title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 26. maja 2005. # Finanzamt Arnsberg proti Stadt Sundern. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Šesta direktiva DDV - Člen 25 - Skupna pavšalna ureditev za kmete -Dajanje lovišč v najem v okviru občinskega gozdarskega podjetja - Izraz "kmetijske storitve". # Zadeva C-43/04.

text:
      Zadeva C‑43/04
      Finanzamt Arnsberg
      proti
      Stadt Sundern
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 25 – Skupna pavšalna ureditev za kmete – Dajanje lovišč v najem v okviru občinskega gozdarskega podjetja – Pojem ‚kmetijske storitve‘“
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 26. maja 2005
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Pavšalna ureditev za kmete
            – Področje uporabe – Transakcije, ki niso niti dobava kmetijskih proizvodov niti kmetijske storitve – Izključitev – Kmetijske
            storitve – Pojem – Dajanje lovišč v najem – Izključitev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 25)
      Člen 25 Šeste direktive 77/388, na podlagi katerega lahko države članice za kmete, za katere bi uporaba splošne ureditve davka
         na dodano vrednost ali poenostavljene ureditve iz člena 24 povzročila težave, uporabijo pavšalno ureditev, je treba razlagati
         tako, da se ta uporablja samo za dobavo kmetijskih proizvodov in kmetijskih storitev, kot so opredeljene v odstavku 2 člena
         25, in da za druge transakcije, ki jih opravi kmet pavšalist, velja splošna ureditev iz te direktive.

      V zvezi s tem je treba člen 25(2), peta alinea, Direktive v povezavi s prilogo B k njej razlagati tako, da dajanje lovišč
         v najem s strani kmeta pavšalista ni kmetijska storitev v smislu te direktive. Najprej, dajanje lovišč v najem ni urejeno
         v teh določbah in poleg tega ne izpolnjuje pogojev, ki jih te določajo. Dalje, skupna pavšalna ureditev je izjema od splošne
         ureditve Šeste direktive in jo je mogoče uporabiti samo, kolikor je to potrebno za doseganje njenega cilja. Nazadnje, razlaga
         pojma „kmetijske storitve“, in sicer da zajema dajanje v najem, kot je dajanje v najem lovišč, ki navadno ni del kmetijske
         proizvodnje in ne obsega opreme, ki se navadno uporablja v kmetijskih, gozdarskih ali ribiških podjetjih, ne bi bila skladna
         niti z naravo niti s ciljem te ureditve.

      (Glej točke 21, 26, 27, 29 in 31 ter točki 1 in 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 26. maja 2005(*)

      „Šesta direktiva DDV – Člen 25 – Skupna pavšalna ureditev za kmete – Dajanje lovišč v najem v okviru občinskega gozdarskega podjetja – Izraz ‚kmetijske storitve‘“
      V zadevi C-43/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen z odločbo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z dne 27. novembra 2003, ki je na Sodišče prispela 4. februarja 2004, v postopku

      Finanzamt Arnsberg
      proti
      Stadt Sundern,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas (poročevalec), predsednik senata, A. Borg Barthet, A. La Pergola, J. Malenovský in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za nemško vlado C.-D. Quassowski in A. Tiemann, zastopnika,
      –       za helensko vlado E. Svolopoulou in K. Marinou, zastopnici,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou in K. Gross, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 25 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977
         o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero
         (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Stadt Sundern (občina Sundern) in Finanzamtom Arnsberg (v nadaljevanju: Finanzamt)
         glede uporabe skupne kmetijske pavšalne ureditve, določene v omenjenem členu, za dajanje lovišč v najem v okviru občinskega
         gozdarskega podjetja.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Člen 25 Šeste direktive z naslovom „Skupna pavšalna ureditev za kmete“ določa:
      „1. Če bi uporaba splošne ureditve davka na dodano vrednost ali poenostavljene ureditve iz člena 24 za kmete povzročila težave,
         lahko države članice za kmete uporabijo pavšalno ureditev za nadomestitev davka na dodano vrednost, obračunanega pri nakupih
         blaga in storitev, ki jih opravijo kmetje pavšalisti v skladu s tem členom.

      2. Pomen izrazov, uporabljenih v tem členu:
      –       ‚kmet‘: davčni zavezanec, ki opravlja svojo dejavnost v enem od spodaj opredeljenih podjetij,
      –       ‚kmetijsko, gozdarsko ali ribiško podjetje‘: podjetje, ki ga kot tako priznava posamezna država članica v okviru proizvodnih
         dejavnosti iz Priloge A,

      –       ‚kmet pavšalist‘: kmet, za katerega velja pavšalna ureditev iz odstavka 3 in nadaljnjih odstavkov,
      –       ‚kmetijski proizvodi‘: blago, ki ga proizvede kmetijsko, gozdarsko ali ribiško podjetje v posamezni državi članici pri opravljanju
         dejavnosti iz Priloge A,

      –       ‚kmetijska storitev‘: katera koli storitev iz Priloge B, ki jo opravi kmet s svojo delovno silo in/ali z opremo, ki jo sam
         upravlja in ki se običajno uporablja v kmetijskem, gozdarskem ali ribiškem podjetju,

      […]
      5.      Pavšalni odstotki iz odstavka 3 se uporabijo na ceno brez davka […]. To nadomestilo izključuje vse druge oblike odbitkov.
      […]
      9. Vsaka država članica lahko izvzame iz pavšalne ureditve določene kategorije kmetov in kmete, pri katerih uporaba splošne
         ureditve davka na dodano vrednost ali poenostavljena ureditev iz člena 24(1) ne bi povzročala administrativnih težav.

      […]“
      4       Priloga B k tej direktivi, naslovljena „Seznam kmetijskih storitev“, določa:
      „Opravljanje kmetijskih storitev, ki so običajno del kmetijske proizvodnje, se šteje za opravljanje kmetijskih storitev, sem
         spadajo zlasti:

      […]
      –       dajanje opreme, ki se običajno uporablja v kmetijskih, gozdarskih ali ribiških podjetjih, v najem za uporabo v kmetijstvu,

      […]“
       Nacionalna ureditev
      5       Člen 2 zakona o prometnem davku (Umsatzsteuergesetz, v nadaljevanju: UStG), kot je veljal med nastankom dejstev v sporu o
         glavni stvari, določa:

      „1.      Podjetnik je tisti, ki neodvisno izvaja obrtno, gospodarsko ali poklicno dejavnost. Podjetje zajema vse obrtne, gospodarske
         ali poklicne dejavnosti podjetnika. […]

      […]
      3.      Pravne osebe javnega prava obrtne, gospodarske ali poklicne dejavnosti opravljajo samo v okviru svojih ustanov obrtne ali
         gospodarske narave (člen 1(1), točka 6, in člen 4 Körperschaftsteuergesetza) in svojih kmetijskih ali gozdarskih podjetij.“

      6       Člen 24 UStG določa:
      „1.      Za transakcije kmetijskega in gozdarskega podjetja se davek brez vpliva na drugi, tretji in četrti stavek določi tako:
      1.      za dobavo proizvodov gozdarskega podjetja, z izjemo proizvodov industrijskih žag , 5 % od osnove za odmero,
      […]
      3.      za druge transakcije v smislu člena 1(1), točka 1, 9 % od osnove za odmero. […] Zneski vstopnega davka znašajo 5 % za transakcije,
         na katere se nanaša prvi stavek, točka 1, in 9 % za druge transakcije v smislu prvega stavka, vse od osnove za odmero od teh
         transakcij. Drugih odbitkov vstopnega davka ni. […]

      2.      Za kmetijska in gozdarska podjetja se štejejo
      1.      kmetijstvo, gozdarstvo, vinogradništvo, vrtnarstvo, gojenje drevja, gojitev vrtnin, drevesničarstvo, vsa podjetja, ki naravno
         gojijo rastline in dele rastlin, ribolov v notranjih vodah, ribogojništvo v ribnikih, ribogojništvo za ribolov v notranjih
         vodah in za ribogojništvo v ribnikih, čebelarstvo, paša in gojenje semen;

      2.      […]
      Del kmetijskih in gozdarskih podjetij so tudi povezana podjetja, namenjena kmetijskim in gozdarskim podjetjem. […]
      3.      Če podjetnik poleg transakcij iz odstavka 1 opravlja druge transakcije, je treba kmetijsko in gozdarsko podjetje šteti za
         podjetje, ki se v okviru strukture podjetja upravlja ločeno.

      […]“
       Postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      7       Od leta 1994 do 1999 je Stadt Sundern prejemal prihodke od prodaje lesa in od gozdarskega podjetja ter od zakupov zasebnih
         lovišč. Ker je te zakupe štel za transakcije v smislu „pavšalne ureditve“, določene v členu 24 UStG, zanje ni prijavil prometnega
         davka.

      8       Po inšpekcijskem pregledu na kraju samem je Finanzamt ugotovil, da dajanje zadevnih lovišč v najem ne spada med kmetijske
         in gozdarske transakcije v smislu te določbe, temveč ga je bilo treba v skladu s splošno ureditvijo obdavčenja obdavčiti po
         splošni stopnji. Zato je Finanzamt od Stadt Sunderna zahteval plačilo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) od prihodkov
         iz omenjenih zakupov.

      9       Stadt Sundern je pri Finanzgerichtu zoper zadevno odločbo o odmeri davka vložil tožbo. To je omenjeni tožbi ugodilo, pri čemer
         je presodilo, da lovišča niso bila dana v najem niti v okviru kmetijskega in gozdarskega podjetja niti v okviru podjetja obrtne
         ali gospodarske narave v smislu člena 2(3) UStG. Zakup naj ne bi presegal golega upravljanja s premoženjem.

      10     Finanzamt je pri Bundesfinanzhofu vložil revizijo. Menil je, da so bila omenjena lovišča dana v najem v skladu s členom 2(3)
         UStG, v okviru gozdarskega podjetja Stadt Sunderna, vendar ta zakup ni bil kmetijska transakcija v smislu člena 24 UStG. Iz
         tega je sklepal, da mora za ta zakup veljati splošna ureditev obdavčenja.

      11     Bundesfinanzhof se sprašuje, ali njegova sodna praksa, v skladu s katero dajanje lovišč v najem ne spada v pavšalno ureditev
         za kmete in zanj velja splošna ureditev obdavčenja, združljiva z določbami člena 25 Šeste direktive, če so parcele, na katere
         je vezana lovna pravica, del kmetijskega ali gozdarskega podjetja. V teh okoliščinah je to sodišče prekinilo odločanje in
         Sodišču predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali imajo države članice, ki so v svoje nacionalno pravo prenesle skupno pavšalno ureditev za kmete, določeno v členu 25 [Šeste]
         direktive […], možnost ali obveznost, da kmete pavšaliste dokončno oprostijo prometnega davka?

      2.      Ali ob pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje to velja samo za dobavo kmetijskih proizvodov in opravljanje kmetijskih storitev
         ali tudi za druge transakcije kmeta pavšalista, oziroma ali za te druge transakcije velja splošna ureditev iz [Šeste] direktive
         […]?

      Kaj to pomeni za dajanje lovišča v najem s strani kmeta pavšalista?“
       Uvodne ugotovitve
      12     Uvodoma je treba poudariti, da iz predložitvene odločbe ni jasno razviden natančen obseg prvega vprašanja in kakšno je njegovo
         razmerje do drugega vprašanja.

      13     Vendar je mogoče prvo vprašanje razumeti tako, kot da se želi izvedeti, ali je država članica, ki je v skladu s členom 25
         Šeste direktive uporabila možnost, da za kmete uporabi skupno pavšalno ureditev, dolžna te kmete, če opravljajo transakcije,
         ki spadajo v omenjeno ureditev, obdavčiti po tej ureditvi, ali pa gre zgolj za njeno možnost.

      14     Drugo vprašanje je iz dveh delov. Po eni strani predložitveno sodišče sprašuje, ali za transakcije, ki jih opravi kmet pavšalist
         in niso dobava kmetijskih proizvodov ali kmetijskih storitev, velja skupna pavšalna ureditev. Po drugi strani poskuša izvedeti,
         ali je dajanje lovišč v najem kmetijska storitev v smislu člena 25 Šeste direktive.

      15     Na prvo vprašanje, kot je razlagano v točki 13 te sodbe, pa je treba odgovoriti le, če je treba na drugi del drugega vprašanja
         odgovoriti pritrdilno.

      16     V teh okoliščinah je treba zamenjati vrstni red vprašanj in najprej obravnavati oba dela drugega vprašanja in nato, glede
         na okoliščine primera, prvo vprašanje.

       Prvi del drugega vprašanja
      17     V prvem delu drugega vprašanja predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 25 Šeste direktive razlagati tako, da se
         skupna pavšalna ureditev za kmete uporablja samo za dobavo kmetijskih proizvodov in kmetijskih storitev, kot so opredeljene
         v odstavku 2 tega člena, in ali za druge transakcije, ki jih opravijo kmetje pavšalisti, velja splošna ureditev DDV.

      18     Nemška in grška vlada ter Komisija Evropskih skupnosti predlagajo pritrdilen odgovor na to vprašanje.
      19     Poudariti je treba, da je Sodišče v postopku, v katerem je bila izdana sodba z dne 15. julija 2004 v zadevi Harbs (C-321/02,
         ZOdl., str. I‑7101), že imelo priložnost odločiti o razmerju med skupno pavšalno ureditvijo za kmete in splošno ureditvijo
         DDV.

      20     Iz te sodbe izhaja, da za transakcije, ki jih v okviru kmetije opravi kmet pavšalist in niso dobava kmetijskih proizvodov
         in kmetijskih storitev v smislu člena 25(2) Šeste direktive, ostaja veljavna splošna ureditev Šeste direktive (v tem smislu
         glej zgoraj navedeno sodbo Harbs, točki 31 in 36).

      21     Zato je treba na prvi del drugega vprašanja odgovoriti tako, da je treba člen 25 Šeste direktive razlagati tako, da se skupna
         pavšalna ureditev za kmete uporablja samo za dobavo kmetijskih proizvodov in kmetijskih storitev, kot so opredeljene v odstavku
         2 tega člena, in da za druge transakcije, ki jih opravi kmet pavšalist, velja splošna ureditev iz te direktive.

       Drugi del drugega vprašanja
      22     V drugem delu drugega vprašanja predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je dajanje lovišč v najem s strani kmeta pavšalista
         kmetijska storitev v smislu člena 25(2), peta alinea, Šeste direktive, branega v povezavi s Prilogo B k le-tej, v kateri so
         naštete kmetijske storitve.

      23     Nemška vlada in Komisija menita, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno, saj dajanja lovišč v najem ni v Prilogi B
         k Šesti direktivi. V tem pogledu poudarjata, da je treba člen 25 te direktive, glede na to, da gre za odstopanje, razlagati
         restriktivno.

      24     Spomniti je treba, da je za določitev obsega določbe prava Skupnosti treba upoštevati njeni besedilo in sobesedilo ter njen
         namen (sodbi z dne 15. oktobra 1992 v zadevi Tenuta il Bosco, C-162/91, Recueil str. I-5279, str. 11, in zgoraj navedena sodba
         v zadevi Harbs, točka 28). Poleg tega iz zahtev po enotni uporabi prava Skupnosti in načela enakosti izhaja, da je navadno
         treba za določitev pomena in obsega določbe prava Skupnosti, ki se izrecno ne sklicuje na pravo držav članic, v celotni Skupnosti
         imeti avtonomno in enotno razlago, ki jo je treba poiskati ob upoštevanju sobesedila, v katero je določba umeščena, in cilja,
         ki ga zasleduje obravnavana ureditev (glej zlasti sodbi z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro, 327/82, Recueil, str. 107,
         točka 11, in z dne 17. marca 2005 v zadevi Feron, C-170/03, ZOdl., str. I‑2299, točka 26).

      25     Ugotoviti je treba, da razlago, ki jo zagovarjata nemška vlada in Komisija, potrjuje besedilo obravnavanih določb, sobesedilo
         v katero se umeščajo in cilji, ki jih zasleduje skupna pavšalna ureditev.

      26     Najprej je treba poudariti, da se na podlagi člena 25(2), peta alinea, Šeste direktive in Priloge B k njej opravljanje kmetijskih
         storitev, ki so običajno del kmetijske proizvodnje, šteje za opravljanje kmetijskih storitev, med katere spadajo zlasti: „dajanje
         opreme, ki se običajno uporablja v kmetijskih, gozdarskih ali ribiških podjetjih, v najem za uporabo v kmetijstvu“. Dajanje
         lovišč v najem ni urejeno v teh določbah in poleg tega ne izpolnjuje pogojev, ki jih te določajo.

      27     Kar zadeva sobesedilo, v katero se umeščajo določbe, je treba dalje ugotoviti, da se nanašajo na posebno ureditev, ki je izjema
         od splošne ureditve Šeste direktive. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba vsako odstopanje ali izjemo od splošnega pravila
         razlagati restriktivno (glej zlasti sodbi z dne 12. decembra 1995 v zadevi Oude Luttikhuis in drugi, C-399/93, Recueil str.
         I-4515, točka 23, in z dne 12. decembra 2002 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-5/01, Recueil str. I‑11991, točka 56). Tako
         kot druge posebne ureditve, določene s Šesto direktivo, je to ureditev mogoče uporabiti, samo kolikor je to potrebno za doseganje
         njenega cilja (glej zgoraj navedeno sodbo v zadevi Harbs, točka 27).

      28     Končno je treba glede preučitve ciljev, ki jih zasleduje skupna pavšalna ureditev, opozoriti, da je ta posledica zahteve po
         poenostavitvi. Kot to izhaja iz točke 29 zgoraj navedene sodbe v zadevi Harbs, ta ureditev teži k nadomestitvi stroška davka
         od nakupov blaga in storitev kmetov z izplačilom pavšalnega nadomestila kmetom, ki opravljajo dejavnosti v okviru kmetijskega,
         gospodarskega ali ribiškega podjetja, če dobavijo kmetijske proizvode ali opravijo kmetijske storitve.

      29     Uporaba skupne pavšalne ureditve ne temelji na enem samem merilu, ki se nanaša na formalni status kmeta, temveč je ravno tako
         odvisna od narave ekonomskih transakcij, ki jih ta opravi (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo v zadevi Harbs, točka 31).
         Razlaga pojma „kmetijske storitve“ iz člena 25(2), peta alinea, Šeste direktive, in sicer, da zajema dajanje v najem, kot
         je dajanje v najem lovišč, ki navadno ni del kmetijske proizvodnje in ne obsega opreme, ki se navadno uporablja v kmetijskih,
         gozdarskih ali ribiških podjetjih, ne bi bila skladna niti z naravo niti s ciljem te ureditve.

      30     Če da kmet, v okoliščinah, kot so te v zadevi v postopku v glavni stvari, v zakup lovišča, tega ni mogoče šteti za opravljanje
         kmetijskih storitev v smislu člena 25(2), peta alinea, Šeste direktive v povezavi s Prilogo B k le-tej.

      31     Zato je treba na drugi del drugega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 25(2), peta alinea, Šeste direktive v povezavi s
         Prilogo B k le-tej razlagati tako, da dajanje lovišč v najem s strani kmeta pavšalista ni kmetijska storitev v smislu te direktive.

      32     Ob upoštevanju odgovora na drugi del drugega vprašanja in iz razlogov, navedenih v točkah od 12 do 16 te sodbe, na drugo vprašanje
         ni treba odgovoriti.

       Stroški
      33     Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člen 25 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni
            sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da se skupna pavšalna ureditev za kmete
            uporablja samo za dobavo kmetijskih proizvodov in kmetijskih storitev, kot so opredeljene v odstavku 2 tega člena, in da za
            druge transakcije, ki jih opravi kmet pavšalist, velja splošna ureditev iz te direktive.
      2)      Člen 25(2), peta alinea, Direktive 77/388 v povezavi s Prilogo B k njej je treba razlagati tako, da dajanje lovišč v najem
            s strani kmeta pavšalista ni kmetijska storitev v smislu te direktive.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 13. septembra 2010. # Télévision française 1 SA (TF1) proti Evropski komisiji. # Državne pomoči - Sheme pomoči za kinematografsko in avdiovizualno produkcijo - Odločba o nenasprotovanju - Ničnostna tožba - Neobstoj znatne prizadetosti konkurenčnega položaja - Nedopustnost. # Zadeva T-193/06.

text:
      Zadeva T-193/06
      Télévision française 1 SA (TF1)
      proti
      Evropski komisiji
      „Državne pomoči – Sheme pomoči za kinematografsko in avdiovizualno produkcijo – Odločba o nenasprotovanju – Ničnostna tožba – Neobstoj znatne prizadetosti konkurenčnega položaja – Nedopustnost“
      Povzetek sodbe
      1.      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je
            brez uvedbe formalnega postopka preiskave ugotovljena združljivost državne pomoči s skupnim trgom – Tožba zainteresiranih
            strank v smislu člena 88(2) ES – Dopustnost – Pogoji
      (člena 88(2) in (3) ES in 230, četrti odstavek, ES)
      2.      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je
            brez uvedbe formalnega postopka preiskave ugotovljena združljivost državne pomoči s skupnim trgom – Tožba konkurenčnega podjetja,
            ki je ne upravičuje znatna prizadetost njegovega položaja na trgu – Nedopustnost
      (člena 88(2) in (3) ES in 230, četrti odstavek, ES)
      1.      V skladu s členom 230, četrti odstavek, ES lahko fizične ali pravne osebe sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe
         in zoper odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo, čeprav so kot uredba ali odločba naslovljene na drugo osebo.

      V okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi iz člena 88 ES je treba razlikovati med, prvič, fazo predhodne proučitve pomoči
         iz odstavka 3 tega člena, katere edini cilj je omogočiti Komisiji, da si oblikuje prvo mnenje o delni ali popolni združljivosti
         zadevne pomoči, in drugič, fazo preiskave iz odstavka 2 istega člena. Pogodba le v okviru te preiskave, ki Komisiji omogoči,
         da se v celoti seznani z vsemi podatki zadeve, določa obveznost Komisije, da pozove zadevne stranke k predložitvi pripomb.

      Kadar Komisija, ne da bi sprožila formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES, z odločbo, sprejeto na podlagi odstavka 3
         tega člena, ugotovi, da je pomoč združljiva s skupnim trgom, lahko osebe, ki so upravičene do teh postopkovnih jamstev, spoštovanje
         teh jamstev uveljavljajo le, kadar imajo možnost, da to odločbo izpodbijajo pred sodiščem Skupnosti. Iz teh razlogov to sodišče
         razglasi za dopustno tožbo za razglasitev ničnosti take odločbe, ki jo vloži zadevna stranka v smislu člena 88(2) ES, kadar
         želi z vložitvijo te tožbe zaščititi postopkovne pravice, ki izhajajo iz te določbe.

      Take zadevne stranke v smislu člena 88(2) ES so osebe, podjetja ali združenja, na interese katerih bi lahko vplivala dodelitev
         pomoči, torej zlasti konkurenčna podjetja upravičencev do te pomoči in poklicna združenja.

      (Glej točke 64 in od 69 do 71.)
      2.      Drugi subjekti, ki niso naslovniki odločbe, lahko trdijo, da jih ta odločba posamično zadeva, le takrat, kadar nanje vpliva
         zaradi nekaterih njihovih posebnih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, zaradi katerega se razlikujejo od vseh drugih
         oseb, in jih torej individualizira podobno kot samega naslovnika odločbe.

      Na področju državnih pomoči, če tožeča stranka izpodbija utemeljenost odločbe o presoji pomoči, samo dejstvo, da bi jo bilo
         mogoče šteti za zadevno stranko v smislu člena 88(2) ES, ne more zadoščati za to, da se tožba razglasi za dopustno. Zato mora
         dokazati, da ima poseben status, in zlasti, da bi pomoč, ki jo obravnava zadevna odločba, znatno vplivala na njen položaj
         na trgu. Podjetje se v zvezi s tem ne more sklicevati le na konkurenčen odnos, ki ga ima s podjetjem, ki je upravičeno do
         zadevnega ukrepa, temveč mora poleg tega izkazati tudi to, koliko je prizadet njegov položaj na trgu.

      (Glej točke 66, 72 in od 76 do 78.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 13. septembra 2010(*)

      „Državne pomoči – Sheme pomoči za kinematografsko in avdiovizualno produkcijo – Odločba o nenasprotovanju – Ničnostna tožba – Neobstoj znatne prizadetosti konkurenčnega položaja – Nedopustnost“
      V zadevi T‑193/06,
      Télévision française 1 SA (TF1) s sedežem v Boulogne-Billancourtu (Francija), ki jo zastopata J.‑P. Hordies in C. Smits, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropski komisiji, ki jo zastopajo C. Giolito, T. Scharf in B. Stromsky, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Francoske republike, ki jo zastopata G. de Bergues in L. Butel, zastopnika,

      intervenientka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2006) 832 konč. z dne 22. marca 2006 v zvezi z ukrepi podpore kinematografije
         in avdiovizualnih sredstev v Franciji (pomoči NN 84/2004 in N 95/2004 – Francija, sheme pomoči za kinematografijo in avdiovizualno
         produkcijo),

      SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, M. Prek in V. M. Ciucă (poročevalec), sodniki,
      sodna tajnica: T. Weiler, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. aprila 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1        Člen 87(1) ES določa, da „[r]azen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna
         koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem
         ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“

      2        Člen 87(3)(d) ES določa, da se lahko za združljivo s skupnim trgom šteje pomoč za pospeševanje kulture in ohranjanja kulturne
         dediščine, kadar takšna pomoč ne škoduje trgovinskim pogojem in konkurenci v Skupnosti v obsegu, ki je v nasprotju s skupnimi
         interesi.

      3        V sporočilu Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o nekaterih pravnih vidikih
         v zvezi s kinematografskimi in drugimi avdiovizualnimi deli z dne 26. septembra 2001 (UL 2002, C 43, str. 6) so opredeljena
         posebna merila, na podlagi katerih Komisija oceni državne pomoči za kinematografsko in avdiovizualno produkcijo, v okviru
         izjeme, določene v členu 87(3)(d) ES. Komisija v njem pojasnjuje tudi, da mora pri ocenjevanju shem pomoči za kinematografsko
         in avdiovizualno produkcijo preveriti, ali je z njimi spoštovano „splošno načelo zakonitosti“, to pomeni, da mora preveriti,
         ali ne vsebujejo klavzul, ki bi bile v nasprotju z določbami Pogodbe ES o področjih, ki se ne nanašajo na državne pomoči (vključno
         z določbami o obdavčenju). Komisija je leta 2004 podaljšala veljavnost teh posebnih meril skladnosti za pomoči za kinematografsko
         in avdiovizualno produkcijo do 30. junija 2007 (UL C 123, str. 1).

      4        Francoski zakon št. 86-1067 z dne 30. septembra 1986 o svobodi komuniciranja (JORF z dne 1. oktobra 1986, str. 11755), kakor
         je bil spremenjen zlasti z zakonom št. 2000-719 z dne 1. avgusta 2000 (JORF z dne 2. avgusta 2000, str. 11903), določa pravila
         za storitve avdiovizualne komunikacije.

      5        Francoska ureditev vsebuje ukrepe v podporo kinematografski in avdiovizualni produkciji. Gre za, prvič, mehanizme podpore
         producentov, ki jih je uvedel Centre national de la cinématographie (nacionalni center za kinematografijo, CNC). Financiranje
         teh mehanizmov se zagotovi zlasti z davkom od prometa ponudnikov televizijskih storitev (v nadaljevanju: Davek). Gre za, drugič,
         obveznosti, ki jih imajo ponudniki televizijskih storitev, da investirajo v kinematografsko in avdiovizualno produkcijo.

      6        Mehanizmi podpore kinematografske in avdiovizualne produkcije s strani CNC so:

      –        glede kinematografskega področja urejeni z uredbo št. 99-130 z dne 24. februarja 1999 o finančni podpori kinematografske industrije
         (JORF z dne 25. februarja 1999, str. 2902), kakor je bila spremenjena,

      –        glede avdiovizualnega področja urejeni z uredbo št. 95-110 z dne 2. februarja 1995 o finančni podpori države industriji avdiovizualnih
         programov (JORF z dne 3. februarja 1995, str. 1875), ki je bila dopolnjena z uredbo št. 98-35 z dne 14. januarja 1998 o finančni
         podpori države avdiovizualni industriji (JORF z dne 17. januarja 1998, str. 742), kakor sta bili spremenjeni.

      7        Davek je urejen s členom 302a KB Code général des impôts (splošni zakon o davkih), vstavljenim s členom 28, točka A, zakona
         št. 97-1239 z dne 29. decembra 1997 o davčnih spremembah za leto 1997 (JORF z dne 30. decembra 1997, str. 19101), in spremenjenim
         z zakonom št. 2005‑1719 z dne 30. decembra 2005 o financah za leto 2006 (JORF z dne 31. decembra 2005, str. 20597) in z zakonom
         št. 2005-1720 z dne 30. decembra 2005 o davčnih spremembah za leto 2005 (JORF z dne 31. decembra 2005, str. 20654).

      8        Mehanizem obveznosti investiranja urejajo:

      –        uredba št. 2001-609 z dne 9. julija 2001, ki je bila sprejeta za izvajanje člena 27, točka 3, in člena 71 zakona št. 86-1067
         in ki se nanaša na prispevek ponudnikov televizijskih storitev, ki se v nekodirani obliki analogno oddajajo na prizemni herčni
         način, za razvoj produkcije kinematografskih in avdiovizualnih del (JORF z dne 11. julija 2001, str. 11073), kakor je bila
         spremenjena,

      –        uredba št. 2001-1332 z dne 28. decembra 2001, ki je bila sprejeta za izvajanje členov 27, 28 in 71 zakona št. 86-1067 in ki
         se nanaša na prispevek ponudnikov televizijskih storitev, ki se analogno oddajajo na prizemni herčni način, za financiranje
         katerega se zahteva plačilo uporabnikov, za razvoj produkcije kinematografskih in avdiovizualnih del (JORF z dne 29. decembra 2001,
         str. 21310), kakor je bila spremenjena,

      –        uredba št. 2001-1333 z dne 28. decembra 2001, ki je bila sprejeta za izvajanje členov 27, 70 in 71 zakona št. 86-1067 in ki
         določa splošna načela glede storitev, ki niso radijske, in se digitalno oddajajo na prizemni herčni način (JORF z dne 29. decembra 2001,
         str. 21315), kakor je bila spremenjena,

      –        uredba št. 2002-140 z dne 4. februarja 2002 ki je bila sprejeta za izvajanje členov 33, 33-1, 33-2 in 71 zakona št. 86-1067
         in ki določa ureditev, ki se uporablja za različne vrste radijskih in televizijskih storitev, ki se oddajajo po kablu ali
         prek satelita (JORF z dne 6. februarja 2002, str. 2412), kakor je bila spremenjena.

      9        Te obveznosti investiranja je treba – vsaj v višini dveh tretjin teh obveznosti na avdiovizualnem področju in vsaj v višini
         treh četrtin teh obveznosti na kinematografskem področju – nameniti neodvisni produkciji, pri čemer neodvisna produkcija pomeni,
         kot je bilo to potrjeno na obravnavi, neodvisnost producenta dela v razmerju do ponudnika televizijskih storitev, ki to delo
         financira, in se jo opredeli na podlagi meril, ki se nanašajo zlasti na vzajemno lastništvo osnovnega kapitala družbe ali
         glasovalnih pravic s strani producenta in ponudnika zadevnih storitev ter na delež, ki ga ima ta izdajatelj v nedavni dejavnosti
         navedenega producenta.

      10      Ukrepi pomoči CNC za avdiovizualno produkcijo morajo koristiti tudi podjetjem neodvisne produkcije, pri čemer je pojem neodvisnega
         producenta opredeljen enako kot glede obveznosti investiranja.

       Dejansko stanje
      11      Komisija Evropskih skupnosti je 15. julija 1992 z Odločbo o pomoči N 7/92 (UL C 203, str. 14) za nedoločen čas odobrila nekatere
         določbe francoske sheme pomoči za kinematografsko in avdiovizualno produkcijo.

      12      Komisija je z Odločbo o pomoči N 3/98 z dne 3. junija 1998, kakor je bila spremenjena 29. julija 2008 (UL C 279, str. 4),
         za dve leti odobrila nekatere spremembe, vnesene v shemo avtomatske podpore kinematografske produkcije. Veljavnost te odobritve
         je bila 7. avgusta 1998 podaljšana do 3. junija 2004.

      13      Tožeča stranka, družba Télévision française 1 SA (TF1), je z dopisom z dne 3. oktobra 2001 pri Komisiji vložila pritožbi v
         zvezi z nekaterimi določbami francoske sheme pomoči za kinematografsko in avdiovizualno produkcijo.

      14      Francoski organi so z dopisom z dne 16. februarja 2004 priglasili selektivne sheme pomoči za kinematografska dela, ki so zanimiva
         za čezmorske departmaje (N 95/2004). Komisija je od francoskih organov zahtevala dopolnilne informacije, ti pa so na to zahtevo
         odgovorili. Francoski organi so na Komisijo naslovili tudi obvestilo o izvajanju sheme, ki pa so ga nato januarja 2005 umaknili.

      15      Z dopisoma z dne 13. in 27. aprila 2004 je CNC Komisiji poslal podatke glede pritožb tožeče stranke.

      16      Francoski organi so z dopisom z dne 24. maja 2004 Komisiji priglasili vse sheme pomoči za kinematografijo in avdiovizualno
         produkcijo, pri čemer so jo zaprosili za začasno podaljšanje veljavnosti shem, zajetih z odločbami v zvezi s pomočmi N 7/92
         in N 3/98, kar pa je ta zavrnila. Z dopisom z dne 27. julija 2004 je od francoskih organov zahtevala, naj dopolnijo svojo
         priglasitev, kar so naredili z več dopisi v letih 2004 in 2005. Vse sheme pomoči so bile 14. decembra 2004 vpisane pod opravilno
         številko NN 84/2004.

      17      Komisija je z dopisom z dne 22. decembra 2004 francoske organe obvestila, da priglašene sheme, zato ker so se že izvajale,
         šteje za nezakonite v smislu člena 88(3) ES.

      18      Tožeča stranka je z dopisom z dne 10. januarja 2006 dopolnila svoji pritožbi z dne 3. oktobra 2001.

      19      Komisija je z Odločbo C(2006) 832 konč. z dne 22. marca 2006 v zvezi z ukrepi v podporo kinematografiji in avdiovizualni produkciji
         v Franciji (pomoči NN 84/2004 in N 95/2004 – Francija, sheme pomoči za kinematografijo in avdiovizualno produkcijo) (v nadaljevanju:
         Odločba) odločila, da po koncu faze predhodne proučitve, določene v členu 88(3) ES, ne bo podala ugovorov v zvezi z zadevnimi
         ukrepi.

      20      Povzetek odločbe, s povezavo na spletne strani Komisije, kjer je na voljo celotno besedilo te odločbe, je bil 14. decembra 2006
         objavljen v Uradnem listu Evropske unije (UL C 305, str. 12).

       Odločba
      21      Iz Odločbe je razvidno, da se nanaša na shemo pomoči za kinematografijo in avdiovizualna sredstva, zlasti na ukrepe finančne
         podpore, ki jih je odobril CNC, in mehanizem obveznosti investiranja.

      22      Glede, prvič, ukrepov podpore kinematografske in avdiovizualne produkcije, ki jih je odobril CNC, Komisija tega opisuje kot
         ustanovo javne uprave, ki ima pravno osebnost in finančno avtonomijo ter je podrejena francoskemu ministrstvu za kulturo in
         komunikacije (točka II(20) obrazložitve Odločbe). Proračun, ki ga upravlja CNC, je razdeljen na dva dela: del „Avdiovizualna
         industrija“ (ki zajema račun za podporo industrije avdiovizualnih programov (COSIP)) in del „Kinematografska industrija“ (točka
         II(21) obrazložitve Odločbe). Komisija nato navaja, da se proračun CNC financira s parafiskalnimi davki, med katerimi je tudi
         Davek (točka II(22) obrazložitve Odločbe). Komisija poudarja, da na podlagi člena 302a KB francoskega splošnega davčnega zakonika
         Davek plačajo uporabniki televizijskih storitev s sedežem v Franciji, prejetih v metropolitanski Franciji in v čezmorskih
         departmajih, ki so v predhodnem letu programirali eno ali več avdiovizualnih ali kinematografskih del, ki spadajo na področje
         uporabe ukrepov podpore CNC, odmeri pa se na podlagi prometa teh ponudnikov televizijskih storitev (točka II(23) in (24) obrazložitve
         Odločbe).

      23      Komisija v zvezi z ukrepi podpore CNC filmski in avdiovizualni industriji, ki se izpodbijajo v okviru tega postopka, v Odločbi
         opisuje ukrepe „podpore produkcije celovečernih filmov“ (točka II, od (29) do (95), obrazložitve), „podpore promocije filmskih
         del v tujini“ (točka II, od (121) do (126), obrazložitve), „podpore kratkometražnih filmskih del“ (točka II, od (127) do (149),
         obrazložitve) in „podpore avdiovizualne produkcije“ (točka II, od (186) do (219), obrazložitve) ter način njihovega financiranja
         (točka II, od (19) do (24), obrazložitve).

      24      Po proučitvi navedenih ukrepov v Odločbi je Komisija ugotovila, da so nekateri od teh ukrepov državne pomoči v smislu člena
         87(1) ES in so na podlagi člena 87(3)(d) ES združljivi s skupnim trgom do konca leta 2011, medtem ko drugi v skladu z Uredbo
         Komisije (ES) št. 69/2001 z dne 12. januarja 2001 o uporabi členov 87 [ES] in 88 [ES] pri de minimis pomoči (UL L 10, str. 30) niso bili opredeljeni kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES (točka III, od (38) do (124),
         obrazložitve Odločbe, za „podporo kinematografiji – podpora produkciji celovečernih filmov“; točka III, od (158) do (193),
         obrazložitve Odločbe za „podporo promociji kinematografskih del v tujini“; točka III, od (194) do (223), obrazložitve Odločbe,
         za „podporo kratkometražnih kinematografskih del“; točka III, od (257) do (331), obrazložitve Odločbe, za „podporo avdiovizualne
         produkcije“). Glede ukrepov, ki so bili razglašeni za združljive s skupnim trgom v skladu s členom 87(3)(d) ES, je Komisija
         do tega sklepa prišla z uporabo meril, določenih v sporočilu iz leta 2001, navedenem v točki 3 zgoraj, ali z uporabo teh meril
         po analogiji, ali kot upoštevno referenco. Komisija se je zato odločila, da glede njih ne bo ugovarjala.

      25      Komisija glede, drugič, obveznosti investiranja (točka II, od (246) do (255), obrazložitve Odločbe) navaja, da so te naložene,
         z nekaterimi razlikami pri njihovih podrobnih pravilih, ponudnikom televizijskih storitev, ki se analogno ali digitalno razširjajo
         na prizemni herčni način, prek kabla ali satelita, ponudnikom plačljivih televizijskih storitev, ki se analogno razširjajo
         na prizemni herčni način, in ponudnikom storitev, imenovanih „plačilo za ogled“, ki se digitalno razširjajo na prizemni herčni
         način.

      26      Komisija pojasnjuje, da se znesek obveznosti investiranja določi na podlagi deleža prometa zadevnega ponudnika televizijskih
         storitev v predhodnem letu (točka II(250) obrazložitve Odločbe). Navedeni znesek se razlikuje glede na način razširjanja televizijskih
         storitev in glede na lastnosti ponudnika (točka II, od (251) do (254), obrazložitve Odločbe). Komisija splošno poudarja, da
         je odstotek prometa, ki ga je treba investirati v kinematografsko produkcijo, višji, če je načrtovanje programa televizijskih
         storitev usmerjeno v kinematografijo, in nižji, če to načrtovanje programa primarno ni usmerjeno v kinematografijo (točka
         II(251) obrazložitve Odločbe).

      27      Komisija meni, da v te obveznosti investiranja niso vključena državna sredstva in torej ne pomenijo državnih pomoči v smislu
         člena 87 ES (točka III, od (390) do (398), obrazložitve Odločbe).

      28      Komisija v točki IV obrazložitve Odločbe „obžaluje, da je Francija izvajala večino ukrepov, proučenih v tej odločbi, s čimer
         je kršila člen 88(3) [ES“. Komisija nato ugotavlja, da so ukrepi državnih pomoči, ki se izpodbijajo v tej tožbi, ki so ji
         bili priglašeni in ki so predmet Odločbe, združljivi s skupnim trgom do konca leta 2011, v skladu s členom 87(3)(d) ES. Nazadnje,
         v isti točki obrazložitve je pojasnjeno tudi naslednje:

      „Komisija vztraja pri tem, da se to trajanje odobri ob upoštevanju tega, da so se francoski organi zavezali, ‚da bodo sprejeli
         morebitne popravke, za prilagoditev spremembam na področju državnih pomoči za kinematografijo in avdiovizualna sredstva po
         30. juniju 2007‘. Komisija francoske organe opozarja, da morajo predložiti letno poročilo o izvajanju priglašenih ukrepov.
         V tem poročilu mora biti navedenih dovolj podrobnosti, da lahko Komisija preveri, ali ti mehanizmi izkrivljajo konkurenco
         v obsegu, ki je v nasprotju s skupnim interesom.“

       Postopek in predlogi strank
      29      Tožeča stranka je 12. julija 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

      30      Francoska republika je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 4. oktobra 2006 vložila predlog za intervencijo v tej zadevi v
         podporo predlogom Komisije. Predsednik prvega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 14. novembra 2006 to intervencijo
         dovolil. Intervenientka je predložila vlogo, drugi stranki pa sta o njej predložili stališča v za to določenih rokih.

      31      Ta zadeva je bila nato zaradi spremembe sestave senatov Splošnega sodišča in razporeditve sodnika poročevalca v peti senat
         dodeljena temu senatu.

      32      Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (peti senat) sklenilo, da začne ustni postopek. Stranke so na obravnavi
         22. aprila 2010 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.

      33      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo razglasi za dopustno;
      –        Odločbo razglasi za nično;
      –        odloči o stroških v skladu s predpisi.
      34      Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrže kot nedopustno;
      –        podredno, tožbo zavrne, ker je očitno brez vsake pravne podlage;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      35      Francoska republika Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrže kot nedopustno;
      –        podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      36      Komisija, ne da bi formalno vložila ugovor nedopustnosti na podlagi člena 114 Poslovnika Splošnega sodišča, izpodbija dopustnost
         tožbe, pri čemer se sklicuje na neobstoj procesnega upravičenja tožeče stranke.

       Trditve strank
      37      Komisija izpodbija dopustnost tožbe, pri čemer trdi, da sporna odločba ne zadeva posamično tožeče stranke. Prvič, ker tožeča
         stranka izpodbija utemeljenost Odločbe, bi morala v skladu s sodno prakso dokazati svoj posebni položaj, tako da dokaže, da
         je znatno prizadet njen položaj na trgu, in ne le njen položaj konkurentke v razmerju do podjetja, ki je prejemnik pomoči.

      38      Tožeča stranka bi morala opraviti analizo trga, da bi ugotovila, s katerimi posebnimi proizvodi ali geografskimi trgi bi bila
         v konkurenci s prejemniki pomoči (sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa k sodbi Sodišča z dne 13. decembra 2005
         v zadevi Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, C‑78/03 P, Recueil, str. I‑10737, I‑10741, točki 117 in 118).
         Tako bi morala dokazati, da ni upravičena do nobenega ukrepa pomoči, določenega v Odločbi, in da ta neugodna okoliščina znatno
         vpliva na njen konkurenčni položaj.

      39      Komisija v dupliki poudarja, da tožeča stranka ne skuša dokazati svojega neposrednega in posamičnega pravnega interesa v zvezi
         z ukrepi podpore produkcije CNC. Komisija iz tega sklepa, da tožeča stranka implicitno priznava, da je njena tožba dopustna
         le v delu, v katerem se nanaša na obveznosti investiranja. To je enostavno pojasniti z dejstvom, da je tožeča stranka upravičena
         do ukrepov CNC v podporo produkciji. Tožeča stranka naj bi za kinematografsko produkcijo med drugim prejela avtomatsko podporo
         za produkcijo in distribucijo in pomoči za videografske storitve. Tožeča stranka naj bi za avdiovizualno produkcijo prejela
         neposredno podporo COSIP, prek svojih hčerinskih produkcijskih družb, posredno pa bi jo prejela za programe, ki jih veriga
         vnaprej financira pri pooblaščenih producentih. Po mnenju Komisije je v skladu z ustaljeno sodno prakso ničnostna tožba dopustna
         le, če ima tožeča stranka obstoječ in dejanski interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Tega pa naj v obravnavanem
         primeru ne bi imela, saj naj bi bilo v primeru, da Splošno sodišče ugodi tožbi tožeče stranke in Odločbo v delu, v katerem
         se nanaša na ukrepe podpore, ki so bili razglašeni za združljive, razglasi za nično, tožeči stranki onemogočeno, da prejme
         zadevne pomoči, zato naj bi se znašla v manj ugodnem položaju od tistega, ki je razviden iz Odločbe.

      40      Drugič, glede obveznosti investiranja, če je Komisija storila napako, s tem da je ugotovila neobstoj državnih sredstev, bi
         morala tožeča stranka prav tako dokazati znatno prizadetost svojega konkurenčnega položaja, ker ne bi bila upravičena, niti
         potencialno, do navedenih ukrepov.

      41      Komisija najprej poudarja, da je z obveznostmi investiranja – z razlikami v njihovih podrobnih pravilih – ponudnikom televizijskih
         storitev naloženo, da letno potrošijo določene zneske za financiranje kinematografske in avdiovizualne produkcije. Te obveznosti
         so naložene vsem ponudnikom televizijskih storitev, zato tožba tožeče stranke ni dopustna v delu, v katerem se nanaša na to,
         da ta ukrep ni opredeljen kot državna pomoč. V zvezi s tem bi bilo sklicevanje tožeče stranke na pravne predpise, ki so veljali
         v času vložitve njenih tožb leta 2001, neupoštevno za preizkus dopustnosti tožbe, saj se v skladu z ustaljeno sodno prakso
         zakonitost nekega akta presoja glede na dejanske in pravne elemente, ki so obstajali na dan, ko je bil akt sprejet. Dalje
         Komisija, glede različnega obravnavanja, ki ga zatrjuje tožeča stranka in ki temelji na tem, da naj bi se obveznost investiranja
         nanašala le na nekatere ponudnike televizijskih storitev, ki se razširjajo digitalno in herčno – kar bi pomenilo diskriminacijo
         in, implicitno, prizadetost njenega konkurenčnega položaja – trdi, da to razliko upravičujejo objektivne okoliščine, povezane
         s prometom. Poleg tega bi bili ponudniki televizijskih storitev, ki bi bili deležni drugačne obravnave, tisti, ki ne razširjajo
         ali razširjajo le malo avdiovizualnih del in zato niso v konkurenci s ponudniki televizijskih storitev, kot je tožeča stranka,
         saj bistveni del njenih programov sestavljajo avdiovizualna dela.

      42      Dalje, Komisija in Francoska republika v odgovor tožeči stranki trdita, da so se francoski organi, v skladu s členom 3(1)
         Direktive Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti
         razširjanja televizijskih programov (89/552/EGS) (UL L 298, str. 23), kakor je bila spremenjena, odločili, da sprejmejo strožje
         predpise od tistih iz navedene direktive in da bodo znesek obveznosti investiranja izračunali glede na promet ponudnikov televizijskih
         storitev. Vsekakor velja v skladu s francosko ureditvijo za vse francoske ponudnike televizijskih storitev obveznost investiranja
         v istem sorazmerju. Po mnenju Komisije zato dejstvo, da so stroški tožeče stranke iz tega naslova višji od stroškov njenih
         konkurentov, zaradi njenega položaja na francoskem trgu razširjanja televizijskih programov in pomembnosti njenega prometa,
         ni dovolj za to, da tožeča stranka izstopa, to pa naj bi ta tudi priznala v repliki. Ker naj bi namreč tožeča stranka priznala,
         da ukrep škodi obsežni skupini operaterjev, Komisija trdi, da če so številni drugi operaterji v enakem položaju kot tožeča
         stranka, to dokazuje, da v nasprotju z zahtevami iz sodbe z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji (25/62, Recueil,
         str. 197) ni v posebnem položaju.

      43      Poleg tega Komisija in Francoska republika izpodbijata trditev tožeče stranke, da ukrepi podpore s strani CNC in obveznosti
         investiranja koristijo velikim komunikacijskim skupinam, namesto da bi spodbujali neodvisno produkcijo. V skladu s francoskimi
         predpisi naj bi morali vsi ponudniki televizijskih storitev nameniti dve tretjini svojih obveznosti investiranja za neodvisno
         avdiovizualno produkcijo, na podlagi istih meril. V praksi se večina teh investiranj v obliki nakupov in prednakupov opravi
         pri producentih, ki so neodvisni od vseh skupin avdiovizualne komunikacije. Vsekakor, tudi če štejemo, da francoski predpisi
         dajejo prednost tem komunikacijskim skupinam, bi bila tožeča stranka v slabšem položaju, enako kot drugi ponudniki televizijskih
         storitev, za katere veljajo enake obveznosti. Učinki francoske ureditve na tožečo stranko bi bili vezani le na njen konkurenčni
         položaj, v obsegu, v katerem bi – ker je ponudnik televizijskih storitev, ki ima največji promet – prek obveznosti financiranja
         neodvisne produkcije financirala druge producente avdiovizualnih del bolj kot njeni konkurenti, vendar vedno glede na objektivni
         element, in sicer promet.

      44      Tretjič, Komisija glede pravice do sodnega varstva poudarja, da mora ravnati v skladu z veljavnim pravom in ustaljeno sodno
         prakso, kot je to razvidno zlasti iz sodbe Splošnega sodišča z dne 13. septembra 2006 v zadevi British Aggregates proti Komisiji
         (T‑210/02, Recueil, str. II‑2789) (glej tudi sodbo Sodišča z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti
         Svetu, C‑50/00 P, Recueil, str. I‑6677, točka 40). Tako bi teoretično tožeča stranka lahko zavrnila ravnanje v skladu z zavezujočo
         ureditvijo obveznosti investiranja in pred nacionalnim sodiščem uveljavljala neskladnost te ureditve s pravom Skupnosti, pri
         čemer mora nacionalno sodišče, če je to potrebno, Sodišču poslati predlog za sprejetje predhodne odločbe glede veljavnosti
         Odločbe.

      45      Francoska republika se strinja z ugotovitvijo Komisije, da je tožba, ki jo je vložila tožeča stranka, nedopustna, saj je odločba
         posamično ne zadeva.

      46      Prvič, tako kot Komisija tudi Francoska republika trdi, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso tožba tožeče stranke – ker
         z njo izpodbija utemeljenost Odločbe – dopustna le, če dokaže, da zadevni ukrep znatno vpliva na njen konkurenčni položaj.
         Francoska republika glede sklicevanja tožeče stranke na zgoraj v točki 38 navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca
         F. G. Jacobsa k sodbi Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum tudi trdi, da zadošča spomniti, da je Sodišče
         v tej sodbi potrdilo obstoj znatne prizadetosti konkurenčnega položaja tožeče stranke. Francoska republika v zvezi s tem,
         tako kot Komisija, navaja, da se tožeča stranka ne more sklicevati le na status zainteresirane stranke v smislu člena 88(2) ES
         in obstoj konkurenčnega razmerja, temveč mora tudi dokazati pomembnost škode za njen položaj na trgu. Nazadnje je Komisija
         v nasprotju s trditvami tožeče stranke sprejela Odločbo v odgovor na priglasitev – s strani francoskih organov 24. maja 2004
         – vseh shem pomoči za kinematografijo in avdiovizualni sektor, in ne po pritožbi tožeče stranke z dne 3. oktobra 2001.

      47      Drugič, tožeča stranka naj ne bi dokazala, da je Odločba znatno vplivala na njen konkurenčni položaj. Francoska republika
         v odgovor tožeči stranki, tako kot Komisija, najprej trdi, da so se francoski organi odločili izračunati znesek obveznosti
         investiranja glede na promet ponudnika televizijskih storitev in da dejstvo, da so stroški tožeče stranke iz tega naslova
         višji od stroškov njenih konkurentov, zaradi njenega položaja na francoskem trgu razširjanja televizijskih programov in pomembnosti
         njenega prometa, ne more zadostovati za to, da tožeča stranka izstopa, to pa naj bi ta v repliki tudi priznala (glej točko
         42 zgoraj).

      48      Dalje, glede trditve tožeče stranke, da ukrepi podpore s strani CNC in obveznosti investiranja koristijo velikim komunikacijskim
         skupinam, namesto da bi spodbujali neodvisno produkcijo, Francoska republika dodaja, da lahko v zvezi s tretjino njenih obveznosti
         investiranja tožeča stranka, tako kot drugi ponudniki televizijskih storitev, prosto odloči, da investira v producente po
         lastni izbiri, zlasti v svoje hčerinske družbe. Francoska republika kot primer navaja zneske za leto 2005 v zvezi z investicijami
         tožeče stranke v avidovizualno in kinematografsko produkcijo.

      49      Poleg tega naj bi tožeča stranka v okviru svojih obveznosti investiranja v zvezi z neodvisno produkcijo lahko ohranila izključne
         pravice za razmeroma dolgo obdobje 42 mesecev, in ne za 18 mesecev, kot sama trdi. Poleg teh obveznosti bi ponudniki televizijskih
         storitev ohranili tudi gospodarski nadzor nad deli, ki jih financirajo, zato bi imeli na voljo veliko manevrskega prostora
         tako na stopnji produkcije, z izbiro oblik finančne pomoči, kot na stopnji izkoriščanja, v zvezi s trajanjem pravic, ponovnimi
         nakupi in izkoriščanjem na več nosilcih.

      50      Tretjič, tožeča stranka naj vsekakor ne bi mogla dokazati, da je bil njen konkurenčni položaj znatno prizadet. Prvič, glede
         obveznosti investiranja v avdiovizualno in filmsko produkcijo, bi jo bila tožeča stranka tako kot vsi drugi francoski ponudniki
         televizijskih storitev dolžna plačati glede na svoj promet. Drugič, Francoska republika se, tako kot Komisija, sprašuje o
         interesu tožeče stranke, ki je upravičena do ukrepov podpore za kinematografijo in avdiovizualna sredstva, da doseže razglasitev
         ničnosti Odločbe, s katero so ti ukrepi razglašeni za združljive (glej točko 39 zgoraj).

      51      Tožeča stranka trdi, da jo Odločba neposredno in posamično zadeva. V zvezi z njenim neposrednim interesom za vložitev tožbe
         zoper Odločbo trdi, da je v interesu vsakega podjetja, ki je konkurenčno podjetju, ki je prejemnik pomoči, da se odločba Komisije
         o razglasitvi te pomoči za združljivo s skupnim trgom razglasi za nično, saj taka razglasitev ničnosti vodi do ponovnega začetka
         postopka preverjanja združljivosti pomoči. Poleg tega je bila zadevna pomoč že dodeljena, tako da bi Odločba omogočila ohranitev
         pomoči, v zvezi s katero je tožeča stranka zahtevala, da se ukine od leta 2001. Tožeča stranka v repliki poudarja, da Komisija
         tega neposrednega interesa ne izpodbija.

      52      Poleg tega naj bi bil v skladu s sodno prakso posamični interes tožeče stranke dokazan s tem, da ukrepi pomoči, ki so predmet
         Odločbe, vplivajo na njegov položaj na trgu. Prvič, tožeča stranka meni, da pogoja, ki ju postavlja Komisija v odgovoru na
         tožbo, presegata pogoje, določene s sodno prakso. Najprej, glede pogoja v zvezi z okoliščino, da ni imela koristi od ukrepov,
         določenih v Odločbi, tožeča stranka trdi, da ima procesno upravičenje, saj je zainteresirana stranka v smislu člena 88(2) ES
         in člena 1(h) Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] Pogodbe ES,
         (UL L 83, str. 1). Dalje, kjer tožba temelji na tožbenih razlogih, povezanih z utemeljenostjo Odločbe, bi morala tožeča stranka
         dokazati svoj poseben položaj, o katerem je mogoče sklepati na podlagi vpliva na njen konkurenčni položaj in, kjer je to primerno,
         na podlagi njene intervencije med predhodnim postopkom. Z vsakršno drugačno rešitvijo ne bi bilo upoštevano dejstvo, da ukrep
         pomoči splošnega videza lahko dejansko daje prednost le nekaterim operaterjem ali dejavnostim, čeprav lahko teoretično prinaša
         koristi vsem.

      53      Drugič, tožeča stranka trdi, da je v obravnavanem primeru njen konkurenčni položaj prizadet na trgu brezplačnega razširjanja
         televizijskih programov in na trgu pridobivanja avdiovizualnih pravic in vsebin. Z Odločbo naj bi bil namreč ohranjen sistem
         obveznih prispevkov v korist avdiovizualne produkcije, s tem da je v njej ugotovljeno, da bodisi obveznosti investiranja ne
         pomenijo državne pomoči bodisi da ukrepi podpore s strani CNC pomenijo pomoč, ki je združljiva s skupnim trgom. Te težave
         so razlog za pritožbe tožeče stranke.

      54      Najprej, prijavljeni ukrepi podpore, odobreni v Odločbi, naj bi ustvarili konkurenčno oviro, s tem da bi tožeči stranki omejili
         možnost razvoja produkcijske dejavnosti, v zvezi z dvema tretjinama stroškov, povezanih z obveznostmi investiranja, in bi
         prispevali k dajanju prednosti komunikacijskim skupinam, ki so v konkurenci s tožečo stranko. Glede domnevnega gospodarskega
         nadzora nad deli, ki jih financirajo, tožeča stranka v odgovor Francoski republiki trdi, da je raven njenih obveznosti investiranja
         taka, da dejansko pomeni izrabo vseh njenih investicijskih zmožnosti.

      55      Dalje, kakor naj bi tožeča stranka obširno obrazložila v svojih pritožbah, naj bi francoska ureditev podpore filmski in avdiovizualni
         industriji vodila do tega, da bi tožeča stranka prispevala – s plačilom Davka za financiranje COSIP-a in subvencije, ki jo
         to dodeli neodvisnim producentom – k financiranju lastnih konkurentov. Zaradi opredelitve „neodvisni producent“ v francoski
         zakonodaji bi namreč veliko teh producentov kontrolirali konkurenti, veliko število od njih pa naj bi bilo v lasti velikih
         komunikacijskih skupin, ki bodisi opravljajo radiodifuzijsko dejavnost (kabelska, satelitska, digitalna prizemna herčna, spletna
         televizija), bodisi so dejavne pri avdiovizualni produkciji, ali pa opravljajo obe vrsti dejavnosti.

      56      Tožeča stranka v zvezi s tem izpodbija podatke za leto 2005, ki jih je predložila Francoska republika. Med 26 producenti,
         ki so bili ob upoštevanju francoske zakonodaje opredeljeni kot neodvisni in s katerimi je tožeča stranka leta 2005 sklenila
         pogodbe, jih je samo devet resnično neodvisnih od katerega koli ponudnika televizijskih storitev. Od 17 drugih je 8 hčerinskih
         družb avdiovizualnih skupin in 9 hčerinskih družb podjetij, vključenih v industrijske skupine, kar jim daje veliko gospodarsko
         težo in so po večini producenti in distributerji. Tožeča stranka opozarja, da so večina od teh 17 trgovinskih partnerjev pomembna
         in gospodarsko močna podjetja, ki ne ustrezajo opredelitvi „neodvisnega procudenta“ iz triindvajsete uvodne izjave Direktive 89/552.
         Tožeča stranka poudarja, da zadostuje ugotovitev, da je v razvrstitvi producentov celovečernih igranih filmov za prvi del
         večera za leto 2005 prvi upravičenec francoske zakonodaje o ukrepih podpore za produkcijo in obveznostih investiranja, prek
         petih hčerinskih družb, skupina. Ista razvrstitev tudi pokaže, da med desetimi najpomembnejšimi producenti za leto 2005 ni
         nobenega producenta, ki bi bil dejansko neodvisen v smislu besedila in namena Direktive 89/552.

      57      Tretjič, te velike komunikacijske skupine bi lahko imele koristi od shem pomoči, ne da bi morale sodelovati pri njihovem financiranju.
         Poleg upravičenosti do podpore COSIP prek producentov, ki so v njihovi lasti, bi lahko na ustvarjenih delih obdržale časovno
         neomejene koprodukcijske pravice, ki bi jih lahko nato prodale med drugim tudi tožeči stranki. Zato bi imele te velike skupine
         veliko prednost pri ustvarjanju katalogov del in razširjanju del na drugih platformah, zlasti na digitalni prizemni herčni
         način, prek satelita, spleta in telefonije tretje generacije. Skupine, ki uporabljajo te že nastale kataloge, bi lahko že
         oddajale na digitalni prizemni herčni način, v neposredni konkurenci s tožečo stranko.

      58      V nasprotju s tem pa ponudniki televizijskih storitev v praksi ne bi mogli ustvariti katalogov pravic, saj ne bi smeli obdržati
         pravic iz koprodukcije na avdiovizualnih delih, financiranih iz njihovih obveznosti investiranja v neodvisna produkcijska
         podjetja, pri čemer ta dela predstavljajo dve tretjini njihove porabe iz naslova obveznosti investiranja. Pridobili bi lahko
         le „pravice do predvajanja“, in sicer pravice do razširjanja teh del, omejene na določeno število razširjanj v krajšem časovnem
         obdobju.

      59      Tožeča stranka in drugi ponudniki televizijskih storitev bi bili ob stalnem pritisku teh konkurenčnih komunikacijskih skupin
         tudi prisiljeni, pri izteku njihovih pravic do razširjanja, katerih trajanje izključnosti bi bilo omejeno na 18 mesecev, da
         ponovno kupijo avdiovizualna dela, ki so jih financirali. Ker se namreč najpomembnejše serije francoskih programov še naprej
         producirajo v trajanju, ki presega začetno trajanje pravic do razširjanja prvih epizod, naj bi bil ponoven nakup teh pravic
         nujen za to, da bi se izognili razširjanju teh epizod na konkurenčnih kanalih. Tožeča stranka v odgovor Francoski republiki,
         ki se sklicuje na obširno diskrecijsko pravico ponudnikov televizijskih storitev na stopnji izkoriščanja del in na trajanje
         pravic do razširjanja, trdi, da sta to trajanje in število dovoljenih razširjanj med trajanjem s francosko ureditvijo strogo
         urejena.

      60      Tožeča stranka v repliki še dodaja, da se v skladu s francosko ureditvijo znesek obveznosti investiranja izračuna glede na
         promet, in ne glede na programski proračun izdajatelja, kot je določeno v členu 5 Direktive 89/552. Zato bi stroški tožeče
         stranke v zvezi s tem močno presegli stroške njenih konkurentov, zlasti France 2, France 3 in M6, v škodo proste razporeditve
         njenega proračuna in njene izbire glede oblikovanja programa, kar bi vodilo do tega, da bi se razlikovala od svojih konkurentov.
         Tožeča stranka tudi poudarja, da se je prispevek za razvoj produkcije avdiovizualnih del ob vložitvi njene tožbe leta 2001
         nanašal le na ponudnike televizijskih storitev, ki se v nekodirani obliki analogno oddajajo na prizemni herčni način, in sicer
         na tožečo stranko, dve javni televiziji in M6, medtem ko za druge komunikacijske skupine, ki delujejo v Franciji in ki ne
         oddajajo tako, te obveznosti niso veljale. Čeprav se je zakonodaja postopno razvila v smislu, da so bile enake vrste obveznosti
         naložene tudi drugim ponudnikom televizijskih storitev, naj naložene obveznosti ne bi bile tako zavezujoče, zneski investicij
         pa ne tako veliki kot tisti, ki so bili naloženi tožeči stranki. Vsekakor dejstvo, da bi lahko Odločba vplivala tudi na druge
         operaterje in da bi lahko povzročila večjo škodo, pomeni dodaten razlog za priznanje dopustnosti tožbe.

      61      Nazadnje, glede neposrednih in posrednih ugodnosti, ki bi jih tožeča stranka imela iz shem pomoči za avdiovizualno produkcijo,
         tožeča stranka izpodbija trditve Francoske republike. V zvezi s tem trdi, da ni posredno imela ugodnosti od ukrepov podpore
         CNC. Na eni strani naj bi finančna podpora CNC za neko produkcijo koristila izključno producentu, zlasti z akreditiranjem
         njegovega računa, odprtega pri CNC, in s tem, da bi omogočala avtomatsko oblikovanje novih idej. V nasprotju s tem pa ne bi
         zmanjšala bremena obveznosti investiranja ponudnika televizijskih storitev. Zato finančna podpora producentom, ki niso hčerinske
         družbe tožeče stranke, tem ne bi priskrbela ugodnosti. Na drugi strani odobritev te podpore CNC, ki temelji na finančni obveznosti
         ponudnika televizijskih storitev, kot je tožeča stranka, v višini najmanj 25 % zneska predračuna produkcije, ne bi pomenila
         nobenega zmanjšanja zakonodajnih obveznosti ali olajšanja bremen tega ponudnika. Poleg tega tožeča stranka znesek, ki ga na
         podlagi shem pomoči za avdiovizualno produkcijo prejme prek svojih hčerinskih družb, označuje kot malenkosten. Le tretjina
         njenih obveznosti investiranja bi bila lahko eventualno uresničena prek njenih hčerinskih produkcijskih družb, od katerih
         naj bi jih le malo pruduciralo dela na zalogo in le dve naj bi leta 2005 prejeli finančno podporo CNC v skupnem znesku, ki
         je precej nižji od zneska Davka, ki bi ga morala v istem letu plačati tožeča stranka.

      62      Tretjič, tožeča stranka trdi, da v skladu z ustaljeno sodno prakso poseben status tožeče stranke v smislu zgoraj v točki 42
         navedene sodbe Plaumann proti Komisiji ne izhaja izključno iz znatne prizadetosti njenega konkurenčnega položaja na trgu (sodba
         Splošnega sodišča z dne 10. maja 2006 v zadevi Air One proti Komisiji, T‑395/04, ZOdl., str. II‑1343, točka 32). Poleg tega
         poudarja, da se generalni pravobranilec F. G. Jacobs v zgoraj v točki 38 navedenih sklepnih predlogih k sodbi Komisija proti
         Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum v točkah 141 in 142 jasno izreče v korist uporabe merila posamičnega zadevanja, ki
         ne bi bilo več izključno omejeno le na to prizadetost. Upoštevati je mogoče tudi druge okoliščine, na primer dejstvo, da so
         bile pritožbe tožeče stranke v letu 2001 in njihova dopolnitev januarja 2006, v nasprotju s trditvami Francoske republike,
         razlog za sprejetje Odločbe. Komisija naj tega dejstva ne bi izpodbijala, poleg tega pa naj bi se Odločba sklicevala nanj
         in nanj neposredno odgovarjala.

      63      Četrtič, pretirano restriktivna razlaga pojma posamičnega pravnega interesa, kakor je tista, ki jo zagovarja Komisija, bi
         vodila do tega, da bi se tožeči stranki odvzela pravica do učinkovitega sodnega varstva. Če namreč ne bi imela pravice do
         tožbe pred Splošnim sodiščem, bi bila tožeči stranki odvzeta vsakršna možnost vsebinske obravnave narave državnih pomoči kot
         obveznosti investiranja.

       Presoja Splošnega sodišča
      64      V skladu s členom 230, četrti odstavek, ES lahko fizične ali pravne osebe sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe
         in zoper odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo, čeprav so kot uredba ali odločba naslovljene na drugo osebo.

      65      Ker je v obravnavanem primeru Odločba naslovljena na Francosko republiko, je treba preveriti, ali ta odločba tožečo stranko
         neposredno in posamično zadeva.

      66      Glede pogoja posamičnega zadevanja lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso drugi subjekti, ki niso naslovniki odločbe, trdijo,
         da jih ta odločba posamično zadeva, le takrat, kadar nanje vpliva zaradi nekaterih njihovih posebnih značilnosti ali zaradi
         dejanskega položaja, zaradi katerega se razlikujejo od vseh drugih oseb, in jih torej individualizira podobno kot samega naslovnika
         odločbe (zgoraj v točki 42 navedena sodba Sodišča Plaumann proti Komisiji, str. 223; sodbi Sodišča z dne 19. maja 1993 v zadevi
         Cook proti Komisiji, C‑198/91, Recueil, str. I‑2487, točka 20, in z dne 15. junija 1993 v zadevi Matra proti Komisiji, C‑225/91,
         Recueil, str. I‑3203, točka 14; zgoraj v točki 38 navedena sodba Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka
         33, in sodba z dne 22. decembra 2008 v zadevi British Aggregates proti Komisiji, C‑487/06 P, ZOdl., str. I‑10505, točka 26).

      67      Splošno sodišče mora torej preveriti, ali v obravnavanem primeru lahko štejemo, da Odločba tožečo stranko posamično zadeva.

      68      V obravnavani zadevi želi tožeča stranka pri Splošnem sodišču doseči razglasitev ničnosti odločbe, sprejete po postopku predhodnega
         preverjanja, določenega v členu 88(3) ES.

      69      V zvezi s tem je treba poudariti, da je treba v okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi iz člena 88 ES razlikovati med,
         prvič, fazo predhodne proučitve pomoči iz odstavka 3 tega člena, katere edini cilj je omogočiti Komisiji, da si oblikuje prvo
         mnenje o delni ali popolni združljivosti zadevne pomoči, in drugič, fazo preiskave iz odstavka 2 istega člena. Pogodba ES
         le v okviru te preiskave, ki Komisiji omogoči, da se v celoti seznani z vsemi podatki o zadevi, določa obveznost Komisije,
         da pozove zadevne stranke k predložitvi pripomb (zgoraj v točki 66 navedeni sodbi Cook proti Komisiji, točka 22, in Matra
         proti Komisiji, točka 16; zgoraj v točki 38 navedena sodba Commission proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka
         34, in zgoraj v točki 66 navedena sodba British Aggregates proti Komisiji z dne 22. decembra 2008, točka 27).

      70      Kadar Komisija, ne da bi sprožila formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES, z odločbo, sprejeto na podlagi odstavka 3
         tega člena, ugotovi, da je pomoč združljiva s skupnim trgom, lahko osebe, ki so upravičene do teh postopkovnih jamstev, spoštovanje
         teh jamstev uveljavljajo le, kadar imajo možnost, da to odločbo izpodbijajo pred sodiščem Skupnosti. Iz teh razlogov to sodišče
         razglasi za dopustno tožbo za razglasitev ničnosti take odločbe, ki jo vloži zadevna stranka v smislu člena 88(2) ES, kadar
         želi z vložitvijo te tožbe zaščititi postopkovne pravice, ki izhajajo iz te določbe (glej zgoraj v točki 38 navedeno sodbo
         Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka 35 in navedena sodna praksa, in zgoraj v točki 66 navedeno sodbo
         British Aggregates proti Komisiji z dne 22. decembra 2008, točka 28).

      71      Sodišče je že imelo priložnost pojasniti, da so take zadevne stranke osebe, podjetja ali združenja, na interese katerih bi
         lahko vplivala dodelitev pomoči, torej zlasti konkurenčna podjetja upravičencev do te pomoči in poklicna združenja (glej zgoraj
         v točki 38 navedeno sodbo Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka 36 in navedena sodna praksa, in zgoraj
         v točki 66 navedeno sodbo British Aggregates proti Komisiji z dne 22. decembra 2008, točka 29).

      72      Nasprotno, če tožeča stranka izpodbija utemeljenost odločbe o presoji pomoči, samo dejstvo, da bi jo bilo mogoče šteti za
         zadevno stranko v smislu člena 88(2) ES, ne more zadoščati za to, da se tožba razglasi za dopustno. Zato mora dokazati, da
         ima poseben status v smislu zgoraj v točki 42 navedene sodbe Plaumann proti Komisiji. To velja zlasti takrat, kadar bi pomoč,
         ki jo obravnava zadevna odločba, znatno vplivala na položaj tožeče stranke na trgu (zgoraj v točki 38 navedena sodba Sodišča
         Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka 37, in zgoraj v točki 66 navedena sodba British Aggregates proti
         Komisiji z dne 22. decembra 2008, točka 30; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 28. januarja 1986 v zadevi Cofaz in
         drugi proti Komisiji, 169/84, Recueil, str. 391, točke od 22 do 25).

      73      V obravnavanem primeru je treba najprej pojasniti, da splošen obseg Odločbe, ki izhaja iz tega, da je njen predmet zlasti
         odobritev shem pomoči, ki veljajo za kategorijo gospodarskih subjektov, opredeljeno splošno in abstraktno, ne more izpodbiti
         uporabe zgoraj navedene sodne prakse (glej v tem smislu zgoraj v točki 66 navedeno sodbo British Aggregates proti Komisiji
         z dne 22. decembra 2008, točka 31).

      74      Poleg tega je treba opozoriti, da je tožeča stranka v utemeljitev svoje tožbe navedla tri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog
         se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 87(1) ES. Tretji tožbeni razlog
         pa se nanaša na kršitev člena 87(3)(d) ES.

      75      Ugotoviti je treba, da se z nobenim od teh ničnostnih tožbenih razlogov ne želi ugotoviti obstoja resnih težav, ki bi jih
         povzročili zadevni ukrepi pomoči v zvezi z njihovo opredelitvijo kot državne pomoči ali njihovo združljivostjo s skupnim trgom,
         težav, zaradi katerih je bila Komisija dolžna sprožiti formalni postopek preiskave. Tožeča stranka ne izpodbija zavrnitve
         Komisije, da začne formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES, in ne navaja kršitve postopkovnih pravil iz te določbe,
         temveč želi izključno doseči razglasitev ničnosti vsebine Odločbe, kot je to potrdila na obravnavi v odgovoru na vprašanje
         Splošnega sodišča, kar je bilo vključeno v zapisnik z obravnave.

      76      Ker torej namen te tožbe ni varovanje postopkovnih pravic tožeče stranke, samo dejstvo, da bi jo bilo mogoče šteti za zadevno
         stranko v smislu člena 88(2) ES, ne more zadoščati za to, da se tožba razglasi za dopustno. Dokazati mora torej, da ima poseben
         status v smislu sodne prakse iz zgoraj v točki 42 navedene sodbe Plaumann proti Komisiji, zlasti ker bi pomoč, ki jo obravnava
         Odločba, znatno vplivala na njen položaj na trgu.

      77      V zvezi s tem je treba poudariti, da se podjetje ne more sklicevati le na konkurenčen odnos, ki ga ima s podjetjem, ki je
         upravičeno do zadevnega ukrepa, temveč mora poleg tega izkazati tudi to, koliko je prizadet njegov položaj na trgu (sodbi
         Sodišča z dne 23. maja 2000 v zadevi Comité d’entreprise de la Société française de production in drugi proti Komisiji, C‑106/98 P,
         Recueil, str. I‑3659, točki 40 in 41, in z dne 22. novembra 2007 v zadevi Španija proti Lenzing, C‑525/04 P, ZOdl., str. I‑9947,
         točka 33; sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Werkgroep Commerciële Jachthavens Zuidelijke Randmeren
         in drugi proti Komisiji, T‑117/04, ZOdl., str. II‑3861, točka 53).

      78      V obravnavanem primeru, kakor je to tožeča stranka potrdila na obravnavi v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča, je treba
         prizadetost njenega konkurenčnega položaja preveriti glede na upravičence do zadevnih ukrepov pomoči. Ker se zadevni ukrepi
         nanašajo le na podporo kinematografske in avdiovizualne produkcije, je treba šteti, da koristijo gospodarskim subjektom, ki
         opravljajo produkcijsko dejavnost na kinematografskem in avdiovizualnem področju ali vsaj na enem od teh področij v skladu
         z upoštevnimi ukrepi. Poleg tega ni sporno, da je tožeča stranka, ki je ponudnik televizijskih storitev, prav tako dejavna
         pri produkciji del in je zato tudi lahko upravičena do zadevnih ukrepov podpore.

      79      Tožeča stranka kot gospodarske subjekte, v razmerju do katerih bi bil prizadet njen konkurenčni položaj, navaja druge ponudnike
         televizijskih storitev in velike skupine avdiovizualne komunikacije. Poleg tega navaja, da je njen položaj prizadet na trgu
         brezplačnega razširjanja televizijskih programov in na trgu pridobivanja avdiovizualnih pravic in vsebin.

      80      Ugotoviti pa je treba, da tožeča stranka ni konkretno in natančno dokazala, kako bi bil znatno prizadet njen konkurenčni položaj,
         zlasti na teh dveh trgih, v razmerju do njenih konkurentov, ponudnikov televizijskih storitev in velikih skupin avdiovizualne
         komunikacije, upravičencev do zadevnih ukrepov.

      81      Prvič, tožeča stranka ni predložila dokazov, ki bi omogočali sklep, da je njen konkurenčni položaj znatno prizadet v razmerju
         do drugih ponudnikov televizijskih storitev v zvezi z izpodbijanimi obveznostmi investiranja in ukrepi podpore CNC.

      82      Glede, najprej, obveznosti investiranja, je treba ugotoviti, prvič, da tožeča stranka ne navaja nobene trditve, da za druge
         ponudnike televizijskih storitev – ki bi lahko imeli koristi od teh ukrepov za njihovo morebitno dejavnost produkcije – veljajo
         drugačni pogoji od tistih, ki veljajo zanjo, zato da je do njih upravičena, in ki bi lahko povzročili znatno prizadetost njenega
         konkurenčnega položaja.

      83      Drugič, tožeča stranka trdi, da znesek njenih stroškov iz naslova obveznosti investiranja močno presega stroške njenih konkurentov,
         zlasti France 2, France 3 in M6, v škodo proste razporeditve njenega proračuna in njene izbire glede oblikovanja programa,
         kar bi vodilo do tega, da bi se razlikovala od svojih konkurentov. Vendar pa, kot je potrdila na obravnavi v odgovor na vprašanje
         Splošnega sodišča, je za ponudnike televizijskih storitev, ki so njeni konkurenti, v skladu z ukrepi, ki so predmet Odločbe,
         prav tako veljala obveznost investiranja. Poleg tega je treba poudariti, da se znesek teh obveznosti določi na podlagi deleža
         prometa ponudnika televizijskih storitev v predhodnem letu (glej točko 26 zgoraj). Zato dejstvo, da v skladu s francosko zakonodajo
         za konkurente, ki jih navaja tožeča stranka, veljajo obveznosti investiranja v enakem sorazmerju kot zanjo, zaradi uporabe
         enakega odstotka njihovega prometa, vodi do sklepa, do katerega sta prišli že Komisija in Francoska republika, da kadar se
         izkaže, da znesek stroškov tožeče stranke presega znesek stroškov navedenih konkurentov, je ta okoliščina le dejanska posledica
         dejstva, da je njen promet večji od njihovega. Tožeča stranka zato navedene okoliščine ne more navajati kot dokaz posebnega
         statusa v smislu sodne prakse iz zgoraj v točki 42 navedene sodbe Plaumann proti Komisiji. Poleg tega tožeča stranka ni predložila
         ničesar, kar bi dokazovalo znatno prizadetost njenega konkurenčnega položaja na dan sprejetja Odločbe, zaradi uporabe posebnega
         deleža za druge ponudnike televizijskih storitev.

      84      Tretjič, v nasprotju s trditvami tožeče stranke dejstvo, da se znesek obveznosti investiranja izračuna ob upoštevanju prometa
         zadevnega ponudnika televizijskih storitev in ne glede na njegov proračun za oblikovanje programa, kot je določal člen 5 Direktive
         89/552, ne omogoča ugotovitve, da ima tožeča stranka poseben status. Prvič, tožeča stranka namreč ni dokazala, zakaj bi bila
         zaradi takega izračuna postavljena v drugačen položaj od svojih konkurentov, ponudnikov televizijskih storitev, pri čemer
         poudarja, da bi se drugi ponudniki teh storitev lahko znašli v položaju, ki bi bil podoben njenemu. Drugič, ni naloga Splošnega
         sodišča, da v okviru te tožbe prouči zadevno francosko ureditev glede na Direktivo 89/552.

      85      Četrtič, v zvezi z obveznostjo, da se vsaj dve tretjini stroškov iz naslova obveznosti investiranja namenita v avdiovizualno
         produkcijo in vsaj tri četrtine stroškov iz naslova obveznosti investiranja namenijo v kinematografsko produkcijo za razvoj
         neodvisne produkcije (glej točko 9 zgoraj), je treba opozoriti, da opredelitev „neodvisne produkcije“ v francoski ureditvi
         pomeni zlasti to, da je producent neodvisen od ponudnika televizijskih storitev, ki je financiral zadevno delo (točka II(249)
         Odločbe), kar so stranke potrdile na obravnavi. Zato, čeprav lahko taka prisila povzroči, kot trdi tožeča stranka, omejitev
         možnosti razvoja njene produkcijske dejavnosti, je treba ugotoviti, da ni navedla, v čem se njen položaj razlikuje od položaja
         drugih ponudnikov televizijskih storitev, ki so njeni konkurenti.

      86      Zato iz zgoraj navedenega izhaja, da tožeča stranka ni dokazala, da je bil glede obveznosti investiranja njen konkurenčni
         položaj znatno prizadet glede na položaj drugih ponudnikov televizijskih storitev.

      87      Dalje, glede ukrepov podpore CNC, ki se izpodbijajo v okviru te tožbe, tožeča stranka ni navedla nobene trditve, da bi dokazala
         svoj poseben položaj glede na druge ponudnike televizijskih storitev. Poleg tega in podredno je treba opozoriti, da obveznost
         producenta – zato da bi bil upravičen do teh ukrepov – da ima na voljo finančna sredstva določenega ponudnika televizijskih
         storitev, in temu ustrezajoč pogoj neodvisnosti tega producenta v razmerju do ponudnika televizijskih storitev, ki je zagotovil
         ta finančna sredstva, veljata enako za tožečo stranko in za druge ponudnike televizijskih storitev, česar tožeča stranka ne
         izpodbija.

      88      Tožeča stranka je v zvezi s financiranjem teh ukrepov podpore CNC, zlasti v zvezi s plačilom Davka s strani ponudnikov televizijskih
         storitev, na obravnavi in v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča potrdila, da je njenim konkurentom, ponudnikom televizijskih
         storitev, naloženo plačilo Davka. Ugotoviti pa je treba, da se ta odmeri na podlagi prometa ponudnikov televizijskih storitev
         in da se znesek, ki ga je treba plačati, izračuna z obračunanjem odstotka od tega prometa. Za tožečo stranko zato ni mogoče
         reči, da se razlikuje od drugih ponudnikov televizijskih storitev, ki so njeni konkurenti.

      89      Šteti je torej treba, da tožeča stranka ni dokazala, da je bil glede izpodbijanih ukrepov podpore CNC njen konkurenčni položaj
         znatno prizadet glede na položaj drugih ponudnikov televizijskih storitev.

      90      Drugič, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da je bil njen konkurenčni položaj prizadet glede na velike skupine avdiovizualne
         komunikacije, je treba opozoriti, da tožeča stranka ni natančno opredelila navedenih skupin in da ni dovolj natančno navedla,
         v kakšnem konkurenčnem razmerju je z njimi.

      91      Poudariti pa je treba, da je treba konkurenčni položaj tožeče stranke proučiti glede na konkurenčni položaj upravičencev do
         zadevnih ukrepov. Iz tega je razvidno, da morajo velike skupine avdiovizualne komunikacije, ki jih navaja tožeča stranka,
         opravljati vsaj nekatere dejavnosti pri produkciji del. Poleg tega, zato ker so te skupine dejavne tudi pri televizijskem
         razširjanju programskih vsebin, je treba ugotoviti, da tožeča stranka z ničemer ni pojasnila, v čem se torej njihov položaj
         razlikuje od položaja ponudnikov televizijskih storitev, ki opravljajo produkcijsko dejavnost, proučenega v točkah od 81 do
         89.

      92      V teh okoliščinah je treba šteti, da sklicevanje tožeče stranke na prizadetost njenega konkurenčnega položaja glede na velike
         skupine avdiovizualne komunikacije ni dovolj natančno in utemeljeno, da bi omogočalo ugotovitev obstoja posamičnega zadevanja
         tožeče stranke. V zvezi s tem je treba opozoriti, da ni naloga Splošnega sodišča, da domneva, na kakšne dejanske in pravne
         utemeljitve in pomisleke bi se lahko opirale njene trditve v tožbi (sklep Splošnega sodišča z dne 19. maja 2008 v zadevi TF1
         proti Komisiji, T‑144/04, ZOdl., str. II‑761, točka 57).

      93      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni v pravno zadostni meri dokazala znatne prizadetosti
         njenega konkurenčnega položaja in da ni mogoče šteti, da jo Odločba posamično zadeva. Zato nima procesnega upravičenja.

      94      Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s trditvijo tožeče stranke, da ne bi imela nobenega sredstva za izpodbijanje Odločbe,
         če bi bila tožba razglašena za nedopustno. Zadostuje namreč opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pogoji
         za dopustnost ničnostne tožbe ne morejo odpasti zaradi razlage pravice do učinkovitega sodnega varstva s strani tožeče stranke.
         Tako je glede področja te tožbe Sodišče imelo priložnost pojasniti, da se posameznik, ki ga odločba Komisije glede državnih
         pomoči ne zadeva neposredno in posamično ter čigar interesov zato državni ukrepi, ki so predmet te odločbe, eventualno ne
         prizadenejo, ne more sklicevati na pravico do sodnega varstva v zvezi s tako odločbo (glej sodbo Sodišča z dne 22. novembra 2007
         v zadevi Sniace proti Komisiji, C‑260/05 P, ZOdl., str. I‑10005, točki 64 in 65 in navedena sodna praksa). Iz zgoraj navedenih
         elementov pa je razvidno, da v obravnavanem primeru ni izpolnjen eden od teh dveh pogojev, saj tožeča stranka ni dokazala,
         da jo odločba posamično zadeva. Iz tega izhaja, da je trditev tožeče stranke, da bi ji bila z razglasitvijo te tožbe za nedopustno
         odvzeta pravica do učinkovitega sodnega varstva, neutemeljena.

      95      Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je treba obravnavano tožbo zavreči kot nedopustno.

       Stroški
      96      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Ker tožeča stranka
         s svojim zahtevkom ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži, da nosi lastne stroške in plača stroške Komisije,
         ki jih je ta priglasila.

      97      V skladu s členom 87(4) Poslovnika nosijo države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, lastne stroške. Zato
         Francoska republika nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
      razsodilo:
      1.      Tožba se zavrže kot nedopustna.
      2.      Télévision française 1 SA (TF1) nosi lastne stroške in plača stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.
      3.      Francoska republika nosi lastne stroške.

               Vilaras

                Prek

               Ciucă

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. septembra 2010.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 14. februarja 1990. # Francoska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-301/87.