title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 20. maja 2008. # Brigitte Bosmann proti Bundesagentur für Arbeit - Familienkasse Aachen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Köln - Nemčija. # Socialna varnost - Družinski dodatki - Mirovanje pravice do dajatev - Člen 13(2)(a) Uredbe (EGS) št. 1408/71 - Člen 10 Uredbe (EGS) št. 574/72 - Zakonodaja, ki se uporablja - Dodelitev dajatev v državi članici stalnega prebivališča, ki ni pristojna država. # Zadeva C-352/06.

text:
      Zadeva C‑352/06
      Brigitte Bosmann
      proti
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Köln)
      „Socialna varnost – Družinski dodatki – Mirovanje pravice do dajatev – Člen 13(2)(a) Uredbe (EGS) št. 1408/71 – Člen 10 Uredbe (EGS) št. 574/72 – Zakonodaja, ki se uporablja – Dodelitev dajatev v državi članici stalnega prebivališča, ki ni pristojna država“
      Povzetek sodbe
      Socialna varnost delavcev migrantov – Zakonodaja, ki se uporablja – Zakonodaja države članice zaposlitve
      (člen 42 ES; Uredba Sveta št. 1408/71, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 647/2005, člen 13(2)(a))
      Člen 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 647/2005, na podlagi katerega za osebo, zaposleno na
         ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice, je treba razlagati
         glede na člen 42 ES, ki olajšuje prosto gibanje delavcev, kar pomeni, da delavci migranti ne smejo niti izgubiti pravic do
         dajatev socialne varnosti niti se jim ne sme znižati znesek teh dajatev, ker izvajajo pravico do svobodnega gibanja, ki jim
         jo podeljuje Pogodba ES.

      Iz tega sledi, da navedeni člen ne nasprotuje temu, da delavec migrant, za katerega velja sistem socialne varnosti države
         članice zaposlitve, prejema družinske dajatve v državi članici stalnega prebivališča na podlagi nacionalne zakonodaje te države.

      Predložitveno sodišče se mora opredeliti do tega, ali dejstvo, da se delavec vsak delovni dan vrača domov v zadevno državo
         članico, upoštevno pri ugotavljanju, ali tak delavec izpolnjuje pogoje za odobritev zadevne družinske dajatve v tej državi
         na podlagi njene nacionalne zakonodaje.

      (Glej točke 29, 33 in 37 ter točki 1 in 2 izreka.)

SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 20. maja 2008(*)

      „Socialna varnost – Družinski dodatki – Mirovanje pravice do dajatev – Člen 13(2)(a) Uredbe (EGS) št. 1408/71 – Člen 10 Uredbe (EGS) št. 574/72 – Zakonodaja, ki se uporablja – Dodelitev dajatev v državi članici stalnega prebivališča, ki ni pristojna država“
      V zadevi C‑352/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht Köln (Nemčija)
         z odločbo z dne 10. avgusta 2006, ki je prispela na Sodišče 25. avgusta 2006, v postopku

      Brigitte Bosmann
      proti
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Tizzano, predsedniki senatov, K.
         Schiemann (poročevalec), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský in J. Klučka, sodniki,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za B. Bosmann H. Knops, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Schulze‑Bahr, zastopnika,
      –        za špansko vlado F. Díez Moreno, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz in I. Kaufmann‑Bühler, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. novembra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13(2)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija
         1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, ter člena
         10 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe št. 1408/71, kot sta bili spremenjeni
         in posodobljeni z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997, L 28, str. 1) in spremenjeni z Uredbo (ES)
         št. 647/2005 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. aprila 2005 (UL L 117, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71 in
         Uredba št. 574/72).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med B. Bosmann in Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen (zvezna agencija
         za delo – družinski dodatki Aachen, v nadaljevanju: Bundesagentur), ker ji ta ni dodelila družinskega dodatka v Nemčiji.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Uredba št. 1408/71
      3        Prva in peta uvodna izjava Uredbe št. 1408/71 določata:

      „ker določbe za koordinacijo nacionalnih zakonodaj na področju socialne varnosti sodijo v okvir svobodnega gibanja delavcev,
         ki so državljani držav članic, in bi morale prispevati k izboljšanju njihovega življenjskega standarda in pogojev zaposlovanja;

      […]
      ker je v okviru te koordinacije znotraj Skupnosti delavcem, ki živijo v državah članicah, in njihovim vzdrževanim družinskim
         članom ter preživelim osebam nujno zajamčiti enako obravnavanje v različnih nacionalnih zakonodajah“.

      4        Osma, deveta in deseta uvodna izjava določajo:

      „ker mora za zaposlene in samozaposlene osebe, ki se gibljejo v Skupnosti, veljati sistem socialne varnosti le ene države
         članice, da bi se preprečilo prekrivanje nacionalnih zakonodaj, ki se uporabljajo, in zapleti, ki lahko iz tega izhajajo;

      ker morajo biti primeri, v katerih za osebo kot izjema od splošnega pravila sočasno velja zakonodaja dveh držav članic, omejeni,
         kolikor je le mogoče, tako po številu kot po obsegu;

      ker bi vsem delavcem, ki delajo na ozemlju ene države članice čimbolj učinkovito zagotovili enako obravnavanje, bi bilo praviloma
         primerno določiti kot zakonodajo, ki se uporablja, zakonodajo tiste države članice, v kateri je oseba zaposlena ali samozaposlena“.

      5        Člen 13 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Splošna pravila“ določa:

      „1.      Ob upoštevanju členov 14c in 14f se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice. Zakonodaja, ki se uporabi, se določi
         v skladu z določbami tega naslova.

      2.      V skladu s členi 14 do 17:
      a)      za osebo, zaposleno na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države
         članice ali če je registrirani sedež ali poslovna enota podjetja ali posameznika, ki osebo zaposluje, na ozemlju druge države
         članice;

      […]“
      6        Člen 73 te uredbe z naslovom „Zaposlene ali samozaposlene osebe, katerih družinski člani prebivajo v državi članici, ki ni
         pristojna država“ določa:

      „Zaposlena ali samozaposlena oseba, za katero velja zakonodaja države članice, je za svoje družinske člane, ki stalno prebivajo
         v drugi državi članici, upravičena do družinskih dajatev, ki jih določa zakonodaja prve države, kot če bi ti stalno prebivali
         v tej državi, v skladu z določbami Priloge VI.“

       Uredba št. 574/72
      7        Člen 10(1) Uredbe št. 547/72 z naslovom „Pravila, ki se uporabljajo v primeru prekrivanja pravic do družinskih dajatev ali
         družinskih dodatkov za zaposlene ali samozaposlene osebe“ določa:

      „1.      a)     Upravičenost do družinskih dajatev ali družinskih dodatkov po zakonodaji države članice, v skladu s katero pridobitev pravice
         do teh dajatev ali dodatkov ni pogojena z zavarovanjem, zaposlitvijo ali samozaposlitvijo, miruje, kadar do zneska teh dajatev
         obstoji pravica do dajatev v istem obdobju in za istega družinskega člana po nacionalni zakonodaji druge države članice ali
         z uporabo členov 73, 74, 77 ali 78 uredbe.

               b)     Kadar pa se na ozemlju prve države članice opravlja poklicna dejavnost:
      i)      v primeru izplačljivih dajatev, ki izhajajo samo iz nacionalne zakonodaje druge države članice ali iz členov 73 ali 74 uredbe,
         osebi, ki je upravičena do družinskih dajatev, ali osebi, ki se ji morajo dajatve izplačati, pravica do družinskih dajatev,
         ki izhajajo bodisi samo iz nacionalne zakonodaje te druge države članice bodisi iz omenjenih členov, miruje do zneska družinskih
         dajatev, določenih z zakonodajo države članice, na ozemlju katere družinski član stalno prebiva. Stroške teh dajatev, ki jih
         izplačuje država članica, na ozemlju katere družinski član stalno prebiva, krije ta država članica;

      […]“
       Nacionalna ureditev
      8        V členu 62(1), točka 1, zakona o dohodnini (Einkommensteuergesetz) je določeno:

      „Kdor ima v Nemčiji stalno ali običajno prebivališče, je za otroke […] upravičen do družinskih dodatkov v skladu s tem zakonom.“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      9        B. Bosmann, belgijska državljanka s stalnim prebivališčem v Nemčiji, sama vzgaja svoja otroka, rojena leta 1983 in 1985. Tudi
         onadva živita v Nemčiji, kjer študirata.

      10      B. Bosmann ima v načelu v Nemčiji pravico do družinskih dodatkov, predvidenih v členu 62 zakona o dohodnini, ki ji jih je
         Bundesagentur najprej tudi dodelila. Po tem ko je B. Bosmann 1. septembra 2005 začela opravljati poklicno dejavnost na Nizozemskem,
         ji je Bundesagentur z odločbo z dne 18. septembra 2005 zavrnila plačilo dodatkov od oktobra 2005 naprej. Bundesagentur je
         razlagala upoštevne določbe prava Skupnosti tako, da za B. Bosmann velja le zakonodaja države članice zaposlitve, namreč nizozemska
         zakonodaja, tako da Zvezne republike Nemčije ni več mogoče šteti za pristojno državo, ki je dolžna plačati navedene dodatke.

      11      B. Bosmann ne more biti upravičena do ustreznih družinskih dodatkov na Nizozemskem, ker nizozemska zakonodaja ne predvideva
         teh dodatkov za otroke, starejše od 18 let.

      12      Predložitveno sodišče opozarja, da ni bilo pojasnjeno, ali se B. Bosmann po vsakem delovnem dnevu vrne v Nemčijo ali pa samo
         ob koncih tedna in praznikih.

      13      V teh okoliščinah je Finanzgericht Köln prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      1.      Ali je treba člen 13(2)(a) Uredbe […] št. 1408/71 […] razlagati ozko, tako da ne nasprotuje upravičenosti do družinskih dodatkov
         matere samohranilke v državi stalnega prebivališča (Zvezna republika Nemčija), ki v državi zaposlitve (Kraljevina Nizozemska)
         zaradi starosti otrok ne prejema družinskih dodatkov?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:
            Ali je treba člen 10 Uredbe […] št. 574/72 […] razlagati ozko, tako da ne nasprotuje pravici do družinskih dodatkov matere
         samohranilke v državi stalnega prebivališča (Zvezna republika Nemčija), ki v državi zaposlitve (Kraljevina Nizozemska) zaradi
         starosti otrok ne prejema družinskih dodatkov?

      3.      Če sta odgovora na prvo in drugo vprašanje nikalna:
      Ali pravica zaposlene matere samohranilke do uporabe ugodnejših predpisov države stalnega prebivališča v zvezi z dodelitvijo
         družinskih dodatkov izhaja neposredno iz Pogodbe ES oziroma iz splošnih pravnih načel?

      4.      Ali so odgovori na zgornja vprašanja odvisni od tega, ali se oseba vsak delovni dan vrača domov?
       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      14      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je mogoče člen 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da zaposlena
         oseba, ki je v takem položaju kot B. Bosmann, za katero velja Uredba št. 1408/71 in je v sistemu socialne varnosti države
         članice zaposlitve, v tem primeru Kraljevine Nizozemske, na podlagi tega člena lahko prejema družinske dodatke v državi članici,
         v kateri stalno prebiva, v tem primeru Zvezni republiki Nemčiji, če se ugotovi, da zanjo ti dodatki v pristojni državi članici
         ne morejo biti odobreni zaradi starosti njenih otrok.

      15      Preden se odgovori na to vprašanje, se je treba spomniti na splošna pravila, ki na podlagi Uredbe št. 1408/71 veljajo za določitev
         zakonodaje, ki se uporabi za delavce, ki se gibljejo v Skupnosti.

      16      Namen določb naslova II Uredbe št. 1408/71, ki določajo zakonodajo, ki se uporablja za delavce, ki se gibljejo v Skupnosti,
         je, da mora za zadevne osebe veljati sistem socialne varnosti le ene države članice, da bi se preprečilo prekrivanje nacionalnih
         zakonodaj, ki se uporabljajo, in zapleti, ki lahko iz tega izhajajo. To načelo se izraža v členu 13(1) Uredbe št. 1408/71,
         ki določa, da se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice (glej sodbo z dne 12. junija
         1986 v zadevi Ten Holder, 302/84, Recueil, str. 1821, točki 19 in 20).

      17      Na podlagi člena 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71 za osebo, zaposleno na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države,
         tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice. Zaradi določitve zakonodaje države članice kot zakonodaje, ki se uporabi
         za zaposleno osebo na podlagi te določbe, zanjo velja le zakonodaja te države članice (glej zgoraj navedeno sodbo Ten Holder,
         točka 23).

      18      V okviru posebnega konteksta družinskih dajatev je zaposlena oseba, za katero velja zakonodaja države članice, za svoje družinske
         člane, ki stalno prebivajo v drugi državi članici, upravičena do družinskih dajatev, ki jih določa zakonodaja prve države,
         kot če bi ti stalno prebivali v tej državi.

      19      Kot je pravilno ugotovilo predložitveno sodišče, je zato zakonodaja, ki se uporabi za B. Bosmann, v načelu zakonodaja države
         članice zaposlitve, namreč nizozemska zakonodaja.

      20      Čeprav je treba pravo – ki se uporablja v primeru, ko je delavec v enem od položajev, ki jih urejajo določbe naslova II Uredbe
         št. 1408/71 – določiti na podlagi teh določb, pa uporaba določb drugega pravnega reda ni vedno izključena (glej sodbo z dne
         20. januarja 2005 v zadevi Laurin Effing, C‑302/02, ZOdl., str. I‑553, točka 39).

      21      Po mnenju Komisije Evropskih skupnosti je mogoče v položaju, kot je položaj B. Bosmann, na podlagi člena 10(1)(a) Uredbe št. 574/72
         izključiti uporabo določb pravnega reda države članice zaposlitve, ki je na podlagi člena 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71 označena
         kot pristojna država, in namesto njih uporabiti zakonodajo države članice stalnega prebivališča zadevne osebe. Tako naj bi
         obstoj povezave z državama članicama, to je z državo članico stalnega prebivališča in državo članico zaposlitve, omogočal
         zlasti prekrivanje pravic do dajatev. Zato bi morala država članica stalnega prebivališča, v tem primeru Zvezna republika
         Nemčija, na podlagi člena 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 brez omejitev dodeliti družinske dodatke, glede na to, da pravica do
         podobnih družinskih dodatkov v državi članici zaposlitve ne obstaja. V podporo tej trditvi se Komisija sklicuje na sodbo Sodišča
         z dne 9. decembra 1992 v zadevi McMenamin (C‑119/91, Recueil, str. I-6393). V tem smislu se predložitveno sodišče sklicuje
         na sodbo z dne 7. junija 2005 v zadevi Dodl in Oberhollenzer (C‑543/03, ZOdl., str. I‑5049).

      22      Vendar je treba v zvezi s tem opozoriti, da je bilo o zadevah, ki so bile podlaga za zgoraj navedeni sodbi, odločeno na podlagi
         člena 10(1)(b)(i) Uredbe št. 574/72, ki zajema položaje, v katerih se poklicna dejavnost opravlja tudi v državi članici stalnega
         prebivališča. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 51 in 52 sklepnih predlogov, je v zgoraj navedenih sodbah McMenamin
         ter Dodl in Oberhollenzer sprememba pristojnosti v korist države članice stalnega prebivališča nastala zato, ker je poklicno
         dejavnost v državi članici stalnega prebivališča opravljal zakonec osebe, ki je bila upravičena do dodatkov iz člena 73 Uredbe
         št. 1408/71.

      23      Iz predložitvene odločbe izhaja, da B. Bosmann ni v takem položaju.

      24      Iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 izhaja, da ureja primere prekrivanja pravic do družinskih dajatev, ki nastanejo, kadar
         se družinske dajatve dolgujejo sočasno v državi članici stalnega prebivališča zadevnega otroka, ne glede na pogoje zavarovanja
         ali zaposlitve, in v državi članici zaposlitve na podlagi člena 73 Uredbe št. 1408/71.

      25      Kot navajata nemška vlada in predložitveno sodišče, v postopku v glavni stvari ni takega „prekrivanja“ družinskih dajatev,
         ker je v tej zadevi pravica do družinskih dajatev v državi članici zaposlitve izključena na podlagi zakonodaje te države glede
         na starost otrok tožeče stranke v postopku v glavni stvari.

      26      Ker spremembe pristojnosti v korist uporabe zakonodaje države članice stalnega prebivališča zato ni mogoče opreti na posebna
         pravila o pravu, ki se uporablja, določena v Uredbi št. 574/72, je treba ugotoviti, da spada položaj B. Bosmann pod splošno
         pravilo za določitev zakonodaje, ki se uporablja, določeno v členu 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71.

      27      Iz tega sledi, da pravo Skupnosti ne zavezuje nemških pristojnih organov, da B. Bosmann odobrijo zadevno družinsko dajatev.

      28      Vendar pa ni mogoče izključiti, da bi se taka dajatev lahko odobrila, zlasti ker – kot izhaja iz spisa, posredovanega Sodišču
         – bi bila B. Bosmann na podlagi nemške zakonodaje lahko upravičena do družinskih dodatkov že samo zaradi stalnega prebivališča
         v Nemčiji, kar pa mora predložitveno sodišče preveriti.

      29      V tem kontekstu je treba spomniti, da je treba določbe Uredbe št. 1408/71 razlagati glede na člen 42 ES, ki olajšuje prosto
         gibanje delavcev, kar pomeni, da delavci migranti ne smejo niti izgubiti pravic do dajatev socialne varnosti niti se jim ne
         sme znižati znesek teh dajatev, ker izvajajo pravico do svobodnega gibanja, ki jim jo podeljuje Pogodba ES (glej sodbo z dne
         9. novembra 2006 v zadevi Nemec, C‑205/05, ZOdl., str. I‑10745, točki 37 in 38).

      30      V istem smislu je v prvi uvodni izjavi Uredbe št. 1408/71 določeno, da določbe za koordinacijo nacionalnih zakonodaj na področju
         socialne varnosti, ki jih ta uredba vsebuje, spadajo v okvir svobodnega gibanja delavcev in bi morale povečati izboljšanje
         njihovega življenjskega standarda in pogojev zaposlovanja.

      31      Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, državi članici stalnega prebivališča
         ne sme biti odvzeta pristojnost, da odobri družinske dodatke osebam, ki stalno prebivajo na njenem ozemlju. Čeprav za osebo,
         zaposleno na ozemlju ene države članice, velja na podlagi člena 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71 zakonodaja te države, tudi če
         stalno prebiva na ozemlju druge države članice, pa vseeno ta uredba ne preprečuje državi stalnega prebivališča, da tej osebi
         odobri družinske dodatke na podlagi svoje zakonodaje.

      32      Zgoraj navedena sodba Ten Holder, na katero se je sklicevala nemška vlada v svojih pisnih stališčih, in sodba z dne 10. julija
         1986 v zadevi Luijten (60/85, Recueil, str. 2365), ki jo je navedlo predložitveno sodišče, ne moreta povzročiti pomisleka
         te razlage Uredbe št. 1408/71. V zgoraj navedeni sodbi Ten Holder je šlo za zavrnitev odobritve dajatve s strani organov pristojne
         države članice in v tem kontekstu je Sodišče razsodilo, da zaradi določitve zakonodaje države članice na podlagi Uredbe št. 1408/71
         kot zakonodaje, ki se uporabi za zaposleno osebo, zanjo velja le zakonodaja te države članice (zgoraj navedena sodba Ten Holder,
         točka 23). Sodišče je ponovilo isto načelo v zgoraj navedeni sodbi Luijten glede tveganja sočasne uporabe zakonodaj države
         zaposlitve in države stalnega prebivališča, ki zavarovancem omogočata prejemanje družinskih dajatev. Teh sodb zaradi njunih
         posebnih kontekstov, ki se razlikujeta od konteksta zadeve v glavni stvari, ni mogoče uporabiti kot temelj za izključitev
         možnosti države članice, ki ni pristojna država članica in ki pravice do družinske dajatve ne pogojuje z zaposlitvijo ali
         z zavarovanjem, da tako dajatev odobri osebi, ki stalno prebiva na njenem ozemlju, kadar možnost take odobritve dejansko izhaja
         iz nacionalne zakonodaje.

      33      Glede na vse navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da člen 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71 ne nasprotuje temu, da delavec
         migrant, za katerega velja sistem socialne varnosti države članice zaposlitve, prejema družinske dajatve v državi članici
         stalnega prebivališča na podlagi nacionalne zakonodaje te države.

       Drugo in tretje vprašanje
      34      Glede na odgovor na prvo vprašanje ni treba odgovoriti na drugo in tretje vprašanje.

       Četrto vprašanje
      35      Predložitveno sodišče poleg tega sprašuje, ali dejstvo, da se B. Bosmann vsak delovni dan vrača domov v Nemčijo, vpliva na
         odgovor na prvo, drugo in tretje vprašanje.

      36      Kot izhaja iz odgovora na prvo vprašanje, člen 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71 ne nasprotuje temu, da delavec migrant, ki je v
         položaju B. Bosmann, prejema družinske dajatve v državi članici stalnega prebivališča, če v skladu z nacionalno zakonodajo
         te države izpolnjuje pogoje, potrebne za odobritev take ugodnosti. Če je upravičenost B. Bosmann, kot izhaja iz predložitvene
         odločbe, do družinskih dodatkov v Nemčiji pogojena s tem, da stalno prebiva na ozemlju te države članice, kar je pogoj, ki
         ga B. Bosmann, kot kaže, dejansko izpolnjuje, se mora predložitveno sodišče opredeliti o tem, ali je dejstvo, da se B. Bosmann
         vsak delovni dan vrača domov v Nemčijo, upoštevno pri ugotavljanju, ali „prebiva“ v tej državi v smislu nemške zakonodaje.

      37      Zato je treba na četrto vprašanje odgovoriti tako, da se mora predložitveno sodišče opredeliti o tem, ali dejstvo, da se delavec,
         ki je v položaju tožeče stranke v postopku v glavni stvari, vsak delovni dan vrača domov v zadevno državo članico, upoštevno
         pri ugotavljanju, ali tak delavec izpolnjuje pogoje za odobritev zadevne družinske dajatve v tej državi na podlagi njene nacionalne
         zakonodaje.

       Stroški
      38      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Člen 13(2)(a) Uredbe Sveta št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove
            družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne
            2. decembra 1996 in spremenjena z Uredbo (ES) št. 647/2005 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. aprila 2005, ne nasprotuje
            temu, da delavec migrant, za katerega velja sistem socialne varnosti države članice zaposlitve, prejema družinske dajatve
            v državi članici stalnega prebivališča na podlagi nacionalne zakonodaje te države.
      2)      Predložitveno sodišče se mora opredeliti o tem, ali dejstvo, da se delavec, ki je v položaju tožeče stranke v postopku v glavni
            stvari, vsak delovni dan vrača domov v zadevno državo članico, upoštevno pri ugotavljanju, ali tak delavec izpolnjuje pogoje
            za odobritev zadevne družinske dajatve v tej državi na podlagi njene nacionalne zakonodaje.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 8. julija 2004.#Silke Gaumain-Cerri proti Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse in Maria Barth proti Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Sozialgericht Hannover (C-502/01) in Sozialgericht Aachen (C-31/02) - Nemčija.#Socialna varnost - Prosto gibanje delavcev - Pogodba ES - Uredba (EGS) št. 1407/71 - Dajatve, namenjene kritju tveganja potrebe po pomoči in postrežbi - Prevzem prispevkov nosilca zavarovanja za pokojninsko zavarovanje tretjega, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo.#Združeni zadevi C-502/01 in C-31/02.

text:
      Združeni zadevi C-502/01 in C-31/02
      Silke Gaumain-Cerri
      proti
      Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse
      in
      Maria Barth
      proti
      Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz
      (Predloga za sprejem predhodne odločbe, ki sta ju vložili Sozialgericht Hannover  in Sozialgericht Aachen)
      „Socialna varnost – Prosto gibanje delavcev – Pogodba ES – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Dajatve, namenjene kritju tveganja potrebe po pomoči in postrežbi – Prevzem prispevkov nosilca zavarovanja za pokojninsko zavarovanje tretjega, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo“
      Povzetek sodbe
      1.        Socialna varnost delavcev migrantov – Skupnostna ureditev – Materialno področje uporabe – Dajatve iz nacionalnega sistema
            socialne varnosti za kritje tveganja po pomoči in postrežbi – Prevzem pokojninskih prispevkov tretjega, ki neguje osebo, ki
            potrebuje pomoč in postrežbo – Vključitev kot dajatev za bolezen
      (Uredba Sveta št. 1408/71, člen 4(1)(a))
      2.        Socialna varnost delavcev migrantov – Enako obravnavanje – Nacionalna ureditev zavarovanja za pomoč in postrežbo, po kateri
            se državljanu države, ki ni pristojna država članica, zavrne plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja – Ureditev, ki
            pomeni diskriminacijo državljana Unije, ki je po pravu Skupnosti prepovedana
      (člen 17 ES, Uredba Sveta št. 1408/71)
      1.        Dajatev nosilca zavarovanja za pomoč in postrežbo, kot je plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki na
         domu neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, je dajatev za bolezen v korist osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo,
         za katero se uporablja Uredba št. 1408/71, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97.

      (Glej točke 20, 21, 23 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 17 ES in Uredba št. 1408/71, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, nasprotujeta zavrnitvi dajatve
         zavarovanja za pomoč in postrežbo, ki je plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja s strani pristojnega nosilca zavarovanja
         državljanu države članice, ki kot tretji nudi pomoč in postrežbo zavarovancu, le na podlagi utemeljitve, da ta tretji ali
         zavarovanec stalno prebiva v državi članici, ki ni pristojna država.

      Državljanstvo Unije zagotavlja namreč tistim državljanom držav članic, ki so v enakih položajih, na področju veljavnosti Pogodbe
         ES, razen izjem, ki so izrecno določene, pravico do enakega pravnega obravnavanja. V taki zvezi se zdi, da ob upoštevanju
         cilja dejavnosti tretjega merilo stalnega prebivališča, na katerem je utemeljena zavrnitev dajatve zavarovanja za pomoč in
         postrežbo, ne zdi kot okoliščina, ki objektivno utemeljuje različen položaj in upravičuje različno obravnavanje, ampak pomeni
         neenako obravnavanje enakih položajev, ki pomeni diskriminacijo, ki je po pravu Skupnosti prepovedana.

      (Glej točke od 34 do 36 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 8. julija 2004(*)

      „Socialna varnost – Prosto gibanje delavcev – Pogodba ES – Uredba (EGS) št. 1407/71 – Dajatve, namenjene kritju tveganja potrebe po pomoči in postrežbi – Prevzem prispevkov nosilca zavarovanja za pokojninsko zavarovanje tretjega, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo“
      V združenih zadevah C-502/01 in C-31/02,
      katerih predmet sta predloga za sprejem predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki sta ga vložili Sozialgericht Hannover
         (Nemčija) (C-502/01) in Sozialgericht Aachen (Nemčija) (C-31/02) v postopkih

      Silke Gaumain-Cerri
      proti
      Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse,
      ob sodelovanju
      Bundesversicherungsanstalt für Angestellte,
      in
      Maria Barth
      proti
      Landesversicherungsanstaltu Rheinprovinz,
      ob sodelovanju
      PAX Familienfürsorge Krankenversicherung
      in
      Bundesministerium für Gesundheit und Soziale Sicherung,
      o razlagi določb Pogodbe ES in sekundarne zakonodaje glede prostega gibanja državljanov Unije in predvsem Uredbe Sveta (EGS)
         št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se
         gibljejo v Skupnosti, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL L
         28, str.1),

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.-P. Puissochet (poročevalec), R. Schintgen, sodnika, F. Macken in N. Colneric,
         sodnici,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse K. Böttcher, zastopnik,
      –        za nemško vlado C.-D. Quassowski in Lumma, zastopnika (C-31/02),
      –        za grško vlado D. Kalogiros in G. Alexaki, zastopnika (C-31/02),
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Michard in H. Kreppel, zastopnika,
      na podlagi poročila sodnika poročevalca,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. decembra 2003
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Sozialgericht Hannover in Sozialgericht Aachen sta s sklepoma z dne 12. decembra 2001 in z dne 18. januarja 2002, ki sta na
         Sodišče prispela 27. decembra 2001 (C-502/01) in 4. februarja 2002 (C-31/02), v skladu s členom 234 ES na Sodišču vložili
         predloga za sprejem predhodne odločbe o razlagi Pogodbe ES in sekundarne zakonodaje glede prostega gibanja državljanov Unije
         in predvsem Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in
         njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97
         z dne 2. decembra 1996 (UL L 28, str.1) (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med gospo Gaumain Cerri in Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse (v nadaljevanju:
         nosilec zavarovanja za pomoč in postrežbo KKH) ter gospo Barth in Landesversicherungsanstaltom Rheinprovinz zaradi odločb
          teh zavarovalnic, s katerima sta bila zavrnjena zahtevka za plačevanje pokojninskih prispevkov, ki sta ga tožeči stranki uveljavljali
         kot tretji osebi, ki negujeta osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, ki prejema dajatve iz nemškega socialnega zavarovanja
         za pomoč in postrežbo (v nadaljevanju: zavarovanje za pomoč in postrežbo).

       Nacionalna zakonodaja
      3        Zavarovanje za pomoč in postrežbo je v Nemčiji uvedel Pflegeversicherungsgesetz (zakon o socialnem zavarovanju tveganja potrebe
         po pomoči in postrežbi), ki pomeni enajsto knjigo Sozialgesetzbucha (SGB). Njegov namen je kritje stroškov, ki nastanejo zaradi
         potrebe po pomoči in postrežbi zavarovanca, to pomeni zaradi dolgotrajne potrebe po pomoči tretjih pri opravljanju vsakodnevnih
         dejavnosti (med drugim nega telesa, prehrana, gibanje, vodenje gospodinjstva) v večjem obsegu.

      4        Vse osebe, ki so prostovoljno ali obvezno zavarovane v sistemu zdravstvenega zavarovanja, morajo plačevati prispevke za zavarovanje
         za pomoč in postrežbo.

      5        Zavarovanje za pomoč in postrežbo zagotavlja najprej upravičenje do dajatev za kritje stroškov, ki nastanejo zaradi nege,
         ki jo tretji nudijo osebi, ki potrebuje pomoč in postrežbo na svojem domu. Te storitve „nege na domu“, katerih obseg je odvisen
         od stopnje potrebe po pomoči in postrežbi zadevne osebe, se lahko opravljajo po izbiri upravičenca v obliki nege pristojnih
         služb ali v obliki mesečne pomoči, „dodatka za pomoč in postrežbo“, kar upravičencu omogoča, da sam izbere obliko pomoči,
         ki je po njegovem mnenju zanj najprimernejša.

      6        Zavarovanje za pomoč in postrežbo zagotavlja, dalje, upravičenje do prevzema stroškov za nego zavarovanca v domovih ali negovalnih
         ustanovah, do dajatev za stroške dopusta tretjega, ki navadno neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, in do dajatev
         in nadomestil za kritje različnih stroškov, ki nastanejo zaradi potrebe po pomoči in postrežbi zavarovanca, na primer za nakup
         in dostavo sredstev za pomoč pri negi ali za ukrepe izboljšanja bivalnega okolja.

      7        Končno krije zavarovanje za pomoč in postrežbo v določenih okoliščinah prispevke pokojninskega, invalidskega in nezgodnega
         zavarovanja tretjega, ki zavarovancu nudi pomoč in postrežbo.

      8        Plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja je predmet obeh postopkov v glavni stvari.

       Spori o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      9        Gospa Gaumain-Cerri, nemška državljanka, in njen mož, ki je francoski državljan, stalno prebivata v Franciji in kot obmejna
         delavca pri podjetju, ki ima sedež v Nemčiji, opravljata poklicno dejavnost s polovičnim delovnim časom. Zato sta v Nemčiji
         zavarovana za pomoč in postrežbo. Njun sin, ki prebiva skupaj z njima, je prizadet in prejema dajatve za pomoč in postrežbo,
         do katerih je upravičen po starših, predvsem dodatek za pomoč in postrežbo. Starši sami doma neodplačno opravljajo nalogo
         tretjega, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo. Nosilec zavarovanja za pomoč in postrežbo KKH, ki je v tej zadevi
         nosilec zavarovanja tveganja potrebe po pomoči in postrežbi, je zavrnil plačevanje pokojninskih prispevkov gospe Gaumain Cerri
         in njenega moža na podlagi negovanja osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, ker nimata stalnega prebivališča v Nemčiji. Iz
         zadevnih določb SGB izhaja, da zato, ker te dejavnosti ne opravljata poklicno in ker nimata stalnega prebivališča v Nemčiji,
         nista niti zavezana niti upravičena do obveznega pokojninskega zavarovanja. Ker zadevne dejavnosti ne opravljata poklicno,
         tudi nista delavca, ki bi se lahko sklicevala na Uredbo št. 1408/71.

      10      Gospa Barth, tudi nemška državljanka, stalno prebiva v Belgiji, v bližini nemške meje, in v Nemčiji neguje javnega uslužbenca
         v pokoju. Ta ji mesečno plačuje znesek v višini približno 400 evrov. Po zadevnih določbah SGB dejavnost nudenja pomoči in
         postrežbe gospe Barth prav tako ni poklicna dejavnost. Sicer gospa Barth ni v drugem delovnem razmerju. Oseba, ki potrebuje
         pomoč in postrežbo, ki jo neguje gospa Barth, prejema dajatve za pomoč in postrežbo od dveh nosilcev zavarovanja, in sicer
         od Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordrhein-Westfalen (nosilec socialnega zavarovanja za javne uslužbence v pokoju)
         in od PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (v nadaljevanju: PAX), kot nosilcev dodatnega zavarovanja na podlagi zasebne
         pogodbe, katere sklenitev je obvezna in zanjo veljajo pogoji, določeni z zakonom, ki so enaki tistim, ki so določeni za nosilce
         osnovnega zavarovanja. Zaradi podobnih razlogov kot pri gospe Gaumain-Cerri, ki temeljijo na njenem stalnem prebivališču zunaj
         Nemčije, je Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz zahteval ustavitev plačila prispevkov, ki bi gospe Barth omogočili pridobitev
         pravic do pokojnine; ta plačila sta do takrat opravljala PAX in Landesamt.

      11      Gospe Gaumain-Cerri in Barth sta pri Sozialgerichtu Hannover in Sozialgerichtu Aachen vložili tožbi zoper zavrnilni odločbi
         in sta na podlagi svoje dejavnosti nege osebe na domu, ki potrebuje pomoč in postrežbo, zahtevali plačilo prispevkov pokojninskega
         zavarovanja na podlagi zavarovanja za pomoč in postrežbo.

      12      V navedenih okoliščinah je Sozialgericht Hannover odločilo, da prekine postopek in Sodišču v predhodno odločanje predloži
         naslednji vprašanji:

      „1.      Ali lahko, in v kakšnih okoliščinah, pojma ‚dajatev za bolezen‘ in ‚dajatev za starost‘ v smislu člena 1 Uredbe št. 1408/71
         obsegata dajatve ene zavarovalnice drugi zavarovalnici, če to pomeni za zavarovanca le abstraktno in posredno korist (plačilo
         prispevkov za pokojninsko zavarovanje zavarovalnice osebi, ki nepoklicno nudi pomoč in postrežbo)?

      2.      Ali iz načela enakega obravnavanja, ki ga določata primarna ali sekundarna zakonodaja Skupnosti, izhaja, da je treba dajatvi,
         ki sta navedeni v prvem vprašanju, zagotoviti neodvisno od tega, ali se dejavnost, ki je podlaga za navedeni dajatvi, opravlja
         na ozemlju določene države ali na ozemlju neke druge države članice EU, in od stalnega prebivališča zavarovanca ali tistega,
         ki ima neposredno korist?“

      13      Tudi Sozialgericht Aachen je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:

      „1.      Ali se določbe Uredbe […] št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane,
         ki se gibljejo v Skupnosti, uporabljajo tudi v nemškem sistemu zavarovanja za pomoč in postrežbo, če zavarovanje za primer
         potrebe po pomoči in postrežbi v skladu s členom 23 v povezavi s členom 110 […] SGB XI (morebiti le delno) temelji na sklenitvi
         zasebne pogodbe o sklenitvi zavarovanja za pomoč in postrežbo?

      2.      Ali so prispevki za obvezno pokojninsko zavarovanje, v smislu člena 44 SGB XI, v povezavi s členom 3(1)(1a) SGB VI […] nosilcev
         zavarovanja za pomoč in postrežbo v korist oseb, ki nepoklicno nudijo pomoč in postrežbo, ‚dajatve za bolezen‘ v smislu člena
         4(1)(a) Uredbe št. 1408/71? Če je odgovor na vprašanje pritrdilen, ali se lahko taka dajatev zagotovi tudi osebam, ki nudijo
         pomoč in postrežbo v državi pristojnega nosilca, vendar imajo stalno prebivališče v drugi državi članici?

      3.      Ali so osebe, ki nudijo pomoč in postrežbo v smislu člena 19 SGB XI, delavci v smislu člena 39 ES? Če je odgovor na vprašanje
         pritrdilen, ali je zato prepovedano, da se takim osebam zavrne dajatev v obliki ‚plačila prispevka za pokojninsko zavarovanje‘,
         ker nimajo stalnega ali običajnega prebivališča na ozemlju pristojne države?“

       Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje
      14      Nemška vlada navaja, da vprašanja, ki jih je postavilo Sozialgericht Aachen, niso pomembna. Kot meni ta vlada, je gospa Barth
         že na podlagi nacionalne zakonodaje upravičena do plačila obveznih pokojninskih prispevkov zaradi dejstva, da dejavnost nudenja
         pomoči in postrežbe opravlja v Nemčiji. Kraj stalnega prebivališča gospe Barth ni pomemben in bi njeni tožbi moralo biti ugodeno.

      15      Kot je Sodišče že večkrat ponovilo, je postopek, ki ga določa člen 234 ES, sredstvo sodelovanja med njim in nacionalnimi sodišči,
         ki Sodišču omogoča, da tem poda razlago prava Skupnosti, ki jo potrebujejo za odločitev o pravnem sporu, ki poteka pred njimi.
         Po drugi strani pa Sodišče ni tisto, ki pri teh postopkih razlaga nacionalno pravo države članice, in, razen v izjemnih primerih,
         je nacionalno sodišče tisto, ki neposredno pozna dejstva in trditve strank in je zaradi sprejetja končne odločitve odgovorno,
         da ob popolnem poznavanju dejstev presodi pomembnost pravnih vprašanj, ki se postavljajo v pravnem sporu, ki poteka pred njim,
         in odloči, ali je za sprejetje sodbe potrebna predhodna odločba (glej predvsem sodbo z dne 14. februarja 1980 v zadevi Damiani,
         Recueil, str. 273, točka 5). Dejansko iz vsebine vprašanj, ki jih je postavilo Sozialgericht Aachen, ne izhaja, da gre za
         izjemen primer, ki bi upravičeval, da se teh vprašanj ne preizkusi.

       Temelj
      16      Vprašanja obeh predložitvenih sodišč se nanašajo predvsem na dva glavna vidika.

      17      Prvič, sodišči sprašujeta, ali je dajatev, kakršna je plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki v okoliščinah
         postopkov v glavni stvari na domu neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, nosilca zavarovanja za tveganje potrebe po
         pomoči in postrežbi, dajatev za bolezen ali dajatev za starost v smislu Uredbe št. 1408/71. Sozialgericht Aachen poleg tega
         sprašuje, ali dejstvo, da to dajatev zagotavlja nosilec zasebnega prava, ki deluje pod pogoji, ki veljajo za PAX, v korist
         osebe, ki jo neguje gospa Barth, vpliva na odgovor (prvi vprašanji Sozialgerichta Hannover in Sozialgerichta Aachen ter prvi
         del drugega vprašanja zadnjenavedenega).

      18      Drugič, predložitveni sodišči sprašujeta, ali Pogodba ES, zlasti člen 39 ES, Uredba št. 1408/71 in druge določbe sekundarne
         zakonodaje nasprotujejo zavrnitvi dajatve z utemeljitvijo, glede na okoliščine postopkov v glavni stvari, da oseba, ki potrebuje
         pomoč in postrežbo, ali tretji, ki pomoč in postrežbo nudi, nima stalnega prebivališča v pristojni državi članici, to pomeni
         v državi nosilca, pri katerem je oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, zavarovana (drugo vprašanje Sozialgerichta Hannover,
         drugi del drugega in tretje vprašanje Sozialgerichta Aachen).

       Uporaba Uredbe št. 1408/71 za plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki v okoliščinah postopkov v glavni
            stvari neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo
      19      V sodbi z dne 5. marca 1998 v zadevi Molenaar, C-160/96, Recueil, str. I‑843, ki je bila izrečena glede predhodnega vprašanja,
         ki se je postavilo v pravnem sporu zaradi zavrnitve plačila dodatka za pomoč in postrežbo osebam, zavarovanim za pomoč in
         postrežbo, ker ti niso imeli stalnega prebivališča v Nemčiji, je Sodišče navedlo:

      „„22      […] iz spisa je razvidno, da naj bi dajatve zavarovanja za pomoč in postrežbo pospeševale samostojnost osebe, ki potrebuje
         pomoč in postrežbo, predvsem v finančnem smislu. Zavarovanje za pomoč in postrežbo naj bi bolj spodbujalo preprečevanje in
         rehabilitacijo kot nego in dajalo prednost negi na domu pred nego v ustanovi.

      23      Zavarovanje za pomoč in postrežbo zagotavlja upravičenje do prevzema stroškov, v celoti ali delno, ki zavarovancu nastanejo
         zaradi potrebe po pomoči in postrežbi, namreč za nego na domu ali nego v domu ali specializiranih ustanovah, za nakup sredstev
         za nego, za ukrepe izboljšanja bivalnega okolja in za plačilo mesečnega dodatka za pomoč in postrežbo, s katerim si oseba,
         ki potrebuje pomoč in postrežbo, po svoji izbiri zagotovi način nege in lahko s tem na primer plača osebo, ki jo neguje. Zavarovanje
         za pomoč in postrežbo zagotavlja dalje, v posebnih okoliščinah, osebam, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, zavarovanje za
         tveganje nesreče, starosti in invalidnosti.

      24      Predmet takih dajatev je tako predvsem dopolnitev dajatev zdravstvenega zavarovanja, s katerimi so tudi organizacijsko povezane,
         z namenom izboljšanja zdravstvenega položaja in življenjskih razmer osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo.

      25      V teh okoliščinah so tako ‚dajatve za bolezen‘, ne glede na določene posebnosti, dajatve v smislu člena 4(1)(a) Uredbe št.
         1408/71.“

      20      Iz te odločitve izhaja, da so dajatve za zavarovanje za tveganje starosti tretjega, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in
         postrežbo, in dajatve iz zavarovanja za pomoč in postrežbo v smislu člena 4(1)(a) Uredbe št. 1408/71 prav tako „dajatve za
         bolezen“ v korist osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo. V obravnavanem primeru ni nobene posebne okoliščine, zaradi katere
         bi bilo treba to presojo preveriti.

      21      Zlasti okoliščina, da je ta dajatev v osebno korist tretjemu, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, kot to navaja
         PAX, ne vpliva na to, da oseba, katere potreba po pomoči in postrežbi upravičuje zagotavljanje številnih denarnih dajatev
         za pomoč in postrežbo, tako uživa prednosti določene ureditev, ki naj bi ji pomagala, da pod čim ugodnejšimi pogoji prejme
         nego za izboljšanje njenega položaja. Zato ta dajatev sodi k namenu, ki ga ima zdravstveno zavarovanje. Enaka ugotovitev dejansko
         velja tudi za dodatek za pomoč in postrežbo, kadar je v celoti ali delno porabljen za plačilo osebe, ki neguje osebo, ki potrebuje
         pomoč in postrežbo, kar velja za gospo Barth.

      22      Tudi če zavarovanje za pomoč in postrežbo včasih v celoti ali delno zagotavlja zasebna zavarovalnica na podlagi pogodbe zasebnega
         prava, zaradi tega uporaba Uredbe št. 1408/71 v takem primeru še ni izključena, saj izhaja sklenitev take pogodbe neposredno
         iz uporabe zadevnih pravnih predpisov socialnega zavarovanja. V nasprotju s trditvami grške vlade, izraženimi v stališčih,
         predloženih Sodišču, obravnavana obveznost ne izhaja iz pravnih predpisov, vsebovanih v gospodarskih sporazumih v smislu člena
         1(j), drugi pododstavek, Uredbe št. 1408/71, ki so načelno izključeni iz področja uporabe te uredbe.

      23      Tako je na predložena vprašanja prve skupine, kot so povzeta v točki 17 te sodbe, treba odgovoriti, da je dajatev nosilca
         zavarovanja za pomoč in postrežbo, kot je plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki na domu neguje osebo,
         ki potrebuje pomoč in postrežbo, v okoliščinah postopkov v glavni stvari dajatev za bolezen v korist osebe, ki potrebuje pomoč
         in postrežbo, za katero se uporablja Uredba št. 1408/71.

       Možnost zavrnitve plačevanja prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo,
            na podlagi utemeljitve, da ena od teh oseb stalno prebiva na ozemlju druge države članice, ki ni pristojna država članica
      24      Najprej je treba preveriti, ali se mora v primeru, kakršen je primer gospe Gaumain-Cerri, v katerem država stalnega prebivališča
         osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, ni pristojna država, plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki
         neguje osebo, ki pomoč in postrežbo potrebuje, ravnati po zakonodaji države stalnega prebivališča te osebe ali po zakonodaji
         pristojne države članice.

      25      V tem smislu je Sodišče v sodbi v zadevi Molenaar preizkusilo, ali različne dajatve zavarovanja za pomoč in postrežbo pomenijo
         „dajatve v naravi“ ali „denarne dajatve“ za bolezen. Po členih 19 in 20 Uredbe št. 1408/71, ki se na področju zavarovanja
         zaposlenih in samozaposlenih oseb in njihovih družinskih članov za bolezen ali materinstvo nanašajo na položaje, v katerih
         tisti, ki jih to zadeva, kot so obmejni delavci, stalno prebivajo v drugi državi članici, ki ni pristojna država, je lahko
         odgovor na vprašanje, katera zakonodaja se uporablja, odvisen od tega, ali pomenijo dajatve „dajatve v naravi“ ali „denarne
         dajatve“.

      26      V sodbi v zadevi Molenaar je Sodišče presodilo:

      „31      Že v sodbi v zadevi Vaassen-Göbbels z dne 30. junija 1966, 61/65, Recueil, str. 377, zlasti točka 400, je Sodišče v zvezi
         z Uredbo Sveta (EGS) št. 3 z dne 25. septembra 1958 o socialni varnosti delavcev, ki se gibljejo znotraj Skupnosti (UL 1958,
         30, str. 561), ki jo je nasledila Uredba št. 1408/71, v kateri so uporabljeni isti pojmi, navedlo, da pojem ‚dajatve v naravi‘
         vključuje tudi take dajatve, ki se zagotavljajo na podlagi plačila zavezanega nosilca, zlasti v obliki prevzema ali nadomestitve
         stroškov, in da pojem ‚denarne dajatve‘ zajema predvsem dajatve, ki so določene za namen izravnave izpada zaslužka bolnega
         delavca.

      32      Kot je zgoraj navedeno, […] so dajatve zavarovanja za pomoč in postrežbo sestavljene delno iz prevzema ali nadomestitve stroškov,
         ki zadevni osebi nastanejo na podlagi potrebe po pomoči in postrežbi, zlasti stroškov zdravljenja, ki nastanejo zaradi takega
         položaja. Take dajatve, ki naj bi krile nego na domu ali nego zavarovanca v specializirani ustanovi, nakup sredstev za nego
         in določene ukrepe, se nesporno uvrščajo pod pojem ‚dajatev v naravi‘ v [členu] 19(1)(a) […] Uredbe št. 1408/71.

      33      Nasprotno naj bi tudi dodatek za pomoč in postrežbo kril določene stroške, ki so nastali zaradi potrebe po pomoči in postrežbi,
         zlasti naporov osebe, ki nudi pomoč in postrežbo, in naj ne bi izravnaval izpada zaslužka upravičenca. Hkrati ima tudi značilnosti,
         po katerih se razlikuje od dajatev v naravi iz zdravstvenega zavarovanja.

      34      Prvič, izplačevanje dodatkov za pomoč in postrežbo poteka v časovnih presledkih; ni odvisno niti od tega, da so določeni izdatki,
         namreč za nego, nastali še pred tem, niti od tega, da so bili prej predloženi dokazi o nastalih izdatkih. Drugič, dodatek
         za pomoč in postrežbo je točno določen znesek, ki ni odvisen od izdatkov, ki jih upravičenec dejansko plačuje za zagotovitev
         dnevnih sredstev za preživljanje. Tretjič, upravičenec ima pri uporabi dodatka za pomoč in postrežbo na voljo široko samostojnost.
         Zlasti lahko dodatek za pomoč in postrežbo, kot je navedla nemška vlada, upravičenec uporabi za plačilo družinskemu članu
         ali bližnjemu, ki ga neodplačno neguje.

      35      Dodatek za pomoč in postrežbo je tako finančna podpora, ki omogoča izboljšanje življenjskega standarda osebe, ki potrebuje
         pomoč in postrežbo, na podlagi skupne izravnave presežnih stroškov, ki so tej osebi nastali zaradi položaja, v katerem se
         je znašla.

      36      Tako je dajatev, kakršna je dodatek za pomoč in postrežbo, denarna dajatev zdravstvenega zavarovanja, ki je navedena v [členu]
         19(1)(b) […] Uredbe št. 1408/71.“

      27      Plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki na domu neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, mora biti
         torej opredeljeno kot denarna dajatev zdravstvenega zavarovanja zaradi akcesornega značaja dejanskemu dodatku za pomoč in
         postrežbo, v smislu, da ga dopolnjuje neposredno pri njegovi mogoči uporabi, namreč za koriščenje pomoči in postrežbe na domu,
         ki jo nudi tretji, ki naj jo ta olajša.

      28      Iz člena 9(1)(b) in (2) Uredbe št. 1408/71 izhaja, da morajo biti družinski člani delavca, ki prebiva na območju države, ki
         ni pristojna država članica, v državi članici, v kateri imajo stalno prebivališče, upravičeni do denarnih dajatev zdravstvenega
         zavarovanja, ki jih zagotavlja pristojni nosilec iz druge države članice v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja, če ti niso
         do teh dajatev upravičeni na podlagi zakonodaje države članice, v kateri imajo stalno prebivališče. Tako mora plačevanje prispevkov
         pokojninskega zavarovanja tretjega, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, ki stalno prebiva v Franciji in je družinski
         član delavca, ki je zavarovan v sistemu nemškega zavarovanja za pomoč in postrežbo, zagotoviti pristojni nemški nosilec zavarovanja
         po nemški zakonodaji o zavarovanju za pomoč in postrežbo tako, kot če bi oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, stalno prebivala
         v Nemčiji, razen če je ta po francoski zakonodaji upravičena do enakovredne dajatve.

      29      Iz spisa ni razvidno, da je v prvem postopku v glavni stvari nosilec zavarovanja za pomoč in postrežbo KKH zatrjeval, da francoska
         zakonodaja zagotavlja plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja za gospo Gaumain-Cerri, ker ta neguje sina, ki potrebuje
         pomoč in postrežbo. Če te možnosti ni, je zakonodaja pristojne države članice, v obravnavanem primeru Nemčije, tista, ki se
         uporablja v okoliščinah, kakršne so navedene v prejšnji točki obravnavane sodbe.

      30      V primeru gospe Barth, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, se nesporno uporabi zakonodaja pristojne države članice,
         v obravnavanem primeru torej nemška, v kateri ima oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, stalno prebivališče.

      31      Tako je v primeru, v katerem se uporablja zakonodaja pristojne države članice, treba še preizkusiti, ali pristojni nosilec
         lahko zavrne zagotavljanje posebne dajatve iz zavarovanja za pomoč in postrežbo, namreč plačevanje prispevkov pokojninskega
         zavarovanja tretjega, ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, ker ta tretji nima stalnega prebivališča na ozemlju
         pristojne države članice.

      32      Odgovor je v primerih, kakršna sta v postopkih v glavni stvari, nikalen, ne da bi se bilo treba opredeliti glede tega, ali
         ima zadevni tretji lastnost delavca v smislu člena 39 ES ali Uredbe št. 1408/71, kot so to storili nekateri udeleženi v pisnih
         stališčih, ki so jih predložili Sodišču

      33      Nesporno imajo tretji v postopkih v glavni stvari državljanstvo Unije, ki jim ga podeljuje člen 17 ES.

      34      Status državljana Unije zagotavlja tistim državljanom držav članic, ki so v enakih položajih, na področju veljavnosti Pogodbe
         ES, razen izjem, ki so izrecno določene, pravico do enakega pravnega obravnavanja (glej med drugim sodbo z dne 11. julija
         2002 v zadevi D’Hoop, Recueil, str. I-6191, točka 28).

      35      V primerih, kakršna sta v postopkih v glavni stvari, pelje zavrnitev plačevanja prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega,
         ki neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, že zaradi utemeljitve, da ta oseba nima stalnega prebivališča v pristojni
         državi članici, katere zakonodaja se uporablja, do tega, da se različno obravnavajo osebe, ki so v enakih položajih, namreč
         takih, kakršen je položaj upravičencev do zavarovanja za pomoč in postrežbo, za katere se ta zakonodaja uporablja, ki jih
         v smislu zakonodaje pristojne države članice ne negujejo odplačno. V taki zvezi se zdi, da ob upoštevanju namena dejavnosti
         nege, ki jo opravlja tretji, merilo stalnega prebivališča tega tretjega ni element, ki objektivno utemeljuje različne položaje
         in upravičuje neenako obravnavanje, ampak pomeni neenako obravnavanje enakih položajev, kar je diskriminacija, ki je po pravu
         Skupnosti prepovedana.

      36      Tako je treba na drugo skupino vprašanj, kot so povzeta v točki 18 te sodbe, odgovoriti, da glede dajatev nemškega zavarovanja
         za pomoč in postrežbo, ki jih v okoliščinah postopka v glavni stvari prejema zavarovanec s stalnim prebivališčem na ozemlju
         pristojne države članice ali oseba s stalnim prebivališčem na ozemlju druge države članice, ki je krita s tem zavarovanjem
         kot družinski član delavca, Pogodba, zlasti člen 17 ES, in Uredba št. 1408/71 nasprotujeta zavrnitvi plačevanja prispevkov
         pokojninskega zavarovanja pristojnega nosilca državljanu države članice, ki kot tretji nudi pomoč in postrežbo osebi, ki je
         upravičena do teh dajatev, na podlagi utemeljitve, da ta tretji ali upravičenec stalno prebiva v državi članici, ki ni pristojna
         država.

       Stroški
      37      Stroški nemške in grške vlade ter Komisije, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, se ne povrnejo. Ker je ta postopek
         za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenima sodiščema, ti odločita o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE (drugi senat)
      v zvezi s predloženimi vprašanji, ki so bila nanj naslovljena s sklepom Sozialgerichta Hannover z dne 12. decembra 2001 in
         s sklepom Sozialgerichta Aachen z dne 18. januarja 2002, razsodilo:

      1)      Dajatev nosilca zavarovanja za pomoč in postrežbo, kot je plačevanje prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki na
            domu neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, je v okoliščinah postopkov v glavni stvari dajatev za bolezen v korist
            osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, za katero se uporablja Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne
            varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kot je bila spremenjena in posodobljena
            z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996.
      2)      Glede dajatev nemškega zavarovanja za pomoč in postrežbo, ki jih v okoliščinah postopka v glavni stvari prejema zavarovanec
            s stalnim prebivališčem na ozemlju pristojne države članice ali oseba s stalnim prebivališčem na ozemlju druge države članice,
            ki je krita s tem zavarovanjem kot družinski član delavca, Pogodba, zlasti člen 17 ES, in Uredba št. 1408/71, kot je bila
            spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, nasprotujeta zavrnitvi plačevanja prispevkov
            pokojninskega zavarovanja pristojnega nosilca državljanu države članice, ki kot tretji nudi pomoč in postrežbo osebi, ki je
            upravičena do teh dajatev, na podlagi utemeljitve, da ta tretji ali upravičenec stalno prebiva v državi članici, ki ni pristojna
            država.

               Timmermans

                Puissochet

                Schintgen

               Macken

                      Colneric

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 8. julija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik drugega senata

               R. Grass

                      C. W. A. Timmermans

         * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 5. julija 2016.#Kazenski postopek zoper Atanasa Ognjanova.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sofijski gradski sad.#Predhodno odločanje – Člen 267 PDEU – Člen 94 Poslovnika Sodišča – Vsebina predloga za sprejetje predhodne odločbe – Nacionalno pravilo, ki določa izločitev predložitvenega sodišča, ker je v predlogu za sprejetje predhodne odločbe podalo začasno stališče s tem, da je navedlo dejanski in pravni okvir – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člena 47, drugi odstavek, in 48(1).#Zadeva C-614/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 5. julija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Člen 267 PDEU — Člen 94 Poslovnika Sodišča — Vsebina predloga za sprejetje predhodne odločbe — Nacionalno pravilo, ki določa izločitev predložitvenega sodišča, ker je v predlogu za sprejetje predhodne odločbe podalo začasno stališče s tem, da je navedlo dejanski in pravni okvir — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člena 47, drugi odstavek, in 48(1)“
      V zadevi C‑614/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sofijski gradski sad (sodišče mesta Sofija, Bolgarija) z odločbo z dne 15. decembra 2014, ki je prispela na Sodišče 31. decembra 2014, v kazenskem postopku zoper

         Atanasa Ognjanova,

      ob udeležbi

         Sofijska gradska prokuratura,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžiev, predsedniki senatov, C. Toader, predsednica senata, F. Biltgen, predsednik senata, J. C. Bonichot, M. Safjan, sodnika, M. Berger (poročevalka), sodnica, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda in S. Rodin, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. januarja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman, C. Schillemans in M. Gijzen, agentke,

               —

               za Evropsko komisijo W. Bogensberger, R. Troosters in V. Soloveytchik, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 23. februarja 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 267 PDEU in člena 94 Poslovnika Sodišča ter členov 47, drugi odstavek, in 48(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru postopka za priznanje sodbe v kazenski zadevi in za izvršitev kazni zapora, ki jo je dansko sodišče izreklo Atanasu Ognjanovu, v Bolgariji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 94 Poslovnika, naslovljen „Vsebina predloga za sprejetje predhodne odločbe“, določa:
               „Poleg besedila vprašanj, ki se Sodišču predložijo v predhodno odločanje, predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje:

                        a)

                        povzetek predmeta spora in upoštevnih dejstev, kakor jih je ugotovilo predložitveno sodišče, ali vsaj navedbo dejanskih okoliščin, na katerih vprašanja temeljijo;

                        b)

                        vsebino nacionalnih določb, ki naj bi se uporabile v obravnavani zadevi, in po potrebi upoštevno nacionalno sodno prakso;

                        c)

                        razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari.“

         Bolgarsko pravo

               4

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da v skladu s členom 29 bolgarskega Nakazatelno-procesualen kodeks (zakon o kazenskem postopku, v nadaljevanju: NPK) ne more biti član sestave sodišča sodnik, ki ga je, med drugim, mogoče šteti za pristranskega. V skladu s sodno prakso Vrhoven kasacionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče, Bolgarija) pomeni to, da sodnik poda začasno stališče o vsebini zadeve, preden je izdana končna odločba, poseben primer pristranskosti.

               5

               Sestava sodišča se mora v primeru pristranskosti izločiti, kar pomeni, prvič, da ta sestava prekine odločanje o obravnavani zadevi, drugič, da se ta zadeva dodeli drugim sodnikom na zadevnem sodišču in, tretjič, da novoimenovana sestava ponovno preuči zadevo.

               6

               Če se sodnik ne izloči, ampak postopek nadaljuje in sprejme končno odločbo, je ta neveljavna, ker je bila pri njenem sprejetju storjena „bistvena kršitev postopka“. Višja instanca navedeno odločbo razveljavi, zadeva pa se dodeli drugemu sodnemu senatu v novo odločanje.

               7

               Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je bolgarska sodna praksa pri razlagi merila „pristranskosti“ še posebej stroga. V zvezi s tem zlasti navaja, da se nadzor tega merila opravi po uradni dolžnosti in da je celo najbolj bežna izjava glede dejanskih okoliščin obravnavane zadeve ali glede njihove pravne kvalifikacije samodejno razlog za izločitev sodnika.

               8

               Iz predložitvene odločbe je še razvidno, da to, da je sodnik podal začasno stališče, ne privede le do njegove izločitve in razveljavitve njegove končne odločbe, ampak se iz istega razloga zoper njega uvede tudi postopek zaradi disciplinske kršitve. Na podlagi točk 2.3 in 7.4 Kodeks za etično povedenie (nacionalni etični kodeks) namreč sodnik ne sme dajati javnih izjav o izidu spora v zadevi, ki jo preučuje, ali podati začasnega stališča. Poleg tega je v točki 7.3 nacionalnega etičnega kodeksa še določeno, da lahko sodnik poda stališče o načelnih pravnih vprašanjih, vendar se pri tem ne sme sklicevati na konkretna dejstva in njihovo pravno kvalifikacijo.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Retten i Glostrup (sodišče v Glostrupu, Danska) je A. Ognjanova, bolgarskega državljana, s sodbo z dne 28. novembra 2012 obsodilo na enotno kazen zapora 15 let zaradi uboja in velike tatvine. A. Ognjanov je del kazni zapora prestal na Danskem, nato pa je bil 1. oktobra 2013 izročen bolgarskim organom, da bi preostanek kazni prestal v Bolgariji.

               10

               Sofijski gradski sad (sodišče mesta Sofija, Bolgarija) je s predlogom za sprejetje predhodne odločbe z dne 25. novembra 2014, ki ga je vložilo v zadevi C‑554/14, Ognjanov, ter ga nato ponovilo in dopolnilo z dvema predlogoma z dne 15. decembra 2014, Sodišču predložilo več vprašanj v zvezi z razlago Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (UL L 327, str. 27), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (UL L 81, str. 24).

               11

               Po vložitvi navedenih vprašanj za predhodno odločanje v zadevi C‑554/14, Ognjanov, je Sofijska gradska prokuratura (državno tožilstvo mesta Sofija, Bolgarija), ki je bilo stranka postopka v glavni stvari, med drugim predlagalo izločitev sestave Sofijski gradski sad (sodišče mesta Sofija), ki je odločala o tej zadevi, ker je navedeno sodišče s tem, da je v točkah od 2 do 4 predloga za sprejetje predhodne odločbe predstavilo dejanski in pravni okvir navedene zadeve, podalo začasno stališče o dejanskih in pravnih vprašanjih, preden je odločilo o zadevi.

               12

               Predložitveno sodišče dvomi o tem, ali je z vidika prava Unije dopustno nacionalno pravilo, kakršno je to v postopku v glavni stvari, v skladu s katerim se mora sestava bolgarskega sodišča izločiti iz odločanja, če je v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, naslovljenem na Sodišče, podala začasno stališče s tem, da je predstavila dejanski in pravni okvir iz postopka v glavni stvari.

               13

               V teh okoliščinah je Sofijski gradski sad (sodišče mesta Sofija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali gre za kršitev prava Unije (člena 267, drugi odstavek, PDEU v povezavi s členom 94 Poslovnika Sodišča, členoma 47 in 48 Listine […] ali drugimi upoštevnimi določbami), če sodišče, ki je vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, po sprejetju predhodne odločbe nadaljuje postopek in sprejme odločitev v zadevi sami, ne da bi se izločilo? Razlog za izločitev bi bil, da je predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe zavzelo začasno stališče o zadevi sami (s tem, ko je določeno dejansko stanje štelo za ugotovljeno in določeno določbo za predpis, ki se uporabi za to dejansko stanje).
                        Vprašanje za predhodno odločanje se postavi ob domnevi, da so se pri ugotavljanju dejstev in prava, ki se uporabi, z namenom vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe spoštovale vse procesnopravne določbe za varstvo pravice strank, da lahko predložijo dokaze in se zagovarjajo.

                        2.

                        Če se bo odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje glasil, da je zakonito, če se postopek nadaljuje, ali gre potem za kršitev prava Unije, če:

                                 (a)

                                 predložitveno sodišče vse, kar je ugotovilo v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, brez sprememb ponovno navede v svoji dokončni odločbi in glede teh dejanskih in pravnih rešitev zavrne izvajanje novih dokazov in zaslišanje strank? Dejansko bi predložitveno sodišče dopustilo nove dokaze in zaslišalo stranke le glede takih vprašanj, ki v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ne bi bila opredeljena kot ugotovljena;

                                 (b)

                                 predložitveno sodišče glede vseh relevantnih vprašanj izvede nove dokaze in zasliši stranke, kar vključuje vprašanja, glede katerih je že podalo svoje stališče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, in v svoji dokončni odločbi izrazi svoje končno stališče, ki se opira na vse izvedene dokaze in ki je bilo oblikovano po presoji vseh argumentov strank, ne glede na to, ali so bili dokazi izvedeni pred vložitvijo predloga za sprejetje predhodne odločbe ali po sprejetju predhodne odločbe in so bili argumenti predstavljeni pred tem ali po tem?

                        3.

                        Če bo na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovorjeno tako, da je s pravom Unije združljivo, če se postopek nadaljuje, ali je potem s pravom Unije združljivo, če se sodišče odloči za to, da postopka v glavni stvari ne bo nadaljevalo, ampak se bo zaradi pristranskosti izločilo, saj bi bilo nadaljevanje postopka v nasprotju z nacionalnim pravom, ki določa višjo raven varstva interesov strank in pravosodja, če namreč izločitev temelji na tem, da:

                                 (a)

                                 je predložitveno sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe pred sprejetjem svoje dokončne odločbe podalo začasno stališče o postopku, kar je sicer dopustno v skladu s pravom Unije, ne pa tudi nacionalnim pravom;

                                 (b)

                                 bi predložitveno sodišče svoje dokončno stališče oblikovalo v dveh pravnih aktih, in ne v enem (če se izhaja iz tega, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ne pomeni začasnega stališča, ampak dokončno stališče), kar je sicer dopustno v skladu s pravom Unije, ne pa tudi z nacionalnim pravom?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               14

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 267 PDEU in člen 94 Poslovnika v povezavi s členoma 47, drugi odstavek, in 48(1) Listine razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnemu pravilu, ki se razlaga tako, da predložitvenemu sodišču nalaga, da se izloči iz postopka, v katerem odloča, ker je v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavilo dejanski in pravni okvir obravnavane zadeve.

               15

               Najprej je treba opozoriti, da je postopek predhodnega odločanja, ki je določen v členu 267 PDEU, bistvo sodnega sistema Evropske unije, katerega namen je z vzpostavitvijo dialoga med dvema sodiščema, in sicer med Sodiščem in sodišči držav članic, zagotoviti enotnost razlage prava Unije in tako zagotoviti njegovo skladnost, polni učinek in avtonomijo ter, nazadnje, posebno naravo prava, uvedenega s Pogodbama (glej mnenje 2/13 z dne 18. decembra 2014, EU:C:2014:2454, točka 176 in navedena sodna praksa).

               16

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim prvo zagotavlja drugim razlago prava Unije, ki jo potrebujejo za rešitev obravnavanega spora (glej sklepa z dne 8. septembra 2011, Abdallah, C‑144/11, neobjavljen, EU:C:2011:565, točka 9 in navedena sodna praksa, in z dne 19. marca 2015, Andre, C‑23/15, neobjavljen, EU:C:2015:194, točka 4 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 6. oktobra 2015, Capoda Import-Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, točka 23).

               17

               V skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso člen 267 PDEU nacionalnim sodiščem daje najširšo možnost za predložitev vprašanja Sodišču, če ugotovijo, da se v zadevi, o kateri odločajo, pokažejo vprašanja glede razlage ali presoje veljavnosti določb prava Unije, ki so nujna za rešitev spora, o katerem odločajo. Poleg tega lahko nacionalna sodišča to možnost uporabijo, kadar koli to v okviru postopka ocenijo za primerno (glej sodbi z dne 5. oktobra 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, točka 26 in navedena sodna praksa, in z dne 11. septembra 2014, A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, točka 39 in navedena sodna praksa). Izbira najprimernejšega trenutka za predložitev vprašanja za predhodno odločanje Sodišču je namreč v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč (glej sodbi z dne 15. marca 2012, Sibilio, C‑157/11, neobjavljena, EU:C:2012:148, točka 31 in navedena sodna praksa, in z dne 7. aprila 2016, Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, točka 16).

               18

               Potreba po razlagi prava Unije, ki bo koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da to sodišče opredeli dejanski in pravni okvir vprašanj, ki jih postavlja, ali vsaj razloži dejstva, ki so podlaga za ta vprašanja (glej sklepa z dne 8. septembra 2011, Abdallah, C‑144/11, neobjavljen, EU:C:2011:565, točka 10 in navedena sodna praksa, in z dne 19. marca 2015, Andre, C‑23/15, neobjavljen, EU:C:2015:194, točka 5 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 10. marca 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, točka 114).

               19

               Zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe so izrecno navedene v členu 94 Poslovnika, ki naj bi ga predložitveno sodišče v okviru sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, poznalo in ga mora natančno upoštevati (glej sklep z dne 3. julija 2014, Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, točka 21).

               20

               Poleg tega ni sporno, da podatki, podani v predložitvenih odločbah, ne omogočajo samo tega, da Sodišče poda koristne odgovore, ampak dajejo tudi vladam držav članic in drugim zadevnim strankam možnost, da v skladu s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije predstavijo svoje stališče, in da mora Sodišče skrbeti, da je ta možnost zagotovljena, ob upoštevanju dejstva, da se na podlagi tega člena zadevnim strankam vročijo le predložitvene odločbe (glej sklep z dne 8. septembra 2011, Abdallah, C‑144/11, neobjavljen, EU:C:2011:565, točka 11 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 10. marca 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, točka 116).

               21

               Nazadnje, nenavedba dejanskega in pravnega okvira je lahko razlog za očitno nedopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe (glej v tem smislu sklepe z dne 8. septembra 2011, Abdallah, C‑144/11, neobjavljen, EU:C:2011:565, točka 12; z dne 4. julija 2012, Abdel, C‑75/12, neobjavljen, EU:C:2012:412, točki 6 in 7; z dne 19. marca 2014, Grimal, C‑550/13, neobjavljen, EU:C:2014:177, točka 19, in z dne 19. marca 2015, Andre, neobjavljen, C‑23/15, EU:C:2015:194, točki 8 in 9).

               22

               Predložitveno sodišče, kakršno je Sofijski gradski sad (sodišče mesta Sofija), torej s tem, da v predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavi dejanski in pravni okvir iz postopka v glavni stvari, samo izpolni zahteve, ki izhajajo iz člena 267 PDEU in člena 94 Poslovnika.

               23

               V teh okoliščinah to, da predložitveno sodišče, kakršno je to v postopku v glavni stvari, v predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavi upoštevni dejanski in pravni okvir iz postopka v glavni stvari, ustreza zahtevi po sodelovanju, ki je bistvena značilnost mehanizma predhodnega odločanja, in ne pomeni kršitve ne pravice do poštenega sojenja, ki je določena v členu 47, drugi odstavek, Listine, niti domneve nedolžnosti, zagotovljene s členom 48(1) Listine.

               24

               V obravnavanem primeru iz člena 29 NPK, kakor ga razlaga Vrhoven kasacionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče), v povezavi s točkami 2.3, 7.3 in 7.4 nacionalnega etičnega kodeksa izhaja, da se to, da bolgarski sodnik v predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavi dejanski in pravni okvir iz postopka v glavni stvari, šteje za podajo začasnega stališča tega sodnika, ki ne povzroči le njegove izločitve in razveljavitve njegove končne odločbe, temveč tudi vložitev zahteve za ugotovitev njegove odgovornosti za disciplinsko kršitev.

               25

               Iz tega izhaja, da lahko nacionalno pravilo, kot je to iz postopka v glavni stvari, med drugim povzroči, da nacionalni sodnik raje ne postavi vprašanj za predhodno odločanje Sodišču, da se izogne bodisi svoji izločitvi in naložitvi disciplinske sankcije bodisi vložitvi nedopustnih predlogov za sprejetje predhodne odločbe. Zato tako pravilo posega v pristojnosti, ki so nacionalnim sodiščem priznane s členom 267 PDEU, in s tem v učinkovitost sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki je uvedeno z mehanizmom predhodnega odločanja.

               26

               Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 267 PDEU in člen 94 Poslovnika v povezavi s členoma 47, drugi odstavek, in 48(1) Listine razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnemu pravilu, ki se razlaga tako, da predložitvenemu sodišču nalaga, da se izloči iz postopka, v katerem odloča, ker je v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavilo dejanski in pravni okvir obravnavane zadeve.

         Drugo vprašanje

               27

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije, zlasti člen 267 PDEU, razlagati tako, da nasprotuje temu, da predložitveno sodišče po razglasitvi sodbe v postopku predhodnega odločanja ne spremeni dejanskih in pravnih ugotovitev, ki jih je podalo v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, ali nasprotno, da navedeno sodišče po tej razglasitvi izvede novo zaslišanje strank in nove pripravljalne ukrepe, na podlagi katerih bi lahko te ugotovitve spremenilo.

               28

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 267 PDEU od predložitvenega sodišča zahteva, da zagotovi polni učinek razlage prava Unije, kot jo je podalo Sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 5. aprila 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, točke od 38 do 40 in navedena sodna praksa).

               29

               Vendar se ne s tem členom ne s katero drugo določbo prava Unije od predložitvenega sodišča ne zahteva, da to po razglasitvi sodbe, izdane v postopku predhodnega odločanja, spremeni dejanske in pravne ugotovitve, ki jih je pridobilo v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe. Poleg tega nobena določba prava Unije temu sodišču ne prepoveduje, da po tej razglasitvi spremeni svojo presojo v zvezi z upoštevnim dejanskim in pravnim okvirom.

               30

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije, zlasti člen 267 PDEU, razlagati tako, da ne zahteva in niti ne prepoveduje, da bi predložitveno sodišče po razglasitvi sodbe v postopku predhodnega odločanja izvedlo novo zaslišanje strank in nove pripravljalne ukrepe, na podlagi katerih bi lahko spremenilo dejanske in pravne ugotovitve, ki jih je podalo v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, pod pogojem, da to sodišče zagotovi polni učinek razlage prava Unije, kot jo je podalo Sodišče.

         Tretje vprašanje

               31

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da nasprotuje uporabi nacionalnega pravila, kakršno je to v postopku v glavni stvari – za katero se šteje, da je v nasprotju s pravom Unije – ker naj bi to pravilo zagotavljalo višjo raven varstva temeljnih pravic strank.

               32

               V zvezi s tem je treba najprej navesti, da predpostavki, na kateri temelji to vprašanje, in sicer da naj bi nacionalno pravilo iz postopka v glavni stvari posamezniku zagotavljalo večje varstvo njegove pravice dostopa do nepristranskega sodišča v smislu člena 47, drugi odstavek, Listine, ni mogoče slediti. Kot je bilo namreč navedeno v točki 23 te sodbe, to, da nacionalno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 267 PDEU in členom 94 Poslovnika predstavi dejanski in pravni okvir iz postopka v glavni stvari, samo po sebi ne pomeni kršitve te temeljne pravice. Zato ni mogoče šteti, da obveznost izločitve, ki jo navedeno pravilo nalaga predložitvenemu sodišču, ki je tako predstavitev podalo v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, prispeva k varstvu navedene pravice.

               33

               Ob tem pojasnilu je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je sodba, ki jo Sodišče izreče v okviru predhodnega odločanja, za nacionalno sodišče zavezujoča glede razlage ali veljavnosti zadevnih aktov institucij Unije za rešitev spora v glavni stvari (glej sodbi z dne 20. oktobra 2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 36 in navedena sodna praksa, in z dne 5. aprila 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, točka 38).

               34

               Poudariti pa je treba tudi, da ima v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalno sodišče, ki v okviru svojih pristojnosti uporablja določbe prava Unije, dolžnost zagotoviti polni učinek teh določb, pri čemer po potrebi na podlagi svoje pristojnosti odloči, da ne bo uporabilo nobene neskladne določbe nacionalne zakonodaje, ne da bi mu bilo treba zahtevati ali čakati predhodno odpravo te določbe po zakonodajni poti ali kakšnem drugem ustavnem postopku (glej sodbe z dne 20. oktobra 2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 38 in navedena sodna praksa; z dne 4. junija 2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, točka 32 in navedena sodna praksa, in z dne 5. aprila 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, točka 40 in navedena sodna praksa).

               35

               Nazadnje je treba dodati, da zahteva po zagotovitvi polnega učinka prava Unije vključuje obveznost nacionalnih sodišč, da po potrebi spremenijo ustaljeno sodno prakso, če ta temelji na razlagi nacionalnega prava, ki ni združljiva s pravom Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 19. aprila 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 33 in navedena sodna praksa).

               36

               Iz navedenega izhaja, da je v obravnavanem primeru obveznost predložitvenega sodišča, da zagotovi polni učinek člena 267 PDEU, pri čemer po potrebi na podlagi svoje pristojnosti ne uporabi člena 29 NPK, kakor ga razlaga Vrhoven kasacionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče), če ta razlaga ni združljiva s pravom Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 19. aprila 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 34).

               37

               Glede na zgornje ugotovitve je treba na tretje postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da nasprotuje temu, da predložitveno sodišče uporabi nacionalno pravilo, kakršno je to v postopku v glavni stvari, ki je v nasprotju s tem pravom.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 267 PDEU in člen 94 Poslovnika Sodišča v povezavi s členoma 47, drugi odstavek, in 48(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnemu pravilu, ki se razlaga tako, da predložitvenemu sodišču nalaga, da se izloči iz postopka, v katerem odloča, ker je v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavilo dejanski in pravni okvir obravnavane zadeve.

                           2.

                           Pravo Unije, zlasti člen 267 PDEU, je treba razlagati tako, da ne zahteva in niti ne prepoveduje, da bi predložitveno sodišče po razglasitvi sodbe v postopku predhodnega odločanja izvedlo novo zaslišanje strank in nove pripravljalne ukrepe, na podlagi katerih bi lahko spremenilo dejanske in pravne ugotovitve, ki jih je podalo v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, pod pogojem, da to sodišče zagotovi polni učinek razlage prava Unije, kot jo je podalo Sodišče Evropske unije.

                           3.

                           Pravo Unije je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da predložitveno sodišče uporabi nacionalno pravilo, kakršno je to v postopku v glavni stvari, ki je v nasprotju s tem pravom.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: bolgarščina.