Sodba Sodišča (peti senat) z dne 5. decembra 1996. # John Reisdorf proti Finanzamt Köln-West. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Davek na dodano vrednost. # Zadeva C-85/95.


Sodba Sodišča z dne 11. julija 1985. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # DDV. # Zadeva 107/84.


Sodba Sodišča z dne 17. novembra 1993. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Davek na dodano vrednost - Šesta direktiva. # Zadeva C-68/92.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. julija 1977. # Jean-Jacques Geist proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 61-76.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. januarja 1975. # Raphael de Dapper proti Evropskemu parlamentu. # Zadeva 29-74.


Sodba Sodišča z dne 26. junija 1979. # Pigs and Bacon Commission proti Mc Carren and Company Limited. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court - Irska. # Zadeva 177/78.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. junija 2016.#EURO 2004. Hungary Kft. proti Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Predhodno odločanje – Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Carinska vrednost – Določitev carinske vrednosti – Transakcijska vrednost – Dejansko plačana cena – Utemeljeni dvomi glede resničnosti prijavljene cene – Prijavljena cena, ki je nižja od cene, plačane v okviru drugih transakcij v zvezi s podobnim blagom.#Zadeva C-291/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 16. junija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Carinska unija — Skupna carinska tarifa — Carinska vrednost — Določitev carinske vrednosti — Transakcijska vrednost — Dejansko plačana cena — Utemeljeni dvomi glede resničnosti prijavljene cene — Prijavljena cena, ki je nižja od cene, plačane v okviru drugih transakcij v zvezi s podobnim blagom“
      V zadevi C‑291/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Zalaegerszegu, Madžarska) z odločbo z dne 21. maja 2015, ki je prispela na Sodišče 15. junija 2015, v postopku

         EURO 2004. Hungary Kft.

      proti

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi A. Arabadžiev, predsednik senata, S. Rodin in E. Regan (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za madžarsko vlado M. Z. Fehér in G. Koós, agenta,

               —

               za špansko vlado A. Gavela Llopis, agentka,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z G. Albenziem, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, N. Vitorino in M. Rebelo, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo L. Havas in L. Grønfeldt, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 181a Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 3254/94 z dne 19. decembra 1994 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 5, str. 326) (v nadaljevanju: Izvedbena uredba).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo EURO 2004. Hungary Kft. in Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (generalna carinska in davčna uprava pokrajine Zahodno Podonavje, ki spada pod državno davčno in carinsko upravo, Madžarska, v nadaljevanju: regionalni carinski organ) glede tožbe za odpravo odločbe, s katero je bila carinska vrednost blaga, ki ga je ta družba uvozila, popravljena in so bili carinske dajatve in davek na dodano vrednost (DDV) dodatno odmerjeni.

         Pravni okvir

         Carinski zakonik

               3

               Uredba Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 82/97 z dne 19. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 8, str. 179) (v nadaljevanju: carinski zakonik), v členu 29(1) določa:
               „Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33, če:

                        (a)

                        v zvezi s prepustitvijo ali uporabo blaga za kupca ne obstajajo nobene druge omejitve, razen tistih, ki

                                 —

                                 jih nalaga ali zahteva zakon ali javni organi v Skupnosti,

                                 —

                                 omejujejo geografsko območje, na katerem se blago lahko proda naprej
                                 ali

                                 —

                                 bistveno ne vplivajo na vrednost blaga;

                        (b)

                        prodaja ali cena ni predmet pogojev ali storitev, katerih vrednost se v zvezi z blagom, ki se vrednoti, ne more določiti;

                        (c)

                        noben del izkupička od vsake kasnejše ponovne prodaje, prepustitve ali uporabe blaga s strani kupca ne pripada neposredno ali posredno prodajalcu, razen če se lahko v skladu s členom 32 opravi ustrezna uskladitev;
                        in

                        (d)

                        kupec in prodajalec nista povezana ali, v primeru, da sta povezana, če je transakcij[sk]a vrednost v skladu z odstavkom 2 sprejemljiva za carinske namene.“

               4

               Člen 30(1) in (2) tega zakonika določa:
               „1.   Če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo člena 29, je treba po vrstnem redu uporabiti točke (a), (b), (c) in (d) odstavka 2 […]
               2.   Carinske vrednosti, določene z uporabo tega člena, so naslednje:
               […]

                        (b)

                        transakcijska vrednost podobnega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Skupnost in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti;

                  […]“

               5

               Člen 78 carinskega zakonika določa:
               „1.   Carinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracije ponovno pregledajo.
               2.   Carinski organi lahko po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije v zvezi z zadevnim blagom ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, da se prepričajo o točnosti navedb v deklaraciji. Ta preverjanja se lahko izvajajo pri deklarantu, vseh osebah, ki so s poslovnega vidika neposredno ali posredno udeležene v navedenih operacijah, in vseh drugih osebah, ki iz poslovnih razlogov razpolagajo s temi dokumenti in podatki. Ti organi lahko tudi pregledajo blago, če je to še mogoče predložiti.
               3.   Če se pri ponovnem pregledu deklaracije ali naknadnih preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov, sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove informacije, s katerimi razpolagajo.“

         Izvedbena uredba

               6

               Člen 151 Izvedbene uredbe določa:
               „1.   Pri uporabi člena 30(2)(b) [carinskega] zakonika (transakcijska vrednost podobnega blaga) se carinska vrednost določi s sklicevanjem na transakcijsko vrednost podobnega blaga iz kupoprodajnega posla na enaki komercialni ravni in za skoraj enako količino blaga, kakršna je količina blaga, ki se vrednoti. Če takšnega kupoprodajnega posla ni, se upošteva transakcijska vrednost podobnega blaga, ki je bilo prodano na drugi komercialni ravni in/ali tudi v drugačnih količinah, usklajena zaradi upoštevanja razlik, ki bi jih lahko povzročila komercialna raven in/ali količina, pod pogojem, da se lahko te uskladitve, zaradi katerih se lahko vrednost zviša ali zniža, opravijo na podlagi predloženih dokazov, iz katerih izhaja, da so pravilne in natančne.
               […]
               5.   Za uporabo tega člena se za ‚transakcijsko vrednost uvoženega podobnega blaga‘ šteje carinska vrednost, ki je bila predhodno ugotovljena v skladu s členom 29 [carinskega] zakonika in usklajena v skladu z odstavkom 1 in odstavkom 2 tega člena.“

               7

               Člen 178(4) navedene uredbe določa:
               „Z oddajo deklaracije, ki se zahteva v skladu z odstavkom 1, na carinskem uradu oseba iz odstavka 2, brez poseganja v morebitno uporabo kazensko pravnih predpisov, prevzame odgovornost glede:

                        —

                        točnosti in popolnosti podatkov, navedenih v deklaraciji,

                        —

                        verodostojnosti dokumentov, predloženih kot dokazilo k tem podatkom,
                        in

                        —

                        predložitve vseh dodatnih podatkov ali dokumentov, potrebnih za določitev carinske vrednosti blaga.“

               8

               Člen 181a Izvedbene uredbe določa:
               „1.   Carinskim organom ni treba določati carinske vrednosti uvoznega blaga na osnovi metode transakcijske vrednosti, če v skladu s postopkom iz odstavka 2 niso prepričani, na podlagi upravičenega dvoma, da prijavljena vrednost predstavlja celoten znesek, plačan ali ki se plača, kakor je navedeno v členu 29 [carinskega] zakonika.
               2.   Kadar so carinski organi v dvomih, kakor je opisano v odstavku 1, lahko zaprosijo za dodatne informacije v skladu s členom 178(4). Če se ti dvomi nadaljujejo, morajo carinski organi pred končno odločitvijo obvestiti zadevno osebo, pisno, če se zahteva, o razlogih za te dvome in ji primerno omogočiti, da odgovori. Končna odločitev in razlogi zanjo se zadevni osebi sporočijo v pisni obliki.“

               9

               Izvedbena uredba vsebuje Prilogo 23, naslovljeno „Pojasnjevalne opombe o carinski vrednosti“. V točki 1 opomb iz te priloge glede člena 30(2)(a) in (b) carinskega zakonika je določeno:
               „Pri uporabi teh določb carinski organi, kjer je mogoče, upoštevajo prodajo enakega ali podobnega blaga, kakor je ustrezno, na enaki komercialni ravni ali v približno enaki količini kakor blago, ki se vrednoti. Če takega kupoprodajnega posla ni, se lahko za primerjavo uporabi prodaja enakega ali podobnega blaga, kakor je ustrezno, ki poteka pod enim od naslednjih treh pogojev:
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               10

               Družba EURO 2004. Hungary, ki je gospodarska družba s sedežem na Madžarskem, je 4. marca 2014 pri Nemzeti Adó- és Vámhivatal Zala Megyei Vám- és Pénzügyőri Igazgatósága (carinska in davčna uprava za županijo Zala, ki spada pod državno davčno in carinsko upravo, v nadaljevanju: županijski carinski organ) z elektronsko carinsko deklaracijo, s posredovanjem svojega carinskega zastopnika, začela postopek sprostitve različnega blaga s poreklom iz Kitajske in z bruto težo 13.000 kg v prosti promet. Ta organ, ki je po delnem fizičnem pregledu blaga to sprostil v prosti promet, se je nato na podlagi člena 78 carinskega zakonika odločil za naknadno preverjanje te deklaracije.

               11

               Navedeni organ je z odločbo z dne 12. junija 2014 končal postopek naknadnega preverjanja navedene deklaracije in po tem, ko je zavrnil carinsko vrednost v višini 2.589.926 madžarskih forintov (HUF) (približno 8288 EUR), navedeno v carinski deklaraciji, določil dokončno carinsko vrednost uvoženega blaga na 3.023.938 HUF (približno 9676 EUR). Županijski carinski organ je zaradi teh sprememb družbi EURO 2004. Hungary naložil plačilo zneska 12.970 HUF (približno 41 EUR) iz naslova carinskih dajatev in zneska 47.784 HUF (približno 153 EUR) iz naslova DDV.

               12

               Iz obrazložitve odločbe z dne 12. junija 2014 je razvidno, da je bila carinska vrednost blaga v carinski deklaraciji na podlagi člena 29 carinskega zakonika določena na podlagi transakcijske vrednosti, da za blago niso veljale omejitve in pogoji, določeni v členu 29(1), od (a) do (c), tega zakonika, ter da med strankami transakcije prav tako ni obstajala povezava iz člena 29(1)(d) navedenega zakonika.

               13

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je županijski carinski organ primerjal trgovinski račun, ki mu je bil predložen, z uvoznikovimi knjigovodskimi knjigami in evidencami ter s predloženim bančnim potrdilom, pri čemer je ugotovil, da znesek, naveden v teh dokumentih, ustreza vsebini carinske deklaracije. Ta organ je kljub temu, ker je menil, da carinske vrednosti uvoženega blaga na kilogram neto teže ustrezajo izjemno nizki zaračunani ceni glede na povprečne statistične vrednosti, dostopne za primerljivo blago, podvomil v točnost carinskih vrednosti blaga, opisanega kot „bombažne rokavice za pečico“ z neto težo 150 kg, in „krpe iz mikrovlaken“ z neto težo 24 kg.

               14

               Navedeni organ je družbo EURO 2004. Hungary pozval, naj dokaže točnost carinske vrednosti zadevnega blaga, vendar je iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, razvidno, da ta družba ni predložila novih dokazov in je zgolj navedla, da je svojemu kitajskemu sopogodbeniku plačala vrednost, navedeno na računu.

               15

               Županijski carinski organ, ki je še vedno dvomil v točnost navedene vrednosti, je z uporabo statističnih podatkov preučil, po kateri ceni na enoto so se zadevne kategorije blaga prodajale madžarskim uvoznikom, in je njihovo carinsko vrednost izračunal na podlagi „transakcijske vrednosti podobnega blaga“ iz člena 30(2)(b) carinskega zakonika.

               16

               Regionalni carinski organ, pri katerem je družba EURO 2004. Hungary vložila upravno pritožbo, je potrdil odločbo županijskega carinskega organa z dne 12. junija 2014, saj je menil, da je bila ta pravilno sprejeta v okviru postopka, določenega v členu 181a Izvedbene uredbe, da so bili dvomi županijskega carinskega organa v zvezi z utemeljenostjo prijavljene vrednosti zadevnega blaga razumni in da je bil izračun carinske vrednosti tega blaga opravljen na podlagi posodobljenih statističnih podatkov.

               17

               Družba EURO 2004. Hungary je pri predložitvenem sodišču zoper odločbo regionalnega carinskega organa vložila tožbo v upravnem sporu. Po mnenju te družbe je županijski carinski organ zavrnil prijavljeno carinsko vrednost zadevnega blaga zgolj zato, ker je tej družbi uspelo skleniti ugoden nakup, kar naj bi bilo mogoče le zaradi dobrih poslovnih odnosov, ki naj ne bi mogli upravičiti dvoma glede te vrednosti.

               18

               Regionalni carinski organ je vztrajal pri obrazložitvi, na kateri temelji njegova odločba, in sicer z navajanjem, da družba EURO 2004. Hungary ni podala pojasnil glede tega, zakaj je cena zadevnega blaga neobičajno nizka glede na primerljive statistične vrednosti.

               19

               Predložitveno sodišče meni, da je za rešitev vprašanja, ali lahko nek carinski organ na podlagi člena 181a Izvedbene uredbe za določitev carinske vrednosti uvoženega blaga ne uporabi metode, ki temelji na transakcijski vrednosti tega blaga, potrebna razlaga te določbe.

               20

               V zvezi s tem predložitveno sodišče meni, da je za določitev carinske vrednosti uvoženega blaga prvi način, ki se uporabi kot splošno pravilo, upoštevanje transakcijske vrednosti tega blaga. Če v verodostojnost dokumentov, predloženih kot dokaz transakcijske vrednosti uvoženega blaga in resničnega predmeta te transakcije, sicer ni mogoče podvomiti in če ni drugih konkretnih razlogov za neupoštevanje transakcijske vrednosti tega blaga, naj bi bili carinski organi kot carinsko vrednost navedenega blaga dolžni sprejeti izkazano transakcijsko vrednost tega blaga, ker naj bi taka praksa omogočala, da se izključi uporaba arbitrarnih carinskih vrednosti, s čimer je tako zagotovljena možnost za nevtralno delovanje carinskega sistema. Predložitveno sodišče meni, da ta razlaga izhaja iz točk od 52 do 60 sodbe z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128), vendar s pridržkom, da je bila ta sodba izdana v bistveno drugačnih dejanskih okoliščinah, kot so te iz spora o glavni stvari, in da v njej ni obravnavano, na čem lahko dvomi iz člena 181a Izvedbene uredbe temeljijo.

               21

               V teh okoliščinah je Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Zalaegerszegu, Madžarska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba določbo člena 181a Izvedbene uredbe razlagati tako, da nasprotuje pravni praksi države članice, v skladu s katero se carinska vrednost blaga določi na podlagi ‚transakcijske vrednosti podobnega blaga‘, če se oceni, da je navedena vrednost transakcije v primerjavi s statistično povprečnimi nakupnimi cenami, preverjenimi pri uvozu podobnega blaga, nerazumno nizka in zato nepravilna, čeprav carinski organ ne izpodbija ali drugače oporeka verodostojnosti računa ali potrdila o nakazilu, ki se predložita kot dokazilo o dejansko plačani ceni za uvoženo blago, in ne da bi uvoznik predložil dodatne dokaze za izkaz transakcijske vrednosti?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               22

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 181a Izvedbene uredbe razlagati tako, da nasprotuje praksi carinskega organa, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se carinska vrednost uvoženega blaga določi na podlagi transakcijske vrednosti podobnega blaga, ki je metoda iz člena 30 carinskega zakonika, če se oceni, da je prijavljena transakcijska vrednost neobičajno nizka v primerjavi s povprečnimi statističnimi nakupnimi cenami, uporabljenimi pri uvozu podobnega blaga, čeprav carinski organ ne izpodbija ali drugače oporeka verodostojnosti računa ali potrdila o nakazilu, ki se predložita kot dokazilo o dejansko plačani ceni za uvoženo blago, uvoznik pa v odgovor na zahtevo carinskih organov v tem smislu ne predloži drugih dokazov ali informacij, da bi dokazal točnost prijavljene transakcijske vrednosti tega blaga.

               23

               Najprej je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se želi z ureditvijo Evropske unije o carinskem vrednotenju vzpostaviti pravičen, enoten in nevtralen sistem, ki izključuje uporabo arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti (sodba z dne 15. julija 2010, Gaston Schul, C‑354/09, EU:C:2010:439, točka 27 in navedena sodna praksa).

               24

               Zlasti, kot je razvidno iz točke 38 sodbe z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825), je na podlagi člena 29 carinskega zakonika carinska vrednost uvoženega blaga njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Unije dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33 tega zakonika.

               25

               V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da cena, ki je bila dejansko plačana ali jo je treba plačati, sicer praviloma tvori osnovo za izračun carinske vrednosti, vendar je ta cena dejavnik, ki ga je treba po potrebi uskladiti, če je to potrebno, da se izogne določitvi arbitrarne ali fiktivne carinske vrednosti (sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi, C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 39 in navedena sodna praksa).

               26

               Transakcijska vrednost mora namreč odražati resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga in upoštevati vse elemente tega blaga, ki pomenijo ekonomsko vrednost (sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi, C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 40 in navedena sodna praksa).

               27

               Če carinske vrednosti vseeno ni mogoče določiti s transakcijsko vrednostjo uvoženega blaga na podlagi člena 29 carinskega zakonika, se carinsko vrednotenje izvede v skladu z določbami iz člena 30 tega zakonika tako, da se po vrstnem redu uporabijo metode iz točk od (a) do (d) odstavka 2 zadnjenavedenega člena (sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi, C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 41).

               28

               Če carinske vrednosti uvoženega blaga ni mogoče določiti niti na podlagi člena 30 carinskega zakonika, se carinsko vrednotenje izvede v skladu z določbami člena 31 tega zakonika (sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi, C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 42).

               29

               Zato je tako iz besedila členov od 29 do 31 navedenega zakonika kot iz vrstnega reda, po katerem je treba na podlagi teh členov uporabiti merila za določitev carinske vrednosti, razvidno, da med temi določbami obstaja vez subsidiarnosti. Le takrat, ko carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo neke določbe, se je namreč treba sklicevati na določbo, ki tej določbi neposredno sledi po določenem vrstnem redu (sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi, C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 43).

               30

               Ker je za potrebe carinskega vrednotenja v skladu s členom 29 carinskega zakonika prednost dana transakcijski vrednosti, se domneva, da je ta način določitve carinske vrednosti najprimernejši in najpogosteje uporabljan (sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi, C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 44).

               31

               V zvezi z, prvič, vprašanjem, katera pooblastila imajo carinski organi, če jim je predložena carinska deklaracija, ki vzbuja dvome, člen 181a Izvedbene uredbe določa, da carinskim organom, če upravičeno dvomijo, da prijavljena vrednost predstavlja celoten plačani znesek ali znesek, ki ga je treba plačati, carinske vrednosti ni treba določati na osnovi metode transakcijske vrednosti. Ti organi torej lahko zavrnejo prijavljeno ceno, če se ti dvomi nadaljujejo po morebitni zahtevi za predložitev vseh dodatnih informacij ali dokumentov in potem ko je bilo zadevni osebi primerno omogočeno, da se opredeli glede razlogov, na katerih temeljijo navedeni dvomi (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 52).

               32

               Po drugi strani je Sodišče glede vrednosti, s katero je treba nadomestiti transakcijsko vrednost, že poudarilo, da je v členu 181a Izvedbene uredbe določeno le, da carinskim organom ,,ni treba določati carinske vrednosti […] na osnovi metode transakcijske vrednosti“, ne določa pa, s katero vrednostjo je treba v takem primeru nadomestiti transakcijsko vrednost (sodba z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 55).

               33

               V ta namen je treba v skladu s členoma 30 in 31 carinskega zakonika carinsko vrednost uvoženega blaga, če je ni možno določiti z uporabo člena 29 tega zakonika, najprej določiti z uporabo člena 30 in nato z uporabo navedenega člena 31 (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 56).

               34

               Poleg tega zlasti v zvezi z uporabo istega člena 30 iz točke 1 opomb v zvezi s členom 30(2)(a) in (b) carinskega zakonika, navedenih v Prilogi 23 Izvedbene uredbe, izhaja, da carinski organi, če je mogoče, upoštevajo prodajo enakega ali podobnega blaga, kakor je ustrezno, na enaki komercialni ravni ali v približno enaki količini kot blago, ki se vrednoti.

               35

               Iz tega izhaja, da lahko carinski organi za določitev carinske vrednosti zavrnejo prijavljeno ceno uvoženega blaga in uporabijo sekundarne metode določitve carinske vrednosti uvoženega blaga, kot so določene v členih 30 in 31 carinskega zakonika, zlasti prodajno ceno podobnega blaga, če se ti dvomi glede transakcijske vrednosti tega blaga nadaljujejo po zahtevi za predložitev vseh dodatnih informacij ali dokumentov in potem ko je bilo zadevni osebi primerno omogočeno, da se opredeli glede razlogov, na katerih temeljijo navedeni dvomi.

               36

               Vendar mora predložitveno sodišče, ki je edino, ki je neposredno seznanjeno s sporom, ki mu je predložen, ugotoviti, ali so bili dvomi carinskega organa iz postopka v glavni stvari utemeljeni, da je lahko uporabil sekundarne metode, in ali je ta organ zadevni osebi primerno omogočil, da se opredeli glede razlogov, na katerih temeljijo navedeni dvomi.

               37

               Za koristen odgovor predložitvenemu sodišču je treba te ugotovitve dodati v zvezi z elementi, s katerimi razpolaga Sodišče glede spora o glavni stvari.

               38

               V zvezi s tem je treba, prvič, predvsem glede utemeljenosti zadevnih dvomov navesti, da je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je v postopku v glavni stvari zadevni carinski organ menil, da je prijavljena transakcijska vrednost uvoženega blaga izjemno nizka glede na povprečno statistično vrednost pri uvozu primerljivega blaga. V obravnavanem primeru je razvidno, kot poudarja Evropska komisija, da je bila prijavljena cena, kar zadeva nekatere proizvode iz postopka v glavni stvari, za več kot 50 % nižja od povprečne statistične cene.

               39

               V takih okoliščinah je treba ugotoviti, da takšna razlika v ceni, kot je bila ugotovljena, očitno zadošča za utemeljitev dvomov, ki jih je imel carinski organ, in za to, da je ta carinski organ zavrnil prijavljeno carinsko vrednost zadevnega blaga.

               40

               Poleg tega ni sporno, da se v postopku v glavni stvari dvomi, zaradi katerih je navedeni organ uporabil člen 181a Izvedbene uredbe, niso nanašali na verodostojnost trgovinskega računa, temveč na točnost carinske vrednosti uvoženega blaga.

               41

               Spomniti je treba, da za namene uporabe člena 181a Izvedbene uredbe verodostojnost dokumentov, ki dokazujejo transakcijsko vrednost uvoženega blaga, ni odločilen element, je pa eden od dejavnikov, ki jih morajo carinski organi upoštevati. Ti organi lahko namreč kljub verodostojnosti teh dokumentov dvomijo glede točnosti carinske vrednosti uvoženega blaga (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 64).

               42

               Drugič, kar zadeva vprašanje, ali je carinski organ iz postopka v glavni stvari zadevni osebi primerno omogočil, da se opredeli glede razlogov, na katerih temeljijo navedeni dvomi, je iz podatkov iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je županijski carinski organ družbo EURO 2004. Hungary pozval, naj dokaže točnost carinske vrednosti uvoženega blaga. V teh okoliščinah je treba šteti, da je ta organ navedeni družbi primerno omogočil, da glede navedenih dvomov poda svoje stališče.

               43

               Vendar je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da ta družba v odgovor carinskim organom ni predložila novih dokazov in je izjavila, da je svojemu sopogodbeniku plačala vrednost, navedeno na računu.

               44

               Iz vseh zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je treba na predloženo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 181a Izvedbene uredbe razlagati tako, da ne nasprotuje praksi carinskega organa, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in v skladu s katero se carinska vrednost uvoženega blaga določi na podlagi transakcijske vrednosti podobnega blaga, ki je metoda iz člena 30 carinskega zakonika, če se oceni, da je prijavljena transakcijska vrednost neobičajno nizka v primerjavi s povprečnimi statističnimi nakupnimi cenami, uporabljenimi pri uvozu podobnega blaga, čeprav carinski organ ne izpodbija ali drugače oporeka verodostojnosti računa ali potrdila o nakazilu, ki se predložita kot dokazilo o dejansko plačani ceni za uvoženo blago, uvoznik pa v odgovor na zahtevo carinskih organov v tem smislu ne predloži drugih dokazov ali informacij, da bi dokazal točnost prijavljene transakcijske vrednosti tega blaga.

         Stroški

               45

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                     Člen 181a Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 3254/94 z dne 19. decembra 1994, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje praksi carinskega organa, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in v skladu s katero se carinska vrednost uvoženega blaga določi na podlagi transakcijske vrednosti podobnega blaga, ki je metoda iz člena 30 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 82/97 z dne 19. decembra 1996, če se oceni, da je prijavljena transakcijska vrednost neobičajno nizka v primerjavi s povprečnimi statističnimi nakupnimi cenami, uporabljenimi pri uvozu podobnega blaga, čeprav carinski organ ne izpodbija ali drugače oporeka verodostojnosti računa ali potrdila o nakazilu, ki se predložita kot dokazilo o dejansko plačani ceni za uvoženo blago, uvoznik pa v odgovor na zahtevo carinskih organov v tem smislu ne predloži drugih dokazov ali informacij, da bi dokazal točnost prijavljene transakcijske vrednosti tega blaga.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: madžarščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 17. marca 2005.#Isabella Scippacercola proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Dostop do dokumentov institucij - Člen 4(5) Uredbe (ES) št. 1049/2001.#Zadeva T-187/03.

text:
      Zadeva T-187/03
      Isabella Scippacercola
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Dostop do dokumentov institucij – Člen 4(5) Uredbe (ES) št. 1049/2001“
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 17. marca 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Evropske skupnosti – Institucije – Pravica dostopa javnosti do dokumentov – Uredba št. 1049/2001 – Omejitve pravice dostopa
            do dokumentov – Nerazkritje dokumenta, ki izvira iz države članice brez predhodnega soglasja te države – Pojem dokumenta,
            ki izvira iz države članice – Poročilo tretjega za račun države članice – Vključitev
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člen 4(5))
      2.     Evropske skupnosti – Institucije – Pravica javnosti do dostopa do dokumentov – Uredba št. 1049/2001 – Izjeme od pravice dostopa
            do dokumentov – Dokumenti, ki izvirajo od tretjih, in dokumenti, ki izvirajo iz države članice – Različno obravnavanje prošenj
            za dostop – Možnost države članice od institucije zahtevati nerazkritje dokumentov – Obveznost institucije, da jih ne razkrije
            brez predhodnega soglasja
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člena 4(4) in 5)
      1.     Iz člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije izhaja, da so
         med tretjimi strankami države članice deležne posebne obravnave. V tej določbi je namreč določeno, da lahko država članica
         institucijo prosi, naj ne razkrije dokumentov, ki izvirajo iz te države članice, brez njenega predhodnega soglasja. To možnost,
         ki je državam članicam priznana z omenjenim členom 4(5), je mogoče pojasniti z dejstvom, da cilj ali učinek te uredbe ni spreminjati
         nacionalnih predpisov o dostopu do dokumentov.

      Poročilo o analizi stroškov in koristi, ki ga je Komisija prejela v okviru vloge za financiranje iz Kohezijskega sklada, ki
         jo je vložila edina država članica upravičenka, in ki je nujen del informacij, ki jih mora taka vloga vsebovati, je treba
         šteti za dokument, ki izvira iz te države, ne glede na dejstvo, da ga je za račun te države pripravil tretji.

      (Glej točke 34 in od 36 do 39.)
      2.     Člen 4(4) Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije določa, da se institucije
         s tretjimi strankami, avtorji dokumenta, za katere se zahteva dostop, posvetujejo pri presoji, ali se lahko uporabi katera
         od izjem iz člena 4(1) ali (2) iste uredbe, razen če je že jasno, ali naj se dokument razkrije ali ne. Zato je pri dokumentih,
         katerih avtor je tretja stranka, posvetovanje s tretjo stranko na splošno predpogoj za opredelitev uporabe izjem pri dostopu,
         ki so določene v členu 4(1) in (2) te uredbe.

      Po drugi strani pa iz člena 4(5) iste uredbe izhaja, da so države članice deležne posebne obravnave. Glede dokumentov, ki
         izvirajo iz države članice in jih ima institucija, ima namreč država članica možnost, da od te institucije zahteva, da jih
         ne razkrije. Tej državi članici zahteve na podlagi omenjenega člena 4(5) ni treba utemeljiti, instituciji pa ni treba preučiti,
         ali je nerazkritje zadevnega dokumenta utemeljeno predvsem z vidika javnega interesa. Zato je za institucijo, če država članica
         od nje zahteva, naj brez njenega predhodnega soglasja ne razkrije dokumenta, ki izvira iz te države članice, ta zahteva zavezujoča.

      (Glej točke 54, 56, 58 in 62.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 17. marca 2005(*)

      „Dostop do dokumentov institucij – Člen 4(5) Uredbe (ES) št. 1049/2001“
      V zadevi T‑187/03,
      Isabella Scippacercola, stanujoča v Bruslju (Belgija), ki sta jo sprva zastopala K. Adamantopoulos in D. Papakrivopoulos, odvetnika, nato pa K. Adamantopoulos
         in B. Keane, solicitor, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata L. Flynn in P. Aalto, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 19. marca 2003, s katero je bil zavrnjen predlog tožeče stranke,
         da bi pridobila dostop do dokumenta v zvezi s projektom novega atenskega mednarodnega letališča v Spati (Grčija),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),
      v sestavi J. Azizi, predsednik, M. Jaeger in O. Czúcz, sodnika,
      sodni tajnik: I. Natsinas, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. septembra 2004,
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1       V členu 255 ES je določeno:
      „1. Vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic imajo
         pravico dostopa do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije ob upoštevanju načel in pogojev, ki naj se določijo
         v skladu z odstavkoma 2 in 3.

      2. Splošna načela in omejitve iz razlogov javnega ali zasebnega interesa, ki veljajo za to pravico dostopa do dokumentov,
         določi Svet v skladu s postopkom iz člena 251 v dveh letih po začetku veljavnosti Amsterdamske pogodbe.

      [...]“
      2       V Izjavi št. 35, priloženi Sklepni listini Amsterdamske pogodbe (v nadaljevanju: Izjava št. 35), je določeno:
      „Konferenca se dogovori, da bodo načela in pogoji iz člena [255](1) Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti dopuščali državi
         članici od Komisije ali Sveta zahtevati, da se dokument, ki izvira iz te države članice, ne pošilja tretjim strankam brez
         njenega predhodnega soglasja.“

      3       V Uredbi Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega
         parlamenta, Sveta in Komisije (UL L 145, str. 43) so opredeljeni načela, pogoji in omejitve pravice dostopa do dokumentov
         teh institucij, določene v členu 255 Pogodbe ES (člen 1(a) Uredbe št. 1049/2001). Ta uredba je začela veljati 3. decembra 2001.

      4       V členu 2 Uredbe št. 1049/2001 je določeno:
      „1. Vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic imajo
         pravico do dostopa do dokumentov institucij ob upoštevanju načel, pogojev in omejitev, določenih s to uredbo.

      […]
      3. Ta uredba se uporablja za vse dokumente institucij, to je za dokumente, ki jih institucije pripravijo ali prejmejo in so
         v njihovi lasti, na vseh področjih delovanja Evropske unije.

      […]“
      5       V členu 3 Uredbe št. 1049/2001, v katerem so opredeljeni pojmi, je določeno:
      „V tej uredbi:
      (a)      ,dokument‘ pomeni neko vsebino ne glede na to, kakšen je njen medij (napisana na papirju ali shranjena v elektronski obliki
         ali kot zvočni, vizualni ali avdiovizualni zapis) o vprašanju, nanašajočem se na politiko, dejavnosti ali odločitve s področja
         odgovornosti institucije;

      (b)      ,tretja stranka‘ pomeni neko fizično ali pravno osebo ali subjekt zunaj institucije, vključno z državami članicami, drugimi
         institucijami in organi Skupnosti ali zunaj Skupnosti in tretjimi državami.“

      6       Člen 4 Uredbe št. 1049/2001, v katerem so opredeljene izjeme od zgoraj navedene pravice do dostopa, se glasi:
      „1. Institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo:
      (a)      javnega interesa, kar zadeva:
      –       javno varnost,
      –       obrambne in vojaške zadeve,
      –       mednarodne odnose,
      –       finančno, denarno ali gospodarsko politiko Skupnosti ali države članice;
      (b)      zasebnosti in integritete posameznika, zlasti v skladu z zakonodajo Skupnosti s področja varstva osebnih podatkov.
      2. Institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo:
      –       poslovnih interesov fizičnih in pravnih oseb, vključno z intelektualno lastnino,
      –       sodnih postopkov in pravnih mnenj,
      –       namena inšpekcij, preiskav in revizij,
      razen če ne prevlada javni interes za razkritje.
      […]
      4. Glede dokumentov tretjih strank se institucija s tretjimi strankami posvetuje, da bi presodila, ali se lahko uporabi izjema
         iz odstavkov 1 ali 2, razen če je že jasno, ali naj se dokument razkrije ali ne.

      5. Država članica lahko institucijo prosi, naj ne razkrije dokumenta, ki izvira iz te države članice, brez njenega predhodnega
         soglasja.

      6. Če velja katera od izjem le za dele zahtevanega dokumenta, se drugi deli dokumenta razkrijejo.
      […]“
      7       V členu 5 Uredbe št. 1049/2001, naslovljenem „Dokumenti v državah članicah“, je določeno:
      „Kadar država članica prejme zahtevo za dokument, ki je v njeni lasti, izvira pa iz institucije, razen če je že jasno, ali
         naj se dokument razkrije ali ne, se država članica posvetuje z institucijo, da bi sprejela odločitev, ki ne ogroža doseganja
         ciljev te uredbe.

      Država članica lahko namesto tega napoti zahtevo na institucijo.“
      8       V členu 9 Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na obravnavo dokumentov občutljive narave, je določeno:
      „1. Dokumenti občutljive narave so dokumenti, ki izvirajo iz institucij ali njihovih agencij, iz držav članic, tretjih držav
         ali mednarodnih organizacij in so označeni s ,TRÈS SECRET/TOP SECRET‘, ,SECRET‘ ali ,CONFIDENTIEL‘ v skladu s predpisi institucije,
         ki ščitijo bistvene interese Evropske unije ali ene ali več njenih držav članic na področjih, zajetih v členu 4(1)(a), zlasti
         javni varnosti, obrambi in vojaških zadevah.

      2. Prošnje za dostop do dokumentov občutljive narave na podlagi postopkov, določenih v členih 7 in 8, obravnavajo samo tiste
         osebe, ki imajo pravico seznaniti se z navedenimi dokumenti. Brez poseganja v člen 11(2) te osebe tudi ocenijo, kako se na
         dokumente občutljive narave lahko sklicuje v javnem registru.

      3. Dokumenti občutljive narave se vpišejo v register ali izročijo samo s privolitvijo tistega, ki jih je ustvaril.
      […]“
      9       V členu 5 (pod naslovom „Posvetovanje“) Pravilnika o uresničevanju Uredbe št. 1049/2001, katerega besedilo je vključeno v
         Prilogo k Sklepu Komisije 2001/937/ES, ESPJ, Euratom z dne 5. decembra 2001 o spremembi njenega poslovnika (UL L 345, str. 94),
         je določeno:

      „1. Kadar Komisija prejme prošnjo za dostop do dokumenta, ki ga hrani, ki pa izvira od tretje stranke, generalni direktorat
         ali služba, ki dokument hrani, preveri, ali zanj velja ena od izjem iz člena 4 Uredbe [...] št. 1049/2001. Če za zahtevani
         dokument veljajo varnostna pravila Komisije, se uporablja člen 6 tega pravilnika.

      2. Če generalni direktorat ali služba, ki hrani dokument, po preučitvi presodita, da je treba dostop zavrniti v okviru ene
         od izjem iz člena 4 Uredbe [...] št. 1049/2001, se negativni odgovor pošlje prosilcu brez posvetovanja z avtorjem, ki je tretja
         stranka.

      3. Generalni direktorat ali služba, ki hrani dokument, prošnjo odobri brez posvetovanja z avtorjem, ki je tretja stranka,
         v naslednjih primerih:

      (a)      zahtevani dokument je bil že razkrit s strani avtorja ali na podlagi Uredbe ali drugih predpisov;
      (b)      razkritje ali delno razkritje njegove vsebine ne bi bistveno vplivalo na enega od interesov iz člena 4 Uredbe [...] št. 1049/2001.
      4. V vseh drugih primerih se je treba posvetovati z avtorjem, ki je tretja stranka. Zlasti kadar prošnja za dostop zadeva
         dokument, ki izhaja iz države članice, se generalni direktorat ali služba, ki hrani dokument, posvetuje z organom matične
         države v naslednjih primerih:

      (a)      dokument je bil posredovan Komisiji pred datumom začetka veljavnosti Uredbe [...] št. 1049/2001;
      (b)      država članica je prosila Komisijo, naj dokumenta ne razkrije brez njenega predhodnega soglasja v skladu s členom 4(5) Uredbe
         [...] št. 1049/2001.

      5. Avtor, ki je tretja stranka in s katerim se posvetujejo, ima rok za odgovor, ki ni krajši kot pet delovnih dni, a mora
         omogočiti Komisiji, da spoštuje lastne roke za odgovor. Če v predpisanem obdobju ne pride do odgovora ali če tretje stranke
         ni mogoče najti ali identificirati, Komisija odloči v skladu s pravili o izjemah v členu 4 Uredbe [...] št. 1049/2001, pri
         čemer upošteva upravičene interese tretje stranke na podlagi informacij, s katerimi razpolaga.

      6. Če Komisija namerava odobriti dostop, čeprav avtor temu izrecno nasprotuje, avtorja obvesti o svoji nameri razkritja dokumenta
         po obdobju desetih delovnih dni in ga opozori na pravna sredstva, ki so mu na voljo zoper to razkritje.

      […]“
       Dejansko stanje
      10     I. Scippacercola je z dopisom z dne 29. januarja 2003 Komisijo zaprosila, naj ji odobri dostop do nekaterih dokumentov, med
         drugim tudi analize stroškov in koristi, v zvezi s projektom novega atenskega mednarodnega letališča v Spati. Ta projekt je
         bil sofinanciran iz Kohezijskega sklada.

      11     Generalni direktorat (GD) Komisije za regionalno politiko je z dopisom z dne 21. februarja 2003 tožeči stranki dostop do analize
         stroškov in koristi zavrnil, pri čemer je navedel:

      „Glede vaše prošnje za prejem kopije analize stroškov in koristi, smo se, ker gre za dokument, ki je bil izdelan, preden je
         začela veljati Uredba […] št. 1049/2001, v skladu s členom 5 Sklepa […] 2001/937 […] posvetovali z nacionalnimi organi. Nacionalni
         organi so s telefaksom z dne 10. februarja 2002 GD [za regionalno politiko] sporočili, da dostop do tega dokumenta ne sme
         biti odobren.

      Razlog za zavrnitev se nanaša na varstvo pravic do intelektualne lastnine. Gre namreč za študijo, ki so jo opravili zasebni
         svetovalci za neko banko. Ta je grški državi pomagala pri pripravi spisa projekta, pri čemer je bila sklenjena klavzula o
         zaupnosti.

      V tem okviru GD [za regionalno politiko] meni, da v skladu s členom 4(5) Uredbe […] št. 1049/2001 zadevne študije ni mogoče
         dati na razpolago […]“

      12     Z istim dopisom je tožena stranka tožeči stranki predložila del vloge za finančno pomoč iz Kohezijskega sklada, ki je pod
         naslovom „Opis glavnih sklepov“ vsebovala kratek opis glavnih vidikov analize stroškov in koristi.

      13     Z dopisoma z dne 24. februarja in 28. marca 2003 je tožeča stranka ponovno zaprosila za dostop do zadevnega dokumenta.
      14     V dopisu z dne 19. marca 2003, ki je bil tožeči stranki vročen 31. marca 2003, je generalni sekretar Komisije potrdil zavrnitev
         dostopa do zahtevanega dokumenta (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Ta dopis se glasi:

      „Zahvaljujem se vam za vaš dopis z dne 24. februarja, registriran 26. februarja, v katerem prosite, naj ponovno preučimo vašo
         prošnjo za dostop do celotnega besedila analize stroškov in koristi v zvezi z izgradnjo novega atenskega mednarodnega letališča.

      To analizo je opravila neka banka za grške nacionalne organe (nacionalno ministrstvo za gospodarstvo).
      Na podlagi člena 5(4)(a) Pravilnika o uresničevanju Uredbe št. 1049/2001, ki je bil sprejet s Sklepom […] 2001/937, so se
         službe Komisije o dostopnosti dokumenta, ki je bil Komisiji poslan pred začetkom veljavnosti te uredbe (3. decembra 2001),
         posvetovale z grškimi organi. Grški organi so odgovorili, da Komisiji ne dovolijo razkritja tega dokumenta.

      V skladu s členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001 vam torej ne morem odobriti dostopa do tega dokumenta in moram zato potrditi zavrnitev
         GD za regionalno politiko.

      […]“
       Postopek in predlogi strank
      15     Tožeča stranka je to tožbo vložila 28. maja 2003.
      16     Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje odločilo, da začne ustni postopek.
      17     Stranki sta na obravnavi 9. septembra 2004 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Sodišča prve stopnje.
      18     Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       razglasi izpodbijano odločbo za nično;
      –       toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka.
      19     Tožena stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      20     Tožeča stranka v podporo tožbi navaja štiri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog se nanaša na očitno nepravilno uporabo prava
         in očitno napako pri presoji dejstev, saj je Komisija napačno menila, da zahtevani dokument izvira iz države članice. Drugi
         tožbeni razlog se nanaša na očitno nepravilno uporabo prava, ker Komisija ni preučila razlogov, s katerimi je Grčija utemeljila
         svoje negativno mnenje za razkritje zahtevanega dokumenta. Tretji tožbeni razlog se nanaša na pomanjkljivo obrazložitev izpodbijane
         odločbe. Četrti tožbeni razlog se nanaša na nepravilno uporabo prava, ker Komisija ni preučila, ali bi bilo treba odobriti
         delni dostop do informacij iz zahtevanega dokumenta.

       Prvi tožbeni razlog: Komisija naj bi napačno menila, da zahtevani dokument izvira iz države članice
       Trditve strank
      21     Tožeča stranka trdi, da izpodbijana odločba vsebuje napako pri uporabi prava in očitno napako pri presoji dejstev, saj je
         tožena stranka v tej odločbi napačno menila, da zahtevani dokument izvira iz države članice. Trdi, da je tožena stranka napačno
         razlagala ter uporabila člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 in člen 5(4) Sklepa 2001/937. Tožena stranka naj bi poleg tega kršila
         tudi člen 1(a) Uredbe št. 1049/2001 in načelo čim širšega dostopa do dokumentov Komisije, ki je bilo potrjeno s to določbo
         in sodno prakso.

      22     Tožeča stranka trdi, da je tožena stranka napačno menila, da zahtevani dokument izvira od grških organov. Po njenem mnenju
         zahtevani dokument izvira od tretje stranke in bi bilo zato treba uporabiti določbe člena 4(4) Uredbe št. 1049/2001.

      23     Tožeča stranka opozarja, da različne jezikovne različice te uredbe potrjujejo razlago, po kateri izraz „ki izvira iz/od“ zadeva
         dokument, za katerega velja, da je bil izdelan za državo članico ali ga je država članica izdelala sama.

      24     Meni, da bi bilo treba zahtevani dokument opredeliti kot „dokument tretje stranke“ v smislu člena 4(4) Uredbe št. 1049/2001.
         Iz dopisa tožene stranke z dne 21. februarja 2003 naj bi namreč izhajalo, da je treba za avtorja zahtevanega dokumenta šteti
         ali zasebne svetovalce ali banko, ki naj bi analizo stroškov in koristi pripravili(-a) v okviru izdelave spisa projekta.

      25     Ker je bilo treba analizo stroškov in koristi predložiti za odobritev finančne podpore, bi se lahko za „lastnika“ zahtevanega
         dokumenta alternativno štela tudi letališka družba. Letališka družba naj bi bila namreč izvajalka projekta izgradnje letališča
         v Spati in edina upravičenka do pomoči iz Kohezijskega sklada. V vsakem primeru pa naj bi bilo gotovo, da zahtevani dokument
         ne izvira iz države članice.

      26     Tožeča stranka meni, da je treba izraz „ki izvira iz/od“ razlagati dosledno. Ta razlaga bi se morala skladati s sodno prakso
         Skupnosti, po kateri je treba kakršno koli izjemo od pravil dostopa do dokumentov dosledno razložiti in uporabiti (sodba Sodišča
         z dne 11. januarja 2000 v zadevi Nizozemska in Van der Wal proti Komisiji, C-174/98 P in C-189/98 P, Recueil, str. I-1, točka 27,
         ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 1997 v zadevi WWF UK proti Komisiji, T-105/95, Recueil, str. II-313, točka 56).

      27     Tožeča stranka opozarja, da se Uredba št. 1049/2001 nanaša na čim širši dostop do dokumentov (člen 1(a)) in si kot cilj zadaja
         čim bolj uresničiti pravico dostopa javnosti do dokumentov (uvodne izjave). V nasprotju s tem ciljem bi bilo, če bi izraz
         „ki izvira iz/od“ razlagali tako široko, da bi se lahko država članica, katere vloga je omejena le na „posredovanje“ dokumenta
         Komisiji, sklicevala na določbe člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001.

      28     Tožeča stranka izpodbija trditev tožene stranke, da identiteta avtorja ni bistvena. Nasprotno, njegova identiteta naj bi bila
         v postopku odobritve dostopa do dokumentov bistvenega pomena. Če to ne bi bilo tako, bi lahko vsaka tretja stranka zaobšla
         zahteve Uredbe št. 1049/2001 preprosto tako, da bi državo članico prosila, naj zanjo posreduje dokument Komisiji.

      29     Tožeča stranka zavrača izjavo tožene stranke, da je treba od takrat, ko se določen dokument preda eni od evropskih institucij,
         uporabljati člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001. Tožeča stranka trdi, da na splošno ni težko določiti identitete avtorja posameznega
         dokumenta. V nobenem primeru pa lagodnost uprave ne bi smela biti pred pravico državljanov Evropske unije do čim širšega dostopa
         do dokumentov, razen če zaradi tega nastanejo čezmerni stroški (sodba Sodišča z dne 6. decembra 2001 v zadevi Svet proti Hautala,
         C-353/99 P, Recueil, str. I-9565, točki 29 in 30, ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 19. julija 1999 v zadevi Hautala proti
         Svetu, T-14/98, Recueil, str. II-2489, točke od 85 do 88). V zadevnem primeru naj ne bi bilo nobenega dvoma o identiteti avtorja
         dokumenta. Očitno naj bi bilo, da ga je izdelala tretja stranka. Zato bi morala Komisija namesto člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001
         uporabiti člen 4(4) te uredbe.

      30     Tožena stranka te utemeljitve izpodbija in trdi, da zadevni dokument izvira iz Helenske republike v smislu Uredbe št. 1049/2001.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      31     Najprej je treba poudariti, da se pravica do dostopa do dokumentov institucij, določena v členu 2 Uredbe št. 1049/2001, nanaša,
         v skladu z odstavkom 3 istega člena, na vse dokumente v lasti Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, ki jih te institucije
         pripravijo ali prejmejo. Zato se lahko zgodi, da morajo institucije, če je to treba, posredovati dokumente, ki izvirajo od
         tretjih strank, pri čemer tretje stranke na podlagi opredelitve tega pojma iz člena 3(b) iste uredbe vključujejo predvsem
         države članice.

      32     Dalje je treba opozoriti, da je bil pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 1049/2001 dostop javnosti do dokumentov Komisije
         urejen s Sklepom Komisije 94/90/ESPJ, ES, Euratom z dne 8. februarja 1994 o dostopu javnosti do dokumentov Komisije (UL L 46,
         str. 58). S členom 1 tega sklepa je bil formalno sprejet Kodeks ravnanja v zvezi z dostopom javnosti do dokumentov Sveta in
         Komisije (UL 1993, L 340, str. 41), ki sta ga Svet in Komisija potrdila 6. decembra 1993 ter je bil priložen temu sklepu.
         V tem kodeksu ravnanja je bilo v tretjem pododstavku razdelka „Obravnava prvotnih zahtev“ določeno, da je treba, „[č]e je
         avtor dokumenta, ki je v lasti katere od institucij, fizična ali pravna oseba, država članica, druga institucija ali organ
         Skupnosti oziroma nacionalna ali mednarodna organizacija, [...] zahtevo nasloviti neposredno na avtorja dokumenta“. V skladu
         s tem t. i. „pravilom avtorja“ zadevna institucija torej ni imela pooblastila za razkritje dokumentov, ki so izvirali iz široke
         kategorije tretjih strank, zlasti posameznih držav članic, prosilec za dostop do dokumentov pa je moral svojo zahtevo nasloviti
         neposredno na zadevno tretjo stranko, če je bilo to treba.

      33     Uredba št. 1049/2001 ne vsebuje več pravila avtorja, saj je v njej določeno, da morajo biti javnosti načeloma dostopni vsi
         dokumenti institucij.

      34     Vendar pa iz člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 izhaja, da so med tretjimi strankami države članice deležne posebne obravnave.
         V tej določbi je namreč določeno, da lahko država članica institucijo prosi, naj ne razkrije dokumentov, ki izvirajo iz te
         države članice, brez njenega predhodnega soglasja. Treba je opozoriti, da je s členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001 prenesena
         Izjava št. 35, s katero se je konferenca visokih pogodbenic dogovorila, da bodo načela in pogoji iz člena 255 ES državi članici
         dopuščali zahtevati od Komisije ali Sveta, da se dokument, ki izvira iz te države članice, ne pošilja tretjim strankam brez
         njenega predhodnega soglasja. To možnost, ki je državam članicam priznana s členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001, je mogoče pojasniti
         z dejstvom, da cilj ali učinek te uredbe ni spreminjati nacionalnih predpisov o dostopu do dokumentov (glej uvodno izjavo 15
         Uredbe št. 1049/2001 in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. septembra 2003 v zadevi Messina proti Komisiji, T-76/02, Recueil,
         str. II‑3203, točki 40 in 41).

      35     V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je tožena stranka zadevni dokument prejela v okviru vloge za financiranje iz
         Kohezijskega sklada. Glede tega je treba poudariti, da na podlagi člena 10(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1164/94 z dne 16. maja 1994
         o ustanovitvi Kohezijskega sklada (UL L 130, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1264/1999 z dne 21. junija 1999
         (UL L 161, str. 57) in Uredbo Sveta (ES) št. 1265/1999 z dne 21. junija 1999 (UL L 161, str. 62), vloge za pomoč za projekte
         v okviru tega sklada predloži država članica upravičenka. Na podlagi odstavka 4 istega člena morajo vloge za pomoč vsebovati
         predvsem analizo stroškov in koristi.

      36     Iz tega sledi, da lahko v okviru Kohezijskega sklada vlogo za pomoč predloži samo država članica upravičenka ter da mora biti
         med informacije, ki jih taka vloga vsebuje, nujno vključeno tudi analitično poročilo o stroških in koristih.

      37     V zadevnem primeru je analizo stroškov in koristi za grške nacionalne organe opravila neka banka. Ta dokument namreč spada
         med informacije, ki jih mora vsebovati vloga za pomoč, predložena v okviru Kohezijskega sklada.

      38     Ne da bi se bilo treba izreči o vprašanju, ali dokumenti, ki jih države članice le posredujejo (in ne tudi izdelajo), spadajo
         na področje uporabe člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, zato zadošča ugotovitev, da je bil zadevni dokument, ki ga je izdelala
         banka za grške nacionalne organe, izdelan za državo članico.

      39     V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da tožena stranka ni storila napake, ker je menila, da zadevni dokument izvira iz države
         članice.

      40     Poleg tega utemeljitev tožeče stranke, da bi se lahko katera koli tretja stranka izognila obveznostim, ki izhajajo iz Uredbe
         št. 1049/2001, preprosto tako, da bi državo članico prosila, naj toženi stranki zanjo posreduje dokument, v zadevnem primeru
         ni bistvena. Kot je bilo namreč že povedano, je tožena stranka zadevni dokument prejela v okviru vloge za pomoč iz Kohezijskega
         sklada. V okviru Kohezijskega sklada je edina sogovornica Komisije država članica upravičenka. Vloge za pomoč za projekte
         lahko predložijo samo države članice upravičenke, zato tožena stranka tega dokumenta ne bi prejela, če grški organi ne bi
         vložili vloge za finančno podporo iz Kohezijskega sklada.

      41     Iz teh ugotovitev izhaja, da je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
       Drugi tožbeni razlog: Komisija naj ne bi preučila razlogov, ki jih je navedla država članica v podporo svojemu negativnemu
            mnenju
       Trditve strank
      42     Tožeča stranka trdi, da je tožena stranka po črki in duhu kršila člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 in člen 5(4) Sklepa 2001/937,
         saj ni preučila razlogov, ki jih je Grčija navedla v podporo svojemu negativnemu mnenju glede razkritja zahtevanega dokumenta.
         S tem naj bi tožena stranka glede razkritja dokumenta v njeni posesti državi članici priznala možnost de facto veta.

      43     Tožeča stranka meni, da iz uporabe glagolov „posvetovati se“ in „prositi“, ki sta uporabljena v členu 4(4) in (5) Uredbe št. 1049/2001
         ter členu 5(4) Sklepa 2001/937, izhaja, da mnenje, ki ga izrazi država članica, Komisije ne zavezuje. Če bi zgoraj navedena
         člena razlagali v smislu, da imajo na njuni podlagi države članice glede dokumentov, ki izvirajo iz njih, pravico veta, bi
         bilo to v nasprotju z očitnim pomenom izraza „prositi“.

      44     Tožeča stranka trdi, da lahko odločitve o razkritju dokumentov, ki so v lasti institucij, sprejemajo le institucije in da
         mora zato posamezna institucija zavrnitev razkritja utemeljiti na podlagi odstavkov od 1 do 3 člena 4 Uredbe št. 1049/2001.

      45     Tožeča stranka opozarja, da se tožena stranka v obeh dopisih, ki jih je naslovila nanjo, sklicuje na negativno mnenje grških
         organov in le zelo redkobesedno tudi na razloge, ki so jih ti organi navedli v podporo svojemu negativnemu mnenju. Nič naj
         ne bi kazalo na to, da je tožena stranka te razloge preučila. Izpodbijana odločba naj bi vsebovala še manj informacij o razlogih,
         ki so jih navedli grški organi, in morebitnih presojah teh razlogov s strani Komisije. Generalni sekretar se je preprosto
         skliceval na negativno mnenje grških organov.

      46     Tožeča stranka trdi, da bi morala tožena stranka preučiti razloge, ki so jih navedli grški organi, in elemente te presoje
         predstaviti tudi v dopisih, ki ji jih je poslala. Tožena stranka naj bi ravnala, kot da je mnenje Grčije zanjo zavezujoče.

      47     Tožeča stranka navaja, da je v členu 4(2) Uredbe št. 1049/2001 določeno, da Komisija v nekaterih primerih dostop zavrne. Če
         bi bil izpolnjen kateri od teh pogojev, bi Komisija dostop morala zavrniti. Po drugi strani naj v členu 4(5) iste uredbe ne
         bi bilo določeno, da Komisija dostop mora zavrniti, temveč da lahko država članica zahteva takšno zavrnitev. Presoja o usodi
         takšne prošnje pa naj bi bila prepuščena Komisiji.

      48     Tožeča stranka navaja, da dvomi, da bi se v državah članicah, ki imajo svoj sistem dostopa do dokumentov, zahteva Komisije
         za zavrnitev dostopa štela za zavezujočo. Pri tem trdi, da tožena stranka s trditvijo, da bi bilo treba njene želje upoštevati,
         „kolikor je to mogoče“, priznava, da to ni tako. To naj bi pomenilo, da njeno mnenje, ko gre za opredelitev, ali je treba
         na nacionalni ravni odobriti dostop do njenih dokumentov ali ne, v okviru takega posvetovanja ni niti odločilno niti zavezujoče.

      49     Po mnenju tožeče stranke bi šlo, če bi morala država članica stališče tožene stranke šteti za zavezujoče, za očitno omejevanje
         pravic državljanov v tej državi članici, tožena stranka pa bi s tem pridobila dejansko pravico do veta, pri čemer morda sploh
         ne bi bila seznanjena z zadevnim nacionalnim sistemom. Tožeča stranka navaja, da država članica vsekakor ohranja določeno
         diskrecijsko pravico pri pravilih, v skladu s katerimi je mogoče odobriti dostop, da s tem uskladi zahteve svojega nacionalnega
         sistema z zahtevami pravnega reda avtorja. Čeprav lahko država članica zahteva zavrnitev dostopa, naj bi torej tožena stranka
         po analogiji razpolagala z diskrecijsko pravico, ki naj bi ji omogočala, da v sodelovanju z državo članico opredeli, kako
         odgovoriti na zaskrbljenost te, in hkrati omogoči čim širši dostop do dokumentov.

      50     Na obravnavi je tožeča stranka trdila, da se na podlagi člena 9(3) Uredbe št. 1049/2001 za razkritje dokumentov občutljive
         narave zahteva soglasje organa, od katerega prihajajo. Tožeča stranka trdi, da bi se zakonodajalec Skupnosti, če bi želel
         s členom 4(5) zadevne uredbe državam članicam podeliti pravico veta, izrazil na podoben način kot v tej določbi.

      51     Tožena stranka te utemeljitve izpodbija in predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      52     V okviru tega tožbenega razloga se postavlja vprašanje, ali je s členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001, v katerem je določeno,
         da lahko država članica od institucije zahteva, naj brez njenega predhodnega soglasja ne razkrije dokumenta, ki izvira iz
         te države članice, tej državi članici dodeljena pravica veta ali pa ima določeno diskrecijsko pravico tudi institucija.

      53     Treba je opozoriti, da je v Uredbi št. 1049/2001 določeno, da mora imeti javnost načeloma dostop do vseh dokumentov institucij
         (uvodna izjava 11).

      54     Glede dokumentov tretjih strank je v členu 4(4) Uredbe določeno, da se institucije z zadevnimi tretjimi strankami posvetujejo
         pri presoji, ali se lahko uporabi katera od izjem iz člena 4(1) ali (2) iste uredbe, razen če je že jasno, ali naj se dokument
         razkrije ali ne. Iz tega sledi, da se institucijam ni treba posvetovati z zadevno tretjo stranko, če je že jasno, ali naj
         se dokument razkrije ali ne. V vseh drugih primerih se morajo institucije posvetovati z zadevno tretjo stranko. Zato je pri
         dokumentih, katerih avtor je tretja stranka, posvetovanje s tretjo stranko na splošno predpogoj za opredelitev uporabe izjem
         pri dostopu, ki so določene v členu 4(1) in (2) Uredbe št. 1049/2001.

      55     Poleg tega obveznost, ki jo ima tožena stranka na podlagi člena 4(4) Uredbe št. 1049/2001 glede posvetovanja s tretjimi strankami,
         ne vpliva na njeno možnost odločanja, ali je treba uporabiti eno od izjem, ki so določene s členom 4(1) in (2) iste uredbe.

      56     Po drugi strani pa iz člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 izhaja, da so države članice deležne posebne obravnave. V tej določbi
         je namreč določeno, da lahko država članica od institucije zahteva, naj ne razkrije dokumentov, ki izvirajo iz te države članice,
         brez njenega predhodnega soglasja. Treba je opozoriti, kakor je navedeno že zgoraj v točki 35, da je s to določbo prenesena
         Izjava št. 35.

      57     S členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001 so tako države članice postavljene v položaj, ki se razlikuje od položaja drugih tretjih
         strank, saj je glede tega določen lex specialis. Iz te določbe izhaja, da lahko država članica od institucije ali ob vložitvi dokumenta ali naknadno zahteva, naj dokumenta,
         ki izvira iz te države članice, ne razkrije brez njenega predhodnega soglasja. Če je država članica postavila tako zahtevo,
         jo mora institucija pred razkritjem dokumenta prositi za predhodno soglasje. Obveznost, ki instituciji nalaga, da mora državo
         članico prositi za predhodno soglasje, in je jasno opredeljena v tej določbi, ne bi imela nikakršnega smisla, če bi se institucija
         lahko odločila, da razkrije dokument kljub izrecni zahtevi zadevne države članice, naj tega ne stori. Če bi imela institucija
         pravico razkriti dokument, čeprav je država članica zahtevala, naj dostopa do zadevnega dokumenta ne odobri, se položaj države
         članice namreč ne bi razlikoval od položaja običajnih tretjih strank. Zato v nasprotju s trditvami tožeče stranke taka zahteva
         države članice institucijo zavezuje k nerazkritju zadevnega dokumenta. Če država članica ob vložitvi dokumenta instituciji
         ne bi postavila take zahteve, kot jo je v zadevnem primeru, lahko institucija državo članico pred razkritjem dokumenta tretjim
         strankam vseeno prosi za soglasje. Tudi v takem primeru mora institucija upoštevati morebitno zahtevo države članice, naj
         dokumenta ne razkrije.

      58     Glede tega je treba poudariti, da državi članici zahteve na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 ni treba utemeljiti in
         da instituciji, če ji je bila predložena taka zahteva, ni treba preučiti, ali je nerazkritje zadevnega dokumenta utemeljeno
         predvsem z vidika javnega interesa.

      59     Da se zagotovi uporaba člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 v skladu z Izjavo št. 35 in da se poenostavi dostop do zadevnega dokumenta,
         pri čemer država članica, iz katere izvira dokument, ohrani možnost, da, če je to treba, da soglasje za razkritje, se mora
         institucija s to državo članico posvetovati. Če država članica, potem ko se je institucija z njo posvetovala, ne vloži zahteve
         na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, mora institucija na podlagi člena 4(4) zadevne uredbe kljub temu presoditi, ali
         je treba zadevni dokument razkriti ali ne.

      60     Treba je ugotoviti, da je treba, ko država članica vloži zahtevo na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, uporabiti upoštevne
         nacionalne določbe, s katerimi sta v tej državi članici opredeljena pravica do dostopa do dokumentov in pravni okvir uporabe
         morebitnega pravnega sredstva. Zato morajo nacionalni upravni in sodni organi v skladu z nacionalnim pravom presoditi, ali
         je treba dostop do dokumentov, ki izvirajo iz države članice, odobriti, ter določiti, ali in v kolikšni meri imajo zainteresirane
         stranke pravico do pritožbe pri sodiščih.

      61     Končno, glede trditve, ki jo je tožeča stranka izrazila na obravnavi, da bi se zakonodajalec Skupnosti, če bi želel s členom 4(5)
         Uredbe št. 1049/2001 državam članicam podeliti pravico veta, izrazil na podoben način kot v členu 9(3) iste uredbe, je treba
         ugotoviti, da so z zadnjo določbo predpisana posebna pravila za zagotovitev učinkovitega varstva skrivnih ali zaupnih dokumentov,
         ki izvirajo predvsem iz institucij, držav članic, tretjih držav ali mednarodnih organizacij na področjih, ki so opredeljena
         v členu 4(1)(a) Uredbe št. 1049/2001 ter zlasti zadevajo javno varnost, obrambo in vojaška vprašanja. V tem členu je predvsem
         natančno opredeljeno, kdo so osebe, pooblaščene za obravnavo teh dokumentov, in določeno, da se dokumenti občutljive narave
         vpišejo v register ali izročijo samo s privolitvijo tistega, ki jih je ustvaril. Glede na poseben značaj teh pravil je treba
         ugotoviti, da ta člen ni povezan s členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001 in da se zato pri razlagi slednjega ni mogoče učinkovito
         sklicevati nanj. Če namreč država članica določen dokument označi z zaznamkom „TRÈS SECRET/TOP SECRET“, „SECRET“ ali „CONFIDENTIEL“,
         se ta oznaka načeloma šteje za enakovredno ugotovitvi, da takega dokumenta ni mogoče razkriti. Za druge dokumente, ki izvirajo
         iz določene države članice, je takšno nezmožnost mogoče ugotoviti samo na podlagi izrecne zahteve te države članice.

      62     Glede na zgoraj povedano je treba ugotoviti, da je na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 za institucijo, če država članica
         od nje zahteva, naj brez njenega predhodnega soglasja ne razkrije dokumenta, ki izvira iz te države članice, ta zahteva zavezujoča.
         Zato drugi tožbeni razlog, v katerem tožeča stranka trdi, da naj tožena stranka ne bi preučila razlogov, s katerimi je Grčija
         utemeljila svoje negativno mnenje glede posredovanja zahtevanega dokumenta, ni utemeljen.

       Tretji tožbeni razlog: pomanjkljiva obrazložitev
       Trditve strank
      63     Tožeča stranka trdi, da tožena stranka ni pravilno uporabila prava, saj je kršila obveznost obrazložitve izpodbijane odločbe,
         kar je v nasprotju z zahtevo, postavljeno v členu 253 ES. Pri tem meni, da se dejstvo, da tožena stranka ni preučila razlogov,
         ki jih je navedla Grčija, šteje za pomanjkljivo obrazložitev.

      64     Tožeča stranka navaja, da jo je v pričujoči zadevi tožena stranka le obvestila o razlogih, ki jih je navedla Grčija v podporo
         svojemu negativnemu mnenju. V nobenem od dopisov, ki ju je tožena stranka naslovila na tožečo stranko, predvsem pa v izpodbijani
         odločbi naj ne bi bili nikjer predstavljeni razlogi, čemu je tožena stranka zavrnila odobritev dostopa do zahtevanega dokumenta.
         S tem naj bi tožena stranka tožeči stranki onemogočila ugotovitev razlogov, na katerih je temeljila zavrnitev razkritja zahtevanega
         dokumenta, sodišču Skupnosti pa izvajanje njegove pristojnosti nadzora.

      65     Tožena stranka trdi, da je bila njena obrazložitev popolna, saj je v njej navedla razlog za zavrnitev dostopa do dokumenta,
         ki se je glasil, da so nacionalni organi od nje zahtevali, naj ga ne razkrije.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      66     Treba je opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso namen obveznosti obrazložitve posamezne odločbe zainteresirani
         stranki podati zadostno razlago, da lahko ve, ali je odločba utemeljena oziroma ali morda vsebuje napako, zaradi katere je
         mogoče izpodbijati njeno veljavnost, sodišču Skupnosti pa omogočiti izvajanje nadzora nad zakonitostjo odločbe. Obseg te obveznosti
         je odvisen od značaja zadevnega akta in okvira, v katerem je bil ta sprejet (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 24. aprila 1996
         v zadevi Industrias Pesqueras Campos in drugi proti Komisiji, T-551/93 in od T-231/94 do T-234/94, Recueil, str. II-247, točka 140;
         z dne 3. februarja 2000 v zadevi CCRE proti Komisiji, T-46/98 in T-151/98, Recueil, str. II-167, točka 46, in z dne 14. maja 2002
         v zadevi Associação Comercial de Aveiro proti Komisiji, T-80/00, Recueil, str. II-2465, točka 35).

      67     Iz izpodbijane odločbe izhaja, da je v njej jasno navedeno, da se je tožena stranka posvetovala z grškimi organi, ki so od
         nje zahtevali, naj dokumenta ne razkrije, in da se je zato na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 znašla v položaju, v
         katerem zadevnega dokumenta ni mogla razkriti.

      68     Iz tega izhaja, da je bila obrazložitev izpodbijane odločbe popolna, saj je bil v njej naveden razlog za zavrnitev dostopa
         do dokumenta, in sicer da so nacionalni organi od nje zahtevali, naj ga ne razkrije.

      69     Glede tega je treba opozoriti, da je, kot je bilo ugotovljeno zgoraj, za institucijo zahteva države članice na podlagi člena
         4(5) Uredbe št. 1049/2001 zavezujoča. V takih okoliščinah toženi stranki ni bilo treba preučiti razlogov, ki jih je navedla
         Grčija.

      70     Končno, čeprav je zaradi želje po preglednosti tožena stranka tožeči stranki posredovala obrazložitev, ki jo je navedla država
         članica, je treba ugotoviti, da toženi stranki ne bi bilo treba pojasniti tožeči stranki, čemu je zadevna država članica vložila
         zahtevo za uporabo člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, saj s to določbo ni določeno, da morajo države članice tako zahtevo obrazložiti.

      71     Iz teh ugotovitev izhaja, da tretji tožbeni razlog ni utemeljen.
       Četrti tožbeni razlog: Komisija ni preučila, ali bi bilo treba odobriti delni dostop do informacij iz zahtevanega dokumenta
       Trditve strank
      72     Tožeča stranka trdi, da tožena stranka ni pravilno uporabila prava, saj naj bi kršila člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001, ker
         ni preučila, ali bi bilo treba odobriti delni dostop do informacij iz zahtevanega dokumenta, za katere ne veljajo izjeme.

      73     Tožeča stranka navaja, da ji je tožena stranka posredovala le del vloge za finančno pomoč iz Kohezijskega sklada, ki je vsebovala
         opis glavnih vidikov analize stroškov in koristi, ne pa besedila študije v celoti, za kar jo je prosila. To razkritje naj
         ne bi izpolnjevalo zahtev iz člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001, saj ta opis naj ne bi predstavljal dela zahtevanega dokumenta
         v smislu te določbe.

      74     Tožeča stranka trdi, da bi morala tožena stranka, ki mora zagotavljati čim širši dostop do dokumentov, kljub zahtevi države
         članice, naj dostop zavrne, preučiti, ali bi bilo mogoče odobriti delni dostop. Tožena stranka naj ne bi pravilno uporabila
         prava, saj ni niti poskusila ugotoviti, ali bi bilo mogoče odobriti delni dostop (zgoraj v točki 29 navedeni sodbi Svet proti
         Hautala, točki 29 in 30, ter Hautala proti Svetu, točke od 85 do 88).

      75     Tožena stranka te utemeljitve izpodbija in predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      76     V členu 4(6) Uredbe št. 1049/2001 je določeno, da se, če velja katera od izjem le za dele zahtevanega dokumenta, drugi deli
         dokumenta razkrijejo.

      77     V izpodbijani odločbi res ni navedeno, da bi tožena stranka preučila možnost odobritve delnega dostopa do zahtevanega dokumenta.
         Vendar je treba poudariti, da je zadevna država članica popolnoma nasprotovala razkritju dokumenta v celoti, o čemer je bila
         tožeča stranka obveščena. Ker je bila ta zahteva za toženo stranko zavezujoča, delni dostop do tega dokumenta torej ni bil
         mogoč. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da so razlogi za zavrnitev delnega dostopa do zadevnega dokumenta sicer implicitno,
         toda nujno vključeni v zahtevo, ki jo je vložila država članica.

      78     Iz tega sledi, da je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
      79     Glede na vse navedeno je treba tožbo v celoti zavrniti.
       Stroški
      80     V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Tožeča stranka s predlogi ni uspela, zato se ji v skladu s predlogom tožene stranke naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Azizi

                Jaeger

                Czúcz

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 17. marca 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      M. Jaeger

         ** Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 12. novembra 2013. # Gamesa Eólica, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-245/12.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 7. novembra 2002. # Glencore Grain Ltd in Compagnie Continentale (France) SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba. # Združeni zadevi C-24/01 P in C-25/01 P.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 19. aprila 2012.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Evropska komisija.#Javna naročila storitev – Skupnostni postopek javnega razpisa – Opravljanje storitev vzdrževanja in razvoja računalniških sistemov generalnega direktorata za regionalno politiko – Zavrnitev ponudbe ponudnika – Ničnostna tožba – Enako obravnavanje – Obveznost obrazložitve – Bistvena kršitev postopka – Očitna napaka pri presoji – Nepogodbena odgovornost.#Zadeva T‑49/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 19. aprila 2012 – Evropaïki Dynamiki proti Komisija
      (Zadeva T‑49/09)
      „Javna naročila storitev – Skupnostni postopek javnega razpisa – Opravljanje storitev vzdrževanja in razvoja računalniških sistemov generalnega direktorata za regionalno politiko – Zavrnitev ponudbe ponudnika – Ničnostna tožba – Enako obravnavanje – Obveznost obrazložitve – Bistvena kršitev postopka – Očitna napaka pri presoji – Nepogodbena odgovornost“
      1.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločitev o neizbiri ponudbe v postopku oddaje javnega naročila storitev –
            Presoja glede na informacije, ki so bile tožeči stranki na voljo ob vložitvi tožbe (člen 253 ES; Uredba Sveta št. 1605/2002,
            člen 100(2); Uredba Komisije št. 2342/2002, člen 149(2)) (Glej točke od 33 do 37 in 45.)
      2.                     Javna naročila Evropske unije – Sklenitev pogodbe o naročilu na podlagi javnega razpisa – Diskrecijska pravica institucij –
            Sodni nadzor – Meje (Glej točko 56.)
      3.                     Postopek – Ukrepi procesnega vodstva – Predlog za predložitev dokumentov – Obveznosti predlagatelja (Glej točko 83.)
      4.                     Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti –Označitev predmeta spora – Kratek povzetek tožbenih razlogov
            (Statut Sodišča, člen 21, prvi odstavek; Poslovnik Splošnega sodišča, člen 44(1)(c)) (Glej točki 89 in 90.)
      5.                     Javna naročila Evropske unije – Postopek javnega razpisa – Obveznost spoštovanja načela enakega obravnavanja ponudnikov –
            Potreba po zagotovitvi enakih možnosti in spoštovanju načela preglednosti – Obseg zahteve po preglednosti (Glej točke od 107
            do 110.)
      6.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Škoda – Vzročna zveza – Neizpolnitev enega od pogojev – Zavrnitev odškodninske
            tožbe v celoti (člen 288, drugi odstavek, ES) (Glej točki 127 in 128.)
      Predmet

               Na eni strani razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 21. novembra 2008, s katero je bila zavrnjena ponudba tožeče stranke
                  v zvezi z javnim razpisom REGIO‑A4‑2008‑01 za vzdrževanje in razvoj računalniških sistemov generalnega direktorata za regionalno
                  politiko (UL 2008/S 117‑155067), kot tudi odločbe o dodelitvi naročila drugemu ponudniku, in na drugi strani povrnitev škode.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 19. januarja 1994. # SAT Fluggesellschaft mbH proti Eurocontrol. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Belgija. # Zadeva C-364/92.