title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 24. novembra 2011.#Medeva BV proti Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo.#Zdravila za človeško uporabo - Dodatni varstveni certifikat za zdravila - Uredba (ES) št. 469/2009 - Člen 3 - Pogoji za pridobitev certifikata - Pojem ‚izdelek, varovan z veljavnim osnovnim patentom‘ - Merila - Obstoj dodatnih ali različnih meril za zdravilo z več kot eno učinkovino ali za cepivo proti več boleznim (‚Multi-disease vaccine‘ ali ‚polivalentno cepivo‘).#Zadeva C-322/10.

text:
      Zadeva C-322/10
      Medeva BV
      proti
      Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal
      (England & Wales) (Civil Division))
      „Zdravila za uporabo v humani medicini – Dodatni varstveni certifikat – Uredba (ES) št. 469/2009 – Člen 3 – Pogoji za pridobitev certifikata – Pojem ‚izdelek, varovan z veljavnim osnovnim patentom‘ – Merila – Obstoj dodatnih ali različnih meril za zdravilo z več kot eno učinkovino ali za cepivo proti več boleznim (‚Multi-disease
         vaccine‘ ali ‚polivalentno cepivo‘)“

      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Dodatni varstveni certifikat
            za zdravila – Pogoj za podelitev – Izdelek, varovan z veljavnim osnovnim patentom
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 469/2009, člen 3(a))
      2.        Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Dodatni varstveni certifikat
            za zdravila – Pogoj za podelitev – Izdelek, varovan z veljavnim osnovnim patentom
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 469/2009, členi 3(b), (c) in (d), 4 in 5)
      1.        Člen 3(a) Uredbe št. 469/2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da
         pristojni urad za industrijsko lastnino v državi članici podeli dodatni varstveni certifikat, ki se nanaša na učinkovine,
         ki niso navedene v besedilu zahtevkov osnovnega patenta, na katerega se je sklicevalo v utemeljitev take prijave.

      (Glej točko 28 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 3(b) Uredbe št. 469/2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila je treba razlagati tako, da če so izpolnjeni tudi
         drugi pogoji, določeni v tem členu, ta ne nasprotuje temu, da pristojni urad za industrijsko lastnino v državi članici podeli
         dodatni varstveni certifikat za kombinacijo dveh učinkovin, ki ustreza kombinaciji, ki je navedena v besedilu navedenih zahtevkov
         osnovnega patenta, če zdravilo, glede katerega je v utemeljitev prijave za dodatni varstveni certifikat predloženo dovoljenje
         za dajanje tega zdravila v promet, ne vključuje samo te kombinacije dveh učinkovin, temveč tudi druge učinkovine.

      Če bi se namreč imetniku takega osnovnega patenta, ki se nanaša na novo učinkovino ali kombinacijo novih učinkovin, zavrnila
         podelitev dodatnega varstvenega certifikata, ker v tržni različici zdravila, s katero se ta učinkovina ali ta kombinacija
         prvič da na trg, navedena učinkovina ali kombinacija obstaja v zdravilu skupaj z drugimi učinkovinami ali kombinacijami, ki
         imajo druge terapevtske namene in so varovane z drugim veljavnim osnovnim patentom ali pa tudi ne, bi se ogrozil temeljni
         cilj navedene uredbe, ki je zagotavljanje ustreznega varstva za spodbujanje raziskav na farmacevtskem področju in odločilno
         prispevanje k nadaljnjemu izboljševanju javnega zdravja.

      Poleg tega v skladu s členom 5 Uredbe št. 469/2009 dodatni varstveni certifikat, ki je tako podeljen za tak izdelek, po izteku
         patenta podeljuje enake pravice kot osnovni patent za ta izdelek v okviru varstva, podeljenega z osnovnim patentom, kot je
         naveden v členu 4 te uredbe. Če lahko tako imetnik patenta v času njegove veljavnosti na podlagi svojega patenta nasprotuje
         kateri koli uporabi ali določeni uporabi svojega izdelka v obliki zdravila, ki je sestavljeno iz tega izdelka ali ki ga vsebuje,
         bo imel na podlagi dodatnega varstvenega certifikata, ki je bil izdan za ta isti izdelek, enake pravice za kakršno koli uporabo
         izdelka kot zdravila, ki je bila odobrena pred prenehanjem certifikata.

      Vendar je mogoče v položaju, v katerem je, po eni strani, posamezna učinkovina ali kombinacija učinkovin varovana z veljavnim
         osnovnim patentom in v katerem je, po drugi strani, zdravilo, ki vsebuje posamezno učinkovino ali kombinacijo učinkovin, skupaj
         z eno ali več drugimi učinkovinami, predmet veljavnega dovoljenja za dajanje v promet, izdanega v skladu z Direktivo 2001/83
         o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini ali Direktivo 2001/82 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo
         v veterinarski medicini, ki je prvo dovoljenje za dajanje v promet, ki dovoljuje dajanje na trg posamezne učinkovine ali kombinacije
         učinkovin, za prvo dovoljenje za dajanje v promet tega „izdelka“ kot zdravila v smislu člena 3(d) te uredbe šteti le dovoljenje
         za prvo zdravilo, ki je bilo dano na trg Unije, ki med svojimi učinkovinami vsebuje kombinacijo dveh učinkovin, ki sta navedeni
         v besedilu patentnih zahtevkov.

      Po drugi strani, če patent varuje izdelek v skladu s členom 3(c) Uredbe št. 469/2009, za ta osnovni patent ne bo mogoče podeliti
         več kot en certifikat.

      (Glej točke 34 in od 39 do 42 ter točko 2 izreka.)

      SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 24. novembra 2011(*)

      „Zdravila za človeško uporabo – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Uredba (ES) št. 469/2009 – Člen 3 – Pogoji za pridobitev certifikata – Pojem ‚izdelek, varovan z veljavnim osnovnim patentom‘ – Merila – Obstoj dodatnih ali različnih meril za zdravilo z več kot eno učinkovino ali za cepivo proti več boleznim (‚Multi-disease
         vaccine‘ ali ‚polivalentno cepivo‘)“

      V zadevi C‑322/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 24. junija 2010, ki je prispela na Sodišče 5. julija 2010,
         v postopku

      Medeva BV
      proti
      Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.-C. Bonichot, predsednik senata, A. Prechal, sodnica, L. Bay Larsen, sodnik, C. Toader (poročevalka), sodnica,
         in E. Jarašiūnas, sodnik,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. maja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Medeva BV A. Waugh, barrister, po pooblastilu D. Sternfeld, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Hathaway, zastopnik, skupaj s T. Michesonom, barrister,
      –        za latvijsko vlado M. Borkoveca in K. Krasovska, zastopnici,
      –        za litovsko vlado V. Balčiūnaitė in R. Mackevičienė, zastopnici,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in P. Antunes, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo F. Bulst in J. Samnadda, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 13. julija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3 Uredbe (ES) št. 469/2009 Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 6. maja 2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila (UL L 152, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Medeva BV (v nadaljevanju: Medeva) in Comptroller General of Patents, Designs
         and Trade Marks (v nadaljevanju: Patent Office), ker je zadnjenavedeni zavrnil prijave te družbe za dodatne varstvene certifikate
         (v nadaljevanju: DVC).

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V uvodnih izjavah 1 in od 4 do 10 Uredbe št. 469/2009 je navedeno:

      „(1)      Uredba Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila [UL, posebna izdaja
         v slovenščini, poglavje 13, zvezek 11, str. 200] je bila večkrat […] bistveno spremenjena. Zaradi jasnosti in racionalnosti
         bi bilo treba navedeno uredbo kodificirati.

      […]
      (4)      Doba med vložitvijo patentne prijave za novo zdravilo in dovoljenjem za dajanje tega zdravila v promet [(v nadaljevanju: DDP)]
         je trenutno tako dolga, da je doba dejanskega patentnega varstva prekratka, da bi omogočila povrnitev naložb v raziskave.

      (5)      Tak položaj vodi k pomanjkanju ustreznega varstva, kar škoduje farmacevtskim raziskavam.
      (6)      Obstaja tveganje, da se bodo raziskovalni centri iz držav članic preselili v države, ki ponujajo boljše varstvo.
      (7)      Zagotoviti bi bilo treba enotno rešitev na ravni Skupnosti in s tem preprečiti heterogeni razvoj nacionalnih zakonodaj ustvarjajoč
         dodatna neskladja, ki bi verjetno ovirala prosti pretok zdravil v Skupnosti ter neposredno vplivala na delovanje notranjega
         trga.

      (8)      Zato je treba zagotoviti [DVC], ki ga pod enakimi pogoji podeli vsaka država članica na zahtevo imetnika nacionalnega ali
         evropskega patenta za zdravilo, za katero je bilo podeljeno [DDP]. Posledično je uredba najustreznejši pravni instrument.

      (9)      Trajanje varstva, ki ga zagotavlja certifikat, bi moralo biti tako, da bi omogočalo ustrezno dejansko varstvo. V ta namen
         bi moralo biti imetniku patenta in certifikata omogočeno skupaj največ 15 let trajanja varstva od trenutka, ko je bila za
         zadevno zdravilo prvič izdano [DDP] v Skupnosti.

      (10)      V tako kompleksnem in občutljivem sektorju, kakršen je farmacevtski, bi bilo vendarle treba upoštevati vse interese, vključno
         z interesi javnega zdravja. Zaradi tega certifikata ne bi smeli podeliti za obdobje, daljše od petih let. Nadalje bi moralo
         biti varstvo, ki ga omogoča certifikat, strogo omejeno na izdelek, za katerega je bilo izdano dovoljenje za dajanje v promet
         kot zdravilo.“

      4        Člen 1 te uredbe z naslovom „Opredelitev pojmov“ določa:

      „Za namene te uredbe se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
      (a)      ‚zdravilo‘ pomeni katero koli snov ali kombinacijo snovi za zdravljenje ali preprečevanje bolezni pri ljudeh […];
      (b)      ‚izdelek‘ pomeni učinkovino ali kombinacijo učinkovin zdravila;
      (c)      ‚osnovni patent‘ pomeni patent, ki varuje izdelek kot tak, postopek pridobivanja izdelka ali uporabo izdelka, in ga je imetnik
         določil za postopek pridobivanja certifikata;

      (d)      ‚certifikat‘ pomeni dodatni varstveni certifikat;
      […]“
      5        Člen 2 te uredbe z naslovom „Področje uporabe“ določa:

      „Za vsak izdelek, ki je varovan s patentom na ozemlju države članice in je pred trženjem kot zdravilo predmet upravnega postopka
         odobritve, kakor je določeno v Direktivi 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti
         o zdravilih za uporabo v humani medicini [UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 69] ali Direktivi
         2001/82/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v veterinarski
         medicini [UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 3] se lahko zahteva certifikat po določbah in pogojih,
         določenih v tej uredbi.“

      6        Člen 3 Uredbe št. 469/2009 z naslovom „Pogoji za pridobitev certifikata“ določa:

      „Certifikat se podeli, če je v državi članici, v kateri je vložena prijava iz člena 7, na dan vložitve:
      (a)      izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom;
      (b)      že bilo izdano veljavno [DDP] kot zdravila, v skladu z Direktivo 2001/83/ES ali Direktivo 2001/82/ES, kakor je ustrezno;
      (c)      za izdelek še ni bil podeljen certifikat;
      (d)      dovoljenje iz točke (b) prvo [DDP] kot zdravila.“
      7        Člen 4 te uredbe z naslovom „Predmet varstva“ določa:

      „V okviru varstva, podeljenega z osnovnim patentom, se varstvo, ki ga podeljuje certifikat, razširi samo na izdelek, ki ga
         zajema [DDP] ustreznega zdravila, in sicer za kakršno koli uporabo izdelka kot zdravila, ki je odobren pred prenehanjem certifikata.“

      8        Člen 5 Uredbe št. 469/2009 v zvezi z „učinki certifikata“ določa, da „ob upoštevanju člena 4 podeljuje certifikat enake pravice
         kot osnovni patent in zanj veljajo iste omejitve in obveznosti“.

       Evropska patentna konvencija
      9        Člen 69 Konvencije o podeljevanju evropskih patentov, ki je bila podpisana 5. oktobra 1973, v spremenjeni različici, kakor
         se uporablja v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: Evropska patentna konvencija), pod naslovom
         „Obseg varstva“ določa:

      „(1)      Obseg varstva, ki ga daje evropski patent ali evropska patentna prijava, določajo patentni zahtevki. Za razlago patentnih
         zahtevkov se uporabljajo opis in skice.

      (2)      Za obdobje do podelitve evropskega patenta se obseg varstva, ki ga daje evropska patentna prijava, določi s patentnimi zahtevki,
         ki jih vsebuje prijava, kot je bila objavljena. Vendar evropski patent, kot je bil podeljen ali kot je bil spremenjen v postopku
         ugovora, omejitve ali razveljavitve, določa z učinkom za nazaj obseg varstva, ki ga daje evropska patentna prijava, če tako
         varstvo ni razširjeno.“

      10      Člen 1 Protokola o razlagi 69. člena Evropske patentne konvencije, ki je na podlagi njenega člena 164(1) njen sestavni del,
         določa:

      „69. člen se ne sme razlagati, kot da je obseg varstva, ki ga daje evropski patent, določen s strogim, dobesednim pomenom
         besedila patentnih zahtevkov, in da so opis in skice uporabljeni le za razrešitev nejasnosti v patentnih zahtevkih. Prav tako
         se ne sme razlagati, kot da patentni zahtevki rabijo le kot smernica in kot da se dejansko dano varstvo lahko razširi na tisto,
         za kar strokovnjak na podlagi proučitve opisa in skic meni, da je imetnik patenta želel zavarovati. Nasprotno, razlagati se
         mora, kot da določa položaj med tema skrajnostma, ki združuje primerno varstvo za imetnika patenta z razumno stopnjo zanesljivosti
         za tretje osebe.“

       Nacionalno pravo
      11      Člen 60 zakona Združenega kraljestva o patentih iz leta 1977 (UK Patents Act 1977) v zvezi z „opredelitvijo kršitve“ določa:

      „1.      V skladu z določbami tega člena oseba krši patent za izum, če in samo če v času veljavnosti patenta v Združenem kraljestvu
         v zvezi z izumom brez soglasja imetnika patenta ravna na enega od teh načinov, in sicer

      (a)      če je izum izdelek, izdelek naredi, proda, ponudi v prodajo, uporabi, uvozi ali ga hrani bodisi za prodajo ali kaj drugega;
      […]“
      12      Člen 125 UK Patents Act 1977 v zvezi z „obsegom varstva izuma“ določa:

      „1.      Za namene tega zakona se – razen če ni določeno drugače – šteje, da je izum […], za katerega je bil podeljen patent, tisti,
         opredeljen v specifikaciji patentnega zahtevka […], kot se razlaga z opisom ali skicami v tej specifikaciji, obseg varstva,
         ki ga patent podeljuje […], pa je ustrezno določen.

      […]
      3.      Protokol o razlagi 69. člena Konvencije o podeljevanju evropskih patentov (ta člen vsebuje določbo, ki ustreza odstavku 1
         zgoraj) se uporablja, kakor trenutno velja, za namene zgoraj navedenega odstavka 1, kot se uporablja za namene 69. člena Konvencije.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      13      Družba Medeva je 26. aprila 1990 vložila evropsko patentno prijavo, ki jo je Evropski patentni urad (EPO) registriral pod
         številko EP 1666057 za postopek izdelave brezceličnega cepiva proti Bordetella pertussis (povzročiteljica oslovskega kašlja), imenovana tudi „Pa“, ki je kombinacija dveh antigenov kot učinkovin, in sicer pertaktina
         in filamentoznega hemaglutinina („filamentous haemagglutinin antigen“), v določenem razmerju, s katerim je mogoče doseči določen
         sinergijski učinek pri učinkovitosti cepiva. EPO je ta patent podelil 18. februarja 2009, iztekel pa se je 25. aprila 2010.

      14      Družba Medeva je pri Patent Office vložila pet prijav za DVC, katerih glavni cilj je pridobitev dodatnega varstva za cepiva
         DTPa-IPV/HIB proti davici (D), tetanusu (T), oslovskemu kašlju (Pa), otroški paralizi (IPV) in/ali meningitisu (Haemophilus influenzae, imenovan tudi „HIB“). Družba Medeva je v utemeljitev teh prijav predložila DDP, ki so jih nemški in francoski organi ter
         organi Združenega kraljestva izdali za zdravila, imenovana Infanrix DTCaP, Infanrix IPV, Infanrix IPV+HIB, Infanrix Quinta,
         Pediacel in Repevax, pri čemer vsako od njih poleg kombinacije pertaktina in filamentoznega hemaglutinina vsebuje tudi druge
         učinkovine, katerih število je med 8 in 11.

      15      Patent Office je z odločbo z dne 16. novembra 2009 zavrnil podelitev zahtevanih DVC, ker je zlasti za štiri od teh prijav
         (SCP/GB09/015, 09/016, 09/017 in 09/019) menil, da je bilo sestavin ali učinkovin, omenjenih v navedenih prijavah za pridobitev
         DVC, ki bi pokrival te sestavine, več od tistih, navedenih v besedilu zahtevkov osnovnega patenta, zaradi česar niso bile
         varovane z njim v smislu člena 3(a) Uredbe št. 469/2009. Glede pete prijave (SPC/GB09/018) je Patent Office zlasti ugotovil,
         da čeprav so bile sestavine ali učinkovine, zahtevane v patentu, enake tistim, ki so bile navedene v prijavi za DVC, in sicer
         kombinaciji pertaktina in filamentoznega hemaglutinina, DDP, predložena v utemeljitev navedene prijave, niso izpolnjevala
         pogojev iz člena 3(b) te uredbe, ker naj bi se zlasti nanašala na zdravila, ki vsebujejo devet učinkovin, in sicer cepiva,
         ki vsebujejo le sestavine ali učinkovine, navedene v prijavi za DVC in v zahtevkih navedenega patenta.

      16      Družba Medeva je pri High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), zoper to odločbo vložila
         tožbo, ki je bila zavrnjena s sodbo z dne 27. januarja 2010.

      17      Družba Medeva je nato zoper to sodbo vložila pritožbo pri Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), ki je prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Z Uredbo […] št. 469/2009 se poleg drugih ciljev, opredeljenih v uvodnih izjavah, priznava, da mora biti zagotovljeno, da
         vsaka država članica Skupnosti podeli DVC imetnikom nacionalnih ali evropskih patentov pod enakimi pogoji, kot je navedeno
         v uvodnih izjavah 7 in 8 [te uredbe]. Kako je ob pomanjkanju usklajenosti patentnega prava na ravni Skupnosti treba razlagati
         formulacijo iz člena 3(a) Uredbe […] št. 469/2009 ‚izdelek [je] varovan z veljavnim osnovnim patentom‘ in katera so za to
         ustrezna merila?

      2.      Ali v primerih, kot je ta, ki vključuje zdravilo z več kot eno učinkovino, obstajajo dodatna ali drugačna merila za določitev,
         ali je v skladu s členom 3(a) Uredbe […] št. 469/2009 ‚izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom‘, in če je tako, katera
         so ta dodatna ali drugačna merila?

      3.      Ali v primerih, kot je ta, v katerem gre za polivalentno cepivo, obstajajo dodatna ali drugačna merila za določitev, ali je
         v skladu s členom 3(a) Uredbe […] št. 469/2009 ‚izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom‘, in če je tako, katera so ta
         dodatna ali drugačna merila?

      4.      Ali je polivalentno cepivo, ki vsebuje več antigenov, v smislu člena 3(a) Uredbe […] št. 469/2009 ‚varovano z osnovnim patentom‘,
         če je en antigen cepiva ‚varovan z veljavnim osnovnim patentom‘?

      5.      Ali je polivalentno cepivo, ki vsebuje več antigenov, v smislu člena 3(a) Uredbe […] št. 469/2009 ‚varovano z osnovnim patentom‘,
         če so vsi antigeni proti eni bolezni ‚varovani z veljavnim osnovnim patentom‘?

      […]
      6.      Ali je na podlagi Uredbe […] št. 469/2009, zlasti njenega člena 3(b), dovoljeno podeliti [DVC] za posamezno učinkovino ali
         kombinacijo učinkovin, če:

      (a)      veljavni osnovni patent varuje posamezno učinkovino ali kombinacijo učinkovin v smislu člena 3(a) Uredbe [št. 469/2009] in

      (b)      je zdravilo, ki vsebuje eno učinkovino ali kombinacijo učinkovin skupaj z eno ali več drugimi učinkovinami, predmet veljavnega
         dovoljenja za dajanje v promet, izdanega v skladu z Direktivo 2001/83/ES ali 2001/82/ES, in je to prvo [DDP] ene učinkovine
         ali kombinacije učinkovin?“

      18      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 12. januarja 2007 zadevi C‑322/10 in C‑422/10 v skladu s členom 43 Poslovnika Sodišča
         združil za ustni postopek in izdajo sodbe. Vendar sta bili ti zadevi ob upoštevanju dejanskih razlik, ki so značilne za položaje,
         obravnavane v postopkih v glavni stvari, s sklepom predsednika četrtega senata Sodišča z dne 11. oktobra 2011 na podlagi navedenega
         člena 43 razdruženi za izdajo sodbe.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Vprašanja od prvega do petega
      19      Predložitveno sodišče s prvimi petimi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen
         3(a) Uredbe št. 469/2009 razlagati tako, da nasprotuje temu, da pristojni urad za industrijsko lastnino v državi članici podeli
         DVC, če so med učinkovinami, navedenimi v prijavi, učinkovine, ki niso navedene v besedilu zahtevkov osnovnega patenta, na
         katerega se je sklicevalo v utemeljitev take prijave.

      20      Medtem ko latvijska, litovska in portugalska vlada trdijo, da je zgolj besedilo patentnih zahtevkov upoštevno za ugotovitev,
         ali je izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom v smislu člena 3(a) Uredbe št. 469/2009, družba Medeva in vlada Združenega
         kraljestva v zvezi s tem trdita, da pojem „izdelek, varovan z veljavnim osnovnim patentom“ v smislu te določbe ustreza kateri
         koli sestavi zdravila, s katero je neposredno kršen patent.

      21      V zadevi Farmitalia, v kateri je bila izdana sodba z dne 16. septembra 1999 (C-392/97, Recueil, str. I-5553), je bilo postavljeno
         vprašanje, na podlagi katerih merilih je mogoče ugotoviti, ali je izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom v smislu člena
         3(a) Uredbe št. 1768/92, ki je bila kodificirana z Uredbo št. 469/2009, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 1.

      22      Sodišče je v točki 26 navedene sodbe Farmitalia poudarilo, da glede na sedanje stanje prava Skupnosti – položaj, ki se v okviru
         prava Unije ni bistveno spremenil – določbe o patentih še niso bile niti predmet uskladitve na ravni Evropske unije niti predmet
         približevanja zakonodaj.

      23      Sodišče je v točki 27 navedene sodbe ugotovilo, da je zaradi neusklajenosti patentnega prava na ravni Unije mogoče obseg varstva,
         ki ga daje patent, ugotoviti le glede na pravila, ki urejajo ta patent, vendar ne spadajo v pravo Unije.

      24      V zvezi s tem je treba spomniti, da Uredba št. 469/2009 uvaja enotno rešitev na ravni Unije, saj uvaja DVC, ki ga lahko pridobi
         imetnik nacionalnega ali evropskega patenta pod enakimi pogoji v vsaki državi članici. Njen namen je tako preprečiti heterogeni
         razvoj nacionalnih zakonov, kar bi vodilo do novih razlik, ki bi ovirale prosti pretok zdravil v Uniji in zato neposredno
         vplivale na vzpostavitev in delovanje notranjega trga (glej sodbe z dne 13. julija 1995 v zadevi Španija proti Svetu, C-350/92,
         Recueil, str. I-1985, točki 34 in 35; z dne 11. decembra 2003 v zadevi Hässle, C-127/00, Recueil, str. I-14781, točka 37,
         in z dne 3. septembra 2009 v zadevi AHP Manufacturing, C-482/07, Recueil, str. I‑7295, točka 35).

      25      Poleg tega je treba poudariti, da vsi DVC v skladu s členom 5 Uredbe št. 469/2009 podeljujejo enake pravice kot osnovni patent
         in zanje veljajo iste omejitve in obveznosti. Torej člen 3(a) te uredbe nasprotuje podelitvi DVC, ki se nanaša na učinkovine,
         ki niso navedene v besedilu zahtevkov tega osnovnega patenta.

      26      Enako, če se s patentom zahteva varstvo kombinacije dveh učinkovin, vendar ne vključuje nobenega zahtevka glede ene od teh
         učinkovin, ki se upošteva ločeno, DVC ni mogoče podeliti na podlagi takega patenta za eno od teh učinkovin, ki se upošteva
         ločeno.

      27      Tak pristop je poleg tega potrjen z odstavkom 2 točke 20 obrazložitvenega memoranduma k predlogu uredbe Sveta (EGS) z dne
         11. aprila 1990 v zvezi z uvedbo dodatnega varstvenega certifikata za zdravila (COM(90) 101 konč., v nadaljevanju: obrazložitveni
         memorandum), v katerem se – v zvezi s tem, kar je „varovano z osnovnim patentom“ – izrecno in izključno sklicuje na besedilo
         zahtevkov osnovnega patenta. Ta razlaga poleg tega ustreza razlagi, omenjeni v uvodni izjavi 14 Uredbe (ES) št. 1610/96 Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 23. julija 1996 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za fitofarmacevtska sredstva (UL, posebna
         izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 19, str. 335), v kateri je navedena potreba po tem, da so „sredstva“ „predmet patentov,
         ki jih izrecno zajemajo“.

      28      Zato je treba na prvih pet postavljenih vprašanj odgovoriti, da je treba člen 3(a) Uredbe št. 469/2009 razlagati tako, da
         nasprotuje temu, da pristojni urad za industrijsko lastnino v državi članici podeli DVC, ki se nanaša na učinkovine, ki niso
         navedene v besedilu zahtevkov osnovnega patenta, na katerega se je sklicevalo v utemeljitev take prijave.

       Šesto vprašanje
      29      Predložitveno sodišče s šestim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je mogoče člen 3(b) Uredbe št. 469/2009 razlagati tako, da
         ne nasprotuje temu, da pristojni urad za industrijsko lastnino v državi članici podeli DVC za kombinacijo dveh učinkovin,
         ki ustreza kombinaciji, ki je navedena v besedilu navedenih zahtevkov osnovnega patenta, če zdravilo, glede katerega je v
         utemeljitev prijave za DVC predloženo DDP, ne vključuje samo te kombinacije dveh učinkovin, temveč tudi druge učinkovine.

      30      Najprej je treba opozoriti, da je temeljni cilj Uredbe št. 469/2009 zagotoviti ustrezno varstvo za spodbujanje raziskav na
         farmacevtskem področju, ki prispeva k nadaljnjemu izboljševanju javnega zdravja (glej zgoraj navedeni sodbi Farmitalia, točka
         19, in AHP Manufacturing, točka 30).

      31      V zvezi s tem je bilo sprejetje navedene uredbe obrazloženo s tem, da je bila doba dejanskega patentnega varstva prekratka,
         da bi omogočila povrnitev naložb v farmacevtske raziskave, namen te uredbe pa je tako odpraviti to pomanjkljivost z uvedbo
         DVC za zdravila (glej sodbo z dne 23. januarja 1997 v zadevi Biogen, C‑181/95, Recueil, str. I-357, točka 26, in zgoraj navedeno
         sodbo AHP Manufacturing, točka 30).

      32      Poleg tega, kot je zlasti razvidno iz točke 28(4) in (5) obrazložitvenega memoranduma, se varstvo, ki je podeljeno z DVC,
         nanaša predvsem na amortizacijo raziskav, ki vodijo v odkritje novih „sredstev“, pri čemer se ta izraz uporablja kot skupni
         imenovalec v zvezi s tremi različnimi vrstami patenta, ki lahko upravičijo podelitev DVC. Če so namreč poleg tega izpolnjeni
         pogoji, določeni v Uredbi št. 469/2009, lahko tudi patent, ki varuje postopek pridobivanja „izdelka“ v smislu te uredbe, v
         skladu s členom 2 te uredbe omogoči podelitev DVC, ki v tem primeru – v skladu s členom 5 te uredbe in kot je navedeno v točki 44
         obrazložitvenega memoranduma – podeljuje enake pravice kot osnovni patent glede tega postopka pridobivanja izdelka, vključno
         – če je to predvideno v pravu, ki se uporablja za ta patent – z razširitvijo varstva, ki velja za postopek pridobivanja, na
         izdelek, ki je pridobljen s tem postopkom.

      33      Kot poudarja predložitveno sodišče in kot je razvidno iz stališč, predloženih Sodišču, so zdravila, dana na trg, zlasti za
         kompleksne patologije, trenutno pogosto multiterapevtska kombinacija učinkovin, ki jih je mogoče pacientom dati z enim pripravkom.
         Enako se cepiva pogosto izdelajo zlasti ob upoštevanju priporočil zdravstvenih organov držav članic v obliki polivalentnih
         cepiv.

      34      Če bi se imetniku takega osnovnega patenta, ki se nanaša na novo učinkovino ali kombinacijo novih učinkovin, zavrnila podelitev
         DVC, ker v tržni različici zdravila, s katero se ta učinkovina ali ta kombinacija prvič da na trg, navedena učinkovina ali
         kombinacija obstaja v zdravilu skupaj z drugimi učinkovinami ali kombinacijami, ki imajo druge terapevtske namene in so varovane
         z drugim veljavnim osnovnim patentom ali pa tudi ne, bi se ogrozil temeljni cilj navedene uredbe, ki je zagotavljanje ustreznega
         varstva za spodbujanje raziskav na farmacevtskem področju in odločilno prispevanje k nadaljnjemu izboljševanju javnega zdravja.

      35      Po eni strani bi imetnik takega patenta užival le dejansko trajanje varstva, podeljenega s patentom, ki po mnenju zakonodajalca
         Unije ne zadostuje za povrnitev naložb, vloženih v farmacevtske raziskave, zaradi česar je navedeni zakonodajalec uvedel DVC
         za zdravila, katerega namen je odpraviti to pomanjkljivost. Po drugi strani bi tak pristop dajal prednost – morebiti v nasprotju
         z interesi pacientov in nacionalnih organov za javno zdravje – razvoju monovalentnih zdravil, zlasti monovalentnih cepiv.
         V takem primeru bi bili namreč imetniki takih patentov prisiljeni poslovno razviti in obdržati na trgu zdravila, ki vsebujejo
         samo učinkovine, ki so bile kot take zahtevane z osnovnim patentom, in sicer za to, da bi razpolagali z DDP za zdravilo, ki
         zajema natančno te učinkovine in ki lahko kot tako z gotovostjo upraviči podelitev DVC.

      36      Ugotoviti je treba, da tak rezultat ne bi bil skladen s temeljnimi cilji, ki se poskušajo doseči z Uredbo št. 469/2009, in
         sicer z uvedbo DVC za zdravila.

      37      Zahteva, ki je določena v Uredbi št. 469/2009, v skladu s katero mora biti za „izdelek“ kot zdravilo izdano DDP, potrjuje
         tak pristop, ker ta zahteva sama ne izključuje, da lahko to DDP zajema druge učinkovine, ki bi bile vsebovane v takem zdravilu.
         Poleg tega je namen DVC v skladu s členom 4 te uredbe varstvo „izdelka“, za katerega je izdano DDP, ne pa zdravila kot takega.

      38      Poleg tega tak položaj ustreza položaju, opisanemu v točkah od 34 do 39 obrazložitvenega memoranduma, v katerih je Komisija
         Evropskih skupnosti navedla, po eni strani, da je pogoj v zvezi obstojem DDP, ki je izdano za izdelek, izpolnjen, „če je bilo
         za lastniško zdravilo, ki vsebuje izdelek, izdano [DDP]“ in, po drugi strani, da v takem primeru velja, da „če je dovoljeni
         izdelek kombinacija sestavine X in druge učinkovine, bo s certifikatom varovana samo sestavina X“.

      39      V skladu s členom 5 Uredbe št. 469/2009 DVC, ki je tako podeljen za tak izdelek, po izteku patenta podeljuje enake pravice
         kot osnovni patent za ta izdelek v okviru varstva, podeljenega z osnovnim patentom, kot je naveden v členu 4 te uredbe. Če
         lahko tako imetnik patenta v času njegove veljavnosti na podlagi svojega patenta nasprotuje kateri koli uporabi ali določeni
         uporabi svojega izdelka v obliki zdravila, ki je sestavljeno iz tega izdelka ali ki ga vsebuje, bo imel na podlagi DVC, ki
         je bil izdan za ta isti izdelek, enake pravice za kakršno koli uporabo izdelka kot zdravila, ki je bila odobrena pred prenehanjem
         certifikata.

      40      Vendar je treba dodati, da je v položaju, kot je položaj v postopku v glavni stvari, mogoče, po eni strani, za prvo DDP za
         ta „izdelek“ kot zdravilo v smislu člena 3(d) te uredbe šteti le dovoljenje za prvo zdravilo, ki je bilo dano na trg, ki med
         svojimi učinkovinami vsebuje kombinacijo dveh učinkovin, ki sta navedeni v besedilu patentnih zahtevkov, in sicer pertaktin
         in filamentozni hemaglutinin.

      41      Po drugi strani, če patent varuje izdelek v skladu s členom 3(c) Uredbe št. 469/2009, za ta osnovni patent ne bo mogoče podeliti
         več kot en certifikat (glej zgoraj navedeno sodbo Biogen, točka 28).

      42      Ob upoštevanju navedenega je treba na šesto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(b) Uredbe št. 469/2009 razlagati tako,
         da če so izpolnjeni tudi drugi pogoji, določeni v tem členu, ta ne nasprotuje temu, da pristojni urad za industrijsko lastnino
         v državi članici podeli DVC za kombinacijo dveh učinkovin, ki ustreza kombinaciji, ki je navedena v besedilu navedenih zahtevkov
         osnovnega patenta, če zdravilo, glede katerega je v utemeljitev prijave za DVC predloženo DDP, ne vključuje samo te kombinacije
         dveh učinkovin, temveč tudi druge učinkovine.

       Stroški
      43      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1.      Člen 3(a) Uredbe (ES) št. 469/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. maja 2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za
            zdravila je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da pristojni urad za industrijsko lastnino v državi članici podeli dodatni
            varstveni certifikat, ki se nanaša na učinkovine, ki niso navedene v besedilu zahtevkov osnovnega patenta, na katerega se
            je sklicevalo v utemeljitev take prijave.
      2.      Člen 3(b) Uredbe št. 469/2009 je treba razlagati tako, da če so izpolnjeni tudi drugi pogoji, določeni v tem členu, ta ne
            nasprotuje temu, da pristojni urad za industrijsko lastnino v državi članici podeli dodatni varstveni certifikat za kombinacijo
            dveh učinkovin, ki ustreza kombinaciji, ki je navedena v besedilu navedenih zahtevkov osnovnega patenta, če zdravilo, glede
            katerega je v utemeljitev prijave za dodatni varstveni certifikat predloženo dovoljenje za dajanje tega zdravila v promet,
            ne vključuje samo te kombinacije dveh učinkovin, temveč tudi druge učinkovine.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 12. maja 2016.#GRE Grand River Enterprises Deutschland GmbH proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava besedne znamke Evropske unije Mark1 – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-844/14.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. januarja 1986. # Pietro Soma in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 171/84.


Sodba Sodišča z dne 17. junija 1980. # Calpak SpA in Società Emiliana Lavorazione Frutta SpA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi 789 in 790/79.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 14. aprila 2005. # Sniace, SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državna pomoč - Udeležbeno posojilo - Pravni interes - Nedopustnost. # Zadeva T-141/03.

text:
      Zadeva T-141/03
      Sniace, SA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Državna pomoč – Udeležbeno posojilo – Pravni interes – Nedopustnost“
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 14. aprila 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Postopek – Dopustnost – Obveznost tožene stranke, da jo izpodbija z ločeno vlogo – Neobstoj – Možnost, da se jo izpodbija
            v odgovoru na tožbo
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 113 in 114(1))
      2.     Ničnostna tožba – Pravni interes – Zahteva po obstoječem in dejanskem interesu – Presoja ob vložitvi tožbe – Interes, ki zadeva
            prihodnje in negotove situacije – Izključitev
      (členi 87(1) ES, 88(3) ES in 234 ES)
      1.     Člen 114(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje stranke, ki namerava izpodbijati dopustnost tožbe, ne zavezuje, da mora to storiti
         v ločeni vlogi. Tožena stranka se lahko, ne da bi formalno uveljavljala ugovor nedopustnosti, zadovolji s tem, da v svojem
         odgovoru na tožbo pred preučitvijo utemeljenosti izrazi resne dvome o dopustnosti te tožbe in Sodišču prve stopnje prepusti
         presojo možnosti, da jo razglasi za nedopustno. V vsakem primeru lahko Sodišče prve stopnje na podlagi člena 113 svojega poslovnika
         vedno po uradni dolžnosti preizkusi, ali so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda, kot je neobstoj pravnega interesa.

      (Glej točke od 20 do 22.)
      2.     Ničnostna tožba, ki jo vloži fizična ali pravna oseba, je dopustna le, če ima tožeča stranka interes, da se ugotovi ničnost
         izpodbijanega akta. Ta interes mora biti obstoječ in dejanski in se ga ocenjuje na dan, ko je vložena tožba. Če se interes,
         na katerega se sklicuje tožeča stranka, nanaša na prihodnji pravni položaj, mora ta dokazati, da je ogrožanje tega položaja
         odslej gotovo. Zato se tožeča stranka za utemeljitev svojega interesa glede zahteve za razglasitev ničnosti izpodbijanega
         akta ne more sklicevati na prihodnje in negotove položaje.

      Tako se tožeča stranka za predložitev zahtevanega dokaza obstoječega in dejanskega pravnega interesa za vložitev tožbe zoper
         odločbo Komisije, v kateri je udeležbeno posojilo tožeči stranki, ki ji ga je dala kreditna institucija, ki je javno podjetje,
         opredeljeno kot državna pomoč, združljiva s skupnim trgom, ne more omejiti na to, da zgolj hipotetično zatrjuje, da lahko
         pride do tožb pred nacionalnimi sodišči na podlagi člena 88(3), zadnji stavek, ES, ne da bi vsaj zatrjevala da so take tožbe
         vložene. Ravno tako se ne more se opirati na argument domnevnih učinkov opredelitve zadevnega ukrepa za državno pomoč na njene
         odnose z zadevno kreditno institucijo, ker dejstvo, da je Komisija v tem primeru to institucijo opredelila za javno podjetje,
         ne more povzročiti obveznosti, da jo v prihodnje obvesti o uvedbi vsakega ukrepa, ki ga ta ustanova sprejme v korist tožeče
         stranke.

      Nazadnje, čeprav bi bili sodni postopki še sproženi pri nacionalnih sodiščih, taka tožeča stranka nikakor ne bi bila prikrajšana
         za kakršno koli učinkovito sodno varstvo, pravic ki jih ima na podlagi pravnega reda Skupnosti. Po eni strani bi namreč lahko
         uveljavljala vsa sredstva obrambe nacionalnega prava, s katerim bi nasprotovala povračilu pomoči. Po drugi strani, ker je
         bila ta tožba razglašena za nedopustno, nič ne nasprotuje temu, da tožeča stranka predlaga nacionalnemu sodniku v okviru spora
         pred nacionalnim sodiščem, naj začne postopek za predhodno odločanje na podlagi člena 234 ES glede veljavnosti odločbe v delu,
         v katerem določa, da je zadevni ukrep pomoč.

      (Glej točke 23, od 25 do 33, od 39 do 41.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji razširjeni senat)
      z dne 14. aprila 2005(*)

      „Državna pomoč – Udeležbeno posojilo – Pravni interes – Nedopustnost“
      V zadevi T-141/03,
      Sniace, SA, s sedežem v Madridu (Španija), ki so jo zastopali  J. Baró Fuentes, avocat,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo je zastopala  N. Díaz Abad, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenient,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki sta jo zastopala  F. Santaolalla Gadea in J. Buendía Sierra, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      zaradi delne razglasitve ničnosti odločbe 2003/284/ES Komisije z dne 11. decembra 2002 o državni pomoči Španije v korist Sniace,
         SA (UL 2003, L 108, str. 35),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji razširjeni senat),
      v sestavi J. Azizi, predsednik, M. Jaeger, F. Dehousse, sodnika, E. Cremona, sodnica, in O. Czúcz, sodnik,
      sodni tajnik:  J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in opravljene obravnave dne 15. septembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje, postopek in predlogi strank
      1       Sniace, SA, je družba, ki ima sedež v Madridu (Španija) in industrijsko infrastrukturo ter poslovne prostore v Torrelavegi
         v Kantabriji (Španija). Deluje v sektorju gozdarskih dejavnosti in proizvodnje papirja, sintetičnih vlaken in izvedenih kemičnih
         proizvodov. Med letoma 1992 in 1996 je bila Sniace oproščena dajatev. V okviru načrta finančne reorganizacije, ki so ga potrdile
         zainteresirane stranke leta 1996, je podjetje s svojimi upniki prestrukturiralo svoje dolgove.

      2       Caja de Ahorros de Santander y Cantabria (v nadaljevanju: Caja Cantabria), kreditna ustanova brez pridobitnega namena, ki
         ima pravni položaj zasebne ustanove, je januarja 1998 odločila, da Sniace odobri posojilo v višini 12.020.242 EUR za obdobje
         osmih let.

      3       Gre za udeležbeno posojilo, ki je odvisno od udeležbe pri prihodkih, ki se ga vrne šele ob zapadlosti in ki je ob stečaju
         podjetja na vrsti po poplačilu navadnih upnikov, vendar pred pravicami delničarjev. Obrestno mero sestavljata stalni del v
         višini 2 % glavnice, ki jo je treba odplačati tromesečno, in spremenljivi del, odvisen od prihodkov podjetja, ki se izračuna
         na koncu vsakega poslovnega leta. To posojilo se lahko spremeni v delnice ali v udeležbene pravice, če stranki tako odločita.

      4       Po pritožbi stranke, ki je konkurent Sniace, je Komisija dne 13. marca 1998 pisno pozvala španske organe, naj ji predložijo
         pojasnila glede tega posojila. Ker jih je ocenila za pomanjkljiva, je Komisija odločila, da začne postopek iz člena 88(2) ES,
         in pozvala zainteresirane stranke, naj predložijo svoja stališča glede zadevne pomoči (UL 2000, C 162, str. 15). Po končanem
         postopku je Komisija sprejela Odločbo 2003/284/ES z dne 11. decembra 2002 o državni pomoči Španije v korist Sniace, SA (UL
         2003, L 108, str. 35, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

      5       Člen 1 odločbe, katere naslovnica je Kraljevina Španija in o kateri je bila Sniace obveščena dne 14. februarja 2003, določa:
      „Državna pomoč, ki jo je Španija odobrila v korist Sniace v najvišji višini 7.388.258 EUR, je združljiva s skupnim trgom iz
         člena 87(3) [pod] c) Pogodbe.“

      6       Dne 14. aprila 2003 je Sniace vložila to tožbo in z njo Sodišču prve stopnje predlagala, naj:
      –       razglasi tožbo za dopustno;
      –       razglasi za ničnega člen 1 izpodbijane odločbe v delu, ki določa, da ji je Španija odobrila državno pomoč v najvišji višini
         7.388.258 EUR;

      –       podredno ohrani člen 1 izpodbijane odločbe v delu, ki določa, da je državna pomoč združljiva s skupnim trgom;
      –       naloži Komisiji, naj v spis priloži pripravljalne upravne listine, na katerih temelji izpodbijana odločba, in ostale druge
         listine o politiki Komisije glede španskih hranilnic;

      –       naloži Komisiji plačilo stroškov.
      7       Komisija je Sodišču prve stopnje predlagala, naj:
      –       razglasi tožbo za nedopustno;
      –       podredno zavrne tožbo kot neutemeljeno;
      –       naloži tožeči stranki plačilo stroškov.
      8       Z vlogo, ki jo je v tajništvu Sodišča prve stopnje vložila Kraljevina Španija, je zahtevala, da posreduje v postopku v zadevi
         v podporo predlogom tožeče stranke. Predsednik tretjega senata Sodišča prve stopnje je s sklepom z dne 15. septembra 2003
         ugodil temu predlogu.

      9       Z intervencijsko vlogo, vloženo dne 28. oktobra 2003, je Kraljevina Španija Sodišču prve stopnje predlagala, naj:
      –       ugodi tožbi;
      –       Komisiji naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
       Trditve strank
      10     V odgovoru na tožbo Komisija, ne da bi formalno uveljavljala ugovor nedopustnosti, izraža resne dvome o tem, da ima tožeča
         stranka neposredni interes za vložitev te tožbe.

      11     Komisija zatrjuje, da je tožba iz člena 230 ES mogoča le zoper akt, ki posega v položaj. To pa naj odločba o brezpogojni odobritvi
         pomoči ne bi bila. Nikakor naj tožeča stranka ne bi prikazala, da je odločba konkretno in dejansko vplivala na njen pravni
         položaj.

      12     Tožeča stranka meni, da je Komisija sicer neformalno vložila stransko vlogo o ugovoru nedopustnosti tožbe iz člena 114(1)
         Poslovnika Sodišča prve stopnje. Na Sodišču prve stopnje ugovarja nedopustnosti tega predloga zaradi formalne pomanjkljivosti.

      13     Tožeča stranka trdi, da je Komisija pri opredelitvi zadevnega posojila kot državne pomoči ravnala zmotno. Ta opredelitev naj
         bi konkretno in dejansko vplivala na njen pravni položaj.

      14     V bistvu naj bi zaradi izenačenja ukrepa z državno pomočjo, potrditvijo nezakonitega izvrševanja le-tega in ugotovitvijo,
         da le-ta lahko izkrivlja konkurenco, pri tožeči stranki nastalo tveganje, da tretje osebe, ki jih pomoč zadeva, zahtevajo
         nadzor zakonitosti izpodbijane odločbe s strani sodnega organa Skupnosti, kar bi se lahko končalo z odločbo o nezdružljivosti
         in celo s povračilom nezakonito prejetih pomoči.

      15     Tožeča stranka meni, da bi tretja oseba, ki jo pomoč zadeva, lahko celo izpodbijala izpodbijano odločbo pred španskimi sodišči,
         da bi se pravno veljavno ugotovila popolna ničnost akta o dodelitvi pomoči, ker je bil ob dodelitvi le-te kršen člen 88(3) ES.

      16     Sicer naj bi dejstvo, da je Komisija opredelila Cajo Cantabrio kot javno podjetje, spremenilo položaj tožeče stranke proti
         tej instituciji in v prihodnosti pogojevalo naravo tržnih odnosov s to kreditno ustanovo.

      17     Tožeča stranka trdi tudi to, da je utrpela konkretno in finančno škodo, katere obseg je treba določiti od začetka upravnega
         postopka, zaradi katerega je morala žrtvovati človeške, finančne in tehnološke vire, tako notranje kot zunanje, ki načeloma
         niso predvideni v okviru normalne dejavnosti podjetja.

      18     Poleg tega naj bi podjetje utrpelo nepremoženjsko škodo zaradi izgube zaupanja njenih poslovnih partnerjev, delničarjev, dobaviteljev
         in strank zaradi poteka upravnega postopka.

      19     Kraljevina Španija se ni izrekla o vprašanju dopustnosti tožbe.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      20     Uvodoma je treba povedati, da Komisija ni navajala ugovora nedopustnosti iz člena 114 Poslovnika. Odstavek 1 tega člena določa,
         da  „[s]tranka, ki predlaga, naj Sodišče prve stopnje odloči o procesni predpostavki […], ne da bi odločalo o zadevi po utemeljenosti,
         mora svoj predlog vložiti v ločeni vlogi.“ Ta člen torej zadevne stranke ne zavezuje, da dopustnost izpodbija z ločenim aktom.

      21     Komisija se je torej v svojem odgovoru na tožbo lahko zadovoljila s tem, da je pred preučitvijo utemeljenosti izrazila resne
         dvome o dopustnosti te tožbe in Sodišču prve stopnje prepustila presojo možnosti, da jo razglasi za nedopustno. Posledično
         se po postopku iz tega člena ni treba izreči o dopustnosti niti o utemeljenosti stranske vloge iz člena 114 Poslovnika.

      22     Vsekakor Sodišče prve stopnje lahko na podlagi člena 113 Poslovnika vedno po uradni dolžnosti preizkusi, ali so izpolnjene
         absolutne procesne predpostavke javnega reda, na katere pazi po uradni dolžnosti, kot je neobstoj pravnega interesa.

      23     Treba je ugotoviti, da s to tožbo tožeča stranka, ne da bi ugovarjala razglasitvi združljivosti iz izreka izpodbijane odločbe
         niti izjavi o začetku formalnega postopka preučitve, ocenjuje, da odločba posega v njen položaj, ko določa, da je zadevni
         ukrep državna pomoč iz člena 87(1) ES.

      24     V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje glede koncentracije že presodilo, da zgolj dejstvo, da odločba ugotavlja, da je koncentracija
         združljiva s skupnim trgom in torej načeloma ne posega v položaj strank v koncentraciji, Sodišča prve stopnje ne oprosti presoje,
         ali sporne ugotovitve iz obrazložitve povzročajo obvezne pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese strank (sodba Sodišča
         prve stopnje z dne 22. marca 2000, Coca-Cola proti Komisiji, T-125/97 in T-127/97, Recueil, str. II‑1733, točka 79).

      25     V okviru ugotavljanja dopustnosti obravnavane tožbe je treba spomniti, da je po ustaljeni sodni praksi ničnostna tožba, ki
         jo vloži fizična ali pravna oseba, dopustna le, kolikor ima tožeča stranka interes, da se ugotovi ničnost izpodbijanega akta
         (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 14. septembra 1995, Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, T-480/93 in T-483/93,
         Recueil, str. II‑2305, točka 59, z dne 25. marca 1999, Gencor proti Komisiji, T-102/96, Recueil, str. II‑753, točka 40, in
         z dne 30. januarja 2002, Nuove Industrie Molisane proti Komisiji, T-212/00, Recueil, str. II‑347, točka 33). Ta interes mora
         biti obstoječ in dejanski (sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. septembra 1992, NBV in NVB proti Komisiji, T-138/89, Recueil,
         str. II‑2181, točka 33) in se ga ocenjuje na dan, ko je vložena tožba (sodba Sodišča z dne 16. decembra 1963, Forges de Clabecq
         proti Visoki oblasti, 14/63, Recueil, str. 719, 748, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 24. aprila 2001, Torre in drugi proti
         Komisiji, T-159/98, RecFP, str. I‑A‑83 in II‑395, točka 28).

      26     Dodati je treba, da če se interes, na katerega se sklicuje tožeča stranka, nanaša na bodoči pravni položaj, mora le-ta dokazati,
         da je ogrožanje tega položaja odslej gotovo. Zato se tožeča stranka za utemeljitev svojega interesa glede zahteve za razglasitev
         ničnosti izpodbijanega akta ne bi mogla sklicevati na bodoče in negotove položaje (sodba NBV in NVB proti Komisiji, točka
         25 zgoraj, točka 33).

      27     Tako je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni dokazala, da je ob vložitvi tožbe imela obstoječ in dejanski interes za razglasitev
         ničnosti izpodbijanega akta, ker le-ta brez kakršnega koli pogoja in časovne omejitve dovoljuje zadevni ukrep v njeno korist.

      28     Prvič tožeča stranka nikakor ni prikazala, da je bilo tveganje sodnih postopkov pred sodiščem v tem primeru obstoječe in dejansko
         v smislu ustaljene sodne prakse.

      29     Gotovo je postopek preučitve Komisije sprožila pritožba konkurenta tožeče stranke, ne da bi prišlo do obvestila s strani španske
         vlade. Tretje osebe, kot je konkurent Sniace, ki se je pritožil pri Komisiji, bi torej lahko uveljavljale neposredni učinek
         člena 88(3)(zadnji stavek) ES pred nacionalnimi sodišči, da bi zavezale zadevno državo članico, da izterja nezakonito dano
         pomoč (glej sodbo Sodišča z dne 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires in
         drugi, C-354/90, Recueil, str. I‑5505, točke od 14 do 17).

      30     Vendar tožeča stranka ni navedla, da so bile tožbe na podlagi člena 88(3)(zadnji stavek) ES že vložene pri španskih sodiščih.
         V svojih dopisih se je omejila na to, da je zgolj hipotetično zatrjevala, da do takih tožb lahko pride.

      31     Torej je treba spomniti, da mora po sodni praksi tožeča stranka predložiti dokaz za svoj pravni interes, ki je bistveni in
         prvi pogoj za vsa pravna sredstva pred sodišči (sklep predsednika drugega senata Sodišča z dne 31. julija 1989, S. proti Komisiji,
         C-206/89  R, Recueil, str. 2841, točka 8).

      32     Drugič se zatrjevani učinki opredelitve državne pomoči na odnose tožeče stranke z zadevno kreditno ustanovo lahko štejejo
         za bodoče, hipotetične in negotove.

      33     V bistvu v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, naj dejstvo, da je Komisija v tem primeru opredelila Cajo Cantabrio za
         javno podjetje, ne bi moglo povzročiti obveznosti, da jo v prihodnje obvesti o uvedbi vsakega ukrepa, ki ga ta ustanova sprejme
         v korist tožeče stranke.

      34     Po eni strani vse ugodnosti, ki jih dodeli javna ustanova, niso nujno državne pomoči iz člena 87(1) ES.
      35     Po drugi strani se Komisija pri presoji zakonitosti v prihodnje možnih odobrenih ukrepov s strani Caje Cantabrie v nobenem
         primeru ne bi mogla sklicevati zgolj na obrazložitev izpodbijane odločbe. Opraviti bi morala novo oceno glede na prevladujoče
         okoliščine med to zadnjo preučitvijo.

      36     Sicer se dolžnost obveščanja, ki jo imajo države članice, nanaša na državne pomoči. Iz tega sledi, da morajo v vsakem posameznem
         primeru presoditi, ali je določen ukrep državna pomoč ali ne, in posledično ukrepati. Okoliščine, zaradi katerih je obvestilo
         o takem ukrepu, ki ga odobri javno podjetje, postalo obvezno, se lahko spremenijo. Tako bi se z vsako nadaljnjo spremembo,
         ki naj bi jo prinesel položaj zadevnega javnega podjetja in zaradi katere bi izgubilo to lastnost, lahko spremenila kvalifikacija
         sprejetih ukrepov in tako povzročila prenehanje dolžnosti, da se o njih obvesti Komisijo.

      37     Torej ni prav, da tožeča stranka trdi, da opredelitev Caje Cantabrie kot javnega podjetja spremeni njen položaj v razmerju
         do te institucije in v prihodnosti pogojuje naravo svojih tržnih odnosov z njo.

      38     Nazadnje ni mogoče niti materialne niti nematerialne škode, ki naj bi po mnenju tožeče stranke nastali med upravnim postopkom,
         povezati z opredelitvijo državne pomoči, vsebovane v izpodbijani odločbi.

      39     Končno se tožeča stranka pravilno sklicuje na svojo pravico do učinkovitega sodnega varstva. V bistvu je treba spomniti, da
         je Evropska skupnost pravna skupnost, v kateri so institucije podvržene nadzoru skladnosti njihovih aktov s pogodbo in splošnimi
         pravnimi načeli, katerih del so temeljne pravice. Zato morajo imeti posamezniki možnost učinkovitega sodnega varstva pravic,
         ki jih imajo po pravnem redu Skupnosti, pri čemer je pravica do takega varstva del splošnih pravnih načel, ki izhajajo iz
         ustavnih tradicij, skupnih vsem državam članicam. Tej pravici so prav tako posvečena člena 6 in 13 Evropske konvencije o varstvu
         človekovih pravic in temeljnih svoboščin (sodbe Sodišča z dne 15. maja 1986, Johnston, 222/84, Recueil, str. 1651, točka 18;
         z dne 27. novembra 2001, Komisija proti Avstriji, C-424/99, Recueil, str. I‑9285, točka 45, in z dne 25. julija 2002, Unión
         de Pequeños Agricultores proti Svetu, C-50/00  P, Recueil, str. I‑6677, točki 38 in 39).

      40     Vendar je treba poudariti, da čeprav bi, kljub času, ki je pretekel od izpodbijane odločbe, in razglasitvi združljivosti,
         ki jo ta odločba vsebuje, morali biti sodni postopki pred sodišči šele sproženi pri nacionalnih sodiščih, tožeča stranka nikakor
         ne bi bila prikrajšana za kakršno koli učinkovito sodno varstvo. Dejansko bi po eni strani lahko uveljavljala vsa obrambna
         sredstva nacionalnega prava, s katerim bi nasprotovala povračilu pomoči. Po drugi strani s tem, da je bila ta tožba razglašena
         za nedopustno, nič ne nasprotuje temu, da tožeča stranka predlaga nacionalnemu sodniku v okviru spora pred nacionalnim sodiščem,
         da začne postopek za predhodno odločanje na podlagi člena 234 ES glede veljavnosti odločbe v delu, v katerem določa, da je
         zadevni ukrep pomoč (sodba Sodišča z dne 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C-188/92, Recueil, str. I‑833, točki 17
         in 18; glej, za akte splošnega pomena, sodbo Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 39 zgoraj, točka 40, in sodbo
         Sodišča z dne 1. aprila 2004, Komisija proti Jégo-Quéré, C-263/02  P, še neobjavljena v Recueil, točke od 30 do 35).

      41     Iz celote navedenih razlogov izhaja, da tožeča stranka ni dokazala svojega obstoječega in dejanskega pravnega interesa. Torej
         je treba tožbo razglasiti za nedopustno.

       Stroški
      42     V skladu s členom 87(2) Poslovnika se stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Tožeči stranki, ki s svojimi predlogi ni uspela, se naloži plačilo stroškov postopka v skladu s sklepi Komisije.

      43     V skladu s členom 87(4) Poslovnika države članice in institucije, ki so vstopile v postopek, nosijo svoje stroške.
      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji razširjeni senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se kot nedopustna zavrže.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.
      3)      Kraljevina Španija nosi svoje stroške.

               Azizi

                Jaeger

                Dehousse

               Cremona

                Czúcz

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, dne

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Azizi

         * Jezik postopka: španščina.