v javnem interesu in ta interes
         še ni zaščiten s predpisi, ki veljajo za ponudnika v državi članici, v kateri ima sedež, če je primerna za zagotovitev uresničitve
         zastavljenega cilja in če ne presega tega, kar je nujno za njegovo dosego (zgoraj navedena sodba Komisija proti Nemčiji, točka 31
         in navedena sodna praksa).

      15      Natančneje, razsojeno je že bilo, da sme država članica preveriti, ali se podjetje s sedežem v državi članici, ki delavce,
         državljane tretjih držav, napotuje na njeno ozemlje, sklicuje na svobodo opravljanja storitev zaradi drugega namena, kot je
         izvajanje zadevne storitve (zgoraj navedena sodba Komisija proti Nemčiji, točka 40 in navedena sodna praksa).

      16      Sodišče je v teh okoliščinah menilo, da je zahteva, da ponudnik storitev predloži zgolj predhodno izjavo, s katero potrdi,
         da so zadevni delavci v zakonitem položaju – zlasti glede pogojev za prebivanje, delovnega dovoljenja in socialnega zavarovanja
         – v državi članici, v kateri jih to podjetje zaposluje, ukrep, ki načeloma ne presega tega, kar je nujno za preprečitev zlorab,
         ki bi se lahko zgodile zaradi izvajanja svobode opravljanja storitev (glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2004 v zadevi
         Komisija proti Luksemburgu, C‑445/03, ZOdl., str. I‑10191, točka 46, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji, točki 41 in 42).

      17      Komisija je na obravnavi pojasnila, da tej sodni praksi ne namerava nasprotovati. Trdila pa je, da je zahteva belgijskih organov,
         da morajo zadevni delavci predložiti obrazec E 101, zamudnejši postopek od predhodne predložitve izjave ponudnika storitev.

      18      Kraljevina Belgija meni, da je predložitev obrazca E 101 postopek, ki je za zadevnega delavca preprostejši od predhodne predložitve
         izjave ponudnika storitev. Vendar je na obravnavi izrecno priznala, da ker so lahko dokazi, ki jih zahtevajo belgijski organi
         in so navedeni v točki 11 te sodbe, predloženi po kateri koli pravni poti, so lahko predloženi tudi s predhodno predložitvijo
         izjave ponudnika storitev v smislu sodne prakse, navedene v točki 16 te sodbe.

      19      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Komisija ni dokazala, da Kraljevina Belgija zahteva predhodno odobritev za opravljanje
         gospodarske dejavnosti, če podjetja Skupnosti pri opravljanju storitev tja napotujejo delavce, državljane tretjih držav.

      20      Komisija v očitku Kraljevini Belgiji očita tudi neskrbno ravnanje pri izdajanju zahtevanih vizumov, saj je vizum izdan šele
         v 48 urah od takrat, ko zainteresirana oseba predloži zahtevane dokumente. Prav tako ji očita netransparentnost. Gospodarski
         subjekti naj zlasti zato, ker ni bila sprejeta okrožnica, čeprav so jo belgijski organi sicer predhodno napovedali, ne bi
         mogli vnaprej poznati pogojev, ki morajo biti izpolnjeni za opravljanje storitev v Belgiji.

      21      V zvezi s tem torej zadostuje pojasnilo, da s temi očitki, tudi če bi bili utemeljeni, ni mogoče dokazati, da Kraljevina Belgija
         zahteva predhodno odobritev za opravljanje gospodarske dejavnosti.

      22      Zato je treba tožbo zavrniti.

       Stroški
      23      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Poleg tega na podlagi
         odstavka 5, prvi pododstavek, istega člena na predlog stranke, ki odstopi, nosi stroške nasprotna stranka, če njeno ravnanje
         to upravičuje.

      24      V obravnavani zadevi Komisija s predlogi glede edinega očitka, ki ga je ohranila, ni uspela. Njen delni odstop je posledica
         sporočila Kraljevine Belgije o kraljevem odloku z dne 23. aprila 2008 po vložitvi te tožbe.

      25      V teh okoliščinah je treba odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Komisija Evropskih skupnosti in Kraljevina Belgija nosita vsaka svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 15. julija 2015.#TVR Automotive Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti TVR ITALIA – Prejšnja nacionalna besedna znamka in prejšnja besedna znamka Skupnosti TVR – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Postopek razveljavitve – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 – Člen 15(1) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-398/13.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 15. julija 2015 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek z ugovorom — Prijava figurativne znamke Skupnosti TVR ITALIA — Prejšnja nacionalna besedna znamka in prejšnja besedna znamka Skupnosti TVR — Relativni razlog za zavrnitev — Verjetnost zmede — Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 — Postopek razveljavitve — Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke — Člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 — Člen 15(1) Uredbe št. 207/2009“
      V zadevi T‑398/13,

         TVR Automotive Ltd, s sedežem v Whiteleyju (Združeno kraljestvo), ki jo zastopata A. von Mühlendahl in H. Hartwig, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki so ga sprva zastopali G. Schneider in S. Hanne, nato J. Crespo Carillo, agenti,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je bila

         TVR Italia Srl s sedežem v Canosi (Italija), ki jo zastopa F. Caricato, odvetnik,
      intervenientka,
      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 14. maja 2013 (zadeva R 823/2011‑2), v zvezi s postopkom z ugovorom med Muadib Beteiligung GmbH in TVR Italia Srl,
      SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi M. Prek, predsednik, I. Labucka, sodnica, in V. Kreuschitz (poročevalec), sodnik,
      sodni tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 2. avgusta 2013,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 17. januarja 2014,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 14. januarja 2014,
      na podlagi obravnave z dne 3. marca 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Intervenientka, družba TVR Italia Srl, je 19. februarja 2007 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila prijavo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

               2

               Znamka, katere registracija se je zahtevala, je ta figurativni znak:

               3

               Proizvodi in storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razrede 12, 25 in 37 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega od teh razredov ustrezajo temu opisu:

                        —

                        razred 12: „Avtomobili; športni avtomobili; tovornjaki; mopedi; motorna kolesa; kolesa; tricikli; pnevmatike in zračnice za vozila in motorna vozila na splošno; traktorji; avtobusi; vozila in motorna vozila; letala; helikopterji; jadralna letala; čolni; čolniči; ladje; vozila za premikanje po zemlji, zraku ali vodi; helikopterji; motorji za kopenska vozila; komponente dvokoles, motornih koles, mopedov in motornih vozil; deli čolnov in letal“;

                        —

                        razred 25: „Moška, ženska in otroška oblačila na splošno, vključno z usnjenimi oblačili; moške srajce; bluze; ženska krila; obleke; suknjiči; hlače; kratke hlače; volnene jopice; moške srajce s kratkimi rokavi; pižame; damske nogavice; majice; stezniki; naramnice; spodnje hlače, oprijete; modrčki; kopalne hlačke; klobuki; ovratne rute; kravate; dežni plašči; površniki; plašči; kopalne obleke; trenirke; anoraki; smučarske hlače; pasovi; krzneni plašči; šali; rokavice; domače halje; obutev na splošno, vključno z natikači, čevlji, športno obutvijo, škornji in sandali“;

                        —

                        razred 37: „Dejavnost na področju konstrukcij in popravil, posebno na mehanskem in avtomobilističnem področju“.

               4

               Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu blagovnih znamk št. 4/2008 z dne 28. januarja 2008.

               5

               Družba Muadib Beteiligung GmbH je 25. aprila 2008 na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94 (postal člen 41(1) Uredbe št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke, in sicer za vse proizvode in storitve iz točke 3 zgoraj.

               6

               V utemeljitev ugovora so bili navedeni razlogi iz člena 8(1)(b), (4) in (5) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b), (4) in (5) Uredbe št. 207/2009).

               7

               Ugovor je med drugim temeljil, po eni strani, na prejšnji besedni znamki Skupnosti TVR, ki je bila registrirana 14. aprila 1998 pod številko 61283 za „motorna vozila in njihove dele“ iz razreda 12, in, po drugi strani, na prejšnji besedni znamki TVR, ki je bila registrirana v Združenem kraljestvu 27. februarja 2004 pod številko 2343460 za proizvode in storitve iz razredov 9, 11, 25 in 41 (v nadaljevanju: prejšnja britanska znamka).

               8

               Na podlagi zahteve intervenientke, naj družba Muadib Beteiligung predloži dokaze o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti v smislu člena 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009, je ta v dokaz predložila več dokumentov v obliki pisnega pričevanja gospe H., odvetnice za področje prava znamk pri družbi Marks & Clerk in pravne zastopnice družbe Muadib Beteiligung v okviru postopka z ugovorom.

               9

               Oddelek za ugovore je 21. septembra 2010 delno ugodil ugovoru, delno pa ga je zavrnil. Prvič, oddelek za ugovore je ugodil ugovoru, saj je ocenil, da je družba Muadib Beteiligung predložila dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti za „športne avtomobile in njihove dele“ iz razreda 12. Drugič, ob upoštevanju teh proizvodov ter proizvodov in storitev, ki jih zajema prejšnja britanska znamka, je oddelek za ugovore ugotovil, da obstaja verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama v zvezi s proizvodi in storitvami iz razredov 12, 25 in 37, razen proizvodov „tovornjaki“, „traktorji“, „avtobusi“, „mopedi“, „kolesa“, „tricikli“, „letala“, „helikopterji“, „jadralna letal“, „čolni“, „čolniči“, „ladje“, „vozila za premikanje po zemlji, zraku ali vodi“, „komponente dvokoles, mopedov“ in „deli čolnov in letal“ iz razreda 12. Tretjič, oddelek za ugovore je zavrnil razloge za ugovor, ki so se nanašali na člen 8(4) in (5) Uredbe št. 207/2009. Četrtič, zavrnil je prijavo znamke Skupnosti „za zgoraj navedene proizvode in storitve“ in jo sprejel za druge „proizvode [iz] razreda 12“.

               10

               Intervenientka je 14. aprila 2011 pri UUNT na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore v delu, v katerem je oddelek zavrnil prijavo za registracijo.

               11

               Intervenientka je 17. aprila 2011 pri UUNT na podlagi člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009 vložila zahtevo za razveljavitev prejšnje znamke Skupnosti za vse proizvode iz razreda 12, ki jih zajema ta znamka.

               12

               Intervenientka je 25. maja 2011 predlagala, naj se postopek z ugovorom pred odborom za pritožbe prekine do izdaje odločbe o zahtevi za razveljavitev.

               13

               Družba Muadib Beteiligung je 15. julija 2011 predstavila stališča glede pritožbe in zahteve za razveljavitev, ki ji je nasprotovala.

               14

               Odbor za pritožbe je 26. oktobra 2011odločil, da prekine postopek z ugovorom do izdaje odločbe o zahtevi za razveljavitev.

               15

               Oddelek za izbris je z odločbo z dne 8. maja 2012 zavrnil zahtevo za razveljavitev z obrazložitvijo, da je družba Muadib Beteiligung predložila dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti za obdobje od 17. maja 2006 do 16. maja 2011.

               16

               Intervenientka je 13. julija 2012 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za izbris.

               17

               Odbor za pritožbe je z odločbo z dne 9. oktobra 2012 zavrgel pritožbo kot nedopustno, ker je bila prepozna.

               18

               UUNT je 1. marca 2013 obvestil stranke, da postopek z ugovorom ni več prekinjen in da se navedeni postopek nadaljuje.

               19

               Drugi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 14. maja 2013 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), o kateri je bila družba Muadib Beteiligung obveščena 23. maja 2013, v celoti ugodil pritožbi, razveljavil odločbo oddelka za ugovore in v celoti zavrnil ugovor. V podporo svoji odločitvi je odbor za pritožbe v bistvenem upošteval, da po eni strani za obdobje od 28. januarja 2003 do 27. januarja 2008 družba Muadib Beteiligung ni predložila dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti (točke od 16 do 31 izpodbijane odločbe) ali prejšnje britanske znamke (točka 32 izpodbijane odločbe), po drugi strani pa je bilo treba ugovor zavrniti v delu, v katerem je temeljil členu 8(4) Uredbe št. 207/2009 (točke od 33 do 39 izpodbijane odločbe).

               20

               Na podlagi več prenosov je tožeča stranka, družba TVR Automotive Ltd, pridobila lastništvo prejšnje znamke Skupnosti in prejšnje britanske znamke, katerih prejšnji imetnik je bila družba Muadib Beteiligung. Tako je z datumom 1. avgust 2013 tožeča stranka navedena v zbirki podatkov UUNT in v zbirki podatkov United Kingdom Intellectual Property Office (urad Združenega kraljestva za intelektualno lastnino) kot imetnik prejšnje znamke Skupnosti in prejšnje britanske znamke.

         Predlogi strank

               21

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo;

                        —

                        zavrne pritožbo intervenientke zoper odločbo oddelka za ugovore;

                        —

                        UUNT in intervenientki naloži plačilo stroškov.

               22

               UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo v delu, v katerem je odbor za pritožbe zavrnil ugovor zaradi neuporabe prejšnje britanske znamke;

                        —

                        v preostalem delu tožbo zavrne.

               23

               Intervenientka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        zavrne tožbo in potrdi izpodbijano odločbo;

                        —

                        dovoli registracijo prijavljene znamke;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki so nastali v postopku pred UUNT.

         Pravo

         Dopustnost

      Spoštovanje roka za vložitev tožbe

               24

               Najprej je treba zavrniti trditev intervenientke, v skladu s katero naj bi bila ta tožba vložena prepozno.

               25

               V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da je v obravnavani zadevi na podlagi člena 65(5) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 58(1)(a) in (b) Poslovnika Splošnega sodišča po vročitvi izpodbijane odločbe družbi Muadib Beteiligung 23. maja 2013 dvomesečni rok za vložitev tožbe, podaljšan za dodatni rok zaradi oddaljenosti za enkratno obdobje desetih dni iz člena 60 Poslovnika, ki se v nasprotju s tem, kar navaja intervenientka, uporabi za vsako tožečo stranko ne glede na njen sedež, iztekel 2. avgusta 2013. Iz tega izhaja, da je bil pri vložitvi tožbe, ki je bila vložena 2. avgusta 2013 po telefaksu, pri čemer je bil original tožbe vložen 5. avgusta 2013, spoštovan navedeni rok.

         Procesno upravičenje tožeče stranke

               26

               V delu, v katerem je intervenientka izpodbijala procesno upravičenje tožeče stranke, češ da naj ne bi dokazala, da je imetnica prejšnjih znamk, je treba poudariti, da je tožeča stranka po eni strani predložila izpiske iz podatkovne zbirke UUNT CTM-online z datumom 1. avgust 2013, v kateri je navedena kot imetnica prejšnje znamke Skupnosti, po drugi strani pa izpiske iz podatkovne zbirke United Kingdom Intellectual Property Office z istega dne, v kateri je navedena kot imetnica prejšnje britanske znamke in ki izkazuje prenos te znamke z dne 17. oktobra 2011 in 3. maja 2013 zaradi prenosa lastnine, povezanega s prenosom pravic – najprej med družbo Muadib Beteiligung in družbo TVR GmbH, nato pa med slednjo in tožečo stranko.

               27

               Nedoločno in nepodprto oporekanje intervenientke tem prenosom lastnine na prejšnjih znamkah ne more omajati dokazne vrednosti zgoraj navedenih dokumentov.

               28

               Glede na to intervenientka s trditvijo, v skladu s katero naj bi bila kot „italijanska podružnica“ prava naslednica nekdanje matične družbe s sedežem v Združenem kraljestvu, TVR Engineering Ltd, ne more uspeti. Dokumenti, ki jih je intervenientka predložila v podporo tej trditvi, kažejo zgolj to, da je imela navedena matična družba le 24‑odstotni delež kapitala te podružnice, iz tega pa ne izhaja nikakršen indic o pravnem nasledstvu med tema družbama ali o partnerstvu med njima, katerega namen bi bila dodelitev izključne distribucije športnih avtomobilov, ki nosijo znamko TVR, navedeni podružnici.

               29

               V teh okoliščinah je treba trditev intervenientke, v skladu s katero naj tožeča stranka ne bi imela procesnega upravičenja, ker ni imetnica predhodnih znamk, zavrniti.

               30

               Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da je ta tožba dopustna.

         Utemeljenost

               31

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 42(2) in (3) Uredbe Sveta št. 207/2009, drugi pa na kršitev načela pravnomočnosti oziroma ne bis in idem in pravila venire contra factum proprium ter na kršitev člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 15(1) iste uredbe.

         Prvi tožbeni razlog

               32

               Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga navaja kršitev člena 42(2) in (3) Uredbe Sveta št. 207/2009, ker je odbor za pritožbe ugovor, ki je temeljil na prejšnji britanska znamki, zavrnil zaradi njene neuporabe, čeprav dokaz o resni in dejanski uporabi ni bil zahtevan in poleg tega tudi ni mogel biti zahtevan. UUNT se pridružuje trditvam tožeče stranke in prav tako meni, da bi bilo treba prvemu tožbenemu razlogu ugoditi. Intervenientka pa meni, da odbor za pritožbe pri svoji ugotovitvi, da je šlo za neuporabo „znamke“ tožeče stranke, ni upošteval prejšnje britanske znamke. Izpodbijana odločba naj bi se nanašala na presojo neobstoja resne in dejanske uporabe prejšnje znamke Skupnosti in naj bi se šele na koncu te analize sklicevala na prejšnjo britansko znamko, da bi analizo po analogiji uporabila za to znamko. Poleg tega naj bi, čeprav se za slednjo znamko obdobje petih let iz člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 še ni izteklo, predloženi dokazi izkazovali jasen namen tožeče stranke, da te znamke ne uporablja, ter dejstvo, da ne posluje.

               33

               V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da je odbor za pritožbe v točki 32 izpodbijane odločbe ugovor, ki je temeljil na prejšnji britanski znamki, dejansko zavrnil zaradi njene nezadostne uporabe, pri čemer se je smiselno skliceval na presojo dokazov, predloženih zaradi ugotovitve uporabe prejšnje znamke Skupnosti (točke od 25 do 31 izpodbijane odločbe). Vendar, kot upravičeno navajata tožeča stranka in UUNT, intervenientka med postopkom pred UUNT ni zahtevala dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje britanske znamke in do tega tudi ni bila upravičena (glej v tem smislu sklep z dne 30. maja 2013, Wohlfahrt/UUNT, C‑357/12 P, EU:C:2013:356, točki 30 in 31). Ker je bila prejšnja britanska znamka registrirana 27. februarja 2004, se petletni rok iz člena 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v povezavi členom 15(1) iste uredbe na dan objave prijave znamke Skupnosti 28. januarja 2008 še ni iztekel. Zato je oddelek za ugovore v svoji odločbi pravilno omejil svojo presojo na dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti.

               34

               Iz tega izhaja, da odbor za pritožbe ne bi smel zaključiti, da je treba ugovor zavrniti na podlagi morebitne nezadostne uporabe prejšnje britanske znamke.

               35

               Zato je treba prvemu tožbenemu razlogu ugoditi.

         Drugi tožbeni razlog

               36

               Tožeča stranka v okviru drugega tožbenega razloga odboru za pritožbe očita, da je kršil načelo pravnomočnosti oziroma ne bis in idem in pravilo venire contra factum proprium ter člen 42(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 15(1) iste uredbe. Po eni strani bi oddelek za izbris zagotovo odločil v njeno korist glede vprašanja o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti v obdobju od maja 2006 do maja 2011 ali vsaj v obdobju od maja 2006 do januarja 2008. Tako naj odbor za pritožbe ne bi bil pristojen za novo presojo istih dokazov, ampak bi moral zahtevo intervenientke o dokazu uporabe zavreči kot nedopustno. Po drugi strani naj bi odbor za pritožbe napačno štel, da se navedena znamka za zadevne proizvode ni resno in dejansko uporabljala v obdobju petih let pred objavo prijave znamke Skupnosti.

               37

               UUNT in intervenientka menita, da se v upravnem postopku pred UUNT ne uporabljata načelo pravnomočnosti oziroma ne bis in idem in pravilo venire contra factum proprium. Prav tako oporekata temu, da obstaja dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti, saj predloženi dokazi za tako ugotovitev niso bili zadostni. Tako naj bi zaradi postopka insolventnosti gospodarska dejavnost družbe, ki je uporabljala navedeno znamko, prenehala, glede na to, da so bili zadnji letni računovodski izkazi te družbe predloženi leta 2004, njena tovarna pa se je zaprla leta 2007. Ta tovarna naj bi bila blizu zaprtja že leta 2004, ko jo je kupil ruski investitor. Tožeča stranka naj ne bi dokazala dejanske prisotnosti na trgu in tega, da je v navedenem obdobju dejansko prišlo do prodaje avtomobilov TVR. Nedoločna in nezanesljiva trditev, v skladu s katero naj bi proizvodnja v letu 2006 padla na dve ali tri vozila tedensko, ni dovolj. Poleg tega, čeprav izkazana udeležba na avtomobilskih salonih kaže na prisotnost na trgu, pa predstavitev prototipov, kakršen je TVR sagaris, na avtomobilskem salonu v Birminghamu (Združeno kraljestvo) leta 2004 še ne pomeni, da se je začela proizvodnja zadevnega avtomobila ali da se je po teh dogodkih prodajal. Poleg tega naj promocijsko gradivo in obvestila za medije ne bi dokazovala dejanske prodaje zadevnih modelov v upoštevnem obdobju ali obstoja resničnega tržnega deleža. Vendar bi tožeča stranka lahko predložila prepričljive dokaze o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti, kakršni so letni računovodski izkazi zadevne družbe, podatke o prodaji, račune ali druge upoštevne finančne dokaze.

               38

               V zvezi s prvim delom drugega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev načela pravnomočnosti oziroma načela ne bis in idem in pravila venire contra factum proprium, je treba spomniti na ustaljeno sodno prakso, v kateri je bilo priznano, da se načelo pravnomočnosti, po katerem se dokončnost sodne odločbe ne sme omajati, ne uporablja v razmerju med končno odločbo v postopku z ugovorom in zahtevo za ugotovitev ničnosti, saj so postopki pred UUNT upravni, in ne sodni, upoštevni določbi Uredbe št. 207/2009, to sta člena 53(4) in 100(2), pa ne določata pravila v tem smislu (sodbe z dne 14. oktobra 2009, Ferrero/UUNT – Tirol Milch (TiMi KiNDERJOGHURT), T‑140/08, ZOdl., EU:T:2009:400, točka 34; z dne 22. novembra 2011, mPAY24/UUNT – Ultra (MPAY24), T‑275/10, EU:T:2011:683, točka 15, in z dne 23. septembra 2014, Tegometall International/UUNT – Irega (MEGO), T‑11/13, EU:T:2014:803, točka 12). Kot navaja UUNT, enako velja v obratnem položaju, ki se nanaša na odnos med postopkom, ki pripelje do končne odločbe v postopku za razveljavitev ali razglasitev ničnosti, in v postopku z ugovorom. Vendar UUNT ne more popolnoma prezreti ugotovitev iz končne odločbe v postopku za razveljavitev ali razglasitev ničnosti, kadar gre za odločanje o ugovoru med istima strankama, ki se nanaša na enak predmet in temelji na enakih razlogih, tako kot v obravnavani zadevi na dokaz o resni in dejanski uporabi znamke Skupnosti, če na te ugotovitve ali obravnavane navedbe ne vplivajo nova dejstva, novi dokazi ali novi razlogi. Ta trditev je namreč zgolj poseben odraz sodne prakse, po kateri je prejšnja praksa odločanja UUNT okoliščina, ki jo je mogoče upoštevati pri presoji, ali je znak mogoče registrirati (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj navedeni sodbi TiMi KiNDERJOGHURT, EU:T:2009:400, točka 35 in MPAY24, EU:T:2011:683, točka 17).

               39

               Iz tega izhaja, da v obravnavani zadevi odboru za pritožbe ni bilo treba zvesto slediti ugotovitvam in sklepom iz odločbe oddelka za izbris. Če bi bilo drugače, bi bil ogrožen polni učinek ločenih pravnih sredstev – po eni strani ugovora proti registraciji znamke Skupnosti in po drugi strani zahteve za razveljavitev in razglasitev ničnosti registrirane znamke Skupnosti – čeprav jih je na podlagi Uredbe št. 207/2009 mogoče uporabiti zaporedoma ali hkrati (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 38 navedeni sodbi TiMi KiNDERJOGHURT, EU:T:2009:400, točka 36 in MPAY24, EU:T:2011:683, točka 18). Ta presoja je potrjena z dejstvom, da se lahko glede na člen 42(2) in 57(2) Uredbe št. 207/2009 v zvezi z datumom – bodisi predložitve zahteve za razveljavitev ali ničnost bodisi objavo prijave za registracijo znamke – obdobja petih let, za katera se zahteva dokaz o resni in dejanski uporabi znamke Skupnosti, razlikujejo. Tako sta v obravnavani zadevi, kot priznava tožeča stranka, ti obdobji tekli od januarja 2003 do januarja 2008 glede postopka z ugovorom in od maja 2006 do maja 2011 glede postopka za razveljavitev, tako da predmeta teh dveh postopkov nista bila popolnoma enaka.

               40

               Zato tožeča stranka ne zatrjuje upravičeno, da bi bilo z odločbo oddelka za izbris zagotovo odločeno v njeno korist glede vprašanja o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti v obdobju od maja 2006 do maja 2011 ali vsaj od maja 2006 do januarja 2008.

               41

               Prejšnji razmisleki veljajo smiselno za načelo non bis in idem, ki se uporablja samo za sankcije, zlasti za kazenske sankcije v ožjem smislu ali za sankcije na področju konkurence (glej v tem smislu sodbe z dne 10. maja 2007, SGL Carbon/Komisija, C‑328/05 P, ZOdl., EU:C:2007:277, točke od 24 do 30; z dne 21. julija 2011, Beneo-Orafti, C‑150/10, ZOdl., EU:C:2011:507, točke od 68 do 70, in z dne 14. februarja 2012, Toshiba Corporation in drugi, C‑17/10, ZOdl., EU:C:2012:72, točka 94), in za pravilo venire contra factum proprium (glej v tem smislu zgoraj v točki 38 navedeno sodbo TiMi KiNDERJOGHURT, EU:T:2009:400, točka 36). Glede na to se tožeča stranka zaman sklicuje na člen 53(4) Uredbe št. 207/2009, ki se nanaša le na zaporedno vložitev zahtev za ugotovitev ničnosti ali nasprotnih tožb v okviru tožb zaradi kršitve.

               42

               Zato je treba prvi del drugega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.

               43

               V zvezi z drugim delom drugega tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da je predložila dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti za proizvode, za katere je bila registrirana in za katere je oddelek za ugovore priznal tako uporabo za obdobje petih let pred objavo prijave znamke Skupnosti v smislu člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 15 te iste uredbe ter pravilom 22(3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1041/2005 z dne 29. junija 2005 (UL L 172, str. 4), v skladu s katerim mora dokaz o uporabi vsebovati podatke „o kraju, času, obsegu in naravi uporabe znamke, na kateri temelji ugovor“.

               44

               V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se znamka „resno in dejansko uporablja“, če se uporablja v skladu s svojo bistveno funkcijo zagotavljanja istovetnosti izvora proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana, da bi se ustvaril oziroma ohranil trg za te proizvode in storitve, nasprotno od simbolične uporabe, katere edini cilj je ohranjanje pravic, ki so podeljene z znamko. Pri presoji resne in dejanske uporabe znamke je treba upoštevati vsa dejstva in okoliščine, ki so pomembni za ugotovitev, ali se znamka resnično uporablja v komercialnem prometu, zlasti ali se v zadevnem gospodarskem sektorju taka uporaba šteje za upravičeno za ohranjanje ali ustvarjanje deleža na trgu za proizvode ali storitve, ki jih varuje znamka, naravo teh proizvodov ali storitev, značilnosti trga ter obseg in pogostost uporabe znamke (sodbe z dne 11. maja 2006, Sunrider/UUNT, C‑416/04 P, ZOdl., EU:C:2006:310, točka 70; z dne 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, ZOdl., EU:C:2012:816, točka 29 in z dne 17. julija 2014, Reber Holding/UUNT, C‑141/13 P, EU:C:2014:2089, točka 29). Vendar se resna in dejanska uporaba prejšnje znamke ne more omejiti zgolj na ugotovitev uporabe te znamke v komercialnem prometu, saj mora biti poleg tega v skladu z besedilom člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 uporaba resna in dejanska. Poleg tega je opredelitev „resne in dejanske uporabe“ znamke odvisna od značilnosti zadevnega proizvoda ali storitve na ustreznem trgu. Zato vsakega izkazanega komercialnega izkoriščanja ni mogoče avtomatično opredeliti kot resne in dejanske uporabe zadevne znamke (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Reber Holding/UUNT, EU:C:2014:2089, točka 32).

               45

               V sodni praksi je bilo tudi pojasnjeno, da je iz člena 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v povezavi z uvodno izjavo 10 te uredbe in pravilom 22(3) Uredbe št. 2868/95 razvidno, da je ratio legis zahteve, v skladu s katero mora biti prejšnja znamka predmet resne in dejanske uporabe, da bi se bilo mogoče nanjo uspešno sklicevati zoper prijavo znamke Skupnosti, v zmanjševanju števila kolizij med dvema znamkama, razen če za neobstoj resne in dejanske uporabe prejšnje znamke ni upravičenega ekonomskega razloga, ki izhaja iz dejanskega delovanja znamke na trgu. Po drugi strani pa ni namen navedenih določb presojanje gospodarskega učinka niti nadzorovanje gospodarske strategije podjetja ali celo zoževanje varstva znamk samo za njihovo količinsko obsežno tržno uporabo (sodba z dne 8. julija 2004, Sunrider/UUNT – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, ZOdl., EU:T:2004:225, točka 38 in navedena sodna praksa).

               46

               V zvezi z obsegom uporabe prejšnje znamke je treba upoštevati zlasti, na eni strani, gospodarski obseg celote dejanj, ki pomenijo uporabo, in, na drugi strani, dolžino obdobja, v katerem so bila dejanja, ki pomenijo uporabo, izvrševana, ter njihovo pogostost. Da bi se preizkusila resna in dejanska narava uporabe prejšnje znamke, je treba poleg tega opraviti celovito presojo glede na vse upoštevne dejavnike zadevnega primera. Taka presoja pomeni določeno soodvisnost med upoštevanimi dejavniki. Tako se lahko majhen obseg proizvodov, ki se tržijo pod navedeno znamko, izravna z močno intenzivnostjo ali veliko stalnostjo med uporabo te znamke in obratno. Nazadnje, resna in dejanska uporaba znamke ne more biti izkazana z verjetnostjo ali domnevami, temveč mora temeljiti na konkretnih in objektivnih elementih, ki dokazujejo resnično in zadostno uporabo znamke na zadevnem trgu (zgoraj v točki 45 navedena sodba Sunrider/UUNT – Espadafor Caba (VITAFRUIT), ZOdl., EU:T:2004:225, točki 41 in 42, in MFE Marienfelde/UUNT – Vétoquinol (HIPOVITON), T‑334/01, ZOdl., EU:T:2004:223, točki 35 in 36).

               47

               Spomniti je treba, da je odbor za pritožbe ugotovil, da ni dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Skupnosti za obdobje od januarja 2003 do januarja 2008. V zvezi s predloženimi dokazi je namreč v bistvu štel, prvič, da pisno pričevanje gospe H., ki izvira iz same tožeče stranke, ne zagotavlja nepristranskosti ali neodvisnosti; drugič, da je bil položaj „družbe TVR“ leta 2006 zelo negotov, saj je bila decembra 2006 razglašena insolventnost njene tovarne, zadnji sploh proizvedeni avtomobil TVR cerbera pa je bil prodan na dražbi, pri čemer ni dosegel pridržane cene, določene avgusta 2006 (točka 27 izpodbijane odločbe); tretjič, da za obdobje po avgustu 2006 ni bilo dokazov o prodaji proizvodov pod prejšnjo znamko Skupnosti, kot so kopije poslovnih knjig in davčnih napovedi, udeležba na avtomobilskih salonih leta 2007 in 2008 in objava prodajnih cen za leto 2007, ocene avtomobila TVR sagaris, objavljene decembra 2006, julija 2007 in 11. julija 2008, pa v ta namen ne zadoščajo (točki 28 in 29 izpodbijane odločbe). Skratka, ti elementi ne dajejo podatkov o obsegu prometa proizvodov, ki se prodajajo pod prejšnjo znamko Skupnosti v Združenem kraljestvu ali izven njega, ali podatkov o uporabi, ki bi lahko po poletju 2006 ustvarila oziroma ohranila trg za zadevne proizvode (točka 30 izpodbijane odločbe).

               48

               S tem je odbor za pritožbe zavrnil nasprotne ugotovitve oddelka za ugovore v zvezi z istim obdobjem in ob upoštevanju istih dokazov, v skladu s katerimi je bila kot celota v bistvu dovolj dokazana resna in dejanska uporaba prejšnje znamke Skupnosti za „športne avtomobile in njihove dele“, ker so podatki iz teh dokazov – zlasti iz časopisnih člankov in seznamov cen – nudili dovolj indicev o obdobju in kraju te uporabe, zlasti glede Združenega kraljestva. Čeprav tožeča stranka ni predložila računov ali podatkov o prodaji, naj bi članek BBC z dne 18. oktobra 2006 vseboval indic glede obsega uporabe prejšnje znamke Skupnosti, saj je bilo omenjeno, da so aprila 2006 naročila padla z dvanajst vozil tedensko na dve. Oddelek za ugovore je iz tega sklepal, da so ti dokumenti kot celota zadostili minimalnim zahtevam za ugotovitev resne in dejanske uporabe prejšnje znamke Skupnosti v upoštevnem obdobju (str. 4 odločbe oddelka za ugovore).

               49

               Prav tako je oddelek za izbris glede obdobja med majem 2006 in majem 2011 ugotovil, da kljub neobstoju računov in dokazov o podatkih o prodaji obstajajo drugi dokumenti, kot so časopisni članki kot vir neodvisnih informacij, podatki o cenah, tehnične specifikacije o vozilih in oglaševanje prejšnje znamke Skupnosti v tisku in specializiranih revijah, ki naj bi dokazovali, da je bila navedena znamka „v zadnjih letih“ predmet resnega in dejanskega komercialnega izkoriščanja na trgu (točki 36 in 37 odločbe oddelka za izbris). Glede obsega uporabe naj bi bilo – čeprav v časopisnih člankih niso bile podane informacije o količini dejansko prodanih proizvodov – v navedenih katalogih ponujeno veliko vozil, označenih s prejšnjo znamko Skupnosti, ti članki pa naj bi bili v delu upoštevnega obdobja dostopni vsaj v Združenem kraljestvu. Tako je bilo, gledano kot celota, iz teh dokazov mogoče sklepati o določenem obsegu te uporabe in o tem, da ni bila le simbolična (točki 38 in 39 odločbe oddelka za izbris) za te proizvode (točke od 42 do 44 odločbe oddelka za izbris).

               50

               Glede na to je treba najprej zavrniti trditev tožeče stranke, da odbor za pritožbe ni upošteval presoje, navedene v odločbi oddelka za izbris, v delu, v katerem se je ta nanašala na iste dokaze in v katerem je obstajalo ujemanje med upoštevnimi obdobji med majem 2006 in januarjem 2008. Po eni strani namreč splošna obveznost UUNT, da upošteva svojo predhodno prakso odločanja, ne vpliva na njegovo dolžnost, da preuči resno in dejansko uporabo prejšnje znamke ob upoštevanju dokazov, ki jih je predložila nasprotna stranka, in dejanskih okoliščin vsakega konkretnega primera (glej v tem smislu zgoraj v točki 44 navedeno sodbo Reber Holding/UUNT, EU:C:2014:2089, točka 46). V obravnavani zadevi torej to ne pomeni, da je bil odbor za pritožbe vezan na premisleke oddelka za izbris in da ni mogel priti do drugačnih sklepov o obstoju resne in dejanske uporabe prejšnje znamke Skupnosti (glej sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 38), saj bi morala biti ta uporaba dokazana za dve ločeni obdobji, čeprav sta se delno pokrivali. Po drugi strani, kot navaja UUNT, že zgolj to, da je odbor za pritožbe čakal na konec postopka za razveljavitev, zadostuje za ugotovitev, da je menil, da je treba upoštevati odločbo oddelka za izbris, preden sprejme svojo.

               51

               Kljub temu pa presoja odbora za pritožbe izhaja iz napačnega razumevanja člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 15(1) iste uredbe in pravilom 22(3) Uredbe št. 2868/95 ter iz napačne presoje dokazne vrednosti vseh upoštevnih dokazov.

               52

               V zvezi s trajanjem uporabe je bilo že razsojeno, da se sankcije iz člena 15(1) Uredbe št. 207/2009 uporabljajo samo za znamke, katerih resna in dejanska uporaba je bila prekinjena v obdobju petih zaporednih let. Za izognitev navedenim sankcijam torej zadošča, da je bila znamka predmet resne in dejanske uporabe v delu upoštevnega obdobja (sodbe z dne 8. novembra 2007, Charlott/UUNT – Charlo (Charlott France Entre Luxe in Tradition), T‑169/06, EU:T:2007:337, točka 41; z dne 16. decembra 2008, Deichmann-Schuhe/UUNT – Design for Woman (DEITECH), T‑86/07, EU:T:2008:577, točka 52 in z dne 8. marca 2012, Arrieta D. Gross/UUNT – International Biocentric Foundation in drugi (BIODANZA), T‑298/10, EU:T:2012:113, točka 58). Tudi pravilo 22(3) Uredbe št. 2868/95 določa merilo trajanja uporabe, ne da bi se zahteval dokaz o njeni neprekinjenosti v obdobju petih letih, in še posebej razlikuje med načeloma obsega in narave uporabe, ki zgolj kot celota omogočata sklep o resnosti in dejanskosti uporabe prejšnje znamke. Zgolj če se upoštevajo vsi elementi, predloženi v presojo odboru za pritožbe, je namreč mogoče dokazati navedeno uporabo (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 16. septembra 2013, Avery Dennison/UUNT – Dennison-Hesperia (AVERY DENNISON), T‑200/10, EU:T:2013:467, točki 85 in 86 ter navedena sodna praksa).

               53

               Tako določitev petletnega roka v določbah členov 42(2) in 15(1) Uredbe št. 207/2009 ne pomeni, da je treba dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke predložiti ločeno za vsako leto tega obdobja, ampak zadostuje dokaz, da se je ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov zadevnega primera vsaj v enem delu navedenega roka ta znamka uporabljala ne zgolj simbolično, ampak dejansko zato, da bi ustvarila oziroma ohranila trg za zadevne proizvode in storitve. Predvsem bi, če bi bilo drugače, v primeru, kakršen je obravnavani, lahko zadostovala že nenadna, zgolj začasna finančna kriza, ki bi za omejeno obdobje imetniku preprečila uporabo prejšnje znamke – pa čeprav jo v bližnji prihodnosti namerava še naprej uporabljati – da ne bi mogel več ugovarjati registraciji enake znamke.

               54

               V obravnavani zadevi je treba ob upoštevanju vseh dokazov, ki jih je tožeča stranka predložila pred oddelkom za ugovore in odborom za pritožbe, ugotoviti, da je uporaba prejšnje znamke Skupnosti kot taka izkazana najmanj do leta 2006.

               55

               Čeprav pisno pričevanje samo po sebi ni zadosten dokaz v ta namen, so v njem vendarle predstavljeni številni upoštevni dokumenti iz neodvisnih virov, med drugim izvleček z internetne strani Wikipedia, ki opisuje zgodovino proizvajalca športnih avtomobilov TVR, družbe TVR Motors Company Ltd, in ki vsebuje seznam modelov, proizvedenih do leta 2006, med njimi TVR tuscan in sagaris, članka o proizvajalcu TVR, objavljena na internetni strani BBC 18. oktobra 2006 in 22. februarja 2007, članki o modelih TVR 350C in TVR sagaris, objavljeni v specializiranih revijah junija 2003, aprila 2005, decembra 2006 in julija 2008, kataloga, v katerih sta predstavljena modela TVR tuscan (ki se je proizvajal med letoma 1999 in 2006) in TVR sagaris (ki se je proizvajal med letoma 2004 in 2006), in katalog s tehničnimi specifikacijami in prodajnimi cenami za TVR tuscan v Združenem kraljestvu.

               56

               Tako je z dokumenti iz točke 55 zgoraj dokazan obstoj uporabe prejšnje znamke Skupnosti za športne avtomobile TVR vsaj med januarjem 2003 in decembrom 2006, to je med znatnim delom petletnega obdobja, ki se je zaključilo leta 2008, česar kot takega nista izpodbijala ne UUNT ne intervenientka.

               57

               V zvezi s krajem, naravo in obsegom te uporabe je treba ugotoviti, da se zadevni trg nanaša na proizvodnjo in prodajo športnih avtomobilov visokega razreda, katerih tehnične značilnosti niso namenjene vsakodnevnemu cestnemu prometu in katerih prodajne cene presegajo ceno večine vozil za osebno uporabo. Splošno je tudi znano, da so za ta trg pogosto značilni slabo razvito povpraševanje, proizvodnja za podlagi konkretnega naročila in prodaja omejenega števila vozila, kar je potrjeno s člankom BBC z dne 18. oktobra 2006 (glej točko 27 izpodbijane odločbe). Zato se zdi, da za ugotovitev resne in dejanske uporabe zadevne znamke ni nujna predložitev računovodskih dokumentov s podatki o prodaji ali računov. Po drugi strani pa je iz dokumentov, predloženih v spis (glej točko 55 zgoraj), med drugim več člankov, objavljenih na internetu, in katalogov, jasno razvidno, da so bili modeli TVR vsaj na območju Združenega kraljestva med letoma 2003 in 2006 prisotni na trgu, kar zadostuje z ozemeljskega vidika (glej v tem smislu zgoraj v točki 44 navedeno sodbo Leno Merken, EU:C:2012:816, točki 50 in 54) ter priča o naravi in določenem obsegu uporabe prejšnje znamke Skupnosti v tem obdobju. Poleg tega publikacije iz julija 2007 in 2008 kažejo, da je bila navedena znamka predmet javne razprave v zvezi z možnostjo ponovnega zagona proizvodnje in prodaje modela TVR sagaris (glej tudi točki 28 in 29, na koncu, izpodbijane odločbe).

               58

               Glede na okoliščine in v nasprotju s tem, kar je navedel odbor za pritožbe in kar trdita UUNT in intervenientka, ni mogoče šteti, da je bila uporaba prejšnje znamke Skupnosti v zadevnem obdobju le simbolična in se da navedena znamka ni uporabljala za to, da bi ustvarila oziroma ohranila trg za športne avtomobile TVR. V zvezi s tem dejstvo, da sta proizvodnja in prodaja navedenih vozil v letu 2006 padli ter da se je proizvodnja na koncu leta 2006 zaradi insolventnosti tovarne v Združenem kraljestvu končala, ne zadošča za nasprotno ugotovitev ob upoštevanju izkazanih poskusov imetnika navedene znamke, da bi v letih 2007 in 2008 ponovno zagnal proizvodnjo športnih avtomobilov TVR in svojo komercialno dejavnost. Tako je treba zavrniti tudi trditev odbora za pritožbe, navedeno v točki 29 izpodbijane odločbe, da so finančne težave, ki so vplivale na izkoriščanje prejšnje znamke Skupnosti, zasejale dvom o njeni uporabi po poletju leta 2006, saj ta trditev ne upošteva dejstva, da je dovolj, da se znamka resno in dejansko uporablja vsaj v delu petletnega obdobja v smislu členov 42(2) in 15(1) Uredbe št. 207/2009 (glej točki 52 in 53 zgoraj). Nazadnje je treba poudariti, da namen navedenih določb ni presojanje gospodarskega učinka niti nadzorovanje gospodarske strategije podjetja ali celo zoževanje varstva znamk samo za njihovo količinsko obsežno tržno uporabo (glej točko 45 zgoraj).

               59

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba skleniti, da je odbor za pritožbe neutemeljeno zavrnil ugovor, češ da nasprotna stranka ni dovolj dokazala resne in dejanske uporabe prejšnje znamke Skupnosti.

               60

               Zato je treba ugoditi tudi drugemu delu drugega tožbenega razloga.

               61

               Ker je bilo ugodeno prvemu tožbenemu razlogu in drugemu delu drugega tožbenega razloga, je treba izpodbijano odločbo razveljaviti v celoti.

               62

               V zvezi z drugim predlogom tožeče stranke, s katerim je predlagala, naj Splošno sodišče zavrne pritožbo intervenientke zoper odločbo oddelka za ugovore, je treba spomniti, da pooblastilo za spremembo, ki ga ima Splošno sodišče na podlagi člena 65(3) Uredbe št. 207/2009, temu ne daje možnosti, da presojo odbora za pritožbe nadomesti s svojo lastno, in prav tako ne, da opravi presojo glede predmeta, do katerega se navedeni odbor še ni opredelil. Izvajanje pooblastila za spremembo mora biti zato načeloma omejeno na položaje, v katerih Splošno sodišče po nadzoru nad presojo navedenega odbora na podlagi že ugotovljenih dejanskih in pravnih okoliščin lahko sprejme odločitev, ki bi jo moral sprejeti odbor za pritožbe (sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT, C‑263/09 P, ZOdl., EU:C:2011:452, točka 72).

               63

               V zvezi s tem zadostuje navedba, da je odbor za pritožbe izpodbijano odločbo utemeljil zgolj na okoliščini, da ni bila ugotovljena resna in dejanska uporaba prejšnje znamke Skupnosti, ne da bi presojal verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009. Taka presoja torej ni bila predmet spora pred Splošnim sodiščem. V teh okoliščinah temu ni treba presojati verjetnosti zmede iz naslova svojega pooblastila za spremembo, tako da je treba drugi predlog tožeče stranke zavrniti.

         Stroški

               64

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               65

               UUNT in intervenientka nista uspela, zato se jima v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Odločba drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 14. maja 2013 (zadeva R 823/2011‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbama Muadib Beteiligung GmbH in TVR Italia Srl se razveljavi.

                           2.

                           V preostalem se tožba zavrne.

                           3.

                           UUNT in družbi TVR Italia Srl se naloži plačilo stroškov.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. julija 2015.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.