title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. septembra 2013.#M. G. in N. R. proti Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Raad van State (Nizozemska).#Vizumi, azil, priseljevanje in druge politike v zvezi s prostim gibanjem oseb – Politika priseljevanja – Nezakonito priseljevanje in prebivanje – Repatriacija oseb, ki nezakonito prebivajo – Direktiva 2008/115/ES – Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav – Postopek odstranitve – Ukrep pridržanja – Podaljšanje pridržanja – Člen 15(2) in (6) – Pravica do obrambe – Pravica osebe, da se izjasni – Kršitev – Posledice.#Zadeva C‑383/13 PPU.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Vizumi, azil, priseljevanje in druge politike v zvezi s prostim gibanjem oseb — Politika priseljevanja — Nezakonito priseljevanje in prebivanje — Repatriacija oseb, ki nezakonito prebivajo — Direktiva 2008/115/ES — Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav — Postopek odstranitve — Ukrep pridržanja — Podaljšanje pridržanja — Člen 15(2) in (6) — Pravica do obrambe — Pravica osebe, da se izjasni — Kršitev — Posledice“
      V zadevi C‑383/13 PPU,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Raad van State (Nizozemska) z odločbo z dne 5. julija 2013, ki je prispela na Sodišče istega dne, v postopku

         M. G.,

         N. R.

      proti

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, G. Arestis, J.‑C. Bonichot (poročevalec), A. Arabadžiev in J. L. da Cruz Vilaça, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: M.‑A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi predloga predložitvenega sodišča z dne 5. julija 2013, ki je na Sodišče prispel istega dne, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 107 Poslovnika Sodišča obravnava po nujnem postopku,
      na podlagi sklepa drugega senata z dne 11. julija 2013, da se temu predlogu ugodi,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. avgusta 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za G. N. C. Blomjous in M. Strooij, odvetnika,

               —

               za R. L. M. Weber in R. M. Seth Paul, odvetnika,

               —

               za nizozemsko vlado J. Langer in M. Bulterman, agenta,

               —

               za poljsko vlado K. Pawłowska in M. Arciszewski, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande ter A. Bouquet in R. Troosters, agenti,

         po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 15(6) Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL L 348, str. 98) in člena 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Ta predlog je bil na eni strani vložen v okviru spora med G. in R. in Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (državni sekretar za varnost in pravosodje) ter na drugi glede zakonitosti odločb o podaljšanju ukrepov pridržanja z namenom odstranitve, ki so bili sprejeti v zvezi z njima.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               V uvodnih izjavah 11, 13 in 16 Direktive 2008/115 je navedeno:

                        „(11)

                        Vzpostaviti bi bilo treba skupne minimalne ukrepe pravnega varstva za odločbe v zvezi z vrnitvijo, da se zagotovi učinkovito varstvo interesov zadevnih posameznikov. […]

                  […]

                        (13)

                        Pri uporabi prisilnih ukrepov bi bilo treba izrecno upoštevati načeli sorazmernosti in učinkovitosti glede […] uporabljen[ih] ukrep[ov] in zastavljen[ih] cilje[v]. […] Državam članicam bi morala biti omogočena uporaba različnih možnosti za spremljanje prisilnega vračanja.

                  […]

                        (16)

                        Uporaba pridržanja z namenom odstranitve bi morala biti omejena in bi morala v zvezi z uporabljenimi ukrepi in zastavljenimi cilji upoštevati načelo sorazmernosti. Pridržanje je upravičeno samo z namenom priprave vrnitve ali izvedbe postopka odstranitve in če uporaba milejših prisilnih ukrepov ni zadostna.“

               4

               Člen 1 Direktive 2008/115 določa:
               „Ta direktiva določa skupne standarde in postopke, ki se uporabljajo v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, v skladu s temeljnimi pravicami kot splošnimi načeli prava Skupnosti in mednarodnega prava, vključno z obveznostmi, ki se nanašajo na zaščito beguncev in človekove pravice.“

               5

               Člen 2 Direktive 2008/115 določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za državljane tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice.
               […]“

               6

               Člen 15 Direktive 2008/115 določa:
               „1.   Razen če v določenem primeru ni možno učinkovito uporabiti drugih zadostnih, vendar manj prisilnih ukrepov, lahko države članice pridržijo državljana tretje države, ki je v postopku vračanja, le, da pripravijo vrnitev in/ali izvedejo postopek odstranitve, zlasti če:

                        (a)

                        obstaja nevarnost pobega, ali

                        (b)

                        se zadevni državljan tretje države izogiba ali ovira pripravo vrnitve ali postopek odstranitve.

                  Obdobje pridržanja je kar se da kratko in traja le toliko časa, kolikor trajajo postopki za ureditev odstranitve, ti pa se izvedejo skrbno.
               2.   Pridržanje odredijo upravni ali sodni organi.
               Odredba mora biti pisna, v njej morajo biti navedeni dejanski in pravni razlogi.
               Če so pridržanje odredili upravni organi, države članice:

                        (a)

                        zagotovijo hiter sodni pregled zakonitosti pridržanja, o kateri odločijo kar se da hitro po začetku pridržanja;

                        (b)

                        ali zadevnemu državljanu tretje države zagotovijo pravico, da začne postopek, s katerim se zakonitost pridržanja hitro pregleda kar se da hitro po sprožitvi ustreznega postopka. V tem primeru države članice nemudoma obvestijo zadevnega državljana tretje države o možnosti uvedbe takega postopka.

                  Če je pridržanje nezakonito, se zadevnega državljana tretje države nemudoma izpusti.
               3.   V vsakem primeru se na zahtevo zadevnega državljana tretje države ali po uradni dolžnosti pridržanje pregleda v razumnih časovnih presledkih. V primeru podaljšanja pridržanja pregled nadzira sodni organ.
               4.   Kadar s pravnega vidika ali iz drugih razlogov ni več upravičeno pričakovati odstranitve ali ker pogoji iz odstavka 1 niso več izpolnjeni, pridržanje ni več upravičeno in zadevna oseba se nemudoma izpusti.
               5.   Pridržanje traja, dokler so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1 in kolikor je to potrebno, da se zagotovi uspešna odstranitev. Vsaka država članica določi omejeno obdobje pridržanja, ki ne sme presegati šestih mesecev.
               6.   Države članice ne smejo podaljšati obdobja iz odstavka 5, razen za omejeno obdobje, ki v skladu z nacionalno zakonodajo ne sme presegati dvanajst mesecev, kadar obstaja verjetnost, da bo postopek odstranitve kljub vsem ustreznim prizadevanjem trajal dlje zaradi:

                        (a)

                        nezadostnega sodelovanja zadevnega državljana tretje države, ali

                        (b)

                        zamud pri pridobivanju potrebne dokumentacije iz tretjih držav.“

         Nizozemska ureditev

               7

               Člen 2.1(1) splošnega zakona o upravi (Algemene wet bestuursrecht) določa, da ima vsakdo pravico, da mu zaradi varstva njegovih interesov v razmerjih z upravo pomaga ali ga zastopa pooblaščenec.

               8

               Člen 4.8(1) navedenega zakona določa, da uprava pred sprejetjem odločbe, ki bo najbrž posegala v položaj zadevne osebe, ki ni predlagala sprejetja te odločbe, tej stranki omogoči, da se izjasni, če navedena odločba temelji na elementih v zvezi z dejstvi in interesi, ki se nanašajo na zadevno osebo, in teh elementov ni posredovala zadevna oseba.

               9

               Člen 59(1), uvodni stavek in (a), zakona o tujcih iz leta 2000 (Vreemdelingenwet 2000, v nadaljevanju: Vw 2000) določa, da lahko Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie tujca, ki nezakonito prebiva, če to zahteva javni red ali javna varnost, pridrži zaradi njegove prisilne odstranitve.

               10

               Člen 59(5) Vw 2000 določa, da trajanje pridržanja iz odstavka 1 ne sme presegati šestih mesecev.

               11

               Odstavek 6 navedenega člena 59 določa, da se sme obdobje iz navedenega odstavka 5 podaljšati za dodatnih dvanajst mesecev, kadar obstaja verjetnost, da bo postopek odstranitve, kljub vsem ustreznim prizadevanjem, zaradi nezadostnega sodelovanja tujca ali ker potrebna dokumentacija iz tretjih držav še ni pridobljena, trajal dlje.

               12

               Člen 94(4) Vw 2000 določa, da Rechtbank odloči, da je tožba zoper ukrep pridržanja utemeljena, če ugotovi, da je ta uporabljen v nasprotju z Vw 2000, ali če se po tehtanju vseh zadevnih interesov ne izkaže za razumno utemeljenega. V tem primeru Rechtbank odredi odpravo ukrepa.

               13

               Člen 106(1) Vw 2000 omogoča Rechtbank, da tujcu prisodi odškodnino, ki jo plača država članica, če odredi odpravo ukrepa odvzema prostosti ali če je odvzem prostosti že odpravljen pred preizkusom predloga za odpravo tega ukrepa.

               14

               Odstavek 2 tega člena 106 Vw 2000 določa, da se odstavek 1 tega člena smiselno uporablja, če oddelek za upravne spore Raad van State odredi odpravo ukrepa odvzema prostosti.

               15

               Člen 5.1a(1) uredbe iz leta 2000 o tujcih (Vreemdelingenbesluit 2000) določa, da se lahko tujca, ki prebiva nezakonito, če to zahteva javni red ali javna varnost, pridrži, če:

                        „(a)

                        obstaja nevarnost pobega, ali

                  ali

                        b)

                        se tujec izogiba ali ovira pripravo vrnitve ali postopek odstranitve.“

         Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               16

               Nizozemski organi so 24. oktobra oziroma 11. novembra 2012 v okviru postopka odstranitve pridržali G. in R. Z odločbama z dne 19. oziroma 29. aprila 2013 je bilo njuno pridržanje, zlasti zaradi nezadostnega sodelovanja zadevnih oseb pri odstranitvi, podaljšano za obdobje, ki ne presega dvanajstih mesecev.

               17

               G. in R. sta vsak zase zoper zanju zadevni odločbi o podaljšanju vložila tožbo. Rechtbank Den Haag, prvostopenjsko sodišče, je s sodbama z dne 22. in 24. maja 2013 ugotovilo kršitev pravice do obrambe, vendar je tožbi zavrnilo, ker je ocenilo, da posledica te kršitve ni razglasitev ničnosti odločb o podaljšanju. G. in R. sta zoper ti sodbi vložila pritožbo pri Raad van State.

               18

               To sodišče meni, da dejansko stanje v sporu o glavni stvari spada na področje uporabe Direktive 2008/115. Ravno tako naj ne bi bilo sporno, da je bila pravica do obrambe kršena, ker zadevni osebi glede na pogoje, ki jih določa nacionalno pravo in ki se obravnavajo v glavni stvari, pred sprejetjem odločb o podaljšanju nista bili pravilno zaslišani.

               19

               Pojasnjuje, da sodišča v skladu z nacionalnim pravom odločajo o pravnih posledicah take kršitve, pri čemer upoštevajo interes podaljšanja pridržanja, in torej niso zavezana razglasiti ničnost odločbe o podaljšanju, ki je bila sprejeta, ne da bi bila zadevna oseba predhodno zaslišana, če je interes za ohranitev pridržanja prednosten.

               20

               Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali je taka sodna praksa združljiva s pravom Unije. Pojasnjuje tudi, da nizozemsko pravo določa, da pristojni organi nimajo možnosti sprejeti nove odločbe, če nacionalno sodišče ugotovi, da je treba odločbo o pridržanju razglasiti za nično in zadevno osebo nemudoma izpustiti.

               21

               Raad van State je zato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali to, da nacionalna uprava pri sprejemanju odločbe o podaljšanju v smislu člena 15(6) Direktive 2008/115 […] krši splošno načelo spoštovanja pravice do obrambe iz člena 41(2) [Listine], brezpogojno in vedno povzroči odpravo pridržanja?

                        2.

                        Ali navedeno načelo spoštovanja pravice do obrambe dopušča tehtanje interesov, pri katerem se poleg teže kršitve navedenega načela in posledičnega posega v interese tujca upošteva tudi interes države članice, zaradi katerega se sprejme podaljšanje pridržanja?“

         Predlog za sprejetje predhodne odločbe

         Nujni postopek

               22

               Raad van State je na podlagi določb zadnjega odstavka člena 267 PDEU in člena 107 Poslovnika Sodišča predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku predhodnega odločanja.

               23

               Predložitveno sodišče je ta predlog obrazložilo s tem, da je zatrjevalo, da sta državljana tretje države iz sporov v glavni stvari, ki jih obravnava, pridržana in da njun položaj spada na področje uporabe določb naslova V Pogodbe DEU v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice. Če bi bil odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, bi bilo treba pridržanji takoj odpraviti. Nikalen odgovor na prvo vprašanja pa bi pomenil, da je tehtanje interesov dejansko mogoče in da bi ga Raad van State moralo izvesti in skrbno preučiti, ali je treba zaradi tega tehtanja interesov pridržanji opraviti.

               24

               V zvezi s tem je treba spomniti, prvič, da se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe nanaša na razlago Direktive 2008/115, ki spada v poglavje 3 naslova V Pogodbe. Torej ga je mogoče obravnavati po nujnem postopku predhodnega odločanja iz člena 23a Statuta Sodišča Evropske unije in člena 107 Poslovnika.

               25

               Drugič, ugotoviti je treba, kot je poudarilo predložitveno sodišče, da je tožečima strankama v postopku v glavni stvari dejansko odvzeta prostost in da je lahko posledica rešitve sporov o glavni stvari to, da je treba ta odvzem prostosti nemudoma odpraviti.

               26

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je drugi senat Sodišča 11. julija 2013 po opredelitvi generalnega pravobranilca na predlog sodnika poročevalca ugodil predlogu predložitvenega sodišča, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku.

         Vprašanji za predhodno odločanje

               27

               Predložitveno sodišče s svojima vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije, podrobneje člen 15(2) in (6) Direktive 2008/115, razlagati tako, da je treba pridržanje nemudoma odpraviti, če se pri podaljšanju ukrepa pridržanja v okviru upravnega postopka krši pravica osebe, da se izjasni, ali pa lahko nacionalno sodišče, pristojno za presojo zakonitosti te odločbe o podaljšanju, to pridržanje ohrani, če ugotovi, da je po opravljenem tehtanju prisotnih interesov, še vedno utemeljeno.

               28

               Treba je ugotoviti, da predložitveno sodišče v okoliščinah sporov, o katerih odloča, šteje za nesporno, da je bila pri sprejemanju odločb o podaljšanju pridržanja kršena pravica osebe, da se izjasni. Sodišču zato v okviru tega nujnega postopka predhodnega odločanja ni treba odločati o pogojih, v katerih je z vidika prava Unije kršena obveznost spoštovanja pravice osebe, da se izjasni, ampak mora predložitvenemu sodišču le navesti, katere posledice to pravo določa za tako kršitev.

               29

               V zvezi s tem je treba navesti, da Direktiva 2008/115 v poglavju III, naslovljenem „Postopkovni varovalni ukrepi“, določa obliko, v kateri morajo biti sprejete odločbe o odstranitvi, ki morajo biti med drugim izdane v pisni obliki ter obrazložene, in zahteva, da države članice zagotovijo učinkovita pravna sredstva zoper te odločbe. Ta direktiva v poglavju IV v zvezi s pridržanjem z namenom odstranitve med drugim v členu 15(2) določa,, da pridržanje odredijo upravni ali sodni organi v pisnem aktu, v katerem morajo biti navedeni dejanski in pravni razlogi za odločbo o pridržanju, in opredeljuje pogoje za sodni pregled te odločbe, če jo sprejmejo upravni organi. Člen 15(2), zadnji pododstavek, Direktive 2008/115 poleg tega določa, da se zadevnega državljana tretje države nemudoma izpusti, če pridržanje ni zakonito.

               30

               Poleg tega je treba navesti, da čeprav člen 15(6) te direktive določa, da smejo države članice, če so izpolnjeni določeni vsebinski pogoji, v skladu z nacionalno zakonodajo obdobje pridržanja z namenom odstranitve podaljšati za omejeno obdobje, ki v skladu z nacionalno zakonodajo ne sme presegati dvanajstih mesecev, ta določba ne vsebuje nobenega postopkovnega pravila.

               31

               Ugotoviti je torej treba, da čeprav so avtorji Direktive 2008/115 tako nameravali določiti podroben okvir za jamstva, ki so zagotovljena zadevnim državljanom tretjih držav tako glede odločbe o odstranitvi kot glede odločb o pridržanju, pa nasprotno niso določili, ali in v kakšnih pogojih je treba zagotoviti spoštovanje pravice teh državljanov, da se izjasnijo, niti posledic kršitve te pravice, razen splošne zahteve o izpustitvi v primeru nezakonitega pridržanja.

               32

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je pravica do obrambe, ki zajema pravico osebe, da se izjasni, in pravico dostopa do spisa, ena od temeljnih pravic, ki so sestavni del pravnega reda Unije in so zajete v Listini (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013 v združenih zadevah Komisija in drugi proti Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, točki 98 in 99 ter navedena sodna praksa). Res je tudi, da se spoštovanje te pravice zahteva, čeprav zakonodaja, ki se uporabi, izrecno ne določa take postopkovne zahteve (glej v tem smislu sodbo z dne 22. novembra 2012 v zadevi M., C‑277/11, točka 86 in navedena sodna praksa).

               33

               Vendar je Sodišče že odločilo, da temeljne pravice, kot je spoštovanje pravice do obrambe, ne pomenijo absolutnih pravic, ampak so lahko omejene, pod pogojem, da te omejitve dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih zasleduje zadevni ukrep, in da glede na zasledovani cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi zadeval samo bistvo tako zagotovljenih pravic (sodba z dne 15. junija 2006 v zadevi Dokter in drugi, C-28/05, ZOdl. str. I-5431, točka 75).

               34

               Poleg tega je treba obstoj kršitve pravice do obrambe presojati glede na posebne okoliščine vsakega posameznega primera (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2011 v zadevi Solvay proti Komisiji, C-110/10 P, ZOdl., str. I-10439, točka 63), zlasti glede na vrsto zadevnega akta, okoliščine njegovega sprejetja in pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (zgoraj navedena sodba Komisija in drugi proti Kadi, točka 102 in navedena sodna praksa).

               35

               Obveznost spoštovanja pravice naslovnikov odločb do obrambe, ki pomembno vplivajo na njihove interese, velja načeloma za organe držav članic, kadar sprejemajo ukrepe na področju uporabe prava Unije. Kadar pogojev, v katerih je kot v tej zadevi treba zagotoviti spoštovanje pravice nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav do obrambe, niti posledic kršitve te pravice ne določa pravo Unije, te pogoje in te posledice določi nacionalno pravo, pod pogojem, da so ukrepi, sprejeti v zvezi s tem, enaki tistim, ki so jih deležni posamezniki v primerljivem položaju po nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti) in praktično ne onemogočajo ali pretirano ne otežujejo izvajanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu med drugim sodbi z dne 18. decembra 2008 v zadevi Sopropé, C-349/07, ZOdl., str. I-10369, točka 38, in z dne 19. maja 2011 v zadevi Iaia in drugi, C-452/09, ZOdl., str. I-4043, točka 16).

               36

               Vendar, čeprav države članice lahko dopuščajo izvajanje pravice teh državljanov do obrambe na podlagi enakih pravil kot veljajo za notranje položaje, morajo biti ta pravila v skladu s pravom Unije in zlasti ne smejo ogrožati polnega učinka Direktive 2008/115.

               37

               Države članice morajo torej upoštevati sodno prakso v zvezi s spoštovanjem pravice do obrambe in sistem Direktive 2008/115, ko pri izvajanju postopkovne avtonomije določajo pogoje, v katerih je treba zagotoviti spoštovanje pravice državljanov tretjih držav, ki nezakonito prebivajo, do obrambe, in posledice kršitve te pravice.

               38

               Glede vprašanj predložitvenega sodišča je treba spomniti, da v skladu s pravom Unije kršitev pravice do obrambe, zlasti pravice osebe, da se izjasni, povzroči razglasitev ničnosti odločbe, sprejete v zadevnem upravnem postopku, le, če bi bil rezultat tega postopka, v primeru, da te kršitve ne bi bilo, drugačen (glej v tem smislu med drugim sodbe z dne 14. februarja 1990 v zadevi Francija proti Komisiji, C-301/87, Recueil, str. I-307, točka 31; z dne 5. oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-288/96, Recueil, str. I-8237, točka 101; z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware proti Svetu, C-141/08 P, ZOdl., str. I-9147, točka 94, in z dne 6. septembra 2012, Storck proti UUNT, C‑96/11 P, točka 80).

               39

               Iz tega izhaja, prvič, da vsaka nepravilnost v zvezi z izvajanjem pravice do obrambe v upravnem postopku podaljšanja pridržanja državljana tretje države z namenom njegove odstranitve ne pomeni kršitve te pravice. Drugič, posledica vsake kršitve, zlasti pravice osebe, da se izjasni, zato ni nezakonitost sprejete odločbe v smislu člena 15(2), zadnji pododstavek, Direktive 2008/115, zaradi česar se zadevni državljan torej ne izpusti avtomatično.

               40

               Da bi se ugotovila taka nezakonitost, mora namreč nacionalno sodišče, ko oceni, da je podana kršitev, ki zadeva pravico do obrambe, preveriti, ali bi lahko imel glede na dejanske in pravne okoliščine, ki so specifične za obravnavano zadevo, zadevni upravni postopek drugačen rezultat, ker bi zadevni državljani tretje države lahko uveljavljali elemente, ki bi utemeljevali odpravo njihovega pridržanja.

               41

               To, da se nacionalnemu sodišču ne bi priznalo take diskrecijske pravice in da bi se zahtevalo, da vsaka kršitev pravice osebe, da se izjasni, avtomatično povzroči razglasitev ničnosti odločbe o podaljšanju pridržanja in njegovo odpravo, čeprav dejansko taka kršitev ne bi vplivala na to odločbo o podaljšanju in čeprav bi bili izpolnjeni vsebinski pogoji za pridržanje iz člena 15 Direktive 2008/115, bi lahko ogrozilo polni učinek te direktive.

               42

               Na eni strani je treba namreč spomniti, da je v skladu z uvodno izjavo 2 navedene direktive njen cilj vzpostavitev učinkovite politike odstranitev in repatriacije, ki temelji na skupnih standardih, da se osebe vrnejo na human način in ob polnem spoštovanju njihovih temeljnih pravic in dostojanstva. Prav tako je treba na podlagi uvodne izjave 13 te direktive pri uporabi prisilnih ukrepov glede uporabljenih ukrepov in zastavljenih ciljev izrecno upoštevati ne le načelo sorazmernosti ampak tudi načelo učinkovitosti.

               43

               Na drugi strani pa je odstranitev vseh državljanov tretjih držav, ki nezakonito prebivajo, v skladu s sistemom Direktive 2008/115 prednostna naloga držav članic (glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2011 v zadevi Achughbabian, C-329/11, ZOdl., str. I-12695, točka 38).

               44

               Nadzor nacionalnega sodišča glede zatrjevane kršitve pravice osebe, da se izjasni v upravnem postopku sprejemanja odločbe o podaljšanju pridržanja v smislu člena 15(6) Direktive 2008/115, mora torej glede na posebne dejanske in pravne okoliščine vsakega posameznega primera zajemati preverjanje, ali je bila zaradi postopkovnih kršitev osebam, ki so se nanje sklicevale, dejansko odvzeta možnost boljše obrambe in to v taki meri, da bi lahko imel ta upravni postopek drugačen rezultat.

               45

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba pravo Unije, podrobneje člen 15(2) in (6), Direktive 2008/115, razlagati tako, da če se pri podaljšanju ukrepa pridržanja v okviru upravnega postopka krši pravica osebe, da se izjasni, nacionalno sodišče, pristojno za presojo zakonitosti te odločbe, ukrep pridržanja odpravi le, če ugotovi, da je, glede na vse dejanske in pravne okoliščine vsakega posameznega primera, ta kršitev osebi, ki se nanjo sklicuje, dejansko odvzela možnost boljše obrambe in to v taki meri, da bi lahko imel ta upravni postopek drugačen rezultat.

         Stroški

               46

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Pravo Unije, podrobneje člen 15(2) in (6) Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, je treba razlagati tako, da če se pri podaljšanju ukrepa pridržanja v okviru upravnega postopka krši pravica osebe, da se izjasni, nacionalno sodišče, pristojno za presojo zakonitosti te odločbe, ukrep pridržanja odpravi le, če ugotovi, da je, glede na vse dejanske in pravne okoliščine vsakega posameznega primera, ta kršitev osebi, ki se nanjo sklicuje, dejansko odvzela možnost boljše obrambe in to v taki meri, da bi lahko imel ta upravni postopek drugačen rezultat.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 15. februarja 2011. # Yorma’s AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje besedni element ,yorma's' - Prejšnja besedna znamka Skupnosti NORMA - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredba (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-213/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 15. februarja 2011 – Yorma’s proti UUNT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (YORMA’S)
      (Zadeva T-213/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje besedni element ,yorma’s‘ – Prejšnja besedna znamka Skupnosti NORMA – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 26, 55, 86 in 88.)
      Predmet

               Tožba, vložena zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 20. februarja 2009 (zadeva R 1879/2007-1), ki se nanaša
                  na postopek z ugovorom med družbama Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG in Yorma’s AG.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Yorma’s AG

               Zadevna znamka Skupnosti:

               Figurativna znamka, ki vsebuje besedni element „yorma’s“, za storitve iz razredov 35 in 42 – zahteva za registracijo št. 2048205

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               Besedna znamka NORMA (znamka Skupnosti št. 213769) za proizvode iz razredov 3, 5, 8, 16, 18, 21, 25 in od 28 do 36 in oznaka
                  firme NORMA, ki se uporablja pri poslovanju v Nemčiji, ter figurativni znak NORMA.

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev izpodbijane odločbe in zavrnitev prijave znamke Skupnosti

         Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	DružbiYorma’s AG se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 28. januarja 2009.#Centro Studi Antonio Manieri Srl proti Svetu Evropske unije.#Javna naročila storitev - Postopek javnega razpisa za vsestransko upravljanje jasli - Sklep o uporabi storitev Urada za infrastrukturo in logistiko (UIB) in o odstopu od postopka javnega razpisa.#Zadeva T-125/06.

text:
      Zadeva T-125/06
      Centro Studi Antonio Manieri Srl
      proti
      Svetu Evropske unije
      „Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa za vsestransko upravljanje jasli – Sklep o uporabi storitev Urada za infrastrukturo in logistiko (UIB) in o odstopu od postopka javnega razpisa“
      Povzetek sodbe
      1.      Postopek – Roki za pritožbe – Prekluzija
      (Statut Sodišča, člen 45)
      2.      Proračun Evropskih skupnosti – Finančna uredba – Določbe, ki se uporabljajo za postopke oddaje javnih naročil – Področje uporabe
      (Uredba Sveta (ES) št. 1605/2002, člen 88; Uredba Komisije (ES) št. 2342/2002, člen 116(7))
      3.      Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Obveznost upoštevanja načel enakega obravnavanja ponudnikov
            in preglednosti
      4.      Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Stroški, nastali ponudniku – Pravica do odškodnine – Neobstoj
      (Uredba Sveta (ES) št. 1605/2002, člen 101)
      1.      Pojma višja sila in nepredvidene okoliščine v smislu člena 45 Statuta Sodišča vsebujeta poleg objektivnega elementa, ki zadeva
         nenavadne okoliščine in okoliščine, na katere zainteresirani nima vpliva, tudi subjektivni element, ki od zainteresiranega
         zahteva, da se zavaruje pred posledicami nenavadnega dogodka tako, da sprejme potrebne ukrepe brez pretiranih žrtev. Zainteresirani
         mora posebej skrbno spremljati potek postopka in zlasti izkazati skrbnost glede spoštovanja določenih rokov. Tako se pojem
         višja sila ne uporablja za položaj, v katerem bi se skrbna in preudarna oseba objektivno mogla izogniti poteku roka za vložitev
         tožbe.

      (Glej točko 28.)
      2.      Iz člena 88 Uredbe št. 1605/2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti, in člena 116(7)
         Uredbe št. 2342/2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje finančne uredbe izhaja, da spada opravljanje storitev izključno
         na področje uporabe pravil o javnih naročilih, kadar je predmet upravnega dogovora, ki so ga med seboj sklenile službe institucij
         Skupnosti. Urad za infrastrukturo in logistiko (UIB) je služba institucij Skupnosti v smislu člena 116(7). Iz tega izhaja,
         da Svet pri sprejetju sklepa o uporabi storitev UIB ni bil dolžan spoštovati pravil o javnih naročilih.

      (Glej točke od 46 do 48.)
      3.      Instituciji, ki je naročnik, ni treba spoštovati le načela enakega obravnavanja ponudnikov, ampak tudi načelo preglednosti.
         Načelo preglednosti vsebuje obveznost naročnika, da javno objavi vse podrobne podatke v zvezi s potekom celotnega postopka.
         Vendar sta cilja objave, ki ju mora naročnik spoštovati v okviru obveznosti preglednosti, na eni strani zagotavljanje tega,
         da imajo vsi ponudniki enake možnosti, in na drugi strani varovanje legitimnih pričakovanj ponudnikov, ki so bili spodbujeni
         k vnaprejšnjim nepovrnljivim vlaganjem.

      (Glej točke 86, 87 in 89.)
      4.      Iz člena 101 Uredbe št. 1605/2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti, je razvidno,
         da naročnik ponudnikom, ki so sodelovali v postopku javnega razpisa, ki je bil preklican, ne dolguje nobene odškodnine. Iz
         tega izhaja, da načeloma stroški in izdatki, ki jih je imel ponudnik zaradi sodelovanja v postopku javnega razpisa, ne morejo
         pomeniti škode, ki bi jo bilo mogoče povrniti s prisojo odškodnine.

      (Glej točko 102.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 28. januarja 2009(*)

      „Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa za vsestransko upravljanje jasli – Sklep o uporabi storitev Urada za infrastrukturo in logistiko (UIB) in o odstopu od postopka javnega razpisa“
      V zadevi T‑125/06,
      Centro Studi Antonio Manieri Srl s sedežem v Rimu (Italija), ki ga zastopajo C. Forte, M. Forte in G. Forte, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki ga zastopajo A. Vitro, P. Mahnič in M. Balta, zastopniki,

      tožena stranka,
      zaradi, prvič, predloga za razglasitev ničnosti sklepa Sveta, ki je bil objavljen z dopisom generalnega sekretariata z dne
         16. januarja 2006 in se nanaša na odstop od postopka javnega razpisa 2003/S 209‑187862 za vsestransko upravljanje jasli, drugič,
         predloga za razglasitev ničnosti pozitivne ocene o predlogu Urada za infrastrukturo in logistiko (UIB) za upravljanje istih
         storitev, in tretjič, odškodninskega zahtevka,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi I. Pelikánová, predsednica, K. Jürimäe (poročevalka), sodnica, in S. Soldevila Fragoso, sodnik,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. junija 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, Centro Studi Antonio Manieri Srl, je družba, specializirana za upravljanje izobraževalnih dejavnosti in organizacij.

      2        Svet je 20. oktobra 2003 objavil javni razpis z omejenim postopkom za naročilo storitev z naslovom „B‑Bruselj: Vsestransko
         upravljanje jasli, 2003/S 209-187862“ (v nadaljevanju: postopek javnega razpisa).

      3        Svet je z dopisom generalnega sekretariata z dne 7. januarja 2004 tožečo stranko obvestil, da je odbor za ocenjevanje sprejel
         njeno prijavo, in potrdil, da izpolnjuje zahtevane pogoje za sodelovanje v omejenem postopku.

      4        Dostava specifikacij v zvezi s postopkom javnega razpisa, ki je bila najprej predvidena za julij 2004, je bila dvakrat preložena.
         Končno so bile specifikacije poslane tožeči stranki z dopisom z dne 8. decembra 2004 skupaj z osnutkom pogodbe. Rok za vložitev
         ponudb je bil določen za 28. februar 2005.

      5        Na začetku leta 2005 je tožeča stranka pri Svetu vložila ponudbo. Svet je z dopisom generalnega sekretariata z dne 21. aprila
         njen prejem potrdil.

      6        Svet je z dopisom z dne 20. decembra 2005 tožečo stranko obvestil, da je bil datum za sprejetje sklepa prestavljen na 16.
         januar 2006.

      7        Svet je z dopisom generalnega sekretariata z dne 16. januarja 2006 tožečo stranko po faksu obvestil o svojem sklepu, da, prvič,
         odstopi od postopka javnega razpisa, in drugič, da upravljanje jasli zaupa Uradu za infrastrukturo in logistiko (UIB) v Bruslju.
         V tem dopisu je bilo navedeno:

      „Generalni sekretariat je sklenil, da v skladu z določbami točke 4 specifikacij, sestavljenih na podlagi člena 101 Uredbe
         Sveta št. 1605/2002, odstopi od postopka zadevnega javnega razpisa.

      Generalni sekretariat je pozitivno ocenil predlog, ki mu ga je v drugi polovici leta 2005 poslal UIB […] v zvezi z upravljanjem
         in neposrednim pedagoškim vodenjem jasli, namenjenih predvsem otrokom uradnikov generalnega sekretariata.

      Pri preučitvi te možnost so se pokazale številne prednosti, zlasti kar zadeva osebju zagotovljene pogodbene pogoje, ekonomijo
         obsega in optimizacijo razpoložljivih sredstev v okviru ustreznega medinstitucionalnega sodelovanja.

      […]“
      8        Z dopisom z dne 15. februarja 2006 je tožeča stranka od Sveta zahtevala pojasnila o dopisu z dne 16. januarja 2006 in navedla
         nekaj trditev, s katerimi je izpodbijala njegovo vsebino.

      9        Z dopisom z dne 3. marca 2006 je Svet odgovoril na vprašanja in trditve tožeče stranke.

       Postopek
      10      Tožeča stranka je to tožbo vložila 20. marca 2006 po faksu. Izvirnik tožbe je bil poslan 17. marca 2006 po pošti. V sodno
         tajništvo Sodišča prve stopnje je prispela 3. maja 2006. Popravek v zvezi s predlogom za pripravljalne ukrepe je bil vložen
         20. maja 2006.

      11      S sklepom z dne 12. junija 2006 je predsednik Sodišča prve stopnje zadevo dodelil četrtemu senatu.

      12      Svet je 18. julija 2006 vložil odgovor na tožbo.

      13      Rok za vložitev replike je bil določen za 10. oktober 2006. Replika je bila poslana 6. oktobra 2006 po pošti. V sodno tajništvo
         Sodišča prve stopnje je prispela 12. oktobra 2006.

      14      Tožeča stranka je 10. oktobra 2006 vložila dodaten predlog za dostavo dokumentov iz naslova pripravljalnih ukrepov.

      15      Svet je 23. oktobra 2006 vložil stališča o tem predlogu.

      16      Pisni postopek je bil končan z vložitvijo duplike 30. novembra 2006.

      17      S sklepom z dne 18. januarja 2007 je predsednik Sodišča prve stopnje zadevo predodelil tretjemu senatu.

      18      Zaradi zadržanosti sodnika poročevalca je predsednik Sodišča prve stopnje zadevo predodelil drugemu senatu.

       Predlogi strank
      19      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razglasi ničnost sklepa generalnega sekretariata Sveta z dne 16. januarja 2006 o odstopu od postopka javnega razpisa;
      –        razglasi ničnost pozitivne ocene predloga UIB;
      –        sprejme vse akte za zaščito njenih pravic in upravičenj, vključno z naložitvijo ustavitve izvajanja pogodbe z UIB;
      –        ex aequo et bono določi škodo, ki jo je utrpela;

      –        Svetu naloži plačilo stroškov.
      20      Svet Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        primarno, razglasi, da je tožba nedopustna, ker je bila vložena po poteku najdaljšega roka, določenega v členu 230 ES;
      –        podredno, predloga za razglasitev ničnosti in odškodninski zahtevek razglasi za neutemeljene;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Dopustnost
      21      Svet se sklicuje na nedopustnost tožbe in replike, ki naj bi bili vloženi zunaj roka.

      1.     Spoštovanje roka za vložitev tožbe
      22      Člen 230, peti odstavek, ES določa, da je rok za vložitev ničnostne tožbe dva meseca od objave akta ali njegovega uradnega
         obvestila tožniku, če tega ni bilo, pa od dneva, ko je zanj izvedel. V skladu s členom 102(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje
         je treba zaradi oddaljenosti ta rok podaljšati za deset dni.

      23      V obravnavanem primeru je bil sklep Sveta poslan tožeči stranki z dopisom generalnega sekretariata z dne 16. januarja 2006,
         in sicer naslednji dan po faksu. Na obravnavi je tožeča stranka izrecno priznala, da je ta dopis prejela 17. januarja 2006.

      24      Glede na to, da je tožeča stranka dopis prejela 17. januarja 2006, je rok za vložitev ničnostne tožbe zoper zadevni sklep,
         ki je bil zaradi oddaljenosti podaljšan za deset dni, potekel v ponedeljek 27. marca 2006 ob polnoči (dies ad quem).

      25      Ugotoviti je treba, da je kopija tožbe prispela v sodno tajništvo po faksu 20. marca 2006 in da je bil nato izvirnik vložen
         3. maja 2006.

      26      Na podlagi člena 43(6) Poslovnika se 20. marec 2006 šteje za datum vložitve akta le, če je bil podpisani izvirnik akta vložen
         v sodnem tajništvu najpozneje čez deset dni, to je najpozneje 30. marca 2006 ob polnoči. Ker je bil v obravnavanem primeru
         podpisani izvirnik tožbe vložen šele 3. maja 2006, datuma 20. marca 2006 ni mogoče šteti za datum vložitve akta. Zato je edini
         datum, ki ga je treba upoštevati pri presoji, ali je bila tožba morda vložena prepozno, 3. maj 2006. Ker se ta datum nanaša
         na dan po dies ad quem, je tožba prepozna in jo je treba načeloma razglasiti za nedopustno.

      27      Vendar je treba preveriti, ali so bile v obravnavanem primeru podane nepredvidene okoliščine ali višja sila, kar bi Sodišču
         prve stopnje omogočilo odstopanje od zadevnega roka na podlagi člena 45, drugi odstavek, Statuta Sodišča, ki velja za postopek
         pri Sodišču prve stopnje na podlagi člena 53 tega statuta.

      28      Pojma „višja sila“ in nepredvidene okoliščine v smislu člena 45 Statuta Sodišča vsebujeta poleg objektivnega elementa, ki
         zadeva nenavadne okoliščine in okoliščine, na katere zainteresirani nima vpliva, tudi subjektivni element, ki od zainteresiranega
         zahteva, da se zavaruje pred posledicami nenavadnega dogodka tako, da sprejme potrebne ukrepe brez pretiranih žrtev. Zainteresirani
         mora posebej skrbno spremljati potek postopka in zlasti izkazati skrbnost glede spoštovanja določenih rokov (sodba Sodišča
         z dne 15. decembra 1994 v zadevi Bayer proti Komisiji, C‑195/91 P, Recueil, str. I‑5619, točka 32). Tako se pojem višja sila
         ne uporablja za položaj, v katerem bi se skrbna in preudarna oseba objektivno mogla izogniti poteku roka za vložitev tožbe
         (sodba Sodišča z dne 12. julija 1984 v zadevi Ferriera Valsabbia proti Komisiji, 209/83, Recueil, str. 3089, točka 22, in
         sklep Sodišča z dne 18. januarja 2005 v zadevi Zuazaga Meabe proti UUNT, C‑325/03 P, ZOdl., str. I‑403, točka 25). Preučiti
         je torej treba, ali je okoliščine, ki jih je navedla tožeča stranka, mogoče šteti za izjemne okoliščine, ki pomenijo višjo
         silo.

      29      V obravnavanem primeru je tožeča stranka 17. marca 2006 poslala pošiljko, ki je vsebovala podpisani izvirnik tožbe. Glede
         na to, da je tožeča stranka 17. marca 2006 poslala izvirnik, je lahko razumno pričakovala, da bo prispel na Sodišče prve stopnje
         pred potekom prekluzivnega roka, še toliko bolj, ker je bil ta rok zaradi dejstva, da je bila kopija tožbe poslana po faksu,
         podaljšan do 30. marca 2006. Zadevna pošiljka je prispela na luksemburško pošto že 21. marca 2006, kar potrjuje žig na pošiljki.
         To, da je pošta zadrževala pošiljko 42 dni (od 21. marca do 3. maja 2006), je očitno okoliščina, ki je nenavadna in zunaj
         vpliva tožeče stranke, ki pa je pri spoštovanju rokov ravnala skrbno, saj je poslala izvirnik tožbe dosti pred potekom prekluzivnega
         roka in je naredila to, kar je potrebno za podaljšanje tega roka v skladu s členom 43(6) Poslovnika, in sodnemu tajništvu
         Sodišča prve stopnje poslala kopijo tožbe po faksu. Zato je treba ugotoviti, da je vložitev izvirnika tožbe zunaj roka posledica
         višje sile (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. marca 1967 v zadevi Simet in Feram proti Visoki oblasti, 25/65 in 26/65,
         Recueil, str. 52, in fine).

      30      Zato je treba razlog nedopustnosti, ki ga je uveljavljal Svet, zavrniti, ker na podlagi člena 45, drugi odstavek, Statuta
         Sodišča dejstva, da je rok potekel, ni mogoče uveljavljati proti tožeči stranki.

      2.     Spoštovanje roka, določenega za vložitev replike
      31      Končni datum za vložitev replike je bil določen za 10. oktober 2006. Glede na to, da je replika prispela v sodno tajništvo
         Sodišča prve stopnje 12. oktobra 2006, je bila vložena prepozno.

      32      Izvirnik replike je bil poslan po pošti iz Bruslja 6. oktobra 2006. Čeprav je bil poslan šele štiri dni pred potekom roka,
         določenega za vložitev replike, tožeča stranka ni izkoristila možnosti iz člena 43(6) Poslovnika in poslala kopije podpisanega
         izvirnika sodnemu tajništvu po faksu ali po drugem tehničnem sredstvu sporočanja, ki je na voljo Sodišču prve stopnje, kar
         bi lahko podaljšalo rok za vložitev replike za dodatnih deset dni.

      33      Sodišče prve stopnje meni, da glede na okoliščine primera tožeča stranka ni ravnala s potrebno skrbnostjo, ki se pričakuje
         od navadno preudarne tožeče stranke. Nasprotno, tožeča stranka je povečala tveganje, da bo replika na Sodišče prve stopnje
         prispela prepozno, in sicer na eni strani, ker ni ustrezno ukrepala glede na težave, ki jih je imela pri vložitvi tožbe, in
         na drugi strani, ker ni poslala kopije podpisanega izvirnika sodnemu tajništvu po faksu ali po drugem tehničnem sredstvu sporočanja,
         ki je na voljo Sodišču prve stopnje.

      34      Taka neskrbnost izključuje višjo silo, tako da je treba repliko zavreči kot nedopustno.

       Predlog za razglasitev ničnosti
      1.     Uvodne ugotovitve
      35      Takoj na začetku je treba poudariti, da tožeča stranka ni predlagala le razglasitve ničnosti sklepa Sveta o odstopu od postopka
         javnega razpisa, ampak tudi razglasitev ničnosti pozitivne ocene Sveta o predlogu UIB. Glede tega bo Sodišče prve stopnje
         preučilo predlog za razglasitev ničnosti pozitivne ocene o predlogu UIB po preučitvi predloga za razglasitev ničnosti sklepa
         o odstopu od postopka javnega razpisa.

      36      Nato je treba poudariti, da tožeča stranka v utemeljitev predlogov za razglasitev ničnosti uveljavlja štiri tožbene razloge:
         prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev členov 43 ES, 49 ES in 86 ES, drugi tožbeni razlog na nepravilno uporabo točke 4
         specifikacij in na kršitev členov 43 ES in 49 ES, členov 89, 97, 98, 100 in 101 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z
         dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL L 248, str. 1, v nadaljevanju:
         finančna uredba) ter členov 135 in 147 Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih
         pravil za izvajanje finančne uredbe (UL L 357, str. 1, v nadaljevanju: izvedbena uredba), tretji tožbeni razlog na kršitev
         obveznosti obrazložitve, četrti tožbeni razlog pa na nepravilno uporabo člena 116 izvedbene uredbe.

      37      Nazadnje je treba poudariti, da je tožeča stranka kršitev načela preglednosti in načela enakega obravnavanja uveljavljala
         v okviru vseh štirih tožbenih razlogov. Zato bo Sodišče prve stopnje preučilo vse trditve tožeče stranke o kršitvi teh dveh
         načel po preučitvi štirih tožbenih razlogov.

      2.     Predlog za razglasitev ničnosti sklepa Sveta o odstopu od postopka javnega razpisa

       Četrti tožbeni razlog: nepravilna uporaba člena 116 izvedbene uredbe
       Trditve strank
      38      Glede obrazložitve, ki jo je v dopisu z dne 3. marca 2006 (glej točko 9 zgoraj) navedel Svet, da naj se v obravnavanem primeru
         pravila Pogodbe in finančne uredbe ter splošna načela prava Skupnosti ne bi uporabljala, ker naj Svet ne bi deloval kot naročnik
         v smislu člena 116(7) izvedbene uredbe, tožeča stranka nasprotuje temu, da bi bilo to določbo mogoče upoštevati pri preučitvi
         zakonitosti „sklepa z dne 16. januarja 2006“, ker v njem ni navedena.

      39      Tožeča stranka pa v vsakem primeru nasprotuje temu, da bi se v obravnavanem primeru uporabljale izjeme iz člena 116(7) izvedbene
         uredbe.

      40      Prvič, tožeča stranka meni, da je treba to izjemo razlagati ozko, in sicer tako, da se uporablja samo za dogovore med službami
         institucij Skupnosti. Tožeča stranka meni, da UIB ni taka služba, ampak, kot naj bi bilo razvidno iz uvodne izjave 7 Sklepa
         Komisije 2003/523/ES z dne 6. novembra 2002 o ustanovitvi UIB v Bruslju (UL 2003, L 183, str. 35), evropski urad v smislu
         člena 171 finančne uredbe. Poleg tega naj UIB v nasprotju z drugimi evropskimi uradi, kot je Evropski urad za boj proti goljufijam
         (OLAF) ali Evropski urad za izbor osebja (EPSO), ne bi mogel biti vezan na Svet. Ta urad naj namreč ne bi bil medinstitucionalni
         evropski urad v smislu člena 174 finančne uredbe, ker naj bi ga na podlagi člena 6 Sklepa 2003/523 vodili izključno člani,
         ki jih imenuje Komisija.

      41      Drugič, po analogiji bi bilo treba uporabiti sodno prakso, v skladu s katero se določbe na področju javnih naročil uporabljajo,
         ko namerava naročnik, kot je teritorialna skupnost, z drugim subjektom, ki je od njega formalno ločen in samostojen pri sprejemanju
         odločitev, pisno skleniti odplačno pogodbo, katere predmet je dobava proizvodov. Ker naj UIB ne bi bil služba Sveta in ker
         naj slednji ne bi izvajal nad njim nobenega nadzora, naj se v obravnavanem primeru ne bi bilo mogoče sklicevati na to, da
         ni mogoče uporabiti finančne uredbe niti členov 43 ES in 49 ES.

      42      Tretjič, iz uvodnih izjav 2 in 3 Sklepa 2003/523 naj bi bilo razvidno, da je bil UIB ustanovljen kot urad z namenom upravljanja
         eksternalizacije nebistvenih dejavnosti uprave. Zato naj bi bila internalizacija storitve, ki je že bila predmet postopka
         javnega razpisa, v nasprotju z njegovim namenom.

      43      Svet izpodbija trditve tožeče stranke.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      44      Poudariti je treba, da so v skladu s členom 88 finančne uredbe „[j]avna naročila […] pogodbe za finančno udeležbo [odplačne
         pogodbe], ki jih pisno sklene naročnik v smislu členov 104 in 167 [navedene uredbe], da bi proti plačilu cene, ki se v celoti
         ali delno plača iz proračuna, pridobil premičnine ali nepremičnine, gradbena dela ali storitve“.

      45      Da je mogoče govoriti o javnem naročilu, mora pogodbo skleniti „naročnik“. Člen 116(7) izvedbene uredbe določa, da se „[z]a
         naročnike […] štejejo službe institucij Skupnosti, razen kadar med sabo sklenejo upravne dogovore o izvajanju storitev, dobavi
         izdelkov ali izvedbi gradenj.“

      46      Iz navedenih dveh določb izhaja, da spada opravljanje storitev izključno na področje uporabe pravil o javnih naročilih, kadar
         je predmet upravnega dogovora, ki so ga med seboj sklenile službe institucij Skupnosti.

      47      UIB pa je v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, služba institucij Skupnosti v smislu člena 116(7) izvedbene uredbe.
         V skladu z uvodno izjavo 4 Sklepa 2003/523 namreč „[v]rsto [za UIB] izbranega urada sestavljajo upravni organi, ki zagotavljajo
         podporo za dejavnosti drugih oddelkov Komisije in/ali morebiti drugih institucij Skupnosti“. S tem ko Komisija v tej uvodni
         izjavi med prejemniki podpore UIB omenja „druge oddelke Komisije“, posredno, toda neizogibno navaja, da je UIB tudi eden od
         teh oddelkov.

      48      Iz tega izhaja, da Svet pri sprejetju sklepa o uporabi storitev UIB ni bil dolžan spoštovati pravil o javnih naročilih. Te
         ugotovitve ne morejo omajati druge trditve tožeče stranke.

      49      Najprej, glede trditev tožeče stranke, da naj bi bil UIB na eni strani vezan na Komisijo, in ne na Svet, in da naj bi ga na
         drugi strani vodili izključno člani, ki jih imenuje Komisija, je treba poudariti, da so te trditve neupoštevne. Prvič, izjema
         iz člena 116(7) izvedbene uredbe se namreč nanaša na upravne dogovore med službami institucij Skupnosti, ne glede na dejstvo,
         ali navedeni oddelki pripadajo isti instituciji. Drugič, dejstvo, da je UIB vezan na generalno direkcijo (DG) Komisije za
         kadrovske zadeve in administracijo, ni ovira za njegov položaj medinstitucionalnega urada, kot je jasno razvidno iz uvodnih
         izjav 4 in 6 ter iz člena 2(4) Sklepa 2003/523. Tretjič, glede člena 6(1)(g) Sklepa 2003/523 je treba poudariti, da ta določba
         izrecno določa, da je v upravljalnem odboru UIB tudi predstavnik drugih institucij Skupnosti. Ta zadnja ugotovitev ni samo
         v nasprotju s trditvami tožeče stranke, da UIB vodijo izključno člani, ki jih imenuje Komisija, ampak še poudarja medinstitucionalnost
         UIB.

      50      Iz istih razlogov je treba kot neupoštevne zavrniti trditve tožeče stranke, ki izhajajo iz tega, da naj bi bil UIB subjekt,
         ki je od Sveta formalno ločen in samostojen pri sprejemanju odločitev. V vsakem primeru ločenost in samostojnost UIB v razmerju
         do Sveta izključuje člen 281 ES. Glede na to, da ima v skladu s to določbo v institucionalnem sistemu Skupnosti samo Evropska
         skupnost pravno osebnost, spadata namreč Svet in UIB pod isto pravno osebo, zato UIB ni mogoče šteti za od Sveta ločen in
         samostojen subjekt.

      51      Glede trditve tožeče stranke, da se člen 116(7) izvedbene uredbe ne bi smel upoštevati pri preučitvi zakonitosti „sklepa z
         dne 16. januarja 2006“, ker ta določba v njem ni omenjena, je treba poudariti, da je Svet z dopisom z dne 16. januarja 2006
         tožečo stranko obvestil o svojem sklepu o odstopu od postopka javnega razpisa, ker je sprejel sklep o uporabi storitev UIB.
         Glede sklepa o odstopu od postopka javnega razpisa je treba ugotoviti, da je obe določbi, ki sta podlaga za ta sklep, to sta
         člen 101 finančne uredbe in točka 4 specifikacij, Svet ustrezno omenil v navedenem dopisu. Nasprotno, glede sklepa o uporabi
         storitev UIB je iz točk od 44 do 48 zgoraj razvidno, da je to akt, ki nima zveze s postopkom javnega razpisa in tožeče stranke
         ne zadeva. Iz tega izhaja, da to, da člen 116(7) izvedbene uredbe ni bil nikjer omenjen, ni upoštevno pri preučitvi zakonitosti
         sklepa o odstopu od postopka javnega razpisa, tako da je treba to trditev zavrniti kot neupoštevno.

      52      Na koncu je glede trditve tožeče stranke, da je internalizacija vsestranskega upravljanja jasli s strani UIB v nasprotju z
         njegovim namenom, ki je upravljanje eksternalizacije dejavnosti, ki niso bistvene za upravo Skupnosti, treba poudariti, da
         se s Sklepom 2003/523 od UIB ne zahteva, naj pri uresničevanju svojega namena sistematično uporablja postopke javnega razpisa.
         Čeprav sme na podlagi člena 16 tega sklepa dejansko uporabiti tak postopek, pa mu nobena določba ne prepoveduje, da bi svoj
         namen uresničeval z lastnimi sredstvi. Ker ni formalne prepovedi, mora torej UIB od primera do primera presoditi, ali je ustrezno
         uporabiti postopek javnega razpisa.

      53      Iz navedenega izhaja, da sklenitev dogovora med Svetom in UIB za vsestransko vodenje jasli pomeni sklenitev upravnega dogovora
         med dvema službama institucij Skupnosti, katerega predmet je opravljanje storitev, za katere se pravila o javnih naročilih
         ne uporabljajo.

      54      Četrti tožbeni razlog je treba torej v celoti zavrniti kot neutemeljen.

       Tretji tožbeni razlog: kršitev „obveznosti obrazložitve“
       Trditve strank
      55      Tožeča stranka izpodbija to, da bi lahko številne prednosti, ki jih navaja Svet v dopisu z dne 16. januarja 2006, upravičile
         njegovo odločitev, da uporabi storitve UIB, celo kljub pojasnilom, ki jih je navedel v dopisu z dne 3. marca 2006. Tako naj
         bi Svet s pojasnili, ki jih je navedel v zvezi s prednostmi, ki zadevajo osebju zagotovljene pogodbene pogoje, ekonomijo obsega
         in optimizacijo razpoložljivih sredstev, kršil „obveznost obrazložitve“.

      56      Svet izpodbija trditve tožeče stranke.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      57      Uvodoma je treba navesti, da je tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga med seboj pomešala kršitev obveznosti obrazložitve
         in očitno napako pri presoji. Čeprav namreč v naslovu tega tožbenega razloga omenja kršitev obveznosti obrazložitve, pa se
         navedene trditve bolj nanašajo na napake, ki naj bi jih storil Svet pri presoji prednosti, ki bi jih prinesel sklep o uporabi
         storitev UIB.

      58      Spomniti pa je treba, da gre za dva različna tožbena razloga, ki ju je mogoče uveljavljati v okviru predloga za razglasitev
         ničnosti. Prvi, ki se nanaša na neobrazloženost oziroma pomanjkljivost obrazložitve, spada med bistvene kršitve postopka v
         smislu člena 253 ES in je tožbeni razlog javnega reda, ki ga sodišče Skupnosti upošteva po uradni dolžnosti (glej sodbo Sodišča
         z dne 20. februarja 1997 v zadevi Komisija proti Daffixu, C‑166/95 P, Recueil, str. I‑983, točka 24 in navedena sodna praksa).
         Nasprotno pa lahko drugega, ki se nanaša na zakonitost vsebine sporne odločbe, sodišče Skupnosti preuči, samo če ga uveljavlja
         tožeča stranka.

      59      Zato je treba obravnavati trditve, navedene v okviru tretjega tožbenega razloga, tako, da se najprej preučijo trditve o kršitvi
         obveznosti obrazložitve in nato trditve o obstoju očitnih napak pri presoji.

      60      Glede morebitne kršitve obveznosti obrazložitve je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost obrazložitve
         odvisna od narave zadevnega akta in od konteksta, v katerem je bil sprejet. Obrazložitev mora jasno in nedvoumno izražati
         razlogovanje institucije, tako da se zainteresirane osebe lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa, da lahko zaščitijo
         svoje pravice in preverijo, ali je odločba utemeljena ali ne, in da se po drugi strani sodiščem Skupnosti omogoči izvajanje
         nadzora zakonitosti (sodba Sodišča z dne 14. februarja 1990 v zadevi Delacre in drugi proti Komisiji, C‑350/88, Recueil, str. I‑395,
         točki 15 in 16, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 9. aprila 2003 v zadevi Forum des migrants proti Komisiji, T‑217/01, Recueil,
         str. II‑1563, točka 68, in z dne 18. aprila 2007 v zadevi Deloitte Business Advisory proti Komisiji, T‑195/05, ZOdl., str. II‑871,
         točka 45).

      61      V obravnavanem primeru je v dopisu z dne 16. januarja 2006 izrecno omenjeno, da je razlog za sklep o odstopu od postopka javnega
         razpisa pozitivna ocena o predlogu, ki ga je UIB poslal Svetu. V tem dopisu je torej generalni sekretariat Sveta tožečo strank
         obvestil, da zaradi sklepa, da se bo upravljanje zadevnih storitev zaupalo UIB na podlagi predloga tega urada, ni več razlogov
         za nadaljevanje postopka javnega razpisa. Iz tega izhaja, da je iz dopisa z dne 16. januarja 2006 jasno in nedvoumno razvidno
         razlogovanje Sveta, tako da se na eni strani zainteresirane osebe lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa, da lahko
         zaščitijo svoje pravice in preverijo, ali je odločba utemeljena ali ne, in da se na drugi strani sodiščem Skupnosti omogoči
         izvajanje nadzora zakonitosti. Iz tega izhaja, da Svet s sklepom o odstopu od postopka javnega razpisa ni kršil obveznosti
         obrazložitve.

      62      Glede morebitnih očitnih napak pri presoji je treba opozoriti, da ima institucija pri izvajanju postopka javnega razpisa široko
         diskrecijsko pravico v zvezi s tem, katere dejavnike bo upoštevala pri sprejetju odločitve o oddaji naročila, in da mora Sodišče
         prve stopnje pri nadzoru preveriti samo spoštovanje pravil postopka in obrazložitve ter materialno pravilnost dejstev in to,
         da ni očitnih napak pri presoji (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. julija 2007 v zadevi Evropaïki Dynamiki proti Komisiji,
         T‑250/05, neobjavljena v ZOdl., točka 89 in navedena sodna praksa). Tožeča stranka glede tega ni navedla dejstev, s katerimi
         bi lahko dokazala, da sklep o odstopu od postopka javnega razpisa vsebuje očitno napako pri presoji. Glede sklepa o uporabi
         služb UIB in zlasti glede zatrjevanih prednosti takega sklepa je treba poudariti, da čeprav je Svet seveda političnim organom
         in notranjim revizorjem dolžan odgovarjati za pravilnost svojih odločitev, pa ni dolžan sodelujočim v postopku javnega razpisa
         dokazati prednosti, ki jih ima odločitev, da bo zadevne storitve izvedel z lastnimi sredstvi. Taka odločitev je namreč politična,
         in zato izhaja iz diskrecijske pravice Sveta. Zato Sodišče prve stopnje v okviru te tožbe ni pristojno za preizkus ekonomske
         in institucionalne upravičenosti sklepa o uporabi storitev UIB.

      63      Ta tožbeni razlog je torej treba zavrniti kot neutemeljen.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev Pogodbe, finančne uredbe in izvedbene uredbe ter specifikacij
       Trditve strank
      64      Prvič, tožeča stranka trdi, da je točka 4 specifikacij lahko pravna podlaga za odstop od postopka javnega razpisa, samo če
         je namen odstopa začeti nov postopek javnega razpisa. Zato naj bi bilo sklicevanje na točko 4 specifikacij v sklepu Sveta
         o odstopu od postopka javnega razpisa neskladno in protislovno ter naj bi pomenilo nepravilno uporabo prava.

      65      Drugič, sklicevanje na člen 101 finančne uredbe v sklepu Sveta o odstopu od postopka javnega razpisa naj tudi ne bi bilo upoštevno,
         ker naj bi ta člen določal, da mora biti tak odstop obrazložen. Glede tega naj bi obrazložitev vsebovala sama odločitev, da
         se opravljanje zadevnih storitev zaupa UIB. Vendar naj glede na dejstvo, da UIB ni sodeloval tako kot drugi v postopku javnega
         razpisa in da je predlog vložil zunaj roka, ta odločitev ne bi pomenila odstopa od postopka javnega razpisa. Zato naj bi bila
         podana nepravilna uporaba člena 101 finančne uredbe, ki naj bi bila podana tudi zaradi kršitve členov 89, 97, 98 in 100 finančne
         uredbe ter členov 135 in 147 izvedbene uredbe.

      66      Tretjič, čeprav je Svet opravil neke vrste primerjalno analizo med na eni strani predlogom UIB in na drugi strani predlogi
         tožeče stranke in drugih družb, sodelujočih v postopku javnega razpisa, pa naj ne bi zahteval, naj UIB sodeluje v postopku
         javnega razpisa. Zato naj bi postopek, za katerega se je odločil Svet, vseboval tudi kršitev načel enakega obravnavanja in
         preglednosti ter členov 43 ES in 49 ES.

      67      Svet izpodbija trditve tožeče stranke.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      68      Prvič, glede točke 4 specifikacij je treba poudariti, da ta določa:

      „Sekretariat se lahko po lastni presoji odloči, in ne da bi bil svojo odločitev dolžan obrazložiti, da:
      (a)      ne odda naročila, za katerega je bil objavljen javni razpis, in da začne nov postopek;
      […]
      Ponudnik v nobenem od teh primerov, pa naj je bila njegova ponudba sprejeta ali zavrnjena, ne more zahtevati nikakršne odškodnine.“
      69      Čeprav bi besedna razlaga točke 4(a) specifikacij morda omogočala ugotovitev, da obstaja povezava med sklepom Sveta, da ne
         odda naročila, in tistim, da začne nov postopek javnega razpisa, pa ostane dejstvo, da je treba tako določbo razlagati glede
         na člen 101 finančne uredbe. Čeprav točka 4(a) specifikacij določa, da lahko Svet, potem ko je sklenil, da naročila ne odda
         v okviru prvega postopka, začne nov postopek javnega razpisa, pa je alternativna možnost, da naročila sploh ne odda, izrecno
         omenjena v členu 101 finančne uredbe. Zadnje navedena določba namreč določa, da lahko „[n]aročnik […] pred podpisom pogodbe
         bodisi odstopi od razpisa bodisi prekliče razpis za oddajo naročila“. Sodišče prve stopnje torej iz besedila točke 4(a) specifikacij
         ne more sklepati, da Svet ne more odstopiti od postopka javnega razpisa.

      70      Res je, da člen 101 finančne uredbe, drugače kot točka 4(a) specifikacij, od naročnika izrecno zahteva, naj obrazloži svoj
         sklep o odstopu od naročila. Vendar je bilo pri tretjem tožbenem razlogu ugotovljeno, da je Svet v obravnavanem primeru sklep
         o odstopu od postopka javnega razpisa ustrezno obrazložil. Iz tega izhaja, da njegov sklep o odstopu od postopka javnega razpisa
         izpolnjuje pogoje iz člena 101 finančne uredbe.

      71      Drugič, glede trditve o zatrjevani kršitvi členov 43 ES in 49 ES, členov 89, 97, 98 in 100 finančne uredbe ter členov 135
         in 147 izvedbene uredbe je treba spomniti, da mora tožba na podlagi člena 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki ga Sodišče
         prve stopnje uporablja na podlagi člena 53, prvi odstavek, tega statuta, in na podlagi člena 44(1)(c) Poslovnika obsegati
         predmet postopka in kratek povzetek tožbenih razlogov. V skladu s sodno prakso mora biti ta navedba dovolj jasna in natančna,
         da toženi stranki omogoči pripravo obrambe, Sodišču prve stopnje pa, da glede na okoliščine primera o tožbi odloči brez dodatnih
         podatkov (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 18. septembra 1996 v zadevi Asia Motor France in drugi proti Komisiji, T‑387/94,
         Recueil, str. II‑961, točka 106, in z dne 29. januarja 1998 v zadevi Dubois et Fils proti Svetu in Komisiji, T‑113/96, Recueil,
         str. II‑125, točka 29). V obravnavanem primeru pa je tožeča stranka samo omenila kršitev navedenih določb, ne da bi svojo
         trditev kakor koli utemeljila. Zato je treba glede na zgoraj navedena načela to trditev zavreči kot nedopustno.

      72      V vsakem primeru je bilo pri četrtem tožbenem razlogu že ugotovljeno, da je bil sklep, da se opravljanje zadevnih storitev
         zaupa UIB zunaj postopka javnega razpisa, povsem pravilen, ker se za storitve, ki jih UIB opravlja za Svet, ne uporabljajo
         pravila o javnih naročilih, tako da je kršitev zgoraj navedenih določb izključena.

      73      Iz tega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog zavrniti delno kot nedopusten in delno kot neutemeljen.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev členov 43 ES, 49 ES in 86 ES
       Trditve strank
      74      Tožeča stranka meni, da se je Svet z odločitvijo, da uporabi postopek javnega razpisa, odločil za to, da bo opravljanje zadevnih
         storitev oddal v natančno opredeljenem okviru, in mora prevzeti vlogo poroka za spoštovanje načel Pogodbe, finančne uredbe
         ter členov 43 ES in 49 ES. V teh okoliščinah naj odločitev, da se opravljanje zadevnih storitev zaupa UIB zunaj postopka javnega
         razpisa, ne bi bila v skladu s členoma 43 ES in 49 ES.

      75      Tožeča stranka se sklicuje tudi na člen 86 ES, ki ne določa nobenega odstopanja od določb Pogodbe glede javnih podjetij držav
         članic, in navaja, da to pravilo velja a fortiori za institucije Skupnosti.

      76      Zato naj bi bil sklep, da se opravljanje zadevnih storitev zaupa UIB brez kakršne koli objave in izpostavitve konkurenci,
         v nasprotju z navedenimi pravili in načeli prava Skupnosti, kar utemeljuje to, da se razglasi za ničnega.

      77      Svet izpodbija trditve tožeče stranke.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      78      Najprej, glede trditve o zatrjevani kršitvi člena 86 ES je treba poudariti, da je iz členov 2 in 3 Sklepa 2003/523 razvidno,
         da je UIB urad, odgovoren za nekomercialno upravljanje čisto notranjih potreb Skupnosti, tako da ga ni mogoče opredeliti za
         javno podjetje v smislu člena 86 ES. Zato ne more biti podana nikakršna kršitev člena 86 ES in je treba tako trditev tožeče
         stranke zavrniti kot neutemeljeno.

      79      Glede drugih trditev, ki jih v okviru tega tožbenega razloga navaja tožeča stranka, zlasti tistih o kršitvah členov 43 ES
         in 49 ES, je treba poudariti, da tožeča stranka spet samo omenja kršitev navedenih določb, ne da bi to kakor koli utemeljila.
         Glede na načela, na katera je bilo opozorjeno v točki 71 zgoraj, je treba te trditve zavreči kot nedopustne.

      80      Zato je treba prvi tožbeni razlog v celoti zavrniti kot delno neutemeljen in delno nedopusten.

      –       Trditve glede kršitve načela enakega obravnavanja
      81      Po navedbah tožeče stranke je Svet kršil načelo enakega obravnavanja, ker je predlog UIB ocenil zunaj postopka javnega razpisa.

      82      Glede tega je treba opozoriti, da je splošno načelo enakosti temeljno načelo prava Skupnosti. To načelo prepoveduje, da bi
         se enaki položaji obravnavali različno ali da bi se različni položaji obravnavali enako, razen če je tako obravnavanje objektivno
         upravičeno (sodba Sodišča z dne 9. septembra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑304/01, ZOdl., str. I‑7655, točka 31).

      83      Ker je UIB, kot je bilo ugotovljeno pri preučitvi četrtega tožbenega razloga, služba institucij Skupnosti, njegov položaj
         nikakor ni primerljiv s položajem sodelujočih v postopku javnega razpisa. Zato z ocenitvijo predloga UIB zunaj postopka javnega
         razpisa ne more biti kršeno načelo enakega obravnavanja.

      84      Trditve tožeče stranke o kršitvi načela enakega obravnavanja je torej treba zavrniti kot neutemeljene.

      –       Trditve o kršitvi načela preglednosti
      85      Po navedbah tožeče stranke je Svet kršil načelo preglednosti, ker je opravljanje zadevnih storitev zaupal UIB zunaj postopka
         javnega razpisa.

      86      Glede kršitve tega načela je treba opozoriti, da instituciji, ki je naročnik, v skladu s sodno prakso s področja javnih naročil
         v vsaki fazi postopka javnega razpisa ni treba spoštovati le načela enakega obravnavanja ponudnikov, ampak tudi načelo preglednosti
         (sodba Sodišča z dne 25. aprila 1996 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑87/94, Recueil, str. I‑2043, točka 54, in sodba Sodišča
         prve stopnje z dne 17. decembra 1998 v zadevi Embassy Limousines & Services proti Parlamentu, T‑203/96, Recueil, str. II‑4239,
         točka 85).

      87      Načelo preglednosti vsebuje obveznost naročnika, da javno objavi vse podrobne podatke v zvezi s potekom celotnega postopka
         (glej v tem smislu zgoraj v točki 86 navedeno sodbo Embassy Limousines & Services proti Parlamentu, točka 85).

      88      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da tožeča stranka pred dopisom z dne 16. januarja 2006 ni bila seznanjena s pogovori
         med Svetom in UIB, ki so pripeljali do tega, da je Svet sprejel sklep, da upravljanje jasli zaupa UIB. Na podlagi podatkov,
         ki jih vsebuje dopis z dne 16. januarja 2006, naj bi se ti pogovori začeli v drugem polletju leta 2005, ko je UIB poslal svoj
         predlog.

      89      Vendar je iz sodne prakse razvidno, da sta cilja objave, ki ju mora naročnik spoštovati v okviru obveznosti preglednosti,
         na eni strani zagotavljanje tega, da imajo vsi ponudniki enake možnosti (glej v tem smislu zgoraj v točki 86 navedeno sodbo
         Komisija proti Belgiji, točki 54 in 55), in na drugi strani varovanje legitimnih pričakovanj ponudnikov, ki so bili spodbujeni
         k vnaprejšnjim nepovrnljivim vlaganjem (glej v tem smislu zgoraj v točki 86 navedeno sodbo Embassy Limousines & Services proti
         Parlamentu, točki 85 in 86).

      90      V obravnavanem primeru tožeča stranka ni izkazala, da bi bil ogrožen kateri od teh dveh ciljev. Ker so bili namreč na eni
         strani vsi ponudniki soočeni s tem, da korespondenca med Svetom in UIB ni bila objavljena, to ni moglo povzročiti, da tožeča
         stranka ne bi imela enakih možnosti kot drugi ponudniki. Na drugi strani tožeča stranka ni dokazala niti zatrjevala, da je
         bila spodbujena k nepovrnljivim vlaganjem, ki bi presegali tveganja, značilna za sodelovanje v postopku javnega razpisa.

      91      Zato je treba trditve tožeče stranke o kršitvi načela preglednosti zavrniti kot neutemeljene.

      3.     Predlog za razglasitev ničnosti pozitivne ocene o predlogu UIB
      92      Glede predloga za razglasitev ničnosti pozitivne ocene Sveta o predlogu UIB je treba poudariti, da tak predlog ne more biti
         dopusten.

      93      Pozitivna ocena o predlogu UIB, ki je bila izdana pred sklepom, da se opravljanje zadevnih storitev zaupa navedenemu uradu,
         je namreč notranji akt, ki nima nobene zveze s postopkom javnega razpisa, ker kot je bilo ugotovljeno v točkah od 44 do 48
         zgoraj, Svet pri odločitvi, da bo uporabil storitve UIB, ni dolžan spoštovati pravil s področja javnih naročil.

      94      Pozitivna ocena kot notranji akt, ki nima nobene zveze s postopkom javnega razpisa, ne more imeti zavezujočih pravnih učinkov,
         ki bi lahko vplivali na interese tožeče stranke, tako da bi občutno spremenila njen pravni položaj. Zato ne more biti akt,
         zoper katerega je mogoče vložiti ničnostno tožbo v smislu člena 230 ES (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 18. decembra
         1992 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, od T‑10/92 do T‑12/92 in T‑15/92, Recueil, str. II‑2667,
         točka 28 in navedena sodna praksa), in je torej treba ta predlog razglasiti za nedopusten.

       Odškodninski zahtevek
       Trditve strank
      95      Tožeča stranka zahteva plačilo odškodnine za škodo, ki naj bi ji jo povzročilo ravnanje Sveta in katere znesek naj bi ex aequo et bono določilo Sodišče prve stopnje.

      96      Svet izpodbija utemeljenost tega zahtevka.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      97      V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo biti za nepogodbeno odgovornost Skupnosti za nezakonito ravnanje njenih organov v
         smislu člena 288, drugi odstavek, ES izpolnjeni vsi pogoji, in sicer nezakonitost ravnanja, ki se očita institucijam, resničnost
         škode ter obstoj vzročne zveze med zatrjevanim ravnanjem in uveljavljano škodo (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1982 v zadevi
         Oleifici Mediterranei proti EGS, 26/81, Recueil, str. 3057, točka 16; sodba Sodišča prve stopnje z dne 11. julija 1996 v zadevi
         International Procurement Services proti Komisiji, T‑175/94, Recueil, str. II‑729, točka 44, in sklep Sodišča prve stopnje
         z dne 8. septembra 2006 v zadevi Lademporiki in Parousis & Sia proti Komisiji, T‑92/06, neobjavljen v ZOdl., točka 10).

      98      Poleg tega, kot je bilo opozorjeno v točki 71 zgoraj, mora biti tožba dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoči
         pripravo obrambe, Sodišču prve stopnje pa odločanje o tožbi.

      99      Glede tega je iz sodne prakse razvidno, da zahtevek v okviru odškodninske tožbe, katerega namen je pridobiti kakršno koli
         odškodnino, ni dovolj natančen, in ga je zato treba šteti za nedopustnega (sodba Sodišča z dne 2. decembra 1971 v zadevi Zuckerfabrik
         Schöppenstedt proti Svetu, 5/71, Recueil, str. 975, točka 9, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. junija 2000 v združenih
         zadevah Camar in Tico proti Komisiji in Svetu, T‑79/96, T‑260/97 in T‑117/98, Recueil, str. II‑2193, točka 181).

      100    Vendar je Sodišče prve stopnje dovolilo, da kadar obstajajo posebne okoliščine, v tožbi ni treba navesti natančnega obsega
         škode in denarnega zneska zahtevane odškodnine (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 10. julija 1990 v zadevi
         Automec proti Komisiji, T‑64/89, Recueil, str. II‑367, točka 76, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 5. februarja 2007 v zadevi
         Sinara Handel proti Svetu in Komisiji, T‑91/05, ZOdl., str. II‑245, točka 110). Glede tega je bilo tudi razsojeno, da mora
         tožeča stranka v tožbi dokazati ali vsaj navesti obstoj takih okoliščin (sklep Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v
         zadevi Goldstein proti Komisiji, T‑262/97, Recueil, str. II‑2175, točka 25).

      101    V obravnavanem primeru tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj „ex aequo et bono določi škodo“. Treba je še ugotoviti, da tožeča stranka poleg tega, da v tožbi ni navedla denarnega zneska škode, ki naj bi
         jo utrpela, ni navedla niti najmanjšega dejstva, ki bi omogočil ugotovitev obsega škode. Samo abstraktno in splošno je zatrjevala,
         da je utrpela škodo, ne da bi podala nikakršno natančnejšo navedbo o tej škodi. Treba je še opozoriti, da tožeča stranka ni
         navedla posebnih okoliščin v utemeljitev tega, da ne more niti približno oceniti škode, ki naj bi jo utrpela.

      102    Obveznost, da se v tožbi opredeli natančen obseg škode, je v obravnavanem primeru še toliko nujnejša, saj je iz člena 101
         finančne uredbe ter iz točke 4(a), in fine, specifikacij (glej točko 68 zgoraj) razvidno, da naročnik ponudnikom, ki so sodelovali v postopku javnega razpisa, ki je
         bil preklican, ne dolguje nobene odškodnine. Iz tega izhaja, da načeloma stroški in izdatki, ki jih je imel ponudnik zaradi
         sodelovanja v postopku javnega razpisa, ne morejo pomeniti škode, ki bi jo bilo mogoče povrniti s prisojo odškodnine (sodba
         Sodišča prve stopnje z dne 29. oktobra 1998 v zadevi TEAM proti Komisiji, T‑13/96, Recueil, str. II‑4073, točka 71, in zgoraj
         v točki 86 navedena sodba Embassy Limousines & Services proti Parlamentu, točka 97).

      103    Glede na člen 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki se za Sodišče prve stopnje uporablja na podlagi člena 53, prvi odstavek,
         tega statuta, in glede na člen 44(1)(c) Poslovnika je torej treba odškodninski zahtevek zavreči kot nedopusten.

       Predlog za odložitev izvršitve pogodbe, ki sta jo sklenila Svet in UIB
      104    Med predlogi tožeče stranke je tudi predlog za „odložitev izvršitve pogodbe z UIB“.

      105    Poudariti je treba, da s formalnega vidika predlog ni bil vložen tako, kot zahteva člen 104(3) Poslovnika, z ločenim aktom.
         Ta predlog je naveden samo med končnimi predlogi, ki jih vsebuje glavna tožba, in ga je treba torej zavreči kot nedopustnega
         (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 15. junija 2000 v združenih zadevah Alzetta in drugi proti Komisiji, T‑298/97, T‑312/97,
         T‑313/97, T‑315/97, od T‑600/97 do 607/97, T‑1/98, od T‑3/98 do T‑6/98 in T‑23/98, Recueil, str. II‑2319, točka 38 in navedena
         sodna praksa).

      106    Ta tožbeni razlog je treba torej zavreči kot nedopusten.

       Predlog za pripravljalne ukrepe
       Trditve strank
      107    Tožeča stranka Sodišču prve stopnje iz naslova pripravljalnih ukrepov predlaga, naj Svet pozove k predložitvi teh dokumentov:

      –        pogodbe, ki sta jo sklenila Svet in UIB;
      –        vseh dokumentov v zvezi s sklepom Sveta, da opravljanje zadevnih storitev zaupa UIB, zlasti dopis iz obdobja pred 1. avgustom
         2005, s katerim je Svet od UIB zahteval, naj pošlje ponudbo za upravljanje navedenih storitev.

      108    Svet izpodbija koristnost teh dokumentov v okviru te zadeve.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      109    Uvodoma je treba poudariti, da po ustaljeni sodni praksi Sodišče prve stopnje presodi koristnost pripravljalnih ukrepov za
         rešitev spora (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 16. maja 2001 v zadevi Toditec proti Komisiji, T‑68/99, Recueil, str. II‑1443,
         točka 40, in z dne 6. februarja 2007 v zadevi CAS proti Komisiji, T‑23/03, ZOdl., str. II‑289, točka 323).

      110    Glede predložitve zahtevanih dokumentov je treba ugotoviti, da je predložitev lahko upravičena samo, če bi bila v obravnavanem
         primeru potrjena uporaba pravil o javnih naročilih. Ker pa pri preučitvi predlogov za razglasitev ničnosti uporaba teh pravil
         ni bila potrjena, predložitev zadevnih dokumentov ni več potrebna za rešitev tega spora.

      111    Glede na te ugotovitve je treba ta predlog za pripravljalne ukrepe zavrniti.

       Stroški
      112    V skladu s členom 87(2) Poslovnika se stranki, ki s predlogi ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Sveta naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Centro Studi Antonio Manieri Srl nosi plačilo lastnih stroškov in stroškov, ki jih je priglasil Svet.

               Pelikánová

                Jürimäe

                Soldevila Fragoso

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 28. januarja 2009.
      Podpisi
      *Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 13. aprila 2010. # Esotrade, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti YoKaNa - Prejšnje skupnostne in nacionalne znamke YOKONO - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-103/06.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 13. aprila 2010 – Esotrade proti UUNT – Segura Sánchez (YoKaNa)
      (Zadeva T-103/06)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti YoKaNa – Prejšnji znamka Skupnosti in nacionalna znamka YOKONO – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zamenjave s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 34, 43.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 10. januarja 2006 (zadeva R 217/2004‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med Antoniom Segura Sánchezom in družbo Esotrade, SA.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Esotrade, SA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka YoKaNa za proizvode iz razredov 14, 18 in 25 – prijava št. 1600659

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Antonio Segura Sánchez

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               figurativni znamka Skupnosti in španska znamka YOKONO za proizvode iz razredov 25 (št. 1099356) ter 18, 25 in 39 (št. 336750)

               Odločba oddelka za ugovore:

               delna ugoditev ugovoru in zavrnitev zahteve za registracijo za nekatere proizvode iz razredov 18 in 25

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. decembra 1986. # SpA Sideradria - Industria metallurgica proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Globa. # Zadeva 41/85.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 21. septembra 1999. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Okolje. # Zadeva C-392/96.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 22. marca 2013. # Bottega Veneta International Sàrl proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti -- Prijava tridimenzionalne znamke Skupnosti - Oblika ročne torbice -- Absolutni razlogi za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Neobstoj razlikovalnega učinka, pridobljenega z rabo - Člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Neupoštevanje elementa, ki sestavlja prijavljeno znamko - Pravilo 9 Uredbe (ES) št. 2868/95. # Zadeva T-409/10.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 8. marca 2012. # Petrus Kerstens proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-12/10.