title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 5. maja 2011.#Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-201/10) in Vion Trading GmbH (C-202/10) proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Predloga za sprejem predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija.#Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 - Zaščita finančnih interesov Evropske unije - Člen 3 - Vračilo izvoznega nadomestila - Tridesetletni zastaralni rok - Pravilo o zastaralnem roku, ki je del splošnega civilnega prava države članice - Uporaba ‚po analogiji‘ - Načelo pravne varnosti - Načelo zaupanja v pravo - Načelo sorazmernosti.#Združeni zadevi C-201/10 in C-202/10.

text:
      Združeni zadevi C-201/10 in C-202/10
      Ze Fu Fleischhandel GmbH
      in
      Vion Trading GmbH
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Finanzgericht Hamburg)
      „Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Zaščita finančnih interesov Evropske unije – Člen 3 – Vračilo izvoznega nadomestila – Tridesetletni zastaralni rok – Pravilo o zastaralnem roku, ki je del splošnega civilnega prava države članice – Uporaba ‚po analogiji‘ – Načelo pravne varnosti – Načelo zaupanja v pravo – Načelo sorazmernosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Lastna sredstva Evropske unije – Uredba o zaščiti finančnih interesov Unije – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok – Uporaba
            daljših nacionalnih zastaralnih rokov
      (Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(3))
      2.        Lastna sredstva Evropske unije – Uredba o zaščiti finančnih interesov Unije – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok – Uporaba
            daljših nacionalnih zastaralnih rokov
      (Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(1), prvi pododstavek, in (3))
      3.        Lastna sredstva Evropske unije – Uredba o zaščiti finančnih interesov Unije – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok – Uporaba
            daljših nacionalnih zastaralnih rokov
      (Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(1), prvi pododstavek, in (3)))
      1.        Načelo pravne varnosti načeloma ne nasprotuje temu, da v okviru zaščite finančnih interesov Unije, opredeljene z Uredbo št.
         2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, in na podlagi člena 3(3) te uredbe nacionalni organi in sodišča
         države članice za spor o vračilu nepravilno dodeljenega izvoznega nadomestila „po analogiji“ uporabijo zastaralni rok iz nacionalne
         določbe iz splošne ureditve, če je bila taka uporaba, ki izhaja iz sodne prakse, dovolj predvidljiva, za preveritev česar
         je pristojno nacionalno sodišče.

      (Glej točko 35 in točko 1 izreka.)
      2.        Načelo sorazmernosti v okviru izvajanja možnosti iz člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih
         skupnosti s strani držav članic nasprotuje uporabi tridesetletnega zastaralnega roka za spor o vračilu neupravičeno prejetih
         nadomestil.

      Glede na cilj zaščite finančnih interesov Unije, v zvezi s katerim je zakonodajalec Unije menil, da je štiriletni oziroma
         celo triletni zastaralni rok dovolj dolg, da omogoči nacionalnim organom pregon nepravilnosti, ki škodi tem finančnim ciljem
         in ki lahko vodi do sprejetja ukrepa, kot je vračilo neupravičeno prejete ugodnosti, odobritev tridesetletnega roka navedenim
         organom presega to, kar skrbna uprava potrebuje.

      (Glej točki 43 in 47 ter točko 2 izreka.)
      3.        V položaju, ki spada na področje uporabe Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, načelo pravne
         varnosti nasprotuje temu, da lahko „daljši“ zastaralni rok v smislu člena 3(3) te uredbe izhaja iz zastaralnega roka iz splošne
         ureditve, ki je s sodno prakso skrajšan, da bi bilo pri njegovi uporabi upoštevano načelo sorazmernosti, saj je v takih okoliščinah
         vsekakor mogoče uporabiti štiriletni zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95.

      (Glej točki 50 in 54 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 5. maja 2011(*)

      „Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Zaščita finančnih interesov Evropske unije – Člen 3 – Vračilo izvoznega nadomestila – Tridesetletni zastaralni rok – Pravilo o zastaralnem roku, ki je del splošnega civilnega prava države članice – Uporaba ‚po analogiji‘ – Načelo pravne varnosti – Načelo zaupanja v pravo – Načelo sorazmernosti“
      V združenih zadevah C‑201/10 in C‑202/10,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Finanzgericht Hamburg
         (Nemčija) z odločbama z dne 12. februarja 2010, ki sta prispeli na Sodišče 26. aprila 2010, v postopkih

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑201/10),

      Vion Trading GmbH (C‑202/10),

      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.‑C. Bonichot, predsednik senata, K. Schiemann, L. Bay Larsen, sodnika, C. Toader (poročevalka) in A. Prechal,
         sodnici,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. februarja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Ze Fu Fleischhandel GmbH D. Ehle, odvetnik,
      –        za Vion Trading GmbH K. Landry in G. Schwendinger, odvetnika,
      –        za Evropsko komisijo G. von Rintelen in M. Vollkommer, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 3(1) in (3) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z
         dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL L 312, str. 1) ter načel sorazmernosti in pravne
         varnosti.

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med družbama Ze Fu Fleischhandel GmbH in Vion Trading GmbH na eni strani (v nadaljevanju:
         tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari) ter Hauptzollamt Hamburg-Jonas na drugi strani (v nadaljevanju: Hauptzollamt)
         zaradi vračila izvoznih nadomestil.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V skladu s tretjo uvodno izjavo Uredbe št. 2988/95 „je treba na vseh področjih preprečevati dejanja, ki škodujejo finančnim
         interesom Skupnosti“.

      4        V peti uvodni izjavi te uredbe je navedeno:

      „[…] v skladu s to uredbo [so] nepravilno ravnanje ter upravni ukrepi in kazni za takšno ravnanje zajeti v sektorskih predpisih“.
      5        Člen 1 iste uredbe določa:

      „1.      Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni
         v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.

      2.      ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega
         subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi
         z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi
         izdatki.“

      6        Člen 3(1) in (3) Uredbe št. 2988/95 določa:

      „1.      Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni
         rok, ki ne sme biti krajši od treh let.

      V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. […]
      Katero koli dejanje pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom [pregonom], ki se nanaša na nepravilnost in
         o katerem je organ obvestil zadevno osebo, pretrga zastaranje. Po vsakem dejanju, ki pomeni pretrganje zastaranja, začne zastaralni
         rok teči znova.

      […]
      3.      Države članice lahko določijo daljši zastaralni rok od tistega iz odstavk[a] 1 […].“
      7        Člen 4(1) in (4), te uredbe določa:

      „1.      Praviloma se za vsako nepravilnost odredi odvzem neupravičeno pridobljene koristi :
      –        z obveznostjo plačila ali vračila dolgovanega ali neupravičeno prejetega zneska,
      […]
      4.      Ukrepi iz tega člena se ne štejejo za kazen.“
       Nacionalno pravo
      8        V skladu z navedbami Finanzgericht Hamburg ni bilo v Nemčiji v času dejanskega stanja nobene posebne določbe v zvezi z zastaralnimi
         roki, veljavnimi za upravnopravne spore v zvezi z neupravičeno podeljenimi ugodnostmi. Vendar so tako uprava kot nemška sodišča
         „po analogiji“ uporabljala tridesetletni splošni zastaralni rok, kot je bil določen v členu 195 nemškega civilnega zakonika
         (Bürgerliches Gesetzbuch, v nadaljevanju: BGB). Od leta 2002 pa znaša ta splošni zastaralni rok načeloma tri leta.

       Spori o glavni stvari in postopek predhodnega odločanja v združenih zadevah od C-278/07 do C-280/07
      9        Tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari sta leta 1993 začeli postopek carinjenja govejega in telečjega mesa za izvoz v
         Jordanijo in sta na podlagi svojega zahtevka prejeli predplačilo izvoznih nadomestil. Pri nadzorih, opravljenih na začetku
         leta 1998, naj bi se izkazalo, da je bil zadevni tovor dejansko poslan v Irak v okviru tranzitnega postopka ali postopka ponovnega
         izvoza.

      10      Hauptzollamt je v teh okoliščinah z odločbama z dne 13. oktobra 1999 zahteval vračilo zadevnih izvoznih nadomestil.

      11      Tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari in družba Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co so zoper
         navedene odločbe vložile tožbe pri Finanzgericht Hamburg. To je v sodbi z dne 21. aprila 2005 tem tožbam ugodilo, ker pravilo
         o zastaranju iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 nasprotuje zadevnim vračilom, saj so se ta zahtevala več
         kot štiri leta po spornih izvozih.

      12      Hauptzollamt je pri Bundesfinanzhof zoper te odločbe navedenega Finanzgericht vložil revizije.

      13      Bundesfinanzhof je med drugim ugotovilo, da se očitane nepravilnosti nanašajo na obdobje pred sprejetjem Uredbe št. 2988/95,
         in prekinilo odločanje ter Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja, ki so v treh zadevah od C-278/07 do C-280/07
         enaka:

      „1.      Ali je treba zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, prvi stavek, Uredbe […] št. 2988/95 […] uporabiti tudi, če se
         je nepravilnost zgodila ali je prenehala pred začetkom veljavnosti navedene uredbe?

      2.      Ali se zastaralni rok iz te določbe lahko uporabi za upravne ukrepe, kot je povračilo izvoznega nadomestila, ki je bilo dodeljeno
         zaradi nepravilnosti?

      Če je odgovor na ti vprašanji pritrdilen:
      3.       Ali sme država članica v skladu s členom 3(3) Uredbe […] št. 2988/95 uporabiti daljši rok tudi, če je bil v pravu države članice
         daljši rok določen že pred sprejetjem navedene uredbe? Ali se daljši rok sme uporabiti, čeprav ni bil določen v posebni določbi
         za povračilo izvoznih nadomestil ali upravnih ukrepov, ampak je posledica splošnega pravila zadevne države članice, ki pokriva
         vse primere zastaranja, ki niso posebej urejeni?“

      14      Na podlagi teh predlogov za sprejetje predhodne odločbe je bila izdana sodba z dne 29. januarja 2009 v združenih zadevah Josef
         Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb (od C‑278/07 do C‑280/07, ZOdl., str. I‑457), v kateri je Sodišče odločilo:

      „1.      Zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe […] št. 2988/95 […] se uporabi za upravne ukrepe, kot so povračilo
         izvoznih nadomestil, ki jih je izvoznik prejel neupravičeno zaradi nepravilnosti, ki jih je storil.

      2.      V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, se zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95:
      –        uporabi za nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti te uredbe;
      –        in začne teči od dneva storitve zadevne nepravilnosti.
      3.      Pravica do uporabe daljših zastaralnih rokov, ki jo države članice ohranijo na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95, lahko
         izhaja iz splošnih pravil, ki so veljala pred sprejetjem te uredbe.“

       Nadaljevanje sporov o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje v obravnavanih zadevah
      15      Bundesfinanzhof je s sodbo z dne 7. julija 2009 razveljavilo sodbo Finanzgericht Hamburg z dne 21. aprila 2005 in mu vrnilo
         zadevo v ponovno odločanje z obrazložitvijo, da zahtevek za vračilo še ni zastaral, saj je bilo člen 195 BGB mogoče in treba
         uporabiti „po analogiji“ do konca leta 2001. To sodišče je zavrnilo trditve tožečih strank, da če je treba uporabiti zastaralni
         rok „po analogiji“, bi to moral biti desetletni rok, ki velja na davčnem področju, in ne tridesetletni rok iz BGB.

      16      Finanzgericht Hamburg je v zvezi s to sodbo Bundesfinanzhof navedlo:

      „Bundesfinanzhof je pri tem zastopalo pravno stališče, da je treba analogno uporabiti člen 195 BGB v različici, ki je veljala
         do konca leta 2001 (v nadaljevanju: stara različica člena 195 BGB). Odprto pa je pustilo vprašanje, ali bi bilo lahko kršeno
         načelo pravne varnosti pri vračilu izvoznega nadomestila, ki se zahteva skoraj 30 let po tem, ko je bilo dodeljeno. Če bi
         bilo tako, bi lahko Bundesfinanzhof pri izvajanju izjemne sodne pristojnosti na način, kot se zahteva v skladu z ustavo ali
         pravom Skupnosti, nesorazmerno dolg rok nacionalnega prava skrajšal na primeren rok. Bundesfinanzhof ni bilo treba izčrpno
         preizkusiti in odločiti, ali je treba zaradi pravne varnosti in pravnega miru pri izvajanju take izjemne pristojnosti sodišč
         zastaralni rok iz stare različice člena 195 BGB skrajšati ali pa vsaj na podlagi analogne uporabe te določbe določiti krajši
         zastaralni rok za zahtevek za vračilo nezakonito dodeljenega izvoznega nadomestila, do katerega je prišlo zaradi nepravilnosti.
         Takega roka namreč ne bi bilo mogoče določiti tako kratko, da bi bil ob sprejetju izpodbijane odločbe zahtevek davčnih organov
         zastaran.“

      17      Predložitveno sodišče, ki se je v tej točki pridružilo stališču generalne pravobranilke E. Sharpston iz sklepnih predlogov
         v zgoraj navedeni zadevi Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb, meni, na eni strani, da uporaba pravila o zastaranju
         iz BGB „po analogiji“ za zahtevke za vračilo izvoznih nadomestil ni združljiva z načelom pravne varnosti in, na drugi strani,
         da je uporaba tridesetletnega roka za tak spor v nasprotju z načelom sorazmernosti, ker naj taki roki ne bi bili razumni.

      18      Natančneje, predložitveno sodišče se ne strinja z razlago, ki jo je Bundesfinanzhof dalo v zvezi s sodbo Josef Vosding Schlacht-,
         Kühl- und Zerlegebetrieb, ki jo je izdalo Sodišče na njegov predlog. Bundesfinanzhof naj bi namreč na podlagi te sodbe sklepalo,
         da naj bi Sodišče z „zgovornim molkom“ glede vprašanja, ali spada uporaba pravila iz civilnega prava „po analogiji“ za spor
         o vračilu neupravičeno prejetih nadomestil na področje uporabe člena 3(3) Uredbe št. 2988/95, načelno sprejelo tako uporabo
         in naj glede na načeli pravne varnosti in sorazmernosti ne bi imelo ugovorov proti takemu načinu uporabe tridesetletnega zastaralnega
         roka. Finanzgericht pa meni, da Sodišče v predložitveni odločbi ni imelo razloga za presojo niti za obravnavo teh vidikov,
         saj mu Bundesfinanzhof ni v zvezi s tem postavilo nobenega jasno opredeljenega vprašanja.

      19      Predložitveno sodišče tudi meni:

      „V že navedeni sodbi z dne 7. julija 2009 […] je [Bundesfinanzhof] ugotovilo, da ima izjemno pristojnost, na podlagi katere
         naj bi bilo upravičeno, da bi kot zakonodajalec na podlagi razvoja prava s sodno prakso skrajšalo tridesetletni zastaralni
         rok na primeren rok. Kakšno je natančno trajanje v Nemčiji veljavnega zastaralnega roka iz stare različice člena 195 BGB,
         ki se uporablja po analogiji, trenutno ni znano. Ni namreč mogoče ugotoviti ali predvidevati, če in – glede na primer – v
         kakšnem obsegu bo Bundesfinanzhof v prihodnje uporabilo tako izjemno pristojnost. Na podlagi te sodne prakse je gotovo le,
         da je zastaralni rok iz stare različice člena 195 BGB, ki se uporablja po analogiji, najmanj šest in največ trideset let.
         V tem časovnem obdobju štiriindvajsetih let pa je v skladu s to sodno prakso v Nemčiji veljaven zastaralni rok iz stare različice
         člena 195 BGB, ki se uporablja po analogiji in ki je po potrebi spremenjen na podlagi razvoja prava s sodno prakso.“

      20      V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali analogna uporaba določbe o zastaranju iz člena 195 BGB v različici, ki je veljala do konca leta 2001, za zahtevke za vračilo
         nepravilno dodeljenega izvoznega nadomestila krši načelo pravne varnosti iz prava Skupnosti?

      2.      Ali uporaba 30-letnega zastaralnega roka v skladu s členom 195 BGB pri vračilu nepravilno dodeljenega izvoznega nadomestila
         krši načelo sorazmernosti iz prava Skupnosti?

      3.      Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen: ali uporaba daljšega nacionalnega zastaralnega roka v smislu člena 3(3) Uredbe
         […] št. 2988/95, ki se v posamičnem primeru določi na podlagi domnevane izjemne pristojnosti v okviru razvoja prava s sodno
         prakso, krši načelo pravne varnosti iz prava Skupnosti?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      21      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da lahko v okviru
         zaščite finančnih interesov Unije, opredeljene z Uredbo št. 2988/95, „daljši“ nacionalni zastaralni rok v smislu člena 3(3)
         te uredbe izhaja iz uporabe zastaralnega roka iz nacionalne določbe iz splošne ureditve „po analogiji“ za vračilo nepravilno
         dodeljenega izvoznega nadomestila.

      22      V uvodu je treba ugotoviti, kot je poudarilo predložitveno sodišče, da je bilo Sodišče v okviru tretjega vprašanja za predhodno
         odločanje, ki je bilo zastavljeno v zgoraj navedenih združenih zadevah od C‑278/07 do C‑280/07, v bistvu vprašano, ali lahko
         „daljši“ nacionalni zastaralni rok v smislu člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 izhaja iz splošne določbe iz splošne ureditve, ki
         je veljala že pred to uredbo. Vendar Sodišče ni bilo izrecno vprašano o tem, kar je predmet tega vprašanja za predhodno odločanje,
         ki se nanaša na način uporabe take določbe, v obravnavanem primeru uporabe določbe iz splošne ureditve „po analogiji“ za poseben
         spor o vračilu izvoznih nadomestil, o čemer pa ni odločil nacionalni zakonodajalec, ampak je bilo o tem odločeno v sodni praksi.

      23      V položajih, kakršna sta ta v postopkih v glavni stvari, v katerih sta gospodarska subjekta leta 1993 med veljavnostjo nacionalnega
         pravila o tridesetletnem zastaralnem roku storila nepravilnosti, ki so jima očitane, bi lahko pregon nacionalnih organov v
         zvezi z vračilom zneskov, neupravičeno prejetih zaradi takih nepravilnosti – če se ne bi zgodilo dejanje, na podlagi katerega
         bi prišlo do zadržanja zastaranja – zastaral leta 1997 v skladu s pravilom o štiriletnem zastaralnem roku iz člena 3(1), prvi
         pododstavek, Uredbe št. 2988/95, če država članica, kjer so bile storjene nepravilnosti, ni uporabila možnosti, ki jo ima
         na podlagi člena 3(3) te uredbe (glej zgoraj navedeno sodbo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, točki
         36 in 38).

      24      Zakonodajalec Unije je sicer s sprejetjem Uredbe št. 2988/95 in zlasti njenega člena 3(1), prvi pododstavek, nameraval določiti
         splošno pravilo o zastaranju, veljavno na tem področju, s katerim je nameraval po eni strani določiti najkrajši rok, ki se
         uporablja v vseh državah članicah, in po drugi strani odpraviti možnost zahtevati vračilo neupravičeno prejetih zneskov iz
         proračuna Unije po preteku štirih let od nastanka nepravilnosti, ki je vplivala na sporna plačila (zgoraj navedena sodba Josef
         Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, točka 27) .

      25      Ker pa je zakonodajalec Unije izrecno predvidel, da lahko države članice uporabijo daljše zastaralne roke od tega minimalnega
         štiriletnega, je treba ugotoviti, da navedeni zakonodajalec ni želel poenotiti rokov, ki veljajo na tem področju, in da zato
         zaradi začetka veljavnosti Uredbe št. 2988/95 države članice niso mogle biti prisiljene skrajšati zastaralnih rokov, ki so
         jih uporabljale v preteklosti ob neobstoju pravil v pravu Unije, ki bi pred tem veljala na tem področju, na štiri leta.

      26      V okviru možnosti iz člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 države članice ohranijo široko diskrecijsko pravico glede določitve daljših
         zastaralnih rokov, ki jih nameravajo uporabiti v primeru nepravilnosti, ki škoduje finančnim interesom Unije (sodba z dne
         22. decembra 2010 v zadevi Corman, C‑131/10, še neobjavljena v ZOdl., točka 54).

      27      V Uredbi št. 2988/95 namreč ni določen noben mehanizem za obveščanje ali objavljanje glede uporabe možnosti držav članic,
         da v skladu s členom 3(3) te uredbe določijo daljše roke. Tako na ravni Unije ni bila določena nobena oblika nadzora glede
         daljših zastaralnih rokov, ki jih države članice določijo na podlagi te določbe, ter glede sektorjev, za katere bodo določile
         take roke (zgoraj navedeni sodbi Josef Vosding Schlacht‑, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, točka 45, in Corman, točka 55).

      28      V zadevah iz postopkov v glavni stvari so nemška sodišča, kot je navedlo predložitveno sodišče samo, po začetku veljavnosti
         Uredbe št. 2988/95 za uveljavljanje zahtevkov za vračilo nadomestil, ki so jih neupravičeno prejeli gospodarski subjekti,
         še naprej uporabljala tridesetletni zastaralni rok, ki izhaja iz člena 195 BGB.

      29      V zvezi s tem je treba navesti, da je Sodišče, ko je odgovorilo na tretje vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je zastavilo
         Bundesfinanzhof v zgoraj navedenih združenih zadevah od C‑278/07 do C‑280/07 – da daljši zastaralni roki, možnost uporabe
         katerih države članice ohranijo na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95, lahko izhajajo iz pravil iz splošne ureditve, ki
         so veljala že pred sprejetjem te uredbe – implicitno, vendar nedvomno temu sodišču potrdilo, da lahko navedene države uporabljajo
         take daljše roke z uporabo – določeno s sodno prakso – določbe iz splošne ureditve, ki določa zastaralni rok, daljši od štirih
         let, na področju vračila neupravičeno prejetih ugodnosti, kar je praksa, ki jo nemška sodišča opredeljujejo kot uporaba „po
         analogiji“.

      30      Taka praksa je glede na pravo Unije in zlasti člen 3(3) Uredbe št. 2988/95 načeloma dopustna (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Josef Vosding Schlacht‑, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, točka 47). Vendar se morajo pri tej praksi upoštevati splošna
         načela tega prava, med katerimi je načelo pravne varnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 28. oktobra 2010 v zadevi SGS Belgium
         in drugi, C‑367/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 40).

      31      V zvezi s tem tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari trdita, da po tem, ko je v nemškem pravnem redu začelo veljati splošno
         pravilo o zastaralnem roku z neposrednim učinkom iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, ki je odpravilo neobstoj
         posebnega pravila na tem področju v tem pravnem redu, nacionalni organi in sodišča niso imeli več razloga – saj ni bilo nacionalne
         zakonodajne določbe, ki bi jih k temu zavezovala – da bi še naprej „po analogiji“ uporabljali splošni zastaralni rok iz BGB
         za pregon „nepravilnosti“ v smislu te uredbe, in zato tega roka niso mogli več uporabljati.

      32      V zvezi s tem je treba navesti, da v okviru pregona nepravilnosti, ki škodi finančnim interesom Unije in ki vodi do upravnega
         ukrepa, kot je obveznost gospodarskega subjekta, da vrne neupravičeno prejeta nadomestila, načelo pravne varnosti zahteva
         zlasti, da položaja tega gospodarskega subjekta glede njegovih pravic in obveznosti v razmerju do nacionalnega organa ni mogoče
         neskončno dolgo izpodbijati (glej po analogiji sodbo z dne 21. januarja 2010 v zadevi Alstom Power Hydro, C‑472/08, ZOdl.,
         str. I-623, točka 16), da mora zato za pregon take nepravilnosti veljati zastaralni rok ter da mora biti ta rok, da bi izpolnil
         svojo funkcijo zagotavljanja pravne varnosti, določen vnaprej (glej sodbi z dne 15. julija 1970 v zadevi ACF Chemiefarma proti
         Komisiji, 41/69, Recueil, str. 661, točka 19, in z dne 11. julija 2002 v zadevi Marks & Spencer, C‑62/00, Recueil, str. I‑6325,
         točka 39). Zato mora biti vsaka uporaba zastaralnega roka „po analogiji“ za zadevno osebo dovolj predvidljiva (glej po analogiji
         sodbo z dne 24. marca 2009 v zadevi Danske Slagterier, C‑445/06, ZOdl., str. I‑2119, točka 34).

      33      Tak gospodarski subjekt sicer lažje ugotovi, kakšen je zastaralni rok, ki velja za pregon nepravilnosti, ki jo je storil,
         če je tak rok in njegovo uporabo za področje, na katero spada ta nepravilnost, določil nacionalni zakonodajalec v določbi,
         ki velja posebej za zadevno področje. Vendar, kadar nacionalni zakonodajalec – kot se zdi, da je v zadevah iz postopkov v
         glavni stvari – ni sprejel posebne določbe, ki bi veljala za področje, kot je vračilo izvoznih nadomestil, ki so bila neupravičeno
         prejeta v škodo proračuna Unije, načelo pravne varnosti načeloma ne nasprotuje temu, da upravni in sodni nacionalni organi
         še naprej – v skladu s preteklo sodno prakso, ki jo tak gospodarski subjekt pozna – „po analogiji“ uporabljajo splošni zastaralni
         rok iz civilnopravne določbe, ki je daljši od štiriletnega roka iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95.

      34      Vendar taka uporaba upošteva načelo pravne varnosti le, če izhaja iz sodne prakse, ki je bila dovolj predvidljiva. V zvezi
         s tem zadostuje spomniti, da Sodišče ni pristojno, da v okviru tega postopka predhodnega odločanja ugotovi, ali gre za tako
         sodno prakso ali ne.

      35      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da v okoliščinah, kakršne so te v zadevah iz postopkov v glavni stvari,
         načelo pravne varnosti načeloma ne nasprotuje temu, da v okviru zaščite finančnih interesov Unije, opredeljene z Uredbo št.
         2988/95, in na podlagi člena 3(3) te uredbe nacionalni organi in sodišča države članice za spor o vračilu nepravilno dodeljenega
         izvoznega nadomestila „po analogiji“ uporabijo zastaralni rok iz nacionalne določbe iz splošne ureditve, če je bila taka uporaba,
         ki izhaja iz sodne prakse, dovolj predvidljiva, za preveritev česar je pristojno predložitveno sodišče.

       Drugo vprašanje za predhodno odločanje
      36      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali načelo sorazmernosti v okviru uporabe možnosti iz člena 3(3)
         Uredbe št. 2988/95 s strani držav članic nasprotuje uporabi tridesetletnega zastaralnega roka za spor o vračilu neupravičeno
         prejetih nadomestil.

      37      Kot je razvidno iz točk 26 in 30 te sodbe – čeprav ohranijo države članice v okviru možnosti iz člena 3(3) Uredbe št. 2988/95
         široko diskrecijsko pravico glede določitve daljših zastaralnih rokov, ki jih nameravajo uporabiti v primeru nepravilnosti,
         ki škoduje finančnim interesom Unije – morajo te države upoštevati splošna načela prava Unije, zlasti načelo sorazmernosti.

      38      Tako je treba v zvezi z „daljšim“ nacionalnim zastaralnim rokom v smislu člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 navesti, da ta med
         drugim očitno ne sme preseči tega, kar je nujno za doseganje cilja zaščite finančnih interesov Unije (glej v tem smislu sodbo
         z dne 17. marca 2011 v zadevi AJD Tuna, C-221/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 79 in navedena sodna praksa).

      39      V zvezi s tem je treba navesti, da se daljši zastaralni roki, ki jih države članice tako uporabljajo na podlagi člena 3(3)
         Uredbe št. 2988/95, zelo razlikujejo od ene države članice do druge, kar je v veliki meri odvisno od pravnih tradicij teh
         držav ter od razumevanja časa v posameznem pravnem redu, ki je potreben in zadosten, da skrbna uprava uvede postopke v zvezi
         z nepravilnostmi, storjenimi v škodo javnih organov in nacionalnega proračuna.

      40      Poleg tega dejstvo, da država članica v okviru možnosti iz te določbe določi krajše zastaralne roke od tistih, ki jih je določila
         druga država članica, ne more pomeniti, da so slednji nesorazmerni (glej po analogiji sodbi z dne 11. septembra 2008 v zadevi
         Komisija proti Nemčiji, C‑141/07, ZOdl., str. I‑6935, točka 51, in z dne 25. februarja 2010 v zadevi Müller Fleisch, C‑562/08,
         ZOdl., str. I-1391, točka 45).

      41      Prav tako je treba poudariti, da ni izključeno, da je lahko pravilo o tridesetletnem zastaralnem roku, ki izhaja iz civilnopravne
         določbe, potrebno in sorazmerno, zlasti v okviru sporov med zasebnopravnimi osebami glede na cilj, ki mu navedeno pravilo
         sledi in ki ga je opredelil nacionalni zakonodajalec.

      42      Presoja takega pravila o zastaralnem roku glede na načelo sorazmernosti pa je drugačna, če se tako pravilo uporabi „po analogiji“
         zaradi uresničevanja cilja, ki je drugačen od tistega, zaradi katerega je nacionalni zakonodajalec sprejel to pravilo, in
         sicer gre v zadevah iz postopkov v glavni stvari za uresničevanje cilja, ki ga je opredelil zakonodajalec Unije.

      43      V zvezi s tem je treba navesti, da glede na cilj zaščite finančnih interesov Unije, v zvezi s katerim je zakonodajalec Unije
         menil, da je štiriletni oziroma celo triletni zastaralni rok dovolj dolg, da omogoči nacionalnim organom pregon nepravilnosti,
         ki škodi tem finančnim ciljem in ki lahko vodi do sprejetja ukrepa, kot je vračilo neupravičeno prejete ugodnosti, odobritev
         tridesetletnega roka navedenim organom presega to, kar skrbna uprava potrebuje.

      44      Poudariti je namreč treba, da ima ta uprava splošno dolžnost skrbnega ravnanja pri preverjanju pravilnosti plačil, ki jih
         je izvedla in ki bremenijo proračun Unije, saj morajo države članice upoštevati dolžnost splošnega skrbnega ravnanja iz člena 4(3)
         EU, ki pomeni, da morajo hitro sprejemati ukrepe za odpravo nepravilnosti (glej po analogiji sodbo z dne 13. novembra 2001
         v zadevi Francija proti Komisiji, C‑277/98, Recueil, str. I-8453, točka 40).

      45      V teh okoliščinah bi lahko priznanje možnosti državam članicam, da navedeni upravi odobrijo tako dolgo obdobje za ukrepanje,
         kot ga omogoča pravilo o tridesetletnem zastaralnem roku, na nek način vzpodbudilo inercijo nacionalnih organov glede pregona
         „nepravilnosti“ v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95, gospodarski subjekti pa bi bili izpostavljeni, na eni strani, dolgemu
         obdobju pravne negotovosti in, na drugi strani, tveganju, da ne bodo več mogli dokazati pravilnosti zadevnih transakcij po
         poteku takega obdobja.

      46      Vsekakor je treba poudariti, da če bi bil štiriletni zastaralni rok, kakršen je ta iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe
         št. 2988/95, po mnenju nacionalnih organov prekratek za pregon nepravilnosti, ki so bolj zapletene, lahko nacionalni zakonodajalec
         v okviru možnosti iz odstavka 3 navedenega člena vedno sprejme pravilo o daljšem zastaralnem roku, ki je prilagojeno za tovrstne
         nepravilnosti.

      47      Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da v okoliščinah, kakršne so te v zadevah iz postopkov v glavni
         stvari, načelo sorazmernosti v okviru izvajanja možnosti iz člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 s strani držav članic nasprotuje
         uporabi tridesetletnega zastaralnega roka za spor o vračilu neupravičeno prejetih nadomestil.

       Tretje vprašanje za predhodno odločanje
      48      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje – če bi se izkazalo, da uporaba pravila o tridesetletnem zastaralnem
         roku za pregon „nepravilnosti“ v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95 ni sorazmerna glede na cilj zaščite finančnih interesov
         Unije – ali načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da lahko nacionalno sodišče odloči, da bo zmanjšalo obseg takega pravila
         o tridesetletnem zastaranju, in sicer v obravnavanih primerih na deset let, in da ne bo uporabilo pravila o štiriletnem zastaralnem
         roku iz člena 3(1) Uredbe št. 2988/95.

      49      Ni izključeno, da bi nacionalna sodišča, če ne bi imela nobenega drugega pravila o zastaralnem roku, ki bi ga bilo mogoče
         uporabiti, skušala razlagati pravilo o tridesetletnem zastaralnem roku v smislu njegovega skrajšanja, da bi izpolnila zahteve
         prava Unije.

      50      Vendar je treba v položaju, kakršen je ta v zadevah iz postopkov v glavni stvari in ki spada na področje uporabe Uredbe št.
         2988/95, ugotoviti, da če ni pravno veljavne nacionalne določbe o daljšem zastaralnem roku, člen 3(1) Uredbe št. 2988/95 vsekakor
         določa štiriletni zastaralni rok, v državah članicah pa ga je mogoče neposredno uporabiti, in sicer tudi na področju izvoznih
         nadomestil za kmetijske proizvode (glej sodbo z dne 24. junija 2004 v zadevi Handlbauer, C‑278/02, ZOdl., str. I-6171, točka 35).

      51      Tako v okoliščinah, v katerih se uporaba splošnega zastaralnega roka za spor o vračilu nadomestil, ki so bila neupravičeno
         prejeta pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95, izkaže za nesorazmerno glede na cilj zaščite finančnih interesov Unije,
         takega pravila ni mogoče upoštevati, uporabiti pa je mogoče splošni zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe
         št. 2988/95, kot je razvidno iz točke 34 zgoraj navedene sodbe Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi,
         saj se nanaša tudi na nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti te uredbe, in začne teči od dne, ko je bila zadevna
         nepravilnost storjena.

      52      Če bi bilo v takem položaju nacionalnemu sodišču v okviru Uredbe št. 2988/95 dovoljeno, da skrajša določen zastaralni rok,
         ki se je do tedaj uporabljal, na raven, ki je lahko v skladu z načelom sorazmernosti, čeprav ima vsekakor na voljo pravilo
         o zastaralnem roku iz prava Unije, ki ga je mogoče v njegovem pravnem redu neposredno uporabiti, bi bilo to v nasprotju z
         načeloma, v skladu s katerima mora biti, na eni strani, za izpolnitev funkcije zagotavljanja pravne varnosti zastaralni rok
         določen vnaprej (glej zgoraj navedeni sodbi ACF Chemiefarma proti Komisiji, točka 19, in Marks & Spencer, točka 39) in, na
         drugi strani, vsaka uporaba zastaralnega roka „po analogiji“ za zadevno osebo dovolj predvidljiva (glej po analogiji zgoraj
         navedeno sodbo Danske Slagterier, točka 34).

      53      Vendar lahko v takem položaju nacionalni zakonodajalec, kot je bilo opozorjeno v točki 46 te sodbe, v okviru možnosti iz člena
         3(3) Uredbe št. 2988/95 sprejme pravilo o daljšem zastaralnem roku.

      54      Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da v okoliščinah, kakršne so te v zadevah iz postopkov v glavni
         stvari, načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da lahko „daljši“ zastaralni rok v smislu člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 izhaja
         iz zastaralnega roka iz splošne ureditve, ki je s sodno prakso skrajšan, da bi bilo pri njegovi uporabi upoštevano načelo
         sorazmernosti, saj je v takih okoliščinah vsekakor mogoče uporabiti štiriletni zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek,
         Uredbe št. 2988/95.

       Stroški
      55      Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1.      V okoliščinah, kakršne so te v zadevah iz postopkov v glavni stvari, načelo pravne varnosti načeloma ne nasprotuje temu, da
            v okviru zaščite finančnih interesov Unije, opredeljene z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o
            zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, in na podlagi člena 3(3) te uredbe nacionalni organi in sodišča države članice
            za spor o vračilu nepravilno dodeljenega izvoznega nadomestila „po analogiji“ uporabijo zastaralni rok iz nacionalne določbe
            iz splošne ureditve, če je bila taka uporaba, ki izhaja iz sodne prakse, dovolj predvidljiva, za preveritev česar je pristojno
            predložitveno sodišče.
      2.      V okoliščinah, kakršne so te v zadevah iz postopkov v glavni stvari, načelo sorazmernosti v okviru izvajanja možnosti iz člena
            3(3) Uredbe št. 2988/95 s strani držav članic nasprotuje uporabi tridesetletnega zastaralnega roka za spor o vračilu neupravičeno
            prejetih nadomestil.
      3.      V okoliščinah, kakršne so te v zadevah iz postopkov v glavni stvari, načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da lahko „daljši“
            zastaralni rok v smislu člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 izhaja iz zastaralnega roka iz splošne ureditve, ki je s sodno prakso
            skrajšan, da bi bilo pri njegovi uporabi upoštevano načelo sorazmernosti, saj je v takih okoliščinah vsekakor mogoče uporabiti
            štiriletni zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 12. novembra 1981. # Amministrazione delle finanze dello Stato proti Srl Meridionale Industria Salumi in drugi ; Ditta Italo Orlandi & Figlio in Ditta Vincenzo Divella proti Amministrazione delle finanze dello Stato. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Združene zadeve 212 do 217/80.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 10. septembra 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Javna naročila storitev - Postopek javnega razpisa na ravni Skupnosti - Opravljanje informacijskih storitev in nabave v zvezi s tem, ki so povezane z informacijskimi sistemi generalnega direktorata za ribištvo - Zavrnitev ponudbe ponudnika - Obveznost obrazložitve.#Zadeva T-465/04.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 10. septembra 2008 – Evropaïki Dynamiki proti Komisiji
      (Zadeva T-465/04)
      „Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa na ravni Skupnosti – Opravljanje informacijskih storitev in nabave v zvezi s tem, ki so povezane z informacijskimi sistemi generalnega direktorata
         za ribištvo – Zavrnitev ponudbe ponudnika – Obveznost obrazložitve“

      1.                     Ničnostna tožba – Pristojnost sodišča Skupnosti – Predlog za izdajo odredbe, naslovljene na institucijo – Nedopustnost (člen
            230 ES in člen 233 ES) (Glej točko 35.)
      2.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Sklenitev naročila na podlagi javnega razpisa – Pooblastilo institucij za presojo po
            prostem preudarku – Sodni nadzor – Omejitve (Glej točko 45.)
      3.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločba o zavrnitvi ponudbe, sprejeta v okviru oddaje javnega naročila
            storitev (člen 253 ES; Uredba Sveta št. 1605/2002, člen 100(2); Uredba Komisije št. 2342/2002, člen 149) (Glej točke od 47
            do 50, 54, 55, 59 in od 76 do 80.)
      Predmet

               Ničnostna tožba zoper odločbo Komisije z dne 15. septembra 2004, s katero je bila zavrnjena ponudba tožeče stranke v postopku
                  javnega razpisa za opravljanje informacijskih storitev in nabave v zvezi s tem, ki so povezane z informacijskimi sistemi Generalnega
                  direktorata za ribištvo, in s katero je bilo naročilo oddano drugemu ponudniku.

            Izrek

                  1)

                  	Odločba Komisije o zavrnitvi ponudbe Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis
                     AE in o oddaji naročila drugemu ponudniku v postopku javnega razpisa „FISH/2004/02“ se razglasi za nično.

                  2)

                  	Komisija nosi vse stroške.


Sodba Sodišča z dne 28. januarja 1986. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Zadeva 270/83.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. decembra 2004. # José Martí Peix SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Ribištvo - Finančna pomoč Skupnosti - Znižanje finančne pomoči - Uredba Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 - Člena 1 in 3 - Zastaranje. # Zadeva C-226/03 P.

text:
      Zadeva C-226/03 P
      José Martí Peix SA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Ribištvo – Finančna pomoč Skupnosti – Znižanje finančne pomoči – Uredba Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 – Člena 1 in 3 – Zastaranje“
      Povzetek sodbe
      1.        Lastna sredstva Evropskih skupnosti – Uredba o zaščiti finančnih interesov Skupnosti – Nadaljevana nepravilnost – Zastaralni
            rok – Dejanje, ki pretrga zastaranje
      (Uredba Sveta št. 2988/95, člena 1(2) in 3(1), drugi in tretji pododstavek)
      2.        Pritožba – Razlogi – Razlogi sodbe, ki kršijo pravo Skupnosti – Izrek, ki je pravilen iz drugih pravnih razlogov – Zavrnitev
      1.        Na podlagi člena 1(2) Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti je nepravilnost vsako kršenje določb
         prava Skupnosti, ki je posledica opustitve ali dejanja gospodarskega subjekta.

      Kadar se prvotna opustitev, s katero se kršijo zadevne določbe zakonodaje Skupnosti, nadaljuje, gre za nadaljevano nepravilnost
         v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, iste uredbe. Pri nadaljevani nepravilnosti začne zastaranje teči šele od dneva, ko
         so se nepravilnosti prenehale.

      Dopis Komisije, ki se nanaša med drugim na pregon nepravilnosti in na zmanjšanje finančne pomoči, pretrga zastaranje, ker
         je tak dopis dejanje v zvezi s preiskavo v smislu navedenega člena 3(1), tretji pododstavek.

      (Glej točke od 16 do 18 in 30.)
      2.        Kadar iz razlogov sodbe Sodišča prve stopnje izhaja kršitev prava Skupnosti, njen izrek pa utemeljujejo drugi pravni razlogi,
         je treba pritožbo zavrniti.

      (Glej točko 29.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 2. decembra 2004(*)

      „Pritožba – Ribištvo – Finančna pomoč Skupnosti – Znižanje finančne pomoči – Uredba Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 – Člena 1 in 3 – Zastaranje“
      V zadevi C-226/03 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, ki je prispela na Sodišče 22. maja 2003,
      José Martí Peix SA, s sedežem v Huelvi (Španija), ki jo zastopata J.-R. García-Gallardo Gil-Fournier in D. Domínguez Pérez, avocats,

      pritožnica,
      druga stranka v postopku:
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata S. Pardo Quintillán, zastopnik, in J. Guerra Fernández, avocat, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.-P. Puissochet, sodnik, in N. Colneric (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: Múgica Azarmendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. junija 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki sta jih predložili stranki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. septembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družba José Martí Peix SA (v nadaljevanju: pritožnica) s pritožbo predlaga razveljavitev Sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih
         skupnosti z dne 13. marca 2003 v zadevi José Martí Peix proti Komisiji (T-125/01, Recueil str. II-865, v nadaljevanju: izpodbijana
         sodba), s katero je bila zavrnjena njena tožba za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije z dne 19. marca 2001, s katero je
         bilo odločeno, da se zniža pomoč, ki je bila leta 1991 dodeljena pritožnici za projekt ustanovitve skupnega špansko-angolskega
         podjetja za ribolov, in da ji je pritožnica dolžna vrniti znesek 639.520 eurov (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

       Pravni okvir
      2        Člen 44(1) Uredbe Sveta 4028/86 z dne 18. decembra 1986 o ukrepih Skupnosti za izboljšanje in prilagoditev struktur ribiškega
         in ribogojnega sektorja (UL L 376, str. 7) določa:

      „V času trajanja posega Skupnosti organ ali telo, ki ga je v ta namen imenovala udeležena država članica posreduje Komisiji
         na njeno zahtevo vso spremljajočo dokumentacijo in vse listine, ki dokazujejo, da so izpolnjeni finančni ali drugi pogoji,
         ki so bili naloženi za vsak projekt. Komisija lahko v skladu s postopkom iz člena 47 odloži, zniža ali prekliče pomoč:

      –        če se projekt ne izvršuje tako, kot je bilo predvideno, ali
      –        če nekateri pogoji niso izpolnjeni, ali
      –        če upravičenec v nasprotju z navedbami iz zahtevka, ki so povzete v odločbi o dodelitvi finančne pomoči, v roku enega leta
         od vročitve omenjene odločbe ne začne izvajati del, ali če pred potekom roka ni poskrbel za zadostne garancije za izvršitev
         projekta, ali

      –        če upravičenec ne zaključi z deli v roku dveh let od njihovega začetka, razen v primeru višje sile.
      Odločba se vroči udeleženi državi članici in upravičencu.
      Komisija začne postopek za vrnitev zneskov, katerih plačilo ni bilo ali ni upravičeno.“
      3        Člena 1 in 3 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti
         (UL L 312, str. 1) določata:

      „Člen 1
      1. Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in
         kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.

      2. ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega
         subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi
         z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi
         izdatki.

      [...]
      Člen 3
      1. Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni
         rok, ki ne sme biti krajši od treh let.

      V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. Pri večletnih
         programih zastaralni rok v vsakem primeru teče do zaključka programa.

      Katero koli dejanje pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki se nanaša na nepravilnost in o katerem
         je organ obvestil zadevno osebo, pretrga zastaranje. Po vsakem dejanju, ki pomeni pretrganje zastaranja, začne zastaralni
         rok teči znova.

      Če pristojni organ ni izrekel kazni, zadeva zastara najpozneje na dan, ko poteče rok, ki je dvakrat daljši od zastaralnega
         roka, razen če je bil upravni postopek prekinjen v skladu s členom 6(1).

      […]“
       Dejansko stanje
      4        Dejansko stanje iz tožbe pred Sodiščem prve stopnje izhaja iz točk od 11 do 34 izpodbijane sodbe:

      „11       Družba José Martí Peix, SA (v nadaljevanju: tožeča stranka) je oktobra 1991 prek španskih organov pri Komisiji oddala vlogo
         za finančno pomoč Skupnosti na podlagi Uredbe št. 4028/86 v okviru projekta za ustanovitev skupnega špansko-angolskega podjetja
         za ribolov. Ta projekt je za dejavnost ribolova predvideval prenos treh ladij Pondal, Periloja in Sonia Rosal na skupno podjetje,
         ki so ga ustanovili tožeča stranka, portugalska družba Iberpesca-Sociedades de Pesca Ltda in angolski družbenik Empromar N'Gunza.

      12      Z odločbo z dne 16. decembra 1991 (v nadaljevanju: odločba o dodelitvi pomoči) je Komisija projektu iz prejšnje točke (projekt
         SM/ESP/17/91, v nadaljevanju: projekt) dodelila pomoč Skupnosti v najvišjem znesku 1.349.550 ekujev.

      13       Novembra 1992 je bilo skupno podjetje, z imenom Ibermar Empresa de Pesca Ltda, ustanovljeno in registrirano v Luandi v Angoli.
         Decembra 1992 so bile tri ladje skupnega podjetja registrirane v luandskem pristanišču.

      14       Komisija je na predlog tožeče stranke izdala odločbo z dne 12. maja 1993, s katero je spremenila odločbo o dodelitvi pomoči.
         Sprememba se je nanašala na zamenjavo družbenika iz tretje države, in sicer je družba Marang, Pesca et Industrias de Pesca
         Ltda zamenjala Empromarja N’Gunzo.

      15       Komisija je 18. maja 1993 prek španskih organov prejela zahtevek za plačilo prvega dela pomoči z dne 10. maja 1993. Temu zahtevku
         so bile priložene številne listine in potrdila o ustanovitvi skupnega podjetja, o registraciji ladij v luandskem pristanišču,
         o njihovem izbrisu iz registra Skupnosti in o pridobitvi zahtevanih dovolilnic za ribolov.

      16      Komisija je 24. junija 1993 izplačala 80 % pomoči.
      17      Tožeča stranka je 20. maja 1994 pri španskih organih vložila zahtevek za plačilo pomoči. Zahtevku je priložila prvo periodično
         poročilo za obdobje delovanja med 20. aprilom 1993 in 20. aprilom 1994. V tem poročilu je bilo med drugim navedeno tudi: „Zaradi
         brodoloma ladje Pondal 20. julija 1993 smo morali spremeniti dolgoročne cilje. […]

      18      Komisija je 7. septembra 1994 prejela v prejšnji točki navedeni zahtevek in 14. septembra 1994 izplačala pomoč.
      19      Komisija je 6. novembra 1995 prejela drugo periodično poročilo z datumom 19. junija 1995 za obdobje delovanja med 20. majem
         1994 in 20. majem 1995. V tem poročilu je bil omenjen brodolom ladje Pondal 20. julija 1993 in težave pri njeni nadomestitvi zaradi zavlačevanja angolskih organov.

      20       Ker Komisija ni prejela tretjega periodičnega poročila o dejavnosti, je z dopisom z dne 20. decembra 1996 zahtevala pojasnilo
         od španskih organov, ki so ji odgovorili z dopisom z dne 22. januarja 1997, da je to poročilo v pripravi.

      21       Španski organi so 20. februarja 1997 prejeli dopis tožeče stranke z dne 31. januarja 1997, v katerem je omenila težave z upravljanjem
         skupnega podjetja v zvezi z zahtevami angolskega družbenika in zaradi teh je za ladji Periloja in Sonia Rosal predlagala spremembo
         tretje države. S tem dopisom je tožeča stranka naznanila prenos teh dveh ladij na skupno podjetje Peix Camerún SARL in prosila
         za dovoljenje za vložitev tretjega periodičnega poročila o dejavnosti v okviru tega podjetja.

      22       Španski organi so z dopisom z dne 4. februarja 1997, ki ga je Komisija prejela 5. marca 1997, posredovali zahteve tožeče stranke
         skupaj z upoštevno dokumentacijo in se izrekli v prid omenjenih zahtev.

      23       Komisija je 4. aprila 1997 španskim organom odgovorila, da bi moralo biti tretje periodično poročilo o dejavnosti vloženo
         septembra 1996 kot nadaljevanje prejšnjih poročil in ne v novih okoliščinah, ki jih je predlagala tožeča stranka.

      24       Komisija je z dopisom z dne 18. junija 1997 od španskih organov zahtevala, naj ji v najkrajšem mogočem roku posredujejo tretje
         periodično poročilo o dejavnosti.

      25       Komisija je septembra 1997 prejela tretje periodično poročilo o dejavnosti za obdobje med 20. majem 1995 in 20. majem 1996.
         V njem so bila omenjena ravnanja angolskega družbenika, ki so ovirala običajno izvajanje dejavnosti ribolova. Navedeno je
         bilo, da je ribe iz Angole nazadnje raztovorila marca 1995 in da so se družbeniki iz Skupnosti zaradi težav, povezanih z zgoraj
         navedenimi ravnanji, odločili, da svoje deleže v skupnem podjetju prodajo angolskemu družbeniku in da odkupijo ladje, namenjene
         za projekt. V poročilu je bilo omenjeno, da je tožeča stranka ladje po njihovem odkupu prenesla v neko nigerijsko pristanišče,
         kjer so bile v popravilu do leta 1996.

      26       Tožeča stranka je španskim organom z dopisom z dne 6. marca 1998 v odgovor na njihovo zahtevo z dne 26. februarja 1998 poslala
         pojasnila o izvedbi projekta. V omenjenem dopisu je bilo navedeno, da so ladje skupnega podjetja v prvem četrtletju leta 1995
         zapustile angolske vode. Iz listin, ki so bile priložene temu dopisu, naj bi izhajalo, da je bil prenos deležev ladjarjev
         iz Skupnosti v skupnem podjetju na angolskega družbenika opravljen 3. februarja 1995.

      27       Komisija je z dopisom z dne 26. junija 1998 od španskih organov zahtevala podatke o stanju projekta. V odgovor na ta dopis
         so omenjeni organi 2. julija 1998 Komisiji poslali dopis tožeče stranke z dne 6. marca 1998.

      Predhodni postopek
      28       Generalni direktor Generalnega direktorata Komisije „Ribištvo“ (DG XIV) Cavaco je z dopisom z dne 26. julija 1999, naslovljenim
         na tožečo stranko in španske organe, sporočil, da se je Komisija v skladu s členom 44(1) Uredbe št. 4028/86 odločila, da zniža
         prvotno dodeljeno pomoč za projekt, ker v nasprotju z zahtevami iz te uredbe in iz Uredbe št. 1956/91 skupno podjetje tri
         leta ni izkoriščalo ribiških virov tretje države, navedene v odločbi o dodelitvi pomoči. V tem dopisu je bilo glede ladje
         Pondal navedeno, da je iz listin, ki jih je prejela Komisija, mogoče sklepati, da je ta ladja opravljala dejavnost od 20.
         aprila do 20. julija 1993, ko se je potopila, to je tri mesece, kar upravičuje znižanje pomoči za 160.417 ekujev. Vendar pa
         je bilo tudi navedeno, da ta izračun Komisije velja, če se predložijo dokazi o tem, da je šlo pri omenjenem brodolomu za višjo
         silo. Glede ladij Periloja in Sonia Rosal je bilo navedeno, da naj bi iz podatkov, ki jih ima Komisija, izhajalo, da sta ti
         ladji opravljali dejavnost v angolskih vodah za račun skupnega podjetja od 20. aprila 1993 do 20. aprila 1994 in od 20. maja
         1994 do 3. februarja 1995, ko je tožeča stranka svoje deleže v omenjenem podjetju prodala, to je skupno 21 mesecev, kar upravičuje
         znižanje pomoči za 114.520 ekujev. Skupaj je torej navedeno znižanje znašalo 274.937 ekujev in ta znesek je Komisija nameravala
         zahtevati od tožeče stranke, ker ji je bila predhodno izplačana celotna pomoč. V dopisu je bilo navedeno, da naj bi Komisija,
         če tožeča stranka v 30 dneh ne bo podala formalnega soglasja k predlagani rešitvi, začela postopek za znižanje pomoči.

      29       Tožeča stranka je 5. oktobra 1999 Komisiji posredovala stališča o njenem dopisu z dne 26. julija 1999. V bistvu je posredovala
         dokaze o tem, da je šlo pri brodolomu ladje Pondal za višjo silo in je navedla, da je to ladjo poskušala nadomestiti z drugo
         ladjo iz njene flote, vendar to ni bilo mogoče zaradi odnosa angolskih organov. Glede ladij Periloja in Sonia Rosal je pojasnila,
         da so jo težave, ki jih je povzročil angolski družbenik, prisilile, da je prenesla dejavnost teh ladij v kamerunske vode.
         Navedla je, da je januarja 1997 o tej spremembi obvestila španske organe. Poudarila je, da so bile zahteve za ustanovitev
         in delovanje skupnega podjetja izpolnjene ter da so se njegove dejavnosti nanašale na prednostno preskrbo trga Skupnosti.

      30      Komisija in tožeča stranka sta se 9. novembra 1999 srečali na sestanku.
      31       Po sestanku je tožeča stranka 18. februarja 2000 Komisiji poslala pisna stališča, v katerih se je sklicevala na zastaranje
         dejstev, ki jih je očitala Komisija, ter na to, da je Komisija kršila načela skrbnosti in dobrega upravljanja.

      32       Generalni direktor GD Komisije „Ribištvo“ Smidt je v dopisu z dne 25. maja 2000, ki ga je poslal tožeči stranki in španskim
         organom, navedel, da je iz listin, ki jih je 5. oktobra 1999 predložila tožeča stranka, izhajalo, se je ladja Pondal potopila
         13. januarja 1993 in ne 20. julija 1993, kot je tožeča stranka do tedaj navajala Komisiji, kar v teh okoliščinah pomeni neomenjanje
         tega brodoloma v zahtevku za plačilo prvega dela pomoči, ki ga je tožeča stranka vložila maja 1993, navajanje 20. julija 1993
         za datum tega brodoloma v prvem in drugem periodičnem poročilu o dejavnosti skupnega podjetja pa nepravilnost, ki upravičuje
         preklic dela pomoči, ki se nanaša na zadevno ladjo. Ker je ta del pomoči znašal 525.000 ekujev in ker je Komisija potrdila
         stališče z dne 26. julija 1999 glede drugih dveh ladij skupnega podjetja, je bilo v tem dopisu navedeno, da gre za skupno
         znižanje pomoči za 639.520 ekujev. V dopisu je Komisija tudi navedla, da nasprotuje navedbam tožeče stranke o zastaranju ukrepov
         za nameravano znižanje in vračilo. Navedla je, da naj bi Komisija zato, ker tožeča stranka v 30 dneh ni podala soglasja k
         predlagani rešitvi ali predložila elementov, ki bi upravičevali spremembo stališča Komisije, začela postopek za znižanje in
         vračilo pomoči.

      33       Tožeča stranka je 10. julija 2000 Komisiji poslala stališča o dopisu z dne 25. maja 2000. Glede ladje Pondal je v bistvu pojasnila,
         da se je potopila 13. januarja 1993, vendar pa je bil izbris iz angolskega registra opravljen šele 20. julija 1993, kar pojasnjuje
         neomenjanje brodoloma v zahtevi za plačilo prvega dela pomoči in sklicevanje na ta datum v prvem periodičnem poročilu o dejavnosti.
         Glede drugih dveh ladij je navedla, da je bilo ugotovljeno, da je januarja 1997 španskim organom sporočila spremembo tretje
         države. Omenila je tudi svojo dobrovernost v tej zadevi.

      34       Komisija je 19. marca 2001 izdala odločbo, s katero je znižala pomoč, ki je bila dodeljena za projekt, na 710.030 eurov, in
         odredila, da ji je tožeča stranka dolžna vrniti znesek 639.520 eurov […]“

       Izpodbijana sodba
      5        Pritožnica je 8. junija 2001 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje proti Komisiji vložila tožbo za razglasitev ničnosti
         izpodbijane odločbe na podlagi člena 230 ES.

      6        Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

      7        Sodišče prve stopnje je v točkah od 81 do 95 izpodbijane sodbe obravnavalo tožbeni razlog tožeče stranke, ki temelji na členu
         3(1) Uredbe št. 2988/95 in se nanaša na zastaranje dejstev:

      „81       Prvič, v zvezi z dejstvi o brodolomu ladje Pondal je treba opozoriti, da pomeni nepravilnost, ki je v izpodbijani odločbi
         pravilno ugotovljena, dejstvo, da je tožeča stranka najprej prikrila brodolom, nato pa sporočila napačen datum brodoloma.
         Tožeči stranki očitana ravnanja v zvezi z brodolomom ladje Pondal je treba presojati kot nadaljevano nepravilnost v smislu
         člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, ker imata enak predmet, to je da tožeča stranka glede tega brodoloma ni
         izpolnila svoje dolžnosti obveščanja in poštenosti. V skladu s to določbo je treba torej ugotoviti, da je glede nepravilnosti
         pri ladji Pondal zastaralni rok začel teči ‚tistega dne, ko se je nepravilnost končala’.

      82      Čeprav drži, da je v zvezi s tem tožeča stranka v prvem periodičnem poročilu o dejavnosti skupnega podjetja, ki ga je 20.
         maja 1994 poslala španskim organom, navedla, se je ladja Pondal potopila, pa je, kot je priznala na obravnavi, šele v vlogi
         z dne 5. oktobra 1999, ki vsebuje njene navedbe o dopisu Komisije z dne 26. julija 1999, Komisiji prvič posredovala natančni
         datum brodoloma, to je 13. januar 1993 in ne 20. julij 1993, kot je do tedaj navajala. V takih okoliščinah je treba šteti,
         da se je kršitev, ki je v tem, da tožeča stranka v zvezi z brodolomom ladje Pondal ni izpolnila dolžnosti obveščanja in poštenosti,
         končala 5. oktobra 1999. V takih okoliščinah se tožeča stranka glede brodoloma ladje Pondal ne more sklicevati na zastaranje
         v izpodbijani odločbi ugotovljenih dejstev.

      […]
      91      [...] [D]ejstva, ki se očitajo glede ladij Periloja in Sonia Rosal je treba presojati kot nadaljevano nepravilnost v smislu
         člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, ki je trajala do 20. maja 1996, ko se je, kot je navedeno v tretjem periodičnem
         poročilu o dejavnosti skupnega podjetja, končalo triletno obdobje obvezne dejavnosti omenjenega podjetja in je nepravilnost
         dokončno dobila v izpodbijani odločbi navedeno obliko, to je nedelovanje navedenih ladij v angolskih vodah v času 15-ih od
         36-ih mesecev zgoraj navedenega obdobja. V teh okoliščinah je treba šteti, da je v skladu s to določbo Uredbe št. 2988/95
         štiriletni zastaralni rok tekel ‚od dneva, ko se je nepravilnost končala‘, to je v tem primeru od 20. maja 1996.

      92       Na podlagi člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 pretrga zastaranje katerokoli dejanje pristojnega organa v zvezi
         s preiskavo ali sodnim postopkom, ki se nanaša na nepravilnost in o katerem je organ obvestil zadevno osebo.

      93       V obravnavanem primeru je Komisija 26. julija 1999 tožeči stranki poslala dopis, s katerim jo je obvestila o začetku postopka
         za znižanje pomoči zaradi nepravilnosti, povezanih med drugim z delovanjem ladij Periloja in Sonia Rosal. Iz člena 44(1) Uredbe
         št. 4028/86 […] izhaja, da je bila Komisija pristojni organ, v smislu v prejšnji točki navedenih določb, za znižanje pomoči,
         ki je bila dodeljena na podlagi omenjene Uredbe. Poleg tega je treba šteti, da se dopis z dne 26. julija 1999, kot je tožeča
         stranka sama navedla […], nanaša na pregon navedenih nepravilnosti. V teh okoliščinah ga je treba presojati kot dejanje, ki
         pretrga zastaranje v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95.

      94       Čeprav teče v tej določbi predpisani štiriletni zastaralni rok na podlagi besedne razlage člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe
         št. 2988/95, kadar gre za nadaljevano nepravilnost, od dneva, ko se je omenjena nepravilnost končala, čeprav naj bi pristojni
         organ, kot je bilo v obravnavani zadevi, za to nepravilnost izvedel šele pozneje, je treba ugotoviti, da je dopis z dne 26.
         julija 1999, ki je bil poslan pred potekom štiriletnega roka, ki je začel teči 20. maja 1996, prekinil omenjeni rok, zato
         je 26. julija 1999 začel teči nov štiriletni rok. Iz tega sledi, da ob izdaji izpodbijane odločbe, dejstva, ki pomenijo nepravilnost
         pri ladjah Periloja in Sonia Rosal, niso bila zastarana.

      95       Glede na navedeno je treba zavrniti tožbeni razlog, ki se nanaša na zastaranje.“
       Predlogi strank in razlog za razveljavitev
      8        Pritožnica predlaga, naj Sodišče:

      –        ugotovi, da je pritožba dopustna;
      –        izpodbijano sodbo razveljavi;
      –        Komisiji naloži plačilo vseh stroškov pred Sodiščem in Sodiščem prve stopnje.
      9        Komisija predlaga, naj Sodišče:

      –        pritožbo v enem delu zavrže kot očitno nedopustno ali podredno zavrne kot neutemeljeno;
      –        v ostalem delu pritožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        podredno, če bi bilo treba pritožbeni razlog, ki ga uveljavlja pritožnica, sprejeti, šteje za utemeljene trditve iz petega
         dela vloge Komisije (da za obravnavane nepravilnosti ni mogoče uporabiti člena 3 Uredbe št. 2988/95) in zavrne pritožbo kot
         neutemeljeno;

      –        pritožnici naloži plačilo stroškov obeh postopkov.
      10      Pritožnica v utemeljitev pritožbe uveljavlja samo en razlog napačne razlage pojma „nadaljevanje nepravilnosti“ iz člena 3(1),
         drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95.

       Pritožba
      11      Pritožnica je pri Sodišču prve stopnje poudarila, da bi morala biti izpodbijana odločba razglašena za nično, ker so bila ob
         izdaji te odločbe dejstva, na katerih je temeljilo znižanje pomoči, zastarana.

      12      V pritožbi Sodišču prve stopnje očita, da je v točkah od 81 in 91 izpodbijane sodbe zavrnilo ta razlog z ugotovitvijo, da
         je treba ravnanja, ki so se ji očitala, presojati kot dejanja, ki pomenijo nadaljevano nepravilnost v smislu člena 3(1), drugi
         pododstavek, Uredbe št. 2988/95.

      13      Ta edini pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov, prvi se nanaša na ladjo Pondal, drugi pa na ladji Sonia Rosal in Periloja.

      14      Najprej je treba preučiti drugi del.

       Drugi del edinega pritožbenega razloga: ladji Sonia Rosal in Periloja
      15      Pritožnica v okviru drugega dela edinega pritožbenega razloga navaja, da nepravilnost, ki jo predstavlja odhod ladij Sonia
         Rosal in Periloja iz Angole, ni nadaljevana v smislu pojma „nadaljevanje nepravilnosti“ iz člena 3(1), drugi pododstavek,
         Uredbe št. 2988/95, ampak enkratna, in da je zastaranje začelo teči februarja 1995, ko sta ladji zapustili angolske vode.

      16      Glede tega je treba opozoriti, da je na podlagi člena 1(2) Uredbe št. 2988/95 nepravilnost vsako kršenje določb zakonodaje
         Skupnosti, ki je posledica „dejanja ali opustitve“ s strani gospodarskega subjekta.

      17      Kadar se prvotna opustitev, s katero se kršijo zadevne določbe zakonodaje Skupnosti, nadaljuje, gre za nadaljevano nepravilnost
         v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95.

      18      Sodišče prve stopnje je v točki 91 izpodbijane sodbe upravičeno ugotovilo, da bi bilo očitana dejstva pri ladjah Periloja
         in Sonia Rosal treba presojati kot nadaljevano nepravilnost v smislu omenjene določbe in da bi bilo treba šteti, da je štiriletni
         zastaralni rok začel teči „tistega dne, ko se je nepravilnost končala“, to je 20. maja 1996.

      19      V zvezi s tem je treba opozoriti, da se v delu B priloge I k Uredbi Komisije 1956/91 z dne 21. junija 1991 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 4028/86 (UL L 181, str. 1) vložnike zahteve za
         finančno pomoč Skupnosti opozarja na dejstvo, da je pogoj za dodelitev take pomoči med drugim to, da je skupno podjetje namenjeno
         izkoriščanju ribiških virov v vodah zadevne tretje države.

      20      Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je pritožnica na podlagi zahteve iz odločbe o dodelitvi pomoči v povezavi z veljavno ureditvijo
         tri leta, to je do 20. maja 1996, z ladjama Periloja in Sonia Rosal izkoriščala vire angolskih voda.

      21      Pritožnica torej ne more trditi, da je do nepravilnosti prišlo šele februarja 1995. Če se je namreč nepravilnost začela takrat,
         ko sta zadevni ladji zapustili angolske vode, se je nadaljevala do konca omenjenega triletnega obdobja.

      22      Iz prej navedenega izhaja, da je treba drugi del edinega pritožbenega razloga zavrniti.

       Prvi del edinega pritožbenega razloga: ladja Pondal
      23      Pritožnica v okviru prvega dela uveljavlja dva očitka.

      24      Pod prvič trdi, da je bil prvotni podatek o preklicu finančne pomoči pridobljen na podlagi ničnega postopka, ki je bil začet
         več kot štiri leta po tem, ko je prišlo do nepravilnosti, to je do brodoloma, in pod drugič, da je potekel zastaralni rok,
         ki se nanaša na sporočitev napačnega podatka.

       Drugi očitek
      25      Pritožnica z drugim očitkom, ki ga je treba najprej obravnavati, zatrjuje, da bi bilo treba sporočitev napačnega podatka šteti
         kot samo eno kršitev, storjeno tistega dne, ko je bil podatek posredovan. Dies a quo naj torej ne bi bil dan, ko je Komisija odkrila napako.

      26      Zadnja trditev je pravilna. Izpodbijana odločba je bila namreč sprejeta na podlagi člena 44(1) Uredbe št. 4028/86. Kot izhaja
         iz izpodbijane odločbe v povezavi z dopisom z dne 26. julija 1999, na katerega se sklicuje, je Komisija znižala prvotno dodeljeno
         pomoč za projekt pritožnice zato, ker ta ni spoštovala pogojev iz odločbe o dodelitvi pomoči in veljavno ureditev Skupnosti,
         s tem da tri leta ni izkoriščala angolskih ribiških virov. Le dodatno je Komisija v omenjeni odločbi ugotovila, da pomeni
         dejstvo, da v zahtevku za plačilo prvega dela pomoči, to je 10. maja 1993, ni sporočila, da je ladja Pondal 13. januarja 1993
         potonila, hudo kršitev.

      27      Kot pri ladjah Sonia Rosal in Periloja je nepravilnost tudi pri tretji ladji, ki je bila vključena v projekt, trajala do konca
         triletnega obdobja, to je do 20. maja 1996, ki je torej dies a quo.

      28      Iz tega sledi, da Sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo prava, ko je v točkah 81 in 82 izpodbijane sodbe ugotovilo, da
         je zastaralni rok pri ladji Ponda začel teči 5. oktobra 1999.

      29      Vendar je treba takrat, ko iz razlogov sodbe Sodišča prve stopnje izhaja kršitev prava Skupnosti, kaže pa, da njen izrek utemeljujejo
         drugi pravni razlogi, pritožbo zavrniti (sodbe z dne 9. junija 1992 v zadevi Lestelle proti Komisiji, C-30/91 P, Recueil, str. I-3755, točka 28; z dne 13. julija 2000 v zadevi Salzgitter proti Komisiji, C-210/98 P, Recueil, str. I-5843, točka 58, in z dne 10. decembra 2002 v zadevi Komisija proti Camar in Tico, C-312/00 P, Recueil, str. I-11355, točka 57).

      30      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je bil dopis Komisije z dne 26. julija 1999 preiskovalno dejanje, kar v točki 47 pritožbe
         priznava tudi pritožnica. Namen tega dopisa je bilo zlasti preganjanje nepravilnosti in znižanje pomoči glede na podrobnosti
         brodoloma ladje Pondal. Ta dopis je pretrgal tek zastaralnega roka in zato pregon ni zastaral.

      31      Ni mogoče trditi, kot trdi pritožnica, da napačen podatek pomeni nepravilnost in da naj bi bil zato dies à quo 20. maj 1994, ko je pritožnica španske organe obvestila o brodolomu ladje Pondal. Kot izhaja iz točke 26 te sodbe, ta podatek
         pri ugotavljanju nepravilnosti, zaradi katere je bila izdana izpodbijana odločba, ni upošteven.

      32      Prav tako ni mogoče trditi, da zadostuje, da elementi, ki jih je posredoval upravičenec, obstajajo in da jih je mogoče preveriti.
         Tudi če bi v obravnavanem primeru Komisija prekršila dolžnost skrbnosti, iz tega ne izhaja, da je zastaralni rok začel teči
         pred dnevom, ko se je končala pritožničina dolžnost izkoriščanja angolskih ribiških virov.

      33      Drugega očitka torej ni mogoče sprejeti.

       Prvi očitek
      34      Glede prvega očitka zadostuje ugotovitev, da ne temelji na pravilnem izhodišču. Kot je navedeno v točki 26 te sodbe, je upoštevna
         nepravilnost namreč dejstvo, da z ladjo Pondal ali nadomestno ladjo tri leta ni izkoriščala angolskih ribiških virov, in ne
         brodolom omenjene ladje, in sicer tudi če bi do njega prišlo pred začetkom projekta.

      35      V teh okoliščinah ni treba odločati o dopustnosti tega očitka, ki ga je izpodbijala Komisija.

      36      Zato je treba prvi del edinega pritožbenega razloga zavrniti.

      37      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba pritožbo zavrniti.

       Stroški
      38      Člen 122, prvi odstavek, Poslovnika določa, da Sodišče odloči o stroških, če pritožba ni utemeljena. V skladu s členom 69(2)
         Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov,
         če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija predlagala naložitev plačila stroškov družbi José Martí Peix SA in ker ta s pritožbo
         ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov tega postopka.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      Družbi José Martí Peix SA se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 31. maja 1979. # Frederick H. Newth proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 156/78.