title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. julija 2008.#Ministerul Administraţiei şi Internelor - Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti proti Gheorghe Jipa.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunalul Dâmboviţa - Romunija.#Državljanstvo Unije - Člen 18 ES - Direktiva 2004/38/ES - Pravica državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic.#Zadeva C-33/07.

text:
      Zadeva C-33/07
      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      proti
      Gheorgheju Jipu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunalul Dâmboviţa)
      „Državljanstvo Unije – Člen 18 ES – Direktiva 2004/38/ES – Pravica državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic“
      Povzetek sodbe
      1.        Državljanstvo Evropske unije – Določbe Pogodbe – Področje osebne uporabe
      (člena 17(1) ES in 18 ES)
      2.        Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38
      (člen 18 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 27)
      1.        Oseba, vrnjena z ozemlja ene države članice v drugo, ima v skladu s členom 17(1) ES status državljana Unije in torej lahko
         uveljavlja tudi proti svoji državi članici izvora pravice, ki se nanašajo na tak status, predvsem pravico do prostega gibanja
         in prebivanja na ozemlju držav članic, kot je podeljena s členom 18 ES. Pravica do prostega gibanja namreč vključuje tako
         pravico, da državljani Evropske unije vstopajo v drugo državo članico, kot je njihova država članica izvora, kot tudi pravico
         slednjo zapustiti. Temeljnim svoboščinam, zagotovljenim s Pogodbo, bi bila namreč odvzeta vsebina, če bi država članica izvora
         lahko brez tehtne utemeljitve prepovedala svojim državljanom zapustiti njeno ozemlje zaradi vstopa na ozemlje druge države
         članice.

      (Glej točki 17 in 18.)
      2.        Člen 18 ES in člen 27 Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja
         na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo št. 1612/68 in razveljavlja [d]irektive 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34,
         75/35, 90/364, 90/365 in 93/96, ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dopušča omejitev pravice državljana države članice,
         da potuje na ozemlje druge države članice, predvsem iz razloga, ker je bil predhodno vrnjen iz slednje države članice, ker
         je v njej bil v „nezakonitem položaju“, pod pogojem, da osebno obnašanje tega državljana predstavlja resnično, sedanjo in
         dovolj resno nevarnost, ki ogroža temeljne družbene interese, in da je predviden omejitveni ukrep primeren za zagotovitev
         uresničevanja zastavljenega cilja in ne gre preko tega, kar je potrebno za doseganje le-tega. Predložitveno sodišče je pristojno,
         da ugotovi, na podlagi dejanskih in pravnih okoliščin, ki so bile podlaga za zahtevo do izstopa, ali je to tako v zadevi,
         o kateri odloča.

      Glede prvega pogoja velja, da je treba ukrep, s katerim se omejuje izvrševanje pravice do prostega gibanja, obravnavati glede
         na ugotovitve o varstvu javnega reda in javne varnosti države članice, ki sprejme ta ukrep. Ta ukrep torej ne more temeljiti
         izključno na razlogih, ki jih navede druga država članica, kot v zadevi v glavni stvari, za utemeljitev odločitve o odstranitvi
         državljana Skupnosti z ozemlja te države, vendar pa to ne izključuje, da lahko pristojni nacionalni organi take razloge upoštevajo
         pri presoji glede sprejetja ukrepa, ki omejuje prosto gibanje.

      (Glej točke 25, 28 in 30 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 10. julija 2008(*)

      „Državljanstvo Unije – Člen 18 ES – Direktiva 2004/38/ES – Pravica državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic“
      V zadevi C‑33/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunalul Dâmboviţa (Romunija)
         z odločbo z dne 17. januarja 2007, ki je prispela na Sodišče 24. januarja 2007, v postopku

      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      proti
      Gheorgheju Jipu,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), A. Borg Barthet, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za romunsko vlado E. Ganea, zastopnica,
      –        za grško vlado E. Skandalou in G. Papagianni, zastopnici,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Maidani in I. Trifa, zastopnici,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. februarja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 18 ES in člena 27 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta
         2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja
         na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja [d]irektive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS,
         73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS (UL L 158, str. 77, in popravek UL L 229, str. 35).

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu v zvezi z zahtevo, ki jo je vložilo Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală
         de Paşapoarte Bucureşti (ministrstvo za upravo in notranje zadeve – Generalni direktorat za potne liste iz Bukarešte, v nadaljevanju:
         „ministrstvo“) in s katero je predlagalo, naj Tribunalul Dâmboviţa za največ tri leta prepove romunskemu državljanu G. Jipu,
         da potuje v Belgijo.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 4(1) Direktive 2004/38 določa:

      „Brez vpliva na določbe o potnih listinah, ki se uporabljajo pri nadzorih državne meje, imajo vsi državljani Unije z veljavno
         osebno izkaznico ali potnim listom in njihovi družinski člani, ki niso državljani države članice in ki imajo veljavni potni
         list, pravico, da zapustijo ozemlje države članice zaradi potovanja v drugo državo članico.“

      4        Člen 27(1) in (2) Direktive 2004/38 določa:

      „1.      Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko države članice omejijo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije in njihovih
         družinskih članov ne glede na državljanstvo, in sicer zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na te razloge
         se ne da sklicevati iz ekonomskih ciljev.

      2.      Ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda ali javne varnosti, so v skladu z načelom sorazmernosti in temeljijo izključno na osebnem
         obnašanju zadevnega posameznika. Predhodne kazenske obsodbe same po sebi še ne predstavljajo razlogov za sprejetje takšnih
         ukrepov.

      Osebno obnašanje zadevnega posameznika mora predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne
         interese družbe. Utemeljitve, ki niso neposredno povezane s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno
         preventivo, niso dovoljene.“

       Nacionalna ureditev
      5        Člen 1 sporazuma med vladami Kraljevine Belgije, Velikega vojvodstva Luksemburg in Kraljevine Nizozemske ter vlado Romunije
         o ponovnem sprejemu oseb, ki so v nezakonitem položaju, ki je bil ratificiran z uredbo romunske vlade št. 825/1995 (Monitorul Oficial al României št. 241 z dne 20. oktobra 1995, v nadaljevanju: sporazum o ponovnem sprejemu), določa:

      „Vlada Romunije bo na zahtevo vlade Belgije, Luksemburga ali Nizozemske brez formalnosti ponovno sprejela vsako osebo, ki
         ne izpolnjuje ali ne izpolnjuje več pogojev za vstop ali prebivanje, ki veljajo na belgijskem, luksemburškem ali nizozemskem
         ozemlju, če je dokazano ali se domneva, da je zadevna oseba romunski državljan.“

      6        Člen 3(1) in (3) romunskega zakona št. 248 z dne 20. julija 2005 o pogojih za prosto gibanje romunskih državljanov v tujini
         (Monitorul Oficial al României št. 682 z dne 29. julija 2005) v različici, ki velja v sporu o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon št. 248/2005), določa:

      „1.      V uresničevanje pravice do prostega gibanja romunskih državljanov v tujini se lahko poseže le začasno, v primerih in pod pogoji,
         ki so določeni v tem zakonu; vsak poseg se izvrši kot začasna prepoved uresničevanja ali, odvisno od primera, omejitev uresničevanja
         te pravice.

      [...]
      3.      Poseg v pravico do prostega gibanja v tujini sestavlja začasna prepoved potovanja v določene države, ki jo izreče pristojni
         romunski organ v skladu s pogoji, določenimi v tem zakonu.“

      7        Člen 38 zakona št. 248/2005 določa:

      „Omejitev pravice romunskih državljanov, da se prosto gibljejo v tujini, se lahko izreče za največ tri leta in le:
      a)      osebi, ki jo je država vrnila na podlagi sporazuma o ponovnem sprejemu, ki je bil sklenjen med Romunijo in to državo;
      b)      osebi, katere prisotnost na ozemlju države bi zaradi dejavnosti, ki jih ta oseba opravlja ali bi jih morda opravljala, resno
         škodila interesom Romunije ali, odvisno od primera, dvostranskim odnosom med Romunijo in to državo.“

      8        Člen 39 zakona št. 248/2005 določa:

      „V primerih iz člena 38(a) sprejme ukrep na zahtevo Generalnega direktorata za potne liste, glede države, iz katere je bila
         oseba vrnjena, sodišče, na območju katerega ima ta oseba prebivališče, ali, če ta oseba živi v tujini, Tribunalul Bucureşti.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      9        G. Jipa je 10. septembra 2006 zapustil Romunijo in se odpravil v Belgijo. 26. novembra 2006 se je moral zaradi svojega „nezakonitega
         položaja“ v tej državi vrniti v Romunijo v skladu s sporazumom o ponovnem sprejemu.

      10      Ministrstvo je 11. januarja 2007 od Tribunalul Dâmboviţa zahtevalo, naj v skladu s členoma 38 in 39 zakona št. 248/2005 sprejme
         ukrep, s katerim naj G. Jipu prepove potovanje v Belgijo za obdobje največ treh let.

      11      Predložitveno sodišče poudarja, da ministrstvo ni pojasnilo, kaj je menilo z „nezakonitim položajem“ G. Jipa, ki je privedel
         do njegovega ponovnega sprejema.

      12      V teh okoliščinah je Tribunalul Dâmboviţa prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen [18 ES] […] razlagati tako, da veljavno romunsko pravo (člena 38 in 39 [zakona št. 248/2005]) ovira prosto
         gibanje oseb?

      2.      a)     Ali člena 38 in 39 [zakona št. 248/2005], ki osebi (ki je romunski državljan in sedaj tudi državljan Evropske unije) preprečujeta,
         da bi se prosto gibala v drugi državi (v tem primeru v državi članici Evropske unije), pomenita oviro za prosto gibanje oseb
         iz člena 18 ES?

      b)      Ali sme država članica Evropske unije (v tem primeru Romunija) določiti oviro za uresničevanje pravice do prostega gibanja
         državljanov na ozemlju druge države članice?

      3.      a)     Ali ‚nezakonit položaj‘ v smislu uredbe [romunske] vlade št. 825/1995 o ratifikaciji sporazuma [o ponovnem sprejemu] (na podlagi
         katerega je bila v Romunijo vrnjena tožena stranka, ki je bila v ‚nezakonitem položaju‘), spada med razloge ‚javnega reda‘
         ali ‚javne varnosti‘ iz člena 27 Direktive 2004/38, tako da lahko država članica sprejme določbe, s katerimi omeji prosto
         gibanje teh oseb?

      b)      Ali je – če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen – treba člen 27 Direktive [2004/38] razlagati tako, da smejo države
         članice samodejno in brez presoje ,osebnega obnašanja‘ določiti omejitve za prosto gibanje ali prebivanje državljana Evropske
         unije iz razlogov ,javnega reda‘ ali ‚javne varnosti‘?“

      13      Ker je predložitveno sodišče menilo, da ta vprašanja zahtevajo nujen odgovor Sodišča, glede na to, da mora biti G. Jipu omogočeno,
         da izvršuje svojo pravico do prostega gibanja ali da se čimprej ugotovi, ali je G. Jipu izvrševanje te pravice omejeno, je
         Sodišču predlagalo, naj to vprašanje za predhodno odločanje preuči po hitrem postopku v skladu s členom 104a, prvi odstavek,
         Poslovnika Sodišča.

      14      S sklepom z dne 3. aprila 2007 je predsednik Sodišča ta predlog zavrnil, saj je menil, da pogoji iz člena 104a, prvi odstavek,
         niso bili izpolnjeni.

       Vprašanja za predhodno odločanje
      15      Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali člen 18 ES in člen 27 Direktive
         2004/38 nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dopušča omejitev pravice državljana države članice, da potuje na ozemlje druge
         države članice, predvsem iz razloga, ker je bil predhodno vrnjen iz slednje države članice, ker je v njej bil v „nezakonitem
         položaju“.

      16      Romunska in grška vlada ter Komisija Evropskih skupnosti v pisnih stališčih pred Sodiščem soglašajo, da je treba na ta vprašanja
         odgovoriti pritrdilno.

      17      Najprej je treba opozoriti na to, da ima G. Jipa kot romunski državljan v skladu s členom 17(1) ES status državljanov Unije
         in torej lahko uveljavlja tudi proti svoji državi članici izvora pravice, ki se nanašajo na tak status, predvsem pravico do
         prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, kot je podeljena s členom 18 ES (glej v tem smislu predvsem sodbe
         z dne 20. septembra 2001 v zadevi Grzelczyk, C‑184/99, Recueil, str. I‑6193, točke od 31 do 33; z dne 26. oktobra 2006 v zadevi
         Tas‑Hagen in Tas, C‑192/05, ZOdl., str. I‑10451, točka 19, ter z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Morgan in Bucher, C‑11/06 in
         C‑12/06, ZOdl., str. I‑9161, točki 22 in 23).

      18      Dalje je treba opredeliti, kot je to navedel generalni pravobranilec v točki 35 sklepnih predlogov, da pravica do prostega
         gibanja vključuje tako pravico, da državljani Evropske unije vstopajo v drugo državo članico, kot je njihova država članica
         izvora, kot tudi pravico slednjo zapustiti. Kot je imelo Sodišče že priložnost opozoriti, bi bila temeljnim svoboščinam, zagotovljenim
         s Pogodbo, odvzeta vsebina, če bi država članica izvora lahko brez tehtne utemeljitve prepovedala svojim državljanom zapustiti
         njeno ozemlje zaradi vstopa na ozemlje druge države članice (glej po analogiji, glede svobode ustanavljanja in prostega gibanja
         delavcev, sodbe z dne 27. septembra 1988 v zadevi Daily Mail and General Trust, 81/87, Recueil, str. 5483, točka 16; z dne
         14. julija 1994 v zadevi Peralta, C‑379/92, Recueil, str. I‑3453, točka 31, in z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C‑415/93,
         Recueil, str. I‑4921, točka 97).

      19      Poleg tega člen 4(1) Direktive 2004/38 izrecno določa, da imajo vsi državljani Unije z veljavno osebno izkaznico ali potnim
         listom pravico, da zapustijo ozemlje države članice zaradi potovanja v drugo državo članico.

      20      Položaj, kakršen je položaj tožene stranke v glavni stvari in je opisan v točkah 9 in 10 te sodbe, se torej navezuje na pravico
         do prostega gibanja in prebivanja državljanov Unije v državah članicah.

      21      Končno je treba spomniti, da pravica do prostega gibanja državljanov Unije ni brezpogojna, temveč je lahko podrejena omejitvam
         in pogojem, določenim s Pogodbo in določbami, ki so bile sprejete za njeno uporabo (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 11.
         aprila 2000 v zadevi Kaba, C‑356/98, Recueil, str. I‑2623, točka 30; z dne 6. marca 2003 v zadevi Kaba, C‑466/00, Recueil,
         str. I‑2219, točka 46, in z dne 10. aprila 2008 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑398/06, še neobjavljena v ZOdl., točka
         27).

      22      V zadevi v glavni stvari navedene omejitve in pogoji izhajajo predvsem iz člena 27(1) Direktive 2004/38, ki državam članicam
         omogoča, da omejijo prosto gibanje državljanov Unije ali njihovih družinskih članov zlasti zaradi javnega reda ali javne varnosti.

      23      V zvezi s tem je Sodišče vedno poudarjalo, da čeprav lahko države članice v bistvu prosto določajo zahteve javnega reda in
         javne varnosti v skladu s svojimi nacionalnimi potrebami, ki so lahko različne glede na državo članico in glede na obdobje,
         je treba te zahteve, v okviru Skupnosti in predvsem kot utemeljitev za odstopanje od temeljnega načela prostega gibanja oseb,
         razlagati strogo, tako da njihovega obsega ne more enostransko določiti vsaka od držav članic brez nadzora institucij Evropske
         skupnosti (glej v tem smislu sodbe z dne 28. oktobra 1975 v zadevi Rutili, 36/75, Recueil, str. 1219, točki 26 in 27; z dne
         27. oktobra 1977 v zadevi Bouchereau, 30/77, Recueil, str. 1999, točki 33 in 34; z dne 14. marca 2000 v zadevi Église de scientologie,
         C‑54/99, Recueil, str. I‑1335, točka 17, in z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Omega, C‑36/02, ZOdl., str. I‑9609, točki 30 in
         31). V skladu s sodno prakso pojem javnega reda vsekakor predpostavlja – razen socialne motnje, ki jo pomeni vsaka pravna
         kršitev – resnično, sedanjo in dovolj resno nevarnost, ki ogroža temeljne družbene interese (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi
         Rutili, točka 28, in Bouchereau, točka 35, ter sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Orfanopoulos in Oliveri, C‑482/01 in C‑493/01,
         Recueil, str. I‑5257, točka 66).

      24      Tako uokvirjenje odstopanj od navedenega temeljnega načela, ki jih lahko uveljavlja država članica, vključuje, kot izhaja
         iz člena 27(2) Direktive 2004/38, predvsem to, da se morajo za namen svoje utemeljitve ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda
         ali javne varnosti, opirati izključno na osebno obnašanje zadevnega posameznika, pri čemer utemeljitve, ki niso neposredno
         povezane s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno preventivo, niso dovoljene.

      25      Treba je dodati, kot so pravilno navedli romunska vlada, Komisija in generalni pravobranilec v točki 43 sklepnih predlogov,
         da je treba ukrep, s katerim se omejuje izvrševanje pravice do prostega gibanja, obravnavati glede na ugotovitve o varstvu
         javnega reda in javne varnosti države članice, ki sprejme ta ukrep. Ta ukrep torej ne more temeljiti izključno na razlogih,
         ki jih navede druga država članica, kot v zadevi v glavni stvari, za utemeljitev odločitve o odstranitvi državljana Skupnosti
         z ozemlja te države, vendar pa to ne izključuje, da lahko pristojni nacionalni organi take razloge upoštevajo pri presoji
         glede sprejetja ukrepa, ki omejuje prosto gibanje (glej po analogiji sodbo z dne 31. januarja 2006 v zadevi Komisija proti
         Španiji, C‑503/03, ZOdl., str. I‑1097, točka 53).

      26      Z drugimi besedami, v položaju, kot je ta v glavni stvari, lahko država članica izvora za namen omejitve pravice do prostega
         gibanja državljana upošteva okoliščino, da za državljana Unije velja ukrep vrnitve z ozemlja druge države članice, kjer je
         nezakonito prebival, le, če njegovo osebno obnašanje predstavlja resnično, sedanjo in dovolj resno nevarnost, ki ogroža temeljne
         družbene interese.

      27      Položaj, zaradi katerega je bil sprožen spor o glavni stvari, pa ne izpolnjuje zahtev, navedenih v točkah od 22 do 26 te sodbe.
         Predvsem je iz dokumentacije, ki jo je predložitveno sodišče poslalo Sodišču, in iz pisnih stališč romunske vlade razvidno,
         da zahteva ministrstva za omejitev pravice do prostega gibanja G. Jipa temelji le na ukrepu vrnitve z ozemlja Kraljevine Belgije,
         ki je bil sprejet zoper njega, ker je bil v „nezakonitem položaju“ v tej državi članici, in ne vsebuje nobene posebne presoje
         njegovega osebnega obnašanja niti ni v zahtevi omenjeno, da bi kakorkoli predstavljal grožnjo za javni red in javno varnost.
         Romunska vlada dalje v pisnih stališčih navaja, da se tudi odredba belgijskih organov o vrnitvi G. Jipa ne opira na razloge
         javnega reda ali javne varnosti.

      28      V vsakem primeru je predložitveno sodišče pristojno, da pride v zvezi s tem do potrebnih ugotovitev na podlagi dejanskih in
         pravnih okoliščin, ki so bile v zadevi v glavni stvari podlaga za zahtevo ministrstva za omejitev pravice do izstopa G. Jipa.

      29      Predložitveno sodišče bo moralo v okviru take presoje prav tako ugotoviti, ali je navedena omejitev pravice do izstopa primerna
         za zagotovitev uresničevanja zastavljenega cilja in ne gre preko tega, kar je potrebno za doseganje le-tega. Iz člena 27(2)
         Direktive 2004/38 in iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da je lahko ukrep, ki omejuje pravico do prostega gibanja,
         utemeljen le, če spoštuje načelo sorazmernosti (glej v tem smislu med drugimi sodbe z dne 2. avgusta 1993 v zadevi Alluè in
         drugi, C‑259/91, C‑331/91 in C‑332/91, Recueil, str. I‑4309, točka 15; z dne 17. septembra 2002 v zadevi Baumbast in R, C‑413/99,
         Recueil, str. I‑7091, točka 91, ter sodbo z dne 26. novembra 2002 v zadevi Oteiza Olazabal, C‑100/01, Recueil, str. I‑10981,
         točka 43).

      30      Na zastavljena vprašanja je treba torej odgovoriti, da člen 18 ES in člen 27 Direktive 2004/38 ne nasprotujeta nacionalni
         ureditvi, ki dopušča omejitev pravice državljana države članice, da potuje na ozemlje druge države članice, predvsem iz razloga,
         ker je bil predhodno vrnjen iz slednje države članice, ker je v njej bil v „nezakonitem položaju“, pod pogojem, da osebno
         obnašanje tega državljana predstavlja resnično, sedanjo in dovolj resno nevarnost, ki ogroža temeljne družbene interese, in
         da je predviden omejitveni ukrep primeren za zagotovitev uresničevanja zastavljenega cilja in ne gre preko tega, kar je potrebno
         za doseganje le-tega. Predložitveno sodišče je pristojno, da ugotovi, ali je to tako v zadevi, o kateri odloča.

       Stroški
      31      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 18 ES in člen 27 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije
            in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68
            in razveljavlja [d]irektive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in
            93/96/EGS, ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dopušča omejitev pravice državljana države članice, da potuje na ozemlje
            druge države članice, predvsem iz razloga, ker je bil predhodno vrnjen iz slednje države članice, ker je v njej bil v „nezakonitem
            položaju“, pod pogojem, da osebno obnašanje tega državljana predstavlja resnično, sedanjo in dovolj resno nevarnost, ki ogroža
            temeljne družbene interese, in da je predviden omejitveni ukrep primeren za zagotovitev uresničevanja zastavljenega cilja
            in ne gre preko tega, kar je potrebno za doseganje le-tega. Predložitveno sodišče je pristojno, da ugotovi, ali je to tako
            v zadevi, o kateri odloča.
      Podpisi
      * Jezik postopka: romunščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 2005.#Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki.#DDV - Odbitek vstopnega davka - Kapitalske dobrine, financirane s subvencijami.#Zadeva C-243/03.

text:
      Zadeva C-243/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Francoski republiki
      „DDV – Odbitek vstopnega davka – Kapitalske dobrine, financirane s subvencijami“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Omejitev pravice do odbitka – Nacionalna zakonodaja, ki omejuje odbitnost davka od nakupa kapitalskih dobrin, financiranih
            s subvencijami – Nedopustnost
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 17 in 19)
      Država članica, ki uvede posebno pravilo, ki omejuje odbitnost davka na dodano vrednost od nakupa kapitalskih dobrin, ker
         je bil ta financiran s kapitalskimi subvencijami, ne izpolni obveznosti na podlagi prava Skupnosti in zlasti členov 17 in
         19 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih.

      (Glej točko 37 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. oktobra 2005*
      „DDV – Odbitek vstopnega davka – Kapitalske dobrine, financirane s subvencijami“
      V zadevi C-243/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 6. junija 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa E. Traversa, zastopnik, ob sodelovanju N. Coutrelis, odvetnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Francoski republiki, ki jo zastopata G. de Bergues in C. Jurgensen-Mercier, zastopnika,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo zastopa N. Díaz Abad, zastopnica,

      intervenient,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (poročevalec), J. Malenovský in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. marca 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti z vlogo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da s tem, ko je uvedla posebno pravilo, ki omejuje odbitnost
         davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki se nanaša na nakup kapitalskih dobrin, financiranih s subvencijami, Francoska
         republika ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz prava Skupnosti, zlasti členov 17 in 19 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS
         z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna
         osnova za odmero (UL L 145, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Člen 2, drugi pododstavek Prve direktive Sveta 67/227/EGS, z dne 11. aprila 1967 o usklajevanju zakonodaje držav članic o
         prometnih davkih (UL 1967, 71, str. 1301), kot je bila spremenjena s Šesto direktivo (v nadaljevanju: Prva direktiva), določa,
         da se „pri vsaki transakciji […] davek na dodano vrednost, izračunan na ceno blaga ali storitev po stopnji, ki je predpisana
         za to blago ali storitve, obračuna po odbitku zneska davka na dodano vrednost, ki je neposredno vključen v razne stroškovne
         komponente“.

      3        Člen 11A(1)(a) Šeste direktive določa, da je davčna osnova:

      „pri dobavah blaga in storitev […] vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec
         od kupca, naročnika ali tretje osebe za te dobave, vključno s subvencijami, ki so neposredno povezane s ceno takšnih dobav“.

      4        Člen 17(2)(a) te direktive, v različici, ki izhaja iz člena 28f, in kot je spremenjen z Direktivo 95/7/ES, določa, da „dokler
         se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek, ki
         ga je dolžan plačati [...] ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih bo dobavil drug davčni
         zavezanec“.

      5        Odstavek 5 istega člena določa:

      „Za blago in storitve, ki jih bo davčni zavezanec uporabil bodisi za transakcije iz odstavkov 2 in 3, pri katerih je davek
         na dodano vrednost odbiten, bodisi za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, je odbiten samo takšen
         delež davka na dodano vrednost, ki se pripiše prvim transakcijam.

      Ta delež se v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec.
      […]“
      6        Člen 19(1) Šeste direktive, z naslovom „Izračun odbitnega deleža“, določa:

      „Odbitni delež po prvem pododstavku člena 17(5) se določi z ulomkom, ki ima:
      –        v števcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, pri katerih je davek na
         dodano vrednost odbiten po členu 17(2) in (3),

      –        v imenovalcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, vključene v števcu,
         in transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten. Države članice lahko v imenovalec vključijo tudi znesek subvencij,
         razen subvencij iz člena 11A(1)(a).

      […]“
       Nacionalna ureditev
      7        Člen 271 code général des impôts (francoski splošni davčni zakonik) (v nadaljevanju: CGI) določa:

      „I. 1. Davek na dodano vrednost, ki bremeni elemente cene obdavčljive transakcije, se odbije od davka na dodano vrednost te transakcije.

      […]
      II. 1. Kolikor se blago in storitve uporablja za namene njihovih obdavčljivih transakcij in ob predpostavki, da velja za te transakcije
         pravica do odbitka, lahko davčni zavezanci odbijejo [zlasti]:

      a) davek, ki je izkazan na računih o nakupu, ki so jih izstavili prodajalci, če je bil izkaz davkov v navedenem računu upravičen;

      […]“
      8        Člen 212 priloge II k CGI, v različici, ki izhaja iz člena 2 Dekreta št. 94-452 z dne 3. junija 1994 (JORF z dne 5. junija
         1994, str. 8143), določa:

      „1.   Davčni zavezanci, ki v okviru svojih dejavnosti na področju uporabe davka na dodano vrednost ne opravljajo izključno transakcij,
         za katere velja pravica do odbitka, so upravičeni, da odbijejo del davka na dodano vrednost, s katerim je bilo obremenjeno
         blago, ki predstavlja stalna sredstva za izvedbo teh transakcij.

      Ta del ustreza znesku prejetega odbitnega davka, v tem primeru po uporabi določb člena 207bis, pomnoženega s količnikom, ki
         izhaja iz:

      a)     v števcu: celotnega letnega zneska prihodka, z odbitkom davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, pri katerih
         je davek na dodano vrednost odbiten, vključno s subvencijami, ki so neposredno povezane s ceno teh transakcij;

      b)     v imenovalcu: celotnega letnega zneska prihodka, z odbitkom davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, ki se nahajajo
         v števcu, kot tudi vseh subvencij, vključno s tistimi, ki niso neposredno povezane s ceno teh transakcij.

      […]“
      9        Navodilo Service de la législation fiscale (služba za davčno zakonodajo) z dne 8. septembra (Bulletin officiel des impôts,
         posebna izdaja 3 CA-94 z dne 22. septembra 1994, v nadaljevanju: Navodila z dne 8. septembra 1994) v drugi knjigi glede pravil
         v zvezi s pravico do odbitka, pojasnjuje:

      „150.          Pojem kapitalskih subvencije.
      Gre za neobdavčljive subvencije, ki so ob izplačilu namenjene financiranju določenih kapitalskih dobrin.
      […]
      151. Pravila, ki veljajo za kapitalske subvencije.
      Davek, ki se nanaša na investicije, financirane s subvencijami, se lahko dejansko odbije v običajnih pogojih, ko davčni zavezanec
         v ceno svojih transakcij vključi odobritve za amortizacijo dobrin, ki so bile v celoti ali delno financirane s to subvencijo.

      Če se izkaže, da pogoj prevalitve amortizacije za te dobrine v ceno ni bil upoštevan, se DDV, ki se nanaša na te iste dobrine,
         ne more odbiti za del zneska, ki je bil financiran s kapitalsko subvencijo.

      Primer:
      Kapitalska dobrina, katere nakupna cena vključno z davki znaša 1.186.000 FRF, pri čemer znaša DDV 186.000 F, je delno (20 %)
         financirana s kapitalsko subvencijo v znesku 237.200 FRF.

      Davčni zavezanec v ceno teh obdavčljivih transakcij ni prevalil dela amortizacije dobrine, ki ustreza delu, financiranemu
         s kapitalsko subvencijo. Zato se lahko davek, ki bremeni dobrino (186.000 FRF), odvede le v višini 80 % tega zneska (148.800
         FRF).

      Davčni zavezanec, v tem primeru in v običajnih pogojih, na tako izračunan davek uporabi odstotek odbitka, ki velja za podjetje.“
       Predhodni postopek
      10      Po prejemu pritožbe je Komisija 23. aprila 2001 vročila francoski vladi pisni opomin, v katerem je Francoski republiki očitala,
         da je kršila člena 17(2) in (5) in 19 Šeste direktive, po eni strani s tem, da je za vse davčne zavezance uporabila odbitni
         delež DDV, vključno s tistimi, ki opravljajo le obdavčljive transakcije, pri katerih je DDV odbiten (v nadaljevanju : splošni
         davčni zavezanci), in po drugi strani s tem, da je s predpisi glede kapitalskih subvencij omejila pravico do odbitka pod pogoji,
         ki jih ta direktiva ne predvideva.

      11      Ker Komisija v določenem roku na ta pisni opomin ni prejela nobenega odgovora, je 20. decembra 2001 podala obrazloženo mnenje,
         v katerem je to državo članico pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za prilagoditev v roku dveh mesecev od vročitve tega obvestila.

      12      S pismom z dne 7. januarja 2002 je francoska vlada na pisni opomin Komisije odgovorila, da se odbitni delež uporablja izključno
         za davčne zavezance, ki opravljajo odbavčljive transakcije in transakcije, ki so oproščene DDV (v nadaljevanju: mešani davčni
         zavezanci), in ne za splošne davčne zavezance.

      13      Komisija je 26. junija 2002 poslala dodatno obrazloženo mnenje, v katerem je opustila prvi očitek v zvezi z uporabo odbitnega
         deleža za splošne davčne zavezance, vendar je obdržala drugi očitek v zvezi z omejitvijo pravice do odbitka DDV pri dobrinah,
         financiranih s kapitalskimi subvencijami.

      14      Ker z odgovorom francoske vlade na dodatno obrazloženo mnenje ni bila zadovoljna, se je Komisija odločila, da bo vložila to
         tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      15      Komisija francoski vladi očita, da je v točkah 150 in 151 Navodil z dne 8. septembra 1994 uvedla omejitev pravice do odbitka
         DDV, ki jo Šesta direktiva ne predvideva in ki ne bi mogle biti utemeljene na podlagi člena 2 Prve direktive.

      16      Komisija glede tega navaja, da je glede mešanih davčnih zavezancev, v skladu s Šesto direktivo, odbitnost DDV omejena na raven
         transakcij, pri katerih je DDV odbiten, bodisi z uporabo splošnega deleža za podjetje, kot je navedeno v členu 19(1) te direktive,
         oziroma kot je v tem primeru, če to država članica želi, da bi preprečila zlorabe, v skladu z metodo, navedeno v členu 17(5)(3)
         te direktive (različni deleži za različne panoge podjetja ali neposredna dodelitev dobrine specifični dejavnosti). Kadar država
         članica uporabi odbitni delež, ne bi nobena določba Šeste direktive dovolila, da se predhodno zmanjša osnova za odmero DDV,
         za katero velja ta delež, na podlagi porekla sredstev, s katerimi se je kupila dobrina, oziroma na način izračuna cene obdavčljivih
         transakcij, ki jih opravijo zadevni davčni zavezanci.

      17      Glede splošnih davčnih zavezancev ne bi nobena določba Šeste direktive dovolila, da se odbitnost DDV, ki se nanaša na kapitalske
         dobrine, podvrže omejitvi, ki je v zvezi s poreklom sredstev, s katerimi so bile kupljene dobrine, ali pa je v zvezi z načinom
         izračuna cene izvedenih transakcij.

      18      Glede subvencij, ki jih je prejel davčni zavezanec, z izjemo členov 11A(1)(a) in 19, Šesta direktiva ne predvideva upoštevanja
         subvencij pri obračunu DDV, ki ga dolgujejo davčni zavezanci. V skladu z ustaljeno sodno prakso naj bi bile omejitve pravice
         do odbitka dovoljene samo v izrecnih primerih, predvidenih s Šesto direktivo (glej sodbi z dne 21. septembra 1988 v zadevi
         Komisija proti Franciji, 50/87, Recueil str. 4797, točki 16 in 17, in z dne 6. julija 1995 v zadevi BP Soupergaz, C‑62/93,
         Recueil str. I-1883).

      19      Glede člena 2, drugi pododstavek Prve direktive Komisija navaja, da ta določba ni drugačna od vsebine člena 17(2) Šeste direktive.

      20      Francoska vlada meni, da določbe v zvezi s kapitalskimi subvencijami in zlasti pogoj, povezan z amortizacijo dobrin, predstavljajo
         izpolnitve splošnih pogojev pravice do odbitka, določene v členu 2, drugi pododstavek, Prve direktive in dopolnjenem s členom
         17(2) Šeste direktive.

      21      Iz kombinacije določb teh dveh členov bi izhajalo, da pravica do odbitka stopi v veljavo, kadar se dobrina uporablja za dejavnosti,
         pri katerih je DDV odbiten, in kadar je v ceno naknadno izvedenih transakcij vključena cena te dobrine, neodvisno od tega,
         ali je bila financirana s kapitalsko subvencijo ali iz drugega vira davčnega zavezanca.

      22      Po mnenju francoske vlade iz sodne prakse Sodišča izhaja, da bi bil lahko odbit le znesek DDV, ki neposredno bremeni različne
         elemente stroškov cene obdavčljive transakcije, oziroma da bi bil lahko odbit DDV, morajo stroški davčnega zavezanca izkazovati
         neposredno in takojšnjo vez z obdavčljivo transakcijo ali podobno transakcijo (glej zlasti sodbi z dne 5. maja 1982, Schul,
         15/81, Recueil str. 1409, točka 10, in z dne 27. septembra 2001, Cibo Participations, C‑16/00, Recueil str. I‑6663, točke
         od 31 do 33).

      23      Francoska vlada poleg tega meni, da bi uporaba možnosti, navedene v členu 19(1) Šeste direktive, da se v imenovalec odbitnega
         deleža vštejejo kapitalske subvencije, vodila do omejevanja izvrševanja pravice do odbitka za vse stroške davčnih zavezancev,
         medtem ko naj bi imela dodelitev teh subvencij ad-hoc značaj.

      24      Dalje bi lahko uporaba možnosti, ki naj bi zadevala zgolj mešane davčne zavezance, prispevala k bistvenemu izkrivljanju konkurence
         med njimi in splošnimi davčnimi zavezanci.

      25      Francoska vlada dodaja, da bi se s pogojem, da bi bili stroški davčnih zavezancev prevaljeni v ceno obdavčljivih transakcij,
         lahko preprečilo, da prejemnik neobdavčenih subvencij, mehanizma odbitnosti tega davka ne bi izkoriščali v svojo korist. V
         tem pogledu ta vlada navaja zlasti, da se lahko ta mehanizem, kolikor zadeva kapitalske dobrine, financirane s kapitalskimi
         subvencijami, uporabi tako, da bi bil odbitni vhodni davek višji kot pozneje pobrani DDV.

      26      Španska vlada navaja, da neposredna omejitev pravice do odbitka DDV pri nakupu kapitalskih dobrin, financiranih s subvencijami,
         pomeni konkretno uporabo načela, da vključitev subvencij v imenovalec odbitnega deleža, v skladu s členom 19(1) Šeste direktive,
         ne pomeni davčne osnove, skladno s členom 11A(1)(a) te direktive. Ta omejitev bi bila torej skladna s pravom Skupnosti in
         bi bila upravičena z določbami Šeste direktive.

      27      Ta vlada tudi poudarja, da lahko države članice uporabijo člen 19 Šeste direktive neodvisno od njenega člena 17(5) in posledično
         uporabijo te določbe ne le za mešane davčne zavezance, temveč za vse davčne zavezance.

       Presoja Sodišča
      28      Spomniti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pravica do odbitka, določena v členu 17 in naslednjih Šeste
         direktive, sestavni del mehanizma DDV in se je načelno ne more omejiti. To pravico je treba izvršiti takoj, ob upoštevanju
         vseh davkov na vhodne transakcije. Vsaka omejitev pravice do odbitka DDV vpliva na višino davčne obremenitve in jo je treba
         v vseh državah članicah uporabiti enako. Zato so kršitve dovoljene le v primerih, izrecno določenih v Šesti direktivi (glej
         zlasti zgoraj navedeno sodbo z dne 6. julija v zadevi Komisija proti Franciji, točke od 15 do 17; v zgoraj navedeni zadevi
         BP Soupergaz, točka 18, in z dne 8. januarja 2002 v zadevi Metropol in Stadler, C‑409/99, Recueil str. I‑81, točka 42).

      29      V tem pogledu člen 17(1) omenjene direktive določa, da nastane pravica do odbitka takrat, ko nastane zahtevek za odbitek davka
         in je davčni zavezanec, na podlagi drugega odstavka tega člena, kolikor se blago in storitve uporabi za potrebe obdavčljivih
         transakcij, pooblaščen, da od davkov, ki jih dolguje ali jih je plačal, odbije DDV za blago, ki mu ga je ali mu ga bo dostavil
         drugi davčni zavezanec.

      30      Za mešane davčne zavezance izhaja iz člena 17(5) prvi in drugi pododstavek, Šeste direktive, da se pravica do odbitka izračuna
         po deležu, določenem v skladu s členom 19 iste direktive. Vendar člen 17(5), tretji pododstavek države članice vseeno pooblašča
         države članice, da odobrijo druge metode za določitev pravice do odbitka, navedene v tem pododstavku, zlasti določitev deleža
         za vsako področje dejavnosti ali odbitek na podlagi uporabe vsega ali dela blaga in storitev za določeno dejavnost.

      31      Člen 11A(1)(a) Šeste direktive določa, da se subvencije, ki so neposredno povezane s ceno blaga ali storitev, obdavči enako
         kot slednje. Glede subvencij, ki niso neposredno povezane s ceno, vključno s temi v zadevnem primeru, člen 19(1) iste direktive
         določa, da lahko države članice pri izračunu odbitnega deleža v imenovalec vključijo subvencije, kadar davčni zavezanec opravlja
         take dejavnosti, pri katerih je DDV odbiten, in oproščene dejavnosti.

      32      Kot je Komisija upravičeno navedla, Šesta direktiva, z izjemo teh dveh določb, pri izračunu DDV ne upošteva subvencij.

      33      Vendar je treba ugotoviti, da te nacionalne določbe v primeru, ko je nakup zadevnega blaga financiran s subvencijami, pravico
         do odbitka DDV podredijo pogoju, da se amortizacijo tega blaga prevali v ceno izvedenih transakcij davčnih zavezancev. Šesta
         direktiva tega pogoja ne predvideva in zato pomeni omejitev pravice do odbitka, ki je ta direktiva ne dovoli.

      34      V zvezi s tem je treba, prvič, zavrniti trditve francoske vlade, ki temeljijo na členu 2, drugi pododstavek, Prve direktive.
         Ta določba, ki določa zgolj načelo pravice do odbitka, pogoji za njeno uporabo pa so navedeni v Šesti direktivi, ne more biti
         podlaga za omejitev pravice do odbitka, ki ni predvidena v teh določbah (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji,
         točka 23).

      35      Drugič, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 23 sklepnih predlogov, je treba ugotoviti, da morajo države članice
         uporabiti Šesto direktivo, tudi če menijo, da jo je treba izboljšati. Kot izhaja iz sodbe z dne 8. novembra 2001, Komisija
         proti Nizozemski (C‑338/98, Recueil str. I‑8265, točki 55 in 56), tudi če bi razlaga, ki so jo podale določene države članice,
         omogočila, da se bolje upoštevajo določeni cilji Šeste direktive, kot je nevtralnost davka, se države članice ne morejo oddaljiti
         od v tej direktivi izrecno predvidenih določb.

      36      Glede trditev Kraljevine Španije, ki temeljijo na členu 19 Šeste direktive, je treba dodati, prvič, da se to določbo uporabi
         samo za mešane davčne zavezance, in drugič, da se uporabi samo v položajih, ki jih sama predvideva (glej današnjo sodbo v
         zadevi Komisija proti Španiji, C‑204/03, še neobjavljena v Recueil, točki 24 in 25).

      37      Sicer je treba ugotoviti, da Francoska republika, s tem da je uvedla posebno pravilo, ki omejuje odbitnost DDV od nakupa kapitalskih
         dobrin, ker je bil ta financiran s kapitalskimi subvencijami, ni izpolnila obveznosti na podlagi prava Skupnosti in zlasti
         člena 17 in 19 Šeste direktive.

       Stroški
      38      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Francoski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
         V skladu s členom 64(4) Kraljevina Španija, ki je v tem sporu intervenient, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Francoska republika ni izpolnila obveznosti na podlagi prava Skupnosti in zlasti členov 17 in 19 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS
            z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna
            osnova za odmero (UL L 145, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995, s tem da je
            uvedla posebno pravilo, ki omejuje odbitnost DDV od nakupa kapitalskih dobrin, ker je bil ta financiran s kapitalskimi subvencijami.
      2)      Francoska republika nosi svoje stroške.
      3)      Kraljevina Španija nosi svoje stroške.
      Podpisi


Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 3. decembra 2015.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH proti Evropski komisiji.#Pritožba – Zdravila za uporabo v humani medicini – Direktiva 2001/83/ES – Člena 31 in 116 – Odločba Komisije, ki državam članicam nalaga umik in spremembo nacionalnih dovoljenj za dajanje na trg zdravil za uporabo v humani medicini, ki vsebujejo učinkovino ‚tolperizon‘.#Zadeva C-82/15 P.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 6. junija 2007. # Walter Parlante proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Napredovanje. # Zadeva T-432/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
      z dne 6. junija 2007
      Zadeva T-432/04
      Walter Parlante
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalno obdobje 2003 – Zavrnitev napredovanja – Dodelitev točk za napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti – Enako obravnavanje – Splošne določbe za izvajanje člena 45 Kadrovskih predpisov – Ugovor nezakonitosti – Legitimno pričakovanje“
      Predmet: Tožba za razglasitev ničnosti odločbe organa za imenovanja z dne 5. julija 2004, s katero je bil zavrnjen ugovor tožeče stranke
         zoper odločbo istega organa, s katero ji je bilo zavrnjeno napredovanje v naziv C 1 v okviru napredovalnega obdobja 2003,
         in, kolikor je to potrebno, odločba, na katero se je nanašal ta ugovor.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 43 in 45(1))
      2.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45(1))
      3.      Uradniki – Napredovanje – Obljube
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45(1))
      1.      Celo v okviru sistema napredovanja, kakor je bil vzpostavljen s Splošnimi določbami za izvajanje členov 43 in 45 Kadrovskih
         predpisov, ki jih je sprejela Komisija, v katerem je število točk, ki jih zberejo uradniki, ki lahko napredujejo, odločilno
         za njihovo napredovanje, okoliščina, da so za dodelitev nekaterih točk za napredovanje pristojni generalni direktorji ali
         direktorji, sama po sebi ni nezdružljiva z zahtevo, da se na ravni institucije opravi širša ocena uspešnosti uradnikov, ki
         lahko napredujejo, v skladu z načeloma enakega obravnavanja uradnikov in upravičenosti do kariere. Po eni strani njihova udeležba
         v postopku napredovanja omogoča upoštevanje dejstev, značilnih za njihov generalni direktorat ali direktorat, ki jih poznajo
         s posvetovanj z različnimi nadrejenimi, in edinstven pogled na karierna ocenjevalna poročila različnih uradnikov, ki lahko
         napredujejo, ki so jih sestavili različni ocenjevalci. Po drugi strani je predvsem ob upoštevanju velikega števila uradnikov,
         ki lahko napredujejo v posameznem nazivu, namen takega sistema, v katerem je ocena uspešnosti uradnikov, opravljena na različnih
         ravneh hierarhije, izražena v točkah za napredovanje, ponuditi organu za imenovanja primerljive vire podatkov in informacij
         o sposobnostih uradnikov, ki lahko napredujejo. Tako ustreza potrebi, da se primerjalni preizkus prijav na delovno mesto opravi
         skrbno in nepristransko v interesu službe in v skladu z načelom enakega obravnavanja.

      Kar zadeva predvsem pravila za dodeljevanje prednostnih točk, ki jih imajo generalni direktorati na voljo, da za potrebe napredovanja
         nagradijo uradnike, ki se v vsakem generalnem direktoratu odlikujejo za svoje zasluge, jih ni mogoče šteti za nezdružljiva
         z obstojem širše ocene uspešnosti v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov in načelom enakega obravnavanja. Take vidike uspešnosti
         uradnikov, ki lahko napredujejo, je namreč treba nujno ocenjevati glede na uradnike v istem generalnem direktoratu, saj je
         zahteva po širši oceni izpolnjena, ko organ za imenovanja primerja vse točke za napredovanje, ki so jih zbrali uradniki, ki
         lahko napredujejo, ne glede na generalni direktorat, v katerem so zaposleni. V teh okoliščinah je namen omejitve števila teh
         prednostnih točk, ki jih imajo na voljo generalni direktorati, glede na število uradnikov, ki lahko napredujejo v teh direktoratih,
         preprečiti inflacijsko povečanje števila prednostnih točk, ki jih podeli vsak generalni direktorat, ter tako zagotavljati
         primerljivost točk za napredovanje in enako obravnavanje uradnikov iz različnih generalnih direktoratov.

      Kar zadeva primere, v katerih bi preprosta uporaba kvot teh prednostnih točk predvsem zaradi posebnosti generalnega direktorata
         preprečevala ustrezno nagrajevanje uspešnosti uradnikov, ki lahko napredujejo, bi moral organ za imenovanja pri izvajanju
         svoje pristojnosti za odločanje na področju napredovanja zagotoviti upoštevanje člena 45 Kadrovskih predpisov in načela enakega
         obravnavanja, ker je dodelitev neopredeljenega števila prednostnih točk zunaj kvote, potem ko zainteresirani uradniki vložijo
         pravna sredstva, lahko glede tega ustrezen ukrep.

      Čeprav je res, da je posledica sistema ciljnega povprečja, navedenega za ocenjevalce za dodelitev točk za delovno uspešnost
         na podlagi ocen in presoj v kariernem ocenjevalnem poročilu, da se ta poročila najprej primerjajo znotraj generalnega direktorata
         in da se šele nato primerja skupno število zbranih točk za napredovanje na celotni ravni Komisije, takega sistema vseeno ni
         mogoče grajati, saj sledi legitimnemu cilju, in sicer, da se odpravi subjektivnost ocen, ki jih izdelajo različni ocenjevalci,
         in je zato njegov namen predvsem zagotavljati boljšo primerljivost poročil uradnikov iz različnih generalnih direktoratov.
         Kot tak se ne sme šteti za nezdružljiv z zahtevo po širši oceni uspešnosti.

      V zvezi s tem, čeprav bi lahko stroga uporaba ciljnega povprečja v primerih generalnih direktoratov, ki imajo zelo omejeno
         število uradnikov, ki lahko napredujejo v dani naziv, in posledično niso reprezentativen vzorec, ki izraža najpogosteje opaženo
         realnost, izkrivljala primerjalno preučitev kariernih ocenjevalnih poročil na ravni Komisije, tako da bi bilo to v nasprotju
         s členom 45 Kadrovskih predpisov in načelom enakega obravnavanja, splošne določbe za izvajanje tega člena, ki jih je sprejela
         ta institucija, organu za imenovanja, ki odloča o internih pritožbah uradnikov, in odborom za napredovanja, ki lahko izjemoma
         razveljavijo zmanjšanje kvote točk za napredovanje za generalni direktorat, ki je presegel ciljno povprečje, vseeno omogočajo,
         da upoštevajo posebne položaje, kadar nastanejo, in zagotavljajo, da se reprezentativna ocena uspešnosti uradnikov v danem
         nazivu v generalnem direktoratu v obliki točk za delovno uspešnost ne prenese neupravičeno na individualni položaj uradnikov,
         ki lahko napredujejo, kar zadeva število prednostnih točk, dodeljenih vsakemu generalnemu direktoratu.

      (Glej točke 56, od 59 do 61, od 63 do 68, 71, 72 in od 74 do 77.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 10. julij 1992, Mergen proti Komisiji, T‑53/91, Recueil, str. II‑2041, točka 36; Sodišče
         prve stopnje, 13. julij 1995, Rasmussen proti Komisiji, T‑557/93, RecFP, str. I‑A‑195 in II‑603, točka 22; Sodišče prve stopnje,
         16. september 1998, Rasmussen proti Komisiji, T‑234/97, RecFP, str. I‑A‑507 in II‑1533, točka 24; Sodišče prve stopnje, 3. oktober
         2000, Cubero Vermurie proti Komisiji, T‑187/98, RecFP, str. I‑A‑195 in II‑885, točka 61; Sodišče prve stopnje, 22. februar
         2000, Rose proti Komisiji, T‑22/99, RecFP, str. I‑A‑27 in II‑115, točka 57; Sodišče prve stopnje, 9. julij 2002, Callebaut
         proti Komisiji, T‑233/01, RecFP, str. I‑A‑115 in II‑625, točka 46; Sodišče prve stopnje, 19. marec 2003, Tsarnavas proti Komisiji,
         združene zadeve od T‑188/01 do T‑190/01, RecFP, str. I‑A‑95 in II‑495, točka 121; Sodišče prve stopnje, 15. september 2005,
         Casini proti Komisiji, T‑132/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑253 in II‑1169, točka 53 in navedena sodna praksa.

      2.      Prehodne določbe, uvedene s Splošnimi določbami za izvajanje člena 45 Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejela Komisija, ki
         generalnim direktoratom omogočajo, da za napredovalno obdobje 2003 dodelijo do štiri dodatne posebne prednostne točke zaradi
         upoštevanja uradnikov, predlaganih v prejšnjem napredovalnem obdobju, ki pa niso napredovali, v okviru 150 % možnosti za napredovanje
         v navedenem obdobju, niso v nasprotju s členom 45 Kadrovskih predpisov. Dodelitev teh točk, ki ni obvezna in ne vodi samodejno
         do napredovanja, namreč začasno zagotavlja prehod z enega sistema napredovanja na drugega in je ustrezen način za upoštevanje
         dejstva, da so bili ti uradniki že predlagani za napredovanje v prejšnjem napredovalnem obdobju, pri čemer se upoštevajo tudi
         proračunske omejitve v zvezi z razpoložljivimi delovnimi mesti v napredovalnem obdobju 2003.

      S temi določbami tudi ni kršeno načelo enakega obravnavanja. Ker je namen dodatnih posebnih prednostnih točk nagraditi posebej
         zaslužne uradnike v generalnem direktoratu zaradi zaslug, ki so jih izkazali v preteklosti, vendar niso napredovali, ti uradniki
         namreč glede na ta vidik svoje uspešnosti niso v položaju, ki bi ga bilo mogoče primerjati s položajem drugih uradnikov, ki
         v prejšnjem obdobju niso bili predlagani za napredovanje. Prav tako niso v položaju, primerljivem s položajem uradnikov, ki
         so bili predlagani za napredovanje v prejšnjem napredovalnem obdobju, vendar niso napredovali, ki pa zaradi omejitve 150 %
         možnosti za napredovanje v navedenem obdobju ne morejo dobiti teh točk, ker je uspešnost zadnje navedenih uradnikov, kot so
         jo generalni direktorati ocenili v prejšnjem napredovalnem obdobju, manjša od uspešnosti prvih, saj je vrstni red, v katerem
         so bili uradniki navedeni na seznamih predlogov, odvisen od tega, kako je generalni direktorat, v katerem opravljajo delo,
         ocenil njihovo uspešnost. V zvezi s tem dejstvo, da se število uradnikov, ki lahko dobijo te točke, spreminja glede na velikost
         generalnih direktoratov, ne pomeni kršitve načela prepovedi diskriminacije. Nasprotno, enako obravnavanje uradnikov iz različnih
         generalnih direktoratov je zagotovljeno prav s tem, da je zadevna omejitev izražena v odstotkih možnosti za napredovanje v
         prejšnjem napredovalnem obdobju in zato omogoča upoštevanje razlik med generalnimi direktorati glede števila uradnikov, ki
         lahko napredujejo v vsakem od teh direktoratov.

      (Glej točke 91, 92, od 94 do 97 in od 106 do 110.)
      3.      Ker je obljuba napredovanja uradnika, če je dokazana, ostanek iz prejšnjega napredovalnega obdobja, pri tem uradniku ne more
         ustvariti legitimnega pričakovanja, ker je bila dana brez upoštevanja veljavnih določb Kadrovskih predpisov in v nasprotju
         z obveznostjo priprave primerjalne ocene uspešnosti uradnikov, upravičenih do napredovanja, iz člena 45 Kadrovskih predpisov.

      (Glej točko 122.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje, 26. oktober 2000, Verheyden proti Komisiji, T‑138/99, RecFP, str. I‑A‑219 in II‑1001, točka 71 in navedena
         sodna praksa.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 7. septembra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Neizpolnitev obveznosti države - Socialna politika - Varnost in zdravje delavcev - Direktiva 93/104/ES - Organizacija delovnega časa - Člen 17(1) - Odstopanje - Člena 3 in 5 - Pravica do minimalnega časa dnevnega in tedenskega počitka. # Zadeva C-484/04.

text:
      Zadeva C-484/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska
      „Neizpolnitev obveznosti države – Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 93/104/ES – Ureditev delovnega časa – Člen 17(1) − Odstopanje − Člena 3 in 5 – Pravica do minimalnih obdobij dnevnega in tedenskega počitka“
      Povzetek sodbe
      Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa

      (Direktiva Sveta 93/104, členi 3, 5 in 17(1))
      Država članica s tem, da je za delavce, katerih del delovnega časa ni odmerjen ali vnaprej določen ali ga lahko določi delavec
         sam, uporabila odstopanje iz člena 17(1) Direktive Sveta 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, kakor je
         bila spremenjena z Direktivo 2000/34, in da ni sprejela ukrepov, potrebnih za izvajanje pravic do dnevnega in tedenskega počitka
         delavcev, ni izpolnila obveznosti iz členov 17(1), 3 in 5 te direktive.

      V zvezi s tem polni učinek pravic, ki so delavcem podeljene z Direktivo 93/104, nujno obsega obveznost držav članic, da zagotovijo
         spoštovanje pravice do dejanskega počitka. Država članica, ki v nacionalnem ukrepu prenosa navedene direktive določa, da lahko
         delavci izkoristijo omenjene pravice do počitka, in ki v smernicah v zvezi z uresničevanjem omenjenih pravic, naslovljenih
         na delodajalce in delavce, navaja, da delodajalec vseeno ni dolžan paziti na to, da delavci dejansko uživajo te pravice, ne
         zagotavlja spoštovanja minimalnih pravil iz členov 3 in 5 in bistvenega cilja navedene direktive. Vendar lahko smernice s
         tem, da dopuščajo razlago, da čeprav delodajalci delavcem ne morejo preprečiti tega minimalnega počitka, niso zavezani ukrepati,
         da bi delavci tako pravico dejansko izvršili, pravicam, ki jih določata člena 3 in 5 navedene direktive, odvzamejo bistvo
         in niso skladne z namenom te direktive, v skladu s katero je minimalni čas počitka nujno potreben za zaščito varnosti in zdravja
         delavcev.

      (Glej točke 40, 42, 44, 47 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 7. septembra 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Socialna politika – Varnost in zdravje delavcev – Direktiva 93/104/ES – Organizacija delovnega časa – Člen 17(1) − Odstopanje − Člena 3 in 5 – Pravica do minimalnega časa dnevnega in tedenskega počitka“
      V zadevi C‑484/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 23. novembra 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Rozet, zastopnik, in N. Yerrell, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska, ki ga je najprej zastopal M. Bethell, zastopnik, nato E. O’Neill, zastopnica, skupaj s K. Smithom, barrister,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, S. von Bahr, A. Borg Barthet, U. Lõhmus in A. Ó Caoimh (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. januarja 2006,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 9. marca 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska
         s tem, da je za delavce, pri katerih dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci
         sami, uporabilo odstopanje, predvideno v členu 17(1) Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih
         organizacije delovnega časa (UL L 307, str. 18), kot je bila spremenjena z Direktivo 2000/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 22. junija 2000 (UL L 195, str. 41, v nadaljevanju: Direktiva 93/104), in ni sprejelo ukrepov, potrebnih za izvajanje
         pravic do dnevnega in tedenskega počitka delavcev, ni izpolnilo obveznosti iz navedenega člena 17(1) in člena 249 ES.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        V skladu s členom 1(1) Direktive 93/104 ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega
         časa.

      3        Člena 3 in 5 navedene direktive iz oddelka II te direktive urejata minimalni čas dnevnega in tedenskega počitka delavcev.
         Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki vsakemu delavcu zagotovijo pravico do minimalnega dnevnega počitka enajst zaporednih
         ur v vsakem 24-urnem obdobju (člen 3) in v sedemdnevnem obdobju pravico do minimalno 24 ur neprekinjenega počitka in do 11
         ur dnevnega počitka iz člena 3 (člen 5, prvi odstavek).

      4        Na podlagi člena 17(1) Direktive 93/104:

      „Države članice lahko, ob primernem upoštevanju splošnih načel zaščite varnosti in zdravja delavcev, določijo odstopanja od
         členov 3, 4, 5, 6, 8 ali 16, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali
         vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami […]“

      5        V skladu s členom 18(1)(a) te direktive države članice sprejmejo zakone, podzakonske in upravne akte, potrebne za uskladitev
         s to direktivo, do 23. novembra 1996.

      6        Direktiva 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa
         (UL L 299, str. 9) je 2. avgusta 2004 nadomestila Direktivo 93/104. Vendar je predmet neizpolnitve, ki jo zatrjuje Komisija,
         zadnje navedena direktiva, ki je veljala ob izteku roka, predpisanega v obrazloženem mnenju.

       Nacionalna ureditev
      7        Uredba o delovnem času iz leta 1998 (Working Time Regulations 1998), kot je veljala leta 1999 (v nadaljevanju: WTR), v členu
         10, ki je prenesel člen 3 Direktive 93/104, določa, da ima vsak odrasli delavec pravico do minimalnega dnevnega počitka 11
         zaporednih ur v 24-urnem obdobju.

      8        Člen 11 WTR, ki je prenesel člen 5 navedene direktive, določa, da ima odrasli delavec, z izjemo določb odstavka 2 navedenega
         člena 5, v sedemdnevnem obdobju pravico do najmanj 24 ur neprekinjenega počitka.

      9        Člen 20(2) WTR določa:

      „Če je del delovnega časa odmerjen ali vnaprej določen, ali ga lahko določi delavec sam, vendar posebne značilnosti izvajane
         dejavnosti omogočajo, da lahko delavec, ne da bi to zahteval delodajalec, opravi tudi delo, katerega dolžina ni odmerjena
         ali vnaprej določena, ali jo lahko določi sam, se člen 4(1) in (2) ter člen 6(1), (2) in (7) uporabljajo le za del njegovega
         dela, ki je odmerjen ali vnaprej določen, ali ga delavec ne more določiti sam.“

      10      Department of Trade and Industry (ministrstvo za trgovino in industrijo) je z namenom, da delodajalcem in delavcem olajša
         razumevanje WTR, objavilo vodnik s smernicami, ki se nanašajo na različne določbe omenjene uredbe (v nadaljevanju: smernice).

      11      Na podlagi nekaterih odstavkov oddelkov 5 in 6 smernic „delodajalci pazijo na to, da je delavcem zagotovljen počitek, vendar
         niso dolžni preverjati, ali ga delavci dejansko izkoristijo“.

       Predhodni postopek
      12      Komisija je 21. marca 2002 na podlagi člena 226 ES na Združeno kraljestvo naslovila pisni opomin, v katerem mu je očitala,
         da je nepravilno preneslo člene 3, 5, 8 in 17(1) Direktive 93/104. Organi Združenega kraljestva so odgovorili z dopisom z
         dne 31. maja 2002.

      13      Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je 2. maja 2003 Združenemu kraljestvu poslala obrazloženo mnenje, v katerem
         je to državo članico pozvala, naj v roku dveh mesecev po vročitvi tega mnenja sprejme potrebne ukrepe za uskladitev s svojimi
         obveznostmi, ki izhajajo iz Direktive 93/104.

      14      Organi omenjene države članice so odgovorili na obrazloženo mnenje z dopisom z dne 30. junija 2003, v katerem so navedli,
         da je bila sprememba v skladu s členom 8 Direktive 93/104 o izračunu ur delavcev, ki delajo ponoči, objavljena, in vztrajali,
         da so nacionalni ukrepi, skupaj s smernicami, za prenos členov 17(1), 3 in 5 navedene direktive v skladu s to direktivo.

      15      V teh okoliščinah se je Komisija odločila, da vloži to tožbo.

       Tožba
       Prvi očitek, ki se nanaša na odstopanje iz člena 17(1) Direktive 93/104
      16      Komisija v prvem očitku navaja, da člen 20(2) WTR presega okvir odstopanja iz člena 17(1) Direktive 93/104. Dejansko se tako
         odstopanje uporablja samo za delavce, katerih delovni čas v celoti ni odmerjen ali vnaprej določen, ali ga lahko določijo
         delavci sami. Vendar Komisija ugotavlja, da WTR določa, da se v primerih, ko je delovni čas delavca samo delno odmerjen, vnaprej
         določen, ali ga delavec določi sam, določbe o tedenskem delovnem času in o nočnem delu uporabljajo samo za tisti del dela,
         ki je odmerjen, vnaprej določen, ali ga delavec ne more določiti sam.

      17      Združeno kraljestvo v odgovoru na tožbo navaja, da ne izpodbija več tega očitka in da se zavezuje, da bo razveljavilo sporno
         določbo WTR. Na obravnavi je navedlo, da bo uredba o spremembi člena 20(2) WTR začela veljati 6. aprila 2006.

      18      Komisija v repliki zatrjuje, da Združeno kraljestvo še ni sprejelo potrebnih ukrepov za uskladitev nacionalnih predpisov s
         členom 17(1) Direktive 93/104 in da predmet njene tožbe ostaja nespremenjen.

      19      Treba je poudariti, da se neizpolnitev obveznosti v skladu z ustaljeno sodno prakso presoja glede na stanje v državi članici,
         kot se je pokazalo ob poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, in da Sodišče ne sme upoštevati pozneje nastalih sprememb
         (glej zlasti sodbi z dne 18. novembra 2004 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-420/02, ZOdl., str. I-11175, točka 23, in z dne
         14. julija 2005 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑433/03, ZOdl., str. I-6985, točka 32).

      20      Glede obsega odstopanja iz člena 17(1) Direktive 93/104 izhaja iz besedila te iste določbe, kakor je to upravičeno navedla
         Komisija, da se to odstopanje uporablja samo za delavce, katerih delovni čas v celoti ni odmerjen ali vnaprej določen, ali
         ga delavci lahko določijo sami zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti.

      21      V obravnavani zadevi je jasno, da Združeno kraljestvo ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, ni sprejelo potrebnih
         ukrepov za uskladitev z omenjeno določbo, tako da je prvi očitek Komisije utemeljen.

       Drugi očitek, ki se nanaša na smernice in na čas počitka iz členov 3 in 5 Direktive  93/104
       Dopustnost
      22      Združeno kraljestvo meni, da je treba drugi očitek Komisije zavreči kot nedopustnega. Po eni strani v obrazloženem mnenju
         navaja, da je Komisija svojo kritiko omejila izključno na smernice, medtem ko tožba ni tako omejena, ker navaja neobstoj primernih
         ukrepov za zagotovitev celovitega in učinkovitega prenosa Direktive 93/104, in s tem presega obseg obrazloženega mnenja.

      23      Po drugi strani meni, da je sklicevanje na kršitev splošne obveznosti držav članic na podlagi člena 249, tretji odstavek,
         ES nezadostna trditev v primerih, ko bi se bilo treba sklicevati na nepravilen prenos zadevne direktive. Komisija bi morala
         jasno in po točkah opredeliti vsako področje, na katerem ukrepi, ki so jih sprejele države članice, ne zadoščajo za zagotovitev
         pravilnega prenosa zadevne direktive.

      24      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso namen predhodnega postopka ta, da se zadevni državi
         da možnost, da se po eni strani uskladi s svojimi obveznostmi na podlagi prava Skupnosti in da po drugi strani zoper očitke
         Komisije učinkovito uveljavi obrambna sredstva (glej zlasti sodbi z dne 10. maja 2001 v zadevi Komisija proti Nizozemski,
         C-152/98, ZOdl., str. I‑3463, točka 23, in z dne 10. novembra 2005 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑29/04, ZOdl., str.
         I-9705, točka 25).

      25      Prvič, iz tega izhaja, da je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, omejen s predhodnim postopkom iz te določbe,
         in da morata obrazloženo mnenje in tožba posledično temeljiti na enakih očitkih (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Avstriji, točka 26). Vendar ta zahteva ne sme v vsakem primeru naložiti popolne skladnosti med očitki, navedenimi v
         izreku obrazloženega mnenja, in predlogi tožbe, če predmet spora, kot je bil opredeljen v obrazloženem mnenju, ni bil razširjen
         ali spremenjen (glej sodbo z dne 7. julija 2005 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑147/03, ZOdl., str. I-5969, točka 24).

      26      Drugič, obrazloženo mnenje mora vsebovati skladen in podroben prikaz razlogov, ki so Komisijo prepričali, da zadevna država
         ni izpolnila obveznosti na podlagi prava Skupnosti (glej zlasti sodbo z dne 15. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji,
         C‑439/99, Recueil, str. I-305, točka 12, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Avstriji z dne 10. novembra 2005, točka 27).

      27      V obravnavani zadevi tako iz obrazloženega mnenja kakor iz vloge Komisije jasno izhaja, da se drugi očitek, ki ga navaja Komisija,
         nanaša na ohranitev izrecnega navodila v obliki smernic, naslovljenega na delodajalce, ki jim sporoča, da niso dolžni paziti
         na to, da delavci dejansko izkoristijo svoj čas počitka. V teh okoliščinah Komisija meni, da Združeno kraljestvo ni sprejelo
         vseh potrebnih ukrepov za to, da bi se dosegel namen Direktive 93/104.

      28      Predmet tožbe, ki je bil jasno določen, se med postopkom ni spremenil, torej je treba prvi ugovor nedopustnosti, ki ga je
         navedlo Združeno kraljestvo, zavrniti.

      29      Glede trditve Združenega kraljestva, da sklicevanje na člen 249, tretji odstavek, ES ne zadošča za ugotovitev nepravilnega
         prenosa Direktive 93/104, je treba poudariti, da se drugi očitek Komisije ne nanaša na sam nepravilen prenos členov 3 in 5
         te direktive, temveč bolj na obstoj nacionalnih ukrepov v obliki smernic, ki lahko spodbudijo prakso, ki ne bi bila skladna
         z določbami te direktive v zvezi s pravico do dnevnega in tedenskega počitka delavcev. Takšen očitek jasno izhaja iz besedila
         obrazloženega mnenja in tožbe.

      30      Vendar v obravnavani zadevi tako iz predhodnega postopka kot iz postopka pred Sodiščem izhaja, da se je bilo Združeno kraljestvo
         popolnoma sposobno braniti pred očitki Komisije v zvezi s tem, saj so bili ti predstavljeni dovolj podrobno, da so tej državi
         članici omogočili koristen odgovor. Dejstvo, da se je Komisija odločila svoj drugi očitek utemeljiti zgolj s členom 249, tretji
         odstavek, ES, ne pa s členoma 3 in 5 Direktive 93/104, ki sta posredno prizadeti določbi, vendar formalni prenos teh določb
         v WTR kot tak ni predmet tožbe Komisije, v teh okoliščinah ne more povzročiti nedopustnosti drugega očitka Komisije.

      31      Drugi ugovor nedopustnosti, ki ga je navedlo Združeno kraljestvo, se torej zavrne. V teh okoliščinah je drugi očitek Komisije
         dopusten.

       Temelj
      32      Komisija meni, da smernice potrjujejo in spodbujajo prakso neizpolnjevanja obveznosti iz Direktive 93/104. Delodajalci naj
         bi bili obveščeni, da niso dolžni paziti na to, da delavci zaprosijo in dejansko izkoristijo čas počitka, do katerega imajo
         pravico, ampak naj bi ravnali tako, da tistim, ki želijo ta čas izkoristiti, tega ne preprečijo. Komisija trdi, da to izrecno
         navodilo, naslovljeno na delodajalce s pomočjo smernic, te odvrača od tega, da bi pazili na to, da delavci izkoristijo minimalne
         obveznosti dnevnega in tedenskega počitka, ki jih predpisuje omenjena direktiva.

      33      Združeno kraljestvo meni, da smernice nikakor ne spodbujajo nespoštovanja nacionalnih pravil o prenosu in da vztrajajo pri
         dolžnosti delodajalcev, da ravnajo tako, da delavci lahko koristijo čas počitka, do katerega so upravičeni, in v tem pogledu
         priznavajo očitne omejitve odgovornosti teh delodajalcev. Ti ne bi smeli ravnati tako, da bi delavce ovirali pri koriščenju
         počitka, do katerega imajo pravico, na primer tako, da bi jim nalagali delovne obveznosti, ki so nezdružljive s takim počitkom.

      34      Združeno kraljestvo navaja, da razlaga Direktive 93/104, v skladu s katero ta direktiva zahteva, naj delodajalci dovolijo
         delavcem, da izkoristijo predvideni počitek, in zavezuje tudi delavce, da to storijo, ne izhaja iz nobene od jezikovnih različic
         te direktive, in da je ob upoštevanju negotovosti, ki se pojavijo v zvezi z obsegom ukrepov, ki naj bi jih sprejeli delodajalci,
         in okoliščin, glede na katere bi bilo mogoče meniti, da je bil počitek primerno izkoriščen, neizvedljiva in nejasna.

      35      Treba je poudariti, da namen Direktive 93/104 izhaja iz člena 118 A Pogodbe ES (člene od 117 do 120 Pogodbe ES so nadomestili
         členi od 136 do 143 ES), ki je pravna podlaga navedene direktive, iz prve, četrte, sedme in osme uvodne izjave te direktive,
         iz Listine Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev, sprejete na zasedanju Evropskega sveta 9. decembra 1989 v Strasbourgu,
         ki je navedena v členu 136 ES in katere odstavka 8 in 19, prvi pododstavek, omenja četrta uvodna izjava navedene direktive,
         ter iz člena 1(1) te direktive, katere namen je določitev minimalnih zahtev, namenjenih izboljšanju življenjskih razmer in
         razmer dela za delavce s približevanjem nacionalnih določb, ki se nanašajo predvsem na delovni čas (glej sodbi z dne 26. junija
         2001 v zadevi BECTU, C-173/99, Recueil, str. I‑4881, točka 37, ter z dne 1. decembra 2005 v zadevi Dellas in drugi, C‑14/04,
         ZOdl., str. I-10253, točka 40).

      36      Na podlagi teh določb je namen usklajevanja na ravni Skupnosti na področju organizacije delovnega časa zagotavljanje boljše
         zaščite varnosti in zdravja delavcev s tem, da se jim zagotavlja pravica do minimalnega počitka, predvsem dnevnega in tedenskega,
         in do primernih odmorov, ter da se določi najvišje število 48 ur za povprečni tedenski delovni čas, kar je zgornja meja, za
         katero je izrecno določeno, da vključuje nadure (glej zgoraj navedeni sodbi BECTU, točka 38, ter Dellas in drugi, točka 41).

      37      V skladu z določbami členov 3 in 5 Direktive 93/104 morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe, ki zagotovijo vsakemu
         delavcu pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24-urnem obdobju, v sedemdnevnem obdobju pa pravico do
         minimalno 24 ur neprekinjenega počitka in do 11 ur dnevnega počitka iz člena 3. Te določbe nalagajo državam članicam jasne
         in natančne obveznosti rezultata glede koriščenja takih pravic do počitka.

      38      Poleg tega so tako glede besedila navedene direktive kot glede njenega namena in strukture različne določbe, ki jih določa
         za minimalne počitke, pravila socialnega prava Skupnosti posebnega pomena, ki jih mora uživati vsak delavec kot minimalne
         zahteve, potrebne za zagotavljanje njegove varnosti in zdravja (glej zgoraj navedeno sodbo BECTU, točki 43 in 47; sodbo z
         dne 5. oktobra 2004 v zadevi Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I-8835, točka 100, ter zgoraj navedeno
         sodbo Dellas in drugi, točka 49).

      39      Potemtakem iz besedila členov 3 in 5 Direktive 93/104 in iz osme uvodne izjave te direktive, v skladu s katero je treba delavcem
         zagotoviti minimalni počitek, iz ciljev te direktive, na katere so opozorile točke od 35 do 38 te sodbe, in iz ureditve, ki
         jo je uvedla ta direktiva, izhaja, da morata biti delavcem dejansko zagotovljena dnevni in tedenski počitek, ki ju predpisuje
         navedena direktiva.

      40      Dejansko je pomembno, da se v celoti zagotovi polni učinek pravic, ki jih delavcem podeljuje Direktiva 93/104, kar nujno obsega
         obveznost držav članic, da zagotovijo spoštovanje vsake minimalne zahteve, ki jo odreja ta direktiva, skupaj s pravico do
         dejanskega počitka (zgoraj navedena sodba Dellas in drugi, točka 53). Ta razlaga je dejansko edina, ki je skladna z namenom
         omenjene direktive, ki je zagotoviti učinkovito zaščito varnosti in zdravja delavcev tako, da se jim dejansko zagotovi minimalni
         počitek, do katerega imajo pravico (glej sodbo z dne 9. septembra 2003 v zadevi Jaeger, C‑151/02, Recueil, str. I-8389, točka 70).

      41      Kot je Sodišče že presodilo ob upoštevanju bistvenega cilja Direktive 93/104, katere namen je učinkovita zaščita varnosti
         in zdravja delavcev, mora biti vsakemu delavcu zagotovljen primerni čas za počitek, ki mora biti učinkovit, tako da se zadevnim
         osebam omogoči obnova moči po utrujenosti, ki je posledica dela, in mora biti tudi preventiven, tako da kar se da zmanjša
         nevarnost poslabšanja varnosti in zdravja delavcev, ki ga lahko pomeni kopičenje delovnega časa brez počitka (zgoraj navedena
         sodba Jaeger, točka 92).

      42      Država članica, ki v nacionalnem ukrepu prenosa Direktive 93/104 določa, da lahko delavci izkoristijo omenjene pravice do
         počitka, in ki v smernicah v zvezi z uresničevanjem omenjenih pravic, naslovljenih na delodajalce in delavce, navaja, da delodajalec
         vendarle ni dolžan paziti na to, da delavci dejansko uživajo te pravice, ne zagotavlja spoštovanja minimalnih pravil iz členov
         3 in 5 omenjene direktive in bistvenega cilja te direktive.

      43      Kot je generalna pravobranilka pravilno poudarila v točki 67 sklepnih predlogov in kot je poleg tega Komisija priznala na
         obravnavi, spoštovanje obveznosti iz Direktive 93/104 na splošno ne sme prisiliti delodajalca, naj delavcem naloži, naj dejansko
         izkoristijo počitek, do katerega imajo pravico. Odgovornost delodajalca v zvezi s spoštovanjem časa počitka, določenega z
         navedeno direktivo, ne more biti neomejena.

      44      Vendar lahko smernice v obravnavani zadevi s tem, da so omejile obveznosti delodajalcev glede pravice delavcev do minimalnega
         časa dejanskega počitka iz členov 3 in 5 Direktive 93/104, in zlasti s tem, da dopuščajo razlago, da čeprav delodajalci delavcem
         ne morejo preprečiti tega počitka, niso zavezani ukrepati v smeri, da bi delavci tako pravico dejansko izvršili, pravicam,
         ki jih določata člena 3 in 5 navedene direktive, odvzamejo bistvo. Te smernice niso skladne z namenom te direktive, v skladu
         s katero je minimalni čas počitka nujno potreben za zaščito varnosti in zdravja delavcev (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo BECTU, točka 49).

      45      V zvezi s trditvijo Združenega kraljestva, da iz besedila Direktive 93/104 izhaja, da obstaja očitna razlika med njenimi členi
         3, 4, 5 in 7, ki se nanašajo na pravice posameznega delavca in določajo zgolj možnost, ter členoma 6 in 8 te direktive, ki
         jasno določata natančno obveznost rezultata glede omejitve delovnega časa, zadostuje navedba, da taka razlaga ni podkrepljena
         ne z različnimi jezikovnimi različicami te direktive ne s sodno prakso Sodišča, ki se nanaša na to direktivo, njen namen in
         značaj pravic do počitka.

      46      Dejansko je Sodišče v točki 44 zgoraj navedene sodbe BECTU v zvezi s členom 7(1) Direktive 93/104, ki z enakimi izrazi kot
         jih uporabljata člena 3 in 5 te direktive, določa, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo vsakemu delavcu
         pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, ravno tako odločilo, da mora biti delavcu v skladu s to določbo
         zagotovljen dejanski počitek v skrbi za učinkovito zaščito njegove varnosti in zdravja.

      47      Glede na zgornje ugotovitve je treba zaključiti, da Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da je za
         delavce, katerih del delovnega časa ni odmerjen ali vnaprej določen ali ga lahko določi delavec sam, uporabilo odstopanje
         iz člena 17(1) Direktive 93/104 in da ni sprejelo ukrepov, potrebnih za izvajanje pravic do dnevnega in tedenskega počitka
         delavcev, ni izpolnilo obveznosti iz členov 17(1), 3 in 5 te direktive.

       Stroški
      48      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Združenemu kraljestvu naloži plačilo stroškov, in ker to s predlogi ni uspelo, se mu naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da je za delavce, katerih del delovnega časa ni odmerjen ali
            vnaprej določen ali ga lahko določi delavec sam, uporabilo odstopanje iz člena 17(1) Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra
            1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta
            2000/34/ES z dne 22. junija 2000, in da ni sprejelo ukrepov, potrebnih za izvajanje pravic do dnevnega in tedenskega počitka
            delavcev, ni izpolnilo obveznosti iz členov 17(1), 3 in 5 te direktive.
      2)      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.