Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. novembra 2012.#Evropska komisija proti Zvezna republika Nemčija.#Neizpolnitev obveznosti države – Prost pretok kapitala – Obdavčitev dividend in obresti, izplačanih pokojninskim skladom in pokojninskim blagajnam – Obravnavanje dividend in obresti, izplačanih ustanovam nerezidentkam – Odbitek obratovalnih stroškov, povezanih s prejetjem dohodka v obliki dividend in obresti – Dokazno breme.#Zadeva C‑600/10.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. marca 1999. # The Queen proti Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: British Agrochemicals Association Ltd. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Zadeva C-100/96.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 12. marca 2009. # Joséphine Arpaillange in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Zaposlovanje. # Zadeva F-104/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (drugi senat)
      z dne 12. marca 2009
      Zadeva F-104/06
      Joséphine Arpaillange in drugi
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Zaposlovanje – Razvrstitev – Nekdanji posamezni strokovnjaki – Diploma – Delovne izkušnje – Ugovor nezakonitosti“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero J. Arpaillange in štirje drugi pogodbeni uslužbenci Komisije predlagajo
         predvsem razglasitev ničnosti odločb o razvrstitvi, ki jih je izdal organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, kot
         izhajajo iz njihovih pogodb o zaposlitvi.

      Odločitev:      Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Pogodbeni uslužbenci – Razvrstitev – Uslužbenci iz funkcionalne skupine IV
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člena 79(2) in 86)
      2.      Uradniki – Enako obravnavanje – Različno obravnavanje različnih kategorij uslužbencev na področju jamstev iz Kadrovskih predpisov
            in ugodnosti socialne varnosti – Neobstoj diskriminacije
      3.      Uradniki – Pravno sredstvo – Odškodninski zahtevek, povezan s predlogom za razglasitev ničnosti – Zavrnitev predloga za razglasitev
            ničnosti, ki povzroči zavrnitev odškodninskega zahtevka
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      1.      Iz člena 79(2) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev izhaja, da ima uprava diskrecijsko pravico pri določitvi zahtevanega
         števila let delovnih izkušenj za razvrstitev pogodbenih uslužbencev. Ker je v členu 86 navedenih pogojev določeno, da se pogodbeni
         uslužbenci iz člena 3a, ki spadajo v funkcionalno skupino IV, razvrstijo le v tri nazive, je razlika med spodnjo in zgornjo
         mejo zahtevanega obdobja delovnih izkušenj za vsakega od treh nazivov nujno velika. Tako je enako obravnavanje pogodbenih
         uslužbencev, ki so glede trajanja delovnih izkušenj v različnih položajih, sestavni del sistema razvrstitve pogodbenih uslužbencev
         iz člena 3a, ki spadajo v funkcionalno skupino IV, v tri nazive.

      (Glej točke 48, 50 in 52.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 19. marec 2003, CMA CGM in drugi proti Komisiji, T-213/00, Recueil, str. II-913, točke od 405 do 410.
      2.      Ker lahko zakonodajalec Skupnosti svobodno oblikuje nove kategorije uslužbencev, ki izpolnjujejo upravičene potrebe uprave
         Skupnosti, in ker različnih statusov, ki jih imajo različne kategorije oseb, ki jih zaposlujeta Evropski skupnosti, bodisi
         uradniki v pravem pomenu bodisi različne kategorije uslužbencev, za katere veljajo Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev,
         ni mogoče izpodbijati, saj opredelitev vsake od teh kategorij ustreza upravičenim potrebam uprave Skupnosti in naravi stalnih
         ali začasnih nalog, ki jih mora uprava opravljati, se z vidika jamstev iz Kadrovskih predpisov in ugodnosti socialne varnosti
         ne šteje kot diskriminacija dejstvo, da nekatere kategorije oseb, ki jih zaposlujeta Skupnosti, lahko uživajo jamstva ali
         ugodnosti, ki niso dodeljeni drugim kategorijam. Zlasti pogodbeni uslužbenci iz členov 3a in 3b navedenih pogojev spadajo
         v različni kategoriji osebja, zlasti ker lahko slednji v nasprotju s prvimi sklenejo pogodbe o zaposlitvi le za omejen čas,
         kar zahteva predvsem drugačno razvrstitev in posledično različne ravni osebnih prejemkov.

      (Glej točke 60, 61, 63 in 97.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 6. oktober 1983, Celant in drugi proti Komisiji, združene zadeve od 118/82 do 123/82, Recueil, str. 2995, točka 22;
      Sodišče prve stopnje: 30. september 1998, Ryan proti Računskemu sodišču, T-121/97, Recueil, str. II-3885, točki 98 in 104;
         9. julij 2007, De Smedt proti Komisiji, T-415/06 P, ZOdl. JU, str. I-B-1-0000 in II-B-1-0000, točki 54 in 55;

      Sodišče za uslužbence: 19. oktober 2006, De Smedt proti Komisiji, F-59/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-109 in II-A-1-409, točki 71
         in 76.

      3.      V tožbah uradnikov je treba predloge za povrnitev škode zavrniti, če so tesno povezani s predlogi za razglasitev ničnosti,
         ki so bili zavrženi kot nedopustni ali zavrnjeni kot neutemeljeni.

      (Glej točko 137.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 10. junij 2004, Liakoura proti Svetu, T-330/03, ZOdl. JU, str. I-A-191 in II-859, točka 69; 13. december
         2005, Cwik proti Komisiji, združene zadeve T-155/03, T-157/03 in T-331/03, ZOdl. JU, str. I-A-411 in II-1865, točka 207.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 5. novembra 2002. # André Ronsse proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Plačilo - Povračilo neupravičeno plačanih zneskov. # Zadeva T-205/01.


Sodba Sodišča z dne 10. novembra 1992. # Exportur SA proti LOR SA in Confiserie du Tech SA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Montpellier - Francija. # Zadeva C-3/91.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 3. junija 2008.#The Queen, na predlog International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) in drugi proti Secretary of State for Transport.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Združeno kraljestvo.#Pomorski promet - Onesnaževanje morja z ladij - Direktiva 2005/35/ES - Veljavnost - Konvencija iz Montego Baya - Konvencija Marpol 73/78 - Pravni učinek - Možnost sklicevanja - Huda malomarnost - Načelo pravne varnosti.#Zadeva C-308/06.

text:
      Zadeva C-308/06
      The Queen, na predlog
      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) in drugih
      proti
      Secretary of State for Transport
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division
         (Administrative Court))

      „Pomorski promet – Onesnaževanje morja z ladij – Direktiva 2005/35/ES – Veljavnost – Konvencija iz Montego Baya – Konvencija Marpol 73/78 – Pravni učinek – Možnost sklicevanja – Huda malomarnost – Načelo pravne varnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/35)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje
      3.        Promet – Pomorski promet – Onesnaževanje morja z ladij in uvedba kazni za kršitve – Direktiva 2005/35
      (člen 249 ES, Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/35, člena 4 in 8)
      1.        Ker imajo mednarodni sporazumi, ki jih sklene Skupnost, prednost pred akti sekundarne zakonodaje, lahko neskladje s takimi
         pravili mednarodnega prava vpliva na veljavnost akta sekundarne zakonodaje. Če pride pred nacionalnim sodiščem do sklicevanja
         na tako neveljavnost, Sodišče na podlagi člena 234 ES preveri veljavnost zadevnega akta Skupnosti z vidika vseh pravil mednarodnega
         prava, pri čemer pa upošteva dva pogoja. Prvič, ta pravila morajo biti za Skupnost zavezujoča. Drugič, Sodišče lahko veljavnost
         zakonodaje Skupnosti z vidika mednarodne pogodbe presoja le, če temu ne nasprotujeta narava in sistematika te pogodbe in če
         se določbe glede na njihovo vsebino izkažejo za nepogojne in dovolj jasne.

      Ker mednarodna konvencija o preprečevanju onesnaževanja morja z ladij (konvencija Marpol 73/78) Skupnosti ne zavezuje, zgolj
         dejstvo, da so bila z Direktivo 2005/35 o onesnaževanju morja z ladij in uvedbi kazni za kršitve v pravo Skupnosti vključena
         nekatera pravila iz te konvencije, prav tako ne zadošča, da bi bilo Sodišče pristojno za nadziranje zakonitosti te direktive
         z vidika navedene konvencije. Sicer drži, da je treba pristojnosti Skupnosti izvrševati ob upoštevanju mednarodnega prava,
         vključno z določbami mednarodnih konvencij, če te uzakonjajo običajna pravila mednarodnega prava. Vendar pa ni izkazano, da
         bi se v pravilih 9 in 11(b) priloge I ter pravilih 5 in 6(b) priloge II k navedeni konvenciji Marpol izražala običajna pravila
         mednarodnega prava in veljavnosti Direktive 2005/35 ni mogoče presojati z vidika te konvencije, čeprav ta zavezuje države
         članice.

      (Glej točke od 42 do 45, od 50 do 52 in točko 1 izreka.)
      2.        Konvencijo Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, podpisano v Montego Bayu 10. decembra 1982 (konvencija iz Montego
         Baya) je Skupnost podpisala in odobrila s Sklepom 98/392, s čimer je postala zanjo zavezujoča, določbe te konvencije pa so
         zato sestavni del pravnega reda Skupnosti. Vendar pa konvencija iz Montego Baya ne vpeljuje pravil, ki bi se nanašala neposredno
         na posameznike in jim dajala pravice in svoboščine, na katere bi se bilo mogoče sklicevati v postopkih proti državam, ne glede
         na stališče države zastave, pod katero pluje ladja. Iz tega izhaja, da narava in sistematika konvencije iz Montego Baya nasprotujeta
         temu, da bi Sodišče lahko presojalo veljavnost akta Skupnosti z vidika te konvencije.

      (Glej točke 53, 64, 65 in točko 1 izreka.)
      3.        Člen 4 Direktive 2005/35 o onesnaževanju morja z ladij in uvedbi kazni za kršitve v zvezi s členom 8 te direktive sicer res
         obvezuje države članice k uvedbi kazni za izpuste onesnaževalnih snovi z ladij, če so bili ti povzročeni „naklepno, iz zavestne
         ali hude malomarnosti“, in pri tem ne opredeli teh pojmov. Vendarle pa ti različni pojmi, zlasti pojem „huda malomarnost“,
         ustrezajo merilom, ki so podlaga odgovornosti, saj se lahko nanašajo na nedoločno število položajev, ki jih ni mogoče predvideti
         vnaprej, ne pa na natančno določena ravnanja, ki bi jih bilo mogoče natančno opredeliti v normativnem aktu prava Skupnosti
         ali nacionalnega prava. Poleg tega so ti pojmi popolnoma vpeti v pravne sisteme držav članic in se v njih uporabljajo. Iz
         tega vidika je treba pojem „huda malomarnost“ v smislu navedenega člena 4 razumeti kot nenamerno dejanje ali opustitev, s
         katerim odgovorna oseba očitno opusti dolžnost skrbnosti, ki bi jo morala in mogla spoštovati glede na svoje lastnosti, znanja,
         zmožnosti in oseben položaj. Nazadnje morajo države članice v skladu s členom 249 ES Direktivo 2005/35 prenesti v določbe
         svojih pravnih redov. S tem postanejo tako sama opredelitev kršitev iz člena 4 te direktive kot tudi kazni, ki jih je treba
         uporabiti, del pravil, ki jih narekujejo države članice.

      Iz tega izhaja, da člen 4 Direktive 2005/35 v zvezi s členom 8 te direktive – s tem da države članice obvezuje k uvedbi kazni
         za izpuste onesnaževalnih snovi z ladij, če so bili ti povzročeni iz „hude malomarnosti“, in pri tem ne opredeli tega pojma
         – ne krši splošnega načela pravne varnosti.

      (Glej točke od 72 do 74, od 77 do 79 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 3. junija 2008(*)

      „Pomorski promet – Onesnaževanje morja z ladij – Direktiva 2005/35/ES – Veljavnost – Konvencija iz Montego Baya – Konvencija Marpol 73/78 – Pravni učinek – Možnost sklicevanja – Huda malomarnost – Načelo pravne varnosti“
      V zadevi C‑308/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 4. julija 2006, ki je prispela
         na Sodišče 14. julija 2006, v postopku

      The Queen, na predlog

      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko),

      International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo),

      Greek Shipping Co-operation Committee,

      Lloyd’s Register,

      International Salvage Union
      proti
      The Secretary of State for Transport,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, L. Bay Larsen, predsedniki senatov,
         K. Schiemann, J. Makarczyk, P. Kūris, J. Malenovský (poročevalec), A. Ó Caoimh, sodniki, P. Lindh, sodnica, in J.‑C. Bonichot,
         sodnik,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnici: L. Hewlett, glavna administratorka, in C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. septembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners
         (Intercargo), Greek Shipping Co‑operation Committee, Lloyd’s Register in International Salvage Union C. Greenwood, QC, in
         H. Mercer, barrister,

      –        za vlado Združenega kraljestva C. Gibbs, zastopnica, skupaj s C. Lewisom in S. Wordsworthom, barristers,
      –        za dansko vlado J. Bering Liisberg in B. Weis Fogh, zastopnika,
      –        za estonsko vlado L. Uibo, zastopnik,
      –        za grško vlado A. Samoni-Rantou, S. Chala in G. Karipsiadis, zastopniki,
      –        za špansko vlado M. Sampol Pucurull, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues, L. Butel in C. Jurgensen, zastopniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za ciprsko vlado D. Lysandrou in N. Charalampidou, zastopnika,
      –        za malteško vlado S. Camilleri, zastopnik,
      –        za švedsko vlado K. Wistrand in A. Falk, zastopnici,
      –        za Evropski parlament M. Gómez-Leal in J. Rodrigues, zastopnika,
      –        za Svet Evropske unije E. Karlsson in E. Chaboureau, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti K. Simonsson, H. Ringbom in F. Hoffmeister, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 20. novembra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost členov 4 in 5 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/35/ES
         z dne 7. septembra 2005 o onesnaževanju morja z ladij in uvedbi kazni za kršitve (UL L 255, str. 11, ter popravka, UL 2006,
         L 33, str. 87, in UL 2006, L 105, str. 65).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International
         Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), Greek Shipping Co‑operation Committee, Lloyd’s Register ter International
         Salvage Union in Secretary of State for Transport (ministrstvo za promet) zaradi izvajanja Direktive 2005/35.

       Pravni okvir
       Mednarodno pravo
      3        Konvencija Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, ki je bila podpisana v Montego Bayu 10. decembra 1982 (v nadaljevanju:
         konvencija iz Montego Baya), je začela veljati 16. novembra 1994. V imenu Evropske skupnosti je bila odobrena s Sklepom Sveta
         98/392/ES z dne 23. marca 1998 (UL L 179, str. 1).

      4        Člen 2 konvencije iz Montego Baya opredeljuje pravni položaj teritorialnega morja tako:

      „1.      Suverenost obalne države se preko njenega kopnega in notranjih morskih voda, za arhipelaško državo pa preko njenih arhipelaških
         voda, razteza na morski pas ob obali, imenovan teritorialno morje.

      […]
      3.      Suverenost nad teritorialnim morjem se izvaja v skladu s [konvencijo iz Montego Baya] in drugimi pravili mednarodnega prava.“
      5        Člen 17 te konvencije določa:

      „V skladu s [konvencijo iz Montego Baya] uživajo ladje vseh držav, obalnih in neobalnih, pravico neškodljivega prehoda skozi
         teritorialno morje.“

      6        Člen 34 navedene konvencije opredeljuje pravni položaj voda v ožinah, ki se uporabljajo za mednarodno plovbo, tako:

      „1.      Režim prehoda skozi ožine, ki se uporabljajo za mednarodno plovbo, določen v tem delu, v nobenem drugem pogledu ne posega
         v pravni položaj voda v takih ožinah in tudi ne v izvajanje suverenosti ali jurisdikcije obalnih držav ob ožinah nad temi
         vodami, zračnim prostorom nad njimi ter njihovim dnom in podzemljem.

      2.      Suverenost ali jurisdikcija obalnih držav ob ožinah se izvajata v skladu s tem delom ter drugimi pravili mednarodnega prava.“
      7        Člen 42 konvencije iz Montego Baya določa:

      1.      V skladu z določbami tega poglavja lahko sprejmejo obalne države ob ožinah zakone in predpise o tranzitnem prehodu skozi ožine,
         ki se nanašajo na vsa ali na nekatera izmed naslednjih vprašanj:

      […]
      (b)      preprečevanje, zmanjševanje in nadziranje onesnaževanja z izvajanjem uporabnih mednarodnih predpisov, ki se nanašajo na izlivanje
         nafte, naftnih odpadkov in drugih škodljivih snovi v ožini;

      […]“
      8        Del V te konvencije določa posebno pravno ureditev izključne ekonomske cone.

      9        V tem delu člena 56(1) navedene konvencije je določeno:

      „1.      V izključni ekonomski coni ima obalna država:
      (a)       suverene pravice, da raziskuje in izkorišča, ohranja ter gospodari z živimi in neživimi naravnimi bogastvi voda nad morskim
         dnom in tistimi z morskega dna in morskega podzemlja, ter glede drugih dejavnosti za ekonomsko raziskovanje in izkoriščanje
         cone, kot je pridobivanje energije z izkoriščanjem vode, tokov in vetrov;

      […]“
      10      Člen 58(1) te konvencije določa:

      „V izključni ekonomski coni uživajo vse države, obalne in neobalne, v skladu z ustreznimi določbami [konvencije iz Montego
         Baya] svobodo plovbe, preleta in polaganja podmorskih kablov in cevovodov po členu 87 ter druge mednarodno dovoljene uporabe
         morja, ki se nanašajo na te svobode, kot so tiste, povezane z izkoriščanjem ladij, letal in podmorskih kablov in cevovodov,
         in so v skladu z drugimi določbami [konvencije iz Montego Baya].“

      11      V členu 79(1) konvencije iz Montego Baya je določeno:

      „Vse države imajo pravico polagati podmorske kable in cevovode v epikontinentalnem pasu v skladu z določbami tega člena.“
      12      Člen 89 te konvencije določa:

      „Nobena država ne more veljavno podrediti katerega koli dela odprtega morja svoji suverenosti.“
      13      Člen 90 navedene konvencije določa:

      „Vsaka država, tako obalna kot neobalna, ima pravico, da na odprtem morju plovejo ladje pod njeno zastavo.“
      14      Člen 116 konvencije iz Montego Baya določa:

      „Vsaka država ima pravico, da njeni državljani sodelujejo pri ribolovu na odprtem morju […]“.
      15      Del XII te konvencije je namenjen varovanju in ohranitvi morskega okolja.

      16      V tem delu XII člen 211 navedene konvencije določa:

      „1.      Države prek pristojne mednarodne organizacije ali na splošni diplomatski konferenci določijo mednarodna pravila in standarde
         za preprečevanje, zmanjševanje in nadziranje onesnaževanja morskega okolja z ladij; na enak način, kjer je to ustrezno, pa
         tudi spodbujajo sprejetje plovnih sistemov, s katerimi naj bi se zmanjšale nevarnosti pred nezgodami, ki bi utegnile povzročiti
         onesnaženje morskega okolja in tudi obale, ter škoda z onesnaženjem, ki bi utegnila prizadeti s tem povezane interese obalnih
         držav. Ta pravila in standardi se prav tako po potrebi občasno preizkusijo.

      2.      Države sprejmejo zakone in predpise za preprečevanje, zmanjšanje in nadziranje onesnaževanja morskega okolja z ladij, ki imajo
         izobešeno njihovo zastavo ali so vpisane na njihovem območju. Ti zakoni in predpisi naj bodo vsaj toliko učinkoviti, kolikor
         so učinkovita tudi splošna sprejeta mednarodna pravila in standardi, določeni prek pristojne mednarodne organizacije ali na
         splošni diplomatski konferenci.

      […]
      4.      Obalne države lahko v zvezi z izvajanjem svoje suverenosti v mejah svojega teritorialnega morja sprejmejo zakone in predpise
         za preprečevanje, zmanjšanje in nadziranje onesnaževanja morja s tujih ladij, vštevši ladje, ki izkoristijo pravico do neškodljivega
         prehoda. Ti zakoni in predpisi v skladu s poglavjem 3 dela II ne smejo ovirati neškodljivega prehoda tujih ladij.

      5.      Zaradi uveljavljanja določil oddelka 6 smejo obalne države glede svoje izključne ekonomske cone sprejeti zakone in predpise
         za preprečevanje, zmanjševanje in nadziranje onesnaževanja z ladij, ki so usklajeni in omogočajo uresničevanje splošno sprejetih
         mednarodnih pravil in standardov, določenih prek pristojne mednarodne organizacije ali na splošni diplomatski konferenci.

      [...]“
      17      Mednarodna konvencija o preprečevanju onesnaževanja morja z ladij, podpisana v Londonu 2. novembra 1973 in dopolnjena s protokolom
         z dne 17. februarja 1978 (v nadaljevanju: konvencija Marpol 73/78), določa pravila boja proti onesnaževanju morskega okolja.

      18      Pravila o preprečevanju onesnaževanja z nafto so določena v prilogi I h konvenciji Marpol 73/78.

      19      Pravilo 9 te priloge določa, da so v skladu z določbami pravil 10 in 11 navedene priloge in odstavkom 2 tega pravila 9 prepovedani
         vsi izpusti nafte ali naftnih mešanic z ladij, za katere se uporablja ta priloga, razen če je izpolnjen kateri od izrecno
         naštetih pogojev.

      20      Pravilo 10 navedene priloge I opredeljuje metode za preprečevanje onesnaževanja z nafto z ladij, ki plujejo na posebnih območjih.

      21      Pravilo 11 te priloge, naslovljeno „Izjeme“, določa:

      „Pravili 9 in 10 iz te priloge se ne uporabljata:
      (a)      kadar je treba nafto ali naftno mešanico izpustiti v morje zato, da se zagotovi varnost ladje ali rešuje življenje na morju;
         ali

      (b)      kadar je bil izpust nafte ali naftne mešanice v morje posledica poškodbe ladje ali ladijske opreme:
      (i)      pod pogojem, da so bili po nastanku škode ali odkritju izpusta uvedeni vsi razumni ukrepi za preprečitev ali zmanjšanje izpusta,
         in

      (ii)      da lastnik ali poveljnik nista povzročila škode naklepno ali iz malomarnosti, zavedajoč se, da bo škoda verjetno nastala,
         ali

      (c)      kadar je bil izpust snovi, ki vsebuje nafto, v morje odobren s stani pristojnih organov [države zastave, pod katero pluje
         ladja] zaradi ukrepanja proti posebnim primerom onesnaženja, da bi se tako zmanjšala škoda, ki jo je povzročilo onesnaženje.
         Vsak tak izpust mora odobriti vlada, ki ima jurisdikcijo na območju, kjer se izpust načrtuje.“

      22      Pravila o preprečevanju onesnaževanja z zdravju škodljivimi tekočinami so določena v prilogi II h konvenciji Marpol 73/78.

      23      Pravilo 5 te priloge prepoveduje izpust snovi iz navedene priloge v morje, razen če je izpolnjen kateri od izrecno naštetih
         pogojev. Pravilo 6, od (a) do (c), te priloge povzema izjeme iz pravila 11, od (a) do (c), s podobnimi besedami, kot so navedene
         v prilogi I h konvenciji Marpol 73/78.

       Pravo Skupnosti
      24      Člen 3(1) Direktive 2005/35 določa:

      „Ta direktiva se uporablja v skladu z mednarodnim pravom za izpuste onesnaževalnih snovi v:
      (a)      notranjih vodah, vključno s pristanišči države članice, kolikor se zanje uporablja ureditev iz Marpol;
      (b)      v teritorialnem morju države članice;
      ( c)      v ožinah, skozi katere poteka mednarodna plovba v skladu z ureditvijo tranzitnega prehoda, ki ga določa oddelek 2 dela III
         Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu iz leta 1982, kolikor država članica v teh ožinah izvršuje svojo
         jurisdikcijo;

      (d)      v izključni ekonomski coni ali enakovredni coni države članice, vzpostavljeni v skladu z mednarodnim pravom; in
      (e)      na odprtem morju.“
      25      Člen 4 te direktive določa:

      „Države članice zagotavljajo, da se izpusti onesnaževalnih snovi z ladij na katerem koli območju iz člena 3(1) obravnavajo
         kot kršitev, če so bili povzročeni naklepno, iz zavestne ali [hude] malomarnosti. Te kršitve kot kazniva dejanja obravnava
         in natančno opredeljuje Okvirni sklep 2005/667/PNZ, ki dopolnjuje to direktivo.“

      26      Člen 5 Direktive 2005/35 določa:

      „1.      Izpust onesnaževalnih snovi na katerem koli območju iz člena 3(1) se ne obravnava kot kršitev, če izpolnjuje pogoje, navedene
         v pravilu 9, 10, 11(a) ali 11(c) iz Priloge I oz. pravilu 5, 6(a) ali 6(c) iz Priloge II [h konvenciji] Marpol 73/78.

      2.      Izpust onesnaževalnih snovi na katerem koli območju iz člena 3(1)(c), (d) in (e) se ne obravnava kot kršitev lastnika, poveljnika
         ali posadke, ko ta deluje pod odgovornostjo poveljnika, če je v skladu s pogoji, navedenimi v pravilu 11(b) iz Priloge I ali
         pravilu 6(b) iz Priloge II [h konvenciji] Marpol 73/78.“

      27      Člen 8 Direktive 2005/35 določa:

      „1.       Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se za kršitve v smislu člena 4 uporabljajo učinkovite,
         sorazmerne in odvračilne kazni, ki lahko vključujejo kazenskopravne ali upravne kazni.

      2.       Vsaka država članica sprejme potrebne ukrepe, s katerimi zagotovi, da se kazni iz odstavka 1 uporabijo za vse osebe, katerih
         odgovornost za kršitev v smislu člena 4 je bila ugotovljena.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      28      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari sestavljajo skupino organizacij iz sektorja pomorskega prometa, ki sestavlja pomemben
         del tega sektorja. Pred predložitvenim sodiščem so sprožile upravni spor („judicial review“) zaradi izvajanja Direktive 2005/35.

      29      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) je z odločbo z dne 4. julija 2006 prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je glede ožin, skozi katere poteka mednarodna plovba, glede izključne ekonomske cone ali enakovredne cone držav članic
         in glede odprtega morja člen 5(2) [Direktive 2005/35] ničen, ker izjeme iz pravila 11(b) iz priloge I [h Konvenciji] Marpol 73/78
         in iz pravila (6)(b) iz priloge II [h Konvenciji] Marpol 73/78 omejuje na lastnike, poveljnike in posadko?

      2.      Glede teritorialnega morja države članice:
      (a)      ali je člen 4 Direktive [2005/35] ničen, ker od držav članic zahteva, da hudo malomarnost štejejo za podlago za odgovornost
         za izpuste onesnaževalcev, in/oziroma

      (b)      ali je člen 5(1) Direktive [2005/35] ničen, ker izvzema uporabo izjem iz pravila 11(b) iz priloge I in iz pravila (6)(b) iz
         priloge II [h konvenciji] Marpol 73/78?

      3.      Ali člen 4 Direktive [2005/35], ki državam članicam nalaga, naj sprejmejo nacionalne predpise, ki vključujejo hudo malomarnost
         kot merilo za odgovornost in sankcionirajo izpuste v teritorialnem morju, krši pravico do neškodljivega prehoda iz konvencije
         [iz Montego Baya] in ali je v tem primeru člen 4 Direktive glede tega ničen?

      4.      Ali uporaba besedne zveze ‚huda malomarnost‘ v členu 4 Direktive [2005/35] krši načelo pravne varnosti in ali je v tem primeru
         člen 4 Direktive glede tega ničen?“

       Dopustnost
      30      Francoski vladi se zastavlja vprašanje, ali je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten, saj po njenem mnenju predložitveno
         sodišče ni pojasnilo okoliščin, v katerih mu je bila zadeva predložena. V nasprotju z zadevami, kakršna je bila tista, v kateri
         je bila izrečena sodba z dne 10. decembra 2002, British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco (C‑491/01, Recueil,
         str. I‑11453), naj v navedenem predlogu ne bi bilo natančno opredeljeno, da je bil namen tožečih strank v postopku v glavni
         stvari sprožiti postopek za izpodbijanje prenosa Direktive 2005/35, kot ga je izvršilo Združeno kraljestvo Velika Britanija
         in Severna Irska.

      31      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je – če se pred nacionalnim sodiščem zastavi vprašanje veljavnosti akta, ki ga je sprejela
         ena od institucij Evropske skupnosti – to sodišče pristojno za presojo, ali je treba pred izrekom sodbe odločiti o tem vprašanju,
         in tudi za to, da predlaga Sodišču, naj o njem odloča. Če se vprašanja, ki jih zastavi nacionalno sodišče, nanašajo na veljavnost
         pravila prava Skupnosti, je zato Sodišče načeloma dolžno o tem odločati (zgoraj navedena sodba British American Tobacco (Investments)
         in Imperial Tobacco, točka 34 in navedena sodna praksa).

      32      Sodišče lahko odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga zastavi nacionalno sodišče, zavrne zlasti, če razlaga pravila
         Skupnosti, ki jo zahteva nacionalno sodišče, očitno nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari
         oziroma če gre za hipotetičen primer (zgoraj navedena sodba British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka 35
         in navedena sodna praksa).

      33      V tem primeru iz predložitvene odločbe izhaja, da so tožeče stranke v postopku v glavni stvari pred High Court of Justice
         sprožile upravni spor, v katerem so izpodbijale prenos Direktive 2005/35 v Združeno kraljestvo, in da je mogoče tako pravno
         sredstvo vložiti, tudi če ob vložitvi še ni potekel rok za prenos te direktive in če ni bil sprejet še noben nacionalni ukrep
         za njen prenos.

      34      Poleg tega se pred Sodiščem ne oporeka, da so zastavljena vprašanja pomembna za rešitev spora o glavni stvari, saj je sprejetje
         nacionalnih ukrepov za prenos direktive v notranji pravni red Združenega kraljestva lahko odvisno od pogoja, da je ta direktiva
         veljavna (glej zgoraj navedeno sodbo British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka 37 in navedena sodna
         praksa).

      35      Zato ni mogoče trditi, da presoja veljavnosti Direktive 2005/35, ki jo zahteva predložitveno sodišče, očitno nima nobene zveze
         z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari oziroma da se nanaša na hipotetičen primer.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo, drugo in tretje vprašanje
      36      Predložitveno sodišče s prvim, drugim in tretjim vprašanjem Sodišču v bistvu predlaga, naj presodi veljavnost členov 4 in
         5 Direktive 2005/35 z vidika pravil 9 in 11(b) priloge I h konvenciji Marpol 73/78, pravil 5 in 6(b) priloge II k tej konvenciji
         ter z vidika tistih določb konvencije iz Montego Baya, ki opredeljujejo pogoje, v katerih obalne države izvršujejo nekatere
         svoje pravice v različnih morskih pasovih.

      37      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari ter grška, ciprska in malteška vlada zatrjujejo, da člena 4 in 5 Direktive 2005/35
         z več vidikov ne upoštevata ne konvencije Marpol 73/78 ne konvencije iz Montego Baya. Zlasti naj bi bila, s tem da je v teh
         členih opredeljena stopnja odgovornosti, ki ustreza hudi malomarnosti, vzpostavljena strožja ureditev odgovornosti za nenamerne
         izpuste od tiste v členu 4 konvencije Marpol 73/78 v zvezi s praviloma 9 in 11(b) priloge I k tej konvenciji ter praviloma
         5 in 6(b) njene priloge II.

      38      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari in zgoraj navedene vlade v zvezi s tem izhajajo iz stališča, da je zakonitost Direktive
         2005/35 mogoče presojati z vidika konvencije iz Montego Baya, saj je, zato ker je njena stranka tudi Skupnost, ta konvencija
         sestavni del pravnega reda Skupnosti.

      39      Po njihovem mnenju je mogoče zakonitost navedene direktive presojati tudi z vidika konvencije Marpol 73/78. Konvencija iz
         Montega Baya naj bi namreč opredeljevala in urejala obseg pristojnosti strank konvencije v okviru njihovih dejavnosti na odprtem
         morju, v izključni ekonomski coni in v mednarodnih ožinah. Pristojnost Skupnosti za sprejemanje zakonodaje o izpustih iz ladij,
         ki ne plujejo pod zastavo ene od držav članic, naj bi obstajala le v okviru, v katerem ji pravico za sprejemanje take zakonodaje
         priznava konvencija iz Montego Baya. V skladu s to konvencijo pa naj bi bile stranke konvencije pristojne sprejemati le zakonodajo
         za izvajanje mednarodnih pravil in norm v teh pasovih, v tem primeru torej za izvajanje konvencije Marpol 73/78. Ta pristojnost
         naj bi bila za odprto morje opredeljena v členu 211(1) in (2) konvencije iz Montego Baya, za mednarodne ožine v členih 42(1)(b)
         in 45 te konvencije ter za izključno ekonomsko cono v členu 211(5) te konvencije. Enako naj bi na podlagi člena 2(3) konvencije
         iz Montego Baya veljalo za teritorialne vode.

      40      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari dodajajo, da bi bilo treba Direktivo 2005/35 z vidika konvencije Marpol 73/78 presojati
         tudi zato, ker naj bi bil namen zakonodajalca Skupnosti prenesti konvencijo s to direktivo v pravo Skupnosti.

      41      Poleg tega naj bi Skupnost v pomorskem prometu imela vlogo usklajevalca mednarodnih obveznosti držav članic. Položaj naj bi
         bil podoben tistemu, ki je na podlagi Splošnega sporazuma o carinah in trgovini z dne 30. oktobra 1947 (v nadaljevanju: GATT
         iz leta 1947) obstajal pred uveljavitvijo Sporazuma o Svetovni trgovinski organizaciji, torej tistemu, v katerem je Skupnost,
         ne da bi postala stranka prvega od teh sporazumov, nasledila obveznosti držav članic zaradi svoje dejavnosti v okviru skupne
         trgovinske politike. Področja, ki jih je zajemal sporazum GATT iz leta 1947, so tako prešla v pristojnost Skupnosti, za katero
         so določbe tega sporazuma postale zavezujoče.

       Presoja Sodišča
      42      Iz člena 300(7) ES izhaja, da so sporazumi, ki jih sklene Skupnost, za institucije Skupnosti zavezujoči, zato imajo prednost
         pred akti sekundarne zakonodaje (glej v tem smislu sodbi z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑61/94,
         Recueil, str. I‑3989, točka 52, in z dne 12. januarja 2006 v zadevi Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht, C‑311/04, ZOdl.,
         str. I‑609, točka 25).

      43      Iz tega izhaja, da lahko neskladje s takimi pravili mednarodnega prava vpliva na veljavnost akta sekundarne zakonodaje. Če
         pride pred nacionalnim sodiščem do sklicevanja na tako neveljavnost, Sodišče na podlagi člena 234 ES preveri veljavnost zadevnega
         akta Skupnosti z vidika vseh pravil mednarodnega prava, pri čemer pa upošteva dva pogoja.

      44      Prvič, ta pravila morajo biti za Skupnost zavezujoča (glej sodbo z dne 12. decembra 1972 v zadevi International Fruit Company
         in drugi, od 21/72 do 24/72, Recueil, str. 1219, točka 7).

      45      Drugič, Sodišče lahko veljavnost zakonodaje Skupnosti z vidika mednarodne pogodbe presoja le, če temu ne nasprotujeta narava
         in sistematika te pogodbe in če se določbe glede na njihovo vsebino izkažejo za nepogojne in dovolj jasne (v tem smislu glej
         zlasti sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi IATA in ELFAA, C‑344/04, ZOdl., str. I‑403, točka 39).

      46      Zato je treba preučiti, ali sta v zvezi s konvencijo Marpol 73/78 in konvencijo iz Montego Baya izpolnjena ta pogoja.

      47      Prvič, v zvezi s konvencijo Marpol 73/78 je treba najprej poudariti, da Skupnost ni njena pogodbena stranka.

      48      Poleg tega je Sodišče že presodilo, da ni mogoče šteti niti tega, da je Skupnost na podlagi Pogodbe o ES prevzela pristojnosti,
         ki so jih pred tem na področju izvajanja konvencije Marpol 73/78 izvrševale države članice, niti tega, da so zato njene določbe
         za Skupnost zavezujoče (sodba z dne 14. julija 1994 zadevi Peralta, C‑379/92, Recueil, str. I‑3453, točka 16). V zvezi s tem
         se konvencija Marpol 73/78 razlikuje od sporazuma GATT iz leta 1947, v okviru katerega je Skupnost postopoma prevzela pristojnosti,
         ki so jih prej izvrševale države članice, zaradi česar so postale obveznosti iz tega sporazuma zanjo zavezujoče (v tem smislu
         glej zlasti zgoraj navedeno sodbo International Fruit Company in drugi, točke od 10 do 18). Zato te sodne prakse v zvezi s
         sporazumom GATT iz leta 1947 ni mogoče uporabiti v primeru konvencije Marpol 73/78.

      49      Res je, da so vse države članice Skupnosti pogodbene stranke konvencije Marpol 73/78. Vendar glede na to, da niso bile popolnoma
         prenesene pristojnosti, ki so jih predtem izvrševale države članice, na Skupnost, slednje zgolj zato, ker so pogodbene stranke
         konvencije Marpol 73/78 vse države članice, ne morejo zavezovati pravila iz te konvencije, ki jih ni odobrila tudi sama.

      50      Konvencija Marpol 73/78 Skupnosti ne zavezuje, zato zgolj dejstvo, da so bila z Direktivo 2005/35 v pravo Skupnosti vključena
         nekatera pravila iz te konvencije, prav tako ne zadošča, da bi bilo Sodišče pristojno za nadziranje zakonitosti te direktive
         z vidika navedene konvencije.

      51      Iz ustaljene sodne prakse sicer izhaja, da je treba pristojnosti Skupnosti izvrševati ob upoštevanju mednarodnega prava, vključno
         z določbami mednarodnih konvencij, če te uzakonjajo običajna pravila mednarodnega prava (glej v tem smislu sodbe z dne 24. novembra 1992
         v zadevi Poulsen in Diva Navigation, C‑286/90, Recueil, str. I‑6019, točki 9 in 10; z dne 24. novembra 1993 v zadevi Mondiet,
         C‑405/92, Recueil, str. I‑6133, točke od 13 do 15, in z dne 16. junija 1998 v zadevi Racke, C‑162/96, Recueil, str. I‑3655,
         točka 45). Vendar pa ni izkazano, da bi se v pravilih 9 in 11(b) priloge I h konvenciji Marpol 73/78 ter pravilih 5 in 6(b)
         priloge II k tej konvenciji izražala običajna pravila mednarodnega prava.

      52      Zato je treba ugotoviti, da veljavnosti Direktive 2005/35 ni mogoče presojati z vidika konvencije Marpol 73/78, čeprav ta
         zavezuje države članice. Ta okoliščina pa lahko kljub temu vpliva, prvič, na razlago konvencije iz Montego Baya in, drugič,
         na določbe sekundarnega prava, ki spadajo na področje uporabe konvencije Marpol 73/78. Upoštevajoč iz običajnega prava izhajajoče
         načelo dobre vere, ki je del splošnega mednarodnega prava, in člen 10 ES je Sodišče te določbe dolžno razlagati ob upoštevanju
         konvencije Marpol 73/78.

      53      Drugič, konvencijo iz Montego Baya je Skupnost podpisala in odobrila s Sklepom 98/392, s čimer je postala zanjo zavezujoča,
         določbe te konvencije pa so zato sestavni del pravnega reda Skupnosti (glej sodbo z dne 30. maja 2006 v zadevi Komisija proti
         Irski, C‑459/03, ZOdl., str. I‑4635, točka 82).

      54      Zato je treba preveriti, ali narava in sistematika konvencije iz Montego Baya, kot izhajata zlasti iz namena, preambule in
         pojmov te konvencije, ne nasprotujeta preučitvi veljavnosti aktov Skupnosti z vidika določb te konvencije.

      55      Namen konvencije iz Montego Baya je kodifikacija, opredelitev in razvoj pravil splošnega mednarodnega prava o mirnem sodelovanju
         mednarodne skupnosti pri raziskovanju, uporabi in izkoriščanju pomorskega prostora.

      56      V ta namen so zato glede na njeno preambulo pogodbene stranke s to konvencijo želele vzpostaviti pravni red za morja in oceane,
         ki bo olajšal mednarodno plovbo, upošteval interese in potrebe človeštva kot celote, zlasti pa posebne interese in potrebe
         držav v razvoju, ter prispeval h krepitvi miru, varnosti, sodelovanja in prijateljskih odnosov med vsemi narodi.

      57      Konvencija iz Montego Baya s temi izhodišči vzpostavlja pravno ureditev teritorialnega morja (členi od 2 do 33), ožin, ki
         se uporabljajo za mednarodno plovbo (členi od 34 do 45), arhipelaških vod (členi od 46 do 54), izključne ekonomske cone (členi
         od 55 do 75), epikontinentalnega pasu (členi od 76 do 85) in odprtega morja (členi od 86 do 120).

      58      Namen te konvencije je v vseh teh morskih prostorih vzpostaviti pravično ravnovesje med interesi obalnih držav in državami
         zastave, ki si lahko nasprotujejo. V zvezi s tem iz številnih določb navedene konvencije, na primer iz členov 2, 33, 34(2),
         56 ali 89, izhaja, da želijo pogodbene stranke določiti materialne in teritorialne meje svojih suverenih pravic.

      59      Nasprotno pa posamezniki na podlagi konvencije iz Montego Baya načeloma ne uživajo samostojnih pravic in svoboščin. Zlasti
         lahko svobodo plovbe uživajo le, če vzpostavijo tesno povezavo med svojo ladjo in državo, ki ji podeli svojo državno pripadnost
         in postane država njene zastave. To povezavo je treba vzpostaviti na podlagi notranjega prava navedene države. Člen 91 te
         konvencije v zvezi s tem določa, da vsaka država določa pogoje, pod katerimi podeljuje ladjam svojo državno pripadnost, pogoje
         za vpis v vpisnik na svojem ozemlju ter pravico, da izobešajo njeno zastavo, pri čemer mora med to državo in navedenimi ladjami
         obstajati resnična zveza. V skladu z členom 92(1) konvencije iz Montego Baya plujejo ladje pod zastavo ene same države in
         med potovanjem ali ob vmesnem postanku v kaki luki ne smejo spremeniti svoje zastave, razen če gre za resničen prenos lastnine
         ali za spremembo vpisa v vpisniku.

      60      Če ladja nima državne pripadnosti, ne ona sama ne osebe na njenem krovu ne uživajo svobode plovbe. Konvencija iz Montego Baya
         v zvezi s tem v členu 110(1) določa, da lahko vojna ladja, ki na odprtem morju sreča tujo ladjo, to pregleda, če ima resen
         razlog za sum, da je ta ladja brez državne pripadnosti.

      61      Iz besedila nekaterih določb konvencije iz Montego Baya, na primer členov 17, 110(3) in 111(8), je mogoče razbrati, da ladje
         uživajo pravice. Vendar pa iz tega ne izhaja, da imajo te pravice tudi posamezniki, povezani s temi ladjami, na primer lastniki
         teh ladij, saj je mednarodni pravni status ladje odvisen od države zastave in ne od pripadnosti ladje določeni fizični ali
         pravni osebi.

      62      Prav tako mora država zastave na podlagi navedene konvencije sprejeti vse potrebne ukrepe, da zagotovi varnost na morju in
         s tem varuje tudi interese drugih držav. Od te države je mogoče zahtevati, da v razmerju do drugih držav prevzame odgovornost
         za napade, ki jih v morskih prostorih pod suverenostjo teh držav izvede ladja, ki pluje pod njeno zastavo, če so ti napadi
         posledica neizpolnitve obveznosti države zastave.

      63      Zgornje analize ne more ovreči dejstvo, da se v delu XI konvencije iz Montego Baya fizične in pravne osebe povezujejo z raziskovanjem,
         uporabo in izkoriščanjem morskega dna in podzemlja zunaj meja nacionalne pristojnosti, saj se ta zadeva v nobenem vidiku ne
         nanaša na določbe tega dela XI.

      64      Glede na to je treba ugotoviti, da konvencija iz Montego Baya ne vpeljuje pravil, ki bi se nanašala neposredno na posameznike
         in jim dajala pravice in svoboščine, na katere bi se bilo mogoče sklicevati v postopkih proti državam, ne glede na stališče
         države zastave, pod katero pluje ladja.

      65      Iz tega izhaja, da narava in sistematika Konvencije iz Montego Baya nasprotujeta temu, da bi Sodišče lahko presojalo veljavnost
         akta Skupnosti z vidika te konvencije.

      66      Zato je treba na prvo, drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da veljavnosti Direktive 2005/35 ni mogoče presojati:

      –        niti z vidika konvencije Marpol 73/78,
      –        niti z vidika konvencije iz Montego Baya.
       Četrto vprašanje
      67      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 4 Direktive 2005/35 neveljaven, ker je z uporabo izraza
         „huda malomarnost“ kršeno splošno načelo pravne varnosti.

      68      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari in grška vlada menijo, da je v členu 4 Direktive 2005/35 kršeno splošno načelo pravne
         varnosti, ki zahteva, da morajo biti predpisi jasni in natančni, da se lahko posamezniki nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami
         in obveznostmi. S to določbo naj bi bila namreč odgovornost oseb za izpuste onesnaževalnih snovi vezana na merilo hude malomarnosti,
         ki naj ne bi bilo nikakor opredeljeno v Direktivi 2005/35 in ki naj zato ne bi bilo dovolj jasno. Tako naj se osebe, na katere
         se ta določba nanaša, ne bi mogle seznaniti s stopnjo strogosti ureditve, ki velja zanje.

       Presoja Sodišča
      69      Splošno načelo pravne varnosti je eno od temeljnih načel prava Skupnosti, ki zahteva zlasti to, da morajo biti predpisi jasni
         in natančni, da se posamezniki lahko nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi in v skladu s tem ukrepajo (glej
         sodbo Sodišča z dne 14. aprila 2005 v zadevi Belgija proti Komisiji, C‑110/03, ZOdl., str. I‑2801, točka 30, in zgoraj navedeno
         sodbo IATA in ELFAA, točka 68).

      70      Ker poleg tega člen 4 Direktive 2005/35 v zvezi s členom 8 te direktive države članice obvezuje, da nekatera ravnanja obravnavajo
         kot kršitve in določijo kazni zanje, mora biti tudi v njem upoštevano načelo zakonitosti v kazenskem pravu (nullum crimen, nulla poena sine lege), ki je del splošnih pravnih načel, na katerih temeljijo skupne ustavne tradicije držav članic (sodba z dne 3. maja 2007
         v zadevi Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, ZOdl., str. I‑3633, točka 49), in poseben izraz splošnega načela pravne varnosti.

      71      Načelo zakonitosti v kazenskem pravu zahteva, da predpisi Skupnosti jasno opredelijo kršitve in kazni, s katerimi se te kaznujejo.
         Ta pogoj je izpolnjen, če lahko naslovnik norme iz besedila zadevne določbe in po potrebi iz razlage te določbe, ki jo poda
         sodišče, razbere, za katera dejanja in opustitve kazensko odgovarja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Advocaten voor de Wereld,
         točka 50, in sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Coëme in drugi proti Belgiji z dne 22. junija 2000, Recueil des arrêts et décisions 2000-VII, točka 145).

      72      Člen 4 Direktive 2005/35 v zvezi s členom 8 te direktive sicer res obvezuje države članice k uvedbi kazni za izpuste onesnaževalnih
         snovi z ladij, če so bili ti povzročeni „naklepno, iz zavestne ali hude malomarnosti“, in pri tem ne opredeli teh pojmov.

      73      Vendar pa je treba poudariti, prvič, da ti različni pojmi, zlasti pojem „huda malomarnost“, na katerega se nanašajo zastavljena
         vprašanja, ustrezajo merilom, ki so podlaga odgovornosti, saj se lahko nanašajo na nedoločno število položajev, ki jih ni
         mogoče predvideti vnaprej, ne pa na natančno določena ravnanja, ki bi jih bilo mogoče natančno opredeliti v normativnem aktu
         prava Skupnosti ali nacionalnega prava.

      74      Ugotoviti je treba tudi to, da so ti pojmi popolnoma vpeti v pravne sisteme držav članic in se v njih uporabljajo.

      75      Zlasti se v vseh teh pravnih sistemih uporablja pojem malomarnost, ki pomeni nenamerno dejanje ali opustitev, s katerim odgovorna
         oseba opusti dolžnost skrbnosti.

      76      Poleg tega lahko pojem „huda“ malomarnost, kot je opredeljen v številnih nacionalnih pravnih ureditvah, pomeni le očitno opustitev
         take dolžnosti skrbnosti.

      77      Glede na to je treba pojem „huda malomarnost“ v smislu člena 4 Direktive 2005/35 razumeti kot nenamerno dejanje ali opustitev,
         s katerim odgovorna oseba očitno opusti dolžnost skrbnosti, ki bi jo morala in mogla spoštovati glede na svoje lastnosti,
         znanja, zmožnosti in oseben položaj.

      78      Nazadnje morajo države članice v skladu s členom 249 ES Direktivo 2005/35 prenesti v določbe svojih pravnih redov. S tem postanejo
         tako sama opredelitev kršitev iz člena 4 te direktive kot tudi kazni, ki jih je treba uporabiti, del pravil, ki jih narekujejo
         države članice.

      79      Upoštevajoč zgoraj navedeno, člen 4 Direktive 2005/35 v zvezi s členom 8 te direktive – s tem da države članice obvezuje k
         uvedbi kazni za izpuste onesnaževalnih snovi z ladij, če so bili ti povzročeni iz „hude malomarnosti“, in pri tem ne opredeli
         tega pojma – ne krši splošnega načela pravne varnosti.

      80      Iz tega izhaja, da preučitev četrtega vprašanja ni pokazala ničesar, kar bi vplivalo na veljavnost člena 4 Direktive 2005/35
         z vidika splošnega načela pravne varnosti.

       Stroški
      81      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Veljavnosti Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/35/ES z dne 7. septembra 2005 o onesnaževanju morja z ladij in uvedbi
            kazni za kršitve ni mogoče presojati:
      –        niti z vidika mednarodne konvencije o preprečevanju onesnaževanja morja z ladij, podpisane v Londonu 2. novembra 1973 in dopolnjene
            s protokolom z dne 17. februarja 1978.
      –        niti z vidika konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, podpisane v Montego Bayu 10. decembra 1982.
      2)      Preučitev četrtega vprašanja ni pokazala ničesar, kar bi vplivalo na veljavnost člena 4 Direktive 2005/35 z vidika splošnega
            načela pravne varnosti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 16. novembra 2006. # Jabones Pardo, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prejšnja nacionalna besedna znamka YUPI - Prijava besedne znamke Skupnosti YUKI - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 - Predlogi UUNT - Dopustnost. # Zadeva T-278/04.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 16. novembra 2006 – Jabones Pardo proti UUNT – Quimi Romar (YUKI)
      (Zadeva T-278/04)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prejšnja nacionalna besedna znamka YUPI – Prijava besedne znamke Skupnosti YUKI – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Predlogi UUNT – Dopustnost“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve (Uredba Sveta
         št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točko 70.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 23. aprila 2004 (združeni zadevi R 547/2003-1 in R 604/2003-1) glede
                  postopka z ugovorom med Jabones Pardo, SA, in Quimi Romar, SL.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Quimi Romar, SL

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka YUKI  za proizvode iz razredov 3, 5 in 28 – prijava št. 1353515

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Jabones Pardo, SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               španska besedna znamka YUPI št. 246715 za proizvode iz razreda 3

               Odločba oddelka za ugovore:

               delna ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               ugoditev ugovoru prijavitelja znamke; zavrnitev ugovora nasprotujoče stranke

      Izrek

                  1)

                  	Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 23. aprila 2004
                     (združeni zadevi R 547/2003-1 in R 604/2003-1) se razveljavi v delu, v katerem je z njo ugodeno tožbi intervenienta glede
                     v prijavi znamke Skupnosti navedenih „mil; parfumerijskih izdelkov, eteričnih olj, kozmetičnih sredstev, losionov za lase;
                     sredstev za čiščenje zob“ iz razreda 3 ter „farmacevtskih in sanitarnih proizvodov“ iz razreda 5.

                  2)

                  	UUNT nosi lastne stroške in polovico stroškov, ki jih je priglasila družba Jabones Pardo, SA.

                  3)

                  	Quimi Romar, SL, nosi lastne stroške.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne7. aprila 2011. # Evropska komisija proti Portugalski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Dopustnost tožbe - Prosti pretok kapitala - Člen 56 ES - Člen 40 Sporazuma EGP - Obveznice javnega dolga - Ugodnejše davčno obravnavanje - Utemeljitev - Boj proti davčni utaji - Boj proti davčnemu izogibanju. # Zadeva C-20/09.

text:
      Zadeva C-20/09
      Evropska komisija
      proti
      Portugalski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Dopustnost tožbe – Prosti pretok kapitala – Člen 56 ES – Člen 40 Sporazuma EGP – Obveznice javnega dolga – Ugodnejše davčno obravnavanje – Utemeljitev – Boj proti davčni utaji – Boj proti davčnemu izogibanju“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predhodni postopek – Opomin – Jasna opredelitev predmeta spora – Obrazloženo mnenje
            – Podrobna navedba očitkov
      (člen 226 ES)
      2.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Položaj ob izteku
            roka, določenega v obrazloženem mnenju
      (člen 226, drugi odstavek, ES)
      3.        Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja
      (člen 56 ES; Sporazum EGP, člen 40)
      1.        Čeprav mora v okviru predhodnega postopka zaradi neizpolnitve obveznosti obrazloženo mnenje vsebovati skladen in natančen
         prikaz razlogov, ki so Komisijo prepričali, da zadevna država članica ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe, za pisni opomin
         ne veljajo tako stroge zahteve glede natančnosti, zato mora pisni opomin nujno vsebovati le prvi strnjen povzetek očitkov.
         Torej Komisiji nič ne preprečuje, da ne bi v pisnem opominu podrobno prikazala očitkov, ki jih je splošneje navedla že v pisnem
         opominu.

      (Glej točki 17 in 20.)
      2.        Obstoj neizpolnitve obveznosti je treba presoditi glede na položaj države članice, kot je obstajal ob preteku roka, določenega
         v obrazloženem mnenju. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti, ki se nanaša na začasno ureditev za popravek davka, ki na datum
         izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju, ne velja več, ki pa še naprej ustvarja učinke na ta datum, ki se upošteva za
         presojo dopustnosti tožbe, torej ni brezpredmetna.

      (Glej točke 31, 33, 34 in 42.)
      3.        Država članica, ki v okviru posebne ureditve za popravek davka na premoženje, ki ni na nacionalnem ozemlju, določa ugodnejše
         davčno obravnavanje samo za obveznice javnega dolga, ki jih je izdala ta država članica, ne izpolni obveznosti iz člena 56
         ES in člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP).

      Čeprav cilji boja proti davčnim utajam in davčnemu izogibanju lahko upravičijo omejitev prostega pretoka kapitala, pa mora
         ta omejitev zagotavljati uresničevanje teh ciljev in ne sme prekoračiti okvirov, ki so potrebni za njihovo uresničitev.

      Ureditev, ki določa drugačno obravnavanje za obveznice javnega dolga, ki jih je izdala navedena država članica, v primerjavi
         s tistimi, ki so jih izdale druge države članice, ne spoštuje teh zahtev. Poleg tega takih različnih stopenj popravka ni mogoče
         upravičiti s sledenjem ekonomskemu cilju, ki je nadomestiti izgubo davčnih prihodkov zadevne države članice. Zgolj ekonomski
         cilj ne more upravičiti omejitve temeljne svoboščine, ki je zagotovljena s Pogodbo.

      (Glej točke od 60 do 62, 64, 65 in 70 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 7. aprila 2011(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Dopustnost tožbe – Prosti pretok kapitala – Člen 56 ES – Člen 40 Sporazuma EGP – Obveznice javnega dolga – Ugodnejše davčno obravnavanje – Utemeljitev – Boj proti davčni utaji – Boj proti davčnemu izogibanju“
      V zadevi C‑20/09,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 15. januarja 2009,
      Evropska komisija, ki jo zastopata R. Lyal in A. Caeiros, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Portugalski republiki, ki jo zastopajo L. Inez Fernandes, C. Guerra Santos in J. Menezes Leitão, zastopniki,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadžiev, A. Rosas (poročevalec), U. Lõhmus, sodniki, in P. Lindh,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. maja 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. junija 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Portugalska republika s tem, da je v okviru popravka
         davka, uvedenega z zakonom št. 39-A/2005 z dne 29. julija 2005 (Diàrio da República I, serija A, št. 145, z dne 29. julija
         2005), določila ugodnejše davčno obravnavanje samo za obveznice javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, ni izpolnila
         obveznosti iz člena 56 ES in člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1, str. 3,
         v nadaljevanju: Sporazum EGP)

       Pravni okvir
       Sporazum EGP
      2        Člen 40 Sporazuma EGP določa:

      „V okviru določb tega sporazuma med pogodbenicami ni omejitev pretoka kapitala, ki pripada osebam s prebivališčem v državah
         članicah [Evropske skupnosti] ali državah [Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTA)], ter nikakršne diskriminacije na
         podlagi državljanstva ali kraja prebivališča teh strank ali kraja naložbe tega kapitala. Priloga XII vsebuje potrebne določbe
         za izvajanje tega člena.“

      3        Navedena priloga XII z naslovom „Prosti pretok kapitala“ se sklicuje na Direktivo Sveta z dne 24. junija 1988 o izvajanju
         člena 67 Pogodbe (88/361/EGS) [člen je bil razveljavljen z Amsterdamsko pogodbo] (UL L 178, str. 5).

       Nacionalno pravo
      4        Posebna ureditev za popravek davka na premoženje, ki na dan 31. decembra 2004 ni na portugalskem ozemlju („regime excepcional
         de regularização tributária de elementos patrimoniais que não se encontrem no território português em 31 de Dezembro de 2004“,
         v nadaljevanju: PUPD), je bila določena z zakonom št. 39‑A/2005.

      5        Člen 1 PUPD določa:

      „[PUPD] se uporablja za premoženje, ki ni na portugalskem ozemlju na dan 31. decembra 2004, v obliki vlog, potrdil o vlogah,
         prenosljivih vrednostnih papirjev in drugih finančnih instrumentov, vključno z zavarovalnimi policami dejavnosti življenjskega
         zavarovanja, vezanimi na investicijske sklade, in zavarovanji s kapitalizacijo dejavnosti življenjskega zavarovanja.“

      6        V skladu s členom 2(1) PUPD lahko njegove ugodnosti uporabljajo fizične osebe, ki imajo premoženje iz člena 1.

      7        Člen 2(2) PUPD določa:

      „Za namene te ureditve morajo zavezanci:
      (a)      oddati napoved za popravek davka, predvideno v členu 5;
      (b)      plačati znesek, ki se obračuna z uporabo splošne 5-odstotne stopnje na vrednost premoženja, kot je navedena v napovedi iz
         odstavka 1.“

      8        Člen 5 PUPD določa :

      „1.      Napoved za popravek davka, ki jo določa člen 2(2)(a), mora biti v obliki, potrjeni z uredbo ministrstva za finance, in ji
         je treba priložiti dokumente, ki dokazujejo lastništvo in deponiranje ali registracijo premoženja, na katero se nanaša.

      2.      Napoved za popravek davka je treba vložiti do 16. decembra 2005 pri Banco de Portugal ali drugi banki s sedežem na Portugalskem.
      3.      Plačilo iz člena členu 2(2)(b) mora biti opravljeno pri institucijah iz odstavka 2 [tega člena] hkrati z vložitvijo napovedi
         iz odstavka 2(a) [navedenega člena 2] ali v 10 delovnih dneh od datuma prejema navedene napovedi.

      4.      Bančne institucije posrednice prijavitelju ob plačilu izdajo dokument, ki se glasi na ime in ki dokazuje vložitev napovedi
         in ustrezno plačilo.

      5.      V mejah tega zakona napoved za popravek davka nikakor ne more biti uporabljena kot indic ali element, ki bi se upošteval v
         kakšnem davčnem, kazenskem ali prekrškovnem postopku, banke posrednice pa morajo zagotavljati zaupnost pridobljenih informacij.

      6.      Če vložitev napovedi in plačilo nista izvedena neposredno pri Banco de Portugal, mora banka posrednica posredovati Banco de
         Portugal to napoved in kopijo dokaznega dokumenta v 10 delovnih dneh od dneva vložitve napovedi.

      7.      V primeru iz odstavka 6 mora banka posrednica prejete zneske prenesti na Banco de Portugal v 10 delovnih dneh po plačilu.“
      9        Člen 6 PUPD določa:

      „1.      Če je celotno premoženje ali del premoženja, ki je predmet napovedi za popravek davka, v obliki obveznic portugalske države,
         se stopnja iz člena 2(2)(b) prepolovi za obračun teh obveznic.

      2.      Znižanje stopnje, določeno v prejšnjem odstavku, se uporablja tudi za drugo premoženje v primeru ponovnih naložb v obveznice
         portugalske države v vrednosti tega premoženja do datuma predložitve napovedi za popravek davka.

      3.      V primeru delnih ponovnih naložb se znižanje stopnje nanaša le na vrednost premoženja, ki je bilo ponovno vloženo.
      4.      Obveznice portugalske države, ki jih ureja režim iz tega člena, morajo ostati v prijaviteljevi lasti najmanj tri leta po datumu
         vložitve napovedi za popravek davka ne glede na datum pridobitve.

      5.      Če se najkrajše obdobje lastništva, določeno v prejšnjem odstavku, ne upošteva, je treba plačati razliko do zneska davka,
         obračunanega po stopnji iz člena 2(2)(b), povišano za pripadajoče obresti, povečane za 5 odstotnih točk.“

       Predhodni postopek
      10      Komisija je po prijavi Portugalski republiki 19. decembra 2005 poslala pisni opomin, v katerem je presodila, da ta država
         članica ni izpolnila obveznosti iz člena 56 ES in člena 40 Sporazuma EGP, ker je v okviru PUPD za popravek davka na premoženje,
         ki je v obliki obveznic portugalske države ali ki je bilo znova naloženo v obveznice portugalske države najpozneje do datuma
         vložitve napovedi za popravek davka, uporabila ugodnejšo stopnjo (v nadaljevanju: sporna ureditev).

      11      Portugalska republika je z dopisom z dne 27. februarja 2006 predhodno opozorila na vprašanje prenehanja veljavnosti PUPD.
         Po mnenju te države članice bi bilo treba, glede na to, da je PUPD – in s tem sporna ureditev – že prenehal veljati in ni
         bil obnovljen, ugotoviti, da je bil opomin brezpredmeten, ker zakonodaja, ki povzroča zatrjevano neizpolnitev obveznosti,
         ne obstaja več. Kar zadeva vsebino, navedena država članica meni, da ni mogoče ugotoviti nikakršne nezdružljivosti s pravom
         Unije in da je bila sporna ureditev vsekakor upravičena z razlogi v splošnem interesu, ki jih priznava pravo Unije, zlasti
         s ciljem boja proti davčni utaji in davčnemu izogibanju.

      12      Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je 11. maja 2007 na Portugalsko republiko naslovila obrazloženo mnenje, s
         katerim je nasprotovala upoštevnosti predhodnega opozorila na vprašanje glede prenehanja veljavnosti PUPD in tej državi članici
         očitala ugodnejše davčno obravnavanje obveznic javnega dolga, ki jih je sama izdala. Komisija je pozvala Portugalsko republiko,
         naj v dveh mesecih od prejema tega mnenja sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev z njim.

      13      Ker je Portugalska republika pri odgovoru na obrazloženo mnenje ohranila svoje prejšnje stališče, se je Komisija odločila
         vložiti to tožbo.

       Tožba
       Dopustnost
      14      Portugalska republika meni, da je tožba, ki jo je vložila Komisija, nedopustna iz dveh razlogov. Prvič, obstajala naj bi neskladnost
         med pisnim opominom in omenjenim obrazloženim mnenjem, navedenima v točkah 10 in 12 te sodbe. Drugič, ker PUPD in torej sporna
         ureditev nista več v veljavi, naj bi bila ta tožba brezpredmetna.

       Ugovor nedopustnosti, ki se nanaša na neskladnost med pisnim opominom in obrazloženim mnenjem
      –       Trditve strank
      15      Portugalska republika trdi, da je Komisija šele v obrazloženem mnenju, poslanem 11. maja 2007, torej po koncu veljavnosti
         sporne ureditve leta 2005, razložila, da je do zatrjevane neizpolnitve prišlo zaradi ugodnejšega obravnavanja obveznic portugalske
         države, ne v primerjavi z drugim premoženjem, kot je bilo navedeno v pisnem opominu, poslanim 19. decembra 2005, ampak zgolj
         v primerjavi z obveznicami javnega dolga drugih držav članic in drugih držav pogodbenic Sporazuma EGP. Predmet neizpolnitve
         v navedenem obrazloženem mnenju naj torej ne bi bil v skladu s tistim, ki je bil naveden v pisnem opominu.

      16      Komisija meni, da ni nikakršne neskladnosti med pisnim opominom in obrazloženim mnenjem glede predmeta zatrjevane neizpolnitve.
         Trdi, da je po tem, ko je Portugalska republika v odgovoru na ta pisni opomin predstavila svoje argumente, natančneje obrazložila
         svoje očitke v obrazloženem mnenju, ne da bi kakorkoli spremenila očitke, navedene v navedenem pisnem opominu. Očitki, ki
         so predmet te tožbe, naj bi vsekakor že bili vsebovani v pisnem opominu.

      –       Presoja Sodišča
      17      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je namen predhodnega postopka dati državi članici priložnost, prvič, da izpolni obveznosti
         iz prava Unije in, drugič, da učinkovito uveljavi razloge obrambe zoper očitke Komisije (glej zlasti sodbe z dne 10. maja
         2001 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-152/98, Recueil, str. I‑3463, točka 23; z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija
         proti Nemčiji, C‑476/98, Recueil, str. I-9855, točka 46, in z dne 8. aprila 2008 v zadevi Komisija proti Italiji, C-337/05,
         ZOdl., str. I-2173, točka 19).

      18      Pravilnost tega postopka pomeni bistveno jamstvo, ki ga želi zagotavljati PDEU, ne le za varstvo pravic zadevne države članice,
         temveč tudi za zagotovitev, da bo v morebitnem sodnem postopku predmet spora jasno opredeljen (glej zlasti zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Nemčiji, točka 46, in sodbo z dne 10. aprila 2008 v zadevi Komisija proti Italiji, C-442/06, ZOdl., str.
         I-2413, točka 22).

      19      Iz tega izhaja, da je cilj pisnega opomina po eni strani omejiti predmet spora in dati državi članici, ki je pozvana, naj
         predloži svoja stališča, potrebne podatke za pripravo obrambe ter ji po drugi strani omogočiti, da uskladi svoje predpise,
         preden se zadeva predloži Sodišču (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Nemčiji, točka 47, in Komisija proti Italiji,
         točka 22).

      20      Poleg tega je treba prav tako opozoriti, da če mora obrazloženo mnenje vsebovati skladen in natančen prikaz razlogov, ki so
         Komisijo prepričali, da zadevna država članica ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe, za pisni opomin ne veljajo tako stroge
         zahteve glede natančnosti, zato mora pisni opomin nujno vsebovati le prvi strnjen povzetek očitkov. Torej Komisiji nič ne
         preprečuje, da ne bi obrazloženem mnenju podrobneje prikazala očitkov, ki jih je splošneje že navedla v pisnem opominu (glej
         zlasti sodbe z dne 31. januarja 1984 v zadevi Komisija proti Irski, 74/82, Recueil, str. 317, točka 20; z dne 28. marca 1985
         v zadevi Komisija proti Italiji, 274/83, Recueil, str. 1077, točka 21, in z dne 6. novembra 2003 v zadevi Komisija proti Španiji,
         C-358/01, Recueil, str. I-13145, točka 29).

      21      V obravnavanem primeru je bilo s pisnim opominom Portugalski republiki omogočeno, da se seznani z naravo očitkov, ki so bili
         naslovljeni nanjo, s čimer ji je bila dana možnost obrambe. Res je, da je Komisija v pisnem opominu primerjala ugodnejše obravnavanje
         obveznic javnega dolga portugalske države v primerjavi z vsem drugim premoženjem, ki je navedeno v PUPD, medtem ko je v obrazloženem
         mnenju primerjala zgolj navedene obveznice z obveznicami javnega dolga drugih držav članic in drugih držav pogodbenic Sporazuma
         EGP. Vendar kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 21 sklepnih predlogov, navedeno premoženje tvori splošnejšo kategorijo
         od tiste, ki jo predstavljajo obveznice javnega dolga, ki jih izdajajo države, in tako vsekakor vključuje slednjo.

      22      V obrazloženem mnenju je Komisija tako le pojasnila očitke, ki so bili že predstavljeni v pisnem opominu. S tem je omejila
         predmet spora na drugačno obravnavanje obveznic javnega dolga portugalske države v primerjavi z obveznicami javnega dolga,
         ki so jih izdale druge države članice in druge države pogodbenice Sporazuma EGP, ne da bi navedeni predmet razširila (glej
         v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C-365/97, Recueil, str. I-7773, točka 25, in po
         analogiji sodbo z dne 18. maja 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C-221/04, ZOdl. str. I-4515, točka 33).

      23      Zato je treba ugovor nedopustnosti zaradi neskladnosti med pisnim opominom in obrazloženim mnenjem, ki ga navaja Portugalska
         republika, zavrniti.

       Ugovor nedopustnosti, ki se nanaša na brezpredmetnost tožbe
      –       Trditve strank
      24      Portugalska republika trdi, da je tožba nedopustna, ker je brezpredmetna. PUPD naj bi bil uporabljen časovno zelo omejeno,
         pri čemer je takšna omejenost bistvena za dosego cilja, ki ga PUPD zasleduje, to je spodbuditi zavezance, da spontano uredijo
         svoj davčni položaj.

      25      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES naj bi bila nedopustna, kadar kršitev obveznosti, ki izhaja iz
         prava Unije, ne obstaja več ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju. Ravno do tega naj bi prišlo v obravnavanem primeru,
         saj naj sporne ureditve s koncem leta 2005 ne bi bilo več mogoče uporabljati. Uporaba te ureditve je bila namreč pogojena
         s plačilom zneska, dolgovanega za popravek davka, kar je bilo v skladu s členom 5(2) in (3) PUPD treba storiti v desetih delovnih
         dneh po vložitvi napovedi za popravek davka, kar pa je bilo treba storiti najpozneje do 16. decembra 2005.

      26      V obravnavanem primeru naj ne bi šlo za nikakršen trajen položaj. Celotno plačilo višjega ali nižjega zneska naj bi bilo namreč
         dejanje, storjeno v trenutku. Osebe, ki niso mogle izkoristiti ugodnejšega davčnega obravnavanja, naj v trenutku izvršitve
         plačila zneska, obračunanega po stopnji, kot jo določa PUPD, ne bi bile več v finančno manj ugodnem položaju. Ravno ta trenutek
         je bil pravno relevanten za preverjanje, ali je zatrjevana neizpolnitev že prenehala učinkovati pred potekom roka, določenega
         v obrazloženem mnenju.

      27      Portugalska republika se v oporo svoji trditvi med drugim sklicuje na točko 73 sodbe z dne 4. maja 2006 v zadevi Komisija
         proti Združenemu kraljestvu (C‑508/03, ZOdl., str. I-3969), v skladu s katero je tožba zaradi neizpolnitve obveznosti nedopustna
         zaradi brezpredmetnosti, kadar neizpolnitve obveznosti na dan, ko se izteče rok iz obrazloženega mnenja, ni več.

      28      Komisija v nasprotju s tem meni, da je ta tožba dopustna.

      29      Meni, da Portugalska republika ni prostovoljno naredila konca zatrjevani neizpolnitvi, da bi ponovno vzpostavila zakonito
         stanje. PUPD ni več veljal, ker je bila ta ureditev od začetka in po svoji naravi začasna. Postopek za neizpolnitev obveznosti
         naj bi bilo mogoče začeti, da bi se ugotovilo, ali država članica ni izpolnila svojih obveznosti, tudi kadar sporno stanje
         ne obstaja več, če še vedno obstaja interes za ta postopek. Komisija meni, da takšen interes lahko še vedno obstaja, zlasti
         kadar so učinki začasnega ukrepa trajni. Osebe, ki niso mogle izkoristiti ugodnejšega davčnega obravnavanja, naj bi ostale
         v finančno manj ugodnem položaju v primerjavi z osebami, ki so to možnost imele. Učinek naj bi bil trajen, ker se ohranja,
         čeprav ni ponavljajoč.

      30      Na obravnavi je Komisija dodala, da se trajnost učinkov sporne ureditve kaže v dodatnemu elementu, to je v obveznosti, naloženi
         lastnikom obveznic javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, ki želijo izkoristiti ugodnejšo stopnjo popravka, kot
         jo določa PUPD, da v skladu s členom 6(4) PUPD te obveznice obdržijo še najmanj tri leta po vložitvi napovedi za popravek
         davka.

      –        Presoja Sodišča
      31      Najprej je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti treba presojati glede na
         položaj države članice ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (glej zlasti sodbi z dne 27. oktobra 2005 v zadevi
         Komisija proti Italiji, C-525/03, ZOdl., str. I-9405, točka 14, in z dne 6. decembra 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
         C-456/05, ZOdl., str. I-10517, točka 15).

      32      V obravnavanem primeru se je rok za uskladitev z obrazloženim mnenjem, ki je bil v tem mnenju določen Portugalski republiki,
         iztekel julija 2007.

      33      Treba je torej preveriti, ali je na ta dan sporna ureditev še vedno učinkovala (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Komisija
         proti Italiji z dne 27. oktobra 2005, točka 16; Komisija proti Španiji z dne 18. maja 2006, točka 25, in Komisija proti Nemčiji
         z dne 6. decembra 2007, točka 16).

      34      V zvezi s temi iz PUPD izhaja, da je bila njegova uporaba pogojena s plačilom dolgovanega zneska za popravek davka, kar je
         bilo treba storiti v desetih delovnih dneh po vložitvi napovedi za popravek davka. V skladu s členom 5(2) PUPD je bilo to
         napoved treba oddati najpozneje do 16. decembra 2005.

      35      Poleg tega je treba poudariti, da morajo v skladu s členom 6(4) in (5) PUPD obveznice javnega dolga, ki jih je izdala portugalska
         država in ki so v lasti zavezancev, ki so hoteli izkoristiti ugodnejše davčno obravnavanje, ostati v lasti teh zavezancev
         najmanj tri leta od datuma vložitve napovedi za popravek davka, ne glede na datum njihove pridobitve, sicer morajo navedeni
         zavezanci plačati razliko med zneskom, obračunanim po splošni stopnji popravka, in zneskom, ki je bil plačan na podlagi ugodnejše
         stopnje, povišano za pripadajoče obresti, povečane za 5 odstotnih točk.

      36      Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 49 sklepnih predlogov, so bile koristi iz ugodnejšega davčnega obravnavanja
         v celoti pridobljene šele po izteku treh let od vložitve napovedi za popravek davka, to je najprej konec julija 2008 in najpozneje
         16. decembra 2008.

      37      Dodati je treba, da je člen 6(5) PUPD tej državi članici dal možnost, da po prenehanju veljavnosti PUPD za zavezance, ki so
         odsvojili obveznice javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, katerih posest je upravičevala uporabo posebne stopnje
         2,5 % v obdobju treh let iz člena 6(4) PUPD, uporabi splošno 5‑odstotno stopnjo, povečano za obresti. Tako je Portugalska
         republika do 16. decembra 2008 imela možnost drugače obravnavati zavezance, ki so odsvojili obveznice javnega dolga, ki jih
         je izdala portugalska država, v primerjavi s tistimi, ki so te obveznice obdržali. Ugotoviti je torej treba, da je bilo to
         možnost še vedno mogoče uporabiti ob izteku roka, določenega za uskladitev z obrazloženim mnenjem.

      38      Iz tega izhaja, da je sporna ureditev učinkovala tudi po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju.

      39      Portugalska republika je na obravnavi v bistvu trdila, da ji Komisija ne očita, da je določila obveznost neodsvojitve obveznic
         javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, v obdobju treh let, kar je imelo za posledico uporabo ugodnejše stopnje
         davčnega popravka, ampak od nje zahteva le, naj ugodnejše obravnavanje razširi na imetnike obveznic, ki so jih izdale druge
         države članice ali druge države pogodbenice Sporazuma EGP. Po mnenju tožene stranke zadevna obveznost ni ugodnost, ampak breme
         za zadevne zavezance.

      40      Vendar je treba poudariti, da ta utemeljitev Portugalske republike ni upoštevna za ugotovitev, ali je sporna ureditev še učinkovala
         po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju.

      41      Poleg tega je treba opozoriti, da ima Komisija nalogo, da po uradni dolžnosti in v splošnem interesu nadzira izvajanje prava
         Unije s strani držav članic in da ugotavlja morebitne neizpolnitve obveznosti, ki iz njega izhajajo, da bi se te neizpolnitve
         odpravile (glej sodbi z dne 1. februarja 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C-333/99, Recueil, str. I-1025, točka 23,
         in z dne 2. junija 2005 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-394/02, ZOdl., str. I-4713, točka 15). V obravnavanem primeru Komisija
         pravilno predlaga Sodišču, naj zgolj ugotovi obstoj zatrjevane neizpolnitve in Portugalsko republiko pozove, naj to neizpolnitev
         odpravi, ne da bi od nje zahtevala – v nasprotju s tem, kar trdi ta država članica – da na določen način ravna, da bi ponovno
         uvedla enako obravnavanje, ki naj bi bilo kršeno.

      42      Glede na zgoraj navedeno in ne da bi bilo treba Sodišču odločiti o argumentu Komisije, da finančna neugodnost, ki bremeni
         osebe, ki niso mogle izkoristiti ugodnejšega davčnega obravnavanja, v primerjavi z osebami, ki so to možnost imele, kot taka
         pomeni trajen učinek sporne ureditve, je treba ugotoviti, da je ta ureditev še naprej ustvarjala učinke na datum, ki se upošteva
         za presojo dopustnosti tožbe, zato je treba ugovor nedopustnosti, ki se nanaša na brezpredmetnost, zavrniti.

       Vsebinska presoja
       Trditve strank
      43      Komisija očita Portugalski republiki, da je kršila člen 56 ES in člen 40 Sporazuma EGP s tem, da je v okviru PUPD določila
         ugodnejše davčno obravnavanje obveznic javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država.

      44      Komisija poudarja, da je bila ob uporabi členov 2 in 6 PUPD 5-odstotna stopnja, ki se je uporabljala za vrednost premoženja,
         navedenega v napovedi za popravek davka, znižana na 2,5 % bodisi za premoženje v obliki obveznic države portugalske bodisi
         za drugo premoženje, če je bila njegova vrednost ponovno naložena v te obveznice pred datumom vložitve navedene napovedi.

      45      Čeprav Komisija ni izpodbijala dejstva, da so obveznice javnega dolga, ki jih izdajo države, lahko deležne ugodnejšega obravnavanja,
         meni, da je uporaba nižje davčne stopnje za zakonsko urejeno premoženje, ki je v obliki obveznic portugalske države, omejitev
         prostega pretoka kapitala in je prepovedana s členom 56 ES, če so bili zavezanci, ki so lahko uporabljali PUPD, odvrnjeni
         od tega, da imajo zakonsko urejeno premoženje v drugih oblikah kot pa v obliki obveznic portugalske države. Nacionalna davčna
         določba, ki zavezance odvrača od naložb v druge države članice, pa naj bi v skladu s sodbo z dne 21. novembra 2002 v zadevi
         X in Y (C-436/00, Recueil, str. I-10829, točka 70) pomenila omejitev prostega pretoka kapitala v smislu člena 56 ES. Komisija
         meni, da taka omejitev ne more biti upravičena na podlagi člena 58(1) ES.

      46      Komisija se v oporo svoji trditvi sklicuje na sodbo z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen (C-35/98, Recueil, str. I-4071,
         točki 43 in 44). Uporabe dveh različnih stopenj popravka naj ne bi bilo mogoče objektivno upravičiti, če so vsi zadevni zavezanci
         v enakem položaju, za katerega je značilna pripravljenost zakonsko urediti svoj davčni položaj.

      47      Komisija v repliki dodaja, da na podlagi Direktive Sveta 2003/48/ES z dne 3. junija 2003 o obdavčevanju dohodka od prihrankov
         v obliki plačil obresti (UL L 157, str. 38) ni mogoče upravičiti predpisanega ugodnejšega obravnavanja glede obveznic, ki
         jih je izdala portugalska država.

      48      Portugalska republika meni, da sporno ureditev upravičuje zasledovani cilj v splošnem interesu, ki je boj proti davčnim utajam
         in izogibanju davkom. V zvezi s tem se sklicuje na člen 58(1)(b) ES, pri čemer pojasnjuje, da sporna ureditev izpolnjuje zahteve
         iz odstavka 3 navedenega člena, in na pojem nujnih razlogov v splošnem interesu ter v zvezi s tem navaja sodbo z dne 15. julija
         2004 v zadevi Lenz (C-315/02, ZOdl., str. I-7063, točka 27).

      49      Portugalska republika opozarja, da je bil PUPD uveden s ciljem popravka davka na premoženje, ki se je na Portugalskem izognilo
         obdavčitvi. V tem smislu naj bi plačilo zneska obračunanega po 2,5- ali 5-odstotni stopnji v resnici delovalo kot „strošek
         ureditve“ davčnega položaja zadevnih oseb. Delovalo naj bi kot nadomestilo, ki naj bi omogočilo ugasnitev davčnih obveznosti
         proti portugalski državi glede premoženja, ki je bilo predmet napovedi.

      50      Ta odškodninska funkcija naj bi upravičevala, da so znižani stroški popravka določeni le za obveznice portugalske države,
         kajti v okviru PUPD so bili upoštevani davčni prihodki te države članice zaradi ugaslih davčnih obveznosti v povezavi z zadevnim
         premoženjem. Portugalska država naj bi tako posredno razpolagala z davčnimi prihodki, ki ji pripadajo.

      51      Poleg tega naj bi bilo z znižano stopnjo mogoče doseči širšo uporabo PUPD, kar naj bi pripomoglo k učinkovitejšemu boju proti
         davčnim utajam in izogibanju davkom.

      52      Sporna ureditev naj bi torej bila v skladu s pravom Unije in sorazmerna z zasledovanim ciljem, saj je bila jasno omejena na
         kategorijo premoženja določenih obveznic in naj v nobenem primeru ne bi povzročila segmentacije trgov.

      53      Portugalska republika se prav tako sklicuje na Direktivo 2003/48. Z njo je bilo tako razlikovanje dopuščeno za prenosljive
         dolžniške vrednostne papirje, ki jih izda javna uprava, zato naj bi se ob pripravi PUPD štelo za zakonito določiti tudi ugodnejše
         obravnavanje za obveznice, ki jih je izdala portugalska država.

       Presoja Sodišča
      –       Obstoj omejitve prostega pretoka kapitala
      54      Spomniti je treba, da so ukrepi, ki jih sprejme država članica, da bi svoje rezidente odvrnila od najemanja posojil v drugih
         državah članicah ali od naložb v druge države članice, omejitve prostega pretoka kapitala v smislu člena 56 ES (glej v tem
         smislu sodbe z dne 14. novembra 1995 v zadevi Svensson et Gustavsson, C‑484/93, Recueil, str. I-3955, točka 10; z dne 16.
         marca 1999 v zadevi Trummer in Mayer, C-222/97, Recueil, str. I-1661, točka 26, in z dne 14. oktobra 1999 v zadevi Sandoz,
         C-439/97, Recueil, str. I-7041, točka 19).

      55      V obravnavanem primeru je gotovo, da so zavezanci, lastniki obveznic javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, lahko
         bili ugodneje davčno obravnavani v skladu s členom 6(1) PUPD v primerjavi z zavezanci, lastniki obveznic javnega dolga, ki
         so jih izdale druge države članice. Medtem ko so namreč zadnjenavedeni morali plačati znesek, obračunan po 5-odstotni stopnji
         glede na vrednost premoženja, navedeno v napovedi za popravek davka, je za zavezance, ki so vložili v obveznice javnega dolga,
         ki jih je izdala portugalska država, veljala znižana stopnja 2,5 % za del premoženja, ki se nanaša na njih. Poleg tega se
         je v skladu s členom 6(2) PUPD ta znižana stopnja enako uporabljala za vsako drugo prijavljeno premoženje, če je bila njegova
         vrednost ponovno vložena v obveznice portugalske države ob vložitvi napovedi za popravek davka.

      56      Tako je sporna ureditev določala različno obravnavanje, glede na to, ali so zavezanci imeli obveznice javnega dolga, ki jih
         je izdala portugalska država, ali obveznice javnega dolga, ki so jih izdale druge države članice, ki je bilo manj ugodno za
         drugo kategorijo zavezancev. Tako različno obravnavanje zato lahko zavezance odvrača od tega, da vlagajo v obveznice javnega
         dolga, ki so jih izdale druge države članice, ali od tega, da take obveznice obdržijo.

      57      Iz tega izhaja, da je sporna ureditev omejitev prostega pretoka kapitala, ki je načeloma prepovedana s členom 56(1) ES.

      –       Utemeljitev omejitve prostega pretoka kapitala
      58      Preučiti je treba, ali je tako ugotovljeno omejitev pretoka kapitala mogoče objektivno upravičiti na podlagi legitimnih interesov,
         ki jih priznava pravo Unije.

      59      Kot je Sodišče že večkrat presodilo, prosti pretok kapitala ne more biti omejen z nacionalno ureditvijo, razen če je ta upravičena
         z razlogi, navedenimi v členu 58 ES ali z nujnimi razlogi v splošnem interesu v smislu sodne prakse Sodišča (glej v tem smislu
         sodbi z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-367/98, Recueil, str. I-4731, točka 49, in z dne 14. februarja
         2008 v zadevi Komisija proti Španiji, C-274/06, točka 35).

      60      Res je, da cilji boja proti davčnim utajam in davčnemu izogibanju, na katere se sklicuje Portugalska republika, lahko upravičijo
         omejitev prostega pretoka kapitala (glej v tem smislu, v zvezi z bojem proti izogibanju davkom, sodbo z dne 26. septembra
         2000 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-478/98, Recueil, str. I‑7587, točka 39, in v zvezi z bojem proti davčnim utajam sodbo
         z dne 19. novembra 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C-540/07, ZOdl., str. I-10983, točka 55).

      61      Vendar mora omejitev prostega pretoka kapitala omogočiti zagotavljanje uresničevanja teh ciljev in ne sme prekoračiti okvirov,
         ki so potrebni za njihovo doseganje (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 19. novembra
         2009, točka 57).

      62      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da tudi ob domnevi, da je popravek davka, ki ga je uvedel PUPD, lahko v splošnem smislu
         prispeval k uresničitvi ciljev boja proti davčni utaji in davčnemu izogibanju, sporna ureditev, ki določa drugačno obravnavanje
         za obveznice javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, v primerjavi s tistimi, ki so jih izdale druge države članice,
         ne spoštuje teh zahtev.

      63      Opozoriti je namreč treba, da je ta ureditev v okviru navedenega popravka davka določala uporabo drugačne stopnje popravka
         glede na to, ali so prijavljeno premoženje tvorile obveznice javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, ali obveznice
         javnega dolga, ki so jih izdale druge države članice, čeprav so se druga pravila iz PUPD, ki so se uporabljala za zavezance,
         ki so želeli zakonsko urediti svoj davčni položaj, uporabljala neodvisno od države izvora premoženja.

      64      Glede argumenta Portugalske republike, da je bilo to razlikovanje v stopnji popravka upravičeno z dejstvom, da plačilo zneska,
         ki ustreza uporabi takšne stopnje, pomeni nadomestilo, ki je lahko višje za zakonsko urejene naložbe v obveznice javnega dolga,
         ki so jih izdale druge države članice, je ta trditev, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 89 sklepnih predlogov,
         v resnici poskus, da se ukrep, ki omejuje prosti pretok kapitala, upraviči s sledenjem ekonomskemu cilju, ki je nadomestiti
         izgubo davčnih prihodkov zadevne države članice.

      65      V zvezi s tem zadostuje spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso zgolj ekonomski cilj ne more upravičiti omejitve temeljne
         svoboščine, ki je zagotovljena s Pogodbo (glej v tem smislu sodbo z dne 28. aprila 1998 v zadevi Decker, C-120/95, Recueil,
         str. I-1831, točka 39; zgoraj navedeno sodbo Verkooijen, točka 48, in sodbo z dne 8. julija 2010 v zadevi Komisija proti Portugalski,
         C-171/08, ZOdl., str. I-6813, točka 71).

      66      Glede argumenta Portugalske republike, da je Direktiva 2003/48 upravičila različno obravnavo prenosljivih dolžniških vrednostnih
         papirjev, ki jih izda javna uprava, in vrednostnih papirjev, ki jih izdajo pravne osebe zasebnega prava, je treba ugotoviti,
         da tudi ob domnevi, da navedena direktiva omogoča vzpostavitev takšnega različnega obravnavanja, to ne bi upravičilo razlike
         v obravnavanju vrednostnih papirjev iste vrste, v tem primeru obveznic javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država,
         in tistih, ki so jih izdale druge države članice.

      67      Iz tega izhaja, da omejitev prostega pretoka kapitala, kot izhaja iz sporne ureditve, ne more biti upravičena z razlogi, ki
         jih navaja Portugalska republika.

      68      Ker imajo določbe člena 40 Sporazuma EGP enak pravni pomen kot po vsebini enake določbe člena 56 ES (glej sodbi z dne 11.
         junija 2009 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-521/07, ZOdl., str. I-4873, točka 33, in z dne 6. oktobra 2009 v zadevi
         Komisija proti Španiji, C-562/07, ZOdl., str I-9553, točka 67), v okoliščinah, kot so podane v obravnavanem primeru, vse zgoraj
         navedeno mutatis mutandis velja glede člena 40 Sporazuma EGP.

      69      Zato je treba tožbo Komisije šteti za utemeljeno.

      70      Ugotoviti je treba, da Portugalska republika s tem, da je v okviru PUPD, uvedene z zakonom št. 39-A/2005, določila ugodnejše
         davčno obravnavanje samo za obveznice javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, ni izpolnila obveznosti iz člena
         56 ES in člena 40 Sporazuma EGP.

       Stroški
      71      V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Portugalski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo
         stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1.      Republika portugalska s tem, da je v okviru posebne ureditve za popravek davka na premoženje, ki ni na portugalskem ozemlju
            na dan 31. decembra 2004 („regime excepcional de regularização tributária de elementos patrimoniais que não seencontrem no
            território português em 31 de Dezembro de 2004“), uvedene z zakonom št. 39-A/2005 z dne 29. julija 2005, določila ugodnejše
            davčno obravnavanje samo za obveznice javnega dolga, ki jih je izdala portugalska država, ni izpolnila obveznosti iz člena
            56 ES in člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992.
      2.      Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      *Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. februarja 1984. # Rewe-Zentral AG proti Direktor der Landwirtschaftskammer Rheinland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Köln - Nemčija. # Zadeva 37/83.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 2. maja 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Okolje. # Zadeva C-292/99.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 6. oktobra 1987. # Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS) proti Domenica Stefanutti. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour du travail de Mons - Belgija. # Socialna varnost. # Zadeva 197/85.