title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. aprila 2007.#Elaine Farrell proti Alan Whitty, Minister for the Environment, Ireland, Attorney General in Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court - Irska.#Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti za avtomobile - Direktive 72/166/EGS, 84/5/EGS in 90/232/EGS - Škode, povzročene potnikom vozila - Del vozila, ki ni prilagojen za prevoz sedečih potnikov.#Zadeva C-356/05.

text:
      Zadeva C-356/05
      Elaine Farrell
      proti
      Alanu Whittyju in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court (Irska))
      „Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti za avtomobile – Direktive 72/166/EGS, 84/5/EGS in 90/232/EGS – Škode, povzročene potnikom vozila – Del vozila, ki ni prilagojen za prevoz potnikov, ki sedijo“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – Direktiva 90/232
      (Direktiva Sveta 90/232, člen 1)
      2.        Približevanje zakonodaj – Zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – Direktive 72/166, 84/5 in 90/232
      (Direktive Sveta 72/166, 84/5 in 90/232, člen 1)
      3.        Akti institucij – Direktive – Neposredni učinek
      (člen 249, tretji odstavek, ES; Direktiva Sveta 90/232, člen 1)
      1.        Člen 1 Tretje direktive 90/232 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih
         vozil je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere obvezno zavarovanje civilne odgovornosti
         ne krije odgovornosti za telesne poškodbe posameznikom, ki potujejo v delu motornega vozila, ki ni bil zasnovan in izdelan
         s sedeži za potnike.

      Ker, prvič, pravo Skupnosti opredeljuje in omejuje možnost odstopanja zaščite žrtev nesreč in, drugič, ker se za uresničitev
         ciljev ureditve Skupnosti zahteva enoten pristop pri kritju zavarovanja potnikov, države članice ne smejo uvesti dodatne omejitve
         v obvezno zavarovanje za potnike.

      (Glej točki 29 in 36 ter točko 1 izreka.)
      2.        Namen direktiv 72/166, 84/5 in 90/232 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi
         motornih vozil ni uskladitev ureditev civilne odgovornosti držav članic in v trenutnem stanju prava Skupnosti te ostanejo
         proste pri določitvi ureditve civilne odgovornosti, ki velja za nesreče, ki so nastale zaradi vožnje vozil. Vendar pa so države
         članice zavezane zagotoviti, da zavarovanje, ki je skladno z določbami treh zgoraj omenjenih direktiv, krije civilno odgovornost,
         ki velja po nacionalnem pravu.

      Poleg tega morajo države članice na tem področju izvajati svoje pristojnosti ob spoštovanju prava Skupnosti in zlasti člena
         1 Tretje direktive, nacionalne določbe, ki urejajo odškodnino za nesreče, ki so nastale zaradi vožnje vozil, pa temu členu
         ne morejo odtegniti polnega učinka.

      Zato nacionalna ureditev, določena s splošnimi in abstraktnimi merili, ne more zavrniti ali omejiti odškodnine v nesorazmernem
         obsegu potniku samo na podlagi njegovega prispevka k nastanku škode. Namreč samo v izjemnih okoliščinah se lahko na podlagi
         individualne presoje in ob spoštovanju prava Skupnosti zmanjša obseg take odškodnine.

      (Glej točke od 33 do 35.)
      3.        Člen 1 Tretje direktive 90/232 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih
         vozil izpolnjuje vse zahtevane pogoje za neposredni učinek in zato podeljuje pravice, na katere se lahko posamezniki sklicujejo
         neposredno pred nacionalnimi sodišči. Vendar mora nacionalno sodišče preveriti, ali se zoper organ, kot je Motor Insurers
         Bureau of Ireland, lahko sklicuje na to določbo.

      Zoper posameznike se namreč ni mogoče sklicevati na direktivo, medtem ko se zoper državo lahko, ne glede na status, v katerem
         deluje, torej kot delodajalec ali javni organ. Med subjekti, zoper katere bi se bilo mogoče sklicevati na določbe direktive,
         ki bi lahko imele neposredni učinek, je organ, ki je bil, ne glede na pravno obliko, odgovoren, da na podlagi akta javnega
         organa pod njegovim nadzorom zagotovi storitev javnega pomena, in ki s tem namenom razpolaga s čezmernimi pristojnostmi v
         primerjavi z običajnimi pravili, ki se uporabljajo pri razmerjih med posamezniki.

      (Glej točki 40 in 44 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 19. aprila 2007(*)

      „Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti za avtomobile – Direktive 72/166/EGS, 84/5/EGS in 90/232/EGS – Škode, povzročene potnikom vozila – Del vozila, ki ni prilagojen za prevoz potnikov, ki sedijo“
      V zadevi C-356/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court (Irska) z odločbo
         z dne 30. julija 2004, ki je prispela na Sodišče 23. septembra 2005, v postopku

      Elaine Farrell
      proti
      Alanu Whittyju,

      Minister for the Environment,

      Irski,

      Attorney General
      in
      Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI),

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, K. Schiemann in E. Levits, sodniki,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. septembra 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Elaine Farrell E. McCullough, SC., C. McCarthy, BL, in C. Murphy, barrister, po pooblastilu M. O’Shea, solicitor,
      –        za Minister for the Environment, Irsko in Attorney General E. Fitzsimons, K. McMeel, D. Maloney in D. O’Hagan, zastopniki,
      –        za Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI) E. Gleeson, SC, po pooblastilu P. Boyd, solicitor,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti N. Yerrell, zastopnica,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 5. oktobra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1 Tretje direktive Sveta 90/232/EGS z dne 14. maja 1990
         o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (UL L 129, str. 33,
         v nadaljevanju: Tretja direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med E. Farrell na eni strani in A. Whittyjem, Minister for the Environment, Irsko,
         Attorney General (v nadaljevanju: Irska) ter Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI) (v nadaljevanju: MIBI) na drugi strani.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Na podlagi člena 1 Direktive Sveta 72/166/EGS z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju
         civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja take odgovornosti, kot je bila spremenjena
         s Tretjo direktivo (UL L 103, str. 1, v nadaljevanju: Prva direktiva), ima uporabljeni izraz „vozilo“ naslednji pomen: „motorno
         vozilo, ki je namenjeno za potovanje po kopnem in ga poganja mehanska moč, vendar ne vozi po tirih, in priklopnik, s prikolico
         ali brez“.

      4        Člen 3(1) Prve direktive določa:

      „Vsaka država članica […] sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno
         na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem. Na podlagi teh ukrepov se določi kritje obveznosti in pogoji kritja.“

      5        Člen 1(4), prvi in tretji pododstavek, Druge direktive Sveta 84/5/EGS z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav
         članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, kot je bila spremenjena s Tretjo direktivo (UL 1984,
         L 8, str. 17, v nadaljevanju: Druga direktiva), določa:

      „Vsaka država članica ustanovi ali pooblasti organ z nalogo zagotavljanja odškodnine najmanj do mejnih vrednosti zavarovalne
         obveznosti za materialno škodo ali telesne poškodbe, ki jih povzroči neznano vozilo ali vozilo, ki ne izpolnjuje zavarovalne
         obveznosti iz odstavka 1. Ta določba ne vpliva na pravico države članice v zvezi z odškodnino s strani tega organa kot subsidiarno
         ali nesubsidiarno in pravico, da pripravi določbo o poravnavi zahtevkov med tem organom in osebo ali osebami, odgovornimi
         za nesrečo in drugimi zavarovatelji ali organi socialne varnosti, ki so dolžni dati odškodnino oškodovancu v zvezi z isto
         nesrečo. Vendar pa države članice ne smejo dovoliti organu, da plačilo odškodnine pogojuje s tem, da oškodovanec kakorkoli
         dokaže, da odgovorna oseba ni zmožna ali noče plačati.

      […]
      Vendar lahko države članice izključijo plačilo odškodnine s strani tega organa osebam, ki so prostovoljno vstopile v vozilo,
         ki je povzročilo materialno škodo ali telesno poškodbo, če lahko organ dokaže, da so vedele, da je nezavarovano.“

      6        Na podlagi člena 2(1) Druge direktive:

      „Vsaka država članica sprejme ustrezne ukrepe za zagotovitev, da se vsi zakonski predpisi ali pogodbene določbe, ki jih vsebuje
         zavarovalna polica, izdana v skladu s členom 3(1) [Prve direktive], ki izključujejo iz zavarovanja uporabo ali vožnjo:

      –        oseb, ki za to nimajo izrecnega ali implicitnega dovoljenja, ali
      –        oseb, ki nimajo vozniškega dovoljenja za vožnjo takega vozila, ali
      –        oseb, ki kršijo zakonske tehnične zahteve v zvezi s stanjem in varnostjo tega vozila,
      za namene člena 3(1) [Prve direktive] štejejo za neveljavne v zvezi z odškodninskimi zahtevki tretjih oseb, ki so bili oškodovanci
         nesreče.

      Vendar se lahko predpis ali določba iz prve alinee uveljavlja proti osebam, ki so prostovoljno vstopile v vozilo, ki je povzročilo
         materialno škodo ali telesno poškodbo, če lahko zavarovatelj dokaže, da so vedele, da je bilo vozilo ukradeno.

      Države članice imajo – v primeru nesreč, ki se zgodijo na njihovem ozemlju – možnost, da ne uporabijo določbe v prvem pododstavku,
         če lahko oškodovanec dobi odškodnino za škodo od organa socialne varnosti.“

      7        Druga do peta uvodna izjava Tretje direktive določajo, da:

      „ker člen 3 [Prve direktive] zahteva, da vsaka država članica sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da civilno odgovornost
         pri uporabi vozil, ki izvirajo z njenega ozemlja, krije zavarovanje; ker je treba obseg kritja odgovornosti in pogoje zavarovalnega
         kritja določiti na podlagi teh ukrepov;

      ker je [Druga direktiva] bistveno zmanjšala razlike med ravnijo in vsebino obveznega zavarovanja civilne odgovornosti v državah
         članicah; ker pa med takšnimi zavarovalnimi kritji še vedno obstajajo precejšnje razlike;

      ker je treba oškodovancem iz prometnih nesreč zagotoviti primerljivo obravnavanje ne glede na to, kje v Skupnosti se nesreča
         zgodi;

      ker pravne praznine obstajajo zlasti pri kritju obveznega zavarovanja potnikov motornih vozil v nekaterih državah članicah;
         ker je treba zato, da bi zaščitili to posebej izpostavljeno skupino potencialnih oškodovancev, takšne praznine zapolniti.“

      8        Člen 1 Tretje direktive določa:

      „Brez vpliva na drugi pododstavek člena 2(1) [Druge direktive] zavarovanje iz člena 3(1) [Prve direktive] krije odgovornost
         za telesne poškodbe vseh potnikov razen voznika, do katerih bi prišlo pri uporabi motornega vozila.

      Za namene te direktive je pomen izraza ‚vozilo‘ tak, kakor je opredeljen v členu 1 [Prve direktive].“
      9        V skladu s členom 6(2) Tretje direktive se mora Irska do 31. decembra 1998 uskladiti s členom 1 te direktive glede sopotnikov
         na motociklih in do 31. decembra 1995 s tem členom 1 glede drugih vozil.

       Nacionalna ureditev
      10      Iz predložitvene odločbe izhaja, da upoštevni predpisi zajemajo predvsem člene 5, 56 in 65(1)(a) zakona o cestnem prometu
         iz leta 1961 (Road Traffic Act 1961), v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju:
         zakon iz leta 1961), in člen 6 uredbe ministra iz leta 1962 o obveznem zavarovanju v cestnem prometu (Road Traffic) (Compulsory
         Insurance) Regulations 1962, kot je bila spremenjena.

      11      Predložitveno sodišče natančneje pojasnjuje, da iz tega predpisa izhaja, da mora oseba, ki potuje z vozilom, skleniti veljavno
         zavarovalno polico, da bi se krila katera koli odgovornost za telesne poškodbe, povzročene osebam, ki potujejo v vozilu, ki
         niso izvzete osebe. Izvzete osebe so tiste, ki zahtevajo povrnitev utrpljene škode, ko so bile v vozilu druge vrste, kot so
         tiste, določene z uredbo ministra. Glede teh vozil, ki jih določi pristojni minister, obstaja obveznost sklenitve obveznega
         zavarovanja civilne odgovornosti za škode, ki so bile povzročene osebam, ki so potovale v teh vozilih. Vendar pa ta minister
         ni pristojen razširiti te obveznosti zavarovanja na škode, nastale osebam, ki potujejo v delu vozila, v katerem sedeži za
         potnike niso zasnovani in izdelani.

       Dejansko stanje in vprašanji za predhodno odločanje
      12      E. Farrell je bila 26. januarja 1996 žrtev avtomobilske nesreče. Potovala je v manjšem tovornjaku, ki ni bil zasnovan in izdelan
         za prevoz potnikov v zadnjem delu vozila. A. Whitty, lastnik in voznik tega manjšega tovornjaka, je izgubil nadzor nad svojim
         vozilom in se tako zaletel v zid. V trenutku nesreče je E. Farrell sedela na tleh manjšega tovornjaka, ker vozilo ni bilo
         opremljeno z zadnjimi sedeži.

      13      Ker se je izkazalo, da A. Whitty ni bil zavarovan, je E. Farrell poskušala dobiti odškodnino od MIBI, v skladu s sporazumom,
         sklenjenim med tem organom in Minister for the Environment v letu 1988 (v nadaljevanju: sporazum). S tem sporazumom se je
         MIBI zavezal k povračilu škode žrtvam avtomobilskih nesreč, v katere so vpleteni vozniki, ki nimajo sklenjenega obveznega
         zavarovanja, ki se zahteva z zakonom iz leta 1961.

      14      Vendar pa je MIBI zavrnil plačilo odškodnine E. Farrell z obrazložitvijo, da je ta potovala v delu vozila, ki ni bilo zasnovano
         in opremljeno s sedeži za prevoz potnikov. Menil je, da odgovornost za telesne poškodbe, ki jih je vlagateljica utrpela, torej
         ni odgovornost, za katero je na podlagi Zakona iz leta 1961 zavarovanje obvezno. Zato se sporazum ne uporablja in MIBI ni
         zavezan niti k plačilu odškodnine vlagateljici niti k ravnanju v skladu z izrečeno sodbo zoper A. Whittyja.

      15      E. Farrell je septembra 1997 sprožila postopek zoper tožene stranke v glavni stvari. V juliju 2001 je bila izdana odločba,
         s katero je bil obsojen A. Whitty. Ocena utrpele škode je bila odložena do odločitve o temelju. Medtem ko je E. Farrell poskušala
         pridobiti ugotovitveno sodbo, da so se z nacionalnimi izvedbenimi ukrepi, ki so veljali v času nesreče, nepravilno izvajale
         upoštevne določbe Prve in Tretje direktive, še posebej člen 1 zadnje, sta MIBI in Irska zanikala, da ti ukrepi niso pravilno
         prenesli tega člena, saj država članica navaja, da Tretja direktiva omogoča, da se zavarovalna obveznost civilne odgovornosti
         ne razširi na osebe, ki so v delu vozila na mehanski pogon, ki ni bil zasnovan in opremljen s sedeži za prevoz potnikov.

      16      V teh okoliščinah je High Court prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je od 31. decembra 1995 – datuma, do katerega je bila Irska zavezana prenesti določbe Tretje direktive v zvezi s potniki
         v drugih vozilih, kot so motocikli – člen 1 Tretje direktive zavezoval Irsko, da zagotovi obvezno zavarovanje v zvezi s civilno
         odgovornostjo za poškodbe posameznikom, ki potujejo v delu motornega vozila, ki ni bil zasnovan in izdelan s sedeži za potnike?

      2.      Če je odgovor na vprašanje 1 pritrdilen, ali člen 1 Tretje direktive podeljuje posameznikom pravice, na katere se lahko sklicujejo
         neposredno pred nacionalnimi sodišči?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      17      S prvim vprašanjem poskuša predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba člen 1 Tretje direktive razlagati tako, da
         nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere obvezno zavarovanje civilne odgovornosti ne krije odgovornosti za telesne
         poškodbe posameznikom, ki potujejo v delu motornega vozila, ki ni bil zasnovan in izdelan s sedeži za potnike.

      18      E. Farrell in Komisija Evropskih skupnosti menita, da se s členom 1 Tretje direktive zahteva, naj v vseh državah članicah
         obvezno zavarovanje krije škodo, povzročeno osebam, ki potujejo v delu vozila, ki ni bil zasnovan za prevoz potnikov oziroma
         ni bil v ta namen opremljen s sedeži.

      19      Irska, ki jo podpira MIBI, je nasprotnega mnenja. Ta država članica navaja, prvič, da ker pojem „potnik“ ni opredeljen v Tretji
         direktivi, morajo države članice opredeliti, katere osebe, ki potujejo v vozilih, se obravnava kot potnike za namen te direktive,
         in, drugič, da ta ne zavezuje držav članic, da zagotovijo sklenitev obveznega zavarovanja za telesne poškodbe posameznikom,
         ki potujejo v katerem koli delu vozila, ki ni zasnovan s sedeži.

      20      Ta država dodaja, da je njen omejevalni pristop upravičen zaradi skrbi o koherentnosti zakonodaje o cestni varnosti, ker naj
         bi vključitev takšnih oseb v področje zagotovitve obveznega zavarovanja pomenila le to, da se zahteva zavarovanje odgovornosti
         za zavestno nevarno ravnanje. Poleg tega ta država meni, da je ta pristop v skladu s skupno izjavo Sveta in Komisije iz zapisnika
         Sveta, ko je sprejel skupno stališče o predlogu Tretje direktive. V skladu z zapisnikom naj bi Svet in Komisija izjavila,
         da naj člen 1 Tretje direktive ne bi vplival na določbe zakonodaj držav članic o odškodnini potnikom, ki so odgovorni za nesrečo,
         potnikom, katerih število je bilo višje od dovoljenega, ali potnikom, ki so se vozili v vozilu, ki ni bilo zasnovano za prevoz
         oseb razen voznika.

      21      Trditev Irske ni mogoče sprejeti.

      22      Treba je ugotoviti, da obvezno zavarovanje v skladu s členom 1 Tretje direktive krije odgovornost za utrpele telesne poškodbe
         vseh potnikov razen voznika, do katerih bi prišlo pri uporabi motornega vozila.

      23      Ker ta člen neizpodbitno razširja kritje zavarovanje na vse potnike, se lahko trditev Irske sprejme samo v delu, kadar se
         oseb, ki potujejo vozilu, ki ni zasnovano za njihov prevoz, ne da opredeliti kot „potnike“.

      24      Nasprotovalo bi ciljem Skupnostne ureditve, da se iz pojma „potnik“, in tako iz kritja zavarovanja, izključi oškodovance,
         ki so sedeli v vozilu, ki ni bilo niti namenjeno njihovemu prevozu niti za ta namen opremljeno. V skladu s četrto in peto
         uvodno izjavo Tretje direktive je cilj te zakonodaje zlasti, da se zapolnijo pravne praznine pri kritju obveznega zavarovanja
         potnikov motornih vozil v nekaterih državah članicah in da se zaščiti to posebej izpostavljeno skupino potencialnih oškodovancev
         in da se oškodovancem iz prometnih nesreč zagotovi primerljivo obravnavanje ne glede na to, kje v Skupnosti se nesreča zgodi.

      25      Poleg tega sodna praksa Sodišča potrjuje to razlago. Sodišče je že ugotovilo, da Prva in Druga direktiva pred 31. decembrom
         1995, torej preden je Irski potekel rok, ki je bil v Tretji direktivi določen za prenos, nista zahtevali, naj obvezno zavarovanje
         krije utrpele telesne poškodbe potnikov, ki so potovali v delu vozila, ki ni bil urejen za prevoz sedečih potnikov. Vendar
         pa je Sodišče poudarilo, da se je od tega datuma s členom 1 Tretje direktive obvezno kritje, določeno v členu 3(1) Prve direktive,
         kot je podrobneje določen in dopolnjen z Drugo direktivo, razširilo tudi na telesne poškodbe drugih potnikov, kot je voznik
         (glej sklep z dne 14. oktobra 2002 v zadevi Withers, C‑158/01, Recueil, str. I-8301, točki 20 in 21).

      26      Poleg tega kot izhaja iz te sodne prakse, je Sodišče, kadar je presojalo o utrpelih telesnih poškodbah oseb, ki so potovale
         v delu vozila, ki ni bil urejen za prevoz sedečih potnikov, menilo, da so te osebe „potniki“, neodvisno od dela vozila, v
         katerem so potovali (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Withers, točka 21).

      27      Dalje, Skupnostna ureditev izrecno določa izjeme od obveznosti zaščite žrtev nesreč. Te izjeme so navedene v členu 1(4), tretji
         pododstavek, in členu 2(1) Druge direktive.

      28      Vendar pa zakonodajalec Skupnosti ni predvidel odstopanja glede na različne skupine oseb, ki bi lahko bile oškodovanci nesreč
         z vozili, namreč tisti, ki so bili v delu vozila, ki ni bil niti zasnovan za njihov prevoz niti v ta namen opremljen. V teh
         okoliščinah se teh oseb ne sme izključiti iz pojma „potnik“ in torej iz kritja zavarovanja, ki ga zagotavlja Skupnostna ureditev.

      29      Ker, prvič, pravo Skupnosti opredeljuje in omejuje možnost odstopanja zaščite žrtev nesreč in, drugič, ker se na ravni Skupnosti
         za uresničitev zgoraj omenjenih ciljev zahteva enoten pristop pri kritju zavarovanja potnikov, države članice ne smejo uvesti
         dodatne omejitve v obvezno zavarovanje za potnike.

      30      Posledično se z nacionalno zakonodajo ne sme omejiti pojem „potnik“ in tako odreči kritje zavarovanja osebam, ki imajo v skladu
         s Prvo, Drugo in Tretjo direktivo pravico do povračila škode, ki so jo povzročila motorna vozila.

      31      Treba je dodati, da omejevalnega pristopa nacionalnega zakonodajalca ravno tako ne more upravičiti skupna izjava Sveta in
         Komisije, navedeno v točki 20 te sodbe. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se izjave iz zapisnika Sveta, če ni povzeta v
         besedilu določbe sekundarne zakonodaje, ne sme navajati za razlago člena (sodbe z dne 26. februarja 1991 v zadevi Antonissen,
         C-292/89, Recueil, str. I-745, točka 18; z dne 8. junija 2000 v zadevi Epson Europe, C-375/98, Recueil, str. I‑4243, točka
         26, in z dne 10. januarja 2006 v zadevi Skov in Bilka, C-402/03, ZOdl., str. I-199, točka 42).

      32      Prav tako je treba spomniti, da je obveznost kritja zavarovanja potnikom ločena od obsega njihove odškodnine, če postanejo
         oškodovanci nesreč, povzročenih z vozili. Medtem ko je prva zagotovljena in opredeljena s Skupnostno ureditvijo, drugo predvsem
         ureja nacionalno pravo.

      33      V tem pogledu je Sodišče že presodilo, da namen Prve, Druge in Tretje direktive ni uskladitev ureditev civilne odgovornosti
         držav članic in da v trenutnem stanju prava Skupnosti te ostanejo proste pri določitvi ureditve civilne odgovornosti, ki velja
         za nesreče, ki so nastale zaradi vožnje vozil. Vendar pa so države članice zavezane zagotoviti, da zavarovanje, ki je skladno
         z določbami treh zgoraj omenjenih direktiv, krije civilno odgovornost, ki velja po nacionalnem pravu (sodbi z dne 14. septembra
         2000 v zadevi Mendes Ferreira in Delgado Correia Ferreira, C-348/98, Recueil, str. I-6711, točki 23 in 29, in z dne 30. junija
         2005 v zadevi Candolin in drugi, C-537/03, ZOdl., str. I-5745, točka 24).

      34      Poleg tega iz te sodne prakse izhaja, da morajo države članice na tem področju izvajati svoje pristojnosti ob spoštovanju
         prava Skupnosti in zlasti člena 1 Tretje direktive ter da nacionalne določbe, ki urejajo odškodnino za nesreče, ki so nastale
         zaradi vožnje vozil, temu členu ne morejo odtegniti polnega učinka (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 1996 v zadevi
         Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Recueil, str. I-1829, točka 19, in zgoraj navedeno sodbo Candolin in drugi, točki 27 in 28).

      35      Zato nacionalna ureditev, določena s splošnimi in abstraktnimi merili, ne more zavrniti ali omejiti odškodnine v nesorazmernem
         obsegu potniku samo na podlagi njegovega prispevka k nastanku škode. Namreč samo v izjemnih okoliščinah se lahko na podlagi
         individualne presoje in ob spoštovanju prava Skupnosti zmanjša obseg take odškodnine (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Candolin in drugi, točke 29, 30 in 35).

      36      Glede na ta stališča je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1 Tretje direktive razlagati tako, da nasprotuje
         nacionalni ureditvi, na podlagi katere obvezno zavarovanje civilne odgovornosti ne krije odgovornosti za telesne poškodbe
         posameznikom, ki potujejo v delu motornega vozila, ki ni bil zasnovan in izdelan s sedeži za potnike.

       Drugo vprašanje
      37      Kar zadeva drugo vprašanje o možnosti, da se posamezniki neposredno sklicujejo na člen 1 Tretje direktive pred nacionalnimi
         sodišči, je treba spomniti, da ima na podlagi ustaljene sodne prakse določba direktive neposredni učinek, če je vsebinsko
         nepogojna in dovolj natančna (sodbe z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81, Recueil, str. 53; z dne 4. decembra 1997
         v združenih zadevah Kampelmann in drugi, od C‑253/96 do C-258/96, Recueil, str. I-6907, točka 37, in z dne 9. septembra 2004
         v zadevi Meiland Azewijn, C-292/02, ZOdl., str. I-7905, točka 57).

      38      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, kot poudarja Komisija, da so ta merila s členom 1 Tretje direktive izpolnjena. Ta
         člen namreč dopušča označitev obveznosti tako države članice kot upravičencev in vsebina teh določb je nepogojna in natančna.
         Zato se lahko sklicuje na člen 1 Tretje direktive, da bi se zavrnila uporaba določb nacionalnega prava, ki izključujejo upravičenost
         do zagotovitve obveznega zavarovanja osebe, ki potujejo v katerem koli delu vozila, v katerem sedeži za potnike niso niti
         zasnovani niti izdelani.

      39      Ostaja vprašanje, ali se lahko na to določbo sklicuje zoper organ kot je MIBI.

      40      V tem pogledu je treba jasno določiti, da se zoper posameznike ni mogoče sklicevati na direktivo, medtem ko se zoper državo
         lahko, ne glede na status, v katerem deluje, torej kot delodajalec ali javni organ. Med subjekti, zoper katere bi se bilo
         mogoče sklicevati na določbe direktive, ki bi lahko imele neposredni učinek, je organ, ki je bil, ne glede na pravno obliko,
         odgovoren, da na podlagi akta javnega organa pod njegovim nadzorom zagotovi storitev javnega pomena, in ki s tem namenom razpolaga
         s čezmernimi pristojnostmi v primerjavi z običajnimi pravili, ki se uporabljajo pri razmerjih med posamezniki (sodbe z dne
         12. julija 1990 v zadevi Foster in drugi, C-188/89, Recueil, str. I-3313, točka 20; z dne 14. septembra 2000 v zadevi Collino
         in Chiappero, C-343/98, Recueil, str. I-6659, točka 23, in z dne 5. februarja 2004 v zadevi Rieser Internationale Transporte,
         C‑157/02, Recueil, str. I-1477, točka 24).

      41      Ker predložitveno sodišče ni posredovalo dovolj podatkov glede MIBI, da bi se lahko odločilo, ali se ta lahko enači s takšnim
         subjektom, mora nacionalno sodišče ob upoštevanju zgornjih stališč o statusu MIBI in njegovih razmerjih z Irsko presoditi,
         ali se zoper MIBI lahko sklicuje na direktivo.

      42      Če nacionalno sodišče odloči, da se zoper MIBI ni mogoče sklicevati na direktivo, je to pri uporabi notranjega prava in zlasti
         določb predpisov, ki so bili sprejeti posebej za izvajanje zahtev direktive, zavezano, da razlaga nacionalno pravo kolikor
         je mogoče ob upoštevanju besedila in cilja zadevne direktive, da bi se dosegel rezultat, ki ga ta zasleduje (sodbi z dne 23.
         oktobra 2003 v zadevi Adidas-Salomon in Adidas Benelux, C‑408/01, Recueil, str. I‑12537, točka 21, in z dne 5. oktobra 2004
         v združenih zadevah Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I‑8835, točka 113).

      43      Kakor koli, odgovornost države članice za povračilo škode, povzročene zaradi nepravilnega prenosa direktive v smislu sodbe
         Francovich in drugi z dne 19. novembra 1991 (združeni zadevi C‑6/90 in C‑9/90, Recueil, str. I‑5357), bi lahko nastala.

      44      Na drugo vprašanje je treba torej odgovoriti, da člen 1 Tretje direktive izpolnjuje vse zahtevane pogoje za neposredni učinek
         in zato podeljuje pravice, na katere se lahko posamezniki sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči. Vendar mora nacionalno
         sodišče preveriti, ali se zoper organ, kot je MIBI, lahko sklicuje na to določbo.

       Stroški
      45      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 1 Tretje direktive Sveta 90/232/EGS z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne
            odgovornosti pri uporabi motornih vozil je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere obvezno
            zavarovanje civilne odgovornosti ne krije odgovornosti za telesne poškodbe posameznikom, ki potujejo v delu motornega vozila,
            ki ni bil zasnovan in izdelan s sedeži za potnike.
      2.      Člen 1 Tretje direktive 90/232/EGS izpolnjuje vse zahtevane pogoje za neposredni učinek in zato podeljuje pravice, na katere
            se lahko posamezniki sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči. Vendar mora nacionalno sodišče preveriti, ali se zoper
            organ, kot je Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI), lahko sklicuje na to določbo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. februarja 1981. # Alain de Briey proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 25/80. #


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. oktobra 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 75/442/EGS - Odpadki - Odpadne vode iz gospodinjstva, odstranjene skozi greznice v podeželskem okolju - Odpadki, ki jih ne ureja druga zakonodaja - Neizvršitev prenosa. # Zadeva C-188/08.

text:
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. oktobra 2009 – Komisija proti Irski
      (Zadeva C-188/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 75/442/EGS – Odpadki – Odpadne vode iz gospodinjstva, odstranjene skozi greznice v podeželskem okolju – Odpadki, ki jih ne ureja druga zakonodaja – Neopravljen prenos“
      1.                     Okolje – Odpadki – Direktiva 75/442 – Pojem odpadka (Direktiva Sveta 75/442, kakor je bila spremenjena z Direktivo 91/156,
            člena 1(a) in 2(1)(b)(iv)) (Glej točke od 33 do 35.)
      2.                     Okolje – Odpadki – Direktiva 75/442 (Direktiva Sveta 75/442, kakor je bila spremenjena z Direktivo 91/156, člen 2(1)(b)) (Glej
            točke 55, 56 in 82.)
      Predmet

               Neizpolnitev države – Kršitev členov 4, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 in 14 Direktive Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih
                  (UL L 194, str. 39), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca 1991 (UL L 78, str. 32), v zvezi
                  z odpadnimi vodami iz gospodinjstva, odstranjenimi skozi greznice, – Odpadki, ki jih ne ureja druga zakonodaja.

            Izrek

                  1)

                  	Irska s tem, da razen v grofiji Cavan ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev s členoma 4 in 8 Direktive
                     Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca
                     1991, glede odpadnih voda iz gospodinjstva, odstranjenih v podeželskem okolju skozi greznice in druge sisteme ravnanja z odpadnimi
                     vodami, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

                  2)

                  	Irski se naloži plačilo treh četrtin stroškov Komisije Evropskih skupnosti in plačilo lastnih stroškov.

                  3)

                  	Komisija Evropskih skupnosti nosi četrtino lastnih stroškov.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 19. marca 2015.#OTP Bank Nyrt. proti Magyar Állam in Magyar Államkincstár.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Törvényszék.#Predhodno odločanje – Državna pomoč – Člen 107(1) PDEU – Pojem „državna pomoč“ – Stanovanjski dodatek, odobren nekaterim kategorijam gospodinjstev pred pristopom Madžarske k Evropski uniji – Izplačilo pomoči kreditnih ustanov v zameno za državno poroštvo – Člen 108(3) PDEU – Ukrep, ki ni bil predhodno priglašen Evropski komisiji – Nezakonitost.#Zadeva C-672/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 19. marca 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Državna pomoč — Člen 107(1) PDEU — Pojem ‚državna pomoč‘ — Stanovanjski dodatek, odobren nekaterim kategorijam gospodinjstev pred pristopom Madžarske k Evropski uniji — Izplačilo pomoči kreditnih ustanov v zameno za državno poroštvo — Člen 108(3) PDEU — Ukrep, ki ni bil predhodno priglašen Evropski komisiji — Nezakonitost“
      V zadevi C‑672/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Fővárosi Törvényszék (Madžarska) z odločbo z dne 30. julija 2013, ki je prispela na Sodišče 17. decembra 2013, v postopku

         OTP Bank nyrt

      proti

         Magyar Állam,

         Magyar Államkincstár,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi A. Borg Barthet, v vlogi predsednika šestega senata, E. Levits in F. Biltgen (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: I. Illéssy, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. novembra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za OTP Bank nyrt P. Nagy, odvetnik,

               —

               za madžarsko vlado Z. Fehér in G. Koós, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo K. Talabér-Ritz in L. Flynn, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 107 PDEU in 108 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med OTP Bank nyrt (v nadaljevanju: OTP Bank), madžarsko kreditno ustanovo, ter Magyar Állam (v nadaljevanju: madžarska država) in Magyar Államkincstár (v nadaljevanju: madžarska državna zakladnica) zaradi pravice do vračila iz naslova poroštva, ki ga je madžarska država podelila OTP Bank.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Pogodba med Kraljevino Belgijo, Kraljevino Dansko, Zvezno republiko Nemčijo, Helensko republiko, Kraljevino Španijo, Francosko republiko, Irsko, Italijansko republiko, Velikim vojvodstvom Luksemburg, Kraljevino Nizozemsko, Republiko Avstrijo, Portugalsko republiko, Republiko Finsko, Kraljevino Švedsko, Združenim kraljestvom Velika Britanija in Severna Irska (državami članicami Evropske unije) in Češko republiko, Republiko Estonijo, Republiko Ciper, Republiko Latvijo, Republiko Litvo, Republiko Madžarsko, Republiko Malto, Republiko Poljsko, Republiko Slovenijo, Slovaško republiko o pristopu Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike k Evropski uniji je v skladu s svojim členom 2(2) začela veljati 1. maja 2004 (UL 2003, L 236, str. 17, v nadaljevanju: Pogodba o pristopu).

               4

               V skladu s členom 1(2) Pogodbe o pristopu so pogoji sprejema in prilagoditve pogodb, na katerih temelji Unija, navedeni v Aktu o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju: Akt o pristopu).

               5

               Člen 22 Akta o pristopu, ki je enako kot njegove druge določbe sestavni del Pogodbe o pristopu, določa, da se ukrepi, našteti v Prilogi IV, uporabljajo pod pogoji, določenimi v tej prilogi.

               6

               V točki 3 Priloge IV k Aktu o pristopu, naslovljeni „Politika konkurence“, je določeno:

                        „1.

                        Naslednji programi pomoči in posamična pomoč, ki se jih je v novih državah članicah začelo izvajati pred dnem pristopa in se jih izvaja tudi po tem dnevu, se po pristopu štejejo za obstoječo pomoč v smislu člena [108](1) [PDEU]:

                                 (a)

                                 ukrepi pomoči, ki so se začeli izvajati pred 10. decembrom 1994;

                                 (b)

                                 ukrepi pomoči, ki so našteti v Dodatku k tej Prilogi;

                                 (c)

                                 ukrepi pomoči, ki jih je pred dnem pristopa ocenil organ za nadzor državnih pomoči nove države članice, in ugotovil, da so združljivi s pravnim redom EU, ter ki jim Komisija ni ugovarjala v skladu s postopkom iz odstavka 2 zaradi resnih dvomov v združljivost ukrepov s skupnim trgom.

                           Za uporabo člena [108](3) Pogodbe [PDEU] se vse ukrepe, ki se na dan pristopa še vedno uporabljajo in ki predstavljajo državno pomoč in ne izpolnjujejo zgornjih pogojev, od pristopa šteje za novo pomoč.“

               7

               Uredba Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1791/2006 z dne 20. novembra 2006 (UL L 363, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 659/1999), v členu 1, naslovljenem „Opredelitve“, določa:
               „V tej uredbi:

                        (a)

                        ‚pomoč‘ pomeni vse ukrepe, ki izpolnjujejo merila, določena v členu [107](1) [PDEU];

                        (b)

                        ‚veljavna pomoč‘ pomeni:

                                 (i)

                                 brez poseganja v […] točko 3 Priloge IV in Dodatek k tej prilogi Akta [o pristopu] vso pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti Pogodbe v zadevnih državah članicah, se pravi programe pomoči in posamično pomoč, ki se jih je začelo izvajati pred začetkom veljavnosti Pogodbe in se jih izvaja tudi po začetku veljavnosti Pogodbe;

                                 (ii)

                                 odobreno pomoč, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali Svet;

                                 (iii)

                                 pomoč, za katero se šteje, da je bila odobrena na podlagi člena 4(6) te uredbe ali pred to uredbo, vendar skladno s tem postopkom;

                                 (iv)

                                 pomoč, za katero se šteje, da je veljavna na podlagi člena 15;

                                 (v)

                                 pomoč, za katero se šteje, da je veljavna, ker je mogoče ugotoviti, da takrat, ko se je začela izvajati, ni bila pomoč, pozneje pa je postala pomoč zaradi razvoja skupnega trga in je država članica ni spremenila. Če nekateri ukrepi postanejo pomoč zaradi liberalizacije dejavnosti s pravnimi predpisi Skupnosti, se takšni ukrepi ne štejejo kot veljavna pomoč po datumu, določenem za liberalizacijo;

                        (c)

                        ‚nova pomoč‘ pomeni vsako pomoč, sheme pomoči in individualno pomoč, ki ni obstoječa pomoč, vključno s spremembami obstoječe pomoči;

                        (d)

                        ‚shema pomoči‘ pomeni vsak akt, na podlagi katerega je mogoče brez nadaljnjih izvedbenih ukrepov dodeliti individualno pomoč podjetjem, opredeljenem v aktu na splošen in abstrakten način, in kateri koli akt, na podlagi katerega je mogoče dodeliti pomoč, ki ni povezana z določenim projektom, enemu ali več podjetjem za nedoločen čas in/ali v nedoločenem znesku;

                        (e)

                        ‚individualna pomoč‘ pomeni pomoč, ki ni dodeljena na podlagi sheme pomoči, in pomoč, ki jo je treba uradno prijaviti, dodeljena na podlagi sheme pomoči;

                        (f)

                        ‚nezakonita pomoč‘ pomeni novo pomoč, ki se izvaja v nasprotju s členom [108](3) [PDEU];

                  […]“

         Madžarsko pravo

               8

               Madžarska vlada je v skladu s pristojnostmi, dodeljenimi na podlagi zakonov o proračunu Republike Madžarske za leta od 2000 do 2002, sprejela vladno uredbo št. 12/2001 z dne 31. januarja 2001 o pomoči za pospeševanje dostopa do nastanitve (Magyar Közlöny 2001/11, v nadaljevanju: uredba iz leta 2001).

               9

               Člen 24(1) iz poglavja VII te uredbe je določal, da kreditne ustanove, ne glede na to, kdo je graditelj ali investitor oziroma prodajalec, odobrijo in izplačajo kredit, kot je opredeljen v poglavjih od II do VI navedene uredbe, določijo obroke odplačevanja in pomoči ter se zavežejo, da bodo v zvezi s temi zneski poravnale dolg do osrednjega proračuna.

               10

               Člen 24(15) te uredbe je določal:
               „Kreditna ustanova ter minister in državna zakladnica sklenejo pogodbo o izplačilu pomoči in predujmov v smislu odstavka 11 ter o shemi izplačevanja in predložitvi ustreznih podatkov zaradi finančnega nadzora. Kreditna ustanova je na podlagi te pogodbe pooblaščena za izplačilo pomoči in predujmov.“

               11

               Člen 25(1) in (2) uredbe iz leta 2001 je določal:
               „1.   Če je prosilec z namenom, da si priskrbi stanovanje, zaprosil tudi za dodatek za gradnjo, določen v členu 5(4), država vrne kreditni ustanovi 80 % skupnega zneska kredita, kot je opredeljen v skladu s členom 13(1) in ga je izplačala kreditna ustanova ter je na podlagi določb zakona o računovodstvu postal neizterljiv, obresti in stroškov tega kredita, ki ne smejo preseči polovice njegove glavnice.
               2.   Država pa vrne kreditni ustanovi skupni znesek glavnice, obresti in stroškov kredita, ki ga je kreditna ustanova izplačala v obliki predujma na podlagi člena 5/A in je na podlagi določb zakona o računovodstvu postal neizterljiv.“

               12

               Člen 25/C uredbe iz leta 2001, uveden s členom 10 vladne uredbe št. 257/2011 z dne 6. decembra 2011 (v nadaljevanju: uredba iz leta 2011), določa:
               „Izpolnitve obveznosti vračila, ki jo ima država na podlagi člena 25(1) in (2) uredbe [iz leta 2001], ni mogoče zahtevati v primeru kreditnih pogodb, sklenjenih 1. maja 2004 ali pozneje.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               13

               Ministrstvo za lokalno upravo, madžarska državna zakladnica in OTP Bank so 15. septembra 2008 na podlagi člena 24(15) uredbe iz leta 2001 sklenili pogodbo o naročilu.

               14

               V skladu s točko 1 poglavja I te pogodbe je ministrstvo za lokalno upravo pooblastilo OTP Bank, da v okviru izvajanja te uredbe izplačuje državno pomoč za stanovanja. OTP Bank je v zvezi s tem opravljala te naloge: ocenjevanje prošenj prosilcev za stanovanjski dodatek in subvencioniran stanovanjski kredit, izplačevanje pomoči v skladu s pogoji iz uredbe iz leta 2001, zagotavljanje zemljiškoknjižnih vpisov hipotek v korist države ter prepovedi odtujitve in obremenitve, obračunavanje zneskov iz proračuna, ki so bili dodeljeni iz naslova stanovanjskega dodatka, in posredovanje podatkov v skladu z določbami te uredbe.

               15

               OTP Bank pa je v skladu s točko 5 poglavja II pogodbe o naročilu z dne 15. septembra 2008 v zameno za te naloge prejela vračilo stroškov, in sicer 1,5 % zneskov, dodeljenih iz naslova stanovanjskega dodatka, ter 3 % zneskov, določenih v kreditnih pogodbah in izplačanih v obliki predujmov, stanovanjskega dodatka za mlade in pomoči, dodeljene na podlagi prejšnje sheme za vračilo davka.

               16

               V skladu s členom 25(1) uredbe iz leta 2001, kot je veljala ob sklenitvi pogodbe o naročilu z dne 15. septembra 2008 oziroma pred njeno spremembo z uredbo iz leta 2011, je bila tudi madžarska država pod določenimi pogoji zavezana kreditni ustanovi vrniti 80 % skupnega zneska kredita, ki ga je ta kreditna ustanova izplačala in je na podlagi določb zakona o računovodstvu postal neizterljiv, obresti in stroškov tega kredita.

               17

               Na podlagi člena 25(2) uredbe iz leta 2001 je morala država tudi zagotoviti, da se kreditni ustanovi vrne skupni znesek glavnice, obresti in stroškov kredita, ki ga je kreditna ustanova izplačala v obliki predujma na podlagi člena 5/A, če je ta postal neizterljiv.

               18

               OTP Bank je od madžarske države večkrat zaman zahtevala izpolnitev obveznosti iz pogodbe o naročilu za tretje četrtletje leta 2009 in četrtletij naslednjih let. Madžarska država je tej obveznosti ugovarjala, pri čemer se je sklicevala na določbo člena 25/C uredbe iz leta 2001, kot je bila uvedena z uredbo iz leta 2011. Na podlagi te zakonodajne spremembe je madžarska država menila, da je glede kreditnih pogodb, sklenjenih po 1. maju 2004, oproščena obveznosti iz člena 25(1) in (2) uredbe iz leta 2001.

               19

               OTP Bank je s tožbo, vloženo pri Fővárosi Törvényszék (sodišče v Budimpešti), predlagala, naj se madžarski državi naloži plačilo zneska 1.261.506.204 madžarskih forintov (HUF), povečanega za obresti in stroške, in naj bo sprejeta odločitev za državno zakladnico zavezujoča in izvršljiva. Po mnenju OTP Bank naj bi madžarska država s sprejetjem člena 25/C uredbe iz leta 2001 tudi onemogočila izpolnitev pogodbe o naročilu z dne 15. septembra 2008 in jo s tem enostransko odpovedala. Zato je OTP Bank v skladu s členom 479(3) civilnega zakonika zahtevala tudi poravnavo računov glede storitev, opravljenih na podlagi te pogodbe.

               20

               Madžarska država in državna zakladnica, ki sta predlagali zavrnitev tožbe OTP Bank, sta navedli, da je bila sprememba uredbe iz leta 2001 z uredbo iz leta 2011 nujna, ker poroštvo, ki ga je zagotavljala madžarska država v skladu s členom 25(1) in (2) uredbe iz leta 2001 (v nadaljevanju: državno poroštvo), pomeni prepovedano državno pomoč na podlagi prava Unije. S sprejetjem uredbe iz leta 2011 naj bi madžarska država tako le uskladila madžarsko pravo s pravom Unije.

               21

               Fővárosi Törvényszék je tožbo OTP Bank zavrnilo. Fővárosi Ítelotabla (pritožbeno sodišče v Budimpešti) je zadevno sodbo razveljavilo in navedlo, da bi bilo v skladu s členom 107(2) in (3) PDEU koristno preveriti združljivost te domnevne državne pomoči z notranjim trgom, ter zadevo vrnilo Fővárosi Törvényszék.

               22

               OTP Bank pred Fővárosi Törvényszék, ki ponovno odloča o zadevi, trdi, da če to sodišče meni, da je državno poroštvo v členu 107(1) PDEU zajeto, mora za rešitev spora prositi Sodišče, naj se izreče o tem, ali je to poroštvo na podlagi prava Unije združljivo z notranjim trgom, predvsem ob upoštevanju izjeme glede pomoči socialnega značaja, določene v členu 107(2)(a) PDEU, ter okoliščine, da upravičenci do zadevne vrste pomoči niso kreditne ustanove, temveč posamezniki.

               23

               Fővárosi Törvényszék meni, da je za rešitev spora pred njim potrebna razlaga prava Unije. Če to poroštvo ni prepovedana državna pomoč ali če to poroštvo v skladu s členom 107(2) in (3) PDEU pomeni pomoč, ki je združljiva z notranjim trgom, je namreč v tem primeru mogoče, da je madžarska država odpovedala pogodbo o naročilu brez veljavne pravne podlage.

               24

               V teh okoliščinah je Fővárosi Törvényszék prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je državno poroštvo, podeljeno v okviru uredbe [iz leta 2001] pred pristopom Madžarske k Evropski uniji, državna pomoč, in če je odgovor pritrdilen, ali je ta združljiva z notranjim trgom?

                        2.

                        Kako je mogoče v skladu s pravom Unije popraviti morebitno oškodovanje interesov prizadetih oseb, če državno poroštvo, podeljeno v okviru navedene uredbe, ni združljivo z notranjim trgom?“

         Dopustnost

               25

               Madžarska vlada in Komisija izražata pomisleke glede dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe ali vsaj glede enega ali drugega vprašanja.

               26

               V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da je v okviru postopka iz člena 267 PDEU zgolj nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, dolžno glede na posebnosti zadeve presoditi tako o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot o upoštevnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Če se torej postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, mora Sodišče načeloma odločiti (glej zlasti sodbo Bruno in drugi, C‑395/08 in C‑396/08, EU:C:2010:329, točka 18 in navedena sodna praksa).

               27

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča velja za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, domneva upoštevnosti. Predlog nacionalnega sodišča lahko Sodišče zavrže, samo če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodbi van der Weerd in drugi, od C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, točka 22, in Melki in Abdeli, C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 27).

               28

               Sodišče mora tako le v izjemnih okoliščinah preučiti okoliščine, v katerih mu je nacionalno sodišče zadevo predložilo (glej v tem smislu sodbo PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, točka 39). Sodelovanje, ki mora prevladati v postopku predhodnega odločanja, namreč pomeni, da nacionalno sodišče upošteva nalogo, zaupano Sodišču, in sicer pomagati pravosodju v državah članicah, ne pa oblikovati svetovalna mnenja o splošnih in hipotetičnih vprašanjih (sodba Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, točka 32 in navedena sodna praksa).

               29

               Dalje je treba poudariti, da je Sodišče v skladu s sodno prakso – čeprav v postopku, začetem na podlagi člena 267 PDEU, ne presoja skladnosti predpisov nacionalnega prava s pravom Unije in ne razlaga nacionalnih zakonov in drugih predpisov – vendarle pristojno, da predložitvenemu sodišču posreduje vse ustrezne elemente razlage prava Unije, ki mu lahko omogočijo, da presodi tako skladnost za namene sodbe v zadevi, o kateri odloča (glej zlasti sodbo Paint Graphos in drugi, od C‑78/08 do C‑80/08, EU:C:2011:550, točka 34 in navedena sodna praksa).

               30

               Natančneje, odločeno je že bilo, da pristojnost Komisije za presojo skladnosti pomoči s skupnim trgom ni ovira, da nacionalno sodišče postavi Sodišču vprašanje za predhodno odločanje o razlagi pojma pomoči (sodba DM Transport, C‑256/97, EU:C:1999:332, točka 15). Tako lahko Sodišče nacionalnemu sodišču predloži elemente razlage prava Unije, s katerimi bo lahko ugotovilo, ali je mogoče nacionalni ukrep šteti za „državno pomoč“ v smislu navedenega prava (glej v tem smislu sodbo Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, točka 24 in navedena sodna praksa).

               31

               Nacionalnim sodiščem so namreč lahko predloženi spori, v katerih so ta dolžna razlagati in uporabljati pojem pomoči iz člena 107(1) PDEU, zlasti zato, da bi ugotovila, ali bi državni ukrep moral biti predmet postopka predhodnega nadzora, ki je določen v členu 108(3) PDEU, in po potrebi preverila, ali je zadevna država članica to obveznost izpolnila (glej v tem smislu sodbo P, C‑6/12, EU:C:2013:525, točka 38 in navedena sodna praksa).

               32

               Nazadnje, kot izhaja iz točke 29 te sodbe, je Sodišče, da bi nacionalnemu sodišču lahko podalo koristen odgovor, pristojno predložena vprašanja preoblikovati (glej zlasti sodbo Byankov, C‑249/11, EU:C:2012:608, točka 57 in navedena sodna praksa).

               33

               Glede na navedeno in da bi se predložitvenemu sodišču podalo koristen odgovor, je treba vprašanji, ki ju je treba preučiti skupaj, preoblikovati tako, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je državno poroštvo mogoče opredeliti kot „državno pomoč“, kot jo določa člen 107(1) PDEU, in če je odgovor pritrdilen, ali je zanjo veljala obveznost obveščanja iz člena 108(3) PDEU in katere so morebitne posledice neizpolnitve te obveznosti.

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               34

               Pri nadzoru nad tem, ali države članice izpolnjujejo obveznosti, ki jih imajo na podlagi členov 107 PDEU in 108 PDEU, je treba najprej spomniti na to, kako so določbe zadnjenavedenega člena medsebojno povezane, ter na pristojnosti in odgovornosti, ki jih imajo na podlagi teh določb Komisija na eni strani ter države članice na drugi strani.

               35

               Člen 108 PDEU določa različne postopke glede na to, ali gre za obstoječe ali nove pomoči. Medtem ko je treba nove pomoči v skladu s členom 108(3) PDEU predhodno priglasiti Komisiji in jih ni mogoče izvajati, dokler v postopku ni izdana končna odločba, se lahko obstoječe pomoči v skladu s členom 108(1) PDEU redno izvajajo, če Komisija ne ugotovi njihove nezdružljivosti (sodba P, EU:C:2013:525, točka 36 in navedena sodna praksa).

               36

               V okviru takega sistema nadzora imajo Komisija in nacionalna sodišča različne odgovornosti in pooblastila (sodba Namur-Les assurances du crédit, C‑44/93, EU:C:1994:311, točka 14).

               37

               V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 31 te sodbe, so lahko glede državnih pomoči pred ta sodišča predloženi spori, v katerih so dolžna razlagati in uporabljati pojem pomoči, določen v členu 107(1) PDEU, zlasti zato, da bi ugotovila, ali bi državni ukrep moral biti predmet postopka predhodnega nadzora, določenega v členu 108(3) PDEU. Če ta sodišča ugotovijo, da bi moral biti zadevni ukrep dejansko predhodno priglašen Komisiji, ga morajo razglasiti za nezakonitega. Nasprotno pa ta sodišča niso pristojna za presojanje združljivosti državne pomoči z notranjim trgom, saj je za to izključno pristojna Komisija (glej v tem smislu sodbo P, EU:C:2013:525, točka 38 in navedena sodna praksa).

         Utemeljenost

               38

               Glede na te elemente in da bi se predložitvenemu sodišču podalo koristen odgovor, je treba, prvič, ugotoviti, ali zadevni ukrep v postopku v glavni stvari pomeni državno pomoč, kot jo določa člen 107 PDEU. V zvezi s tem je treba predložitvenemu sodišču posredovati vse potrebne elemente razlage pogojev, ki jih člen 107(1) PDEU določa za opredelitev nacionalnega ukrepa kot državne pomoči, in sicer financiranje tega ukrepa od države ali iz državnih sredstev, selektivnost takega ukrepa ter njegov vpliv na trgovino med državami članicami in izkrivljanje konkurence. Te tri pogoje je zato treba preučiti po vrsti.

         Pogoj glede financiranja ukrepa od države ali iz državnih sredstev

               39

               Člen 107(1) PDEU se nanaša na „pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršno koli vrsto pomoči iz državnih sredstev“.

               40

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je pojem pomoči splošnejši od pojma subvencije, ker zajema ne le aktivna ravnanja, kot so subvencije, ampak tudi državne ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in ki so potemtakem, ne da bi bili subvencije v strogem smislu besede, enake narave in imajo enake učinke (glej zlasti sodbo Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C‑222/04, EU:C:2006:8, točka 131 in navedena sodna praksa).

               41

               V zadevi v postopku v glavni stvari iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da je bilo na eni strani državno poroštvo določeno v pogodbi o naročilu, ki so jo 15. septembra 2008 sklenili Ministrstvo za lokalno upravo, madžarska državna zakladnica in OTP Bank na podlagi člena 24(5) uredbe iz leta 2001.

               42

               Na drugi strani so ob četrtletnem unovčenju državnega poroštva kreditne ustanove zahtevke poslale ministrstvu za lokalno upravo ali ministrstvu za gospodarstvo, ki sta jim zaprošeno pomoč in predujme odobrila in jih izplačala iz splošnega proračuna, odobrenega za „Drug stanovanjski dodatek“, s katerim upravlja državna zakladnica.

               43

               Iz tega izhaja, da državno poroštvo pomeni pomoč, ki jo dodeli država ali je dodeljena iz državnih sredstev v smislu člena 107(1) PDEU.

         Pogoj glede selektivnosti ukrepa

               44

               Člen 107(1) se nanaša na pomoč, ki „daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“, torej na selektivno pomoč.

               45

               Zato je treba ugotoviti, ali se z državnim poroštvom daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnji v primerjavi z drugimi podjetji, ki so glede na cilj zadevnega ukrepa v primerljivem dejanskem in pravnem položaju.

               46

               Uvodno je treba ugotoviti, da je v uredbi iz leta 2001, na podlagi katere je bilo to poroštvo odobreno, urejena pomoč za pospeševanje dostopa do nastanitve za nekatere kategorije gospodinjstev. Tako člen 24(1) te uredbe določa, da kreditne ustanove odobrijo in izplačajo kredit ter določijo obroke odplačevanja in pomoči. Člen 25(1) in (2) te uredbe pa podeljuje navedeno poroštvo zadevnim kreditnim ustanovam.

               47

               Kadar je pomoč dodeljena v obliki poroštva, je v skladu s sodno prakso Sodišča bistveno, da nacionalna sodišča določijo upravičenca do te pomoči, ki je lahko kreditojemalec ali kreditodajalec, v nekaterih primerih pa oba (glej v tem smislu sodbo Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, točka 37).

               48

               V obravnavanem primeru, kot izhaja iz točke 46 te sodbe, uredba iz leta 2001 določa, da so kreditne ustanove pristojne izvajati to uredbo in s tem uveljavljati državno poroštvo. Torej je zadevni ukrep očitno sprejet izključno v korist kreditnih ustanov.

               49

               V skladu s sodno prakso Sodišča pa je pomoč lahko selektivna v smislu člena 107(1) PDEU tudi takrat, kadar se nanaša na celoten gospodarski sektor (glej zlasti v tem smislu sodbi Belgija/Komisija, C‑75/97, EU:C:1999:311, točka 33, in Paint Graphos in drugi, EU:C:2011:550, točka 53).

               50

               Zato je mogoče državno poroštvo šteti za selektivno. Okoliščina, da ga v nekaterih primerih lahko uveljavljajo tudi upravičenci, ki niso kreditne ustanove, kot so v tej zadevi nekatera gospodinjstva, ki jim prihodek ne omogoča nakupa nepremičnine, te ugotovitve, ki za namene uporabe člena 107(1) PDEU zadostuje, ne omaja.

               51

               Treba pa je pripomniti, da je bila med razpravo na obravnavi pred Sodiščem izpostavljena sprememba uredbe iz leta 2001, ki je nastopila leta 2008 in s katero naj bi bila razširjena možnost izvajanja navedene uredbe na druge gospodarske subjekte.

               52

               Vsekakor je okviru dejanskega stanja predložitveno sodišče pristojno, da preveri resničnost teh dokazov in presodi, ali se z njimi selektivnost državnega poroštva lahko omaja.

         Pogoja glede vpliva ukrepa na trgovino med državami članicami in izkrivljenja konkurence, ki ga lahko povzroči

               53

               Člen 107(1) PDEU prepoveduje pomoči, ki negativno vplivajo na trgovino med državami članicami in ki izkrivljajo konkurenco ali pa bi jo lahko izkrivljale.

               54

               Za opredelitev nacionalnega ukrepa kot državne pomoči ni treba dokazati dejanskega vpliva pomoči na trgovino med državami članicami niti dejanskega izkrivljanja konkurence, ampak le preučiti, ali lahko ta pomoč na to trgovino vpliva in izkrivlja konkurenco (sodbi Italija/Komisija, C‑372/97, EU:C:2004:234, točka 44, in Unicredito Italiano, C‑148/04, EU:C:2005:774, točka 54).

               55

               Natančneje, kadar pomoč države članice okrepi položaj enega podjetja v razmerju do drugih konkurenčnih podjetij v trgovini znotraj Skupnosti, se šteje, da pomoč na ta podjetja vpliva (glej sodbo Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, točka 56 in navedena sodna praksa).

               56

               V zvezi s tem ni nujno, da je upravičeno podjetje udeleženo pri trgovini znotraj Skupnosti. Kadar država članica dodeli pomoč podjetju, se namreč lahko dejansko ohranja ali spodbuja domača dejavnost, kar podjetjem s sedežem v drugih državah članicah zmanjšuje možnosti, da vstopijo na trg te države članice. Poleg tega lahko okrepitev položaja podjetja, ki doslej ni sodelovalo v trgovini znotraj Skupnosti, temu omogoči, da vstopi na trg druge države članice (sodba Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, točka 58).

               57

               Navesti je treba, da v postopku v glavni stvari državno poroštvo kreditnim ustanovam omogoča, da sklenejo kreditne pogodbe, ne da bi s tem prevzele gospodarsko tveganje. Kreditnim ustanovam, ki so sklenile pogodbo o naročilu, kot je ta iz postopka v glavni stvari, tako ni treba nujno preveriti kreditnih sposobnosti kreditojemalcev niti določiti poroštvene premije. Kreditojemalci bodo poleg tega pri teh ustanovah običajno zaprosili za dodatne storitve, kot je odprtje tekočega računa. Državno poroštvo torej navedenim ustanovam daje prednost, saj povzroči povečanje števila njihovih strank in prihodka.

               58

               Iz tega sledi, da državno poroštvo krepi položaj kreditnih ustanov v primerjavi z drugimi subjekti na trgu in subjektom s sedežem v drugih državah članicah otežuje vstop na madžarski trg. To poroštvo torej lahko vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja konkurenco v smislu člena 107(1) PDEU.

               59

               Glede na navedene preudarke je treba ugotoviti, da državno poroštvo, ki je odobreno izključno kreditnim ustanovam, a priori pomeni „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU. Predložitveno sodišče pa je pristojno, da natančneje presodi o selektivnosti takega poroštva oziroma da ugotovi, ali je lahko to poroštvo po spremembi uredbe iz leta 2001, ki naj bi nastopila leta 2008, odobreno tudi drugim gospodarskim subjektom, ki niso kreditne ustanove, in če je odgovor pritrdilen, ali ta okoliščina lahko omaja selektivnost navedenega poroštva.

               60

               Drugič – in pod domnevo, da predložitveno sodišče opredeli državno poroštvo kot „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU – da bi se lahko presodilo zakonitost te pomoči, je treba ugotoviti, ali je zanjo veljal postopek obveščanja iz člena 108(3) PDEU. V ta namen pa je treba ugotoviti, ali je navedeno poroštvo obstoječa ali nova pomoč.

               61

               Iz člena 1(b)(i) Uredbe št. 659/1999 izhaja, da veljavna pomoč pomeni, brez poseganja v Prilogo IV, točka 3, Akta o pristopu, vso pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti PDEU v zadevni državi članici, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki se je začela izvajati pred začetkom veljavnosti Pogodbe in se še vedno uporablja.

               62

               V točki 3 priloge IV k Aktu o pristopu je določeno, da se bodo vsi ukrepi pomoči, ki so veljavni po datumu pristopa in pomenijo državno pomoč ter ne izpolnjujejo nobenega od treh pogojev, navedenih v točki 3(1) navedene priloge, po pristopu šteli za novo pomoč.

               63

               V tem primeru je treba poudariti, da je uredba iz leta 2001, na podlagi katere je bilo državno poroštvo odobreno, začela veljati po 10. decembru 1994, da ne gre za eno od pomoči s seznama v Dodatku k Prilogi IV k Aktu o pristopu in da to poroštvo ni bilo priglašeno Komisiji v okviru „prehodnih“ ukrepov, omenjenih v točki 3(1)(c) Priloge IV k temu aktu.

               64

               Državno poroštvo torej ne izpolnjuje treh pogojev, naštetih v točki 3(1) Priloge IV k Aktu o pristopu, in ga je zato treba v tem primeru šteti za novo pomoč.

               65

               Nove pomoči morajo biti v skladu s členom 108(3) PDEU predhodno priglašene Komisiji in jih ni mogoče izvajati, preden ni v postopku izdana končna odločba.

               66

               V skladu s sodno prakso Sodišča je ukrep pomoči, ki se izvaja v nasprotju z obveznostmi iz člena 108(3) PDEU, nezakonit (sodba Distribution Casino France in drugi, od C‑266/04 do C‑270/04, C‑276/04 in od C‑321/04 do C‑325/04, EU:C:2005:657, točka 30 in navedena sodna praksa).

               67

               Madžarska pa v postopku v glavni stvari državnega poroštva Komisiji očitno ni priglasila.

               68

               Iz navedenega izhaja, da če predložitveno sodišče opredeli državno poroštvo kot „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, ga je treba šteti za novo pomoč in zanj v skladu s členom 108(3) PDEU zato velja obveznost predhodne priglasitve Komisiji. Predložitveno sodišče pa je pristojno, da preveri, ali je zadevna država članica to obveznost izpolnila, in če je ni, da to poroštvo razglasi za nezakonito.

               69

               Tretjič, glede posledic take nezakonitosti, natančneje glede upravičencev nezakonite pomoči, je treba najprej spomniti, da je Sodišče že večkrat razsodilo, da so nacionalna sodišča pristojna, da ob kršitvi člena 108(3) PDEU v skladu s svojim nacionalnim pravom ukrepajo tako v zvezi z veljavnostjo aktov o izvedbi ukrepov pomoči kot v zvezi z izterjavo finančne podpore, ki je bila dodeljena v nasprotju s to določbo (glej v tem smislu sodbe van Calster in drugi, C‑261/01 in C‑262/01, EU:C:2003:571, točka 64; Xunta de Galicia, C‑71/04, EU:C:2005:493, točka 49, ter CELF in Ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, točka 41).

               70

               Logična posledica ugotovitve nezakonitosti pomoči je njena odprava z vračilom, tako da se vzpostavi prejšnje stanje (glej zlasti sodbi Italija in SIM 2 Multimedia/Komisija, C‑328/99 in C‑399/00, EU:C:2003:252, točka 66, in Mediaset/Komisija, C‑403/10 P, EU:C:2011:533, točka 122).

               71

               Tako je glavni cilj vračila nezakonito izplačane državne pomoči odprava izkrivljenja konkurence, ki je bilo povzročeno s konkurenčno prednostjo, dodeljeno s tako pomočjo (glej v tem smislu sodbi Nemčija/Komisija, C‑277/00, EU:C:2004:238, točka 76, in Komisija/MTU Friedrichshafen, C‑520/07 P, EU:C:2009:557, točka 57). Z vračilom pomoči namreč prejemnik izgubi prednost, ki je je bil glede na konkurente deležen na trgu, s čimer se vzpostavi položaj pred izplačilom pomoči (sodba Komisija/Italija, C‑350/93, EU:C:1995:96, točka 22).

               72

               Vračila pomoči ne bi bilo primerno naložiti le v nekaterih izjemnih okoliščinah (glej sodbo Residex Capital IV, EU:C:2011:814, točka 35 in navedena sodna praksa).

               73

               V postopku v glavni stvari pa iz spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno, da bi se pred predložitvenim sodiščem sklicevalo na obstoj takih izjemnih okoliščin. Zato mora nacionalno sodišče v tej zadevi v skladu z nacionalnim pravom praviloma odrediti vračilo zadevne pomoči.

               74

               Dalje je treba spomniti, da je edino Komisija pristojna presojati o združljivosti pomoči z notranjim trgom, tudi v primeru, če država članica ni upoštevala prepovedi izvajanja ukrepov pomoči iz zadnjega stavka člena 108(3) PDEU. Nacionalna sodišča v takem položaju namreč – do sprejetja dokončne odločitve Komisije – le varujejo pravice posameznikov, kadar državni organi te prepovedi ne spoštujejo (glej v tem smislu sodbo CELF in ministre de la Culture et de la Communication, EU:C:2008:79, točka 38 in navedena sodna praksa).

               75

               Zato mora Komisija preučiti združljivost državnega poroštva z notranjim trgom, da bi lahko med drugim presodila, ali za navedeno pomoč lahko velja izjema glede pomoči socialnega značaja, ki jo določa člen 107(2)(a) PDEU.

               76

               Tudi če Komisija v končni odločbi razglasi državno poroštvo za združljivo z notranjim trgom, je nacionalno sodišče v skladu z nacionalnim pravom dolžno odrediti vračilo te državne pomoči. Zadevna končna odločba Komisije namreč ne vodi do naknadne pravne ureditve izvršilnih aktov, ki so neveljavni, ker so bili sprejeti v nasprotju s prepovedjo iz člena 108(3) PDEU, saj bi v nasprotnem primeru prišlo do poseganja v neposredni učinek zadnjega stavka te določbe in kršitev interesov posameznikov, ki jih morajo varovati nacionalna sodišča. Katera koli drugačna razlaga bi spodbujala zadevno državo članico h kršitvi zadnjega stavka odstavka 3 navedenega člena in ji odvzela polni učinek (glej v tem smislu sodbi Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires in Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, točka 16, in SFEI in drugi, C‑39/94, EU:C:1996:285, točke od 67 do 69).

               77

               Nazadnje je glede upravičencev do državnega poroštva treba poudariti, da lahko glede na obvezen nadzor državne pomoči, ki ga mora Komisija izvajati v skladu s členom 108 PDEU, na eni strani podjetja, ki jim je bila pomoč odobrena, načeloma legitimno pričakujejo, da je pomoč zakonita, le če je bila odobrena v skladu s postopkom za dodelitev državne pomoči, določenim v navedenem členu, in da mora biti na drugi strani preudaren gospodarski subjekt običajno sposoben ugotoviti, ali se je ravnalo v skladu z navedenim postopkom. Natančneje, kadar je ukrep pomoči izveden brez predhodne priglasitve Komisiji in je torej v skladu s členom 108(3) PDEU nezakonit, prejemnik pomoči ne more imeti legitimnih pričakovanj glede pravilnosti dodelitve pomoči (sodba Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, točka 104 in navedena sodna praksa).

               78

               Iz navedenih preudarkov izhaja, da upravičenci do državnega poroštva, kakršno je to v postopku v glavni stvari in ki je bilo odobreno ob kršitvi člena 108(3) PDEU ter je torej nezakonito, v skladu s pravom Unije nimajo na voljo pravnega sredstva.

               79

               Glede na te ugotovitve je treba na vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, odgovoriti tako:

                        —

                        državno poroštvo, odobreno izključno kreditnim ustanovam, a priori pomeni „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU. Predložitveno sodišče pa je pristojno, da natančneje presodi o selektivnosti tega poroštva in med drugim ugotovi, ali je lahko to poroštvo po spremembi uredbe iz leta 2001, ki naj bi nastopila leta 2008, dodeljeno tudi drugim gospodarskim subjektom, ki niso kreditne ustanove, in če je odgovor pritrdilen, ali ta okoliščina lahko omaja selektivnost navedenega poroštva;

                        —

                        če predložitveno sodišče opredeli zadevno državno poroštvo kot „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, ga je treba šteti za novo pomoč in zato zanj v skladu s členom 108(3) PDEU velja obveznost predhodne priglasitve Evropski komisiji. Predložitveno sodišče pa je pristojno, da preveri, ali je zadevna država članica to obveznost izpolnila, in če je ni, da to poroštvo razglasi za nezakonito;

                        —

                        upravičenci do državnega poroštva, kakršno je to v postopku v glavni stvari in ki je bilo odobreno ob kršitvi člena 108(3) PDEU ter je torej nezakonito, v skladu s pravom Unije nimajo na voljo pravnega sredstva.

         Stroški

               80

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                     Poroštvo, ki ga je madžarska država zagotovila v skladu s členom 25(1) in (2) vladne uredbe št. 12/2001 z dne 31. januarja 2001 o pomoči za pospeševanje dostopa do nastanitve, dodeljeno izključno kreditnim ustanovam, a priori pomeni „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU. Predložitveno sodišče pa je pristojno, da natančneje presodi o selektivnosti tega poroštva in med drugim ugotovi, ali je lahko to poroštvo po spremembi te uredbe, ki naj bi nastopila leta 2008, dodeljeno tudi drugim gospodarskim subjektom, ki niso kreditne ustanove, in če je odgovor pritrdilen, ali ta okoliščina lahko omaje selektivnost navedenega poroštva.

                     Če predložitveno sodišče opredeli zadevno državno poroštvo kot „državno pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, ga je treba šteti za novo pomoč in zato zanj v skladu s členom 108(3) PDEU velja obveznost predhodne priglasitve Evropski komisiji. Predložitveno sodišče pa je pristojno, da preveri, ali je zadevna država članica to obveznost izpolnila, in če je ni, da to poroštvo razglasi za nezakonito.

                     Upravičenci do državnega poroštva, kakršno je to v postopku v glavni stvari in ki je bilo odobreno ob kršitvi člena 108(3) PDEU ter je torej nezakonito, v skladu s pravom Unije nimajo na voljo pravnega sredstva.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi razširjeni senat) z dne 28. januarja 1999. # Bretagne Angleterre Irlande (BAI) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Odškodninska tožba - Državne pomoči. # Zadeva T-230/95.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 25. novembra 2014. # Verband der Kölnisch-Wasser Hersteller eV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-556/13.