title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. novembra 2005.#Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie proti College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Dovoljenje za dajanje fitofarmacevtskih sredstev in biocidnih pripravkov v promet - Direktiva 91/414/EGS - Člen 8 - Direktiva 98/8/ES - Člen 16 - Pristojnosti držav članic v prehodnem obdobju.#Zadeva C-316/04.

text:
      Zadeva C-316/04
      Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
      proti
      College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Dovoljenje za dajanje fitofarmacevtskih sredstev in biocidnih pripravkov v promet – Direktiva 91/414/EGS – Člen 8 – Direktiva 98/8/ES – Člen 16 – Pristojnosti držav članic v prehodnem obdobju“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Biocidni pripravki – Direktiva 98/8 – Predhodno dovoljenje za promet – Prehodni ukrepi – Obveznost
            „standstill“ – Neobstoj – Obveznosti držav članic v okviru roka za prenos – Obveznost nesprejetja določb, ki bi lahko resno
            ogrozile uresničitev namena, ki ga predpisuje direktiva – Presoja s strani nacionalnega sodišča
      (člena 10, drugi odstavek, ES in 249, tretji odstavek, ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/8, člen 16(1))
      2.        Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet – Direktiva 91/414 – S strani države članice
            izdano dovoljenje za promet na njenem ozemlju s fitofarmacevtskimi proizvodi, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso uvrščene
            v prilogo I in ki so že bile v prometu dve leti po notifikaciji direktive – Obveznost spoštovanja zahtev iz člena 4 ali 8(3)
            direktive – Neobstoj
      (Direktiva Sveta 91/414, člen 8(2))
      3.        Približevanje zakonodaj – Biocidni pripravki – Direktiva 98/8 – Predhodno dovoljenje za promet – Prehodni ukrepi – Področje
            uporabe člena 16, ki je enako področju uporabe člena 8(2) Direktive 91/414
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/8, člen 16(1); Direktiva Sveta 91/414, člen 8(2))
      4.        Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet – Direktiva 91/414 – Pregled teh sredstev
            – Pojem – Nacionalna ureditev, ki določa presojo, ki ima lahko za posledico identifikacijo aktivne snovi za namene izdaje
            dovoljenja ali registracije po samem zakonu za fitofarmacevtske proizvode, ki jo vsebujejo – Presoja s strani nacionalnega
            sodišča – Merila
      (Direktiva Sveta 91/414, člen 8(3))
      5.        Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet – Direktiva 91/414 – Pregled teh sredstev
            – S strani države članice izdano dovoljenje za promet na njenem ozemlju s fitofarmacevtskimi proizvodi, ki vsebujejo aktivne
            snovi, ki niso uvrščene v prilogo I in ki so že bile v prometu dve leti po notifikaciji direktive – Zahteve glede podatkov,
            ki jih je treba predložiti – Obseg
      (Direktiva Sveta 91/414, člen 8(3))
      1.        Člen 16(1) Direktive 98/8 o dajanju biocidnih pripravkov v promet, ki določa prehodno obdobje, v katerem države članice lahko
         uporabljajo svoje nacionalne sisteme, čeprav niso v skladu z navedeno direktivo, je treba razlagati tako, da ne pomeni obveznosti
         „standstill“. Vendar člen 10, drugi odstavek, ES in člen 249, tretji odstavek, ES ter Direktiva 98/8 zahtevajo, da se v prehodnem
         obdobju iz člena 16(1) te direktive države članice vzdržijo sprejetja določb, ki lahko resno ogrozijo uresničitev namena,
         ki ga ta predpisuje. Posledično je predložitveno sodišče pristojno za to, da presodi, ali gre pri nacionalnih določbah, katerih
         zakonitost mora preizkusiti, za tak primer.

      (Glej točki 43 in 44 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 8(2) Direktive 91/414 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet je treba razlagati tako, da država članica, če izda
         dovoljenje za promet, na njenem ozemlju, s fitofarmacevtskimi proizvodi, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso uvrščene v prilogo
         I k tej direktivi in ki so že bile v prometu dve leti po njeni notifikaciji, ni dolžna spoštovati določb členov 4 ali 8(3)
         te direktive.

      (Glej točko 57 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 16(1) Direktive 98/8 o dajanju biocidnih pripravkov v promet, ki določa prehodno obdobje, v katerem države članice lahko
         uporabljajo svoje nacionalne sisteme, čeprav niso v skladu z navedeno direktivo, ima enak pomen kot člen 8(2) Direktive 91/414
         o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet, po katerem lahko država članica v prehodnem obdobju registrira za dajanje v
         promet na svojem ozemlju fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso uvrščene v prilogo I in so že v prometu
         dve leti po dnevu notifikacije te direktive.

      (Glej točko 63 in točko 3 izreka.)
      4.        Pregled v smislu Direktive 91/414 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet predpostavlja, da je bilo za zadevni fitofarmacevtski
         proizvod že izdano dovoljenje in da je to ob pregledu še veljavno. Poleg tega iz povezanih določb členov 4(5) in 8(3) te direktive
         izhaja, da predmet tega pregleda ni ponovna presoja izolirane aktivne snovi, temveč končni fitofarmacevtski proizvod, in da
         se ta pregled opravi na pobudo nacionalnih organov in ne zainteresiranih posameznikov. Predložitveno sodišče je pristojno
         za presojo, ali ima presoja iz določbe nacionalnega zakona o pesticidih, ki ima lahko za posledico identifikacijo aktivne
         snovi za namene izdaje dovoljenja ali registracije po samem zakonu za fitofarmacevtske proizvode, ki jo vsebujejo, vse značilnosti
         pregleda v smislu člena 8(3) Direktive 91/414 in zlasti tiste, ki so opredeljene zgoraj.

      (Glej točke od 67 do 69 in točko 4 izreka.)
      5.        Člen 8(3) Direktive 91/414 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet, ki določa, da države članice skladno z nacionalnimi
         določbami glede podatkov, ki jih je treba predložiti, uporabljajo zahteve iz člena 4(1)(b), od (i) do (v), in od (c) do (f),
         kadar opravijo pregled fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso uvrščene v prilogo I in ki so že v
         prometu dve leti po notifikaciji te direktive, in preden se izvede pregled, je treba razlagati tako, da vsebuje le določbe
         o predložitvi podatkov pred pregledom.

      (Glej točko 74 in točko 5 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. novembra 2005(*)

      „Dovoljenje za dajanje fitofarmacevtskih sredstev in biocidnih pripravkov v promet – Direktiva 91/414/EGS – Člen 8 – Direktiva 98/8/ES – Člen 16 – Pristojnosti držav članic v prehodnem obdobju“
      V zadevi C-316/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Nizozemska) z odločbo z dne 22. julija 2004, ki je prispela na Sodišče 26. julija 2004, v postopku

      Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
      proti
      College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen,

      ob udeležbi
      3M Nederland BV idr.,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Makarczyk, R. Schintgen, G. Arestis in J. Klučka (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. junija 2005,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie J. Rutteman, zastopnik,
      –        za 3M Nederland BV idr. D. Waelbroeck, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, J. G. M. van Bakel in C. M. Wissels, zastopnice,
      –        za dansko vlado A. Rahbøl Jacobsen, zastopnik, skupaj s P. Bieringom, odvetnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in R. Loosli-Surrans, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti B. Doherty in M. van Beek, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. julija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago prehodnih določb Direktive Sveta št. 91/414/EGS z dne 15. julija
         1991 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet (UL L 230, str. 1) in tistih iz Direktive Evropskega parlamenta in Sveta
         št. 98/8/ES z dne 16. februarja 1998 o dajanju biocidnih pripravkov v promet (UL L 123, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora, ki poteka med Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (v nadaljevanju: Stichting)
         in College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen (v nadaljevanju: College), v zvezi s postopkom in pogoji, ki jih nizozemsko
         pravo določa za izdajo dovoljenja za promet s pesticidnimi proizvodi.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Direktiva št. 91/414
      3        V skladu s členom 2(1) Direktive št. 91/414 so fitofarmacevtska sredstva „[a]ktivne snovi in pripravki, ki vsebujejo eno ali
         več aktivnih snovi v obliki, v kateri se dobavljajo uporabniku,“ in ki so predvsem namenjeni varstvu rastlin ali rastlinskih
         proizvodov pred škodljivimi organizmi. Na podlagi člena 2(4) te direktive so aktivne snovi opredeljene kot „snovi ali mikroorganizmi,
         vključno z virusi, ki imajo splošen ali poseben učinek“ na škodljive organizme ali na rastline, dele rastlin ali rastlinske
         proizvode.

      4        V skladu s členom 3(1) Direktive št. 91/414 se fitofarmacevtskih sredstev ne sme dati v promet in jih uporabljati na ozemlju
         države članice, če sredstvo ni bilo registrirano v skladu s to direktivo.

      5        Na podlagi člena 4(1) te direktive države članice zagotovijo, da se fitofarmacevtsko sredstvo registrira le, če so „aktivne
         snovi v fitofarmacevtskem sredstvu uvrščene v Prilogo I in [so izpolnjeni] vsi pogoji iz te priloge“ in pogoji, navedeni v
         istem odstavku 1, od (b) do (f), istega člena.

      6        Člen 4(5) Direktive št. 91/414 določa:

      „Registracija se lahko pregleda kadar koli, če kaže, da katera koli od zahtev iz odstavka 1 ni več izpolnjena. V takih primerih
         države članice lahko zahtevajo od vlagatelja za registracijo ali stranke, ki ji je bila v skladu s členom 9 odobrena razširitev
         področja uporabe, naj predloži dodatne podatke, potrebne za pregled. Registracija se lahko po potrebi podaljša za obdobje,
         potrebno za izvedbo pregleda in za predložitev takih dodatnih podatkov.“

      7        Člen 8 te direktive se nanaša na prehodne ukrepe in ukrepe z odstopanjem. Odstavek 1 tega člena opredeljuje zahteve, ki morajo
         biti izpolnjene za izdajo dovoljenja za promet s fitofarmacevtskimi proizvodi, ki vsebujejo aktivno snov, ki ni uvrščena v
         prilogo I k tej direktivi in ki še ni bila dana v promet v dveh letih po notifikaciji slednje.

      8        Člen 8(2) Direktive št. 91/414 določa:

      „Z odstopanjem od člena 4 in brez poseganja v odstavek 3 ali Direktivo 79/117/EGS lahko država članica v dvanajstih letih
         od notifikacije te direktive registrira za dajanje v promet na svojem ozemlju fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo aktivne
         snovi, ki niso uvrščene v Prilogo I, in so že v prometu dve leti po dnevu notifikacije te direktive.

      […]“
      9        Odstavek 3 člena 8 določa, „[č]e opravljajo preglede fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo aktivne snovi v skladu z odstavkom
         2, in pred začetkom takega pregleda, države članice uporabljajo zahteve iz člena 4(1)(b)(i) do (v) in (c) do (f) v skladu
         z nacionalnimi predpisi glede zagotavljanja podatkov.“

      10      V skladu s členom 13(6) Direktive št. 91/414 „lahko države članice za aktivno snov, ki je že v prometu dve leti po notifikaciji
         te direktive, z ustreznim upoštevanjem določb Pogodbe, še naprej uporabljajo predhodne nacionalne predpise glede zahtevanih
         podatkov, dokler se take snovi ne uvrsti v Prilogo I“.

      11      V skladu s členom 23 te direktive je treba le-to izvesti v „dveh letih od datuma notifikacije“.

       Direktiva št. 98/8
      12      V skladu s členom 2(1)(a) Direktive št. 98/8 so biocidni pripravki definirani kot „aktivne snovi in pripravki, ki vsebujejo
         eno ali več aktivnih snovi, pripravljeni v obliki, v kakršni se dobavljajo uporabniku, in predvideni, da se z njimi uničuje,
         odvrača, naredi neškodljivo, prepreči delovanje ali kako drugače vpliva na škodljivi organizem na kemičen ali biološki način“.

      13      Na podlagi člena 3(1) te direktive „[d]ržave članice predpišejo, da se biocidni pripravek ne daje v promet in se na njenem
         ozemlju ne uporablja, če zanj ni bilo izdano dovoljenje v skladu s to direktivo“.

      14      Člen 5(1) te direktive določa, da države članice izdajo dovoljenje za biocidni pripravek, samo „če je (so) aktivna(-e) snov(-i),
         vključena(-e) v dovoljenju, uvrščena(-e) na seznam v Prilogi I ali Prilogi IA in je izpolnjeno določeno število drugih pogojev“.

      15      Člen 16(1) Direktive št. 98/8 o prehodnih ukrepih določa, da „lahko država članica za obdobje 10 let od dneva iz člena 34(1)
         še naprej uporablja svoj trenutni sistem ali prakso dajanja biocidnih pripravkov v promet. Država članica lahko zlasti v skladu
         z nacionalnimi predpisi na svojem ozemlju dovoli dajanje v promet biocidnega pripravka, ki vsebuje aktivne snovi, ki niso
         uvrščene na seznam v Prilogi I ali IA […]“. Vendar morajo biti te aktivne snovi dane v promet najpozneje v 24 mesecih po začetku
         veljavnosti te direktive kot aktivne snovi v biocidnem pripravku za drugačne namene od namenov znanstvenega raziskovanja in
         razvoja ali uporabe usmerjene v raziskovanje in razvoja proizvodnje.

      16      V skladu z odstavkom 5 tega člena „se določbe Direktive Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983, o določitvi postopka za predložitev
         podatkov na področju tehničnih standardov in predpisov, v predhodnem obdobju, navedenem v odstavku 2, uporabljajo naprej“.

      17      Člen 34 te direktive določa, da države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje v 24 mesecih
         po začetku njene veljavnosti. V skladu s členom 35 te direktive „ta direktiva začne veljati dvajseti dan po objavi“, to je
         14. maja 1998.

       Nacionalna ureditev
      18      Člen 2(1) zakona o pesticidih (Bestrijdingsmiddelenwet) iz leta 1962 (Stb. 1962, št. 288), v različici, ki je veljala ob nastanku
         dejstev iz postopka v glavni stvari, (v nadaljevanju: Bmw), določa:

      „Na Nizozemskem je prepovedana dobava, hramba ali skladiščenje, vnos ali uporaba pesticidov, za katere ni izkazano, da so
         bili dovoljeni ali v primeru biocidnih pripravkov z manjšim tveganjem registrirani na podlagi tega zakona.“

      19      Člen 3(1) Bmw v glavnem prenaša določbe člena 4(1) Direktive št. 91/414. Zlasti člen 3(1)(a), točke od 1 do 10, določa pogoje,
         ki v bistvenem ustrezajo tistim iz navedenega člena 4(1)(b), točke od (i) do (v), isti člen 3(1), od (b) do (d), pa določa
         pogoje, ki ustrezajo tistim, določenim v navedenem členu 4(1), od (c) do (e).

      20      Člen 3(2)(a) Bmw prenaša določbe člena 4(1)(a) Direktive 91/414.

      21      Člen 4(1) istega zakona določa, da odločbe o izdaji dovoljenja ali registraciji pesticidov izda na zahtevo College.

      22      Člen 25d Bmw določa:

      „1.      Z odstopanjem od določb členov 3, 3a, 4(l) in 5(l) ali predpisov, sprejetih za njihovo uporabo, je fitofarmacevtski proizvod,
         katerega aktivna snov ali aktivne snovi je College identificiral, dovoljen ali registriran po samem zakonu od datuma iz odstavka
         3.

      2.      Pri identifikaciji aktivne snovi iz odstavka 1 je treba upoštevati učinke te snovi, navedene v členu 3(1)(a), točke od 3 do
         10.

      3.      […] Z odstopanjem od člena 5(l) sta dovoljenje ali registracija veljavna do dneva izvedbe določbe Skupnosti za zadevno aktivno
         snov v smislu člena 3(2)(a), pri čemer pa v vsakem primeru ostane veljavna po 26. juliju 2003 ali 15. maju 2010, če najkasneje
         do enega ali drugega od teh dveh datumov ni bila sprejeta nobena določba Skupnosti, ki določa, ali se zadevna aktivna snov
         lahko uporablja kot sestavina fitofarmacevtskega proizvoda ali biocidnega pripravka.

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      23      Stichting je 12. junija 2002 vložil ugovor zoper odločbo, izdano istega dne, s katero je College določil seznam aktivnih snovi
         na podlagi člena člen 25d Bmw in po uradni dolžnosti izdal dovoljenja iz istega člena.

      24      Z odločbo z dne 12. maja 2004 je College odločilo, da očitki Stichtinga niso utemeljeni.

      25      Stichting je 28. maja 2004 vložil tožbo zoper to odločbo pri College van Beroep voor het bedrijfsleven, ki je, glede na to,
         da mu je bil v bistvu predložen problem o skladnosti člena 25d Bmw s prehodnimi določbami direktiv št. 91/414 in št. 98/8,
         prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      a)     Ali je člen 8 Direktive o fitofarmacevtskih sredstvih tak, da ga nacionalno sodišče lahko uporabi po tem, ko se je rok iz
         člena 23 te direktive iztekel?

               b)     Ali je člen 16 Direktive o biocidnih pripravkih tak, da ga nacionalno sodišče lahko uporabi po tem, ko se je rok iz člena
         34 te direktive iztekel?

      2.      Ali je člen 16(1) Direktive o biocidnih pripravkih treba razlagati tako, da ima navedena določba enak pomen kot določba člena
         8(2) direktive o fitofarmacevtskih sredstvih?

      3.      Ali je člen 16(1) Direktive o biocidnih pripravkih treba razlagati tako, da ustvarja obveznost „stand still“?
      Če je odgovor na to vprašanje nikalen,
      ali člen 16(1) Direktive o biocidnih pripravkih postavlja omejitve glede sprememb nacionalnih predpisov, ki urejajo dajanje
         biocidnih pripravkov v promet, in glede na okoliščine primera, katere so te omejitve?

      4.      Če je odgovor na vprašanje pod točko 2 nikalen:
      a)      Ali je treba člen 8(2) Direktive o fitofarmacevtskih sredstvih razlagati tako, da kadar država članica dovoli, da se na njenem
         ozemlju dajo v promet fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso uvrščene v prilogo I k omenjeni direktivi,
         in ki so že bila v prometu dve leti po notifikaciji te direktive, treba upoštevati določbe člena 4 te direktive?

      b)      Ali je treba člen 8(2) Direktive o fitofarmacevtskih sredstvih razlagati tudi tako, da je, kadar država članica dovoli, da
         se na njenem ozemlju dajo v promet fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso uvrščene v prilogo I k omenjeni
         direktivi, in ki so že bila v prometu dve leti po notifikaciji te direktive, treba upoštevati določbe člena 8(3) te direktive?

      5.      Ali je treba člen 8(3) Direktive o fitofarmacevtskih sredstvih razlagati tako, da je s pregledom treba razumeti tudi presojo,
         pri kateri se upoštevajo učinki zadevne aktivne snovi na zdravje ljudi in živali ter na okolje in na podlagi katere je aktivna
         snov identificirana, posledica česar je, da so fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo aktivno snov, dovoljena oziroma registrirana
         po samem zakonu?

      6.      Ali je treba člen 8(3) Direktive o fitofarmacevtskih sredstvih razlagati tako, da obsega samo določbe glede predložitve podatkov
         pred pregledom, oziroma je to določbo treba razlagati tako, da so pogoji, ki so v njej navedeni, pomembni za način, na katerega
         je treba pregled organizirati in izvesti?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost
      26      V stališčih, predloženih Sodišču, francoska vlada uvodoma izraža dvome o dopustnosti nekaterih zastavljenih vprašanj.

      27      Najprej izpostavlja, da se predložitveno sodišče v prvem delu prvega vprašanja sklicuje na celoten člen 8 Direktive št. 91/414,
         pri čemer ne navede kateri izmed odstavkov tega člena, ki se nanašajo na precej različne situacije, je sporen. V nadaljevanju
         meni, da se člen 23 te direktive ne nanaša na uporabo člena 10(1), druga alinea, le-te, o postopkih medsebojnega priznavanja
         glede določenih zahtev iz člena 4 Direktive št. 91/414. Posledično, naj bi bil prvi del prvega vprašanja o razlagi člena 8
         te iste direktive nedopusten, zato, ker odgovor na vprašanje ni potreben za razrešitev spora o glavni stvari.

      28      Končno, francoska vlada glede drugega dela prvega vprašanja kot tudi drugega in tretjega vprašanja, ki se nanašajo na razlago
         Direktive št. 98/8, meni, da so nedopustna, ker se spor o glavni stvari nanaša na fitofarmacevtske proizvode in ne na biocidne
         pripravke.

      29      Glede tega je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči,
         vzpostavljenega na podlagi člena 234 ES, le nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno
         odločitev, ki jo je treba sprejeti, pristojno za presojo, glede na posebnosti zadeve, o tem, ali potrebuje predhodno odločbo
         za to, da izda sodbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih zastavi Sodišču. Posledično, glede na to, da se zastavljena vprašanja
         za predhodno odločanje nanašajo na razlago prava Skupnosti, mora Sodišče načeloma odločiti (glej še zlasti sodbi z dne 15. decembra
         1995 v zadevi Bosman, C-415/93, Recueil, str. I‑4921, točka 59, in z dne 19. februarja 2002 v zadevi Arduino, C-35/99, Recueil,
         str. I‑1529, točka 24).

      30      Vendar je Sodišče že navedlo, da v izjemnih primerih samo preizkusi okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno
         sodišče, da preveri svojo pristojnost (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia, 244/80, Recueil, str.
         3045, točka 21). Odločitev o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je zastavilo nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le,
         če je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če
         je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, potrebnih za to, da poda koristen odgovor
         na zastavljena vprašanja (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Bosman, točka 61, in Arduino, točka 25).

      31      V obravnavanem primeru ni očitno, da bi šlo pri vprašanjih, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče, za katerega od navedenih
         primerov.

      32      Čeprav po eni strani College van Beroep voor het bedrijfsleven v prvem delu svojega prvega vprašanja ni navedlo, na kateri
         odstavek člena 8 Direktive št. 91/414 se sklicuje, je to sodišče vseeno Sodišču predložilo vse elemente, ki so potrebni za
         to, da mu lahko koristno odgovori. Dejansko je iz predložitvene odločbe College van Beroep voor het bedrijfsleven jasno razvidno,
         da se nanaša na odstavka 2 in 3 člena 8, saj se nanašata na fitofarmacevtske proizvode, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso
         uvrščene v prilogo I k tej direktivi in so že dane v promet dve leti po notifikaciji slednje, ter na odstavek 1 člena 23 te
         direktive, saj ta določa, da je rok za prenos dve leti od dneva notifikacije te direktive.

      33      Po drugi strani se ni mogoče strinjati, da razlaga Direktive št. 98/8 ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora
         o glavni stvari ali da je zastavljeni problem hipotetičen, saj tako iz predložitvene odločbe kot tudi iz stališč nizozemske
         vlade izhaja, da člen 25d Bmw prenaša ne le člen 8(2) Direktive št. 91/414, temveč tudi člen 16(1) Direktive št. 98/8.

      34      Torej so vsa zastavljena vprašanja dopustna.

       Temelj
       Tretje vprašanje
      35      V tretjem vprašanju, ki ga je treba analizirati najprej, predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 16(1) Direktive
         št. 98/8 razlagati tako, da pomeni obveznost „standstill“, ali ta člen vsebuje druge omejitve pravice držav članic, da spremenijo
         svoje sisteme za izdajo dovoljenj, ki obstajajo v prehodnem obdobju.

      36      Po stališču Stichtinga dejstvo, da Direktiva št. 91/414 ne vsebuje besedila „lahko še naprej uporablja svoj trenutni sistem
         ali prakso “, kot je to navedeno v členu 16 Direktive št. 98/8, pomeni, da je treba sistem dovoljenj za promet, ki velja od
         začetka veljavnosti te direktive, ohraniti. Spremembe so dovoljene le, če ustvarijo sistem, ki je bolj skladen z Direktivo
         št. 98/8.

      37      Najprej je treba poudariti, da morebitnega obstoja obveznosti „standstill“ ni mogoče izpeljati iz samega besedila člena 16(1)
         Direktive št. 98/8, saj ta člen ne vsebuje nobenega izrecnega besedila v tem smislu.

      38      Prva tako navedena obveznost „standstill“ ne izhaja iz osemnajste uvodne izjave Direktive št. 98/8, v skladu s katero po eni
         strani „bi državam članicam moralo biti omogočeno, da za omejeno obdobje izdajo dovoljenje za biocidne pripravke, ki niso
         v skladu z navedenimi pogoji, zlasti če gre za nepredvideno nevarnost, ki ogroža človeka, živali ali okolje, in ki je z drugimi
         sredstvi ne bi mogli obvladati“, in po drugi strani „postopek na ravni Skupnosti držav članic ne bi smel odvračati od izdajanja
         dovoljenj za omejeno časovno obdobje in za uporabo na svojem ozemlju za biocidne pripravke, ki vsebujejo aktivno snov, ki
         še ni vključena na seznam Skupnosti, pod pogojem, da je bila dokumentacija, ki izpolnjuje zahteve Skupnosti, že predložena
         in da zadevna država članica presoja, da aktivna snov in biocidni pripravek izpolnjujeta pogoje Skupnosti, ki so zanje določeni“.

      39      Poleg tega, kot to pravilno navajajo 3M Nederland BV in drugi (v nadaljevanju: 3M Nederland in drugi), nizozemska vlada in
         Komisija Evropskih skupnosti, člen 16(5) Direktive št. 98/8 predvideva, da se določbe Direktive št. 83/189, ki določajo, da
         se postopek za predložitev podatkov na področju tehničnih standardov in predpisov, v predhodnem obdobju še naprej uporabljajo.
         Prav tako je treba izpostaviti, da člen 34(3) Direktive št. 98/8 državam članicam predpisuje obveznost, da Komisiji sporočijo
         besedila določb nacionalne zakonodaje, ki jo sprejmejo na področju, ki ga ureja ta direktiva. Kolikor odstavek 1 tega člena
         določa posebno obvestilo o notranjih ukrepih, sprejetih za prenos Direktive št. 98/8, in upoštevaje namen določb njenih členov
         16(5) in 34(3), je treba ugotoviti, da je navedena direktiva poleg sprememb, ki zagotavljajo njen prenos, v prehodnem obdobju
         predvidela tudi druge spremembe nacionalnih ureditev.

      40      Iz navedenega izhaja, da besedila „še naprej uporablja svoj trenutni sistem ali prakso dajanja biocidnih pripravkov v promet“
         iz člena 16(1) Direktive št. 98/8 ni mogoče razlagati tako, da pomeni obveznost „standstill“.

      41      Vendar ni mogoče šteti, da je pravica držav članic spremeniti svoj sistem izdajanja dovoljenj za biocidne pripravke, neomejena.

      42      Dejansko je treba spomniti, da čeprav države članice niso dolžne sprejeti ukrepov za prenos direktive pred iztekom roka, določenega
         v ta namen, iz povezane uporabe členov 10, drugi odstavek, ES in 249, tretji odstavek, ES in iz same direktive izhaja, da
         se morajo v tem obdobju vzdržati sprejetja določb, ki bi resno ogrozile rezultat, ki ga predpisuje ta direktiva (sodba z dne
         18. decembra 1997 v zadevi Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, Recueil, str. I-7411, točka 45). Enako velja v prehodnem
         obdobju, kot ga predvideva v obravnavani zadevi člen 16(1) Direktive št. 98/8, v katerem države članice lahko uporabljajo
         svoje nacionalne sisteme, čeprav niso v skladu z navedeno direktivo.

      43      Posledično je predložitveno sodišče pristojno za to, da presodi, ali gre pri nacionalnih določbah, katerih zakonitost mora
         preizkusiti, za tak primer.

      44      Na tretje vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 16(1) Direktive št. 98/8 razlagati tako, da ne pomeni obveznosti
         „standstill“. Vendar člen 10, drugi odstavek, ES in člen 249, tretji odstavek, ES ter Direktiva št. 98/8 zahtevajo, da se
         v prehodnem obdobju iz člena 16(1) te direktive države članice vzdržijo sprejetja določb, ki lahko resno ogrozijo uresničitev
         namena, ki ga ta predpisuje.

       Četrto vprašanje
      45      V četrtem vprašanju, ki se deli na poddela, predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 8(2) Direktive št. 91/414 razlagati
         tako, da če država članica dovoli, da se na njenem ozemlju dajo v promet fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo aktivne snovi,
         ki niso uvrščene v prilogo I k omenjeni direktivi in ki so že v prometu dve leti po notifikaciji te direktive, je treba spoštovati
         določbe člena 4 ali 8(3) te direktive.

      46      Uvodoma je treba izpostaviti, kot to pravilno navajajo 3M Nederland in drugi, nizozemska vlada in Komisija, da se člen 8(2)
         Direktive št. 91/414 uporablja z odstopanjem od člena 4 te direktive in da za razliko od odstavka 1 navedenega člena 8 podrobneje
         ne določa zahtev, ki morajo biti izpolnjene za izdajo dovoljenja za promet. Vendar opredeljuje, da se tako dovoljenje izda
         brez poseganja v določbe odstavka 3 člena 8.

      47      Na podlagi odstavka 3 „države članice uporabljajo zahteve iz člena 4(1)(b), od (i) do (v), in od (c) do (f)“, kadar opravijo
         „pregled fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo aktivne snovi“, ki niso uvrščene v prilogo I k Direktivi št. 91/414 in ki
         so že v prometu dve leti po notifikaciji te direktive, in preden se izvede pregled.

      48      Tak pregled predpostavlja, kot to trdijo tudi 3M Nederland in drugi in nizozemska vlada, da je za fitofarmacevtski proizvod
         že bilo izdano dovoljenje za promet in da je to še vedno veljavno. Tako je mogoče sklepati zlasti to, da člen 4(5) Direktive
         št. 91/414, v skladu s katerim se registracija za fitofarmacevtske proizvode, katerih aktivne snovi so uvrščene v prilogo
         I k tej direktivi, lahko pregleda kadar koli, če kaže, da ena izmed zahtev za njeno podelitev ni več spoštovana.

      49      Poleg tega, kot je bilo razsojeno v točki 39 sodbe z dne 3. maja 2001 v zadevi Monsanto (C‑306/98, Recueil, str. I-3279),
         se države članice ob upoštevanju zahtev, predvidenih v členu 4(1)(b), od (i) do (v), in od (c) do (f) Direktive št. 91/414,
         odločijo za pregled fitofarmacevtskih proizvodov.

      50      Člen 8(3) Direktive št. 91/414 je torej treba razlagati tako, da pregled, ki ga predvideva ta določba, obsega predhodno fazo,
         ki je funkcionalno povezana s slednjo, med katero morajo države članice prav tako spoštovati zahteve iz člena 4(1)(b), od
         (i) do (v), in od (c) do (f) te direktive. Vendar je ta faza ločena od postopka registracije iz člena 8(2) te direktive.

      51      Torej ne kaže, da bi se bile države članice dolžne držati člena 4(1)(b), od (i) do (v), in od (c) do (f) Direktive št. 91/414,
         kadar se odločajo za izdajo dovoljenja za promet na svojem ozemlju s fitofarmacevtskimi proizvodi, ki vsebujejo aktivne snovi,
         ki niso uvrščene v prilogo I k tej direktivi in so že bile v prometu dve leti po notifikaciji slednje. Načeloma se torej za
         izdajo teh dovoljenj za promet uporablja postopek, opredeljen na nacionalni ravni.

      52      Danska in francoska vlada v bistvu menita, da obveznost spoštovanja, ob postopku registracije fitofarmacevtskih proizvodov
         na podlagi člena 8(2) Direktive št. 91/414, določb člena 4 te direktive, navedenih v odstavku 3 istega člena 8, izhaja iz
         povezanega branja besedil „brez poseganja v odstavek 3“ in „če opravljajo preglede fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo
         aktivne snovi v skladu z odstavkom 2“, ki sta vsebovani v odstavkih 2 in 3 člena 8.

      53      Tej trditvi ni mogoče pritrditi.

      54      Dejansko, kot to izpostavlja generalni pravobranilec v točkah od 70 do 72 sklepnih predlogov, se sklicevanje v členu 8(2)
         Direktive št. 91/414 na odstavek 3 tega člena omejuje na podrobnejšo opredelitev, da se proizvodi, registrirani v skladu z
         zahtevami notranjega prava, na podlagi navedenega člena 8(2), ne morejo izogniti postopku in posebnim zahtevam za pregled,
         navedenim v odstavku 3 člena 8. Obenem besedilo „[č]e opravljajo preglede fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo aktivne
         snovi v skladu z odstavkom 2“ pomeni, da se postopek pregleda, določen v členu 8(3) Direktive št. 91/414, uporablja za fitofarmacevtska
         sredstva, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso uvrščene v prilogo I k tej direktivi in ki so že dane v promet dve leti po notifikaciji
         te direktive. Ta postopek se torej nanaša na proizvode, registrirane v skladu z odstavkom 2 tega člena 8.

      55      Navedena razlaga je v skladu s sistematiko in cilji prehodne ureditve, vzpostavljene z Direktivo št. 91/414, ki določa tudi
         za fitofarmacevtske proizvode, ki vsebujejo snovi, ki niso uvrščene v njeno prilogo I in ki so bile posledično registrirane
         na podlagi člena 8(2) te direktive, postopek pregleda, ki v določenih vidikih ustreza splošnemu postopku pregleda, določenem
         v členu 4(5) te direktive.

      56      Poleg tega, glede zahteve po predložitvi podatkov, ki jo mora izpolniti vlagatelj zahteve za izdajo dovoljenja za promet s
         fitofarmacevtskim proizvodom, člen 13(6) Direktive št. 91/414 določa, da države članice lahko še naprej, ob spoštovanju določb
         Pogodbe ES, uporabljajo predhodne nacionalne predpise glede zahtevanih podatkov, dokler se teh snovi ne uvrsti v prilogo I
         k tej direktivi.

      57      Upoštevaje prej navedeno je na četrto vprašanje treba odgovoriti, da je člen 8(2) Direktive št. 91/414 treba razlagati tako,
         da če država članica izda dovoljenje za promet, na njenem ozemlju, s fitofarmacevtskimi proizvodi, ki vsebujejo aktivne snovi,
         ki niso uvrščene v prilogo I k tej direktivi in ki so že bile v prometu dve leti po njeni notifikaciji, ni dolžna spoštovati
         določb členov 4 ali 8(3) te direktive.

       Drugo vprašanje
      58      Z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati v nadaljevanju, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali imata, kljub
         različnim formulacijam, prehodni ureditvi iz člena 16(1) Direktive št. 98/8 in člena 8(2) Direktive št. 91/414 enak pomen.

      59      Glede tega je treba najprej poudariti, da je v skladu z dvajseto uvodno izjavo Direktive št. 98/8 treba zagotoviti natančno
         usklajevanje z drugo zakonodajo Skupnosti in zlasti z Direktivo 91/414/EGS.

      60      V nadaljevanju je treba spomniti, da imata člen 8(2) Direktive št. 91/414 ter člen 16(1) Direktive št. 98/8 za cilj, da državam
         članicam omogočita, da uporabijo med prehodnim obdobjem, opredeljenim v teh dveh direktivah, obstoječe nacionalne postopke
         registracije za dajanje v promet proizvodov, ki jih pokrivata ti direktivi in vsebujejo aktivne snovi, ki še niso bile ovrednotene
         na ravni Skupnosti.

      61      Posledično nič ne kaže, da bi bila volja zakonodajalca Skupnosti taka, da bi dal tem različen pomen.

      62      Tako razlago potrjujeta tudi točki 43 in 44 zgoraj navedene sodbe Monsanto, v skladu s katero je Sodišče razsodilo, da prehodna
         ureditev, ki jo vzpostavlja člen 8(2) Direktive št. 91/414, ustreza rešitvi, sprejeti v členu 16(1) Direktive št. 98/8.

      63      Glede na prej navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da ima člen 16(1) Direktive št. 98/8 enak pomen kot člen 8(2)
         Direktive št. 91/414.

       Peto vprašanje
      64      V petem vprašanju predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba s pregledom, kot je določen v členu 8(3) Direktive
         št. 91/414, prav tako razumeti presojo v smislu člena 25d(2) Bmw, presojo, ki ima lahko za posledico identifikacijo aktivne
         snovi za namene izdaje dovoljenja ali registracije po samem zakonu za fitofarmacevtske proizvode, ki jo vsebujejo.

      65      Stichting meni, da je identifikacijo aktivne snovi v smislu člena 25d Bmw treba šteti za dovoljenje v smislu členov 3, 4 in
         8 Direktive št. 91/414. Francoska vlada meni, da pojem pregleda fitofarmacevtskih proizvodov, ki vsebujejo aktivno snov, v
         skladu s členom 8(2) te direktive pokriva ne le pregled proizvodov, za katere je že bilo izdano dovoljenje za promet, temveč
         tudi pregled novih proizvodov, za katere to še ni bilo izdano in vsebujejo aktivno snov, ki je že bila uporabljena v proizvodih,
         za katere je bilo dovoljenje na podlagi te zadnje določbe že izdano. Komisija navaja, da se po vzoru postopka pregleda proizvodov,
         predvidenega v členu 8(3) Direktive št. 91/414, presoja aktivnih snovi iz člena 25d Bmw opravi na iniciativo nacionalnih organov.
         Stichting, francoska vlada in Komisija zato sklepajo, da je navedena presoja pregled in mora spoštovati zahteve iz člena 8(3).

      66      3M Nederland in drugi ter nizozemska vlada nasprotno menijo, da imata člen 8(3) Direktive št. 91/414 in 25d Bmw različna predmet
         in področje uporabe. Dejansko naj se prvi od teh dveh členov ne bi uporabljal pri pregledu proizvodov, za katere je dovoljenje
         še veljavno, kar naj bi potrjevala točka 34 zgoraj navedene sodbe Monsanto, medtem ko naj bi se drugi uporabljal le za pesticide,
         katerih dovoljenja so tik pred iztekom. Poleg tega, upoštevaje razlike med opredelitvijo terminov „pregled“ in „preveritev“,
         niti samodejnih podaljšanj dovoljenj niti presoje aktivne snovi, ki na podlagi člena 25d Bmw upošteva učinke za zdravje ljudi
         in živali ter na okolje, ni mogoče šteti za preglede v smislu člena 8(3) Direktive št. 91/414.

      67      Glede tega je treba spomniti, da kot je bilo presojeno v točki 48 te sodbe pregled v smislu Direktive št. 91/414 predpostavlja,
         da je bilo za zadevni fitofarmacevtski proizvod že izdano dovoljenje in da je to v trenutku pregleda še veljavno.

      68      Poleg tega iz povezanega branja členov 4(5) in 8(3) Direktive št. 91/414 izhaja, da predmet tega pregleda ni ponovna presoja
         izolirane aktivne snovi, temveč končni fitofarmacevtski proizvod, in da se ta pregled opravi na pobudo nacionalnih organov
         in ne zainteresiranih posameznikov.

      69      Torej je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je predložitveno sodišče pristojno za presojo, ali ima presoja iz člena 25d(2)
         Bmw vse značilnosti pregleda v smislu člena 8(3) Direktive št. 91/414 in zlasti tiste, ki so opredeljene v točkah 67 in 68
         te sodbe.

       Šesto vprašanje
      70      V šestem vprašanju predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 8(3) Direktive št. 91/414 vsebuje le določbe o predložitvi podatkov
         pred pregledom ali pa jo je treba razlagati v tem smislu, da pogoji, ki jih navaja, vplivajo na način, na katerega je treba
         organizirati in izvesti pregled.

      71      Glede tega je že bilo opozorjeno v točki 47 te sodbe, da v skladu s členom 8(3) Direktive št. 91/414 države članice uporabljajo
         zahteve, določene v členu 4(1)(b), od (i) do (v), in od (c) do (f) te direktive pri opravljanju „pregled[ov] fitofarmacevtskih
         sredstev, ki vsebujejo aktivne snovi“, ki niso uvrščene v prilogo I k tej direktivi in so že v prometu dve leti po njeni notifikaciji.
         Poleg tega iz besedila člena 8(3) Direktive št. 91/414 izhaja, da države članice uporabljajo zahteve v skladu z nacionalnimi
         določbami glede podatkov, ki jih je treba predložiti.

      72      Zahteve, določene v členu 4(1), od (b) do (e), Direktive št. 91/414 se nanašajo na varnost in učinkovitost fitofarmacevtskih
         proizvodov. Člen 4(1)(f) te direktive pa predpisuje za države članice obveznost, naj določijo mejno vrednost ostankov in o
         tem uradno obvestijo Komisijo zaradi potrditve. Glede na ta merila se države članice odločijo, ali bodo opravile preglede
         fitofarmacevtskih proizvodov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Monsanto, točka 39).

      73      Poleg tega je treba ugotoviti, kot je to poudaril generalni pravobranilec v točki 88 sklepnih predlogov, da člen 8(3) Direktive
         št. 91/414 ne vsebuje nobenega pravila glede organizacije ali izvedbe pregleda.

      74      V navedenih okoliščinah je treba na šesto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8(3) Direktive št. 91/414 razlagati tako,
         da vsebuje le določbe o predložitvi podatkov pred pregledom.

       Prvo vprašanje
      75      V prvem vprašanju, ki je razdeljeno na dva dela, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali imata člen 8(2) in (3) Direktive
         št. 91/414 in člen 16(1) Direktive št. 98/8 neposreden učinek po izteku roka za prenos navedenih direktiv v notranje pravo.

      76      Upoštevaje odgovore na druga vprašanja, na prvo vprašanje ni treba odgovoriti.

      77      V skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost držav članic, ki izhaja iz Direktive, da dosežejo rezultat, ki ga ta določa, in
         dolžnost na podlagi člena 10 ES, da sprejmejo vse ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje te obveznosti,
         velja za vse organe teh držav članic, vključno s sodnimi organi, v okviru njihovih pristojnosti (glej zlasti sodbi z dne 10.
         aprila 1984 v zadevi Von Colson in Kamann, 14/83, Recueil, str. 1891, točka 26, in z dne 13. novembra 1990 v zadevi Marleasing,
         C-106/89, Recueil, str. I-4135, točka 8).

      78      Zato mora nacionalno sodišče pri uporabi notranjega prava in zlasti določb predpisov, kot so ti v obravnavani zadevi, ki so
         bili sprejeti posebej za izvedbo zahtev direktive, nacionalno pravo razlagati, kolikor je to mogoče ob upoštevanju besedila
         in ciljev zadevne direktive, da bi se dosegel rezultat, ki ga ta zasleduje, in posledično uskladitev s členom 29, tretji odstavek,
         ES (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeni sodbi Von Colson in Kamann, točka 26, in Marleasing, točka 8).

       Stroški
      79      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člen 16(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/8/ES z dne 16. februarja 1998 o dajanju biocidnih pripravkov v promet
            je treba razlagati tako, da ne pomeni obveznosti „standstill“. Vendar člena 10, drugi odstavek, ES in 249, tretji odstavek,
            ES ter Direktiva št. 98/8 zahtevajo, da se v prehodnem obdobju iz člena 16(1) te direktive države članice vzdržijo sprejetja
            določb, ki lahko resno ogrozijo uresničitev namena, ki ga ta predpisuje.
      2)      Člen 8(2) Direktive Sveta št. 91/414/EGS z dne 15. julija 1991 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet je treba razlagati
            tako, da če država članica izda dovoljenje za promet, na njenem ozemlju, s fitofarmacevtskimi proizvodi, ki vsebujejo aktivne
            snovi, ki niso uvrščene v prilogo I k tej direktivi in ki so že bile v prometu dve leti po njeni notifikaciji, ni dolžna spoštovati
            določb členov 4 ali 8(3) te direktive.
      3)      Člen 16(1) Direktive št. 98/8 ima enak pomen kot člen 8(2) Direktive št. 91/414.
      4)      Predložitveno sodišče je pristojno za presojo, ali ima presoja iz člena 25d(2) zakona o pesticidih (Bestrijdingsmiddelenwet)
            iz leta 1962 vse značilnosti pregleda v smislu člena 8(3) Direktive št. 91/414.
      5)      Člen 8(3) Direktive št. 91/414 je treba razlagati tako, da vsebuje le določbe o predložitvi podatkov pred pregledom.
      6)      Na prvo vprašanje ni treba odgovoriti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. februarja 1989. # Star Fruit Company SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 247/87.


Sodba Sodišča z dne 28. oktobra 1981. # Krupp Stahl AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi 275/80 in 24/81.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 20. julija 2016.#José Barroso Truta in drugi proti Sodišču Evropske unije.#Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Pokojnine – Člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom za uradnike – Prenos pokojninskih pravic, pridobljenih predhodno v okviru nacionalnih sistemov, v pokojninski sistem Unije – Predlog za priznanje pokojninske dobe, ki ga je podal organ za sklepanje pogodb o zaposlitvi – Povabilo, da se stopi v stik z upravo, za pridobitev pojasnil in razgovor glede možnosti izvedbe prenosa – Sprejetje prenosa nacionalnih pokojninskih pravic s strani uslužbencev brez predhodnega posvetovanja z organom za sklepanje pogodb o zaposlitvi – Dokončnost prenosov – Kasnejše odkritje pravila ‚življenjskega minimuma‘ – Člen 77, četrti odstavek, Kadrovskih predpisov – Dolžnost skrbnosti – Domnevna nezadostnost informacij, ki jih je zagotovil organ za sklepanje pogodb o zaposlitvi pri predložitvi predlogov za priznanje pokojninske dobe – Odškodninska tožba – Nespoštovanje zahtev, ki se nanašajo na predhodno fazo – Nedopustnost.#Zadeva F-126/15.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 10. aprila 2013.#GRP Security proti Računsko sodišče Evropske unije.#Arbitražna klavzula – Javna naročila storitev – Storitve nadzora in varovanja nepremičnin Računskega sodišča – Ničnostna tožba – Enostranska odpoved pogodbe z zahtevo za plačilo odškodnine – Akt, ki ima pogodbeno naravo – Neobstoj prekvalifikacije tožbe – Nedopustnost – Odločba o sankciji izključitve za tri mesece – Pravni interes – Pravica do obrambe – Resne nepravilnosti pri izvajanju obveznosti – Načelo zakonitosti kazenskih sankcij – Zloraba pooblastil – Sorazmernost.#Zadeva T‑87/11.


Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 7. marca 2013.#Efir OOD proti Direktor na Direkcia „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Veliko Tarnovo pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite.#Davek na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Členi 62, 63, 65, 73 in 80 – Ustanovitev stavbne pravice s strani fizičnih oseb v korist družbe, v zamenjavo za gradbene storitve, ki jih ta družba opravi za navedene fizične osebe – Pogodba o zamenjavi – DDV na gradbene storitve – Obdavčljivi dogodek – Zapadlost – Vključitev tako obdavčljive storitve kot oproščene transakcije v pojem obdavčljivi dogodek – Predplačilo celotnega nadomestila – Predplačilo – Davčna osnova v primeru predplačila v obliki blaga ali storitev – Neposredni učinek.#Zadeva C‑19/12.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 17. novembra 2009.#Presidente del Consiglio dei Ministri proti Regione Sardegna.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte costituzionale - Italija.#Svoboda opravljanja storitev - Člen 49 ES - Državne pomoči - Člen 87 ES - Deželna zakonodaja, ki uvaja davek na turistični pristanek zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih plovil, ki bremeni le subjekte z davčnim domicilom zunaj ozemlja te dežele.#Zadeva C-169/08.

text:
      Zadeva C-169/08
      Presidente del Consiglio dei Ministri
      proti
      Regione Sardegna
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte costituzionale)
      „Svoboda opravljanja storitev – Člen 49 ES – Državne pomoči – Člen 87 ES – Deželna zakonodaja, ki uvaja davek na turistični pristanek zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih
         plovil, ki bremeni le subjekte z davčnim domicilom zunaj ozemlja te dežele“

      Povzetek sodbe
      1.        Svoboda opravljanja storitev – Storitve – Pojem
      (člen 50 ES)
      2.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Davčna zakonodaja
      (člen 49 ES)
      3.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Selektivni ukrep
      (člen 87(1) ES)
      1.        Pojem „storitve“ v smislu člena 50 ES pomeni, da gre za storitve, opravljene običajno za plačilo, ki je gospodarska protivrednost
         storitve in ga določita izvajalec in uporabnik storitve.

      Deželni davek na pristanek, ki se nanaša na gospodarsko izkoriščanje prevoznih sredstev na deželnem ozemlju, in ne na prevozna
         podjetja, ki opravljajo dejavnost v tej deželi, tudi če se ta davek ne nanaša na prevozne storitve, vendar iz tega ni mogoče
         sklepati, da ni nikakor povezan s svobodo opravljanja storitev. Namreč, čeprav je v členu 50, tretji odstavek, ES navedena
         zgolj aktivna svoboda opravljanja storitev, v okviru katere se ponudnik napoti k prejemniku storitev, svoboda opravljanja
         storitev vključuje tudi pravico prejemnikov storitev, da gredo v drugo državo članico, v kateri je ponudnik, da bi tam prejeli
         te storitve. Ker prevozniki in osebe, ki uporabljajo njihovo prevozno sredstvo, večino storitev, kot so storitve na letališčih
         in v pristaniščih, koristijo na ozemlju zadevne dežele, tak pristanek pomeni nujni pogoj za koriščenje navedenih storitev
         in je deželni davek na pristanek precej povezan s tako storitvijo.

      Poleg tega deželni davek, ki bremeni pristanek rekreacijskih plovil in se uporablja tudi za podjetja, ki gospodarsko izkoriščajo
         taka rekreacijska plovila, in zlasti tista, katerih podjetniška dejavnost je odplačno dajanje takih plovil na voljo tretjim
         osebam, neposredno vpliva na opravljanje storitev v smislu člena 50 ES.

      Nazadnje, storitve, na katere vpliva deželni davek na pristanek, so lahko čezmejne, ker ta davek po eni strani lahko prizadene
         možnost podjetij s sedežem v zadevni deželi, da ponudijo storitve pristanka na letališčih in v pristaniščih tujim državljanom
         in podjetjem s sedežem v drugi državi članici, in po drugi strani vpliva na dejavnost tujih podjetij s sedežem v drugi državi
         članici, in ne v tej deželi.

      (Glej točke od 23 do 28.)
      2.        Člen 49 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje davčni zakonodaji deželne oblasti, ki določa plačilo deželnega davka na
         turistični pristanek zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih plovil in ki bremeni le fizične in pravne
         osebe z davčnim domicilom zunaj ozemlja te dežele, ker uporaba te davčne zakonodaje povzroči, da so zadevne storitve za vse
         zavezance za plačilo davka, ki imajo svoj davčni domicil zunaj ozemlja dežele in sedež v drugi državi članici, dražje kot
         storitve, opravljene za subjekte s sedežem na tem ozemlju.

      Glede neposrednih davkov položaja rezidentov in nerezidentov v posamezni državi članici praviloma nista primerljiva, saj so
         med njimi objektivne razlike z vidika vira dohodka in vidika osebne zmožnosti plačila oziroma njihovega osebnega in družinskega
         položaja. Vendar je treba za primerjavo položaja davčnih zavezancev upoštevati posebne značilnosti zadevnega davka. Zato različno
         obravnavanje – glede zadevne obdavčitve – rezidentov in nerezidentov pomeni omejitev prostega pretoka, ki je prepovedana s
         členom 49 ES, če ni nobene objektivne razlike v položajih, ki bi upravičila različno obravnavanje teh kategorij zavezancev.

      Take omejitve svobode opravljanja storitev ni mogoče utemeljiti z razlogi varstva okolja, če uporaba deželnega davka temelji
         na razlikovanju med osebami, ki ni povezano s tem okoljskim ciljem. Omejitev svobode opravljanja storitev tudi ne more biti
         utemeljena z razlogi skladnosti davčnega sistema zadevne dežele, ker neobdavčitve teh rezidentov z deželnim davkom na pristanek
         ni mogoče šteti za izravnavo drugih davkov, s katerimi so ti obdavčeni, saj ta davek nima enakih ciljev kot davki, ki jih
         plačajo zavezanci rezidenti v tej deželi.

      (Glej točke 31, 34, 35, 45, od 48 do 50 in točko 1 izreka.)
      3.        Člen 87(1) ES je treba razlagati tako, da davčna zakonodaja deželne oblasti, ki določa deželni davek na pristanek za subjekte,
         ki gospodarsko izkoriščajo zrakoplove, namenjene zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih plovil in ki bremeni le fizične
         in pravne osebe z davčnim domicilom zunaj ozemlja te dežele, pomeni ukrep državne pomoči za podjetja s sedežem na tem istem
         ozemlju.

      Pojem pomoči namreč lahko zajema ne le pozitivne dajatve, kot so subvencije, posojila ali udeležba v kapitalu podjetij, temveč
         prav tako ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in so zato, ne da bi
         bili subvencije v pravem pomenu besede, iste narave in imajo enake učinke. Davčna zakonodaja, ki nekaterim podjetjem omogoča,
         da niso obdavčena z zadevnim davkom, pomeni državno pomoč, tudi če ne obsega prenosa javnih sredstev, ker gre za to, da se
         zadevne oblasti odpovedo davčnim prejemkom, ki bi jih lahko normalno prejele.

      Za presojo selektivnosti takega ukrepa, ki ga je sprejel poddržavni subjekt, ki ima avtonomni status v razmerju do centralne
         vlade, je treba preizkusiti, ali ta ukrep glede svojega cilja pomeni prednost za posamezna podjetja glede na druga – znotraj
         pravnega reda, v katerem ta subjekt izvaja svoje pristojnosti – ki so v dejansko in pravno primerljivem položaju. Tu ne gre
         za tak primer, ker so glede na naravo in cilj navedenega davka vse fizične in pravne osebe, ki izvajajo in koristijo storitve
         pristanka v zadevni deželi, v objektivno primerljivem položaju ne glede na kraj, v katerem so rezidenti oziroma imajo sedež.

      (Glej točke 56, 57, 61, 63, 66 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 17. novembra 2009(*)

      „Svoboda opravljanja storitev – Člen 49 ES – Državne pomoči – Člen 87 ES – Deželna zakonodaja, ki uvaja davek na turistični pristanek zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih
         plovil, ki bremeni le subjekte z davčnim domicilom zunaj ozemlja te dežele“

      V zadevi C-169/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Corte costituzionale (Italija)
         z odločbo z dne 13. februarja 2008, ki je prispela na Sodišče 21. aprila 2008, v postopku

      Presidente del Consiglio dei Ministri
      proti
      Regione Sardegna,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, predsednika senatov, P. Lindh in C. Toader (poročevalka), predsednici
         senatov, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh in L. Bay Larsen, sodniki,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Regione Sardegna A. Fantozzi in G. Campus, odvetnika,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in M. Noort, zastopnici,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Mölls in E. Righini, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 2. julija 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 49 ES in 87 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Presidente del Consiglio dei Ministri in Regione Sardegna (v nadaljevanju: dežela
         Sardinija), ker je ta uvedla davek na turistični pristanek zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih
         plovil, ki bremeni le subjekte z davčnim domicilom zunaj ozemlja te dežele.

       Nacionalni pravni okvir
       Italijanska ustava
      3        Člen 117, prvi odstavek, italijanske ustave določa:

      „Zakonodajna oblast države in dežel se izvaja ob upoštevanju ustave in dolžnosti, ki izhajajo iz prava Skupnosti in sprejetih
         mednarodnih obveznosti.“

       Nacionalna zakonodaja
      4        V členu 743, prvi odstavek, zakonika o pomorskem in zračnem prometu (Codice della navigazione) je zrakoplov opredeljen tako:

      „Zrakoplov je vsaka naprava, ki se uporablja za zračni prevoz oseb ali stvari.“
      5        V členu 1(2) zakonika o rekreacijskih plovilih (Codice della nautica da diporto), uvedenega z zakonsko uredbo št. 171 (Decreto
         legislativo n. 171) z dne 18. julija 2005, je pojem rekreacijske plovbe opredeljen tako:

      „Rekreacijska plovba v smislu tega zakona je športna ali razvedrilna plovba po morskih in celinskih vodah brez pridobitnega
         cilja.“

      6        Člen 2(1) zakonika o rekreacijskih plovilih obravnava gospodarsko izkoriščanje rekreacijskih plovil in jih opredeli tako:

      „1.      Rekreacijska plovila se uporabljajo v gospodarske namene, če:
      a)      so predmet zakupnih ali najemnih pogodb;
      b)      se uporabljajo za poklicno šolanje v rekreacijski plovbi;
      c)      jih potapljaški centri in centri za podvodno urjenje uporabljajo kot oporo za športne ali rekreacijske potapljače.
      […]“
       Deželna zakonodaja
      7        Zakon dežele Sardinije št. 4 z dne 11. maja 2006, ki vsebuje različne določbe s področja prihodkov, ponovne opredelitve stroškov,
         socialnih politik in razvoja, v različici, ki izhaja iz člena 3(3) zakona dežele Sardinije št. 2 z dne 29. maja 2007, ki vsebuje
         določbe o letnem in večletnem proračunu dežele – zakon o financah 2007 (v nadaljevanju: deželni zakon št. 4/2006), vsebuje
         člen 4 z naslovom „Deželni davek na turistične pristanke zrakoplovov in rekreacijskih plovil“, ki določa:

      „1.      Leta 2006 je bil uveden deželni davek na turistične pristanke zrakoplovov in rekreacijskih plovil.
      2.      Davek je treba plačati od:
      a)      pristanka zrakoplovov splošnega letalstva v smislu člena 743 in naslednjih zakonika o pomorskem in zračnem prometu, namenjenih
         zasebnim prevozom oseb, na letališčih na območju dežele med 1. junijem in 30. septembrom;

      b)      pristanka rekreacijskih plovil v smislu zakonodajnega dekreta št. 171 z dne 18. julija 2005 (zakonik o rekreacijskih plovilih)
         ali vsekakor plovil za rekreacijske namene, dolgih več kot 14 metrov, izmerjenih po usklajenih standardih EN/ISO/DIS 8666
         v skladu s členom 3(b) tega zakonodajnega dekreta v pristaniščih in sidriščih na območju dežele in v za to postavljenih privezih
         v teritorialnih vodah vzdolž sardinske obale med 1. julijem in 30. septembrom.

      3.      Davčni zavezanec je vsaka fizična ali pravna oseba, ki ima davčni domicil zunaj ozemlja dežele in ki prevzame upravljanje
         zrakoplova v skladu s členom 874 in naslednjimi zakonika o pomorskem in zračnem prometu oziroma rekreacijskega plovila v skladu
         s členom 265 in naslednjimi zakonika o pomorskem in zračnem prometu.

      4.      Deželni davek, določen v odstavku 2(a), se plača za vsak pristanek, deželni davek, določen v odstavku 2(b), pa letno.
      […]
      6.      Davka so oproščeni:
      a)      plovila, ki pristanejo za udeležbo pri jadralnih regatah, srečanju zgodovinskih plovil in monotipnih plovil ter pri jadralnih
         prireditvah, tudi netekmovalnih, če so organizatorji dogodek predhodno prijavili pri organu za pomorstvo; ARASE [Agenzia della
         Regione autonoma della Sardegna per le entrate] mora biti pred pristankom obveščena o tej prijavi;

      b)      rekreacijska plovila, ki so vse leto privezana v deželnih pristaniških objektih;
      c)      tehnični postanki, omejeni na obdobje, ki je za to potrebno.
      Podrobna pravila o potrditvi razlogov za oprostitev so določena z odredbo ARASE.
      7.      Davek je treba plačati:
      a)      ob pristanku zrakoplovov, navedenih v odstavku 2(a);
      b)      v 24 urah po prihodu rekreacijskih plovil v pristanišča in sidrišča ter priveze vzdolž sardinske obale;
      v skladu s pogoji, ki jih je treba še določiti z odredbo ARASE.
      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        Z dvema tožbama pred Corte costituzionale, vloženima leta 2006 in 2007, je Presidente del Consiglio dei Ministri postavil
         vprašanja o ustavnosti ne le člena 4 deželnega zakona št. 4/2006, ampak tudi členov 2 in 3 tega zakona ter člena 5 zakona
         št. 2 z dne 29. maja 2007 v njihovi izvirni in spremenjeni različici. Vse te določbe uvajajo deželne davke.

      9        Tožeča stranka v postopku v glavni stvari glede člena 4 deželnega zakona št. 4/2006 zatrjuje zlasti, da ta določba ne upošteva
         zahtev prava Skupnosti, ki v skladu s členom 117(1) italijanske ustave veljajo za zakonodajno oblast v Italiji. Za podkrepitev
         navedenih tožb je bila navedena kršitev po eni strani členov 49 ES in 81 ES, skupaj s členoma 3(1)(g) ES in 10 ES, in po drugi
         strani člena 87 ES.

      10      Corte costituzionale se je v sodbi št. 102 z dne 15. aprila 2008, potem ko je združilo obe predloženi tožbi, izreklo o vprašanjih
         ustavnosti, ki so bila predložena v okviru tožbe iz leta 2006, in o delu vprašanj, ki so bila predložena s tožbo iz leta 2007.
         Corte costituzionale je zlasti v zvezi s členom 4 deželnega zakona št. 4/2006, ki je predmet zadnjenavedene tožbe, razglasilo
         nedopustnost oziroma neutemeljenost vprašanj o ustavnosti, ki so bila predložena s sklicevanjem na druge ustavne določbe,
         in ne na navedeni člen 117(1). Nato je razcepilo postopek glede tega člena in odložilo odločanje o tem do dneva izreka sodbe
         Sodišča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki je bil vložen s predložitvenim sklepom. Poleg tega je predložitveno
         sodišče glede kršitve členov 3(1)(g) ES, 10 ES in 81 ES menilo, da je smotrno pridržati si pravico, da odloči pozneje.

      11      Corte costituzionale je v predložitvenem sklepu predložilo dokaze o dopustnosti svojega predloga za sprejetje predhodne odločbe
         glede svojega statusa sodišča v smislu člena 234 ES in upoštevnosti vprašanj, postavljenih glede rešitve spora, o katerem
         odloča.

      12      Corte costituzionale najprej navaja, da je treba glede pojma sodišča v smislu člena 234 ES sklepati iz prava Skupnosti, in
         ne iz opredelitve po notranjem pravu predložitvenega organa, in da izpolnjuje vse pogoje za vložitev predloga za sprejetje
         predhodne odločbe.

      13      Corte costituzionale glede upoštevnosti vprašanj za predhodno odločanje nato poudarja, da imajo določbe prava Skupnosti v
         neposrednih tožbah za presojo ustavnosti in zakonitosti „vlogo vmesnih pravil, s katerimi je mogoče vzpostaviti parameter
         za opredelitev skladnosti deželnih predpisov s členom 117(1) ustave […] ali, natančneje, konkretno vzpostaviti učinkovitost
         parametra, ki je določen v členu 117(1) ustave […], katerega posledica je ugotovitev neustavnosti deželne določbe, za katero
         je bilo presojeno, da ni skladna s temi določbami Skupnosti“.

      14      Predložitveno sodišče nazadnje glede vsebine postavljenih vprašanj poudarja, da člen 4 deželnega zakona št. 4/2006 spada na
         področje uporabe določb Skupnosti, navedenih v točki 9 te sodbe. S tem, da se uporablja za fizične in pravne osebe, naj bi
         se nanašal na podjetja, ki upravljajo rekreacijska plovila in zrakoplove splošnega letalstva za zasebni prevoz oseb.

      15      Predložitveno sodišče poleg tega poudarja, da naj bi navedeni deželni zakon s tem, da k plačilu davka zavezuje podjetja, ki
         nimajo davčnega domicila na Sardiniji, ustvarjal diskriminacijo glede podjetij, ki čeprav opravljajo enako dejavnost, niso
         dolžna plačati tega davka zgolj zato, ker imajo davčni domicil na Sardiniji, in da se posledično izkaže, da to povzroči povečanje
         stroškov opravljenih storitev, kar je v škodo podjetij nerezidentov.

      16      Poleg tega predložitveno sodišče dvomi o utemeljitvah, ki jih je navedla dežela Sardinija in izhajajo, po eni strani, iz tega,
         da naj bi ta podjetja nerezidenti tako kot podjetja z davčnim domicilom v tej deželi koristila javne deželne in lokalne storitve,
         vendar brez prispevanja k financiranju teh storitev, in, po drugi strani, iz potrebe po nadomestilu velikih stroškov, ki jih
         imajo podjetja z domicilom v tej deželi zaradi geografskih in gospodarskih posebnosti, povezanih z otoško lego dežele Sardinije.

      17      Predložitveno sodišče zlasti glede zatrjevane kršitve člena 87 ES poudarja, da je težko ugotoviti, ali konkurenčna gospodarska
         ugodnost, ki za podjetja z davčnim domicilom na Sardiniji izhaja iz tega, da niso zavezanci za plačilo deželnega davka na
         pristanek, spada v pojem državne pomoči, ker naj ta ugodnost ne bi izhajala iz dodelitve davčne ugodnosti, ampak posredno
         iz manjšega stroška, ki ga imajo podjetja v primerjavi s podjetji s sedežem zunaj ozemlja te dežele.

      18      V teh okoliščinah je Corte costituzionale prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 49 ES razlagati tako, da nasprotuje uporabi določbe, kot je ta v členu 4 ?deželnega zakona št. 4/2006?,
         v skladu s katerim deželni davek na turistične pristanke zrakoplovov bremeni le podjetja, ki imajo davčni domicil zunaj ozemlja
         dežele Sardinije in ki imajo zrakoplove, ki jih sama uporabljajo za prevoz oseb pri opravljanju splošnih poslovnih letalskih
         dejavnosti?

      2.      Ali navedeni člen 4 ?deželnega zakona št. 4/2006? z določbo, da deželni davek na turistične pristanke zrakoplovov bremeni
         le podjetja, ki imajo davčni domicil zunaj ozemlja dežele Sardinije in ki imajo zrakoplove, ki jih sama uporabljajo za prevoz
         oseb pri opravljanju splošnih poslovnih letalskih dejavnosti, v skladu s členom 87 ES pomeni državno pomoč podjetjem, ki opravljajo
         enako dejavnost in ki imajo davčni domicil na ozemlju dežele Sardinije?

      3.      Ali je treba člen 49 ES razlagati tako, da nasprotuje uporabi določbe, kot je ta v členu 4 ?deželnega zakona št. 4/2006?,
         v skladu s katerim deželni davek na turistični pristanek rekreacijskih plovil bremeni le podjetja, ki imajo davčni domicil
         zunaj ozemlja dežele Sardinije in ki imajo rekreacijska plovila ter katerih podjetniška dejavnost je dajanje na voljo teh
         plovil tretjim osebam?

      4.      Ali navedeni člen 4 ?deželnega zakona št. 4/2006? z določbo, da deželni davek na turistične pristanke rekreacijskih plovil
         bremeni le podjetja, ki imajo davčni domicil zunaj ozemlja dežele Sardinije in ki imajo rekreacijska plovila ter katerih podjetniška
         dejavnost je dajanje na voljo teh plovil tretjim osebam, v skladu s členom 87 ES pomeni državno pomoč podjetjem, ki opravljajo
         enako dejavnost in ki imajo davčni domicil na ozemlju dežele Sardinije?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in tretje vprašanje v zvezi s členom 49 ES
      19      Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen
         49 ES razlagati tako, da nasprotuje davčni zakonodaji deželne oblasti, kot je člen 4 deželnega zakona št. 4/2006, ki določa
         uvedbo deželnega davka na turistične pristanke zrakoplovov, namenjenih zasebnim prevozom oseb, in rekreacijskih plovil, ker
         ta dajatev bremeni le podjetja, ki imajo davčni domicil zunaj ozemlja dežele.

       Pogoj za uporabo člena 49 ES
      20      Za odgovor na tako vprašanje je treba najprej preveriti, ali deželni zakon št. 4/2006 spada na področje uporabe svobode opravljanja
         storitev v smislu člena 50 ES.

      21      Kot je razvidno iz člena 4 deželnega zakona št. 4/2006, se davek, obravnavan v postopku v glavni stvari, uporablja za turistične
         pristanke po eni strani zrakoplovov splošnega letalstva za zasebni prevoz oseb (člen 4(2)(a) navedenega zakona) in po drugi
         strani rekreacijskih plovil in plovil, ki se uporabljajo v rekreativne namene, če so ta plovila daljša od štirinajst metrov
         (člen 4(2)(b) istega zakona).

      22      Zato se deželni davek na pristanek ne nanaša na podjetja, ki opravljajo civilni prevoz oseb in blaga. Predložitveno sodišče
         poudarja, da se ta davek uporablja zlasti za podjetja, ki imajo zrakoplove za opravljanje letalskih prevozov, ki so brezplačni
         iz razlogov, povezanih z njihovo podjetniško dejavnostjo. Predložitveno sodišče glede rekreacijskih plovil poleg tega poudarja,
         da se navedeni davek uporablja zlasti za podjetja, katerih dejavnost je odplačno dajanje navedenih plovil na voljo tretjim
         osebam.

      23      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso Sodišča pojem „storitve“ v smislu člena 50 ES pomeni, da gre
         za storitve, opravljene navadno za plačilo, ki je gospodarska protivrednost storitve in ga določita izvajalec in uporabnik
         storitve (glej sodbe z dne 27. septembra 1988 v zadevi Humbel in Edel, 263/86, Recueil, str. 5365, točka 17; z dne 7. decembra
         1993 v zadevi Wirth, C‑109/92, Recueil, str. I‑6447, točka 15, ter z dne 22. maja 2003 v zadevi Freskot, C‑355/00, Recueil,
         str. I‑5263, točki 54 in 55).

      24      V obravnavani zadevi, kot je razvidno iz pripomb dežele Sardinije, se deželni davek na pristanek nanaša na gospodarsko izkoriščanje
         prevoznih sredstev na njenem ozemlju, in ne na prevozna podjetja, ki opravljajo dejavnost v tej deželi. Vendar, kot poudarja
         generalna pravobranilka v točki 34 sklepnih predlogov, le na podlagi okoliščine, da se ta davek ne nanaša na prevozne storitve,
         ni mogoče sklepati, da davčna zakonodaja, obravnavana v postopku v glavni stvari, ni v ničemer povezana s svobodo opravljanja
         storitev.

      25      Glede tega je treba najprej spomniti, da iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da – čeprav je v členu 50, tretji odstavek,
         ES navedena zgolj aktivna svoboda opravljanja storitev, v okviru katere se ponudnik napoti k prejemniku storitev – svoboda
         opravljanja storitev vključuje tudi pravico prejemnikov storitev, da gredo v drugo državo članico, v kateri je ponudnik, da
         bi tam prejeli te storitve (glej zlasti sodbe z dne 31. januarja 1984 v združenih zadevah Luisi in Carbone, 286/82 in 26/83,
         Recueil, str. 377, točki 10 in 16; z dne 11. septembra 2007 v zadevi Schwarz in Gootjes-Schwarz, C‑76/05, ZOdl., str. I‑6849,
         točka 36, in z dne 11. septembra 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑318/05, ZOdl., str. I‑6957, točka 65).

      26      Vendar v postopku v glavni stvari, kot poudarja generalna pravobranilka v točki 37 sklepnih predlogov, prevozniki in osebe,
         ki uporabljajo njihovo prevozno sredstvo, večino storitev, kot so storitve na letališčih in v pristaniščih, koristijo na ozemlju
         dežele Sardinije. Zato pristanek pomeni nujni pogoj za koriščenje navedenih storitev in je deželni davek na pristanek precej
         povezan s tako storitvijo.

      27      Glede deželnega davka na pristanek rekreacijskih plovil je treba opozoriti, da se uporablja tudi za podjetja, ki gospodarsko
         izkoriščajo taka rekreacijska plovila, in zlasti tista, katerih podjetniška dejavnost je odplačno dajanje takih plovil na
         voljo tretjim osebam. Sardinski zakonodajalec je tako z deželnim zakonom št. 4/2006 uvedel davek, ki neposredno bremeni opravljanje
         storitev v smislu člena 50 ES.

      28      Nazadnje, kot poudarja Komisija Evropskih skupnosti, so storitve, na katere vpliva deželni davek na pristanek, lahko čezmejne,
         ker ta davek po eni strani lahko prizadene možnost podjetij s sedežem na Sardiniji, da ponudijo storitve pristanka na letališčih
         in v pristaniščih tujim državljanom in podjetjem s sedežem v drugi državi članici, in po drugi strani vpliva na dejavnost
         tujih podjetij s sedežem v drugi državi članici, in ne v Italijanski republiki, ki gospodarsko izkoriščajo rekreacijska plovila
         na Sardiniji.

       Obstoj omejitve svobode opravljanja storitev
      29      Glede vprašanja, ali zakonodaja, obravnavana v postopku v glavni stvari, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev, je
         treba najprej opozoriti, da na področju svobode opravljanja storitev nacionalni davčni ukrep, ki ovira izvrševanje te pravice,
         lahko pomeni prepovedani ukrep, ne glede na to, ali ga je sprejela država ali lokalna skupnost (glej zlasti sodbo z dne 8. septembra
         2005 v združenih zadevah Mobistar in Belgacom Mobile, C‑544/03 in C‑545/03, ZOdl., str. I‑7723, točka 28 in navedena sodna
         praksa).

      30      V obravnavani zadevi ni sporno, da deželni davek na pristanek bremeni osebe, ki gospodarsko izkoriščajo zrakoplove in rekreacijska
         plovila in imajo davčni domicil zunaj ozemlja dežele, in da je davčni dogodek pristanek zrakoplova ali rekreacijskega plovila
         na tem ozemlju. Tudi če se ta davek lahko uporabi le toliko, kot predpiše država članica, bremeni pristanke zadevnih zrakoplovov
         in rekreacijskih plovil, ne da bi ločil, ali so iz druge italijanske dežele ali iz druge države članice. V teh okoliščinah
         to, da je davek deželni, ne izključuje možnosti, da lahko ovira prosti pretok storitev (glej po analogiji sodbo z dne 9. septembra
         2004 v zadevi Carbonati Apuani, C‑72/03, ZOdl., str. I‑8027, točka 26).

      31      Uporaba te davčne zakonodaje povzroči, da so zadevne storitve za vse zavezance za plačilo davka, ki imajo svoj davčni domicil
         zunaj ozemlja dežele in sedež v drugi državi članici, dražje kot storitve, opravljene za subjekte s sedežem na tem ozemlju.

      32      Taka zakonodaja namreč uvaja dodatni strošek za pristanke zrakoplovov in plovil v breme subjektov, ki imajo davčni domicil
         zunaj ozemlja te dežele in sedež v drugih državah članicah, in tako ustvarja prednost za nekatere skupine podjetij s sedežem
         v tej deželi (glej sodbe z dne 25. julija 1991, v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑353/89, Recueil, str. I‑4069, točka
         25; z dne 13. decembra 2007, v zadevi United Pan-Europe Communications Belgium in drugi, C‑250/06, ZOdl., str. I‑11135, točka
         37, in z dne 1. aprila 2008 v zadevi Vlada francoske skupnosti in valonska vlada, C‑212/06, ZOdl., str. I‑1683, točka 50).

      33      Vendar dežela Sardinija potrjuje, da glede na naravo in namen tega deželnega davka na pristanek, katerega cilj je zagotavljanje
         varstva okolja, naj rezidenti in nerezidenti ne bi bili v objektivno primerljivem položaju in zato naj njihovo različno obravnavanje
         ne bi pomenilo omejitve svobode opravljanja storitev v skladu s sodno prakso Sodišča in zlasti s sodbo z dne 14. februarja
         1995 v zadevi Schumacker (C‑279/93, Recueil, str. I‑225). Namreč, medtem ko naj bi rezidenti prispevali k ohranjanju, obnavljanju
         in varstvu okoljskih dobrin, s tem da financirajo ukrepe dežele Sardinije s splošnim prispevanjem in zlasti z davki na dohodek,
         od katerega gre delež v deželni proračun, pa naj bi podjetja nerezidenti delovala kot okoljski „zastonjkarji“ („free riders“),
         s tem da uporabljajo sredstva, ne da bi prispevali h kritju stroškov za tako delovanje.

      34      V zvezi s tem je Sodišče glede neposrednih davkov dejansko ugotovilo, da položaja rezidentov in nerezidentov v posamezni državi
         članici praviloma nista primerljiva, saj so med njimi objektivne razlike z vidika vira dohodka in vidika osebne zmožnosti
         plačila oziroma njihovega osebnega in družinskega položaja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Schumacker, točke od 31 do 33,
         in sodbo z dne 16. oktobra 2008 v zadevi Renneberg, C‑527/06, ZOdl., str. I‑7735, točka 59).

      35      Vendar je treba za primerjavo položaja davčnih zavezancev upoštevati posebne značilnosti zadevnega davka. Zato različno obravnavanje
         – glede zadevne obdavčitve – rezidentov in nerezidentov pomeni omejitev prostega pretoka, ki je prepovedana s členom 49 ES,
         če ni nobene objektivne razlike v položajih, ki bi upravičila različno obravnavanje teh kategorij zavezancev (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Renneberg, točka 60).

      36      V primeru davka, obravnavanega v postopku v glavni stvari, gre za ravno take okoliščine. Namreč, kot je poudarila Komisija,
         ta davek je treba plačati zaradi pristanka zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih plovil, in ne
         zaradi finančnega položaja zadevnih davčnih zavezancev.

      37      Zato so vse fizične in pravne osebe, ki koristijo zadevne storitve, ne glede na kraj, v katerem so rezidentke ali imajo sedež
         – v nasprotju s tem, kar zatrjuje dežela Sardinija – z vidika navedenega davka v objektivno primerljivem položaju glede posledic
         za okolje.

      38      Okoliščina, da osebe, zavezane za plačilo davka na Sardiniji, s plačilom splošnega prispevka in predvsem davkov na dohodek
         prispevajo k okoljevarstvenim ukrepom dežele Sardinije, ni upoštevno v zvezi s primerjavo položaja rezidentov in nerezidentov
         glede deželnega davka na pristanek. Kot poudarja generalna pravobranilka v točki 87 sklepnih predlogov, navedeni davek namreč
         ni enak in nima enakih ciljev kot drugi davki, ki jih plačujejo sardinski zavezanci in ki se uporabljajo predvsem za splošno
         polnjenje javnega proračuna in s tem za financiranje vseh deželnih dejavnosti.

      39      Iz navedenega je razvidno, da iz spisa, predloženega Sodišču, ni mogoče ugotoviti, da rezidenti in nerezidenti niso v objektivno
         primerljivem položaju glede deželnega davka na pristanek. Zato davčna zakonodaja, obravnavana v postopku v glavni stvari,
         pomeni omejitev svobode opravljanja storitev, saj bremeni le subjekte, ki imajo zrakoplove za zasebni prevoz oseb in rekreacijska
         plovila ter davčni domicil zunaj ozemlja te dežele, ne da bi enak davek določala za subjekte, ki imajo sedež na Sardiniji.

       Morebitna upravičenost zakonodaje, obravnavane v postopku v glavni stvari
      –       Upravičenost zaradi zahtev varstva okolja in javnega zdravja
      40      Dežela Sardinija zatrjuje, da tudi če se ugotovi, da deželni davek na pristanek pomeni ukrep, s katerim se omejuje svoboda
         opravljanja storitev, je tak davek upravičen zaradi splošnega interesa in zlasti zaradi zahtev varstva okolja, ki jih je mogoče
         šteti za razloge „javnega zdravja“ in so izrecno navedeni v členu 46(1) ES.

      41      Navedeni davek naj bi bil utemeljen predvsem z novo deželno politiko varstva okolja in podeželja dežele Sardinije. Ta politika
         naj bi po mnenju te dežele določala uvedbo več prispevkov za odvračanje od pretiranega izkoriščanja okoljskih dobrin in obalne
         pokrajine in za financiranje dragih posegov obnove obalnih območij. Tak davek naj bi poleg tega temeljil na načelu onesnaževalec‑plačnik,
         saj naj bi posredno obremenil uporabnike prevoznih sredstev, ki so eden od virov onesnaževanja.

      42      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ne glede na obstoj legitimnega cilja, ki
         ustreza nujnim razlogom splošnega interesa, omejitev temeljnih svoboščin, ki so zagotovljene s Pogodbo ES, upravičena le,
         če je zadevni ukrep primeren za zagotavljanje uresničitve zadevnega cilja in ne presega tega, kar je nujno potrebno za dosego
         tega cilja (glej sodbo z dne 30. januarja 2007 v zadevi Komisija proti Danski, C‑150/04, ZOdl. str. I‑1163, točka 46, zgoraj
         navedeno sodbo Vlada francoske skupnosti in valonska vlada, točka 55, in sodbo z dne 5. marca 2009 v zadevi UTECA, C‑222/07,
         ZOdl., str. I-1407, točka 25). Poleg tega je nacionalna zakonodaja primerna za zagotavljanje navedenega cilja le, če resnično
         zagotavlja, da se ta cilj doseže dosledno in sistematično (sodba z dne 10. marca 2009 v zadevi Hartlauer, C‑169/07, ZOdl.,
         str. I-1721, točka 55).

      43      V obravnavani zadevi je treba poudariti, da tudi če bi razlogi, ki jih je navedla dežela Sardinija, lahko bili temelj za uveljavitev
         deželnega davka na pristanek, ne morejo utemeljiti podrobnih pravil za njegovo uporabo, zlasti različno obravnavanje subjektov,
         ki imajo davčni domicil zunaj ozemlja te dežele in so edini zavezanci za plačilo tega davka.

      44      Očitno je namreč, da navedena podrobna pravila, ki omejujejo svobodo opravljanja storitev v smislu člena 49 ES, niso primerna
         za zagotavljanje uresničitve navedenih splošnih ciljev niti niso nujna za njihovo dosego. Kot je poudarila generalna pravobranilka
         v točkah 73 in 74 sklepnih predlogov, čeprav so zasebni zrakoplovi in rekreacijska plovila, ki pristanejo na Sardiniji, vir
         onesnaževanja, to onesnaževanje nastane ne glede na to, od kod so ta letala in plovila, predvsem pa ni povezano z davčnim
         domicilom navedenih subjektov. Zrakoplovi in plovila rezidentov prispevajo k onesnaževanju okolja ravno tako kot tisti od
         nerezidentov.

      45      Zato omejitve svobode opravljanja storitev, kot izhaja iz davčne zakonodaje, obravnavane v postopku v glavni stvari, ni mogoče
         utemeljiti z razlogi varstva okolja, če uporaba davka, ki ga uveljavlja, temelji na razlikovanju med osebami, ki ni povezano
         s tem okoljskim ciljem. Take omejitve tudi ni mogoče utemeljiti z razlogi javnega zdravja, ker dežela Sardinija ni predložila
         nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da je namen te zakonodaje varovanje javnega zdravja.

      –       Upravičenost zaradi skladnosti davčnega sistema
      46      Dežela Sardinija v svojih stališčih za utemeljitev davčne zakonodaje, obravnavane v postopku v glavni stvari, navaja nujnost
         ohranitve skladnosti svojega davčnega sistema. Deželni davek na pristanek, ki bremeni le osebe z davčnim domicilom zunaj ozemlja
         dežele, naj bi bil utemeljen z dejstvom, da naj bi rezidenti poravnali druge davke, s katerimi se prispeva k okoljevarstvenim
         ukrepom na Sardiniji.

      47      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče priznalo, da nujnost varovanja skladnosti davčnega sistema lahko upraviči
         omejitev izvajanja temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo, vendar je poudarilo, da mora za tako upravičenje obstajati
         neposredna povezava med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določeno davčno dajatvijo, ker je treba neposrednost
         te povezave presojati glede na cilj zadevne ureditve (glej zlasti sodbo z dne 18. junija 2009 v zadevi Aberdeen Property Fininvest
         Alpha, C‑303/07, še neobjavljena v ZOdl., točki 71 in 72).

      48      Vendar, kot je bilo poudarjeno v točki 38 te sodbe, deželni davek na pristanek nima enakih ciljev kot davki, ki jih plačajo
         zavezanci rezidenti na Sardiniji in katerih cilj je splošno polnjenje javnega proračuna in torej financiranje vseh dejavnosti
         dežele Sardinije. Neobdavčitve teh rezidentov s tem davkom torej ni mogoče šteti za izravnavo drugih davkov, s katerimi so
         ti obdavčeni.

      49      Iz teh ugotovitev je razvidno, da omejitev svobode opravljanja storitev, kot izhaja iz davčne zakonodaje, obravnavane v postopku
         v glavni stvari, ne more biti utemeljena z razlogi skladnosti davčnega sistema dežele Sardinije.

      50      V teh okoliščinah je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 49 ES razlagati tako, da nasprotuje davčni
         zakonodaji deželne oblasti, kot je člen 4 deželnega zakona št. 4/2006, ki določa plačilo deželnega davka na turistični pristanek
         zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih plovil in ki bremeni le podjetja z davčnim domicilom zunaj
         ozemlja te dežele.

       Drugo in četrto vprašanje v zvezi s členom 87 ES
      51      Predložitveno sodišče z drugim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, sprašuje, ali je treba člen 87 ES
         razlagati tako, da davčna zakonodaja deželne oblasti, ki določa deželni davek na pristanek, kakršen je ta, določen v členu
         4 deželnega zakona št. 4/2006, in ki bremeni le subjekte z davčnim domicilom zunaj ozemlja dežele, pomeni ukrep državne pomoči
         za podjetja s sedežem na tem istem ozemlju.

      52      Najprej je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso Sodišča opredelitev ukrepa kot državne pomoči v smislu Pogodbe predpostavlja,
         da je izpolnjen vsak od štirih kumulativnih pogojev iz člena 87(1) ES. Prvič, intervencija mora biti državna ali iz državnih
         sredstev, drugič, intervencija mora biti taka, da lahko vpliva na trgovino med državami članicami, tretjič, pomeniti mora
         prednost za upravičenca in, četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali groziti z izkrivljanjem konkurence (glej zlasti sodbo
         z dne 23. marca 2006 v zadevi Enirisorse, C‑237/04, ZOdl., str. I‑2843, točki 38 in 39 ter navedena sodna praksa).

      53      V obravnavani zadevi ni sporno, da davek, obravnavan v postopku v glavni stvari, izpolnjuje drugi in četrti pogoj, ker bremeni
         storitve – opravljene v zvezi s pristankom zrakoplovov in rekreacijskih plovil – ki se nanašajo na trgovino v Skupnosti, in
         da tak davek, s tem da daje gospodarsko prednost subjektom s sedežem na Sardiniji, kot je bilo omenjeno v točki 32 te sodbe,
         lahko izkrivlja konkurenco.

      54      Vprašanja o razlagi člena 87 ES se tako nanašajo na uporabo dveh drugih pogojev za opredelitev deželnega davka na pristanek
         kot državne pomoči. Dežela Sardinija meni, da ta davek ni mogoče šteti za državno pomoč, ker ne gre ne za uporabo državnih
         sredstev ne za selektivnost ukrepa. Komisija v pisnih stališčih ugotavlja, da ta davek izpolnjuje vse pogoje, navedene v členu 87 ES.

       Uporaba javnih sredstev
      55      Po mnenju dežele Sardinije zakonodaja, obravnavana v postopku v glavni stvari, ne predvideva nobene intervencije, financirane
         z deželnimi sredstvi. Prišlo naj ne bi do nobene opustitve deželnih prejemkov, ker podjetja rezidenti že prispevajo za okoljsko
         izkoriščanje z deležem prejemkov, ki izhajajo iz davkov, ki so jih plačala. Deželni davek na pristanek naj bi povečal te prejemke
         z razširitvijo obveznosti okoljskega prispevanja tudi za tiste, ki kot nerezidenti ne prispevajo k navedenemu izdatku z običajnimi
         davki.

      56      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem pomoči lahko zajema ne le pozitivne dajatve,
         kot so subvencije, posojila ali udeležba v kapitalu podjetij, temveč prav tako ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo
         stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in so zato, ne da bi bili subvencije v pravem pomenu besede, iste narave
         in imajo enake učinke (glej zlasti sodbi z dne 19. septembra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑156/98, Recueil, str. I‑6857,
         točka 25, in z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Chronopost in La Poste proti UFEX in drugim, C‑341/06 P in C‑342/06
         P, ZOdl. str. I‑4777, točka 123 in navedena sodna praksa).

      57      Kot je opozorila Komisija, davčna zakonodaja, kakršna je ta, obravnavana v postopku v glavni stvari, ki nekaterim podjetjem
         omogoča, da niso obdavčena z zadevnim davkom, pomeni državno pomoč, tudi če ne obsega prenosa javnih sredstev, ker gre za
         to, da se zadevne oblasti odpovedo davčnim prejemkom, ki bi jih lahko normalno prejele (zgoraj navedena sodba Nemčija proti
         Komisiji, točke od 26 do 28).

      58      Zato je na podlagi okoliščine, da davčna zakonodaja, obravnavana v postopku v glavni stvari, ne določa dodelitve subvencije,
         ampak neobdavčitev z deželnim davkom na pristanek za uporabnike zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih
         plovil, ki imajo davčni domicil na ozemlju dežele, mogoče ugotoviti, da neobdavčitev lahko pomeni državno pomoč.

       Selektivnost davčne zakonodaje, obravnavane v postopku v glavni stvari
      59      Po mnenju dežele Sardinije različno obravnavanje med podjetji rezidenti in nerezidenti ne pomeni selektivne prednosti. Davčna
         zakonodaja, obravnavana v postopku v glavni stvari, naj namreč ne bi bila selektivna z geografskega vidika, saj je skladno
         z razlago Sodišča v sodbi z dne 6. septembra 2006 v zadevi Portugalska proti Komisiji (C‑88/03, ZOdl., str. I‑7115) referenčni
         okvir, v katerem bi bilo treba presojati „splošnost“ ukrepa, okvir poddržavnega organa, čeprav ima ta zadostno avtonomijo.
         Za tak primer naj bi šlo v postopku v glavni stvari, ker naj bi dežela Sardinija imela avtonomne pristojnosti, podeljene s
         statutom, ki ima moč ustavnega zakona, ki jo pooblašča, da uvede lastne davke. Poleg tega, v skladu z načelom, ki je splošnejše
         od enakosti na davčnem področju, naj bi navedena zakonodaja različno obdavčila položaje, ki so različni de jure in de facto.

      60      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je iz sodne prakse, ki jo navaja tožena stranka v postopku v glavni stvari, jasno razvidno,
         da glede na to, da gre za ukrep, ki ga ni sprejel nacionalni zakonodajalec, ampak poddržavni organ, tak ukrep zgolj zato,
         ker daje prednosti le na delu nacionalnega ozemlja, na katerem se uporablja, ni selektiven v smislu člena 87(1) ES (glej zgoraj
         navedeno sodbo Portugalska proti Komisiji, točki 53 in 57, in sodbo z dne 11. septembra 2008 v združenih zadevah UGT-Rioja
         in drugi, od C‑428/06 do C‑434/06, ZOdl., str. I‑6747, točki 47 in 48).

      61      Vendar je iz te sodne prakse tudi razvidno, da je za presojo selektivnosti ukrepa, ki ga je sprejel poddržavni subjekt, ki
         ima avtonomni status v razmerju do centralne vlade, kakršen je ta, ki ga ima dežela Sardinija, treba preizkusiti, ali ta ukrep
         glede svojega cilja pomeni prednost za posamezna podjetja glede na druga – znotraj pravnega reda, v katerem subjekt izvaja
         svoje pristojnosti – ki so v dejansko in pravno primerljivem položaju (glej sodbo z dne 8. novembra 2001 v zadevi Adria-Wien
         Pipeline in Wietersdorfer ? Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Recueil, str. I‑8365, točka 41, in zgoraj navedeno sodbo Portugalska
         proti Komisiji, točki 56 in 58).

      62      Zato je treba ugotoviti, ali so podjetja z davčnim domicilom zunaj ozemlja dežele glede značilnosti deželnega davka na pristanek
         v dejanskem in pravnem položaju, ki je primerljiv s položajem podjetij s sedežem na tem ozemlju.

      63      Kot je razvidno iz točk 36 in 37 te sodbe, je treba ugotoviti, da so ob upoštevanju narave in cilja navedenega davka vse fizične
         in pravne osebe, ki izvajajo in koristijo storitve pristanka na Sardiniji, v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka
         v postopku v glavni stvari, v objektivno primerljivem položaju ne glede na kraj, v katerem so rezidenti oziroma imajo sedež.
         Iz tega sledi, da se ukrep ne more šteti za splošen, ker se ne uporablja na splošno za gospodarske subjekte, ki s svojimi
         zrakoplovi in rekreativnimi plovili pristajajo na Sardiniji.

      64      Zato davčna zakonodaja, kakršna je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, pomeni ukrep državne pomoči za podjetja
         s sedežem na Sardiniji.

      65      Predložitveno sodišče mora zato ukrepati skladno s to ugotovitvijo.

      66      V teh okoliščinah je treba na drugo in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 87(1) ES razlagati tako, da davčna zakonodaja
         deželne oblasti, ki uveljavlja davek na pristanek, kakršen je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, in ki bremeni
         le fizične in pravne osebe z davčnim domicilom zunaj ozemlja dežele, pomeni ukrep državne pomoči za podjetja s sedežem na
         tem ozemlju.

       Stroški
      67      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Člen 49 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje davčni zakonodaji deželne oblasti, kakršna je ta, določena v členu 4 zakona
            dežele Sardinije št. 4 z dne 11. maja 2006, ki vsebuje različne določbe s področja prihodkov, ponovne opredelitve stroškov,
            socialnih politik in razvoja, v različici, ki izhaja iz člena 3(3) zakona dežele Sardinije št. 2 z dne 29. maja 2007, ki vsebuje
            določbe o letnem in večletnem proračunu dežele – zakon o financah 2007, ki uveljavlja deželni davek na turistične pristanke
            zrakoplovov, namenjenih zasebnemu prevozu oseb, in rekreacijskih plovil, ki bremeni le fizične in pravne osebe z davčnim domicilom
            zunaj ozemlja te dežele.
      2)      Člen 87(1) ES je treba razlagati tako, da davčna zakonodaja deželne oblasti, ki uvaja davek na pristanek, kakršen je ta, ki
            se obravnava v postopku v glavni stvari, in ki bremeni le fizične in pravne osebe z davčnim domicilom zunaj ozemlja dežele,
            pomeni ukrep državne pomoči za podjetja s sedežem ne tem ozemlju.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.