Sodba Sodišča z dne 11. avgusta 1995. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-431/92.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 4. maja 1999. # Massimo Marzola proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Rok za vložitev predloga - Dopustnost - Obrazložitev. # Zadeva T-161/97.


Sodba Sodišča z dne 5. maja 1998. # Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Kmetijstvo. # Zadeva C-180/96.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 3. marca 1994. # Manuel Cortes Jimenez in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ničnostna tožba - Potrdilni akt. # Zadeva T-82/92.


Sodba Sodišča z dne 23. februarja 1988. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 429/85.


title: Sodba Sodišča z dne 9. decembra 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Prost pretok blaga. # Zadeva C-265/95.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 9. decembra 1997(*)

      „Prosti pretok blaga – Kmetijski proizvodi – Ovire, ki so posledica dejanj fizičnih oseb – Obveznosti držav članic“
      V zadevi C-265/95,
      zaradi ugotovitve, da Francoska republika, s tem da ni sprejela vseh potrebnih in sorazmernih ukrepov, da dejanja fizičnih
         oseb ne bi ovirala prostega pretoka sadja in zelenjave, ni izpolnila obveznosti iz skupne ureditve trgov za kmetijske proizvode
         in člena 30 Pogodbe ES v povezavi s členom 5 Pogodbe,

      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa Hendrik van Lier, pravni svetovalec, in Jean-Francis Pasquier, državni javni uslužbenec, napoten v pravno
         službo, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu, v pisarni Carlosa Gomeza de la Cruza, člana odvetniške zbornice,
         Centre Wagner, Kirchberg,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo zastopata Alberto Jose Navarro Gonzales, generalni direktor za pravno in institucionalno koordinacijo Skupnosti, in
         Rosario Silva de Lapuerta, abogado del Estado, iz službe za spore Skupnosti, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu
         na sedežu Veleposlaništva Španije, 4-6 Boulevard E. Servais,

      in
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopa John E. Collins, iz Treasury Solicitor's Department, zastopnik, skupaj s Stephenom Richardsom in Markom Hoskinsom,
         barristers, z naslovom za vročanje v Luxembourgu na sedežu Veleposlaništva Združenega kraljestva, 14 boulevard Roosevelt,

      intervenientki,
      proti
      Francoski republiki, ki jo zastopajo Jean-Francois Dobelle, pomočnik direktorja direkcije za pravne zadeve ministrstva za zunanje zadeve, Catherine
         de Salins, poddirektorice v tej direkciji, Anne de Bourgoing, chargé de mission v tej direkciji, in Philippe Martinet, sekretar
         za zunanje zadeve na istem ministrstvu, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu na sedežu Veleposlaništva Francije,
         8B, boulevard Joseph II,

      tožena stranka,
      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, C.Gulmann, H. Ragnemalm, M. Wathelet in R Schinten (sodnik poročevalec), predsedniki
         senatov, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch
         in P. Jann, sodniki,

      generalni pravobranilec: C. O. Lenz,
      sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih navedb strank na obravnavi z dne 10. junija 1997, na kateri sta Komisijo zastopala Hendrik van Lier in Jean-Francis
         Pasquier, Kraljevino Španijo Rosario Silva de Lapuerta in Republiko Francijo Jean-Francois Dobelle in Kareen Rispal-Bellanger,
         namestnica direktorja v direkciji za pravne zadeve Ministrstva za zunanje zadeve, kot zastopnika,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na javni obravnavi 9. julija 1997
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti je v sodnem tajništvu 4. avgusta 1995 na podlagi člena 169 Pogodbe ES vložila tožbo, s katero
         je predlagala, naj se ugotovi, da Francoska republika, s tem da ni sprejela vseh potrebnih in sorazmernih ukrepov, da dejanja
         fizičnih oseb ne bi ovirala prostega pretoka sadja in zelenjave, ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz skupne ureditve trgov
         za kmetijske proizvode in iz člena 30 v povezavi s členom 5 te pogodbe.

      2        Komisija navaja, da je več kot desetletje redno prejemala pritožbe glede nedejavnosti francoskih oblasti glede nasilnih dejanj
         fizičnih oseb in protestnih gibanj francoskih kmetov, usmerjenih proti kmetijskim proizvodom iz drugih držav članic. Ta dejanja
         med drugim zajemajo prestrezanje tovornjakov, ki prevažajo take proizvode, in uničevanje njihovega tovora, nasilje nad vozniki
         tovornjakov, grožnje francoskim veleblagovnicam, ki prodajajo kmetijske proizvode, ki izvirajo iz drugih držav članic, in
         poškodovanje takih proizvodov, ko so razstavljeni na policah v trgovinah v Franciji.

      3        Komisija je opozorila, da so od leta 1993 nekatera gibanja francoskih kmetov, med katerimi je tudi organizacija, imenovana
         „Coordination Rurale“, sprožila sistematično kampanjo nadzora ponudbe kmetijskih proizvodov, ki izvirajo iz drugih držav članic,
         ki so jo označevale predvsem grožnje veletrgovcem in trgovcem na drobno, s katerimi se jih je skušalo pripraviti do tega,
         da bi se oskrbovali le s francoskimi proizvodi, predpisovanje minimalnih prodajnih cen za navedene proizvode in organiziranje
         nadzora za preverjanje, ali se ti trgovci držijo navodil, ki so jim bila dana.

      4        Tako so bile jagode španskega izvora tarča te kampanje od aprila do julija 1993. Avgusta in septembra istega leta pa naj bi
         se na enak način obravnavalo paradižnik iz Belgije.

      5        Leta 1994 so bile zlasti španske jagode predmet podobnih dejanj, in sicer groženj nakupovalnim centrom in uničevanja blaga
         ter transportnih sredstev, nasilnih dogodkov, ki so se zgodili dvakrat na istem mestu v dveh tednih, vendar policija, ki je
         bila na kraju dogodka, ni posredovala, da bi učinkovito zaščitila tovornjake in njihov tovor.

      6        Komisija se tudi sklicuje na druge primere vandalizma, ki so omejevali prosti pretok kmetijskih proizvodov italijanskega in
         danskega izvora v Franciji.

      7        Potem ko je Komisija večkrat posredovala pri francoskih oblasteh, je presodila, da Francoska republika, s tem da ni sprejela
         vseh potrebnih in sorazmernih ukrepov, da fizične osebe s kaznivimi dejanji ne bi omejevale prostega pretoka kmetijskih proizvodov,
         ni izpolnila obveznosti iz skupne ureditve trgov za kmetijske proizvode in iz člena 30 v povezavi s členom 5 Pogodbe. Zato
         je Komisija v dopisu z dne 19. julija 1994 Francosko vlado v skladu s členom 169 Pogodbe pozvala, naj v roku dveh mesecev
         predloži pripombe o očitani neizpolnitvi obveznosti.

      8        Francoska vlada je z dopisom z dne 10. oktobra 1994 odgovorila, da je vedno ostro obsojala vandalizem francoskih kmetov. Poudarila
         je, da so sprejeti preventivni ukrepi nadzorovanja, zaščite in zbiranja informacij privedli do opaznega zmanjšanja incidentov
         med letoma 1993 in 1994. Poleg tega dejstvo, da so javni tožilci sistematično izvajali sodne preiskave, kaže na to, da so
         francoske oblasti odločene, da bodo sodno preganjale vsa kazniva dejanja, ki bi imela za cilj omejevanje prostega pretoka
         kmetijskih proizvodov iz drugih držav članic. Vendar pa so nepredvidljive diverzantske akcije, ki jih izvajajo majhne, zelo
         mobilne skupine, policiji zelo oteževale posredovanje in te pojasnjujejo, zakaj so začeti sodni postopki velikokrat neuspešni.
         In končno, dejanja „Coordination Rurale“, ki so bila usmerjena v uravnavanje trga kmetijskih proizvodov z grožnjami in uničevanjem,
         so bila predmet postopka pred Conseil de la concurrence (v nadaljevanju: Svet za konkurenco).

      9        Kljub temu je 20. aprila 1995 ponovno prišlo do resnih incidentov na jugozahodu Francije, v katerih so bili uničeni kmetijski
         proizvodi iz Španije.

      10      Komisija je torej 5. maja 1995 podala obrazloženo mnenje v skladu s členom 169, prvi odstavek, Pogodbe. V tem mnenju je navedla,
         da Francoska republika, s tem da ni sprejela vseh potrebnih in sorazmernih ukrepov, da fizične osebe ne bi omejevale prostega
         pretoka sadja in zelenjave, ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz skupne ureditve trgov za kmetijske proizvode in iz člena
         30 v povezavi s členom 5 Pogodbe in Francosko republiko na podlagi člena 169, drugi odstavek, Pogodbe pozvala, naj sprejme
         ukrepe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem, v roku enega meseca od njegove vročitve.

      11      Francoska vlada je 16. junija 1995 poudarila, da je sprejela vse ukrepe, ki so ji na voljo, da bi zagotovila prost pretok
         blaga na svojem ozemlju, in da so načini odvračanja, ki jih je uvedla, močno zmanjšali število nasilnih dejanj v letu 1995.
         Na nacionalni ravni so se pristojna ministrstva dogovorila o skupnih ukrepih boja zoper ponavljajoča dejanja vandalizma, kar
         je še posebej zajemalo povečan nadzor in navodila prefektom in policiji, naj odločno ukrepajo. Poleg tega je na lokalni ravni
         alarmni sistem, ki je obsegal podrobno nadzorovanje izpostavljenih prostorov, omogočal preprečitev večjega števila incidentov.
         Čeprav ni bilo mogoče preprečiti vsega tveganja uničenja, ker so bila ta dejanja nepredvidljiva, storilce pa je bilo zelo
         težko identificirati, je Tribunal Correctionnel de Nîmes (kazensko sodišče Nîmes) leta 1994 obsodilo 24 kmetov za poškodovanje
         tuje stvari. Od 1. marca 1994, ko je začel veljati člen 322-13 novega Kazenskega zakonika, sta postala preganjanje in kaznovanje
         grožnje poškodovanja imetja učinkovitejša. Nazadnje, država je prevzela odgovornost za škodo, ki je bila povzročena, in navodila
         so bila izdana za pospešeno povrnitev škode za izgubo ali poškodovanje, ki so jo utrpeli zadevni gospodarski subjekti.

      12      Vendar pa Komisija trdi, da je francoski minister za kmetijstvo leta 1995 izjavil, da čeprav se ne strinja z nasiljem kmetov
         in ga obsoja, nikakor ne razmišlja o policijskem posredovanju, ki bi kmete ustavilo.

      13      3. junija 1995 so bili trije tovornjaki, ki so prevažali sadje in zelenjavo iz Španije, na jugu Francije izpostavljeni nasilnim
         dejanjem, ne da bi policija posredovala. Na začetku julija 1995 so francoski kmetje ponovno uničili italijansko in špansko
         sadje.

      14      Zato je Komisija vložila to tožbo.

      15      S sklepoma z dne 14. in 27. februarja 1996 je Sodišče dovolilo Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska ter
         Kraljevini Španiji, da intervenirata v podporo predlogom Komisije.

      16      V utemeljitev tožbi Komisija navaja, da člen 30 Pogodbe in skupne ureditve trgov sadja in zelenjave, ki temeljijo na istem
         načelu odprave ovir v trgovini, prepoveduje količinske omejitve pri uvozu med državami članicami in katerekoli ukrepe, ki
         bi imeli enake učinke. Poleg tega so v skladu s členom 5 Pogodbe države članice zavezane, da sprejmejo vse ustrezne ukrepe,
         ki bi zagotovile izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz te Pogodbe.

      17      Zato prestrezanje prevoznih sredstev in poškodovanje kmetijskih proizvodov, ki izvirajo iz drugih držav članic, kakor tudi
         negotovost, ki jo povzročajo grožnje raznih kmetijskih organizacij distributerjem sadja in zelenjave iz teh držav, za katere
         je bilo ugotovljeno, da so se dogajale na ozemlju Francije, pomenijo ovire v trgovini s temi proizvodi v Skupnosti, ki naj
         bi jih države članice preprečile, tako da bi sprejele ustrezne ukrepe, skupaj z ukrepi proti fizičnim osebam, ki ogrožajo
         prost pretok blaga.

      18      V tej zadevi dejstvo, da so v Franciji leto za letom resni dogodki neprestano ovirali uvoz in prevoz sadja in zelenjave, ki
         izvira iz drugih držav članic, kaže, da preventivni in kaznovalni ukrepi, ki jih navaja francoska vlada, niso niti zadostni
         niti sorazmerni, da bi v praksi storilce takih dejanj odvrnili od tega, da bi jih zagrešili ali ponovili. Poleg tega iz dejanskih
         dokazov, s katerimi razpolaga Komisija, jasno izhaja, da francoske oblasti vztrajno niso hotele posredovati, da bi učinkovito
         preprečevale in kazensko preganjale nasilna dejanja kmetov v Franciji.

      19      Vlada Združenega Kraljestva in španska vlada podpirata predloge Komisije.

      20      Nasprotno, francoska vlada trdi, da tožba Komisije ni utemeljena.

      21      Tako trdi, da je pod pogoji, ki so podobni tistim, ki veljajo za podobne kršitve nacionalnega prava, vzpostavila vse potrebne
         in primerne ukrepe za preprečevanje in kazenski pregon dejanj fizičnih oseb, s katerimi ovirajo prost pretok kmetijskih proizvodov.
         Nadzorni ukrepi, ki jih je uvedla leta 1993, so nedvomno zmanjšali število nasilnih dejanj v naslednjih letih.

      22      Vendar pa glede na veliko število tovornjakov, ki prevažajo kmetijske proizvode na ozemlju Francije, in glede na veliko število
         destinacij, na eni strani, ter glede na nepredvidljivost dejanj kmetov, ki delujejo v manjših, diverzantskih skupinah, na
         drugi strani ni mogoče popolnoma odpraviti nevarnosti uničenja. Ta razlog tudi pojasnjuje, zakaj je zelo težko identificirati
         odgovorne storilce in dokazati, da so osebno sodelovali v nasilnih dejanjih, da bi jih sistematično kazenskopravno preganjali.
         Kljub temu je bilo od leta 1994 obsojenih še šest oseb oziroma je bil proti njim sprožen preiskovalni postopek. Poleg tega
         je policiji treba pustiti diskrecijsko pravico pri odločitvah, ali naj posreduje, da bi zagotovila javni red in mir. Vsekakor
         bi država povrnila škodo žrtvam kaznivih dejanj na podlagi objektivne odgovornosti državne oblasti. Tako je bila za te primere
         v letih 1993, 1994 in 1995 izplačana odškodnina v višini več kot 17 milijonov FF.

      23      Francoska vlada dodaja, da je razlog za nezadovoljstvo francoskih kmetov povečan izvoz španskih proizvodov po pristopu Kraljevine
         Španije, ki je povzročil znatno znižanje cen, še okrepljeno zaradi konkurenčne devalvacije pezete in dampinških cen, ki jih
         uporabljajo španski proizvajalci. Francoski trg sadja in zelenjave je bil zaradi tega resno moten, ker prehodnega obdobja,
         predvidenega ob tem pristopu, ni spremljal nikakršen mehanizem nadzora izvoznih cen, ki jih postavljajo španski proizvajalci.
         Francoska vlada tudi poudarja, da ni zavzela protekcionistične drže in da je v tem primeru ravnala konstruktivno, tako da
         je v Svetu dala pobudo za razrešitev težav na trgu sadja in zelenjave in se sporazumela s španskimi oblastmi.

      24      Da bi se presodila utemeljenost tožbe Komisije, je uvodoma treba poudariti, da je prosti pretok blaga eno od temeljnih načel
         Pogodbe.

      25      Člen 3(c) Pogodbe ES določa, da za namene iz člena 2 dejavnosti Skupnosti vključujejo notranji trg, za katerega je značilna
         odprava ovir zlasti pri prostem pretoku blaga med državami članicami.

      26      V skladu s členom 7 A, drugi odstavek, Pogodbe ES notranji trg zajema območje brez notranjih meja, na katerem je v skladu
         z določbami te pogodbe zagotovljen prosti pretok blaga.

      27      To temeljno načelo se izvaja s členom 30 in naslednjimi členi Pogodbe.

      28      Še posebej člen 30 določa, da so med državami članicami prepovedane količinske omejitve pri uvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom.

      29      Glede na kontekst te določbe to pomeni, da naj bi se odpravile vse ovire bodisi neposredne bodisi posredne, dejanske ali mogoče,
         pri uvoznih tokovih v trgovini v Skupnosti.

      30      Člen 30, kot nujno potrebno sredstvo za uresničevanje trga brez notranjih meja, ne prepoveduje le ukrepov državnega izvora,
         ki sami po sebi ustvarjajo omejitve v trgovini med državami članicami, ampak se uporabi tudi takrat, ko država članica ne
         sprejme ukrepov za odpravo ovir prostega pretoka blaga, ki niso državnega izvora.

      31      Neukrepanje države članice ali, odvisno od primera, nesprejetje zadostnih ukrepov, da bi odpravila ovire prostega pretoka
         blaga, ki jih ustvarjajo zlasti dejanja fizičnih oseb na njenem ozemlju, ki so usmerjena proti proizvodom, ki izvirajo iz
         drugih držav članic, lahko ravno tako ovira trgovino v Skupnosti kot kako njeno dejanje.

      32      Zato člen 30 ne prepoveduje državam članicam zgolj sprejemanja aktov ali ravnanj, ki bi lahko pomenila oviro za trgovino,
         ampak jih tudi zavezuje v povezavi s členom 5 Pogodbe, da sprejmejo vse potrebne in ustrezne ukrepe za zagotovitev spoštovanja
         te temeljne svoboščine na svojem ozemlju.

      33      V tem primeru uživajo države članice, ki obdržijo izključno pristojnost glede vzdrževanja javnega reda in miru ter ohranjanja
         notranje varnosti, diskrecijsko pravico pri določanju, kateri ukrepi so v danem položaju najprimernejši za odpravo ovir pri
         uvozu proizvodov.

      34      Zato institucije Skupnosti ne morejo nadomestiti držav članic in zanje določati ukrepov, ki jih morajo sprejeti in jih učinkovito
         izvajati, da bi zagotovile prost pretok blaga na svojem ozemlju.

      35      Vendar pa je v pristojnosti Sodišča, da ob upoštevanju zgoraj omenjene diskrecijske pravice v zadevah, ki jih obravnava, preveri,
         ali je zadevna država članica sprejela primerne ukrepe za zagotavljanje prostega pretoka blaga.

      36      Treba je dodati, da zgornje ugotovitve veljajo tudi za uredbe Sveta o skupni ureditvi trgov za različne kmetijske proizvode
         v skladu s povezanimi določbami členov od 38 do 46 in 7(7) Pogodbe ES (glej sodbo z dne 14. julija 1976 v zadevi Kramer in
         drugi, 3/76, 4/76 in 6/76, Recueil, str. 1279, točki 53 in 54, in sodbo z dne 25. maja 1993 v zadevi Komisija proti Italiji,
         C-228/91, Recueil, str. I-2701, točka 11, ki se nanašajo na uredbe o skupni ureditvi trga za ribiške proizvode).

      37      V tej zadevi je dejansko stanje, ki je podlaga za tožbo Komisije proti Francoski republiki zaradi neizpolnitve obveznosti,
         nesporno.

      38      Nasilna dejanja, ki so bila storjena na francoskem ozemlju in usmerjena proti proizvodom, ki izvirajo iz drugih držav članic,
         kot je zlasti prestrezanje tovornjakov, ki prevažajo te proizvode, uničevanje njihovih tovorov in nasilja nad vozniki ter
         tudi grožnje veletrgovcem in trgovcem na drobno in uničevanje razstavljenega blaga nedvomno ustvarjajo ovire za trgovino s
         temi proizvodi v Skupnosti.

      39      Zato je treba preveriti, ali je v tem primeru francoska vlada izpolnila svoje obveznosti iz člena 30 v povezavi s členom 5
         Pogodbe, s tem da je sprejela zadostne in ustrezne ukrepe zoper dejanja fizičnih oseb, ki ovirajo prosti pretok določenih
         kmetijskih proizvodov.

      40      V zvezi s tem je treba poudariti, da je iz pisnih stališč Komisije razvidno, da so se incidenti, ki jih očita v tej tožbe,
         dogajali dlje kot 10 let.

      41      Komisija je že 8. maja 1985 poslala Francoski republiki prvi pisni opomin, v katerem jo je pozvala, naj sprejme preventivne
         in kazenske ukrepe, ki so potrebni za zaustavitev takih dejanj.

      42      Poleg tega je v tem primeru Komisija večkrat opomnila francosko vlado, da pravo Skupnosti nalaga obveznost zagotovitve dejanskega
         spoštovanja načela prostega pretoka blaga, tako da se odpravijo vse omejitve proste trgovine s kmetijskimi proizvodi iz drugih
         držav članic.

      43      Francoske oblasti so imele v tem primeru dovolj časa za sprejetje nujno potrebnih ukrepov za izpolnitev obveznosti, ki izvirajo
         iz prava Skupnosti.

      44      Kljub pojasnilom francoske vlade, ki trdi, da so bili sprejeti vsi ukrepi, da bi preprečili nadaljevanje nasilja in da bi
         kaznovali odgovorne, ostaja dejstvo, da so leto za letom resni dogodki močno ogrožali trgovino s kmetijskimi proizvodi na
         francoskem ozemlju.

      45      Glede na povzetek dejstev, ki ga je predložila Komisija in ki ga francoska vlada ne izpodbija, so prizadeta predvsem določena
         obdobja v letu in poleg tega kraji, ki so še posebej izpostavljeni in kjer je v enem letu večkrat prišlo do incidentov.

      46      Od leta 1993 nasilna dejanja in vandalizem niso bila usmerjena le proti prevoznim sredstvom kmetijskih proizvodov, ampak so
         se razširila tudi na sektor veleprodaje in maloprodaje teh proizvodov.

      47      Še več takih incidentov se je zgodilo v letih 1996 in 1997.

      48      Treba je poudariti, da se ni izpodbijalo, da ob takih incidentih francoska policija bodisi ni bila na kraju dogajanja, čeprav
         so bili v določenih primerih pristojni organi predhodno obveščeni o nevarnosti demonstracij kmetov, bodisi ni posredovala
         niti tedaj, ko je bila številčnejša kot storilci izgredov. Poleg tega ni šlo vedno za hitre akcije demonstrantov, ki bi presenetili
         in takoj nato pobegnili, kajti v nekaterih primerih so izgredi trajali več ur.

      49      Poleg tega je nesporno, da je bilo več dejanj vandalizma posnetih s televizijsko kamero, da obrazi demonstrantov niso bili
         pokriti in da so skupine kmetov, odgovornih za nasilne demonstracije, policiji znane.

      50      Kljub temu je bilo ugotovljeno, da je bilo zelo majhno število oseb, ki so sodelovale v teh resnih kršitvah javnega reda in
         miru, identificiranih in sodno preganjanih.

      51      Tako so lahko francoske oblasti v zvezi s številnimi dejanji vandalizma, storjenimi med aprilom in avgustom 1993, navedle
         le en primer kazenskega pregona.

      52      Glede na zgornje navedbe lahko Sodišče ob poznavanju težav, s katerimi se srečujejo pristojni organi pri reševanju položajev,
         kot so ti, obravnavani v tej zadevi, ugotovi samo, da ob upoštevanju pogostosti in resnosti incidentov, ki jih našteva Komisija,
         ukrepi, ki jih je sprejela francoska vlada, očitno niso bili zadostni, da bi na njenem ozemlju zagotovili prosto trgovino
         s kmetijskimi proizvodi v Skupnosti, da bi preprečili in učinkovito odvrnili storilce od tega, da bi storili zadevna kazniva
         dejanja in jih ponovili.

      53      Ta ugotovitev je še toliko nujnejša, ker poškodovanje in grožnje, ki jih navaja Komisija, ne ogrožajo le uvoza in tranzita
         proizvodov, ki jih neposredno zadevajo nasilna dejanja, v Franciji, ampak so tudi taka, da ustvarjajo negotovost, ki ima odvračajoč
         učinek na vse trgovinske tokove.

      54      Na zgornjo ugotovitev nikakor ne vpliva argument francoske vlade, da je položaj francoskih kmetov tako težaven, da obstajajo
         razlogi za bojazen, da bi odločnejše posredovanje pristojnih organov lahko privedlo do nasilnih reakcij tistih, ki jih zadevajo,
         kar bi povzročilo še resnejše kršitve javnega reda in miru ali celo socialne nemire.

      55      Strah pred notranjimi težavami ne more utemeljiti tega, da kaka država članica ne bi pravilno uporabljala prava Skupnosti
         (glej v tem smislu sodbo z dne 7. decembra 1995 v zadevi Komisija proti Franciji, C-52/95, Recueil, str. I-4443, točka 38).

      56      Zadevna država članica mora sprejeti vse ustrezne ukrepe, s katerimi se zagotovi področje uporabe in učinkovitost prava Skupnosti,
         da bi se zagotovilo pravilno izvajanje tega prava v interesu vseh gospodarskih subjektov, razen če lahko dokaže, da bi ukrepanje
         z njene strani imelo posledice za javni red in mir, ki jih ne bi mogla obvladati z uporabo sredstev, ki so ji na voljo.

      57      Vendar v tem primeru francoska vlada ni navedla konkretnih dejstev o obstoju nevarnosti za javni red in mir, ki jih ne bi
         mogla obvladati.

      58      Treba je dodati, da tudi, kadar lahko grožnja resnega motenja javnega reda in miru, odvisno od okoliščin, utemelji neposredovanje
         policije, se lahko ta argument uporabi le za posamičen primer, in ne, kakor v tem primeru, na splošno za vse incidente, ki
         jih je navedla Komisija.

      59      Glede dejstva, da je francoska vlada prevzela odgovornost za škodo, ki je bila povzročena žrtvam, je treba poudariti, da se
         francoska vlada na to ne more sklicevati, zato da bi se lahko izognila obveznostim, ki ji jih nalaga pravo Skupnosti.

      60      Čeprav lahko povrnitev škode nadomesti vsaj del škode, ki so jo utrpeli zadevni gospodarski subjekti, pa ne more izključiti
         neizpolnitve obveznosti države članice.

      61      Tudi argumentov, ki temeljijo na zelo težavnem socialno-ekonomskem položaju, v katerem je francoski trg zelenjave in sadja
         po pristopu Kraljevine Španije, ni mogoče sprejeti.

      62      Glede na ustaljeno sodno prakso ekonomski razlogi ne morejo nikoli utemeljiti ovir, ki jih prepoveduje člen 30 Pogodbe (glej
         predvsem sodbo z dne 11. junija 1985 v zadevi Komisija proti Irski, 288/83, Recueil, str. 1761, točka 28).

      63      Glede namiga francoske vlade v podporo tem argumentom, da je destabilizacijo na francoskem trgu sadja in zelenjave povzročilo
         nepošteno trgovanje in celo kršenje prava Skupnosti s strani španskih proizvajalcev, je treba spomniti, da država članica
         ne sme enostransko sprejeti zaščitnih ukrepov ali ravnati tako, da bi preprečila kršitve prava Skupnosti s strani druge države
         članice (glej v tem smislu sodbo z dne 23. maja 1996 v zadevi Hedley Lomas, C-5/94, Recueil, str. I-2553, točka 20).

      64      To mora a fortiori veljati zlasti na področju skupne kmetijske politike, kjer lahko le Skupnost, po potrebi, sprejema ukrepe, ki so potrebni
         za obvladovanje težav nekaterih gospodarskih subjektov, še posebej ob novem pristopu.

      65      Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev je treba skleniti, da v tem primeru francoska vlada očitno in vztrajno ni sprejela
         zadostnih in ustreznih ukrepov, da bi se vandalizem, ki na njenem ozemlju ogroža prost pretok določenih kmetijskih proizvodov,
         ki izvirajo iz drugih držav članic, prenehal in da bi se preprečilo ponavljanje takih dejanj.

      66      Zato je treba ugotoviti, da Francoska republika, s tem da ni sprejela vseh potrebnih in sorazmernih ukrepov, ki bi zagotovili,
         da dejanja fizičnih oseb ne bi ovirala prostega pretoka sadja in zelenjave, ni izpolnila obveznosti iz člena 30 v povezavi
         s členom 5 Pogodbe in obveznosti iz skupne ureditve trgov za kmetijske proizvode.

       Stroški
      67      Na podlagi člena 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Francoska republika
         ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. Na podlagi člena 69(4) tega Poslovnika države članice in institucije, ki so intervenirale
         v sporu, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče razsodilo:
      1)      Francoska republika, s tem da ni sprejela vseh potrebnih in sorazmernih ukrepov, ki bi zagotovili, da dejanja fizičnih oseb
            ne bi ovirala prostega pretoka sadja in zelenjave, ni izpolnila obveznosti iz člena 30 v povezavi s členom 5 Pogodbe ES in
            obveznosti iz skupne ureditve trgov za kmetijske proizvode;
      2)      Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.
      3)      Kraljevina Španija in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosita svoje stroške.
      Podpisi

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnelmalm

               Wathelet

               Schintgen

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

               Hirsch

         Jann
      Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. decembra 1997.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 12. marca 2014.#O. proti Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel in Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel proti B.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Raad van State (Nizozemska).#Direktiva 2004/38/ES – Člen 21(1) PDEU – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Upravičenci – Pravica državljana tretje države, ki je družinski član državljana Unije, do prebivanja v državi članici, katere državljanstvo ima ta državljan Unije – Vrnitev državljana Unije v to državo članico po kratkotrajnih prebivanjih v drugi državi članici.#Zadeva C‑456/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑456/12,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Raad van State (Nizozemska) z odločbo z dne 5. oktobra 2012, ki je prispela na Sodišče 10. oktobra 2012, v postopkih
            O.
            proti
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel ,
            in
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            proti
            B. ,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts (poročevalec), podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet in C. G. Fernlund, predsedniki senatov, G. Arestis, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, D. Šváby, sodniki, M. Berger in A. Prechal, sodnici, in E. Jarašiūnas, sodnik,
            generalna pravobranilka: E. Sharpston,
            sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. junija 2013,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za O. J. Canales in J. van Bennekom, odvetnika,
            – za B. C. Chen, F. Verbaas in M. van Zantvoort, odvetniki,
            – za nizozemsko vlado M. de Ree, C. Schillemans in C. Wissels, agenti,
            – za belgijsko vlado T. Materne in C. Pochet, agenta,
            – za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,
            – za dansko vlado V. Pasternak Jørgensen in M. Wolff, agentki,
            – za nemško vlado T. Henze in A. Wiedmann, agenta,
            – za estonsko vlado, M. Linntam in N. Grünberg, agentki,
            – za poljsko vlado K. Pawłowska, M. Szpunar, B. Majczyna in M. Arciszewski, agenti,
            – za vlado Združenega kraljestva L. Christie, agent, skupaj z G. Facenno, barrister,
            – za Evropsko komisijo C. Tufvesson in G. Wils, agenta,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. decembra 2013
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46, in popravka v UL L 229, str. 35, in UL 2005, L 197, str. 34) in člena 21(1) PDEU.
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov, namreč med O. in Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel (minister za imigracije, integracijo in azil, v nadaljevanju: minister) ter tem ministrom in B. glede odločb o zavrnitvi izdaje potrdila o zakonitem prebivanju družinskega člana državljana Evropske unije na Nizozemskem.
            Pravni okvir
            Direktiva 2004/38
            3. Člen 1 direktive 2004/38, naslovljen „Predmet“, določa:
            „Ta direktiva določa:
            (a) pogoje, ki urejujejo uresničevanje pravice državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic;
            […]“
            4. Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
            „Za namene te direktive:
            1. ‚Državljan Unije‘ pomeni vsako osebo, ki ima državljanstvo države članice;
            2. ‚Družinski član‘ pomeni:
            (a) zakonca;
            […]
            3. ‚Država članica gostiteljica‘ pomeni državo članico, v katero se državljan Unije preseli z namenom uresničevanja svoje pravice do prostega gibanja in prebivanja.
            5. Člen 3 iste direktive, naslovljen „Upravičenci“, v odstavku 1 določa:
            „Ta direktiva se uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot opredeljene v točki 2 člena 2, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo.“
            6. Člen 6 Direktive 2004/38 določa:
            „1. Državljani Unije imajo pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju do treh mesecev […].
            2. Določbe odstavka 1 se uporabijo tudi za družinske člane, ki imajo veljavni potni list, ki niso državljani države članice in ki spremljajo ali se pridružijo državljanu Unije.“
            7. Člen 7(1) in (2) navedene direktive določa:
            „1. Vsi državljani Unije imajo pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev če:
            (a) so delavci ali samozaposlene osebe v državi članici gostiteljici ali
            (b) imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici in če imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici ali
            (c) –	so vpisani v zasebno ali javno ustanovo, ki jo država članica gostiteljica pooblasti ali financira na osnovi svoje zakonodaje ali upravne prakse, prvenstveno z namenom, da študirajo, kar vključuje poklicno usposabljanje, in
            – imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici in zagotovijo ustreznemu nacionalnemu organu, z izjavo ali na kakšen drug enakovreden način, ki ga lahko izberejo, da imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici ali
            (d) so družinski člani, ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije, ki izpolnjuje pogoje, navedene v točkah (a), (b) ali (c).
            2. Pravica do prebivanja, predvidena v odstavku 1, se razširi na družinske člane, ki niso državljani države članice in ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije v državi članici gostiteljici, pod pogojem da takšen državljan Unije izpolnjuje pogoje, navedene v odstavku 1(a), (b) ali (c).“
            8. Člen 10(1) iste direktive določa:
            „Pravica do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, se dokaže z izdajo listine, imenovane ‚dovoljenje za prebivanje družinskega člana državljana Unije‘ in sicer najpozneje v šestih mesecih od datuma vloge. Potrdilo o predložitvi vloge za dovoljenje za prebivanje se izda takoj.“
            9. V skladu s členom 16(1), prvi stavek, Direktive 2004/38 imajo „[d]ržavljani Unije, ki zakonito prebivajo nepretrgano pet let v državi članici gostiteljici, […] pravico do stalnega prebivališča [prebivanja] v tej državi“. Z odstavkom 2 istega člena je določeno, da „[o]dstavek 1 velja tudi za družinske člane, ki niso državljani države članice in ki zakonito prebivajo z državljanom Unije v državi članici gostiteljici nepretrgano pet let“.
            Nizozemsko pravo
            10. Z zakonom o tujcih (Vreemdelingenwet) z dne 23. novembra 2000 (Stb. 2000, št. 495) in uredbo o tujcih iz leta 2000 (Vreemdelingenbesluit 2000, Stb. 2000, št. 497) so bile v nizozemsko notranje pravo prenesene določbe Direktive 2004/38.
            11. Člen 1 zakona o tujcih določa:
            „V smislu tega zakona in določb, ki so sprejete na njegovi podlagi, so:
            […]
            e. državljani Skupnosti:
            1. državljani držav članic Evropske unije, ki na podlagi Pogodbe o ustanovitvi Evropskih skupnosti lahko vstopijo na ozemlje druge države članice in tam prebivajo;
            2. družinski člani oseb iz odstavka 1 z državljanstvom tretje države, ki lahko na podlagi odločbe, sprejete za izvršitev Pogodbe o ustanovitvi Evropskih skupnosti, vstopijo na ozemlje države članice in tam prebivajo.
            […]“
            12. Člen 8 navedenega zakona določa:
            „Tujec ima pravico do zakonitega prebivanja na Nizozemskem le:
            […]
            (e) kot državljan skupnosti, če na Nizozemskem prebiva v skladu s predpisi, sprejetimi na podlagi Pogodbe o ustanovitvi Evropskih skupnosti ali Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru; […]“
            13. V skladu s členom 9(1) navedenega zakona izda minister tujcu, ki v skladu s pravom Unije zakonito prebiva na nizozemskem ozemlju, dokument, s katerim se dokazuje zakonitost njegovega prebivanja (v nadaljevanju: dovoljenje za prebivanje).
            Dejansko stanje v sporih o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            Položaj O.
            14. O., ki ima nigerijsko državljanstvo, se je leta 2006 poročil z nizozemsko državljanko (v nadaljevanju: referenčna oseba O.). O. je navedel, da je od leta 2007 do aprila 2010 prebival v Španiji. V skladu z dokumenti, ki jih je predložila občina Malaga (Španija), sta O. in referenčna oseba O. od 7. avgusta 2009 v tej občini prijavljena na istem naslovu. O. je poleg tega predložil dovoljenje za prebivanje, veljavno do 20. septembra 2014, iz katerega je razvidno, da v Španiji prebiva kot družinski član državljana Unije.
            15. V skladu z navedbami referenčne osebe O. je ta v obdobju od leta 2007 do aprila 2010 pri O. v Španiji prebivala dva meseca, vendar se je, ker tam ni mogla najti zaposlitve, vrnila na Nizozemsko. Referenčna oseba O pa je v istem obdobju v Španiji pri O. redno preživljala počitnice.
            16. Glede O. je od 1. julija 2010 v nizozemskem registru prebivalcev vpisano, da prebiva na istem naslovu kot referenčna oseba O.
            17. Minister je z odločbo z dne 15. novembra 2010 zavrnil prošnjo O. za pridobitev dovoljenja za prebivanje, določenega v členu 9(1) zakona o tujcih. Z odločbo z dne 21. marca 2011 je pritožbo, ki jo je vložil O. zoper to odločbo o zavrnitvi, razglasil za neutemeljeno.
            18. Rechtbank ’s‑Gravenhage je s sodbo z dne 7. julija 2011 tožbo, ki jo je O. vložil zoper odločbo z dne 21. marca 2011, zavrnilo kot neutemeljeno.
            19. O. je zoper to sodbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču.
            Položaj B.
            20. B., ki je maroški državljan, je navedel, da je od decembra 2002 s svojo partnerko (v nadaljevanju: referenčna oseba B.), ki ima nizozemsko državljanstvo, nekaj let živel skupaj na Nizozemskem.
            21. B. je bil z odločbo z dne 14. oktobra 2005 zaradi dvomesečne zaporne kazni zaradi uporabe lažnega potnega lista razglašen za nezaželenega na ozemlju Nizozemske. B. se je zato naselil v Retieju (Belgija), v stanovanju, ki ga je referenčna oseba B najemala od oktobra 2005 do maja 2007. Referenčna oseba B. je navedla, da je v tem obdobju tam prebivala vsak konec tedna.
            22. B. se je aprila 2007 vrnil v Maroko, ker mu je bilo zaradi odločbe z dne 14. oktobra 2005 odpovedano prebivanje v Belgiji .
            23. B. in referenčna oseba B. sta se 31. julija 2007 poročila. B. je 30. decembra 2008 vložil prošnjo za razveljavitev navedene odločbe, s katero je bil razglašen za nezaželenega. Minister je z odločbo z dne 16. marca 2009 to odločbo razveljavil.
            24. B. se je junija 2009 naselil na Nizozemskem, pri referenčni osebi B.
            25. Staatssecretaris van Justitie (državni sekretar za pravosodje) je z odločbo z dne 30. oktobra 2009 zavrnil prošnjo B. za pridobitev dovoljenja za prebivanje. Minister je z odločbo z dne 19. marca 2010 pritožbo, ki jo je B. vložil zoper to odločbo o zavrnitvi, razglasil za neutemeljeno.
            26. Rechtbank ’s‑Gravenhage je s sodbo z dne 11. novembra 2010 ugodilo tožbi, ki jo je B. vložil zoper navedeno odločbo z dne 19. marca 2010, to odločbo odpravilo in ministru naložilo, naj ob upoštevanju ugotovitev iz te sodbe sprejme novo odločbo.
            27. Minister je zoper to sodbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču.
            Vprašanja za predhodno odločanje
            28. Ker sta bila O. in B. ob sprejetju odločb o zavrnitvi njunih prošenj za dovoljenje za prebivanje družinska člana državljanov Unije v smislu člena 2(2) Direktive 2004/38, se predložitveno sodišče najprej sprašuje, ali jima ta direktiva daje pravico do prebivanja v državi članici, katere državljanstvo imata ta državljana Unije.
            29. Po mnenju predložitvenega sodišča je mogoče, da je treba pojem „se preselijo“ v smislu člena 3(1) Direktive 2004/38 razumeti tako, da državljani Unije odpotujejo v državo članico, ki ni tista, katere državljanstvo imajo, ne da bi se tam naselili, ter da se iz nje vrnejo. Prav tako naj bi bilo mogoče, da je treba besedno zvezo „se jim pridružijo“ v smislu istega člena 3(1) razumeti kot pridružitev državljanu Unije v državi članici, katere državljanstvo ta ima. Predložitveno sodišče pa ugotavlja, da se zdi, da druge določbe te direktive, zlasti člena 6(1) ter 7(1) in (2), izključujejo tako razlago, ker je v njih izrecno navedeno, da je država članica, v kateri je mogoče zaprositi za pridobitev pravice do prebivanja, „druga država članica“ in „država članica gostiteljica“. Sodba z dne 5. maja 2011 v zadevi McCarthy (C‑434/09, ZOdl., str. I‑3375) potrjuje, da člena 6 in 7 zgoraj navedene direktive urejata pravni položaj državljana Unije v državi članici, katere državljanstva nima.
            30. Predložitveno sodišče dalje opozarja, da iz sodb z dne 7. julija 1992 v zadevi Singh (C‑370/90, Recueil, str. I‑4265) in z dne 11. decembra 2007 v zadevi Eind (C‑291/05, ZOdl., str. I‑10719) izhaja, da mora zakonec državljana države članice, ki je uresničeval pravico do prostega gibanja, če se slednji vrne v državo članico izvora, imeti vsaj enake pravice do vstopa in prebivanja, kot so tiste, ki bi mu bile priznane na podlagi prava Unije, če bi se zadevni državljan Unije odločil za vstop in prebivanje v drugi državi članici. Vendar to sodišče dvomi o tem, ali se ta sodna praksa uporablja tudi za položaja, kakršna sta v postopkih v glavni stvari. V zvezi s tem poudarja, da zadevni državljanki Unije iz postopkov v glavni stvari – nasprotno kot v zadevah, v katerih sta bili sprejeti sodbi Singh in Eind – v državi članici gostiteljici nista prebivali kot delavki, temveč kot državljanki Unije na podlagi člena 21(1) PDEU in kot prejemnici storitev v smislu člena 56 PDEU.
            31. Nazadnje, predložitveno sodišče se, če bi bilo treba uporabiti sodno prakso iz sodb Singh in Eind v položajih, kot sta tista v postopkih v glavni stvari, sprašuje, do katere mere se zahteva, da bi moral državljan Unije prebivati v drugi državi članici od tiste, katere državljan je, določeno minimalno obdobje, da bi imel po vrnitvi tega državljana Unije v državo članico, katere državljanstvo ima, njegov družinski član, ki ima državljanstvo tretje države, pravico do prebivanja v tej državi članici. Predložitveno sodišče se v sporu v zvezi z B. sprašuje tudi, ali na njegovo pravico do prebivanja na Nizozemskem v skladu z Direktivo 2004/38 vpliva okoliščina, da se je referenčni osebi B. v državi članici, katere državljanstvo ima ta, pridružil šele več kot dve leti po njeni vrnitvi v to državo.
            32. Raad van State je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja, od katerih so prva tri postavljena identično za primera O. in B., le četrto vprašanje se nanaša zgolj na primer B.:
            „1. Ali je treba kot v [zgoraj navedenih] sodbah Singh […] in Eind […] po analogiji uporabiti [Direktivo 2004/38] v zvezi s pogoji za pravico do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki so državljani tretje države, če se državljan Unije vrne v državo članico, katere državljan je, potem ko je na podlagi člena 21(1) [PDEU] in kot prejemnik storitev v smislu člena 56 [PDEU] prebival v drugi državi članici?
            2. Če je odgovor [na prvo vprašanje] pritrdilen, ali je pogoj, da državljan Unije prebiva v drugi državi članici določeno minimalno obdobje, da bi imel po vrnitvi državljana Unije v državo članico, katere državljan je, njegov družinski član, državljan tretje države, pravico do prebivanja v tej državi članici?
            3. Če je odgovor [na drugo vprašanje] pritrdilen, ali je mogoče ta pogoj izpolniti tudi, če prebivanje ni bilo neprekinjeno, temveč je potekalo v določenih časovnih intervalih, kot na primer tedensko ob koncih tedna ali v obliki rednih obiskov?
            4. Ali zaradi precejšnjega razdobja med vrnitvijo državljana Unije v državo članico, katere državljan je, in prihoda družinskega člana, državljana tretje države, v to državo članico v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, družinski član, državljan tretje države, izgubi morebitno pravico do prebivanja na podlagi prava Unije?
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo, drugo in tretje vprašanje
            33. Predložitveno sodišče s prvim, drugim in tretjim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Direktive 2004/38 in člen 21(1) PDEU razlagati tako, da nasprotujejo temu, da država članica državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, ki ima državljanstvo navedene države članice, ob vrnitvi tega državljana Unije v to državo članico zavrne pravico do prebivanja, kadar je navedeni državljan Unije pred vrnitvijo uresničeval svojo pravico do prostega gibanja v skladu s členom 21(1) PDEU tako, da je z zadevnim članom družine prebival v drugi državi članici zgolj kot državljan Unije, in v primeru pritrdilnega odgovora, kateri so pogoji za priznanje take pravice do prebivanja.
            34. V zvezi s tem je treba opozoriti, da ima v skladu s členom 21(1) PDEU „[v]sak državljan Unije […] pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s Pogodbama in ukrepi, ki so bili sprejeti za njuno uveljavitev“.
            35. V zvezi z Direktivo 2004/38 je Sodišče že razsodilo, da je njen namen olajšanje uresničevanja temeljne in individualne pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je s členom 21(1) PDEU neposredno podeljena državljanom Unije, in zlasti krepitev te pravice (glej v tem smislu sodbi z dne 25. julija 2008 v zadevi Metock in drugi, C‑127/08, ZOdl., str. I‑6241, točki 59 in 82, in z dne 7. oktobra 2010 v zadevi Lassal, C‑162/09, ZOdl., str. I‑9217, točka 30, ter zgoraj navedeno sodbo McCarthy, točka 28).
            36. S členom 21(1) PDEU in določbami Direktive 2004/38 se državljanom tretjih držav ne podeljuje nobena neodvisna pravica (glej v tem smislu sodbi z dne 8. novembra 2012 v zadevi Iida, C‑40/11, točka 66, in z dne 8. maja 2013 v zadevi Ymeraga in Ymeraga-Tafarshiku, C‑87/12, točka 34). Morebitne obstoječe pravice, ki jih imajo ti državljani na podlagi določb prava Unije o državljanstvu Unije, so namreč izvedene iz uresničevanja pravice do prostega gibanja državljana Unije (glej zgoraj navedeni sodbi Iida, točka 67, in Ymeraga in Ymeraga-Tafarshiku, točka 35, ter sodbo z dne 10. oktobra 2013 v zadevi Alokpa in drugi, C‑86/12, točka 22).
            37. Iz dobesedne, sistematične in teleološke razlage določb Direktive 2004/38 pa izhaja, da z njimi ni mogoče utemeljiti izvedene pravice do prebivanja državljana tretje države, ki je družinski član državljana Unije, v državi članici, katere državljanstvo ima navedeni državljan Unije.
            38. Člen 3 navedene direktive 2004/38 namreč v odstavku 1 določa, da so „upravičenci“ do pravic, podeljenih s to direktivo, „vs[i] državljani Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici razen v tisti državi, katere državljani so, in […] njihov[i] družinski član[i], kot [so] opredeljen[i] v točki 2 člena 2, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo“.
            39. Direktiva 2004/38 tako določa izvedeno pravico do prebivanja državljana tretje države, ki je družinski član državljana Unije, v smislu člena 2(2) te direktive, le če je ta državljan Unije uresničeval svojo pravico do prostega gibanja tako, da se je naselil v drugi državi članici kot tisti, katere državljanstvo ima (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Metock in drugi, točka 73; sodbo z dne 15. novembra 2011 v zadevi Dereci in drugi, C‑256/11, ZOdl., str. I‑11315, točka 56; zgoraj navedeno sodbo Iida, točka 51, in sodbo z dne 6. decembra 2012 v združenih zadevah O. in drugi, C‑356/11 in C‑357/11, točka 41).
            40. Preostale določbe Direktive 2004/38, zlasti njeni členi 6, 7(1) in (2) ter 16(1) in (2) se nanašajo na pravico do prebivanja državljana Unije in izvedeno pravico do prebivanja njegovih družinskih članov bodisi v „drugi državi članici“ bodisi v „državi članici gostiteljici“ in tako potrjujejo, da se državljan tretje države, ki je družinski član državljana Unije, na podlagi te direktive ne more sklicevati na izvedeno pravico do prebivanja v državi članici, katere državljanstvo ima ta državljan Unije (glej zgoraj navedeni sodbi McCarthy, točka 37, in Iida, točka 64).
            41. V zvezi s teleološko razlago določb Direktive 2004/38 je treba opozoriti, da čeprav je namen te direktive olajšanje in krepitev uresničevanja temeljne in individualne pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je neposredno podeljena državljanom Unije, se njen cilj, kot izhaja iz njenega člena 1(a), nanaša na pogoje uresničevanja te pravice (zgoraj navedena sodba McCarthy, točka 33).
            42. Ker država v skladu z enim od načel mednarodnega prava svojim državljanom ne more zavrniti pravice do vstopa na svoje ozemlje in do tega, da tam ostane, je edini namen Direktive 2004/38 določati pogoje vstopa in prebivanja državljana Unije v drugih državah članicah kot v tisti, katere državljanstvo ima (glej zgoraj navedeno sodbo McCarthy, točka 29).
            43. V teh okoliščinah in ob upoštevanju tistega, na kar je bilo opozorjeno v točki 36 te sodbe, namen navedene direktive prav tako ni, da bi državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, ki prebiva v državi članici, katere državljanstvo ima, podeljevala izvedeno pravico do prebivanja.
            44. Ker državljani tretjih držav, ki so v položajih, kot sta tista, v katerih sta O. in B., v državi članici, katere državljanstvo ima referenčna oseba vsakega od njiju, na podlagi določb Direktive 2004/38 ne morejo uveljavljati izvedene pravice do prebivanja, je treba preučiti, ali je v posameznem primeru mogoče izvedeno pravico do prebivanja utemeljiti s členom 21(1) PDEU.
            45. V zvezi s tem je treba opozoriti, da namen in upravičenost navedene izvedene pravice do prebivanja temeljita na ugotovitvi, da bi bila zavrnitev priznanja take pravice v nasprotju s svobodo gibanja državljana Unije in bi ga odvrnila od uresničevanja pravic do vstopa in do prebivanja v državi članici gostiteljici (glej zgoraj navedene sodbe Iida, točka 68; Ymeraga in Ymeraga-Tafarshiku, točka 35, in Alokpa in drugi, točka 22).
            46. Sodišče je tako presodilo, da mora, če je državljan Unije prebival s članom družine, ki je državljan tretje države, v drugi državi članici od tiste, katere državljanstvo ima, več kot dve leti in pol ali leto in pol, in je bil tam zaposlen, imeti ta državljan tretje države ob vrnitvi državljana Unije v državo članico, katere državljanstvo ima, na podlagi prava Unije izvedeno pravico do prebivanja v zadnjenavedeni državi (glej zgoraj navedeni sodbi Singh, točka 25, in Eind, točka 45). Če ta državljan tretje države ne bi imel takšne pravice, bi delavec, ki je državljan Unije, težko zapustil državo članico, katere državljanstvo ima, zato da se zaposli na območju druge države članice, ker ne bi imel gotovosti, da bi lahko po vrnitvi v državo članico izvora nadaljeval družinsko življenje, ki bi se morda začelo s sklenitvijo zakonske zveze ali združitvijo družine v državi članici gostiteljici (glej zgoraj navedeni sodbi Eind, točki 35 in 36, in Iida, točka 70).
            47. Ovira za zapustitev države članice, katere državljanstvo ima delavec, kot je bila poudarjena v zgoraj navedenih sodbah Singh in Eind, tako izhaja iz zavrnitve tega, da se družinskim članom navedenega delavca, ki so državljani tretje države, ob vrnitvi tega delavca v državo članico, katere državljan je, podeli izvedena pravica do prebivanja, kadar je ta delavec z njimi prebival v državi članici gostiteljici v skladu in ob spoštovanju prava Unije.
            48. Zato je treba preveriti, ali se sodna praksa iz navedenih sodb na splošno uporablja za družinske člane državljanov Unije, ki so, preden so se vrnili v državo članico, katere državljanstvo imajo, z uresničevanjem pravic, ki jim jih podeljuje člen 21(1) PDEU, prebivali v drugi državi članici od tiste, katere državljani so.
            49. Dejansko je tako. S podelitvijo izvedene pravice do prebivanja državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, s katerim je ta državljan Unije prebival v državi članici gostiteljici zgolj kot državljan Unije v skladu in ob spoštovanju prava Unije, ob vrnitvi tega državljana Unije v državo članico, katere državljanstvo ima, se želi odpraviti enako vrsto ovire za zapustitev države članice, katere državljan je ta državljan Unije, kot je tista, ki je opisana v točki 47 te sodbe, tako da se navedenemu državljanu Unije zagotovi možnost, da v tej zadnjenavedeni državi članici nadaljuje družinsko življenje, ki ga je razvil ali utrdil v državi članici gostiteljici.
            50. Pogoji za to, da se državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, s katerim je ta državljan Unije v državi članici gostiteljici prebival zgolj kot državljan Unije, ob vrnitvi tega državljana Unije v državo članico, katere državljanstvo ima, podeli izvedena pravica do prebivanja na podlagi člena 21(1) PDEU, v bistvu ne smejo biti strožji od tistih, ki jih določa Direktiva 2004/38 za to, da se državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, ki je uresničeval svojo pravico do prostega gibanja tako, da se je naselil v drugi državi članici kot tisti, katere državljanstvo ima, podeli taka pravica do prebivanja. Tudi če Direktiva 2004/38 ne zajema takega primera vrnitve, jo je namreč treba glede pogojev za prebivanje državljana Unije v drugi državi članici kot tisti, katere državljanstvo ima, uporabiti po analogiji, če je v obeh primerih državljan Unije referenčna oseba za to, da bi lahko državljan tretje države, ki je družinski član tega državljana Unije, pridobil izvedeno pravico do prebivanja.
            51. Ovira, kot je tista, navedena v točki 47 te sodbe, se pojavi, le če je prebivanje državljana Unije v državi članici gostiteljici tako učinkovito, da mu omogoča razvoj ali utrditev družinskega življenja v tej državi članici. Zato člen 21(1) PDEU ne zahteva, da vsako prebivanje državljana Unije v državi članici gostiteljici s članom družine, ki je državljan tretje države, nujno zajema, da se temu družinskemu članu v državi članici, katere državljanstvo ima ta državljan Unije, ob vrnitvi navedenega državljana Unije v to državo članico podeli izvedena pravica do prebivanja.
            52. V zvezi s tem je treba poudariti, da ni namen državljana Unije, ki uresničuje pravice, ki mu jih podeljuje člen 6(1) Direktive 2004/38, da se v državi članici gostiteljici naseli tako, da bi bilo to ugodno za razvoj ali utrditev družinskega življenja v tej državi članici. V teh okoliščinah to, da se družinskim članom navedenega državljana Unije, ki so državljani tretje države, ob njegovi vrnitvi v državo članico, katere državljan je, zavrne podelitev izvedene pravice do prebivanja, tega državljana Unije ne bo odvrnilo od tega, da uresničuje svoje pravice iz navedenega člena 6.
            53. Nasprotno pa obstaja tveganje, da se pojavi ovira, kot je navedena v točki 47 te sodbe, kadar državljan Unije želi uresničevati pravice, ki jih ima na podlagi člena 7(1) Direktive 2004/38. Prebivanje v državi članici gostiteljici v skladu in ob spoštovanju pogojev iz člena 7(1) navedene direktive namreč v bistvu pomeni naselitev in s tem učinkovitost prebivanja državljana Unije v tej državi članici in je lahko povezano z razvijanjem ali utrjevanjem družinskega življenja v tej državi članici.
            54. Kadar pa je državljan Unije med učinkovitim prebivanjem v državi članici gostiteljici v skladu in ob spoštovanju pogojev iz člena 7(1) in (2) Direktive 2004/38 razvil ali utrdil družinsko življenje v tej državi članici, se zaradi polnega učinka pravic, ki jih ima zadevni državljan Unije na podlagi člena 21(1) PDEU, zahteva, da lahko ta državljan Unije družinsko življenje, ki ga je imel v državi članici gostiteljici, ob njegovi vrnitvi v državo članico, katere državljanstvo ima, nadaljuje, tako da se zadevnemu družinskemu članu, ki je državljan tretje države, podeli izvedena pravica do prebivanja. Ta državljan Unije bi namreč ob neobstoju take izvedene pravice do prebivanja, težko zapustil državo članico, katere državljanstvo ima, zato da uresničuje svojo pravico do prebivanja v skladu s členom 21(1) PDEU v drugi države članice, ker ne bi imel gotovosti, da lahko v državi članici, katere državljan je, nadaljuje družinsko življenje z najbližjimi člani svoje družine, ki bi se tako razvilo ali utrdilo v državi članici gostiteljici (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Eind, točki 35 in 36, in Iida, točka 70).
            55. A fortiori , za polni učinek člena 21(1) PDEU mora državljan Unije imeti možnost, da po vrnitvi v državo članico, katere državljanstvo ima, nadaljuje družinsko življenje, ki ga je imel v državi članici gostiteljici, če sta ta državljan Unije in njegov zadevni družinski član, ki je državljan tretje države, v državi članici gostiteljici pridobila pravico do stalnega prebivanja na podlagi člena 16(1) in (2) Direktive 2004/38.
            56. Zato je učinkovito prebivanje državljana Unije in njegovega družinskega člana, ki je državljan tretje države, v državi članici gostiteljici v skladu in ob spoštovanju pogojev iz odstavkov 1 in 2 člena 7 ali člena 16 Direktive 2004/38 tisto, ki državljanu tretje države, s katerim je navedeni državljan Unije v državi članici gostiteljici živel družinsko življenje, ob vrnitvi državljana Unije v državo članico, katere državljanstvo ima, omogoči izvedeno pravico do prebivanja na podlagi člena 21(1) PDEU.
            57. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali sta se referenčni osebi O in B, ki sta državljanki Unije, v državi članici gostiteljici naselili in tako tam učinkovito prebivali in ali sta imela O. in B. zaradi družinskega življenja, ki sta ga imela med navedenim učinkovitim prebivanjem, izvedeno pravico do prebivanja v državi članici gostiteljici na podlagi in ob spoštovanju člena 7(2) ali 16(2) Direktive 2004/38.
            58. Treba je dodati, da uporabe določb prava Unije ni mogoče razširiti do te mere, da bi pokrivala zlorabe (glej v tem smislu sodbi z dne 14. decembre 2000 v zadevi Emsland-Stärke, C‑110/99, Recueil, str. I‑11569, točka 51, in z dne 22. decembra 2010 v zadevi Bozkurt, C‑303/08, ZOdl., str. I‑13445, točka 47), pri tem pa se upošteva, da je za dokaz o zlorabi po eni strani potreben skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da cilj, ki mu ta predpis sledi, čeprav so bili spoštovani formalni pogoji, določeni v predpisu Unije, ni bil dosežen, in po drugi subjektivni element, namreč namen pridobiti korist, ki izhaja iz predpisa Unije, tako da se umetno ustvarijo pogoji za pridobitev te koristi (sodba z dne 16. oktobra 2012 v zadevi Madžarska proti Slovaški, C‑364/10, točka 58).
            59. Glede tega, ali lahko družinski član državljana Unije, ki je državljan tretje države, ob vrnitvi tega državljana Unije v državo članico, katere državljanstvo ima, pridobi izvedeno pravico do prebivanja s kumulativnim učinkom več kratkotrajnih prebivanj v državi članici gostiteljici, je treba opozoriti, da se lahko taka pravica do prebivanja pridobi le s prebivanjem, ki izpolnjuje pogoje iz odstavkov 1 in 2 člena 7 ali člena 16 Direktive 2004/38. V zvezi s tem se za kratka obdobja, kot so konci tedna ali počitnice, preživeti v drugi državi članici od tiste, katere državljanstvo ima navedeni državljan Unije, tudi če se upoštevajo skupaj, uporabi člen 6 Direktive 2004/38 in ne izpolnjujejo navedenih pogojev.
            60. Glede položaja O., ki ima, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, dovoljenje za prebivanje na podlagi člena 10 Direktive 2004/38 kot družinski član državljana Unije, je treba opozoriti, da pravo Unije organom države članice, katere državljanstvo ima zadevni državljan Unije, ne nalaga, da državljanu tretje države, ki je družinski član tega državljana Unije, priznajo izvedeno pravico do prebivanja le zato, ker je imel ta državljan tretje države v državi članici gostiteljici tako veljavno dovoljenje za prebivanje (glej zgoraj navedeno sodbo Eind, točka 26). Dovoljenje za prebivanje, izdano v skladu s členom 10 Direktive 2004/38, ima namreč, kar zadeva pravice, ugotovitveni učinek in ne ustvarja pravic (glej sodbo z dne 21. julija 2011 v zadevi Dias, C‑325/09, ZOdl., str. I‑6387, točka 49).
            61. Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na prvo, drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 21(1) PDEU razlagati tako, da se v položaju, v katerem je državljan Unije z državljanom tretje države med učinkovitim prebivanjem v skladu in ob upoštevanju pogojev iz členov 7(1) in (2) ali 16(1) in (2) Direktive 2004/38, v drugi državi članici od tiste, katere državljan je, razvil ali utrdil družinsko življenje, po analogiji uporabijo določbe te direktive, če se navedeni državljan Unije z zadevnim družinskim članom vrne v državo članico izvora. Zato pogoji za to, da se državljanu tretje države, ki je družinski član tega državljana Unije, v državi članici izvora navedenega državljana Unije podeli izvedena pravica do prebivanja, v bistvu ne smejo biti strožji od tistih, ki jih določa Direktiva 2004/38 za to, da se državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, ki je uresničeval svojo pravico do prostega gibanja tako, da se je naselil v drugi državi članici kot tisti, katere državljanstvo ima, podeli izvedena pravice do prebivanja.
            Četrto vprašanje
            62. Kot je razvidno iz točk od 21 do 23 te sodbe, je B. postal družinski član državljana Unije v smislu člena 2(2) Direktive 2004/38 po prebivanju referenčne osebe B. v državi članici gostiteljici.
            63. Državljan tretje države, ki pa ni bil družinski član v smislu člena 2(2) Direktive 2004/38 vsaj v delu svojega prebivanja v državi članici gostiteljici, v tej državi članici ni mogel imeti izvedene pravice do prebivanja na podlagi členov 7(2) ali 16(2) Direktive 2004/38. V teh okoliščinah se ta državljan tretje države, zato da bi ob vrnitvi zadevnega državljana Unije v državo članico, katere državljanstvo ima, pridobil izvedeno pravico do prebivanja, tudi ne more opreti na člen 21(1) PDEU.
            64. Na četrto vprašanje zato ni treba odgovoriti.
            Stroški
            65. Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            Člen 21(1) PDEU je treba razlagati tako, da se v položaju, v katerem je državljan Unije z državljanom tretje države med učinkovitim prebivanjem v skladu in ob upoštevanju pogojev iz členov 7(1) in (2) ali 16(1) in (2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC, v drugi državi članici od tiste, katere državljan je, razvil ali utrdil družinsko življenje, po analogiji uporabijo določbe te direktive, če se navedeni državljan Unije z zadevnim družinskim članom vrne v državo članico izvora. Zato pogoji za to, da se državljanu tretje države, ki je družinski član tega državljana Unije, v državi članici izvora navedenega državljana Unije podeli izvedena pravica do prebivanja, v bistvu ne smejo biti strožji od tistih, ki jih določa navedena direktiva za to, da se državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, ki je uresničeval svojo pravico do prostega gibanja tako, da se je naselil v drugi državi članici kot tisti, katere državljanstvo ima, podeli izvedena pravica do prebivanja.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 29. januarja 2013. # Fon Wireless Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti nfon - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti fon in prejšnja nacionalna besedna znamka FON - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Predlog za spremembo. # Zadeva T-283/11.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. decembra 2012.#Bonik EOOD proti Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad – Varna.#DDV – Direktiva 2006/112/ES – Pravica do odbitka – Zavrnitev.#Zadeva C‑285/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. decembra 2012 (
            *1
         )
      „DDV — Direktiva 2006/112/ES — Pravica do odbitka — Zavrnitev“
      V zadevi C-285/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Administrativen sad – Varna (Bolgarija) z odločbo z dne 16. maja 2011, ki je prispela na Sodišče 8. junija 2011, v postopku

         Bonik EOOD

      proti

         Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), v funkciji predsednice tretjega senata, K. Lenaerts, E. Juhász, T. von Danwitz in D. Šváby, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. septembra 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Bonik EOOD O. Minčev, odvetnik, in M. Patchett-Joyce, barrister,

               —

               za bolgarsko vlado E. Petranova, agentka,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z A. De Stefanom, avvocato dello Stato,

               —

               za vlado Združenega kraljestva L. Seeboruth in L. Christie, agenta, skupaj s P. Moserjem, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in D. Roussanov, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 in 178 Direktive Sveta 2006/112/ES o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Bonik EOOD (v nadaljevanju: Bonik) in Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite (direktor direktorata „pritožbe in vodenje izvršbe“, področna direkcija Varna, nacionalne agencije za javne prihodke) glede pravice do odbitka v obliki davčnega dobropisa davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za nakupe pšenice, ki jih je opravila ta družba.

         Pravni okvir

               3

               Člen 2(1)(a) Direktive 2006/112 določa, da so dobave blaga, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo, zavezane plačilu DDV.

               4

               Člen 9(1) te direktive določa:
               „‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               „‚Ekonomska dejavnost‘ je vsaka dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter dejavnostmi samostojnih poklicev. Za ekonomsko dejavnost se šteje predvsem izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

               5

               Člen 62 te direktive določa:
               „Za namene te direktive je:

                        (1)

                        ‚obdavčljivi dogodek‘ dogodek, s katerim so izpolnjeni pravni pogoji, potrebni za nastanek obveznosti obračuna DDV;

                        (2)

                        ‚obveznost obračuna‘ DDV nastane v trenutku, ko ima davčni organ po zakonu pravico zahtevati davek od osebe, ki ga je dolžna plačati, četudi se plačilo lahko odloži.“

               6

               Člen 63 te direktive določa:
               „Obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna DDV nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene.“

               7

               Člen 167 Direktive 2006/112 določa:
               „Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.“

               8

               Člen 168 te direktive določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni zavezanec v državi članici, v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki ga je dolžan plačati, naslednje zneske:

                        (a)

                        DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal v tej državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo opravil drug davčni zavezanec;

                  [...]“

               9

               Člen 178 te direktive določa:
               „Za uveljavljanje pravice do odbitka mora davčni zavezanec izpolniti naslednje pogoje:

                        (a)

                        za odbitke v skladu s členom 168(a) v zvezi z dobavo blaga in opravljanjem storitev imeti račun, izdan v skladu s členi 220 do 236 in členi 238, 239 in 240;

                  [...]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               10

               Družba Bonik je družba, nad katero je bil izveden davčni nadzor za obdobje od februarja do marca 2009.

               11

               Po izvedenem nadzoru so bolgarski davčni organi ugotovili, da ni dokazov o izvedenih dobavah pšenice in sončnic znotraj Skupnosti, ki jih je družba Bonik prijavila, kot da so bile izvedene v korist družbe romunskega prava Agrisco SL in ob upoštevanju dejstva, da so bile po podatkih računovodstva te družbe količine pšenice in sončnic na računih, ki jih je izdala družba Bonik, vzete iż zalog te družbe in niso bile na razpolago v trenutku izvedbe nadzora, in da so bile te količine predmet obdavčljivih dobav na bolgarskem ozemlju.

               12

               Pristojni davčni organi so poleg tega opravili preverjanje glede nakupov pšenice, ki jih je družba Bonik prijavila, kot da so bili opravljeni pri družbah Favorit stroj Varna EOOD (v nadaljevanju: Favorit stroj) in Agro trend BG Varna EOOD (v nadaljevanju: Agro trend) in za katere je bil odbit DDV.

               13

               Družba Bonik je imela račune, ki sta jih izdali družbi Favorit stroj in Agro treyd in ustrezajo tem nakupom.

               14

               Z namenom, da bi se prepričali o resničnosti teh računov, so bolgarski davčni organi opravili dodatno preverjanje dobaviteljev družbe Bonik in sicer družb Favorit stroj in Agro treyd in tudi njunih dobaviteljev, in sicer družb Lyusi treyd EOOD, Eksim plyus EOOD in Riva agro stil EOOD.

               15

               Ker to preverjanje ni dovoljevalo ugotovitve, da so družbe Lyusi treyd EOOD, Eskim plyus EOOD in Riva agro stil EOOD dejansko dobavljale blago družbam Favorit stroj in Agro treyd, so bolgarski davčni organi iz tega sklepali, da zadnjenavedene družbe niso imele potrebnih količin blaga, da bi izvedle dobave, namenjene družbi Bonik in da med navedenimi družbami in družbo Bonik niso bile opravljene dejanske dobave.

               16

               Zato so navedeni davčni organi s popravno odločbo o odmeri davka z dne 11. marca 2010 družbi Bonik zavrnili pravico do odbitka v obliki davčnega dobropisa DDV za dobave pšenice, ki sta jih opravila njena dobavitelja, družbi Favorit stroj in Agro treyd.

               17

               Družba Bonik je proti tej odločbi o odmeri davka vložila upravno pritožbo pri Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite, ki je 21. junija 2010 potrdil navedeno odločbo o odmeri davka.

               18

               Družba Bonik je proti isti odločbi o odmeri davka vložila pritožbo na predložitveno sodišče.

               19

               V predložitveni odločbi to sodišče navaja, da bolgarski davčni organi ne izpodbijajo dejstva, da je družba Bonik opravila naknadne dobave blaga iste vrste in v isti količini in ne potrjujejo, da je ta družba blago prejela od drugih dobaviteljev kot od družb Favorit stroj in Agro treyd.

               20

               Poleg tega dodaja, da obstajajo dokazi o izvedbi neposrednih dobav in da neobstoj dokazov o opravi predhodnih dobav ne more voditi do zaključka, da predhodne dobave niso bile opravljene.

               21

               Predložitveno sodišče v tem pogledu pojasnjuje, da nacionalna ureditev pravice do odbitka DDV v obliki davčnega dobropisa ne pogojuje z dokazilom o poreklu blaga.

               22

               Po mnenju tega sodišča davčna uprava s svojo prakso in določena bolgarska sodišča – za priznanje pravice do odbitka DDV davčnemu zavezancu – zahtevajo dokazilo o dejansko opravljenih predhodnih dobavah.

               23

               V teh okoliščinah je Administrativen sad – Varna prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:

                        „1.

                        Ali se lahko iz določb členov 178(a) in (b), 14, 62, 63, 167 in 168 Direktive 2006/112 z razlago izpelje pojem ‚neobstoj dejanske dobave‘ in če je tako, ali se ta pojem glede svoje opredelitve pokriva s pojmom ‚davčna goljufija‘ ali pa je v njem vsebovan? Kaj v smislu [te] direktive zajema pojem ‚davčna goljufija‘?

                        2.

                        Ali se z Direktivo glede na opredelitev pojma ‚davčna goljufija‘ ter uvodni izjavi 26 in 59 v povezavi s členom 178(b) [Direktive 2006/112] zahteva, da se formalnosti izrecno določijo po zakonodajni poti, in sicer z aktom najvišjega zakonodajnega telesa države članice, ali pa je z njo dopuščeno, da te formalnosti niso določene po zakonodajni poti, temveč z upravno (in prakso davčnega preverjanja) ter sodno prakso? Ali se smejo formalnosti uvesti s splošnimi pravnimi akti upravnih organov in/ali z napotki uprave?

                        3.

                        Ali neobstoj ‚dejanske dobave‘, če gre za pojem, ki se razlikuje od ‚davčne goljufije‘ in z njeno opredelitvijo ni zajet, pomeni formalnost iz člena 178(b), [Direktive 2006/112] ali ukrep iz uvodne izjave 59 [te] direktive, zaradi katerih pride do odreka pravice do odbitka in postane dvomljiva nevtralnost DDV, ki je bistveno načelo skupnega sistema DDV, ki je bil uveden z zadevnim pravom Skupnosti?

                        4.

                        Ali se smejo za davčne zavezance določiti formalnosti, na podlagi katerih je treba glede dobav, ki se opravijo med njimi (zadnjim prejemnikom [...] in njegovim dobaviteljem) pred dobavo, dokazati, da dobava velja za dejansko opravljeno, če uradni organ ne izpodbija, da so prizadeti (zadnji dobavitelji) naslednje dobave z istim blagom v enakih količinah opravili za naslednje prejemnike?

                        5.

                        Ali je treba v okviru skupnega sistema DDV ter določb členov 168 in 178 Direktive 2006/112 pravico trgovca do priznanja plačil DDV za neko transakcijo presojati

                                 a)

                                 le glede na posamično transakcijo, v kateri je trgovec udeležen, pri čemer se upošteva namera trgovca, da je udeležen v transakciji, in/ali

                                 b)

                                 ob upoštevanju vseh predhodnih faz, vključno s prejšnjimi in poznejšimi transakcijami, ki tvorijo dobavno verigo, ki ji pripada zadevna transakcija, pri čemer se upoštevajo namere drugih udeležencev v verigi, ki jih trgovec ne pozna in/ali zanje ne more izvedeti, oziroma se upoštevajo ravnanja in/ali opustitve izdajatelja računa in drugih udeležencev v verigi, namreč njegovih predhodnih dobaviteljev, ki jih prejemnik dobave ne more nadzirati in od njih ne more zahtevati nekega ravnanja, in/ali

                                 c)

                                 ob upoštevanju goljufivih ravnanj in namer drugih udeležencev v verigi, za udeležbo katerih trgovec ni vedel, pri čemer glede na njihova ravnanja ali namere ni mogoče ugotoviti, ali je to od njih lahko izvedel, in sicer ne glede na to, ali so bila ta ravnanja opravljena in te namere ustvarjene pred zadevno transakcijo ali po njej?

                        6.

                        Glede na odgovor na peto vprašanje: ali je treba transakcije, kakršna je sporna v postopku v glavni stvari, obravnavati kot odplačne dobave v smislu člena 2 Direktive 2006/112 ali kot del gospodarske dejavnosti davčnega zavezanca v smislu člena 9(1) te direktive?

                        7.

                        Ali je dopustno, da se transakcije – ki jih, kot to velja za sporne transakcije v postopku v glavni stvari, dobavitelj pravilno dokumentira in deklarira za namene DDV in na podlagi katerih je prejemnik dejansko pridobil lastninsko pravico na blagu, navedenem v računu, pri čemer ni podatkov o tem, ali je blago dejansko prejela oseba, ki ni izstavila računa – ne obravnavajo kot odplačne dobave v smislu člena 2 Direktive 2006/112 samo zato, ker dobavitelja ni bilo mogoče najti na navedenem naslovu in ker ni predložil dokumentov, ki se zahtevajo v okviru davčnega nadzora, ali ker pri davčnih organih ni dokazal vseh okoliščin, v katerih so bile opravljene dobave, med njimi izvor prodanega blaga?

                        8.

                        Ali gre pri tem, da je pravica do odbitka odvisna od ravnanja dobavitelja in/ali njegovega predhodnega dobavitelja, za dopusten ukrep za zagotovitev pobiranja davka in za preprečitev davčne goljufije?

                        9.

                        Glede na odgovore na drugo, tretje in četrto vprašanje: ali ukrepi davčnih organov, kakršni so v postopku v glavni stvari, ki vodijo do izključitve ureditve davka na dodano vrednosti glede poslov, ki jih sklene dobroverni trgovec, kršijo načela prava Skupnosti, in sicer načela sorazmernosti, enakega obravnavanja in pravne varnosti?

                        10.

                        Glede na odgovore na predhodna vprašanja: ali ima glede na okoliščine, kakršne so v postopku v glavni stvari, prejemnik dobav pravico do odbitka davka, ki mu ga v računu obračunajo dobavitelji?

         Vprašanja za predhodno odločanje

               24

               Z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih je treba obravnavati skupaj, želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba določbe Direktive 2006/112 kot tudi načela sorazmernosti, enakega obravnavanja in pravne varnosti razlagati tako, da nasprotujejo temu, da je treba v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, davčnemu zavezancu zavrniti pravico do odbitka DDV glede dobave blaga iz razloga, ker se ob upoštevanju elementov glede vstopnih transakcij te dobave šteje, da zadnja transakcija dejansko ni bila izvedena.

               25

               Treba je spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pravica davčnih zavezancev, da DDV, ki ga morajo plačati, znižajo za vstopni DDV, ki se dolguje ali plača za blago, ki so ga pridobili, in storitve, ki so bile opravljene zanje, pomeni temeljno načelo skupnega sistema DDV, ki ga je določila zakonodaja Unije (glej sodbo z dne 21. junija 2012 v združenih zadevah Mahagében in Dávid, C-80/11 in C-142/11, točka 37 in navedena sodna praksa).

               26

               Kot je Sodišče večkrat poudarilo, je pravica do odbitka, določena v členu 167 in naslednjih Direktive 2006/112, sestavni del sistema DDV in načeloma ne sme biti omejena. Podrobneje, ta pravica se izvede takoj za vse davke, ki so bili naloženi na vstopne transakcije (glej sodbe z dne 21. marca 2000 v združenih zadevah Gabalfrisa in drugi, od C-110/98 do C-147/98, Recueil, str. I-1577, točka 43; z dne 15. decembra 2005 v zadevi Centralan Property, C-63/04, ZOdl., str. I-11087, točka 50, in z dne 6. julija 2006 v združenih zadevah Kittel in Recolta Recycling, C-439/04 in C-440/04, ZOdl., str. I-6161, točka 47; ter zgoraj navedeno sodbo Mahagében in Dávid, točka 38).

               27

               Namen sistema odbitkov je podjetniku v celoti olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV v okviru vseh njegovih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV tako zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na njihove cilje ali rezultate, če so navedene dejavnosti načeloma same predmet DDV (glej sodbi z dne 14. februarja 1985 v zadevi Rompelman, 268/83, Recueil, str. 655, točka 19, in z dne 15. januarja 1998 v zadevi Ghent Coal Terminal, C-37/95, Recueil, str. I-1, točka 15; zgoraj navedeno sodbo Gabalfrisa in drugi, točka 44; sodbi z dne 3. marca 2005 v zadevi Fini H, C-32/03, ZOdl., str. I-1599, točka 25, in z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi, C-255/02, ZOdl., str. I-1609, točka 78; zgoraj navedeno sodbo Kittel in Recolta Recycling, točka 48; sodbo z dne 22. decembra 2010 v zadevi Dankowski, C-438/09, ZOdl., str. I-14009, točka 24, in zgoraj navedeno sodbo Mahagében in Dávid, točka 39).

               28

               Vprašanje, ali je bil DDV, dolgovan za transakcije predhodnih ali naknadnih prodaj, ki se nanašajo na zadevno blago, nakazan javni blagajni, ne vpliva na pravico davčnega zavezanca do odbitka vhodnega DDV. DDV se namreč uporabi za vsako transakcijo proizvodnje ali distribucije po odbitku davka, ki je neposredno bremenil sestavne dele cene (glej sodbo z dne 12. januarja 2006 v združenih zadevah Optigen in drugi, C-354/03, C-355/03 in C-484/03, ZOdl., str. I-483, točka 54; ter zgoraj navedeni sodbi Kittel in Recolta Recycling, točka 49, ter Mahagében in Dávid, točka 40).

               29

               Poleg tega iz besedila člena 168(a) Direktive 2006/112 izhaja, da mora biti po eni strani za nastanek pravice do odbitka zainteresirana oseba davčni zavezanec in po drugi strani, da mora blago in storitve, na katere opira to pravico, uporabiti za potrebe svojih izstopnih obdavčljivih transakcij in da mora to vstopno blago ali storitve dobaviti drug davčni zavezanec (glej zgoraj navedeno sodbo Centralan Property, točka 52, in sodbo z dne 6. septembra 2012 v zadevi Tóth, C-324/11, točka 26).

               30

               V obravnavanem primeru iz odločbe predložitvenega sodišča izhaja, da so stranke, ki so dobavile blago v postopku v glavni stvari, in sicer družba Bonik in njeni dobavitelji, davčni zavezanci v smislu Direktive 2006/112.

               31

               Da bi lahko ugotovili obstoj pravice do odbitka, ki jo uveljavlja družba Bonik na podlagi teh dobav blaga, je treba preveriti, ali so bile dobave blaga dejansko opravljene in ali je družba Bonik zadevno blago uporabila za svoje obdavčljive transakcije.

               32

               Glede tega je treba opozoriti, da Sodišče v postopku na podlagi člena 267 PDEU ni pristojno preverjati okoliščin dejanskega stanja v postopku v glavni stvari. Zato mora nacionalno sodišče v skladu z nacionalnimi dokaznimi pravili opraviti splošno presojo vseh elementov in okoliščin dejanskega stanja te zadeve, da bi ugotovilo, ali družba Bonik lahko uveljavlja pravico do odbitka na podlagi navedenih dobav blaga (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2012 v zadevi Mecsek-Gabona, C-273/11, točka 53).

               33

               Če iz te presoje izhaja, da so bile dobave blaga v postopku v glavni stvari dejansko izvedene in da je družba Bonik to blago uporabila za potrebe svojih obdavčljivih transakcij, ji pravice do odbitka načeloma ni mogoče zavrniti.

               34

               V tem pogledu je predložitveno sodišče navedlo, da bolgarski davčni organi niso potrdili, da je družba Bonik blago v postopku v glavni stvari pridobila od drugih družb kot sta Favorit stroj in Agro treyd in da obstajajo dokazi, ki potrjujejo izvedbo neposrednih dobav. Enako je navedlo, da ti organi ne izpodbijajo dejstva, da je družba Bonik izvršila naslednje dobave blaga iste vrste kot v postopku v glavni stvari za isto količino.

               35

               Spomniti je treba, da je boj proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in morebitnim zlorabam cilj, ki ga Direktiva 2006/112 priznava in spodbuja (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Halifax in drugi, točka 71, ter Kittel in Recolta Recycling, točka 54; sodbi z dne 7. decembra 2010 v zadevi R., C-285/09, ZOdl., str. I-12605, točka 36, in z dne 27. oktobra 2011 v zadevi Tanoarch, C-504/10, ZOdl., str. I-10853, točka 50, in zgoraj navedeno sodbo Mahagében in Dávid, točka 41).

               36

               Sodišče je v zvezi s tem odločilo, da se posamezniki ne morejo sklicevati na pravo Unije za namen goljufije ali zlorabe (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Fini H, točka 32; Halifax in drugi, točka 68; Kittel in Recolta Recycling, točka 54, ter Mahagében in Dávid, točka 41).

               37

               Tako morajo nacionalni organi in nacionalna sodišča pravico do odbitka zavrniti, če se na podlagi objektivnih dokazov ugotovi, da se je na to pravico sklicevalo z goljufijo ali z zlorabo (glej zgoraj navedene sodbe Fini H, točka 34; Kittel in Recolta Recycling, točka 55, ter Mahagében in Dávid, točka 42).

               38

               Takšen je primer, kadar davčno utajo zagreši sam davčni zavezanec. V tem primeru namreč objektivna merila, na katerih temeljita pojma dobave blaga ali oprave storitev, ki jih opravi davčni zavezanec, ki deluje kot tak, in pojem gospodarske dejavnosti, niso izpolnjeni (glej zgoraj navedeni sodbi Halifax in drugi, točki 58 in 59, ter Kittel in Recolta Recycling, točka 53).

               39

               Davčnega zavezanca, ki je vedel ali bi moral vedeti, da z nakupom sodeluje pri transakciji, ki je del utaje DDV, je treba namreč za potrebe Direktive 2006/112 obravnavati, kot da je sodeloval pri tej utaji, in to ne glede na to, ali ima dobiček od nadaljnje prodaje tega blaga ali uporabe storitev v okviru transakcij, ki jih je opravil pozneje (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Kittel in Recolta Recycling, točka 56, ter Mahagében in Dávid, točka 46).

               40

               Davčnemu zavezancu je tako mogoče pravico do odbitka zavrniti le pod pogojem, če se na podlagi objektivnih dokazov izkaže, da je ta davčni zavezanec – ki so mu bili blago ali storitve, ki so podlaga za utemeljitev pravice do odbitka, dobavljeni – vedel ali bi moral vedeti, da je bila ta transakcija povezana z goljufijo glede DDV, ki jo je storil dobavitelj ali drug trgovec, ki je sodeloval pri vstopnih ali izstopnih transakcijah v dobavni ali storitveni verigi (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Kittel in Recolta Recycling, točke od 56 do 61, ter Mahagében in Dávid, točka 45).

               41

               Nasprotno pa z ureditvijo pravice do odbitka iz navedene direktive ni združljivo sankcioniranje davčnega zavezanca – ki ni vedel in ni mogel vedeti, da je bila zadevna transakcija povezana z goljufijo, ki jo je storil dobavitelj ali drug trgovec, oziroma da je neka druga transakcija, ki je bila del dobavne verige pred transakcijo, ki jo je izvedel navedeni davčni zavezanec, ali po njej, pomenila utajo DDV – s tem, da se mu zavrne pravica do odbitka (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Optigen in drugi, točki 52 in 55; Kittel in Recolta Recycling, točke 45, 46 in 60, ter Mahagében in Dávid, točka 47).

               42

               Z uvedbo sistema stroge odgovornosti bi bilo namreč prekoračeno tisto, kar je potrebno za varovanje pravic javne blagajne (glej zgoraj navedeno sodbo Mahagében in Dávid, točka 48).

               43

               Ker je zavrnitev pravice do odbitka izjema od uporabe temeljnega načela, ki ga sestavlja ta pravica, mora davčni organ pravno zadostno dokazati objektivne dejavnike, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da je davčni zavezanec vedel oziroma bi moral vedeti, da je bila transakcija, na katero se sklicuje pri utemeljitvi pravice do odbitka, povezana z goljufijo, ki jo je storil dobavitelj ali drug trgovec v dobavni verigi (glej zgoraj navedeno sodbo Mahagében in Dávid, točka 49).

               44

               Iz tega izhaja, da če bi predložitveno sodišče štelo, da je bila dejanska dobava blaga v postopku v glavni stvari in posledično uporaba blaga s strani družbe Bonik izvedena, bi moralo posledično tudi preveriti, ali je pristojni davčni organ ugotovil obstoj takšnih objektivnih dokazov.

               45

               V teh okoliščinah je treba na zastavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člene 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 in 178 Direktive 2006/112 razlagati tako, da nasprotujejo temu, da bi se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, davčnemu zavezancu zavrnila pravica do odbitka DDV glede dobave blaga iz razloga, ker se ob upoštevanju goljufij in nepravilnosti, ki so bile storjene pred in po tej dobavi, šteje, da dobava ni bila dejansko izvedena, ne da bi bilo na podlagi objektivnih dokazov ugotovljeno, da je ta davčni zavezanec vedel ali bi moral vedeti, da je bila transakcija, glede katere je uveljavljal pravico do odbitka, povezana z goljufijo glede DDV, ki je bila storjena pred ali potem v verigi dobav, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Stroški

               46

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člene 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 in 178 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotujejo, da bi se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, davčnemu zavezancu zavrnila pravica do odbitka davka na dodano vrednost glede dobave blaga iz razloga, ker se ob upoštevanju goljufij in nepravilnosti, ki so bile storjene pred in po tej dobavi, šteje, da dobava ni bila dejansko izvedena, ne da bi bilo na podlagi objektivnih dokazov ugotovljeno, da je ta davčni zavezanec vedel ali bi moral vedeti, da je bila transakcija, glede katere je uveljavljal pravico do odbitka, povezana z goljufijo glede davka na dodano vrednost, ki je bila storjena pred ali potem v verigi dobav, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: bolgarščina.


Sodba Sodišča z dne 23. novembra 1971. # Werner A. Bock proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 62-70.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 11. decembra 2014.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH proti Evropski komisiji.#Zdravilo za uporabo v humani medicini – Učinkovina tolperizon – Člen 116 Direktive 2001/83/ES – Odločba Komisije, s katero se državam članicam nalaga sprememba nacionalnih dovoljenj za promet z zdravili za uporabo v humani medicini, ki vsebujejo zadevno učinkovino – Dokazno breme – Sorazmernost.#Zadeva T‑189/13.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 23. oktobra 2013. # SFC Jardibric proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-417/12.