title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. septembra 2015.#Holterman Ferho Exploitatie BV in drugi proti Friedrichu Leopoldu Freiherrju Spiesu von Büllesheimu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden.#Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 5, točka 1 – Pristojnost v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji – Člen 5, točka 3 – Pristojnost v zvezi z delikti – Členi od 18 do 21 – Individualna pogodba o zaposlitvi – Pogodba direktorja družbe – Prenehanje pogodbe – Razlogi – Nezadovoljivo izvrševanje mandata in nezakonito ravnanje – Ugotovitvena in odškodninska tožba – Pojem ‚individualna pogodba o zaposlitvi‘.#Zadeva C-47/14.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑47/14,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 24. januarja 2014, ki je prispela na Sodišče 30. januarja 2014, v postopku
            Holterman Ferho Exploitatie BV ,
            Ferho Bewehrungsstahl GmbH ,
            Ferho Vechta GmbH ,
            Ferho Frankfurt GmbH
            proti
            Friedrichu Leopoldu Freiherrju Spiesu von Büllesheimu ,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh, sodnik, C. Toader (poročevalka), sodnica, E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund, sodnika,
            generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
            sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. januarja 2015,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Holterman Ferho Exploitatie BV, Ferho Bewehrungsstahl GmbH, Ferho Vechta GmbH in Ferho Frankfurt GmbH P. A. Fruytier, odvetnik,
            – za F. L. F. Spiesa von Büllesheima E. Jacobson in B. Verkerk, odvetnika,
            – za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,
            – za Evropsko komisijo A.‑M. Rouchaud‑Joët, M. Wilderspin in G. Wils, agenta,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. maja 2015
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5, točki 1 in 3, in poglavja II, oddelek 5 (členi od 18 do 21), ter člena 60(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Holterman Ferho Exploitatie BV (v nadaljevanju: Holterman Ferho Exploitatie), Ferho Bewehrungsstahl GmbH (v nadaljevanju: Ferho Bewehrungsstahl), Ferho Vechta GmbH (v nadaljevanju: Ferho Vechta) in Ferho Frankfurt GmbH (v nadaljevanju: Ferho Frankfurt) (v nadaljevanju: skupaj: štiri družbe) na eni strani in F. L. F. Spiesom von Büllesheimom na drugi zaradi njegove odgovornosti kot poslovodja navedenih družb in predloga, naj se mu naloži plačilo odškodnine.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Bruseljska konvencija
            3. Člen 5 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972 L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena s poznejšimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), določa:
            „Toženec s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici je lahko tožen v drugi državi pogodbenici:
            1. v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti; v zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi je ta kraj tisti, kjer delavec običajno opravlja svoje delo; če delavec običajno ne opravlja svojega dela samo v eni državi, je lahko delodajalec tožen tudi pred sodiščem v kraju, kjer je oziroma je bila poslovna enota, ki je delavca zaposlila.
            […]“.
            Uredba št. 44/2001
            4. V uvodni izjavi 13 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:
            „Šibkejša stranka mora biti v zvezi z zavarovanjem, potrošniškimi pogodbami in zaposlitvijo zaščitena s pravili o pristojnosti, ki so za varstvo njenih pravic ugodnejša od splošnih pravil.“
            5. Člen 5 Uredbe št. 44/2001 določa:
            „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
            1. (a) v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
            (b) za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
            – v primeru prodaje blaga kraj v državi članici, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno,
            – v primeru opravljanja storitev kraj v državi članici, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene;
            (c)  če se ne uporabi pododstavek (b), potem se uporabi pododstavek (a);
            2. […]
            3. v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek;
            […]“.
            6. Člen 18, ki spada pod oddelek 5 z naslovom „Pristojnost za individualne pogodbe o zaposlitvi“ Poglavja II Uredbe št. 44/2001, v odstavku 1 določa:
            „V zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi se pristojnost določa v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 4 in v peto točko člena 5.“
            7. Člen 20(1) iste uredbe določa:
            „Delodajalec lahko sproži postopek samo pred sodišči države članice, kjer ima delavec stalno prebivališče.“
            8. Člen 60(1) Uredbe št. 44/2001 določa:
            „Za namene te uredbe ima gospodarska družba ali druga pravna oseba ali združenje fizičnih ali pravnih oseb stalno prebivališče v kraju, kjer ima:
            (a) statutarni sedež; ali
            (b) glavno upravo; ali
            (c) glavno poslovno enoto.“
            Nizozemsko pravo
            9. Civilni zakonik (Burgerlijk Wetboek, v nadaljevanju: BW) vsebuje knjigo 2 z naslovom „Pravne osebe“, ki v členu 2:9 določa:
            „1. Vsak poslovodja mora v razmerju do pravne osebe pravilno opravljati svoje naloge. Sem spadajo vse naloge poslovodenja, ki niso bile zaupane enemu ali več drugim poslovodjem z zakonom ali statutom ali na njuni podlagi.
            2. Vsak poslovodja je odgovoren za splošni potek poslov. Odgovoren je za vse posledice slabega upravljanja, razen če zoper njega – zlasti ob upoštevanju nalog, ki so dodeljene drugim – ni mogoče podati resnejših očitkov in če ni bila dokazana malomarnost pri sprejemanju ukrepov, namenjenih preprečevanju posledic slabega upravljanja.“
            10. Knjiga 6 BW, ki se nanaša na „[s]plošno ureditev obligacijskega prava“, vključuje naslov 3 „Delikt in kvazidelikt“, ki v členu 6:162 določa:
            „1. Kdor v razmerju do drugega ravna nezakonito in mu je to nezakonito ravnanje mogoče pripisati, mora povrniti škodo, ki jo je drugi utrpel.
            2. Za nezakonita štejejo, razen če obstaja upravičen razlog, kršitev pravice in ravnanje oziroma opustitev v nasprotju z zakonsko obveznostjo ali nezapisanim pravilom, ki določa, kaj je dovoljeno v okviru delovanja družbe.
            3. Nezakonito ravnanje je mogoče pripisati kršitelju, če je do njega prišlo zaradi krivde kršitelja ali okoliščin, za katere mora odgovarjati na podlagi zakona ali pravil, ki veljajo v družbi.“
            11. V knjigi 7 BW z naslovom „Posebne pogodbe“ naslov 10, ki se nanaša na „[p]ogodbo o zaposlitvi“, v členu 7:661 določa:
            „1. Delavec, ki pri izpolnjevanju svoje pogodbe povzroči škodo delodajalcu ali tretji osebi, ki ji mora delodajalec povrniti škodo, v razmerju do delodajalca v zvezi s tem ni odgovoren, razen če je škodo povzročil namenoma ali iz hude malomarnosti. Na podlagi okoliščin zadeve je zlasti ob upoštevanju narave pogodbe mogoče ugotoviti drugače kot v prejšnjem stavku.
            2. Odstopanje od odstavka 1 in člena 170(3) knjige 6 v škodo delavca je mogoče le na podlagi pisnega sporazuma in če je delavec glede tega zavarovan.“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            12. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da je družba Holterman Ferho Exploitatie holding s sedežem na Nizozemskem. Ima tri hčerinske družbe nemškega prava, in sicer Ferho Bewehrungsstahl, Ferho Vechta in Ferho Frankfurt, vse s sedežem v Nemčiji.
            13. Skupščina družbenikov družbe Holterman Ferho Exploitatie je s sklepom z dne 25. aprila 2001 F. L. F. Spiesa von Büllesheima, nemškega državljana s stalnim prebivališčem v Nemčiji, ki je bil tudi poslovodja in prokurist treh nemških hčerinskih družb, imenovala za direktorja te družbe.
            14. Holterman Ferho Exploitatie in F. L. F. Spies von Büllesheim sta 7. maja 2001 podpisala pogodbo, sestavljeno v nemščini, s katero sta potrdila imenovanje zadnjenavedenega za direktorja („Geschäftsführer“) ter opisala njegove pravice in obveznosti v zvezi s tem (v nadaljevanju: pogodba z dne 7. maja 2001).
            15. F. L. F. Spies von Büllesheim je 20. julija 2001 postal poslovodja družbe Holterman Ferho Exploitatie.
            16. Kot je razvidno iz dokazov, ki so jih stranke predložile na obravnavi, je imel F. L. F. Spies von Büllesheim tudi delnice družbe Holterman Ferho Exploitatie, vendar je imel večinski delež v tej družbi g. Holterman.
            17. 31. decembra 2005 je prenehala pogodba med F. L. F. Spiesom von Büllesheimom in družbo Ferho Frankfurt, 31. decembra 2006 pa so prenehale še pogodbe med njim in družbami Holterman Ferho Exploitatie, Ferho Bewehrungsstahl in Ferho Vechta.
            18. Štiri družbe so zaradi domnevnih težjih kršitev F. L. F. Spiesa von Büllesheima pri izvajanju njegovih nalog proti njemu vložile ugotovitveno in odškodninsko tožbo pri Rechtbank Almelo (Nizozemska).
            19. Navedene družbe primarno navajajo, da je F. L. F. Spies von Büllesheim nepravilno opravljal svoje naloge poslovodje in da jim zato odgovarja na podlagi člena 2:9 BW. Na podlagi člena 7:661 BW so se sklicevale tudi na naklep ali hudo malomarnost pri izvajanju njegove pogodbe o zaposlitvi. Štiri družbe podredno trdijo, da nepravilnosti, ki jih je F. L. F. Spies von Büllesheim storil pri opravljanju svojih nalog, pomenijo nezakonito ravnanje v smislu člena 6:162 BW.
            20. F. L. F. Spies von Büllesheim meni, da nizozemska sodišča niso pristojna za odločanje o sporu.
            21. Rechtbank Almelo je presodilo, da ni pristojno ne na podlagi člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 ne na podlagi točke 3 istega člena.
            22. Gerechtshof te Arnhem je potrdilo sodbo Rechtbank Almelo.
            23. Kar zadeva predlog družbe Holterman Ferho Exploitatie, ki temelji na neustreznem poslovodenju te družbe s strani F. L. F. Spiesa von Büllesheima, je Gerechtshof te Arnhem presodilo, da Uredba št. 44/2001 ne določa sodišč posebne pristojnosti, tako da se načeloma uporablja pravilo iz člena 2(1) Uredbe št. 44/2001. Zato je F. L. F. Spiesa von Büllesheim mogoče tožiti le pred nemškim sodiščem.
            24. Kar zadeva predlog družbe Holterman Ferho Exploitatie, ki temelji na odgovornosti F. L. F. Spiesa von Büllesheima zaradi neizpolnjevanja pogodbe z dne 7. maja 2001, Gerechtshof te Arnhem meni, da je treba to pogodbo šteti za „individualno pogodbo o zaposlitvi“ v smislu člena 18(1) Uredbe št. 44/2001. V skladu s členom 20(1) te uredbe je tožbo delodajalca torej mogoče vložiti le pred sodišči države članice, na ozemlju katere ima delavec stalno prebivališče. Ker ima F. L. F. Spies von Büllesheim stalno prebivališče v Nemčiji, se nizozemskemu sodišču ne priznava nobena pristojnost za odločanje o tožbah v zvezi s tem predlogom.
            25. Po mnenju Gerechtshof te Arnhem to razlogovanje velja tudi v delu, v katerem se tožba družbe Holterman Ferho Exploitatie nanaša na zadeve v zvezi z delikti in kvazidelikti. Za tožbo, ki temelji na deliktu ali kvazideliktu in je povezana s predlogom, ki temelji na „individualni pogodbi o zaposlitvi“ v smislu člena 18 Uredbe št. 44/2001, ne more biti pristojno nizozemsko sodišče, saj naj bi oddelek 5 poglavja II te uredbe vseboval posebno pravilo o pristojnosti, ki odstopa od pravil iz člena 5, točki 1 in 3, navedene uredbe.
            26. Štiri družbe so zoper sodbo Gerechtshof te Arnhem pred predložitvenim sodiščem vložile kasacijsko pritožbo.
            27. V kasacijski pritožbi očitajo Gerechtshof te Arnhem, da je napačno uporabilo pravo in da ni dovolj obrazložilo svoje sodbe. Ti očitki se nanašajo na razlago in uporabo upoštevnih pravil o pristojnosti, ki jih določa Uredba št. 44/2001, in sicer člena 5, točki 1(a) in 3, v povezavi s členoma 18(1) in 20(1) te uredbe. Štiri družbe Gerechtshof te Arnhem očitajo zlasti, da je štelo, da nizozemsko sodišče ni pristojno, kar zadeva njihove predloge, ki temeljijo na neizpolnjevanju obveznosti F. L. F. Spiesa von Büllesheima v okviru njegovih nalog kot direktor družbe Holterman Ferho Exploitatie.
            28. Hoge Raad der Nederlanden navaja, da nizozemsko pravo razlikuje med odgovornostjo osebe v vlogi poslovodje družbe za kršenje njene obveznosti pravilnega opravljanja nalog, ki jih ima po pravu družb, na podlagi člena 2:9 BW ali za „nezakonito ravnanje“ v smislu člena 6:162 BW na eni strani in odgovornostjo, ki jo ima ta oseba kot „zaposlena oseba“ v tej družbi, neodvisno od svoje vloge poslovodje, za „naklep ali hudo malomarnost pri izvajanju pogodbe o zaposlitvi“ v smislu člena 7:661 BW, na drugi.
            29. Za odgovor na vprašanje, ali so nizozemska sodišča pristojna za odločanje v zadevi, je po mnenju Hoge Raad der Nederlanden potreben preizkus zveze med pravili o pristojnosti iz poglavja II, oddelek 5 (členi od 18 do 21), Uredbe št. 44/2001 na eni strani in pravili iz člena 5, točki 1(a) in 3, te uredbe na drugi. Natančneje, vprašanje, ki se postavlja, je, ali navedeni oddelek 5 nasprotuje temu, da se določbe navedenega člena 5, točki 1(a) in 3, uporabijo v primeru, kot je ta v obravnavani zadevi, v katerem družba uveljavlja odgovornost tožene stranke, ne le v njeni vlogi poslovodje, zaradi nepravilnega opravljanja njenih nalog ali zaradi nezakonitega ravnanja, temveč tudi neodvisno od te vloge zaradi naklepa ali hude malomarnosti pri izpolnjevanju pogodbe o zaposlitvi, sklenjene s to družbo.
            30. V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali je treba določbe poglavja II, oddelek 5 (členi od 18 do 21), Uredbe (ES) št. 44/2001 razlagati tako, da nasprotujejo uporabi člena 5(1)(a) ali člena 5(3) te uredbe v primeru, kot je obravnavani, v katerem družba uveljavlja odgovornost tožene stranke ne le v vlogi njenega poslovodje zaradi nepravilnega opravljanja njenih nalog ali zaradi delikta, temveč tudi neodvisno od te vloge zaradi naklepa ali hude malomarnosti pri izvrševanju pogodbe o zaposlitvi, sklenjene med njo in navedeno družbo?
            2. (a) Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba izraz ‚v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji‘ iz člena 5(1)(a) Uredbe (ES) št. 44/2001 razlagati tako, da zajema tudi primer, kot je obravnavani, v katerem družba uveljavlja odgovornost osebe v vlogi poslovodje te družbe zaradi kršenja obveznosti pravilnega opravljanja svojih dolžnosti po pravu družb?
            (b) Če je odgovor na drugo vprašanje (a) pritrdilen, ali je treba izraz ‚v kraju izpolnitve zadevne obveznosti‘ iz člena 5(1)(a) Uredbe (ES) št. 44/2001 razlagati tako, da se nanaša na kraj, kjer je poslovodja opravljal svoje naloge po pravu družb ali bi jih moral opravljati, kar bi moral biti praviloma kraj glavne uprave ali glavne poslovne enote v smislu člena 60(1)(b) oz. (c) te uredbe?
            3. (a) Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba izraz ‚delikt‘ iz člena 5(3) Uredbe (ES) št. 44/2001 razlagati tako, da zajema tudi primer, kot je obravnavani, v katerem družba uveljavlja odgovornost osebe v vlogi poslovodje te družbe zaradi nepravilnega opravljanja svojih dolžnosti po pravu družb ali zaradi delikta?
            (b) Če je odgovor na tretje vprašanje (a) pritrdilen, ali je treba izraz ‚kraj, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek‘ iz člena 5(3) Uredbe (ES) št. 44/2001 razlagati tako, da se nanaša na kraj, kjer je poslovodja opravljal svoje dolžnosti po pravu družb ali bi jih moral opravljati, kar bi moral biti praviloma kraj glavne uprave ali glavne poslovne enote zadevne družbe v smislu člena 60(1)(b) oz. (c) te uredbe?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            31. Najprej je treba navesti, da predložitveno sodišče v delu, v katerem v skladu z določbami nacionalnega prava odloča o tožbi o ugotovitvi odgovornosti osebe tako v njeni vlogi direktorja kot poslovodje družbe in na podlagi delikta, Sodišče sprašuje o razlagi določb Uredbe št. 44/2001 v zvezi s sodno pristojnostjo v zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi v smislu poglavja II, oddelek 5, Uredbe št. 44/2001 (členi od 18 do 21), v zvezi s „pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1, te uredbe in „v zvezi z delikti ali kvazidelikti“ v smislu člena 5, točka 3, navedene uredbe.
            32. V zvezi s tem zgolj okoliščina, da tožeča stranka v tožbi navaja več podlag za odgovornost, ne zadostuje za ugotovitev, da ta tožba lahko spada pod vsako od navedenih določb. Tako je namreč, le če se očitano ravnanje lahko šteje za neizpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz teh določb, kar mora preveriti predložitveno sodišče (glej po analogiji sodbo Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, točka 24).
            Prvo vprašanje
            33. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbe poglavja II, oddelek 5 (členi od 18 do 21), Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem družba proti osebi, ki je opravljala naloge direktorja in poslovodje te družbe, vloži tožbo za ugotovitev kršitev, ki jih je ta oseba storila pri opravljanju teh nalog, in za povračilo škode, preprečujejo uporabo člena 5, točki 1 in 3, te uredbe.
            34. Takoj je treba navesti, da se vprašanje uporabe posebnih pravil o določanju pristojnosti, določenih v navedenem oddelku Uredbe št. 44/2001, v konkretnem primeru postavlja, le če je mogoče šteti, da je F. L. F. Spies von Büllesheim z „individualno pogodbo o zaposlitvi“ v smislu člena 18(1) te uredbe zavezan družbi, katere direktor in poslovodja je bil, in se tako lahko šteje za „delavca“ v smislu odstavka 2 istega člena.
            35. Na eni strani je treba ugotoviti, da Uredba št. 44/2001 ne opredeljuje ne pojma „individualna pogodba o zaposlitvi“ ne pojma „delavec“.
            36. Na drugi strani vprašanja opredelitve razmerja med F. L. F. Spiesom von Büllesheimom in navedeno družbo ni mogoče rešiti na podlagi nacionalnega prava (glej po analogiji sodbo Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, točka 26).
            37. Za zagotovitev polne učinkovitosti Uredbe št. 44/2001 in zlasti njenega člena 18 je namreč treba pravne pojme, ki jih vsebuje, razlagati na avtonomen način, ki je skupen vsem državam članicam (sodba Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, točka 42).
            38. Glede na to, da je Uredba št. 44/2001 nadomestila Bruseljsko konvencijo, razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb te konvencije, velja tudi za določbe navedene uredbe, kadar je mogoče določbe teh instrumentov Skupnosti šteti za enakovredne (sodba Zuid-Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, točka 18).
            39. Kar zadeva člen 5, točka 1, Bruseljske konvencije, to je določbe, na podlagi katere so bili sprejeti členi od 18 do 21 Uredbe št. 44/2001, je Sodišče že presodilo, da za pogodbe o zaposlitvi veljajo nekatere posebnosti, saj ustvarjajo trajno razmerje, v okviru katerega je delavec vključen v določeno organizacijo poslovanja podjetja ali delodajalca, in se nanašajo na kraj opravljanja dejavnosti, ki določa uporabo kogentnih pravnih določb in kolektivnih pogodb (sodba Shenavai, 266/85, EU:C:1987:11, točka 16).
            40. Ta razlaga je podprta s točko 41 poročila P. Jenarda in G. Möllerja o Konvenciji o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisani 16. septembra 1988 v Luganu (UL 1990, C 189, str. 57), v skladu s katero je v zvezi s samostojnim pojmom „pogodba o zaposlitvi“ mogoče šteti, da predpostavlja razmerje odvisnosti delavca v razmerju do delodajalca.
            41. Poleg tega je Sodišče v zvezi s pojmom „delavec“ pri razlagi člena 45 PDEU in več zakonodajnih aktov Unije, kot je Direktiva Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo (deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 110), presodilo, da je bistvena značilnost delovnega razmerja okoliščina, da ena oseba nekaj časa za drugo osebo in po njenih navodilih opravlja storitve, za katere kot protidajatev prejema plačilo (glej v okviru prostega gibanja delavcev sodbo Lawrie-Blum, 66/85, EU:C:1986:284, točki 16 in 17, in v okviru Direktive 92/85 sodbo Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, točka 39).
            42. Te elemente je treba upoštevati tudi glede pojma „delavec“ v smislu člena 18 Uredbe št. 44/2001.
            43. V zvezi s ciljem poglavja II, oddelek 5, Uredbe št. 44/2001 zadostuje spomniti, da se ta – kot izhaja iz njene uvodne izjave 13 – nanaša na to, da se najšibkejši stranki pogodbe, vključno s pogodbo o zaposlitvi, zagotovi okrepljeno varstvo, ki odstopa od splošnih pravil o pristojnosti.
            44. V zvezi s tem je treba spomniti, da ta pravila iz navedenega oddelka 5 niso le posebna, temveč tudi izčrpna (sodba Glaxosmithkline in Laboratoires Glaxosmithkline, C‑462/06, EU:C:2008:299, točka 18).
            45. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju zgornjih ugotovitev preveriti, ali je v konkretnem primeru F. L. F. Spies von Büllesheim v vlogi direktorja in poslovodje družbe Holterman Ferho Exploitatie nekaj časa in po navodilih te družbe zanjo opravljal storitve, za katere je kot protidajatev prejemal plačilo, in bil z njo trajno povezan in tako vključen v določeno organizacijo poslovanja te družbe, pri tem pa se mora opreti na merila, navedena v točkah 39 in 41 te sodbe.
            46. Kar podrobneje zadeva razmerje podrejenosti, je treba njegov obstoj presojati v vsakem posameznem primeru glede na vse vidike in okoliščine, značilne za obstoječa razmerja med strankami (sodba Balkaya, C‑229/14, EU:C:2015:455, točka 37).
            47. Predložitveno sodišče mora preveriti, v kakšni meri je F. L. F. Spies von Büllesheim v vlogi delničarja družbe Holterman Ferho Exploitatie lahko vplival na voljo upravnega organa te družbe, katere poslovodja je bil. V tem primeru bo treba ugotoviti, kdo je bil odgovoren za to, da mu daje navodila in nadzoruje, kako se ta izvajajo. Če se bo izkazalo, da ta sposobnost vplivanja F. L. F. Spiesa von Büllesheima na navedeni organ ni zanemarljiva, bo treba ugotoviti, da ni bilo razmerja podrejenosti v smislu sodne prakse Sodišča v zvezi s pojmom delavca.
            48. Če bo predložitveno sodišče pri preizkusu vseh zgoraj navedenih elementov ugotovilo, da je bil F. L. F. Spies von Büllesheim v vlogi direktorja in poslovodje z družbo Holterman Ferho Exploitatie povezan prek „individualne pogodbe o zaposlitvi“ v smislu člena 18(1) Uredbe št. 44/2001, bo moralo uporabiti pravila o pristojnosti, določena v poglavju II, oddelek 5, Uredbe št. 44/2001.
            49. Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba določbe poglavja II, oddelek 5 (členi od 18 do 21), Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem družba proti osebi, ki je opravljala naloge direktorja in poslovodje te družbe, vloži tožbo za ugotovitev kršitev, ki jih je ta oseba storila pri opravljanju svojih nalog, in za povračilo škode, preprečujejo uporabo člena 5, točki 1 in 3, te uredbe, če je navedena oseba v vlogi direktorja in poslovodje nekaj časa in po navodilih te družbe zanjo opravljala storitve, za katere je kot protidajatev prejemala plačilo, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
            Drugo vprašanje
            50. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da tožba, ki jo je družba vložila proti svojemu nekdanjemu poslovodji zaradi domnevnega neizpolnjevanja obveznosti, ki jih je imel na podlagi prava družb, spada pod pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“. Predložitveno sodišče v primeru pritrdilnega odgovora sprašuje, ali kraj izpolnitve zadevne obveznosti ustreza kraju, na katerega se nanaša člen 60(1)(b) in (c) te uredbe.
            51. To vprašanje je za rešitev postopka v glavni stvari upoštevno v primeru, da predložitveno sodišče po preizkusu elementov, podanih v odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje, ugotovi, da F. L. F. Spies von Büllesheim ni opravljal svojih nalog kot delavec družbe Holterman Ferho Exploitatie.
            52. Za odgovor na prvi del drugega vprašanja je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ iz člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 predpostavlja, da je ena stranka v razmerju do druge svobodno prevzela neko zavezo (glej sodbo Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, točka 46).
            53. Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 46 sklepnih predlogov, sta F. L. F. Spies von Büllesheim in družba Holterman Ferho Exploitatie svobodno prevzela medsebojne zaveze in sicer tako, da se je F. L. F. Spies von Büllesheim zavezal, da bo vodil in upravljal to družbo, ta pa se je zavezala, da mu bo za to plačala, tako da je mogoče šteti, da je njuno razmerje pogodbeno, zaradi česar tožba družbe proti njenemu nekdanjemu poslovodji zaradi domnevnega neizpolnjevanja obveznosti pravilnega izpolnjevanja nalog, ki jih je imel na podlagi prava družb, spada pod pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001.
            54. V zvezi s tem je namreč jasno, da dejavnost poslovodje ustvarja tesno zvezo enake vrste, kot je razmerje med strankami pogodbe, in je zato upravičeno sklepati, da tožba družbe proti njenemu nekdanjemu poslovodji zaradi domnevnega neizpolnjevanja obveznosti pravilnega izpolnjevanja nalog, ki jih je imel na podlagi prava družb, spada pod pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 (glej po analogiji sodbo Peters Bauunternehmung, 34/82, EU:C:1983:87, točka 13).
            55. Kar zadeva vprašanje „kraja“ izpolnitve zadevne obveznosti v smislu člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001, je treba razlikovati med tem, ali se za navedeno tožbo uporablja člen 5, točka 1(a), ali člen 5, točka 1(b), druga alinea, te uredbe.
            56. V zvezi s tem je treba spomniti, da se ob upoštevanju hierarhije, ki jo med točko (a) in točko (b) določa točka (c) te določbe, pravilo o pristojnosti iz člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 uporablja le alternativno in če se ne uporabita pravili o pristojnosti iz njenega člena 5, točka 1(b) (sodba Corman-Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, točka 42).
            57. Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se pogodba, katere značilna obveznost je opravljanje storitev, šteje za „opravljanje storitev“ v smislu člena 5(1)(b), druga alinea, iste uredbe (sodba Car Trim, C‑381/08, EU:C:2010:90, točka 32). Pojem „storitve“ pomeni vsaj to, da stranka, ki jih opravlja, opravlja določeno dejavnost za plačilo (sodba Falco Privatstiftung in Rabitsch, C‑533/07, EU:C:2009:257, točka 29).
            58. Ker značilna obveznost pravnega razmerja med poslovodjo in vodeno družbo vključuje dejavnost, ki se opravlja za plačilo, je treba v okviru prava družb to dejavnost šteti za „opravljanje storitev“ v smislu člena 5, točka 1(b), druga alinea, Uredbe št. 44/2001.
            59. Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba določiti kraj izpolnitve zadevne obveznosti.
            60. Ob upoštevanju besedila člena 5, točka 1(b), druga alinea, Uredbe št. 44/2001, v skladu s katerim je odločilen kraj v državi članici, kjer so bile ali bi morale biti „v skladu s pogodbo“ opravljene storitve, se kraj, kjer je bil opravljen glavni del storitev, kolikor je to mogoče, opredeli na podlagi določil pogodbe (sodba Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, točka 38).
            61. V postopku v glavni stvari ni sporno, da pogodba z dne 7. maja 2001 ni vsebovala nobenega določila, ki bi določalo, da mora F. L. F. Spies von Büllesheim svoje dejavnosti nujno opravljati v določenem kraju.
            62. Vendar mora predložitveno sodišče v statutu družbe Holterman Ferho Exploitatie in vseh drugih dokumentih, v katerih so opredeljene obveznosti poslovodje do te družbe, preveriti, ali je iz njih mogoče sklepati na kraj pretežnega opravljanja storitev F. L. F. Spiesa von Büllesheima.
            63. Če niti določbe statuta družbe Holterman Ferho Exploitatie niti drugi dokumenti, v katerih so opredeljene obveznosti poslovodje do družbe, ne omogočajo določitve kraja, kjer je F. L. F. Spies von Büllesheim pretežno opravljal storitve, je treba upoštevati to, da so bile storitve opravljene na račun te družbe.
            64. Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 57 sklepnih predlogov, mora predložitveno sodišče ob neobstoju vsakršne drugačne določbe v statutu družbe in drugih dokumentih opredeliti kraj, kjer je F. L. F. Spies von Büllesheim dejansko in pretežno opravljal svoje dejavnosti v skladu s pogodbo, če opravljanje storitev v tem kraju ni v nasprotju z voljo strank, kot izhaja iz njunega dogovora. V ta namen je mogoče upoštevati zlasti čas, ki ga je preživel v teh krajih, in pomembnost dela, ki ga je tam opravljal, nacionalno sodišče pa mora ugotoviti, ali je pristojno, glede na dokaze, ki so mu predloženi.
            65. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da tožba, ki jo je družba vložila proti svojemu nekdanjemu poslovodji zaradi domnevnega neizpolnjevanja obveznosti, ki jih je imel na podlagi prava družb, spada pod pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“. Predložitveno sodišče mora ob neobstoju vsakršne drugačne določbe v statutu družbe in drugih dokumentih opredeliti kraj, kjer je poslovodja dejansko in pretežno opravljal svoje dejavnosti v skladu s pogodbo, če opravljanje storitev v zadevnem kraju ni v nasprotju z voljo strank, kot izhaja iz njunega dogovora.
            Tretje vprašanje
            66. Hoge Raad der Nederlanden s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da se, če nacionalno pravo, ki se uporablja, omogoča sočasno vložitev tožbe tako na podlagi pogodbenega razmerja kot na podlagi deliktov ali kvazideliktov, uporablja za primer, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem družba vloži tožbo zoper osebo tako v njeni vlogi poslovodje te družbe kot tudi zaradi nezakonitega ravnanja. V primeru pritrdilnega odgovora želi predložitveno sodišče izvedeti, ali kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka ali kjer ta grozi, ustreza kraju iz člena 60(1)(b) in (c) te uredbe.
            67. Tako kot v okviru drugega vprašanja je tretje vprašanje za rešitev postopka v glavni stvari upoštevno v primeru, da predložitveno sodišče po preizkusu elementov, podanih v odgovor na prvo postavljeno vprašanje, ugotovi, da F. L. F. Spies von Büllesheim ni opravljal svojih nalog kot delavec družbe Holterman Ferho Exploitatie.
            68. V skladu z ustaljeno sodno prakso se člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 nanaša na vsak zahtevek, ki se nanaša na odgovornost tožene stranke in se ne navezuje na „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1, te uredbe (glej zlasti sodbo Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, točka 20 in navedena sodna praksa).
            69. Kot izhaja iz odgovora na drugo vprašanje, je treba pravno razmerje med družbo in njenim poslovodjo opredeliti za „zadevo v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001.
            70. Zato v primeru, da nacionalno pravo omogoča, da družba zahtevek proti svojemu nekdanjemu poslovodji opre na domnevno nezakonito ravnanje, tak zahtevek lahko spada pod „zadeve v zvezi z delikti ali kvazidelikti“ v smislu pravila o pristojnosti iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, le če se ne navezuje na pogodbeno pravno razmerje med družbo in poslovodjo.
            71. Če je očitano ravnanje mogoče šteti za neizpolnitev pogodbenih obveznosti poslovodje, kar mora predložitveno sodišče preveriti, je treba ugotoviti, da je sodišče, ki je pristojno za odločanje o tem ravnanju, sodišče iz člena 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001. V nasprotnem primeru se uporablja pravilo o pristojnosti iz člena 5, točka 3, te uredbe (glej po analogiji sodbo Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, točke od 24 do 27).
            72. V zvezi s tem je treba navesti, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati samostojno in ozko (sodba CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; točka 37 in navedena sodna praksa). Glede kraja, „kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek“, iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 je treba spomniti, da se ta izraz nanaša tako na kraj, kjer je škoda nastala, kot tudi na kraj vzročnega dogodka, zaradi katerega je ta škoda nastala, tako da je tožena stranka lahko po izbiri tožeče stranke tožena pred sodiščem enega ali drugega kraja (sodba Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, točka 46).
            73. V skladu z ustaljeno sodno prakso pravilo o pristojnosti, določeno v členu 5, točka 3, navedene uredbe temelji na obstoju posebno tesne zveze med sporom in sodišči kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka ali kjer grozi škodni dogodek, kar upravičuje podelitev pristojnosti tem sodiščem zaradi učinkovitega izvajanja sodne oblasti in načela učinkovitega vodenja postopka (sodba CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; točka 39 in navedena sodna praksa).
            74. V zadevah v zvezi z delikti in kvazidelikti je namreč sodišče kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka ali kjer grozi škodni dogodek, običajno najprimernejše za odločanje, predvsem zaradi bližine predmeta spora in lažje izvedbe dokazov (sodba CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, točka 40).
            75. Ugotovitev ene od naveznih okoliščin, ki jih priznava sodna praksa, navedena v točki 72 te sodbe, mora torej omogočiti določitev pristojnosti sodišča, ki je objektivno najprimernejše za presojo, ali so pogoji za odgovornost tožene osebe izpolnjeni, tako da je lahko zadeva veljavno predložena samo sodišču, na območju katerega je upoštevna navezna okoliščina (sodba CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; točka 41 in navedena sodna praksa).
            76. Kar zadeva kraj vzročnega dogodka, je treba – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 65 sklepnih predlogov – upoštevati, da je ta kraj lahko tam, kjer je F. L. F. Spies von Büllesheim opravljal svoje naloge kot poslovodja družbe Holterman Ferho Exploitatie.
            77. Glede kraja nastanka škode iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je to kraj, kjer se škoda, ki jo zatrjuje družba, dejansko pokaže (v tem smislu sodba CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; točka 52).
            78. Predložitveno sodišče mora v konkretnem primeru pri ugotavljanju, kje je zaradi nezakonitega ravnanja F. L. F. Spiesa von Büllesheima pri opravljanju njegovih nalog v vlogi poslovodje lahko nastala škoda, na podlagi elementov, ki so mu na voljo, upoštevati to, da pojma „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“, ni mogoče široko razlagati tako, da obsega vsak kraj, kjer se lahko občutijo škodljive posledice dogodka, ki je že povzročil škodo, ki je dejansko nastala na drugem kraju.
            79. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, v katerih družba proti svojemu nekdanjemu poslovodji vloži tožbo zaradi domnevnega nezakonitega ravnanja, člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da ta tožba spada med zadeve v zvezi z delikti, če očitanega ravnanja ni mogoče šteti za neizpolnitev obveznosti, ki jih ima poslovodja na podlagi prava družb, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Predložitveno sodišče mora na podlagi dejanskih okoliščin zadeve ugotoviti navezno okoliščino, ki je najtesneje povezana s krajem vzročnega dogodka, zaradi katerega je nastala škoda, in s krajem, kjer je nastala škoda.
            Stroški
            80. Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            1. Določbe poglavja II, oddelek 5 (členi od 18 do 21), Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem družba proti osebi, ki je opravljala naloge direktorja in poslovodje te družbe, vloži tožbo za ugotovitev kršitev, ki jih je ta oseba storila pri opravljanju svojih nalog, in za povračilo škode, preprečujejo uporabo člena 5, točki 1 in 3, te uredbe, če je navedena oseba v vlogi direktorja in poslovodje nekaj časa in po navodilih te družbe zanjo opravljala storitve, za katere je kot protidajatev prejemala plačilo, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
            2. Člen 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da tožba, ki jo je družba vložila proti svojemu nekdanjemu poslovodji zaradi domnevnega neizpolnjevanja obveznosti, ki jih je imel na podlagi prava družb, spada pod pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“. Predložitveno sodišče mora ob neobstoju vsakršne drugačne določbe v statutu družbe in drugih dokumentih opredeliti kraj, kjer je poslovodja dejansko in pretežno opravljal svoje dejavnosti v skladu s pogodbo, če opravljanje storitev v zadevnem kraju ni v nasprotju z voljo strank, kot izhaja iz njunega dogovora.
            3. V okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, v katerih družba proti svojemu nekdanjemu poslovodji vloži tožbo zaradi domnevnega nezakonitega ravnanja, je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da ta tožba spada med zadeve v zvezi z delikti, če očitanega ravnanja ni mogoče šteti za neizpolnitev obveznosti, ki jih ima poslovodja na podlagi prava družb, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Predložitveno sodišče mora na podlagi dejanskih okoliščin zadeve ugotoviti navezno okoliščino, ki je najtesneje povezana s krajem vzročnega dogodka, zaradi katerega je nastala škoda, in s krajem, kjer je nastala škoda.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 1. marca 2005. # Andreas Mausolf proti Evropski policijski urad (Europol). # Zadeva T-258/03.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. junija 2004.#Rudolf Kronhofer proti Marianne Maier in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija.#Bruseljska konvencija - Člen 5, tretja alinea - Pristojnost v zvezi z delikti ali kvazidelikti - Kraj, kjer je nastal škodni dogodek - Premoženjska škoda, nastala zaradi naložbe kapitala v drugi državi pogodbenici.#Zadeva C-168/02.

text:
      Zadeva C-168/02
      Rudolf Kronhofer
      proti
      Marianne Maier in drugim
      (Predlog za sprejem predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija))
      „Bruseljska konvencija – Člen 5, tretja alinea – Pristojnost v zvezi z delikti ali kvazidelikti  – Kraj, kjer je nastal škodni dogodek – Premoženjska škoda, nastala zaradi naložbe kapitala v drugi državi pogodbenici“
      Povzetek sodbe
      Konvencija o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb – Posebne pristojnosti – Pristojnost v zvezi z delikti
            ali kvazidelikti - Kraj, kjer je nastal škodni dogodek – Pojem – Kraj prebivališča tožeče stranke, ki je utrpela premoženjsko
            škodo zaradi naložbe kapitala v drugi državi pogodbenici – Izključitev
      (Konvencija z dne 27. septembra 1968, člen 5, točka 3)
      Člen 5, tretja alinea, Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
         in gospodarskih zadevah, spremenjene s Konvencijo z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske, Združenega kraljestva
         Velike Britanije in Severne Irske, Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Helenske republike, Konvencijo z dne 26. maja
         1989 o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike, Konvencijo z dne 29. novembra 1996 o pristopu Republike Avstrije,
         Republike Finske in Kraljevine Švedske, je treba razlagati tako, da besedna zveza „kraj, kjer je nastal škodni dogodek“ ne
         obsega kraja prebivališča tožeče stranke, v katerem bi bil „center njegovega premoženja“ samo zaradi tega, ker naj bi bil
         utrpel finančno škodo zaradi izgube delov premoženja, ki je nastala in jo je utrpel v drugi državi pogodbenici.

      Dejansko besedne zveze „kraj, kjer je nastal škodni dogodek“ ni mogoče široko razlagati tako, da obsega vsak kraj, kjer se
         lahko občutijo škodljive posledice dogodka, ki je povzročil škodo, ki je dejansko nastala na drugem kraju. Po eni strani bi
         taka razlaga povzročila, da bi bila določitev pristojnega sodišča odvisna od negotovih okoliščin, in bi bila torej v nasprotju
         s krepitvijo pravne varnosti oseb, ki so nastanjene v Skupnosti, ki s tem, da tožeči stranki omogoča, da zlahka določi sodišče,
         pred katerim lahko toži, in toženi stranki, da razumno predvideva sodišče, pred katerim je lahko tožena, ki sestavlja enega
         izmed ciljev Konvencije. Po drugi strani bi največkrat omogočila določitev pristojnosti sodišč prebivališča tožeče stranke,
         to je pristojnost, da ji Konvencija z izjemo primerov, ki jih izrecno določa, ni naklonjena.

       (Glej točke od 19 do 21 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. junija 2004(*)

      „Bruseljska konvencija – Člen 5, tretja alinea – Pristojnost v zvezi z delikti ali kvazidelikti – Kraj, kjer je nastal škodni dogodek – Premoženjska škoda, nastala zaradi naložbe kapitala v drugi državi pogodbenici“
      V zadevi C-168/02,
      zaradi predloga Oberster Gerichtshof (Avstrija), naslovljenega na Sodišče, naj na podlagi Protokola z dne 3. junija 1971 glede
         razlage Sodišča Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
         in gospodarskih zadevah v postopku

      Rudolf Kronhofer
      proti
      Marianne Maier,

      Christianu Möllerju,

      Wirichu Hofiusu,

      Zekiju Karanu

      sprejme predhodno odločbo o razlagi člena 5, tretja alinea, zgoraj navedene Konvencije z dne 27. septembra 1968 (UL 1972 L
         299, str. 32), spremenjene s Konvencijo z dne 9. oktobra o pristopu Kraljevine Danske, Irske, Združenega kraljestva Velike
         Britanije in Severne Irske (UL L 304, str. 1, in – spremenjeno besedilo – str. 77), Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu
         Helenske republike (UL L 388, str. 1), Konvencijo z dne 26. maja 1989 o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike
         (UL L 285, str. 1) in Konvencijo z dne 29. novembra 1996 o pristopu Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske (UL
         1997 C 15, str. 1),

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.-P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), R. Schintgen, sodniki,
         in N. Colneric, sodnica,

      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za g. Kronhoferja M. Brandauer, Rechtsanwalt,
      –        za go. Maier M. Scherbantie, Rechtsanwältin,
      –        za g. Karana C. Ender, Rechtsanwalt,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za nemško vlado R. Wagner, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva K. Manji, zastopnik, skupaj s T. Wardom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. M. Rouchaud in W. Bogensberger, zastopnika,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih trditev, ki so jih na obravnavi dne 20. novembra 2003 podali g. Kronhofer, ki ga zastopata M. Brandauer
         in R. Bickel, Rechtsanwälte, g. Karan, ki ga zastopa C. Ender, Rechtsanwalt, in Komisija, ki jo zastopata A. M. Rouchaud in
         W. Bogensberger, zastopnika,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi dne 15. januarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Oberster Gerichtshof je s sklepom z dne 9. aprila 2002, ki ga je Sodišče prejelo dne 6. maja 2002, na podlagi Protokola z
         dne 3. junija 1971 glede razlage Sodišča Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju
         sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v predhodno odločanje predložilo vprašanje o razlagi člena 5, tretja alinea,
         te konvencije (UL 1972 L 299 str. 32), spremenjene s Konvencijo z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske,
         Združenega kraljestva Velike Britanije in Severne Irske (UL L 304, str. 1 in – spremenjeno besedilo – str. 77), Konvencijo
         z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Helenske republike (UL L 388, str. 1), Konvencijo z dne 26. maja 1989 o pristopu Kraljevine
         Španije in Portugalske republike (UL L 285, str. 1) in Konvencijo z dne 29. novembra 1996 o pristopu Republike Avstrije, Republike
         Finske in Kraljevine Švedske (UL 1997 C 15, str. 1, v nadaljevanju: Konvencija).

      2        To vprašanje se je pojavilo v postopku, ki poteka med tožečo stranko g. Kronhoferjem, s prebivališčem v Avstriji, in toženimi
         strankami go. Maier, g. Möllerjem, g. Hofiusom in g. Karanom (v nadaljevanju: tožene stranke), s prebivališčem v Nemčiji,
         zaradi plačila odškodnine za premoženjsko škodo, ki naj bi jo tožeča stranka utrpela zaradi protipravnega ravnanja toženih
         strank kot poslovodij ali svetovalcev za naložbe družbe Protectas Vermögensverwaltungs GmbH (v nadaljevanju: Protectas), katere
         sedež je prav tako v Nemčiji.

       Pravni okvir
      3        Člen 2, prvi pododstavek, Konvencije določa:

      „Ob upoštevanju določb te Konvencije so osebe s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici ne glede na njihovo državljanstvo
         tožene pred sodišči te države“.

      4        Člen 5, tretja alinea, Konvencije določa:

      „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
      […]
      3)      v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je nastal škodni dogodek“.
       Postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      5        G. Kronhofer toži tožene stranke pred Landesgericht Feldkirch (Avstrija) zaradi plačila odškodnine za premoženjsko škodo,
         ki naj bi jo domnevno utrpel zaradi njihovega protipravnega ravnanja.

      6        Tožene stranke naj bi ga po telefonu napeljale k sklenitvi pogodbe o nakupu delniških opcij, ne da bi ga opozorile na tveganja
         takega posla. Zaradi tega je g. Kronhofer novembra in decembra 1997 nakazal skupni znesek 82.500,00 USD na skrbniški račun
         Protectasa v Nemčiji, ki je bil posledično uporabljen za izvedbo visoko špekulativnih nakupov delniških opcij na borzi v Londonu.
         Zadevni posel se je končal z izgubo dela nakazanega zneska, tako je bil g. Kronhoferju izplačan le del zneska, ki ga je bil
         vložil.

      7        Pristojnost Landesgericht Feldkirch naj bi izhajala iz člena 5, tretja alinea, Konvencije, ker gre za sodišče kraja, kjer
         je nastal škodni dogodek, v tem primeru prebivališča g. Kronhoferja.

      8        Ta tožba je bila zavržena; g. Kronhofer je vložil pritožbo pred Oberlandesgericht Innsbruck (Avstrija), ki se je razglasilo
         za nepristojno z obrazložitvijo, da naj sodišče prebivališča ne bi bilo „sodišče kraja, kjer je nastal škodni dogodek“, ker
         naj ne bi bil v Avstriji niti kraj škodnega dogodka niti kraj, kjer je škoda nastala.

      9        Oberster Gerichtshof po vloženi reviziji ugotavlja, da Sodišče še ni obravnavalo vprašanja, ali je treba pojem „kraj, kjer
         je nastal škodni dogodek“ razlagati tako široko, da v primeru čiste premoženjske škode, ki je posegla v del oškodovančevega
         premoženja v drugi državi pogodbenici, obsega tudi kraj njegovega prebivališča in tako tudi center njegovega premoženja.

      10      Ker je za rešitev spora potrebna razlaga Konvencije, se je Oberster Gerichtshof odločilo, da prekine odločanje in da predloži
         Sodišču v predhodno odločanje naslednje vprašanje:

      „Ali se mora besedna zveza ‚kraj, kjer je nastal škodni dogodek‘, ki ga vsebuje člen 5 (alinea 3) Konvencije […] razlagati
         tako, da v primeru čiste premoženjske škode, ki je nastala zaradi naložb dela premoženja oškodovanca, obsega tudi kraj, kjer
         je prebivališče oškodovanca, če je bila naložba opravljena v drugi državi članici Skupnosti?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      11      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se mora člen 5, tretja alinea, Konvencije razlagati tako, da pojem „kraj, kjer
         je nastal škodni dogodek“ lahko pomeni kraj prebivališča tožnika, v katerem naj bi bil „center njegovega premoženja“, iz edinega
         razloga, da naj bi tam utrpel finančno oškodovanje zaradi izgube delov premoženja, ki se je zgodila in jo je utrpel v drugi
         državi pogodbenici.

      12      Uvodoma je treba opozoriti, da sistem določitve splošnih pristojnosti, ki jih določa Naslov II Konvencije, temelji na temeljem
         pravilu, ki ga vsebuje člen 2, prvi pododstavek, na podlagi katerega so lahko osebe s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici
         ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države.

      13      Naslov II, oddelek 2, Konvencije predvideva, z odstopanjem od tega temeljnega načela pristojnosti sodišč kraja prebivališča
         tožene stranke, določeno število določitev posebnih pristojnosti, med katerimi je tista iz člena 5, tretja alinea, Konvencije.

      14      Te predpise o posebnih pristojnostih se mora razlagati restriktivno in razlaga zunaj primerov, ki jih izrecno predvideva Konvencija,
         ni dopustna (glej sodbo z dne 27. septembra 1988 v zadevi Kalfelis, 189/87, Recueil, str. 5565, točka 19, in sodbo z dne 15.
         januarja 2004 v zadevi Blijdenstein, C-433/01, še neobjavljena v Recueil, točka 25).

      15      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da pravilo iz člena 5, tretja alinea, Konvencije temelji na obstoju posebno tesne zveze
         med postopkom in sodišči, ki niso sodišča kraja prebivališča tožene stranke, ki opravičuje podelitev pristojnosti tem sodiščem
         iz razloga učinkovitosti sodstva in načela procesne ekonomije (glej med drugim sodbo z dne 30. novembra 1976 v zadevi Bier,
         t. i. „Mines de potasse d'Alsace“, 21/76, Recueil, str. 1735, točka 11, in sodbo z dne 1. oktobra 2002 v zadevi Henkel, C-167/00, Recueil, str. I-8111, točka 46 ).

      16      Sodišče je razsodilo tudi to, da se mora besedna zveza „kraj, kjer je nastal škodni dogodek“ iz člena 5, tretja alinea, Konvencije
         razlagati tako, da obsega kraj, kjer je nastala škodljiva posledica, in kraj, kjer je bilo storjeno dejanje, ki je vzrok za
         to škodo, tako da je tožena stranka lahko tožena po izbiri tožeče stranke pred sodiščem enega ali drugega kraja, če kraj,
         kjer je bilo storjeno dejanje, na katerem temelji obveznost iz delikta ali kvazidelikta, in kraj vzročnega dejanja, zaradi
         katerega je nastala škodljiva posledica, nista ista (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Mines de potasse d'Alsace, točki 24
         in 25, in sodbo z dne 5. februarja 2004 v zadevi DFDS Torline, C-18/02, še neobjavljena v Recueil, točka 40).

      17      Iz predložitvenega sklepa izhaja, da Oberster Gerichtshof v postopku v glavni stvari meni, da sta kraj, kjer je nastala škodljiva
         posledica, in kraj, kjer je bilo storjeno dejanje, ki je vzrok za škodo, v Nemčiji. Posebnost tega primera naj bi bilo dejstvo,
         da naj bi domnevno finančno oškodovanje, ki ga je utrpel tožnik v drugi državi pogodbenici, imelo hkratni učinek na vse njegovo
         premoženje.

      18      Vendar, kakor je utemeljeno navedel generalni pravobranilec v točki 46 sklepnih predlogov, nič ne utemeljuje določitve pristojnosti
         sodišč druge države pogodbenice, kot so tiste, na ozemlju katere sta nastala škodni dogodek in škoda, torej skupka predpostavk
         odškodninske odgovornosti. Za tako določitev pristojnosti s stališča dokazovanja ali procesne ekonomije ni objektivne potrebe.

      19      Kakor je Sodišče že razsodilo, besedne zveze „kraj, kjer je nastal škodni dogodek“ ni mogoče široko razlagati tako, da obsega
         vsak kraj, kjer se lahko občutijo škodljive posledice dogodka, ki je povzročil škodo, ki je dejansko nastala na drugem kraju
         (glej sodbo z dne 19. septembra 1995 v zadevi Marinari, C-364/93, Recueil, str. I-2719, točka 14 ).

      20      V položaju iz postopka v glavni stvari bi taka razlaga povzročila, da bi bila določitev pristojnega sodišča odvisna od negotovih
         okoliščin, kot so kraj, kjer je „center premoženja“ oškodovanca, in bi bila torej v nasprotju s krepitvijo pravne varnosti
         oseb, ki so nastanjene v Skupnosti, ki s tem, da tožeči stranki omogoča, da zlahka določi sodišče, pred katerim lahko toži,
         in toženi stranki, da razumno predvideva sodišče, pred katerim je lahko tožena, ki sestavlja enega izmed ciljev Konvencije
         (glej sodbi z dne 19. februarja 2002 v zadevi Besix, C-256/00, Recueil, str. I-1699, točki 25 in 26, in zgoraj navedeno sodbo
         DFDS Torline, točka 36). Poleg tega bi največkrat omogočila določitev pristojnosti sodišč prebivališča tožeče stranke, to
         je pristojnost, za katero se zdi, kakor je Sodišče ugotovilo v točki 14 te sodbe, da ji Konvencija z izjemo primerov, ki jih
         izrecno določa, ni naklonjena.

      21      Na podlagi zgoraj navedenega je treba na predloženo vprašanje odgovoriti tako, da se mora člen 5, tretja alinea, Konvencije
         razlagati tako, da besedna zveza „kraj, kjer je nastal škodni dogodek“ ne obsega kraja prebivališča tožeče stranke, v katerem
         bi bil „center njegovega premoženja“ samo zaradi tega, ker naj bi bil tam utrpel finančno škodo zaradi izgube delov premoženja,
         ki je nastala in jo je utrpel v drugi državi pogodbenici.

       Stroški
      22      Stroški avstrijske in nemške vlade, vlade Združenega kraljestva in Komisije, ki so Sodišču predložile svoja stališča, se ne
         povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred nacionalnim sodiščem, to
         odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE (drugi senat)
      v odgovor na vprašanje, ki ga je Oberster Gerichtshof postavilo s sklepom z dne 9. aprila 2002, razsodilo:
      Člen 5, tretja alinea, Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
            in gospodarskih zadevah, spremenjene s Konvencijo z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske, Združenega kraljestva
            Velike Britanije in Severne Irske, Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Helenske republike, Konvencijo z dne 26. maja
            1989 o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike, Konvencijo z dne 29. novembra 1996 o pristopu Republike Avstrije,
            Republike Finske in Kraljevine Švedske, se mora razlagati tako, da besedna zveza „kraj, kjer je nastal škodni dogodek“ ne
            obsega kraja prebivališča tožeče stranke, v katerem bi bil „center njegovega premoženja“ samo zaradi tega, ker naj bi bil
            utrpel finančno škodo zaradi izgube delov premoženja, ki je nastala in jo je utrpel v drugi državi pogodbenici.

               Timmermans

                Cunha Rodrigues

                Puissochet

               Schintgen

                Colneric

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, dne 10. junija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik drugega senata

               R. Grass

                      C. W. A. Timmermans

         * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. aprila 2013.#Blanka Soukupová proti Ministerstvo zemědělství.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud (Češka republika).#Kmetijstvo – EKUJS – Uredba (ES) št. 1257/1999 – Podpora za razvoj podeželja – Podpora za predčasno upokojitev – Prenosnik, ki je star najmanj 55 let, pa ob prenosu še ni dosegel normalne starosti za upokojitev – Pojem ‚normalna starost za upokojitev‘ – Nacionalna zakonodaja, ki določa različne upokojitvene starosti na podlagi spola in za ženske na podlagi števila otrok, ki so jih vzgojile – Splošni načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije.#Zadeva C‑401/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 11. aprila 2013 (
            *1
         )
      „Kmetijstvo — EKUJS — Uredba (ES) št. 1257/1999 — Podpora za razvoj podeželja — Podpora za predčasno upokojitev — Prenosnik, ki je star najmanj 55 let, pa ob prenosu še ni dosegel normalne starosti za upokojitev — Pojem ‚normalna starost za upokojitev‘ — Nacionalna zakonodaja, ki določa različne upokojitvene starosti na podlagi spola in za ženske na podlagi števila otrok, ki so jih vzgojile — Splošni načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije“
      V zadevi C-401/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud (Češka republika) z odločbo z dne 12. aprila 2011, ki je prispela na Sodišče 28. julija 2011, v postopku

         Blanka Soukupová

      proti

         Ministerstvo zemědělství,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, v funkciji predsednice tretjega senata, K. Lenaerts, G. Arestis (poročevalec), J. Malenovský in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. junija 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za B. Soukupovo J. Tomášek, odvetnik,

               —

               za češko vlado M. Smolek, agent,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, agent,

               —

               za Evropsko komisijo M. van Beek, G. von Rintelen in Z. Malůšková, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 23. oktobra 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za izdajo predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 11 Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 391) ter načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, ki sta splošni načeli prava Unije.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med B. Soukupovo, kmetico, in Ministerstvo zemědělství (ministrstvo za kmetijstvo) v zvezi z zavrnitvijo prošnje B. Soukupove za sodelovanje v programu podpore ob predčasnem prenehanju dejavnosti kmetijskih podjetnikov.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               Člen 3(1) Direktive Sveta z dne 19. decembra 1978 o postopnem izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zadevah socialne varnosti (79/7/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 215) določa:
               „Ta direktiva se uporablja za:

                        (a)

                        zakonske sisteme, ki zagotavljajo varstvo pred naslednjimi vrstami tveganja:

                  […]

                        —

                        starostjo,

                  […]

                        (b)

                        socialno pomoč, kolikor ta predstavlja dodatne programe k zakonsko določenim sistemom, ki so navedeni pod (a), ali pa nadomestilo zanje.“

               4

               Člen 7 te direktive določa:
               „1.   Ta direktiva ne vpliva na pravice držav članic, da s področja njene uporabe izvzamejo:

                        (a)

                        določanje upokojitvene starosti v namene dodeljevanja starostne pokojnine in morebitne vplive le-tega na druge dajatve;

                        (b)

                        ugodnosti v sistemih starostne upokojitve, ki so jih deležne osebe, vzgojiteljice otrok; pridobivanje upravičenosti do dajatev po obdobjih prekinitve zaposlitve zaradi vzgajanja otrok;

                  […]
               2.   Države članice redno preučujejo zadeve, ki jih odstavek 1 izključuje, in se s tem glede na družbeni razvoj na zadevnem področju prepričajo, ali so opredeljene izjeme še upravičene.“

               5

               V uvodni izjavi 23 Uredbe št. 1257/1999 je navedeno, da bi bilo treba spodbujati predčasno upokojevanje v kmetijstvu, da bi se izboljšala vitalnost kmetijskih gospodarstev.

               6

               V skladu z uvodno izjavo 40 te uredbe bi bilo treba zlasti podpirati ukrepe za odpravljanje neenakosti in za spodbujanje enakih možnosti moških in žensk.

               7

               Člen 2, enajsta alinea, navedene uredbe določa, da podpora za razvoj podeželja v zvezi s kmetijskimi dejavnostmi in njihovo preobrazbo lahko zadeva odpravljanje neenakosti in spodbujanje enakih možnosti moških in žensk, zlasti s podpiranjem projektov, za katere dajo pobudo in jih izvajajo ženske.

               8

               Poglavje IV Uredbe št. 1257/1999, naslovljeno „Predčasna upokojitev“, vsebuje člen 10(1), ki določa:
               „Podpora za predčasno upokojitev v kmetijstvu prispeva k naslednjim ciljem:

                        —

                        zagotoviti dohodek starejšim kmetom, ki se odločijo za prenehanje kmetovanja,

                        —

                        spodbujati zamenjavo teh starejših kmetov s kmeti, ki lahko izboljšajo, če je potrebno, ekonomsko sposobnost kmetijskih gospodarstev, ki ostanejo,

                        —

                        nameniti kmetijska zemljišča za nekmetijsko rabo, kadar ni mogoče ekonomsko uspešno kmetovanje.“

               9

               Člen 11(1) navedene uredbe določa:
               „Prenosnik kmetije:

                        —

                        dokončno preneha opravljati vse komercialne kmetijske dejavnosti; vendar pa lahko še naprej nekomercialno kmetuje in ohranja uporabo poslopij,

                        —

                        ni mlajši od 55 let, vendar v času prenosa še ni dovolj star za normalno upokojitev, in

                        —

                        je pred prenosom deset let opravljal kmetijsko dejavnost.“

               10

               Člen 12(2) te uredbe določa:
               „Prejemanje podpore za predčasno upokojitev ne sme trajati več kakor skupno 15 let za prenosnika in 10 let za delavca na kmetiji. Podpora sme trajati največ do 75. rojstnega dne prenosnika in ne dlje kakor do normalne starosti za upokojitev delavca.
               Če prenosnik prejema pokojnino države članice, se odobri podpora za predčasno upokojitev kot dodatek ob upoštevanju zneska nacionalne pokojnine.“

         Češka ureditev

               11

               Češka republika je 26. januarja 2005 v skladu z Uredbo št. 1257/1999 sprejela vladno uredbo št. 69/2005 o določitvi pogojev za dodelitev subvencij v zvezi s predčasnim prenehanjem kmetijske dejavnosti kmetijskih podjetnikov (nařízení vlády č. 69/2005 Sb., o stanovení podmínek pro poskytování dotace v souvislosti s předčasným ukončením provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele). V skladu s členom 1 te vladne uredbe je njen namen omogočiti dodeljevanje subvencij v okviru programa podpore predčasnega prenehanja kmetijske dejavnosti kmetijskih podjetnikov.

               12

               V členu 3(1)(b) navedene vladne uredbe je za udeležbo v tem programu določen pogoj, da je vlagatelj na dan vložitve vloge star najmanj 55 let in ni dopolnil starosti, potrebne za pridobitev pravice do starostne pokojnine.

               13

               Člen 32(1) in (2) zakona št. 155/1995 o pokojninskem zavarovanju (zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, na katerega se sklicuje navedeni člen 3(1)(b), je določal:
               „(1)   Upokojitvena starost znaša:

                        (a)

                        za moške 60 let

                        (b)

                        za ženske

                                 1.

                                 53 let, če so vzgojile najmanj 5 otrok,

                                 2.

                                 54 let, če so vzgojile 3 ali 4 otroke,

                                 3.

                                 55 let, če so vzgojile 2 otroka,

                                 4.

                                 56 let, če so vzgojile enega otroka, ali

                                 5.

                                 57 let, če so zavarovanke to starost dosegle 31. decembra 1995.

                  (2)   Za zavarovance, ki starosti iz odstavka 1 dosežejo v obdobju od 1. januarja 1996 do 31. decembra 2012, se upokojitvena starost določi tako, da se mesecu, v katerem je zavarovanec dosegel to starost, doda za moške 2 meseca in za ženske 4 mesece za vsako začeto koledarsko leto od 31. decembra 1995 do dneva, ko je bila dosežena starost iz odstavka 1, za upokojitveno starost pa se šteje starost, dosežena v tako določenem mesecu, in sicer na dan, ki se po svoji številki ujema z dnem rojstva zavarovanca; če tako določen mesec ne vsebuje tega dneva, pa se za upokojitveno starost šteje starost, dosežena na zadnji dan tako določenega meseca.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               14

               B. Soukupová je kmetica, ki se je rodila 24. januarja 1947 in je vzgojila dva otroka. 24. maja 2004 je dosegla starost, na podlagi katere je v skladu s členom 32(1) in (2) zakona št. 155/1995 pridobila pravico do starostne pokojnine.

               15

               B. Soukupová je 3. oktobra 2006 pri državnem kmetijskem intervencijskem skladu vložila prošnjo za sodelovanje v programu podpore predčasnega prenehanja kmetijske dejavnosti kmetijskih podjetnikov.

               16

               Ta prošnja je bila z odločbo z dne 20. decembra 2006 v skladu s členom 3(1)(b) vladne uredbe št. 69/2005 zavrnjena, saj je B. Soukupová ob vložitvi te prošnje dosegla starost, potrebno za pridobitev pravice do starostne pokojnine.

               17

               B. Soukupová je zoper to odločbo vložila pritožbo pri Ministerstvo zemědělství, ki jo je to zavrnilo z odločbo z dne 12. aprila 2007.

               18

               B. Soukupová je zoper zadnjenavedeno odločbo vložila tožbo pri Městský soud v Praze (mestno sodišče v Pragi). V tožbi je navedla, da je člen 3(1)(b) vladne uredbe št. 69/2005 v nasprotju s členom 11(1), druga alinea, Uredbe št. 1257/1999, saj zadnja uredba zadeva „normalno starost za upokojitev“, medtem ko se navedena vladna uredba nanaša na „starost, potrebno za pridobitev pravice do starostne pokojnine“. B. Soukupová je trdila, da je pogoj iz navedenega člena 3 diskriminatoren, saj je v njem starost, potrebna za pridobitev pravice do starostne pokojnine, določena različno za moške in za ženske, poleg tega pa je za ženske odvisna od števila otrok, ki so jih vzgojile, in prosila za razlago pojma „normalna starost za upokojitev“ v smislu navedene uredbe, ki naj ne bi bil diskriminatoren do nekaterih prosilcev. Tako je navedla, da imajo na podlagi čeških predpisov ženske, ki so vzgojile več otrok, dejansko krajši rok za vložitev prošnje za sodelovanje v navedenem programu predčasnega prenehanja kot moški ali ženske, ki so vzgojile manj otrok.

               19

               Městský soud v Praze je s sodbo z dne 30. aprila 2009 razveljavilo navedeno odločbo Ministerstvo zemědělství in navedlo, da glede dostopa do kmetijskih subvencij ni nobenega upravičenega razloga za razlikovanje med kmetom in kmetico. Zato je zavrnilo vsakršno razlago, na podlagi katere bi lahko nastale neupravičene razlike pri obravnavi prosilcev. Poleg tega je presodilo, da je treba šteti, da zgornja starostna meja za sodelovanje v programu podpore predčasnega prenehanja kmetijske dejavnosti kmetijskih podjetnikov pomeni normalno starost za upokojitev, določeno na enak način za vse prosilce.

               20

               Ministerstvo zemědělství je zoper to sodbo vložilo pritožbo pri Nejvyšší správní soud (vrhovno upravno sodišče). V pritožbi je zatrjevalo, da Uredba št. 1257/1999 natančno določa le spodnjo starostno mejo prosilcev. Navedlo je, da imata pojma „normalna starost za upokojitev“ v smislu člena 11(1), druga alinea, te uredbe in „upokojitvena starost“ v smislu člena 32 zakona št. 155/1995 podoben pomen. Navedeno ministrstvo je trdilo, da se je, da bi normalno starost za upokojitev v smislu tega člena 11 določilo natančno in objektivno, odločilo, da bo to starost v notranjem pravnem redu opredelilo na podlagi navedenega člena 32. Navedlo je tudi, da je bila enaka metoda za določitev upokojitvene starosti določena v programskem dokumentu, naslovljenem „Horizontalni načrt razvoja podeželja Češke republike za obdobje 2004–2006“, ki sta ga odobrila tako vlada te države članice z odločbo št. 671 z dne 9. julija 2003 kot tudi Evropska komisija z Odločbo 2004 CZ 06G DO 001 z dne 3. septembra 2004.

               21

               Nejvyšší správní soud, ki je dvomilo o pravici B. Soukupove do sodelovanja v programu podpore v zvezi s predčasnim prenehanjem dejavnosti kmetijskih podjetnikov, določenem v vladni uredbi št. 69/2005, in je v zvezi s tem menilo, da je treba pridobiti odgovor tako na vprašanje razlage pojma „normalna starost za upokojitev“ iz člena 11(1), druga alinea, Uredbe št. 1257/1999 kot tudi na vprašanje, ali je na podlagi prava Unije pri presoji prošnje za sodelovanje v tem programu dovoljeno razlikovati med prosilci glede na njihov spol in število otrok, ki so jih vzgojili, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je mogoče pojem ‚normalna starost za upokojitev‘ ob prenosu kmetije v skladu s členom 11 Uredbe [št. 1257/1999] razlagati kot ‚starost, potrebno za pridobitev pravice do starostne pokojnine‘ posameznega prosilca na podlagi nacionalne zakonodaje?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je v skladu s pravom Evropske unije in splošnimi načeli Evropske unije, če se ‚normalna starost za upokojitev‘ ob prenosu kmetije za posamezne prosilce določi različno glede na njihov spol in število otrok, ki so jih vzgojili?

                        3.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, kakšna merila mora upoštevati nacionalno sodišče pri razlagi pojma ‚normalna starost za upokojitev‘ ob prenosu kmetije na podlagi člena 11 Uredbe [št. 1257/1999]?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               22

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je v skladu s pravom Unije in njegovima splošnima načeloma enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, da se na podlagi določb nacionalnega pokojninskega sistema zadevne države članice v zvezi s starostjo, potrebno za pridobitev pravice do starostne pokojnine, „normalna starost za upokojitev“ v smislu člena 11(1), druga alinea, Uredbe št. 1257/1999 določi različno glede na spol prosilca za podporo za predčasno upokojitev v kmetijstvu, in kar zadeva prosilke, glede na število otrok, ki jih je prosilka vzgojila.

               23

               V zvezi s tem je treba najprej navesti, kot je razvidno iz člena 10(1) Uredbe št. 1257/1999, da je cilj sistema podpore za predčasno upokojitev v kmetijstvu v smislu te uredbe med drugim zagotoviti dohodek starejšim kmetom, ki se odločijo prenehati opravljati kmetijsko dejavnost, in spodbujati zamenjavo teh starejših kmetov s kmeti, ki po potrebi lahko izboljšajo sposobnost gospodarskega preživetja kmetijskih gospodarstev, ki ostanejo. Zadnjenavedeni cilj je naveden tudi v uvodni izjavi 23 te uredbe.

               24

               Ta podpora za predčasno upokojitev torej pomeni gospodarsko spodbujanje, katerega namen je spodbuditi starejše kmete, da svojo kmetijsko dejavnost dokončno prenehajo opravljati prej, kot bi to storili v običajnih okoliščinah, in tako poenostaviti strukturno spremembo kmetijskega sektorja, da bi se bolje zagotovila sposobnost preživetja kmetijskih gospodarstev.

               25

               Tako je treba ugotoviti, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 47 sklepnih predlogov, da je podpora za predčasno upokojitev v kmetijstvu, določena v Uredbi št. 1257/1999, ukrep skupne kmetijske politike, ki ga financira Evropski kmetijski usmerjevalni in varstveni sklad (EKUJS) in katerega namen je zagotoviti sposobnost preživetja kmetijskih gospodarstev, ne pa socialnovarstvena dajatev s področja uporabe Direktive 79/7.

               26

               Čeprav v teh okoliščinah določitev „normalne starosti za upokojitev“ v smislu člena 11(1), druga alinea, Uredbe št. 1257/1999 res spada v pristojnost držav članic, saj ta ni usklajena s pravom Unije, pa se pri uporabi te uredbe te države ne morejo sklicevati na različno obravnavanje, ki ga na podlagi člena 7(1) Direktive 79/7 lahko ohranijo glede določanja upokojitvene starosti na področju socialne varnosti. Ne more se šteti, da je zakonodajalec Unije s to uporabo neusklajenega pojma pooblastil navedene države, da ob izvajanju navedene uredbe sprejmejo ukrepe, ki bi kršili splošna načela prava Unije, kot so temeljne pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti Svetu, C-540/03, ZOdl., str. I-5769, točki 22 in 23).

               27

               Poleg tega je treba navesti, da je v uvodni izjavi 40 Uredbe št. 1257/1999 priporočeno, da se podpirajo ukrepi za odpravljanje neenakosti in spodbujajo enake možnosti moških in žensk. V členu 2, enajsta alinea, te uredbe je določeno tudi, da podpora za razvoj podeželja lahko zadeva odpravljanje neenakosti in spodbujanje enakih možnosti moških in žensk. Iz teh določb je torej razvidno, da je v okviru podpore za predčasno upokojevanje v kmetijstvu, dodeljene na podlagi te uredbe, treba zagotoviti enako obravnavanje moških in žensk ter tako prepovedati vsakršno diskriminacijo na podlagi spola.

               28

               Zato so države članice pri izvajanju Uredbe št. 1257/1999 na podlagi člena 51(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah zavezane spoštovati načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, določeni v členih 20, 21(1) in 23 navedene listine.

               29

               V skladu z ustaljeno sodno prakso načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije zahtevata, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena (glej zlasti sodbe z dne 17. julija 1997 v zadevi National Farmers’ Union in drugi, C-354/95, Recueil, str. I-4559, točka 61; z dne 11. novembra 2010 v zadevi Grootes, C-152/09, ZOdl., str. I-11285, točka 66, in z dne 1. marca 2011 v zadevi Association belge des Consommateurs Test-Achats in drugi, C-236/09, ZOdl., str. I-773, točka 28).

               30

               V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da so starejši kmetje, in sicer tako ženske kot moški, v primerljivem položaju glede na cilj, ki se poskuša doseči s podporo za predčasno upokojitev in je določen v členu 10(1) Uredbe št. 1257/1999, to je spodbuditi te kmete ne glede na njihov spol ali število otrok, ki so jih vzgojili, da predčasno dokončno prenehajo opravljati svoje kmetijske dejavnosti, da bi se bolje zagotovila sposobnost preživetja kmetijskih gospodarstev, kot je razvidno iz točke 24 te sodbe. Navedeni kmetje, tako moški kot ženske, lahko zaprosijo za tako podporo, če so, kot je določeno v členu 11(1) te uredbe, dokončno prenehali opravljati vse tržne kmetijske dejavnosti, potem ko so jih pred prenosom opravljali deset let, in so stari vsaj 55 let, ob prenosu pa še niso dosegli normalne starosti za upokojitev.

               31

               V teh okoliščinah bi bilo v nasprotju s pravom Unije in njegovima splošnima načeloma enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, če bi se navedeni položaji brez objektivne utemeljitve obravnavali različno, saj je na podlagi določb nacionalnega pokojninskega sistema zadevne države članice „normalna starost za upokojitev“ v smislu člena 11(1), druga alinea, Uredbe št. 1257/1999 določena različno glede na spol prosilca za podporo za predčasno upokojitev v kmetijstvu, in kar zadeva prosilke, glede na število otrok, ki jih je prosilka vzgojila.

               32

               To pravo in ti načeli bi bili namreč kršeni, če bi se priznalo, da se lahko brez objektivne utemeljitve manj ugodno obravnavajo prosilci za to podporo za predčasno upokojitev, ki zaradi svojega spola in, kar zadeva prosilke, zaradi števila otrok, ki so jih vzgojile, spadajo v kategorijo kmetov, ki to starost, določeno na podlagi navedenih določb nacionalnega sistema, dosežejo prej kot prosilci iz druge kategorije kmetov. V tem primeru bi prosilci iz te druge kategorije imeli daljši rok za vložitev svoje prošnje za podporo in bi bili tako brez objektivne utemeljitve privilegirani v primerjavi s tistimi iz prve kategorije, za katere bi glede enakovrstne prošnje veljali strožji pogoji za pridobitev te podpore.

               33

               V postopku v glavni stvari zadevni nacionalni predpisi povzročijo, da oseba, kot je B. Soukupová, ki preneha opravljati kmetijsko dejavnost, ko je njena starost med normalno starostjo za upokojitev, določeno v teh predpisih na podlagi njenega spola in števila otrok, ki jih je vzgojila, in normalno starostjo za upokojitev, določeno v navedenih predpisih za kmete, in sicer moške, ne more prejeti podpore za predčasno upokojitev in so zato njene pravice omejene na to, da bo do konca življenja prejemala starostno pokojnino, nižjo od navedene podpore, medtem ko kmet, in sicer moški, ki je svojo kmetijsko dejavnost prenehal opravljati v isti starosti kot navedena oseba, v skladu s členom 12(2) Uredbe št. 1257/1999 tako podporo lahko prejema 15 let ali do svojega 75. rojstnega dne, pri čemer se podpora zniža za znesek starostne pokojnine, ki mu jo plačuje zadevna država članica.

               34

               V nasprotju s tem, kar trdita češka in poljska vlada, razlika v obravnavanju, kakršna je ta v nacionalnih predpisih iz postopka v glavni stvari, ne more biti objektivno utemeljena. Kot je namreč navedel generalni pravobranilec v točki 61 sklepnih predlogov, je cilje strukturne spremembe kmetijskega sektorja, na katere se nanaša podpora za predčasno upokojevanje v kmetijstvu, ki se dodeli na podlagi Uredbe št. 1257/1999, očitno mogoče doseči, ne da bi prišlo do različnega obravnavanja s strani držav članic.

               35

               V zvezi s posledicami nespoštovanja načela enakega obravnavanja v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, je v skladu z ustaljeno sodno prakso treba opozoriti, da kadar je ugotovljena diskriminacija, ki je v nasprotju s pravom Unije, in dokler niso sprejeti ukrepi za ponovno vzpostavitev enakega obravnavanja, je spoštovanje načela enakosti mogoče zagotoviti le tako, da se manj ugodno obravnavanim osebam priznajo enake ugodnosti, kot so tiste, do katerih so upravičene osebe privilegirane skupine (glej sodbi z dne 26. januarja 1999 v zadevi Terhoeve, C-18/95, Recueil, str. I-345, točka 57, in z dne 22. junija 2011 v zadevi Landtová, C-399/09, ZOdl., str. I-5573, točka 51). Manj ugodno obravnavano osebo je torej treba postaviti v enak položaj kot osebo, upravičeno do zadevne ugodnosti.

               36

               Glede na zgornje navedbe je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da ni v skladu s pravom Unije in z njegovima splošnima načeloma enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, da se na podlagi določb nacionalnega pokojninskega sistema zadevne države članice v zvezi s starostjo, potrebno za pridobitev pravice do starostne pokojnine, „normalna starost za upokojitev“ v smislu člena 11(1), druga alinea, Uredbe št. 1257/1999 določi različno glede na spol prosilca za podporo za predčasno upokojitev v kmetijstvu in, kar zadeva prosilke, glede na število otrok, ki jih je prosilka vzgojila.

         Tretje vprašanje

               37

               Glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje na tretje vprašanje predložitvenega sodišča ni treba odgovoriti.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Pravo Unije in njegovi splošni načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije nasprotujejo temu, da se na podlagi določb nacionalnega pokojninskega sistema zadevne države članice v zvezi s starostjo, potrebno za pridobitev pravice do starostne pokojnine, „normalna starost za upokojitev“ v smislu člena 11(1), druga alinea, Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb določi različno glede na spol prosilca za podporo za predčasno upokojitev v kmetijstvu in, kar zadeva prosilke, glede na število otrok, ki jih je prosilka vzgojila.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: češčina.