title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 19. novembra 2013.#Svet Evropske unije proti Evropski komisiji.#Letna prilagoditev osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije – Kadrovski predpisi za uradnike – Ničnostna tožba – Sporočilo COM(2011) 829 final – Predlog COM(2011) 820 final – Tožba zaradi nedelovanja – Vložitev predlogov na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom za uradnike – Opustitev ukrepanja Komisije – Tožba, ki je postala brezpredmetna – Ustavitev postopka.#Zadeva C‑66/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 19. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Letna prilagoditev osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije — Kadrovski predpisi za uradnike — Ničnostna tožba — Sporočilo COM(2011) 829 final — Predlog COM(2011) 820 final — Tožba zaradi nedelovanja — Vložitev predlogov na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom za uradnike — Opustitev ukrepanja Komisije — Tožba, ki je postala brezpredmetna — Ustavitev postopka“
      V zadevi C‑66/12,
      zaradi, primarno, ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU, in, podredno, tožbe zaradi nedelovanja na podlagi člena 265 PDEU, vloženih 9. februarja 2012,

         Svet Evropske unije, ki ga zastopata M. Bauer in J. Herrmann, agenta,
      tožeča stranka,
      ob intervenciji

         Češke republike, ki jo zastopajo M. Smolek, D. Hadroušek in J. Vláčil, agenti,

         Kraljevine Danske, ki jo zastopata V. Pasternak Jørgensen in C. Thorning, agenta,

         Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopata T. Henze in N. Graf Vitzthum, agenta,

         Irske, ki jo zastopa E. Creedon, agentka, skupaj s C. Tolandom, BL, in A. Joyceom, solicitor,

         Kraljevine Španije, ki jo zastopata N. Díaz Abad in S. Centeno Huerta, agentki,

         Francoske republike, ki jo zastopajo G. de Bergues, D. Colas in J.‑S. Pilczer, agenti,

         Republike Latvije, ki jo zastopata I. Kalniņš in A. Nikolajeva, agenta,

         Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopata C. Wissels in M. Bulterman, agentki,

         Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata E. Jenkinson in J. Beeko, agentki, skupaj z R. Palmerjem, barrister,
      intervenienti,
      proti

         Evropski komisiji, ki jo zastopajo J. Currall, D. Martin in J.‑P. Keppenne, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Evropskega parlamenta, ki ga zastopata A. Neergaard in S. Seyr, agenta,
      intervenient,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, T. von Danwitz (poročevalec), E. Juhász, M. Safjan, C. G. Fernlund in J. L. da Cruz Vilaça, predsedniki senatov, A. Rosas, G. Arestis, J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev, sodniki, C. Toader, sodnica, in C. Vajda, sodnik,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. julija 2013,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. septembra 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Svet Evropske unije s tožbo predlaga:

                        —

                        primarno, naj na podlagi člena 263 PDEU razglasi za nična:

                                 —

                                 Sporočilo Komisije z dne 24. novembra 2011, ki zagotavlja dodatne informacije v zvezi s Poročilom Komisije o določbi o izjemi z dne 13. julija 2011 (COM(2011) 829 final; v nadaljevanju: izpodbijano sporočilo), v delu, v katerem Evropska komisija z njim dokončno zavrača predložitev ustreznih predlogov Evropskemu parlamentu in Svetu na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropske unije, sprejetih z Uredbo Sveta (EGS, Euratom, ESPJ) št. 259/68 z dne 29. februarja 1968 o določitvi Kadrovskih predpisov za uradnike in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti ter uvedbi posebnih ukrepov, ki se začasno uporabljajo za uradnike Komisije (UL L 56, str. 1), kakor so bili spremenjeni z Uredbo (EU, Euratom) št. 1080/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 (UL L 311, str. 1), (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), in

                                 —

                                 predlog Komisije za uredbo Sveta o prilagoditvi osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije ter korekcijskih koeficientov, ki se zanje uporabljajo, z učinkom od 1. julija 2011, vložen 24. novembra 2011 (COM(2011) 820 final; v nadaljevanju: izpodbijani predlog);

                        —

                        podredno, naj na podlagi člena 265 PDEU ugotovi kršitev Pogodb, ker Komisija Parlamentu in Svetu ni predložila ustreznih predlogov na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom.

         Pravni okvir

               2

               Člen 65 Kadrovskih predpisov določa:
               „1.   Svet vsako leto pregleda osebne prejemke uradnikov in drugih uslužbencev Unije. Ta pregled se opravi septembra ob upoštevanju skupnega poročila Komisije, ki temelji na skupnem indeksu, ki ga pripravi Statistični urad Evropske unije v soglasju z nacionalnimi statističnimi uradi držav članic; indeks odraža stanje v vsaki od držav Unije na dan 1. julija.
               Pri tem pregledu Svet preuči, ali je potrebna prilagoditev osebnih prejemkov kot del ekonomske in socialne politike Unije. Zlasti morajo biti upoštevana vsa povišanja plač v javnih službah in kadrovske potrebe.
               2.   V primeru znatne spremembe življenjskih stroškov Svet v dveh mesecih odloči, kako naj se ponderji [korekcijski koeficienti] prilagodijo in, če je to primerno, o njihovi retroaktivni uporabi.
               3.   Za namene tega člena odloča Svet s kvalificirano večino na predlog Komisije, kakor predvideva člen 16(4) in (5) [PEU].“

               3

               Člen 82(2) Kadrovskih predpisov določa, da kadar Svet v skladu s členom 65(1) Kadrovskih predpisov odloči, da se prilagodijo osebni prejemki, se enake prilagoditve uporabijo za pokojnine.

               4

               Člen 65a Kadrovskih predpisov določa, da so pravila za izvajanje njihovih členov 64 in 65 določena v Prilogi XI k navedenim predpisom.

               5

               Člen 1 te priloge, ki spada v oddelek 1 njenega prvega poglavja, določa, da za namen presoje, predvidene v členu 65(1) Kadrovskih predpisov, Eurostat vsako leto pred koncem oktobra pripravi poročilo o spremembah življenjskih stroškov v Bruslju (Belgija) (bruseljski mednarodni indeks), o spremembah življenjskih stroškov izven Bruslja (ekonomske paritete in implicitni indeksi) in o spremembah kupne moči plač javnih uslužbencev centralnih vlad osmih držav članic (posebni kazalci).

               6

               Člen 3 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, ki je v oddelku 2 prvega poglavja te priloge, naslovljenem „Ureditev letnega prilagajanja osebnih prejemkov in pokojnin“, določa:
               „1.   Na podlagi člena 65(3) Kadrovskih predpisov Svet na predlog Komisije in na podlagi meril iz oddelka 1 te priloge pred koncem vsakega leta sprejme sklep o prilagoditvi osebnih prejemkov in pokojnin z veljavnostjo od 1. julija.
               2.   Znesek prilagoditve se dobi tako, da se bruseljski mednarodni indeks pomnoži s posebnim kazalcem. Prilagoditev je določena kot enoten linearen odstotek.
               […]
               5.   Korekcijski koeficient se ne uporablja za Belgijo in Luksemburg. Veljavni korekcijski koeficient:

                        (a)

                        za plače uradnikov Unije, ki so zaposleni v drugih državah članicah in v nekaterih drugih krajih zaposlitve ,

                        (b)

                        […] za pokojnine Unije, ki se izplačujejo v drugih državah članicah za tisti del, ki ustreza pravicam, pridobljenim pred 1. majem 2004,

                  se določi na podlagi razmerij med ustreznimi ekonomskimi paritetami iz člena 1 te priloge in deviznimi tečaji, določenimi v členu 63 Kadrovskih predpisov za zadevne države.
               […]“

               7

               Poglavje 5 Priloge XI h Kadrovskim predpisom ima naslov „Določba o izjemi“. Vsebuje le člen 10, ki določa:
               „Če se na podlagi objektivnih podatkov, ki jih v ta namen predloži Komisija, oceni, da se ekonomski in socialni položaj v Uniji resno in nenadoma poslabša, da Komisija ustrezne predloge, o katerih Evropski parlament in Svet odločita v skladu s postopkom iz člena 336 [PDEU].“

               8

               Člen 15(1) te priloge določa, da se njene določbe uporabljajo od 1. julija 2004 do 31. decembra 2012.

         Dejansko stanje

               9

               Ker je Svet menil, da je trenutna finančna in gospodarska kriza v Uniji povzročila „nenadno in resno poslabšanje gospodarskih in socialnih razmer v Uniji“ v smislu člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, je Komisijo decembra 2010 pozval, naj na podlagi tega člena 10 pravočasno predloži ustrezne predloge, da jih bosta lahko s Parlamentom preučila in sprejela pred koncem leta 2011.

               10

               Komisija je 13. julija 2011 v odgovor na ta poziv Svetu predložila Poročilo o določbi o izjemi (člen 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom) (COM(2011) 440 final), v katerem je upoštevala 15 kazalcev in evropsko gospodarsko napoved, ki jo je njen generalni direktorat za gospodarske in finančne zadeve objavil 13. maja 2011, ter sklenila, da ni ustrezno predložiti predloga v skladu členom 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom.

               11

               Na podlagi preučitve tega poročila so na Svetu potekale razprave, ki so se sklenile z novim pozivom Komisiji, katerega namen je bil, da se uporabi navedeni člen 10 in predloži ustrezen predlog prilagoditve osebnih prejemkov.

               12

               Komisija je v odgovor na to zahtevo predložila izpodbijano sporočilo, ki je temeljilo zlasti na gospodarski napovedi, ki jo je 10. novembra 2011 objavil njen generalni direktorat za gospodarske in finančne zadeve. Komisija je ponovno ugotovila, da Unija ni bila soočena z izrednimi okoliščinami v smislu člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom in da zato ne more uporabiti določbe o izjemi.

               13

               Isti dan je Komisija vložila izpodbijani predlog, ki je temeljil na „običajni“ metodi prilagoditve osebnih prejemkov iz člena 3 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, in predlagala prilagoditev v višini 1,7 odstotka.

               14

               Svet je s Sklepom Sveta 2011/866/EU z dne 19. decembra 2011 o predlogu Komisije za uredbo Sveta o prilagoditvi osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije ter korekcijskih koeficientov, ki se zanje uporabljajo, z učinkom od 1. julija 2011 (UL L 341, str. 54) sklenil, da zlasti iz teh razlogov „ne sprejme [izpodbijanega] predloga“:

                        „(8)

                        […] Prepričan je, da trenutna finančna in ekonomska kriza v Uniji, zaradi katere je veliko število držav članic uvedlo znatne fiskalne prilagoditve, med drugim prilagoditve plač javnih uslužbencev, pomeni resno in nenadno poslabšanje ekonomskega in socialnega položaja v Uniji.

                  […]

                        (13)

                        V luči navedenega Svet meni, da stališče Komisije v zvezi z obstojem resnega in nenadnega poslabšanja ekonomskega in socialnega položaja ter njena odločitev, da ne predloži predloga na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, temeljita na očitno nezadostni in napačni utemeljitvi.

                        (14)

                        Ker je Sodišče […] v zadevi [Komisija proti Svetu, v kateri je bila izdana sodba z dne 24. novembra 2010 (C-40/10, ZOdl., str. I-12043),] razsodilo, da je edina možnost za upoštevanje ekonomske krize pri prilagoditvi osebnih prejemkov za obdobje uporabe Priloge XI h Kadrovskim predpisom postopek iz člena 10 navedene priloge, je bil Svet v zvezi z uporabo tega člena v času kriznih razmer odvisen od predloga Komisije.

                        (15)

                        Svet je prepričan, da je bila Komisija, v luči besedila člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom in ob upoštevanju obveznosti lojalnega sodelovanja med institucijami iz drugega stavka člena 13(2) [PEU], zavezana Svetu predložiti ustrezen predlog. Ugotovitve Komisije in nepredložitev takšnega predloga predstavljajo kršitve zadevne obveznosti.

                        (16)

                        Ker lahko Svet ukrepa le na podlagi predloga Komisije, sta nezmožnost Komisije, da prikaže pravilne ugotovitve na podlagi dokazov in da predstavi predlog v skladu s členom 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, preprečila Svetu, da bi pravilno deloval z ozirom na nenadno in resno poslabšanje ekonomskega in socialnega položaja s sprejemom akta v skladu s členom 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom“.

         Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

               15

               Svet Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        primarno, na podlagi člena 263 PDEU izpodbijano sporočilo v delu, v katerem Komisija z njim dokončno zavrača predložitev ustreznih predlogov Parlamentu in njemu na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, in izpodbijani predlog razglasi za nična;

                        —

                        podredno, na podlagi člena 265 PDEU ugotovi kršitev Pogodb, ker Komisija Parlamentu in njemu ni predložila ustreznih predlogov na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, in

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               16

               Komisija Sodišču predlaga, naj tožbo zavrne in Svetu naloži plačilo stroškov.

               17

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 20. aprila 2012 je bila Parlamentu dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije. S sklepom predsednika Sodišča z dne 6. julija 2012 je bila Češki republiki, Kraljevini Danski, Zvezni republiki Nemčiji, Irski, Kraljevini Španiji, Francoski republiki, Republiki Latviji, Kraljevini Nizozemski in Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta.

         Tožba

               18

               Svet s tožbo trdi, da je Komisija z vložitvijo izpodbijanega predloga na podlagi „običajne“ metode prilagoditve iz člena 3 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, s čimer je zavrnila vložitev ustreznih predlogov na podlagi člena 10 te priloge, kršila navedeni člen 10 v povezavi s členom 13(2), drugi stavek, PEU in členom 241 PDEU.

               19

               Komisija trdi, da je ta tožba nedopustna, ker Svet o vložitvi te tožbe ni odločil s kvalificirano večino svojih članov. Poleg tega naj niti izpodbijano sporočilo niti izpodbijani predlog ne bi bila izpodbojna akta v smislu člena 263 PDEU. Nazadnje, pogoji iz člena 265 PDEU naj ne bi bili izpolnjeni zlasti zaradi dejstva, da je Komisija s tem, da je trdila, da pogoji za uvedbo postopka iz člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom niso izpolnjeni, sprejela stališče glede poziva Sveta. Vendar naj Svet glede na to, da je svoja stališča lahko uveljavljal v okviru tožbe, ki jo je Komisija vložila zoper zavrnitev Sveta, da bi sprejel izpodbijani predlog, vložen na podlagi člena 3 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, ne bi bil brez sodnega varstva. Komisija podredno izpodbija utemeljenost ničnostne tožbe in tožbe zaradi nedelovanja in trdi, da Svet ni dokazal, da je Komisija pri presoji ekonomskega in socialnega položaja v Uniji storila očitno napako.

               20

               Poudariti je treba, da se ta tožba, tako kot zadeva Komisija proti Svetu, v kateri je bila izdana sodba z dne 19. novembra 2013 (C‑63/12), nanaša na prilagoditev osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Unije za leto 2011 in je posledica nesoglasja med Komisijo in Svetom glede vprašanja, ali bi bilo treba tisto leto uporabiti „običajno“ in samodejno metodo iz člena 3 Priloge XI h Kadrovskim predpisom ali določbo o izjemi iz člena 10 te priloge, ki se uporabi, „če se […] oceni, da se ekonomski in socialni položaj v Uniji resno in nenadoma poslabša“. Tesna povezanost med tema zadevama izhaja tudi iz dejstva, da se stranke v vsaki od njiju sklicujejo na vsebino svojih vlog, vloženih v zvezi z drugo zadevo, in jih prilagajo.

               21

               Sodišče pa je v točkah od 57 do 77 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Svetu z dne 19. novembra 2013 odločilo o razdelitvi vlog med institucijami v okviru letne prilagoditve osebnih prejemkov in pokojnin, zlasti kar zadeva določitev pravne podlage za to prilagoditev in uporabo določbe o izjemi.

               22

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je ta tožba postala brezpredmetna in da zato o njej ni treba odločiti.

         Stroški

               23

               Člen 142 Poslovnika Sodišča določa, da če se postopek ustavi, Sodišče odloči o stroških po prostem preudarku.

               24

               V obravnavani zadevi tožba ni postala brezpredmetna zaradi ravnanja ene od strank, temveč zaradi dejstva, da je Sodišče odločilo o ničnostni tožbi, vloženi v okviru zadeve, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Komisija proti Svetu z dne 19. novembra 2013.

               25

               V teh okoliščinah je treba odločiti, da Svet, Komisija in intervenienti nosijo vsak svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Postopek se ustavi.

                           2.

                           Češka republika, Kraljevina Danska, Zvezna republika Nemčija, Irska, Kraljevina Španija, Francoska republika, Republika Latvija, Kraljevina Nizozemska, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, Evropski parlament, Svet Evropske unije in Evropska komisija nosijo svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. novembra 2012.#Finanzamt Hildesheim proti BLC Baumarkt GmbH & Co. KG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof.#Šesta direktiva o DDV – Člen 17(5), tretji pododstavek – Pravica do odbitka vstopnega davka – Blago in storitve, ki se uporabijo tako za obdavčene transakcije kot za oproščene transakcije – Dajanje nepremičnine v najem za poslovne namene in prebivanje – Merilo za izračun odbitnega deleža DDV.#Zadeva C‑511/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 8. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Šesta direktiva o DDV — Člen 17(5), tretji pododstavek — Pravica do odbitka vstopnega davka — Blago in storitve, ki se uporabijo tako za obdavčene transakcije kot za oproščene transakcije — Dajanje nepremičnine v najem za poslovne namene in prebivanje — Merilo za izračun odbitnega deleža DDV“
      V zadevi C-511/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija) z odločbo z dne 22. julija 2010, ki je prispela na Sodišče 27. oktobra 2010, v postopku

         Finanzamt Hildesheim

      proti

         BLC Baumarkt GmbH & Co. KG,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (poročevalec), sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, zastopnika,

               —

               za grško vlado F. Dedousi in G. Kotta, kot tudi K. Boskovits, zastopniki,

               —

               za vlado Združenega kraljestva C. Murrell, zastopnica,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in B.-R. Killmann, zastopnika,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. aprila 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23; v nadaljevanju: Šesta direktiva).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Finanzamt Hildesheim (v nadaljevanju: Finanzamt) in BLC Baumarkt GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: BLC), družbo nemškega prava, glede izračuna odbitnega deleža vstopnega davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), plačanega za nepremičnino, ki se uporablja tako za transakcije, ki so obdavčene z DDV kot za transakcije, ki so DDV oproščene.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               V dvanajsti uvodni izjavi Šeste direktive je navedeno:
               „ker je treba uskladiti pravila za odbitke glede na to, koliko vplivajo na dejansko pobrane zneske; ker je treba odbitni delež v vseh državah članicah računati na podoben način“.

               4

               Člen 17(5) Šeste direktive določa:
               „Za blago in storitve, ki jih bo davčni zavezanec uporabil bodisi [tako] za transakcije iz odstavkov 2 in 3, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten, bodisi [kot] za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, je odbiten samo takšen delež [DDV], ki se pripiše prvim transakcijam.
               Ta delež se v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec.
               Države članice pa lahko:

                        a)

                        dovolijo, da davčni zavezanec določi delež za vsako področje svoje dejavnosti, če vodi ločeno knjigovodstvo za vsako področje;

                        b)

                        zahtevajo, da davčni zavezanec določi delež za vsako področje svoje dejavnosti in za vsako področje vodi ločeno knjigovodstvo;

                        c)

                        dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec opravi odbitek na podlagi uporabe vsega blaga ali dela blaga in storitev;

                        d)

                        dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec v skladu s pravilom iz prvega pododstavka opravi odbitek od vsega blaga in storitev, uporabljenih za transakcije iz tega pododstavka;

                        e)

                        kadar je [DDV], ki za davčnega zavezanca ni odbiten, neznaten, določijo, da se šteje, kakor da ga ni.“

               5

               Člen 19(1) Šeste direktive določa:
               „Odbitni delež po prvem pododstavku člena 17(5) se določi z ulomkom, ki ima:

                        —

                        v števcu skupni znesek letnega prometa brez [DDV], ki se nanaša na transakcije, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten po členu 17(2) in (3),

                        —

                        v imenovalcu skupni znesek letnega prometa brez [DDV], ki se nanaša na transakcije, vključene v števcu, in transakcije, pri katerih [DDV] ni odbiten. Države članice lahko v imenovalec vključijo tudi znesek subvencij, razen subvencij iz člena 11A(1)(a).

                  Delež se določi na letni podlagi kot odstotek in se zaokroži navzgor na število, ki ne sme presegati naslednjega celega števila.“

         Nemško pravo

               6

               Člen 15(4) zakona o davku na dodano vrednost (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, str. 1270), kakor je bil spremenjen z zakonom o davčni reformi iz leta 2003 (Steueränderungsgesetz 2003, BGBl. 2003 I, str. 2645) (v nadaljevanju: UStG), določa:
               „Če davčni zavezanec za namene svojega poslovanja uporablja blago ali storitev, uvoženo, dobavljeno ali pridobljeno v Skupnosti, le delno za izvajanje transakcij, za katere je odbitek vstopnega davka izključen, del vstopnega davka, ki je ekonomsko povezan s transakcijami, za katere je pravica do odbitka izključena, ni odbiten. Davčni zavezanec lahko ustrezno oceni delne zneske, ki jih ni mogoče odbiti. Ugotovitev dela vstopnega davka, ki ga ni mogoče odbiti, v skladu z odstotnim deležem prometa, ki izključuje odbitek davka, glede na promet, na podlagi katerega obstaja pravica do odbitka vstopnega davka, je dopustna le, če ni mogoča nobena druga ekonomska povezava.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               7

               Družba BLC je v letih 2003 in 2004 zgradila stanovanjsko-poslovno stavbo. Po njeni izgradnji jo je dala v najem, pri čemer je bil ta najem deloma oproščen DDV in deloma obdavčen s tem davkom. V svojem obračunu DDV za leto 2004 je družba BLC deloma odbila vstopni davek za to stavbo. V ta namen je družba BLC izračunala znesek odbitnega DDV z uporabo deleža, določenega glede na razmerje med prometom od dajanja v najem za poslovne namene in prometom od drugih transakcij dajanja v najem (v nadaljevanju: metoda na podlagi prometa).

               8

               Na podlagi davčnega pregleda je Finanzamt ugotovil, da bi se moral znesek odbitnega vstopnega DDV v skladu s členom 15(4) UStG določiti glede na razmerje med površino poslovnih prostorov in površino stanovanjskih prostorov. V danem primeru je razdelitev v skladu s to metodo pomenila zmanjšanje zneska odbitnega DDV. Zato je Finanzamt družbi BLC poslal odločbo o odmeri davka.

               9

               Družba BLC je zoper to odmerno določbo pri Finanzgericht vložila tožbo. To sodišče je ugodilo tej tožbi, ker naj bi bil člen 15(4), tretji stavek, UStG v nasprotju s pravom Unije. Člen 17(5), tretji pododstavek, točka (c), Šeste direktive naj bi namreč nasprotoval temu, da država članica kot primarno merilo razdelitve določi drugo metodo, kot je ta na podlagi prometa.

               10

               Finanzamt je zoper odločbo Finanzgericht pri Bundesfinanzhof vložil revizijo. Bundesfinanzhof ocenjuje, da je treba obravnavati vprašanje, ali ena izmed možnosti iz člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive oziroma natančneje možnost iz člena 17(5), tretji pododstavek, točka (c), te direktive državam članicam dovoljuje, da omejijo razdelitev z uporabo metode na podlagi prometa tako, da je to metodo mogoče uporabiti le, kadar ni mogoča nobena druga ekonomska povezava.

               11

               V teh okoliščinah je Bundesfinanzhof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive [...] razlagati tako, da državo članico pooblašča, da za razdelitev vstopnega DDV od izgradnje stavbe z mešano rabo primarno predpiše drugo razdelitveno merilo kot [tisto, ki izhaja iz metode na podlagi] prometa?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               12

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive razlagati tako, da državam članicam dovoljuje, da kot primarni razdelitveni ključ za izračun odbitnega deleža vstopnega DDV, plačanega v zvezi z izgradnjo stavbe z mešano rabo, določijo drug razdelitveni ključ kot tisti, ki temelji na prometu, iz člena 19(1) te direktive.

               13

               Zaradi odgovora na to vprašanje je treba opozoriti, da člen 17(5) Šeste direktive določa ureditev, ki se uporablja za pravico do odbitka DDV, kadar se ta nanaša na blago ali storitve, ki jih davčni zavezanec uporablja „tako za transakcije iz odstavkov 2 in 3, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten, kot za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten“. V takem primeru je v skladu s členom 17(5), prvi pododstavek, Šeste direktive odbitek dovoljen samo za takšen delež DDV, ki je sorazmeren znesku prvih obdavčenih transakcij (sodba z dne 18. decembra 2008 v zadevi Royal Bank of Scotland, C-488/07, ZOdl., str. I-10409, točka 17).

               14

               Pravica do odbitka se na podlagi člena 17(5), drugi pododstavek, Šeste direktive izračuna glede na delež, določen v skladu s členom 19 iste direktive (zgoraj navedena sodba Royal Bank of Scotland, točka 18).

               15

               Vendar, kot je razvidno iz točke 19 zgoraj navedene sodbe Royal Bank of Scotland, člen 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive, ki vsebuje izraz „pa“, dovoljuje odstopanje od pravila iz prvega in drugega pododstavka navedenega člena 17(5), ker državam članicam dopušča, da predpišejo eno izmed drugih metod za določitev pravice do odbitka, ki so navedene v tretjem pododstavku te določbe, in sicer določitev ločenih deležev za vsako področje dejavnosti ali odbitek na podlagi uporabe vsega ali dela blaga in storitev za določeno dejavnost, ali celo izključitev pravice do odbitka, če se spoštujejo določeni pogoji.

               16

               Ker je treba zato člen 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive šteti za določbo o odstopanju od prvega in drugega pododstavka člena 17(5), morajo države članice pri izvrševanju pooblastil, ki jim jih daje ta člen, spoštovati polni učinek člena 17(5), prvi pododstavek, Šeste direktive in načela, na katerih temelji skupni sistem DDV, zlasti načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti.

               17

               Zato bi bilo dejstvo, da se državi članici dovoli, da sprejme zakonodajo, kot jo opisuje predložitveno sodišče, ki na splošno odstopa od pravil iz člena 17(5), prvi in drugi pododstavek, in iz člena 19(1) Šeste direktive, v nasprotju s to direktivo. Zaradi take zakonodaje bi bil namreč vprašljiv cilj Šeste direktive, naveden v njeni dvanajsti uvodni izjavi, in sicer da je treba odbitni delež v vseh državah članicah računati na podoben način.

               18

               Tako razlago poleg tega potrjuje namen člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive, katerega določbe se uporabljajo za opredeljene primere, saj je njihov cilj zlasti to, da državam članicam, ob upoštevanju specifičnih značilnosti za posamezno dejavnost davčnega zavezanca, omogočijo, da dosežejo natančnejše rezultate izračuna odbitnega deleža (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Royal Bank of Scotland, točka 24).

               19

               Zato člen 17(5) Šeste direktive ne nasprotuje temu, da država članica, ob spoštovanju načel, na katerih temelji skupni sistem DDV, za določeno transakcijo, kot je izgradnja stavbe z mešano rabo, kot primarno določi eno izmed metod izračuna odbitnega deleža, ki so predvidene v tretjem pododstavku te določbe.

               20

               Glede pravil o izračunu odbitnega deleža, ki jih je treba uporabiti v tovrstnem položaju, je treba navesti, da se pravila iz člena 19(1) te direktive, razen tistih, ki jih je treba uporabiti v primeru uporabe člena 17(5), tretji pododstavek, točka (d), Šeste direktive, ki izrecno napotuje na pravilo za izračun iz člena 17(5), prvi pododstavek, te direktive, ne uporabljajo, kadar za določen primer veljajo druge posebne ureditve iz člena 17(5), tretji pododstavek, te direktive (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Royal Bank of Scotland, točka 21).

               21

               Iz besedila členov 17(5) in 19(1) Šeste direktive je namreč razvidno, da se slednja določba nanaša le na odbitni delež iz člena 17(5), prvi pododstavek, te direktive in torej določa podrobno pravilo izračuna le za delež, ki ga navaja prva od teh določb (zgoraj navedena sodba Royal Bank of Scotland, točka 22) in, razširjeno, za odbitek, ki ga je treba izračunati ob uporabi člena 17(5), tretji pododstavek, točka (d), te direktive.

               22

               Ker v Šesti direktivi ni navedb, države članice, ob spoštovanju prava Unije in načel, na katerih temelji skupni sistem DDV, določijo metode in pravila, ki urejajo izračun odbitnega deleža vstopnega DDV. Pri izvrševanju tega pooblastila morajo te države spoštovati cilj in sistematiko te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2008 v zadevi Securenta, C-437/06, ZOdl., str. I-1597, točki 34 in 35).

               23

               V tem primeru je treba ugotoviti, da morajo države članice glede na, prvič, namen člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive, ki, kot je bilo opozorjeno v točki 18 te sodbe, je, da se državam članicam omogoči, da dosežejo natančnejše rezultate izračuna odbitnega deleža, drugič, sistematiko člena 17(5) te direktive ter, tretjič, načelo davčne nevtralnosti, na katerem temelji skupni sistem DDV, za katerega se lahko šteje, da člen 17(5), tretji pododstavek, predstavlja njegovo izvajanje, pri izvrševanju prerogativ, ki jim jih daje zadnjenavedena določba, paziti na to, da je izračun odbitnega deleža vstopnega DDV kolikor je le mogoče natančen (glej po analogiji, glede določitve deleža kar zadeva gospodarske in negospodarske dejavnosti, zgoraj navedeno sodbo Securenta, točka 37).

               24

               Zato Šesta direktive ne nasprotuje, da države članice pri izvrševanju tega pooblastila za določeno transakcijo uporabijo drugo metodo razdelitve ali razdelitveni ključ od metode na podlagi prometa, kot je med drugim metoda na podlagi površine, ki je obravnavana v postopku v glavni stvari, pod pogojem, da sprejeta metoda zagotavlja bolj natančno določitev odbitnega deleža vstopnega DDV kot tista, ki je rezultat uporabe metode na podlagi prometa.

               25

               V zadevi v glavni stvari predložitveno sodišče preveri spoštovanje teh pogojev.

               26

               Zato je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive razlagati tako, da državam članicam dovoljuje, da kot razdelitveni ključ za izračun odbitnega deleža vstopnega DDV, plačanega v zvezi z določeno transakcijo, kot je izgradnja stavbe z mešano uporabo, primarno določijo drug razdelitveni ključ kot tisti, ki temelji na prometu iz člena 19(1) te direktive, pod pogojem, da sprejeta metoda zagotavlja bolj natančno določitev odbitnega deleža.

         Stroški

               27

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) je treba razlagati tako, da državam članicam dovoljuje da kot razdelitveni ključ za izračun odbitnega deleža vstopnega davka na dodano vrednost, plačanega v zvezi z določeno transakcijo, kot je izgradnja stavbe z mešano uporabo, primarno določijo drug razdelitveni ključ kot tisti, ki temelji na prometu iz člena 19(1) te direktive, pod pogojem, da sprejeta metoda zagotavlja bolj natančno določitev odbitnega deleža.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 1. julija 2010. # Paulette Füller-Tomlinson proti Evropskemu parlamentu. # Javni uslužbenci. # Zadeva F-97/08.


Sodba Sodišča z dne 19. februarja 1998. # Northern Ireland Fish Producers' Organisation Ltd (NIFPO) in Northern Ireland Fishermen's Federation proti Department of Agriculture for Northern Ireland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice in Northern Ireland, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Ribištvo - TAC. # Zadeva C-4/96.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. decembra 2009.#Krzysztof Peśla proti Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Schwerin - Nemčija.#Prosto gibanje delavcev - Člen 39 ES - Zavrnitev dostopa do pravniškega pripravništva za regulirane pravniške poklice - Kandidat, ki je pridobil diplomo iz prava v drugi državi članici - Merila preizkusa enakovrednosti pridobljenih znanj.#Zadeva C-345/08.

text:
      Zadeva C-345/08
      Krzysztof Peśla
      proti
      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Verwaltungsgericht Schwerin)
      „Prosto gibanje delavcev – Člen 39 ES – Zavrnitev dostopa do pravniškega pripravništva za regulirane pravniške poklice – Kandidat, ki je pridobil diplomo iz prava v drugi državi članici – Merila preizkusa enakovrednosti pridobljenega znanja“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Delavci – Dostop do pravniškega pripravništva za regulirane pravniške poklice
      (člen 39 ES)
      2.        Prosto gibanje oseb – Delavci – Dostop do pravniškega pripravništva za regulirane pravniške poklice
      (člen 39 ES)
      1.        Člen 39 ES je treba razlagati tako, da se kot merilo pri presoji enakovrednosti izobrazbe na podlagi prošnje za neposredni
         sprejem za pripravnika za pravniške poklice, ne da bi se opravili za to določeni izpiti, upošteva znanje, ki ga potrjuje kvalifikacija,
         ki se zahteva v državi članici, v kateri kandidat prosi za sprejem v tako pripravništvo.

      Država članica lahko namreč pri primerjalnem preizkusu kandidatove kvalifikacije, ki jo potrjujejo njegove diplome, potrdila
         in drugi nazivi ter upoštevne poklicne izkušnje, na eni strani in poklicne kvalifikacije, ki jo zahteva nacionalna zakonodaja,
         na drugi strani upošteva objektivne razlike glede veljavnega pravnega okvira za zadevni poklic v državi članici izvora in
         glede področja dejavnosti tega poklica. Pri poklicu odvetnika ima država članica torej pravico opraviti primerjalni preizkus
         diplom, tako da upošteva ugotovljene razlike med zadevnimi nacionalnimi pravnimi redi.

      Tako samo zaradi dejstva, da bi se opravljeni študij prava prve države članice glede na stopnjo izobrazbe ter vloženi čas
         in trud lahko štel za primerljiv s študijem, katerega namen je pridobitev znanja, ki ga potrjuje kvalifikacija, zahtevana
         v drugi državi članici, ne nastane obveznost, da se pri primerjalnem preizkusu bolj upošteva znanje, ki se v glavnem nanaša
         na pravo prve države članice in ki ga potrjujejo kvalifikacije, pridobljene v njej, kot pa znanje, ki se zahteva na podlagi
         nacionalnih določb države članice, v kateri kandidat prosi za dostop do poklicnega usposabljanja, ki je pogoj za dostop do
         pravniških poklicev.

      (Glej točke 37, 44, 46, 48 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 39 ES je treba razlagati tako, da ko pristojni organi države članice preučujejo prošnjo državljana druge države članice
         za dostop do opravljanja praktičnega usposabljanja, kot je pripravništvo za pravniške poklice, da bi pozneje lahko opravljal
         reguliran pravniški poklic, ta člen državam članicam ne nalaga obveznosti, da pri preizkusu enakovrednosti, ki se zahteva
         na podlagi prava Skupnosti, zahtevajo raven znanja prava, ki je nižja od tiste, ki jo potrjuje kvalifikacija, zahtevana v
         tej državi članici. Vendar pa je treba poudariti, da po eni strani ta člen niti ne onemogoča omilitve zahtevane kvalifikacije
         in da je po drugi strani pomembno, da možnost delnega priznanja znanja, ki ga potrjujejo kvalifikacije, ki jih je zainteresirana
         oseba dokazala, v praksi ni le navidezna, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

      (Glej točko 65 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 10. decembra 2009(*)

      „Prosto gibanje delavcev – Člen 39 ES – Zavrnitev dostopa do pravniškega pripravništva za regulirane pravniške poklice – Kandidat, ki je pridobil diplomo iz prava v drugi državi članici – Merila preizkusa enakovrednosti pridobljenega znanja“
      V zadevi C‑345/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Schwerin (Nemčija)
         z odločbo z dne 8. julija 2008, ki je prispela na Sodišče 28. julija 2008, v postopku

      Krzysztof Peśla
      proti
      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik drugega senata v funkciji predsednika tretjega senata, sodnik, P. Lindh, sodnica,
         A. Rosas, U. Lõhmus in A. Ó Caoimh (poročevalec), sodniki,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. julija 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za K. Peślo B. Kemper, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za grško vlado E. Skandalou in S. Vodina, zastopnici,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z M. Collinsom, S.C., D. Doddom, B.L, in K. Keaneom, B.L.,
      –        za madžarsko vlado J. Fazekas, K. Veres in M. Fehér, zastopniki,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Støvlbæk, M. Adam in M. Vollkommer, zastopniki,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 39 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med K. Peślo, poljskim državljanom, in Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern (ministrstvo
         za pravosodje zvezne dežele Mecklenburg-Vorpommern) in se nanaša na to, da je slednje zavrnilo njegovo zahtevo, naj se mu
         kot pravniku pripravniku („Rechtsreferendar“) dovoli opravljanje pripravništva za pravniške poklice, ne da bi opravljal preizkus
         usposobljenosti iz pravnih predmetov, ki so obvezni pri preverjanju, imenovanem „erstes juristiches Staatsexamen“ (prvi državni
         pravniški izpit, v nadaljevanju: prvi državni izpit).

       Nacionalni pravni okvir
      3        Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je za opravljanje reguliranih pravniških poklicev v Nemčiji načeloma treba pridobiti
         „Befähigung zum Richteramt“ (usposobljenost za opravljanje funkcije sodnika). V skladu s členom 5(1) nemškega zakona o sodniški
         službi (Deutsches Richtergesetz, v nadaljevanju: DRiG) je ta usposobljenost priznana osebam, ki so uspešno opravile prvi državni
         izpit po končanem univerzitetnem študiju in drugi državni pravniški izpit po končanem pripravništvu (Rechtsreferendariat,
         v nadaljevanju: pripravništvo).

      4        V skladu s členom 5a(2) DRiG je univerzitetni študij – ki mora potekati vsaj dve leti v Nemčiji – sestavljen iz obveznih predmetov
         in izbirnih predmetov za specializacijo. Obvezni predmeti se nanašajo na temeljne vidike civilnega, kazenskega, javnega in
         procesnega prava, vključno s predmeti, ki se nanašajo na evropsko pravo, pravno metodologijo in temelje filozofije, zgodovine
         in sociologije. Namen predmetov za specializacijo je dopolnitev študija, poglobitev znanja iz obveznih predmetov, s katerimi
         so ti predmeti povezani, in zagotavljanje interdisciplinarnosti in mednarodnosti prava.

      5        Na podlagi člena 5d(2), prvi stavek, DRiG morajo biti študijski predmeti, na katere se nanaša prvi državni izpit, na takšni
         ravni, da se lahko študij konča v štirih letih in pol. V skladu s členom 5(1) tega zakona se ta prvi izpit izvaja v obliki
         univerzitetnega izpita iz različnih predmetov za specializacijo in državnega izpita iz obveznih predmetov. V skladu s tretjim
         stavkom navedenega odstavka 2 se zadnjenavedeni izpit izvaja v obliki pisnih in ustnih preverjanj.

      6        Na podlagi člena 5(2) DRiG morata biti vsebini študija in pripravništva skladni. Na podlagi člena 5b tega zakona traja pripravništvo
         dve leti in je sestavljeno iz obveznega obdobja pripravništva in enega ali več obdobij prostovoljnega pripravništva. V skladu
         s tem členom se lahko obvezni deli pripravništva opravijo na rednem civilnem sodišču, ministrstvu ali kazenskem sodišču, pri
         upravnem organu ali pri odvetniku. V skladu s členom 5(3), prvi stavek, DRiG mora biti pisni del drugega pravniškega državnega
         izpita opravljen med osemnajstim in enaindvajsetim mesecem pripravništva.

      7        Člen 5b(4) DRiG določa, da traja vsak izmed obveznih delov pripravništva tri mesece, razen pripravništva, ki se opravlja pri
         odvetniku, ki traja devet mesecev.

      8        V okviru tega pripravništva in na podlagi člena 10 zakona o sodiščih (Gerichtsverfassungsgesetz, v nadaljevanju: GVG) lahko
         pravnik pripravnik pod nadzorstvom sodnika obravnava prošnje za pravno pomoč, opravi zaslišanja strank v postopku, razen v
         kazenskih zadevah, zbira dokaze in vodi obravnave. Člen 142(3) GVG določa, da se pravnikom pripravnikom lahko zaupa naloge
         za nadomeščanje uradnika ministrstva pod nadzorstvom tega uradnika.

      9        Določitev podrobnosti te ureditve je v pristojnosti zveznih dežel. V skladu s členom 21(3) zakona dežele Mecklenburg-Vorpommern
         o izobraževanju pravnikov (Gesetz über die Juristenausbildung im Land Mecklenburg-Vorpommern, v nadaljevanju: JAG-M-V) opravi
         pravnik pripravnik pripravništvo v okviru usposabljanja, ki ga ureja javno pravo. Pravniki pripravniki dobijo na podlagi člena
         21a(2) JAG-M-V mesečno podporo. Na podlagi člena 36(1) in (2) odloka o izvajanju zakona o izobraževanju pravnikov (Verordnung
         zur Ausführung des Juristenausbildungsgesetzes, v nadaljevanju: JAPO M-V) jih nadzorujejo njihovi nadrejeni ter morajo slediti
         navodilom njihovega mentorja. V skladu s členom 24 JAG-M-V se obdobje pripravništva konča z dnem objave, da je pripravnik
         uspešno opravil izpit ali da je bil neuspešen pri ponavljanju prvega izpita.

      10      Na podlagi člena 6(1) DRiG je pogoj za sprejem za pripravnika uspešno opravljen prvi državni izpit. Člen 112a tega zakona
         določa, da če je državljan države članice Evropske unije v tej državi pridobil univerzitetno diplomo s področja prava, ki
         mu omogoča, da v njej nadaljuje podiplomsko izobraževanje za poklic odvetnika, lahko v Nemčiji zaprosi za izjavo o enakovrednosti
         te univerzitetne diplome s prvim državnim izpitom. Če zainteresirana oseba pridobi to izjavo o enakovrednosti, se ji dovoli
         opravljanje pripravništva.

      11      Iz spisa je razvidno, da je bil člen 112a DRiG z naslovom „Presoja enakovrednosti za sprejem za pripravnika za pravniške poklice“
         sprejet na podlagi sodbe Sodišča z dne 13. novembra 2003 v zadevi Morgenbesser (C-313/01, Recueil, str. I‑13467). Ta člen
         določa:

      „(1)      Državljanom države članice Evropske unije, države pogodbenice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru ali Švice, ki so
         pridobili univerzitetno diplomo s področja prava v eni od teh držav, ki jim v njej omogoča, da se vključijo v podiplomsko
         izobraževanje za poklic evropskega odvetnika v skladu s členom 1 zakona o dejavnosti evropskih odvetnikov v Nemčiji, se na
         podlagi prošnje dovoli opravljanje pripravništva, če njihovo znanje in sposobnosti ustrezajo tistim, ki jih potrjuje uspešno
         opravljen državni izpit iz obveznih predmetov v smislu člena 5(1).

      (2)      Pri preverjanju znanja in usposobljenosti, ki se zahtevata v členu 1, se upoštevajo univerzitetna diploma in predložena dokazila,
         zlasti diplome, ocene pri izpitih in katero koli drugo potrdilo, ki dokazuje usposobljenost ali upoštevne poklicne izkušnje.
         Če se pri zadevnem preverjanju ne ugotovi enakovrednosti ali pa se ugotovi le delno enakovrednost, se na prošnjo lahko opravi
         preizkus usposobljenosti.

      (3)      Preizkus usposobljenosti je državni izpit, ki se mora opraviti v nemškem jeziku, ki se nanaša na potrebno znanje nemškega
         prava in katerega namen je presoja usposobljenosti kandidata za uspešno opravljanje pravniškega pripravništva. Preverja se
         znanje civilnega, kazenskega, javnega in procesnega prava na vsakem od teh področij. Pisni del državnega izpita pri obveznih
         predmetih se mora nanašati na v drugem stavku našteta pravna področja, katerih zadostno poznavanje še ni bilo preizkušeno
         pri preverjanju iz odstavka 2, prvi stavek.

      (4)      Kandidat uspešno opravi preizkus usposobljenosti, če:
      1.      uspešno opravi toliko izpitov, kot je potrebno za uspešno opravljen državni izpit, pri predmetih, ki so obvezni glede na pravo
         dežele, v kateri poteka izpit, pri čemer mora to število vsekakor ustrezati vsaj polovici izpitov, ki jih vsebuje navedeni
         državni izpit, in

      2.      uspešno opravi izpite z dveh pravnih področij izmed tistih, ki so našteta v odstavku 3, drugi stavek, od katerih mora biti
         vsaj en izpit iz civilnega prava.

      Če je bilo pri preverjanju iz odstavka 2, prvi stavek, že ugotovljeno, da ima zadostno znanje na enem izmed v odstavku 3,
         drugi stavek, naštetih pravnih področij, se šteje, da so izpiti s tega področja uspešno opravljeni.

      (5)      Neuspešno opravljen preizkus usposobljenosti se lahko enkrat ponavlja.
      (6)      Izjava o enakovrednosti v smislu odstavka 1 se šteje za uspešno opravljen prvi državni izpit v smislu člena 5(1).
      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      K. Peśla je decembra 2003 s pridobitvijo naziva magister („magister“) končal univerzitetni študij na pravni fakulteti univerze
         v Poznanu (Poljska). Januarja 2005 mu je univerza v Frankfurtu na Odri (Nemčija) – kjer je od leta 1998 študiral istočasno
         kot na Poljskem – po zaključku študijskega programa nemško-poljsko pravo podelila akademski naziv „Master of German and Polish
         Law“ in februarja 2005 akademski naslov „Bachelor of German and Polish Law“.

      13      K. Peśla je novembra 2005 vložil prošnjo za sprejem za pripravnika za pravniške poklice dežele Mecklenburg-Vorpommern. V utemeljitev
         svoje prošnje se je ob predložitvi dokazil, kot so kreditne točke za različne študijske programe in dokumenti, ki dokazujejo
         pridobitev poklicnih izkušenj in opravljene tečaje in izobraževanja, skliceval na zgoraj navedeno sodbo Morgenbesser.

      14      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern je z odločbo z dne 27. marca 2007 zavrnilo prošnjo za pridobitev izjave o enakovrednosti
         v smislu člena 112a DRiG. Menilo je, da je merilo za presojo enakovrednosti pridobitev znanja, ki je potrebno za uspešno opravljen
         prvi državni izpit iz obveznih predmetov v smislu člena 5(1) istega zakona. Poznavanje tujega prava se ne more priznati kot
         enakovredno glede na razlike, ki obstajajo v razmerju do nemškega prava. Poleg tega je glede na to zavrnilno odločbo zahtevana
         raven znanja nemškega prava za dosego kreditnih točk, ki jih je pridobil K. Peśla v študijskem programu Master of German and
         Polish Law, precej nižja od zahtevane ravni znanja pri obveznih predmetih pri pisnem delu prvega državnega izpita.

      15      V navedeni zavrnilni odločbi je pojasnjeno, da bi K. Peśla lahko pristopil k preizkusu usposobljenosti v skladu s členom 112a(3)
         DRiG, če bi vložil prošnjo.

      16      K. Peśla je 27. aprila 2007 pri predložitvenem sodišču vložil tožbo zoper odločbo z dne 27. marca 2007. V njeno utemeljitev
         je v glavnem navedel, da je presoja enakovrednosti, ki jo je opravilo Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern, v nasprotju
         z merili, ki so bila razvita s sodno prakso Sodišča. Če bi bilo treba znanje in usposobljenost na področju nemškega prava,
         kakršna se zahtevata za prvi državni izpit, uporabiti kot upoštevno merilo za presojo, potem tuja diploma ne bi nikakor zadostila
         temu merilu, saj se nemško pravo načeloma ne poučuje v drugih državah članicah.

      17      Podredno je K. Peśla navedel očitek, da navedena zavrnilna odločba ne upošteva zadostno znanja, ki ga je pridobil v Nemčiji
         med študijem, s študijsko prakso, z dejavnostmi na dveh univerzitetnih katedrah in pri seminarskih vajah.

      18      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern je navedlo, da je izpodbijana zavrnilna odločba upravičena. Meni, da enakovrednosti
         pridobljenega znanja ni mogoče ugotoviti.

      19      Ker je v navedenih okoliščinah Verwaltungsgericht Schwerin menilo, da je rešitev spora, o katerem odloča, odvisna od pogojev,
         ki jih člen 39 ES določa glede izjave o enakovrednosti v smislu člena 112a(1), (2) in (6) DRiG, je prekinilo odločanje ter
         Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je združljivo s členom 39 ES, da je mogoče ugotoviti enakovrednost v smislu člena 112a(1) in (2) [DRiG] le, če iz predloženih
         dokumentov izhaja, da ima državljan Skupnosti znanje in sposobnosti, kot so tiste, ki se preverjajo pri (nemškem pravnem)
         izpitu iz obveznih predmetov v smislu člena 5(1) [DRiG]?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:
      ali člen 39 ES določa, da je edino merilo za presojo enakovrednosti, ki je v skladu s pravom Skupnosti, vprašanje, ali je
         v Evropski uniji pridobljena univerzitetna diploma državljana Skupnosti, skupaj z dodatnimi potrdili o izobrazbi in izkušnjah,
         ki jih ta državljan predloži, z vidika (intelektualne) stopnje izobrazbe in truda, ki je bil v ta namen vložen, primerljiva
         s [prvim državnim izpitom]?

      3.      Če je tudi odgovor na drugo vprašanje nikalen:
      ali je združljivo s členom 39 ES, če se ugotovljena enakovrednost v smislu člena 112a(1) in (2) [DRiG] vsebinsko sicer navezuje
         na obvezne predmete prvega (nemškega pravniškega) državnega izpita, vendar so z vidika že uspešno opravljenega pravnega študija
         drugje na ozemlju Skupnosti postavljene zahteve nekoliko omiljene?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      20      Prvi vprašanji, ki ju je treba obravnavati skupaj, se nanašata na vprašanje, katero znanje se vzame kot merilo pri presoji,
         ali ima vlagatelj prošnje za neposredni sprejem za pripravnika za pravniške poklice, ne da bi opravil s tem namenom določene
         izpite, raven znanja, ki je enakovredna ravni, ki se običajno zahteva za opravljanje takšnega pripravništva v zadevni državi
         članici. S prvim vprašanjem se želi izvedeti, ali se mora navedeno znanje nanašati na pravo države članice gostiteljice, z
         drugim vprašanjem pa, nasprotno, ali se znanje prava druge države članice lahko šteje kot enakovredno – glede na stopnjo izobrazbe
         in čas ter trud, ki ju je treba vložiti v ta namen – znanju, ki se zahteva za pristop k opravljanju pripravništva za pravniške
         poklice v državi članici gostiteljici.

      21      S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je mogoče, da je s pravom Skupnosti postavljena zahteva,
         da je raven znanja prava države članice gostiteljice, ki se zahteva za sprejem za pripravnika za pravniške poklice, ki je
         obvezni pogoj za pristop k drugemu pravniškemu državnemu izpitu in za dostop do pravniških poklicev, nekoliko znižana z namenom
         spodbujanja prostega gibanja oseb.

       Prvi vprašanji
      22      Za odgovor na prvi vprašanji je treba najprej spomniti, da se oseba, ki je v takšnem položaju kot K. Peśla, v postopku v glavni
         stvari ne more sklicevati na sekundarno zakonodajo Skupnosti za priznanje svojih akademskih nazivov in poklicnih izkušenj,
         da bi pristopila k praktičnemu delu izobraževanja, ki je potrebno za dostop do pravniških poklicev v Nemčiji.

      23      Direktiva 98/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 za olajšanje trajnega opravljanja poklica odvetnika
         v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena (UL L 77, str. 36), se namreč nanaša samo na
         odvetnika, ki je za ta poklic v matični državi članici polno kvalificiran (glej zgoraj navedeno sodbo Morgenbesser, točka 45).
         Poleg tega je iz spisa razvidno, da je opravljanje dejavnosti pravnika pripravnika zasnovano tako, da predstavlja praktični
         del izobraževanja, ki je potrebno za dostop do nemških pravniških poklicev. Zato te dejavnosti ni mogoče opredeliti kot „reguliran
         poklic“ v smislu Direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih
         s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta (89/48/EGS) (UL 1989, L 19, str. 16), kakor je bila
         spremenjena z Direktivo 2001/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001 (UL L 206, str. 1), ki bi ga bilo mogoče
         ločiti od nemških pravniških poklicev v pravem pomenu besede, kot je poklic odvetnika (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo
         Morgenbesser, točke od 46 do 55).

      24      Vendar pa – kot je bilo potrjeno na obravnavi – ob nastanku dejanskega stanja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari,
         K. Peśla ni pridobil poklicne kvalifikacije, ki se zahteva za dostop do poklica odvetnika na Poljskem.

      25      Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da sta člen 39 ES, ki je izrecno naveden v postavljenih vprašanjih, in člen 43 ES takšne
         vrste, da ju je treba uporabiti v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari.

      26      Prvič, iz spisa – natančneje iz stališč nemške vlade – je razvidno, da se od pravnikov pripravnikov, po eni strani, zahteva,
         da v praksi pri svojem pripravništvu uporabijo znanje, ki so ga pridobili med študijem, in tako pod mentorjevim vodstvom prispevajo
         k njegovim dejavnostim in da, po drugi strani, prejemajo med svojim usposabljanjem plačo v obliki mesečne podpore. V zvezi
         s tem je Sodišče že presodilo, da je pripravnike treba obravnavati kot delavce v smislu člena 39 ES, saj opravljajo dejansko
         in resnično dejavnost v zaposlitvenem razmerju (glej v tem smislu sodbo z dne 17. marca 2005 v zadevi Kranemann, C‑109/04,
         ZOdl., str. I‑2421, točke od 12 do 18).

      27      Drugič, pripravništvo, ki ga določajo nemški predpisi, je usposabljanje in je nujen predpogoj za dostop do, med drugim, poklica
         odvetnika v Nemčiji, to je reguliranega poklica, za katerega velja člen 43 ES (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Morgenbesser,
         točka 60).

      28      Poleg tega je treba poudariti, da uporabe teh dveh členov v zadevi iz postopka v glavni stvari ni mogoče izključiti na podlagi
         izjem, ki jih določata člen 39(4) ES za „zaposlovanje v državni upravi“ in člen 45, prvi odstavek, ES za „dejavnosti, ki so
         v tej državi članici povezane, četudi občasno, z izvajanjem javne oblasti“.

      29      Namreč, po eni strani, če pravnik pripravnik opravi del svojega pripravništva zunaj javnega sektorja, zadošča spomniti, da
         pojem zaposlovanja v državni upravi ne obsega zaposlitve pri zasebnikih ali pri pravni osebi zasebnega prava, neodvisno od
         nalog, ki jih mora zaposleni opravljati (glej sodbo z dne 29. oktobra 1998 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑114/97, Recueil,
         str. I‑6717, točka 33, in zgoraj navedeno sodbo Kranemann, točka 19).

      30      Čeprav je v sporu, glede katerega je bila izdana zgoraj navedena sodba Kranemann, šlo za del tega pripravništva, ki bi se
         opravil zunaj javnega sektorja, je treba poudariti, da če pravnik pripravnik opravi del svojega usposabljanja pri rednem civilnem
         sodišču, upravnem organu in/ali pri ministrstvu ali kazenskem sodišču, potem ta pripravnik, kot je poudarila nemška vlada
         na obravnavi, deluje v skladu z navodili in pod nadzorstvom mentorja, kar je razvidno tudi iz določb GVG in JAPO M‑V, navedenih
         v točkah 8 in 9 te sodbe.

      31      Zato ni mogoče, da bi dejavnost pravnika pripravnika predstavljala izjemo, ki jo določa člen 39(4) ES, ker ta izjema ne velja
         za zaposlitve, ki sicer spadajo na področje države ali drugih organov javnega prava, vendar pa ne vključujejo nalog, ki spadajo
         na področje javne uprave v pravem pomenu besede (glej zlasti sodbi z dne 17. decembra 1980 v zadevi Komisija proti Belgiji,
         149/79, Recueil, str. 3881, točka 11, in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Anker in drugi, C‑47/02, Recueil, str. I‑10447,
         točka 59).

      32      Po drugi strani mora biti izjema iz člena 45, prvi odstavek, ES omejena na dejavnosti, ki same po sebi pomenijo neposredno
         in posebno povezavo z izvajanjem javne oblasti (glej zlasti sodbe z dne 21. junija 1974 v zadevi Reyners, 2/74, Recueil, str.
         631, točka 45; z dne 13. julija 1993 v zadevi Thijssen, C‑42/92, Recueil, str. I‑4047, točka 8, in z dne 31. maja 2001 v zadevi
         Komisija proti Italiji, C‑283/99, Recueil, str. I‑4363, točka 20).

      33      Tako zaradi razlogov, ki so podobni tistim iz točke 30 te sodbe, za dejavnosti pravnika pripravnika ne veljajo v členu 45,
         prvi odstavek, ES določene izjeme, tudi če se opravljajo v javnem sektorju (glej po analogiji tudi zgoraj navedeno sodbo Thijssen,
         točki 22 in 23).

      34      Prav tako je treba poudariti, da imajo države članice, če pogoji za dostop do nekega poklica niso usklajeni, pravico opredeliti
         za opravljanje tega poklica potrebno znanje in kvalifikacije ter zahtevati predložitev diplome, ki dokazuje njihovo pridobitev
         (glej sodbe z dne 15. oktobra 1987 v zadevi Heylens in drugi, 222/86, Recueil, str. 4097, točka 10; z dne 7. maja 1991 v zadevi
         Vlassopoulou, C‑340/89, Recueil, str. I‑2357, točka 9, in z dne 7. maja 1992 v zadevi Aguirre Borrell in drugi, C‑104/91,
         Recueil, str. I‑3003, točka 7).

      35      Vendar je treba spomniti, da pravo Skupnosti postavlja državam članicam omejitve pri izvrševanju te pristojnosti, saj nacionalne
         določbe, ki jih države članice sprejmejo v zvezi s tem, ne smejo neupravičeno ovirati dejanskega izvrševanja temeljnih svoboščin,
         ki jih določata člena 39 ES in 43 ES (glej zgoraj navedeno sodbo Heylens in drugi, točka 11, in sodbo z dne 31. marca 1993
         v zadevi Kraus, C‑19/92, Recueil, str. I‑1663, točki 28 in 32).

      36      V zvezi s tem je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da nacionalni predpisi, s katerimi so določeni nacionalni pogoji za kvalifikacije,
         lahko ovirajo izvrševanje navedenih temeljnih svoboščin – tudi če se uporabljajo nediskriminatorno z vidika državljanstva
         – če zadevni nacionalni predpisi ne upoštevajo znanja in kvalifikacij, ki jih je zainteresirana oseba že pridobila v drugi
         državi članici (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Vlassopoulou, točka 15, in Kraus, točka 32; sodbo z dne 22. marca
         1994 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑375/92, Recueil, str. I‑923, točka 18, in zgoraj navedeno sodbo Morgenbesser, točki
         61 in 62).

      37      Iz navedenega je razvidno, da morajo organi države članice pri preučitvi prošnje državljana druge države članice za dostop
         do praktičnega usposabljanja – da bi ta pozneje lahko opravljal reguliran poklic – upoštevati poklicno kvalifikacijo zainteresirane
         osebe, tako da primerjajo, po eni strani, kvalifikacijo, ki jo potrjujejo njegove diplome, potrdila in drugi nazivi ter upoštevne
         poklicne izkušnje, in po drugi strani, poklicno kvalifikacijo, ki jo zahteva nacionalna zakonodaja (glej v tem smislu zlasti
         zgoraj navedeni sodbi Vlassopoulou, točka 16, in Morgenbesser, točki 57 in 58).

      38      Ta sodna praksa odraža načelo, ki je lastno temeljnim svoboščinam, določenim s Pogodbo ES (glej v tem smislu sodbi z dne 14. septembra 2000
         v zadevi Hocsman, C‑238/98, Recueil, str. I‑6623, točka 24, in z dne 22. januarja 2002 v zadevi Dreessen, C‑31/00, Recueil,
         str. I‑663, točka 25). Tako se analiza, kot je razvidno med drugim iz točke 61 zgoraj navedene sodbe Morgenbesser, ne razlikuje
         glede na to, ali se je ob nasprotovanju odločitvi, da se kandidatu iz druge države članice, ki ni Zvezna republika Nemčija,
         tako kot v postopku v glavni stvari ne dovoli opravljanja pripravništva, ne da bi opravil preizkus usposobljenosti iz pravnih
         predmetov, ki so obvezni pri prvem državnem izpitu, navajalo prosto gibanje delavcev ali pa svobodo ustanavljanja.

      39      Kot je Sodišče že večkrat razsodilo, mora primerjalni preizkus, ki je naveden v točki 37 te sodbe, organom države članice
         omogočiti, da se objektivno prepričajo, da tuja diploma potrjuje, da ima tisti, ki jo je pridobil, znanje in kvalifikacije,
         ki so vsaj enakovredne, če že ne enake tistim, ki jih potrjuje nacionalna diploma. Ta presoja enakovrednosti tujega naziva
         mora biti opravljena ob izključnem upoštevanju stopnje znanja in kvalifikacij, o katerih se lahko na podlagi tega naziva –
         glede na naravo in čas trajanja študija in praktičnega usposabljanja, ki se nanj navezuje – domneva, da jih je imetnik tega
         naziva pridobil (glej zgoraj navedene sodbe Heylens in drugi, točka 13; Vlassopoulou, točka 17; Aguirre Borrell in drugi,
         točka 12; sodbo z dne 22. marca 1994 v zadevi Komisija proti Španiji, točka 13, in zgoraj navedeno sodbo Morgenbesser, točka
         68).

      40      Če ta primerjalni preizkus diplom privede do ugotovitve, da znanje in kvalifikacije, ki jih potrjuje tuja diploma, ustrezajo
         znanju, ki se zahteva z nacionalnimi določbami, mora država članica priznati, da ta diploma izpolnjuje pogoje, ki jih določajo
         te določbe. Če pa je, nasprotno, na podlagi primerjave ugotovljeno, da le delno ustrezajo tem zahtevanim znanju in kvalifikacijam,
         ima država članica gostiteljica pravico zahtevati, da zainteresirana oseba dokaže, da je pridobila manjkajoče znanje in kvalifikacije
         (glej zgoraj navedeni sodbi Vlassopoulou, točka 19, in Aguirre Borrell in drugi, točka 14; sodbo z dne 8. julija 1999 v zadevi
         Fernández de Bobadilla, C‑234/97, Recueil, str. I‑4773, točka 32; zgoraj navedeno sodbo Morgenbesser, točka 70, in sodbo z
         dne 7. oktobra 2004 v zadevi Markopoulos in drugi, C‑255/01, ZOdl., str. I‑9077, točki 64 in 65).

      41      Glede tega je naloga pristojnih nacionalnih organov presoditi, ali se znanje, ki je bilo pridobljeno v državi članici gostiteljici
         med študijem ali s praktičnimi izkušnjami, upošteva pri ugotavljanju, ali je bilo manjkajoče znanje pridobljeno (zgoraj navedene
         sodbe Vlassopoulou, točka 20; Fernández de Bobadilla, točka 33, in Morgenbesser, točka 71).

      42      Sklicujoč se na sodno prakso, ki je bila obravnavana v predhodnih treh točkah te sodbe, in podrobneje na točko 68 ter prvi
         stavek točke 70 zgoraj navedene sodbe Morgenbesser je K. Peśla navedel, da je treba za uporabo nacionalne določbe, kot je
         člen 112a(1) in (2) DRiG, ki bi bila v skladu s pravom Skupnosti, upoštevati predvsem znanje in kvalifikacije, pridobljene
         v matični državi članici, v obravnavanem primeru v Republiki Poljski, in po potrebi upoštevati znanje in kvalifikacije, pridobljene
         glede prava države članice gostiteljice, v obravnavanem primeru Zvezne republike Nemčije, le podredno. Meni, da če bi bila
         znanje in usposobljenost glede nemškega prava merilo primerjave, ki jo je treba opraviti, potem tuja diploma nikakor ne bi
         zadostila zahtevanim pogojem, saj se nemškega prava načeloma ne poučuje v drugih državah članicah. Tako bi bil po njegovem
         mnenju prosti pretok mladih pravnikov, ki so pridobili kvalifikacije v drugi državi članici, ki ni Nemčija, dejansko izključen.

      43      Ta argumentacija temelji na napačnem razumevanju sodne prakse, na katero se opira.

      44      V skladu s to sodno prakso lahko namreč država članica pri primerjalnem preizkusu, ki je bil obravnavan v točkah 37 in od
         39 do 41 te sodbe, upošteva objektivne razlike glede veljavnega pravnega okvira za zadevni poklic v državi članici izvora
         in glede področja dejavnosti tega poklica. V primeru poklica odvetnika ima država članica torej pravico opraviti primerjalni
         preizkus diplom, tako da upošteva ugotovljene razlike med zadevnimi nacionalnimi pravnimi redi (glej zgoraj navedeni sodbi
         Vlassopoulou, točka 18, in Morgenbesser, točka 69).

      45      Kot je razvidno iz v točki 37 navedene sodne prakse in v nasprotju z navedbami K. Peśle je treba torej znanje, ki ga potrjuje
         diploma, podeljena v drugi državi članici, in poklicne izkušnje, pridobljene v drugih državah članicah, ter izkušnje, pridobljene
         v državi, v kateri se kandidat želi vpisati, preizkusiti glede na poklicne kvalifikacije, ki se zahtevajo v zakonodaji države
         članice gostiteljice (glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Aguirre Borrell in drugi, točka 11; sodbo z dne 1. februarja 1996
         v zadevi Aranitis, C‑164/94, Recueil, str. I‑135, točka 31, ter zgoraj navedeni sodbi Dreessen, točka 24, in Morgenbesser,
         točka 67).

      46      Tako samo zaradi dejstva, da bi se opravljeni študij prava prve države članice glede na stopnjo izobrazbe in glede na vloženi
         čas in trud lahko štel za primerljiv s študijem, katerega namen je pridobitev znanja, ki ga potrjuje kvalifikacija, ki se
         zahteva v drugi državi članici, ne nastane obveznost, da se pri primerjalnem preizkusu, obravnavanem v točkah 37 in od 39
         do 41 te sodbe, bolj upošteva znanje, ki se v glavnem nanaša na pravo prve države članice in ki ga potrjujejo kvalifikacije,
         pridobljene v njej, kot pa znanje, ki se zahteva na podlagi nacionalnih določb države članice, v kateri kandidat prosi za
         dostop do poklicnega usposabljanja, ki je pogoj za dostop do pravniških poklicev. Kot je ugotovilo predložitveno sodišče,
         bi namreč takšna utemeljitev, kot jo navaja K. Peśla, v skrajnem primeru lahko pomenila, da lahko kandidat pristopi k opravljanju
         pripravništva, ne da bi imel kakršno koli znanje o nemškem pravu in nemškem jeziku.

      47      Glede podrednih navedb K. Peśle, da Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern njegovega znanja o nemškem pravu, ki ga je pridobil
         med univerzitetnim študijem v Nemčiji, ni dovolj upoštevalo, poleg tega zadostuje spomniti, da v obravnavanem primeru Sodišče
         ni pristojno za presojo, ali so nemški organi upravičeno ugotovili, da dokazila, kakršna so ta, ki jih je predložil K. Peśla,
         niso zadostna.

      48      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvi vprašanji odgovoriti, da je treba člen 39 ES razlagati tako, da se kot merilo pri
         presoji enakovrednosti izobrazbe na podlagi prošnje za neposredni sprejem za pripravnika za pravniške poklice, ne da bi se
         opravili izpiti, ki so za to določeni, upošteva znanje, ki ga potrjuje kvalifikacija, ki se zahteva v državi članici, v kateri
         kandidat prosi za sprejem v tako pripravništvo.

       Tretje vprašanje
      49      S tretjim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba za izvedbo preizkusa enakovrednosti v skladu
         s točkami 37 in od 39 do 41 te sodbe znižati, pa čeprav le nekoliko, raven zahtevanega znanja prava države članice gostiteljice,
         da bi se doseglo polni učinek člena 39 ES.

      50      V zvezi s tem za dosego polnega učinka člena 39 ES ni treba, da za dostop do neke poklicne dejavnosti v državi članici veljajo
         nižje zahteve od tistih, ki ponavadi veljajo za njene državljane.

      51      Sodišče je s sodno prakso, navedeno v točkah od 34 do 41, 44 in 45 te sodbe, priznalo nujnost usklajevanja med zahtevo po
         kvalifikaciji, ki je pogoj za opravljanje nekega poklica, in nujnostjo dejanskega izvrševanja temeljnih svoboščin, ki jih
         zagotavljata člena 39 ES in 43 ES (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Heylens in drugi, točka 13).

      52      Tako je iz navedene sodne prakse razvidno, da je treba preizkus enakovrednosti, ki je obravnavan v točki 39 te sodbe, opraviti
         glede na celotno usposabljanje, akademsko in poklicno, ki ga zainteresirana oseba lahko uveljavlja, da bi se presodilo, ali
         je to celoto mogoče šteti za zadostno ali vsaj delno zadostno glede na pogoje, zahtevane za opravljanje zadevne dejavnosti
         (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Morgenbesser, točki 66 in 67). Če se na podlagi tega primerjalnega preizkusa
         ugotovi, da navedena celota le delno izpolnjuje navedene pogoje, ima država članica pravico – kot je to razvidno iz točke
         40 te sodbe – od zainteresirane osebe zahtevati, naj dokaže, da je pridobila manjkajoče znanje in kvalifikacije.

      53      Dejstvo, da mora država članica gostiteljica upoštevati znanje, ki le deloma ustreza znanju, ki ga potrjuje poklicna kvalifikacija,
         zahtevana na podlagi njene nacionalne zakonodaje, in da ga mora preverjati drugače kot z opravljanjem izpitov, ki so pogoj
         za pridobitev te kvalifikacije, že prispeva k poenostavitvi prostega gibanja oseb, kot je določeno zlasti v členu 39 ES. Če
         namreč takšna obveznost ne bi obstajala, bi bil neobstoj diplome, ki se jo običajno zahteva od državljanov države članice
         gostiteljice, sam po sebi odločilna ovira pri dostopu do pravniških poklicev te države članice (glej zgoraj navedeno sodbo
         Morgenbesser, točke od 64 do 67).

      54      Zato utemeljitve K. Peśle, v skladu s katero člen 39 ES ne bi imel smisla, če bi država članica gostiteljica od kandidata
         lahko zahtevala enako raven znanja o nacionalnem pravu, kot je tista, potrjena s poklicno kvalifikacijo, ki je v tej državi
         potrebna za dostop do navedenih poklicev, ni mogoče sprejeti.

      55      Poleg tega je iz spisa razvidno, da se od pravnika pripravnika pričakuje, da od začetka pripravništva pomaga svojemu mentorju
         in opravlja praktične naloge pod njegovim vodstvom. Zato se lahko šteje kot nujno potrebno, da ima ta pripravnik, še preden
         začne pri teh praktičnih nalogah uporabljati svoje pravno znanje, enako raven znanja o nemškem pravnem redu, kot je tisto,
         ki ga potrjuje opravljen prvi državni izpit iz obveznih predmetov. Vsekakor je očitno, da je glede na postopnost postopka
         učenja zelo težko v predvidenem času pridobiti znanje, ki je potrebno, da bi lahko z razumno mero upanja na uspeh pristopil
         k opravljanju drugega pravniškega državnega izpita.

      56      Čeprav člen 39 ES ne določa zahteve po znižanju ravni znanja prava države članice gostiteljice, ki se zahteva v položajih,
         kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, pa je treba spomniti, da tega člena ni mogoče razlagati tako, da državam članicam
         onemogoča, da bi omilile zahtevano kvalifikacijo.

      57      Iz tega je razvidno, da če organi države članice preučujejo prošnjo državljana druge države članice za dostop do opravljanja
         praktičnega usposabljanja, kot je to pripravništvo, da bi pozneje lahko opravljal reguliran pravniški poklic, člen 39 ES ne
         nalaga obveznosti državam članicam, da morajo pri preizkusu enakovrednosti, ki se zahteva na podlagi prava Skupnosti, zahtevati
         nižjo raven znanja prava, kot je tista, ki jo potrjuje v tej državi članici zahtevana kvalifikacija, vendar ta člen tudi ne
         onemogoča milejše razlage te kvalifikacije.

      58      Vendar možnost delnega priznanja, kakršna je navedena med drugim v točki 52 te sodbe, v praksi ne sme biti le navidezna.

      59      V zvezi s tem, če je na podlagi primerjave kvalifikacij zadevnih kandidatov in zahtevanega znanja ugotovljeno le delno ujemanje,
         ni nujno, da ima država članica gostiteljica pravico v vseh teh položajih zahtevati, da se opravi preizkus usposobljenosti
         v enakem obsegu, neodvisno od tega, kolikšen je obseg ugotovljenega delnega znanja. Ob neobstoju primerne razčlenitve predmetov,
         na podlagi katerih se opravlja primerjalni preizkus iz člena 37 te sodbe, bi namreč lahko prišlo do položaja, v katerem bi
         bila možnost delnega priznanja pridobljenih kvalifikacij v praksi dejansko izključena, tako da bi potem zainteresirane osebe
         morale dokazati obstoj ne le manjkajočega znanja, temveč tudi tistega, katerega obstoj bi se pri primerjalnem preizkusu lahko
         priznal, in to na zahtevani ravni.

      60      Vendar je treba pojasniti, da glede na to, da so uspešno opravljeni nacionalni pravni izpiti, kot je prvi državni izpit, dokaz
         pridobitve širokega in poglobljenega znanja s področja danih pravnih področij, zahteva po razčlenitvi iz prejšnje točke ne
         more povzročiti, da bi le omejeno poznavanje nekaterih vidikov teh področij zadostovalo, da bi bila zainteresirana oseba upravičena
         zahtevati delno priznanje svojih kvalifikacij.

      61      V postopku v glavni stvari je predložitveno sodišče pristojno, da preveri, ali ureditev iz člena 112a DRiG, kot jo uporabljajo
         pristojni nacionalni organi, daje osebam z dovolj širokim in poglobljenim znanjem o predmetih iz pomembnega podsklopa predmetov,
         ki se jih kot celoto preverja pri primerjalnem preizkusu, določenem v odstavkih 1 in 2 navedenega člena, možnost oprostitve
         obveznosti opravljanja celotnega preverjanja iz člena 3 tega člena.

      62      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je nemška vlada na prvo vprašanje, ki ga je Sodišče postavilo na obravnavi, odgovorila,
         da če ima kandidat na primer tako znanje o nemškem civilnem pravu, ki ustreza ravni, ki se zahteva pri primerjalnem preizkusu
         iz člena 112a(1) in (2) DRiG, vendar pa ne more dokazati enake ravni znanja o nemškem civilnem procesnem pravu, se lahko preizkus
         usposobljenosti iz člena 3 navedenega člena nanaša le na nemško civilno procesno pravo.

      63      Poleg tega je treba poudariti, da je preizkus znanja in sposobnosti, ki ga določa člen 112a(1) DRiG, v praksi dejansko manj
         zahteven od prvega državnega izpita. Iz spisa je namreč razvidno, da v nasprotju s tistim, ki je pridobil diplomo po opravljenem
         študiju prava v Nemčiji, kandidat iz druge države članice ni dolžan opraviti preverjanj iz predmetov, ki se nanašajo na specializacijo,
         niti ustnih izpitov.

      64      V teh okoliščinah na prvi pogled ni očitno, da bi bila v ureditvi, ki jo določa člen 112a DRiG, možnost delnega priznanja
         pridobljenega znanja, kot je navedena med drugim v točki 52 te sodbe, le navidezna, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče,
         ki je edino pristojno za razlago notranjega prava.

      65      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 39 ES razlagati tako, da ko pristojni
         organi države članice preučujejo prošnjo državljana druge države članice za dostop do opravljanja praktičnega usposabljanja,
         kot je pripravništvo, da bi pozneje lahko opravljal reguliran pravniški poklic, ta člen državam članicam ne nalaga obveznosti,
         da pri preizkusu enakovrednosti, ki se zahteva na podlagi prava Skupnosti, zahtevajo raven znanja prava, ki je nižja od tiste,
         ki jo potrjuje kvalifikacija, zahtevana v tej državi članici. Vendar pa je treba poudariti, da po eni strani ta člen niti
         ne onemogoča omilitve zahtevane kvalifikacije in da je po drugi strani pomembno, da možnost delnega priznanja znanja, ki ga
         potrjujejo kvalifikacije, ki jih je zainteresirana oseba dokazala, v praksi ni le navidezna, kar mora preveriti predložitveno
         sodišče.

       Stroški
      66      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člen 39 ES je treba razlagati tako, da se kot merilo pri presoji enakovrednosti izobrazbe na podlagi prošnje za neposredni
            sprejem za pripravnika za pravniške poklice, ne da bi se opravili izpiti, ki so za to določeni, upošteva znanje, ki ga potrjuje
            kvalifikacija, ki se zahteva v državi članici, v kateri kandidat prosi za sprejem v tako pripravništvo.
      2)      Člen 39 ES je treba razlagati tako, da ko pristojni organi države članice preučujejo prošnjo državljana druge države članice
            za dostop do opravljanja praktičnega usposabljanja, kot je pripravništvo za pravniške poklice v Nemčiji, da bi pozneje lahko
            opravljal reguliran pravniški poklic, ta člen državam članicam ne nalaga obveznosti, da pri preizkusu enakovrednosti, ki se
            zahteva na podlagi prava Skupnosti, zahtevajo raven znanja prava, ki je nižja od tiste, ki jo potrjuje kvalifikacija, zahtevana
            v tej državi članici. Vendar pa je treba poudariti, da po eni strani ta člen niti ne onemogoča omilitve zahtevane kvalifikacije
            in da je po drugi strani pomembno, da možnost delnega priznanja znanja, ki ga potrjujejo kvalifikacije, ki jih je zainteresirana
            oseba dokazala, v praksi ni le navidezna, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. februarja 1996. # Buralux SA, Satrod SA in Ourry SA proti Svetu Evropske unije. # Pritožba. # Zadeva C-209/94 P.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 26. novembra 2008.#Agraz, SA in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Nepogodbena odgovornost - Kmetijstvo - Skupna ureditev trgov v sektorju proizvodov, predelanih iz sadja in zelenjave - Pomoč pri proizvodnji za proizvode, predelane iz paradižnika - Način izračuna zneska - Tržno leto 2000/2001 - Ocena škode.#Zadeva T-285/03.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 26. novembra 2008 – Agraz in drugi proti Komisiji
      (Zadeva T-285/03)
      „Nepogodbena odgovornost – Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov v sektorju proizvodov, predelanih iz sadja in zelenjave – Pomoč pri proizvodnji za proizvode, predelane iz paradižnika – Način izračuna zneska – Tržno leto 2000/2001 – Ocena škode“
      1.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Dejanska in gotova škoda – Dokazno breme (člen 288 ES) (Glej točko 49.)
      2.                     Nepogodbena odgovornost – Škoda – Odškodnina – Upoštevanje izgube vrednosti valute – Zamudne obresti – Način izračuna (člen 288 ES)
            (Glej točki 50 in 51.)
      Predmet

               Odškodninska tožba, katere predmet je bilo povračilo škode, ki naj bi jo tožeče stranke domnevno utrpele zaradi uporabljenega
                  načina za izračun zneska pomoči za proizvodnjo, predvidene v Uredbi Komisije (ES) št. 1519/2000 z dne 12. julija 2000 o določitvi
                  najnižje cene in zneska pomoči za proizvode, predelane iz paradižnika, za tržno leto 2000/2001 (UL L 174, str. 29)

            Izrek

                  1)

                  	Komisiji se naloži, da Agraz, SA in 86 drugim družbam, katerih imena so navedena v prilogah I in II k sodbi, plača odškodnina,
                     ki ustreza 15,54 % zneska pomoči za proizvodnjo, ki so jo prejele za tržno leto 2000/2001, kot je določen v Prilogi II k Uredbi
                     št. 1519/2000.

                  2)

                  	Ta odškodnina se ob upoštevanju kompenzacijskih obresti na novo oceni od takrat, ko je bila dejansko plačana pomoč vsaki tožeči
                     stranki, do dneva izdaje te sodbe, in sicer po stopnji, ki jo je določila ECB za glavne refinančne operacije, povečani za
                     dve točki, pri tožečih strankah, katerih imena so navedena v prilogi I, pri tožečih strankah, katerih imena so navedena v
                     prilogi II, pa po letni inflacijski stopnji, ki jo je za zadevno obdobje v državi članici, v kateri imajo sedež, ugotovil
                     Eurostat.

                  3)

                  	Odškodnina, kakor je bila ocenjena na novo, se poviša za zamudne obresti od dneva izreka te sodbe in do popolnega plačila,
                     in sicer po stopnji, ki jo je določila ECB za glavne refinančne operacije, povečani za dve točki.

                  4)

                  	Agraz in 86 drugih družb, katerih imena so navedena v prilogah I in II, nosijo dve petini lastnih stroškov, nastalih v postopku
                     pred Sodiščem prve stopnje in Sodiščem.

                  5)

                  	Komisija nosi lastne stroške in tri petine stroškov družbe Agraz in 86 drugih družb, navedenih v prilogah I in II, nastalih
                     v postopku pred Sodiščem prve stopnje in Sodiščem.


Sodba Sodišča z dne 18. februarja 1976. # Carstens Keramik GmbH in August Hoff proti Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Združeni zadevi 98 in 99-75.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 30. junija 2015.#Olivier Petsch proti Evropska komisija.#Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenec – Osebje v vrtcih in centrih za otroško varstvo – Reforma Kadrovskih predpisov in PZDU, ki je začela veljati 1. januarja 2014 – Uredba št. 1023/2013 – Podaljšanje delovnega časa – Dodaten mesečni znesek – Člen 50 Poslovnika – Hierarhija norm – Splošne določbe za izvajanje člena 110(1) Kadrovskih predpisov – Člen 2 Priloge k PZDU – Člena 27 in 28 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.#Zadeva F-124/14.


Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 23. aprila 2015. # Evropska komisija proti Helenski republiki. # Zadeva C-149/14.