title: Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 12. februarja 2015.#Surgicare – Unidades de Saúde SA proti Fazenda Pública.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo.#Predhodno odločanje – DDV – Direktiva 2006/112/ES – Odbitek vstopnega davka – Transakcije, ki pomenijo zlorabo – Nacionalno davčno pravo – Posebni nacionalni postopek v primeru suma zlorab na davčnem področju – Načeli učinkovitosti in enakovrednosti.#Zadeva C-662/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (deveti senat)
      z dne 12. februarja 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — DDV — Direktiva 2006/112/ES — Odbitek vstopnega davka — Transakcije, ki pomenijo zlorabo — Nacionalno davčno pravo — Posebni nacionalni postopek v primeru suma zlorab na davčnem področju — Načeli učinkovitosti in enakovrednosti“
      V zadevi C‑662/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo (Portugalska) z odločbo z dne 4. decembra 2013, ki je prispela na Sodišče 13. decembra 2013, v postopku

         Surgicare – Unidades de Saúde SA

      proti

         Fazenda Pública,

      SODIŠČE (deveti senat),
      v sestavi K. Jürimäe (poročevalka), predsednica senata, J. Malenovský in M. Safjan, sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Surgicare – Unidades de Saúde SA R. Barreira, odvetnik,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, R. Laires in M. Rebelo, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo P. Guerra e Andrade in L. Lozano Palacios, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Surgicare – Unidades de Saúde SA (v nadaljevanju: Surgicare) in Fazenda Pública (davčna uprava) zaradi zavrnitve slednje, da vrne vstopni davek na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ga je družba Surgicare plačala, z obrazložitvijo, da naj bi ta družba zlorabila pravico do odbitka.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 273, prvi odstavek, Direktive 2006/112 določa:
               „Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje DDV in za preprečevanje utaj, ob upoštevanju zahteve po enakem obravnavanju domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci med državami članicami, pod pogojem, da takšne obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu meja.“

               4

               Člen 342 te direktive določa:
               „Države članice lahko sprejmejo ukrepe glede pravice do odbitka DDV, da bi preprečile neupravičene ugodnosti ali neupravičeno škodo obdavčljivih preprodajalcev, za katere se uporablja ena od ureditev iz oddelka 2.“

         Portugalsko pravo

               5

               Splošni davčni zakon (Lei Geral Tributária), sprejet z uredbo-zakonom št. 398/98 z dne 17. decembra 1998, določa temeljna načela davčnega sistema, jamstva davčnih zavezancev in pristojnosti davčne uprave. Njegov člen 38, naslovljen „Neučinkovanje aktov in pravnih poslov“, določa:
               „1.   Neučinkovanje pravnih poslov ni ovira za obdavčenje v trenutku, ko mora do njega zakonsko priti, če so zaradi navedenih poslov že nastopili ekonomski učinki, ki sta jih stranki želeli.
               2.   V davčnem okviru ne učinkujejo akti ali pravni posli, katerih bistveni ali glavni namen je z umetnimi ali goljufivimi sredstvi in ob zlorabi razpoložljivih pravnih sredstev zmanjšati, odpraviti ali odložiti davke, ki bi bili dolgovani za dejstva, akte ali pravne posle z istim ekonomskim namenom, ali pridobiti davčne ugodnosti, ki v celoti ali deloma ne bi bile odobrene brez uporabe teh sredstev. Obdavčitev se tako opravi v skladu s pravili, ki se uporabijo ob neobstoju navedenih aktov ali pravnih poslov, zadevne osebe pa ne pridobijo zadevnih davčnih ugodnosti.“

               6

               Zakonik o davčnem postopku in postopku pred davčnimi sodišči (Código de Procedimento e de Processo Tributário, v nadaljevanju: CPPT) je bil sprejet z uredbo-zakonom št. 433/99 z dne 26. oktobra 1999 in je začel veljati 1. januarja 2000. Njegov člen 63, naslovljen „Uporaba določb za boj proti zlorabam“, je v različici, ki velja za dejansko stanje iz postopka v glavni stvari, določal:
               „1.   Pobiranje davkov na podlagi katerekoli določbe za boj proti zlorabam iz davčnih zakonikov in drugih davčnih zakonov je pogojeno z uvedbo ločenega postopka v ta namen.
               2.   Za namene tega zakonika se za določbe za boj proti zlorabam štejejo katere koli pravne določbe, ki določajo, da pravni posli ali akti, sklenjeni ali izvedeni ob očitni zlorabi prava, zaradi česar pride do izognitve davkom, ki bi bili sicer dolgovani, ali do njihovega zmanjšanja, v razmerju do davčne uprave ne učinkujejo.
               3.   Postopek iz prejšnjega odstavka je mogoče uvesti v treh letih po izvedbi akta ali sklenitvi pravnega posla, ki je predmet uporabe določb za boj proti zlorabam.
               4.   Uporaba določb za boj proti zlorabam je pogojena s predhodnim zaslišanjem davčnega zavezanca v skladu z zakonom.
               5.   Pravica do zaslišanja se izvrši v tridesetih dneh od obvestitve davčnega zavezanca v ta namen s priporočeno pošto.
               6.   Davčni zavezanec lahko v roku iz prejšnjega odstavka predloži dokaze, ki jih šteje za upoštevne.
               7.   Uporabo določb za boj proti zlorabam mora po izpolnitvi zahtev iz prejšnjih odstavkov nujno predhodno odobriti vodja službe ali uradnik, ki ga je za to pooblastil.
               8.   Določb za boj proti zlorabam ni mogoče uporabiti, če je davčni zavezanec zaprosil davčno upravo za zavezujoče mnenje o dejstvih, ki utemeljujejo uporabo teh določb, davčna uprava pa ni odgovorila v šestih mesecih.
               9.   Če ni z zakonom drugače določeno, obrazložitev odločbe, navedene v odstavku 7, vsebuje:

                        (a)

                        opis sklenjenega pravnega posla ali opravljenega pravnega akta in njegove prave ekonomske narave;

                        (b)

                        navedbo elementov, ki dokazujejo, da je bil edini ali glavni namen sklenitve pravnega posla ali izvedbe pravnega akta izognitev davkom, ki bi bili dolgovani v primeru posla ali akta z enakovredno ekonomsko naravo;

                        (c)

                        opis poslov ali aktov z enakovredno ekonomsko naravo kot posli ali akti, ki so bili dejansko sklenjeni ali izvedeni, in določb o obdavčenju, ki za njih veljajo.

                  10.   Odobritev iz odstavka 7 tega člena je mogoče izpodbijati s samostojno pritožbo.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               7

               Surgicare je družba portugalskega prava, katere dejavnosti so na eni strani gradnja, upravljanje in vodenje zdravstvenih zavodov, ki so v lasti družbe ali tretjih javnih ali zasebnih subjektov, in na drugi strani opravljanje splošnih medicinskih in kirurških storitev, nega na domu, ambulantno zdravljenje, diagnostične in terapevtske dejavnosti ter druge dejavnosti, ki so z zgoraj navedenimi povezane ali jih dopolnjujejo.

               8

               V letih od 2003 do 2007 je družba Surgicare na zemljišču v svoji lasti zgradila bolnišnico in jo opremila z medicinsko opremo. Družba Surgicare med obdobjem gradnje in opremljanjem bolnišnice ni opravljala obdavčljivih transakcij, tako da je v zvezi z DDV nabrala neizkoriščene davčne ugodnosti.

               9

               Po končani gradnji bolnišnice je družba Surgicare s 1. julijem 2007 njeno upravljanje prenesla na družbo Clínica Parque dos Poetas SA, ki ima iste delničarje in spada v isto skupino kot družba Surgicare, to je skupina Espírito Santo Saúde.

               10

               Po tem prenosu, ki ga je štela za transakcijo, obdavčeno z DDV, je družba Surgicare od davka, dolgovanega državni blagajni iz naslova plačil, ki jih je prejela od cesionarja, odbila DDV v zvezi s pridobitvijo blaga in storitev, povezanih z gradnjo in opremljanjem bolnišnice. Kot mešani davčni zavezanec je uporabila metodo dejanske uporabe vsega pridobljenega blaga in storitev.

               11

               Fazenda Pública je opravila davčni nadzor dejavnosti družbe Surgicare za leta od 2005 do 2007 in ugotovila, da je navedena družba zlorabila pravico do vračila DDV. Po mnenju te uprave je bil edini namen prenosa upravljanja na družbo, ki jo je v ta namen ustanovila ista skupina družb, naknadno omogočiti družbi Surgicare, da upraviči obstoj pravice do odbitka vstopnega davka med gradnjo in opremljanjem nepremičnine, medtem ko te pravice ne bi imela, če bi bolnišnico upravljala sama, saj je ta dejavnost oproščena DDV. Zato ji je Fazenda Pública leta 2010 vročila odločbo o odmeri DDV, ki ga je družba Surgicare odbila ob zlorabi v davčnih obdobjih od 2005 do 2007, skupaj z zamudnimi obrestmi v skupnem znesku 1762111,04 EUR.

               12

               Družba Surgicare je to odmerno odločbo izpodbijala pred Tribunal Tributário de Lisboa (davčno sodišče v Lizboni), pri čemer je trdila, da je ta akt nezakonit, ker na eni strani Fazenda Pública ni uporabila posebnega obveznega postopka iz člena 63 CPPT in ker na drugi strani zadevne prakse ne pomenijo zlorabe.

               13

               To sodišče je s sodbo z dne 25. oktobra 2012 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno. Družba Surgicare je zoper to sodbo vložila pritožbo pred predložitvenim sodiščem.

               14

               To sodišče meni, da mora Fazenda Pública, kadar sumi, da gre za zlorabo, uvesti postopek iz člena 63 CPPT. Sprašuje pa se, ali je ta postopek treba uporabiti, saj sistem DDV izvira iz prava Unije.

               15

               V teh okoliščinah je Supremo Tribunal Administrativo (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba v okoliščinah, v katerih davčna uprava sumi, da gre za zlorabo, namenjeno pridobitvi vračila DDV, in portugalsko pravo določa obvezen predhoden postopek v primerih zlorabe na davčnem področju, izhajati iz tega, da glede na skupnostni izvor DDV tega postopka na področju tega davka ni mogoče uporabiti?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Dopustnost

               16

               Portugalska vlada primarno trdi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe očitno nedopusten, ker predložitveno sodišče, prvič, ni navedlo določb ali pravil iz prava Unije, za razlago katerih je zaprošeno, drugič, ni pojasnilo razlogov, zakaj dvomi o združljivosti zadevnega pravila nacionalnega prava iz postopka v glavni stvari s pravom Unije, in tretjič, je navedlo dve različici člena 63 CPPT, čeprav naj nobena od njiju ne bi bila upoštevna za namene presoje dejanskih okoliščin iz postopka v glavni stvari. Poleg tega naj bi bil člen 63 CPPT povsem notranja določba, katere namen naj ne bi bil povzeti ali prenesti katero koli pravilo iz prava Unije, tako da naj Sodišče ne bi bilo pristojno, da se v postopku predhodnega odločanja izreče o pomenu, vsebini ali obsegu te določbe nacionalnega prava.

               17

               Prvič, v zvezi z nenavedbo določb prava Unije, za razlago katerih je zaprošeno, je treba spomniti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča, ko se vprašanje za predhodno odločanje zgolj sklicuje na pravo Unije, ne da bi bile navedene določbe tega prava, na katere se navezuje, Sodišče zavezano iz vseh podatkov, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe izluščiti določbe prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej v tem smislu sodbi Bekaert, 204/87, EU:C:1988:192, točki 6 in 7, in Kattner Stahlbau, C‑350/07, EU:C:2009:127, točka 26).

               18

               Iz predložitvene odločbe pa je jasno razvidno, da se to vprašanje nanaša na ugotovitev, ali pravo Unije na področju DDV in zlasti določbe tega prava v zvezi z bojem zoper utaje DDV nasprotuje temu, da se v nacionalnem pravu določi upravni postopek, ki ga davčna uprava mora uporabiti, kadar sumi, da gre za zlorabo na davčnem področju.

               19

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je boj proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in morebitnim zlorabam cilj, ki ga direktive Unije na področju DDV priznavajo in spodbujajo (glej sodbe Gemeente Leusden in Holin Groep, C‑487/01 in C‑7/02, EU:C:2004:263, točka 76; Halifax in drugi, C‑255/02, EU:C:2006:121, točka 71; R., C‑285/09, EU:C:2010:742, točka 36; Tanoarch, C‑504/10, EU:C:2011:707, točka 50, in Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, točka 35).

               20

               Tako lahko v skladu s členom 273 Direktive 2006/112 države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev pravilnega pobiranja DDV in za preprečevanje utaj. Zlasti v zvezi s pravico do odbitka DDV lahko države članice na podlagi člena 342 te direktive določijo mehanizme za preprečitev neupravičenih ugodnosti ali neupravičene škode davčnih zavezancev.

               21

               Drugič, glede tega, da naj predložitveno sodišče ne bi navedlo razlogov, iz katerih dvomi o združljivosti nacionalnega prava s pravom Unije, je treba navesti, da je navedeno sodišče Sodišču predložilo argumente strank, iz katerih so ti dvomi jasno razvidni. Glede nujnosti odgovora na postavljeno vprašanje za rešitev spora o glavni svari je predložitveno sodišče navedlo, da če bo Sodišče odločilo, da je ta nacionalni postopek združljiv s pravom Unije, ne bo več treba odločiti, ali je v okoliščinah zadeve iz postopka v glavni stvari mogoče ugotoviti obstoj zlorabe.

               22

               Tretjič, v zvezi z domnevno napačno predstavitvijo nacionalne ureditve v predložitveni odločbi je treba spomniti, da mora Sodišče upoštevati dejanski in pravni okvir, kot ga je opredelilo predložitveno sodišče. Določitev nacionalne zakonodaje, ki se uporablja ratione temporis, je namreč vprašanje razlage nacionalnega prava, ki ne spada v pristojnost Sodišča, ki odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe (glej sodbo Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, točki 29 in 41). Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti ob upoštevanju različice člena 63 CPPT, ki je po navedbah predložitvenega sodišča veljala v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari.

               23

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je ta predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

         Vsebinska presoja

               24

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali Direktiva 2006/112 nasprotuje predhodni in obvezni uporabi nacionalnega upravnega postopka, kot je ta iz člena 63 CPPT, kadar davčna uprava sumi, da gre za zlorabo.

               25

               Čeprav v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 19 te sodbe, Direktiva 2006/112 daje državam članicam pravico, da sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev pravilnega pobiranja DDV in za preprečevanje utaj, ne vsebuje nobene določbe, ki bi konkretno pojasnjevala vsebino ukrepov, ki jih morajo države članice sprejeti v ta namen.

               26

               Ob neobstoju ureditve Unije na zadevnem področju je urejanje boja zoper utaje DDV na podlagi načela procesne avtonomije držav članic v domeni njihovega notranjega pravnega reda. V zvezi s tem je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da morajo biti v notranjem pravnem redu vsake države članice med drugim določeni organi, pristojni za boj zoper utaje DDV, in urejena postopkovna pravila, katerih namen je zagotovitev varstva pravic, ki za pravne subjekte izhajajo iz prava Unije, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne notranje položaje (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uresničevanja pravic, ki jih priznava pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbe Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, točka 34; Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, točka 24; Alstom Power Hydro, C‑472/08, EU:C:2010:32, točka 17, in ADV Allround, C‑218/10, EU:C:2012:35, točka 35).

               27

               Predložitveno sodišče je pristojno, da ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve iz postopka v glavni stvari presodi o združljivosti nacionalnih ukrepov s tema načeloma (glej v tem smislu sodbo Littlewoods Retail in drugi, C‑591/10, EU:C:2012:478, točka 30). Vendar mu lahko Sodišče, ki odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, posreduje vse koristne napotke v zvezi s tem (glej v tem smislu zlasti sodbo Partena, C‑137/11, EU:C:2012:593, točka 30).

               28

               Prvič, v zvezi z načelom učinkovitosti je treba opozoriti, da je treba vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali določena nacionalna postopkovna določba onemogoča ali pretirano otežuje uresničevanje pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi pravnega reda Unije, preizkusiti ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi organi. V zvezi s tem je treba upoštevati načela, na katerih temelji nacionalni sodni sistem, kot so varstvo pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in pravilen potek postopka (glej sodbi Peterbroeck, C‑312/93, EU:C:1995:437, točka 14, in Fallimento Olimpiclub, EU:C:2009:506, točka 27).

               29

               V obravnavanem primeru je treba navesti, da je za posebni postopek iz člena 63 CPPT, za katerega velja triletni zastaralni rok, značilno predhodno zaslišanje zadevne osebe v tridesetdnevnem roku, predložitev dokazov s strani zadevne osebe, ki jih ta šteje za upoštevne, in pridobitev odobritve vodje službe ali uradnika, ki ga je pooblastil za uporabo določb za boj proti zlorabam. Poleg tega mora biti v skladu s to določbo sprejeta odločba obrazložena. Iz teh elementov je razvidno, da je navedeni nacionalni postopek oblikovan v korist osebe, osumljene zlorabe pravice, saj je njegov namen zagotoviti spoštovanje nekaterih temeljnih pravic, zlasti pravice do izjave.

               30

               Drugič, v zvezi z načelom enakovrednosti je treba spomniti, da spoštovanje tega načela pomeni, da zadevno nacionalno pravilo velja brez razlikovanja za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi prava Unije, in za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava, s podobnim predmetom in podlago (glej sodbo Littlewoods Retail in drugi, EU:C:2012:478, točka 31).

               31

               V zvezi z zadevo iz postopka v glavni stvari je treba navesti, da – kot je razvidno iz preudarkov iz točke 29 te sodbe – ni mogoče izključiti, da je za spoštovanje načela enakovrednosti nujna uporaba posebnega postopka, če je davčni zavezanec osumljen utaje DDV.

               32

               Vsekakor ob upoštevanju elementov, ki jih je Sodišču predložilo nacionalno sodišče, ni razvidno, da bi bila uporaba nacionalnega postopka iz člena 63 CPPT v nasprotju s ciljem boja proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in morebitnim zlorabam, ki je bil priznan s sodno prakso, navedeno v točki 19 te sodbe.

               33

               Poleg tega, čeprav mora nacionalni zakonodajalec zagotoviti učinkovito uresničevanje tega cilja, pa je v zvezi s tem zavezan spoštovati zahteve učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo pravni subjekti v skladu s pravom Unije, kot je zagotovljeno s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (glej v tem smislu sodbo Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, točka 29 in navedena sodna praksa).

               34

               Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2006/112 razlagati tako, da ne nasprotuje predhodni in obvezni uporabi nacionalnega upravnega postopka, kot je ta iz člena 63 CPPT, kadar davčna uprava sumi, da gre za zlorabo.

         Stroški

               35

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:

                     Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ne nasprotuje predhodni in obvezni uporabi nacionalnega upravnega postopka, kot je ta iz člena 63 zakonika o davčnem postopku in postopku pred davčnimi sodišči (Código de Procedimento e de Processo Tributário), kadar davčna uprava sumi, da gre za zlorabo.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: portugalščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. septembra 2013.#Texdata Software GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Innsbruck.#Pravo družb – Svoboda ustanavljanja – Enajsta direktiva 89/666/EGS – Objava računovodskih listin – Podružnica kapitalske družbe s sedežem v drugi državi članici – Denarna kazen v primeru neobjave v predpisanem roku – Pravica do učinkovitega sodnega varstva – Načelo spoštovanja pravice do obrambe – Ustreznost, učinkovitost, sorazmernost in odvračilnost kazni.#Zadeva C‑418/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 26. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Pravo družb — Svoboda ustanavljanja — Enajsta direktiva 89/666/EGS — Objava računovodskih listin — Podružnica kapitalske družbe s sedežem v drugi državi članici — Denarna kazen v primeru neobjave v predpisanem roku — Pravica do učinkovitega sodnega varstva — Načelo spoštovanja pravice do obrambe — Ustreznost, učinkovitost, sorazmernost in odvračilnost kazni“
      V zadevi C‑418/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Innsbruck (Avstrija) z odločbo z dne 29. julija 2011, ki je prispela na Sodišče 10. avgusta 2011, v postopku

         Texdata Software GmbH,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, U. Lõhmus (poročevalec), M. Safjan, sodniki, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. novembra 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Texdata Software GmbH N. Arnold in T. Raubal, odvetnika,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer in F. Koppensteiner, agenta,

               —

               za vlado Združenega kraljestva S. Ossowski, agent,

               —

               za Evropsko komisijo G. Braun in K.‑P. Wojcik, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 31. januarja 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1) in (3) PEU, členov 49 PDEU in 54 PDEU, členov 47 in 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), člena 6, drugi odstavek, Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), člena 6 Prve direktive Sveta z dne 9. marca 1968 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 58 Pogodbe, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti (68/151/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 3, v nadaljevanju: Prva direktiva), člena 60a Četrte direktive Sveta z dne 25. julija 1978 o letnih računovodskih izkazih posameznih vrst družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (78/660/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 21), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 (UL L 164, str. 42, v nadaljevanju: Četrta direktiva), ter člena 38(6) Sedme direktive Sveta z dne 13. junija 1983 o konsolidiranih računovodskih izkazih, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (83/349/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 58, v nadaljevanju: Sedma direktiva).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, ki jo je družba Texdata Software GmbH (v nadaljevanju: Texdata) vložila zaradi izpodbijanja denarnih kazni, ki ji jih je naložilo Landesgericht Innsbruck (prvostopenjsko sodišče v Innsbrucku) zaradi sankcioniranja neizpolnitve obveznosti predložitve letnih računovodskih izkazov pri tem sodišču, pristojnem za vodenje registra družb.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

               3

               Člen 6(1) in (2) EKČP z naslovom Pravica do poštenega sojenja določa:
               „1.   Vsakdo ima pravico, da o njegovih civilnih pravicah in obveznostih ali o kakršnihkoli kazenskih obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno in nepristransko z zakonom ustanovljeno sodišče. Sodba mora biti izrečena javno, toda tisk in javnost sta lahko izločena iz sojenja deloma ali v celoti v interesu morale, javnega reda ali državne varnosti, če to v demokratični družbi zahtevajo koristi mladoletnikov ali varovanje zasebnega življenja strank, pa tudi tedaj, kadar bi po mnenju sodišča zaradi posebnih okoliščin javnost sojenja škodovala interesom pravičnosti.
               2.   Kdor je obdolžen kaznivega dejanja, velja za nedolžnega, dokler ni v skladu z zakonom dokazana njegova krivda.“

         Pravo Unije

      Prva direktiva in Direktiva 2009/101/ES

               4

               Prva direktiva je bila z Direktivo 2009/101/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 48 Pogodbe, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti (UL L 258, str. 11), razveljavljena z učinkom od 21. oktobra 2009.

               5

               Člen 2(f) Direktive 2009/101 določa, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev obveznosti družb iz člena 1 te direktive, da objavijo najmanj računovodske listine za vsako poslovno leto, ki morajo biti objavljene med drugim v skladu s Četrto in Sedmo direktivo.

               6

               Člen 7(a) navedene direktive, ki je enak členu 6(a) Prve direktive, določa, da države članice predvidijo ustrezne kazni vsaj v primeru neobjave računovodskih listin, kakor zahteva člen 2(f) Direktive 2009/101.

         Četrta direktiva

               7

               Člen 47 Četrte direktive določa, da se pravilno odobreni letni računovodski izkazi in letno poročilo skupaj z mnenjem, ki ga predloži oseba, odgovorna za revidiranje izkazov, objavijo, kakor je določeno z zakonodajo države članice v skladu s členom 3 Prve direktive.

               8

               Člen 60a Četrte direktive določa:
               „Države članice določijo pravila o kaznih, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi te direktive, in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev njihovega izvajanja.
               Predpisane kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“

         Enajsta direktiva 89/666/EGS

               9

               Enajsta Direktiva Sveta z dne 21. decembra 1989 o razkritjih podružnic, ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike družb, za katere velja zakonodaja druge države (89/666/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 100, v nadaljevanju: Enajsta direktiva) se nanaša na podružnice kapitalskih družb. V prvi, četrti in deveti uvodni izjavi je navedeno:
               „[…] ker je zaradi olajšanja uresničevanja svobode ustanavljanja družb po členih 58 in 54(3)(g) Pogodbe, in splošnega programa za odpravo omejitev svobode ustanavljanja, potrebna uskladitev zaščitnih ukrepov, ki jih potrebujejo družbe v državah članicah za varovanje interesov članov in drugih;
               […]
               […] ker pomanjkanje uskladitve v zvezi s podružnicami, še posebno v zvezi z razkritjem, ustvarja nekatere razlike pri zaščiti družbenikov in tretjih oseb med družbami, ki delujejo v drugih državah članicah z odpiranjem podružnic, in tistimi, ki delujejo tam z ustanavljanjem hčerinskih družb;
               […]
               […] ker nacionalne določbe o razkritju računovodskih dokumentov v zvezi s podružnicami ne zadoščajo več za spremljanje usklajevanja nacionalnega zakona glede sestavljanja, revidiranja in razkritja računovodskih dokumentov družbe; ker skladno s tem zadošča, da se v registru podružnic razkrijejo računovodski dokumenti, kakor so bili revidirani in razkriti za družbo“.

               10

               Člen 1(1) in (2) Enajste direktive določa:
               „1.   Dokumenti in podatki o podružnici, odprti v državi članici s strani družbe, za katero velja zakonodaja druge države članice in za katero se uporablja [Prva direktiva], se razkrijejo na podlagi zakonodaje države članice podružnice v skladu s členom 3 navedene direktive.
               2.   Kadar se zahteve po razkritju v zvezi s podružnico razlikujejo od tistih v zvezi z družbo, imajo zahteve po razkritju prednost pred transakcijami, izvedenimi s podružnico.“

               11

               Člen 2(1)(g) Enajste direktive v povezavi s členom 3 Enajste direktive določa, da se obvezno razkritje iz člena 1 omeji na računovodske listine družbe, kakor so sestavljene, revidirane in razkrite na podlagi zakonodaje države članice, ki velja za družbo med drugim v skladu s Četrto in Sedmo direktivo.

               12

               Člen 12 te direktive določa, da „[d]ržave članice predvidijo ustrezne sankcije, če niso razkrite zadeve, določene v členih 1, 2, 3 […]“.

         Avstrijsko pravo

               13

               Člen 277(1) avstrijskega zakonika o podjetništvu (Unternehmensgesetzbuch, dRBl 219/1897) v različici, ki jo je treba uporabiti v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: UGB), določa, da morajo zakoniti zastopniki kapitalskih družb pri sodišču, pristojnem za vodenje registra družb, na območju katerega je sedež družbe, po obravnavi na generalni skupščini, v vsakem primeru pa najpozneje devet mesecev po datumu bilance stanja, predložiti letne računovodske izkaze in letno poročilo ter po potrebi poročilo o upravljanju družbe skupaj s potrdili, zavrnitvami ali pridržki, izraženimi v zvezi z njimi.

               14

               Člen 280a UGB z naslovom Razkritje podatkov podružnic tujih kapitalskih družb določa, da morajo zastopniki podružnic tujih kapitalskih družb v skladu s členi 277, 281 in 282 UGB v nemškem jeziku razkriti računovodske listine, sestavljene, revidirane in razkrite v skladu s pravom, ki se uporablja za glavni sedež družbe.

               15

               Člen 283 UGB z naslovom Denarne kazni, kakor je bil spremenjen s spremljevalnim zakonom k proračunu iz leta 2011 (Budgetbegleitgesetz, BGBl., I, št. 111/2010, v nadaljevanju: BBG), določa:
               „1.   Ne glede na splošne določbe gospodarskega prava morajo člani uprave ali stečajni upravitelji v predpisanem roku upoštevati člene […] od 277 do 280 UGB, člani nadzornega sveta pa člen 270, v primeru nacionalne podružnice tuje kapitalske družbe pa morajo osebe, pooblaščene za njeno zastopanje, upoštevati člen 280a UGB, sicer jim sodišče naloži plačilo denarne kazni v višini od 700 EUR do 3600 EUR. Denarna kazen se naloži po izteku roka za razkritje. Vsaka dva meseca se nato spet naloži, vse dokler navedeni organi svojih obveznosti ne izpolnijo.
               2.   Če se razkritje iz prvega odstavka ne opravi pred iztekom zadnjega dne predpisanega roka in če razkritje ni predloženo sodišču pred sprejetjem sklepa o naložitvi denarne kazni, je treba brez predhodnega postopka s sklepom naložiti denarno kazen v višini 700 EUR. Tak ukrep se ne sprejme, če organ iz prvega odstavka očitno ni mogel pravočasno opraviti razkritja zaradi nepredvidljivega in neizogibnega dogodka. V tem primeru in če razkritje ni bilo opravljeno pravočasno, se sprejetje sklepa lahko odloži za največ štiri tedne po prenehanju dogodka, ki je onemogočil razkritje. Sklepi o naložitvi denarne kazni se vročijo enako kot tožbe. Zadevni organ lahko v štirinajstih dneh vloži ugovor zoper sklep o naložitvi denarne kazni, ki postane v nasprotnem primeru pravnomočen. V ugovoru morajo biti navedeni razlogi, zakaj niso bile izpolnjene obveznosti iz prvega odstavka. Po izteku roka za vložitev ugovora […] se lahko dovoli vrnitev v prejšnje stanje. Če je ugovor prepozen ali neobrazložen, se zavrže s sklepom.
               3.   Če je vložen pravočasen in obrazložen ugovor, se sklep o naložitvi denarne kazni ne sme izvršiti. O naložitvi denarne kazni se v rednem postopku odloči s sklepom. Če se postopek ne konča, se lahko brez predhodnega obvestila naloži denarna kazen v višini od 700 EUR do 3600 EUR. Zadevni organ družbe lahko vloži pravno sredstvo zoper naložitev denarne kazni v rednem postopku […].
               4.   Če razkritje še po dveh mesecih po izteku zadnjega dne predpisanega roka ni opravljeno, se naloži nova denarna kazen v višini 700 EUR. Kazen se ob neizpolnitvi obveznosti razkritja ponovno naloži vsakič, ko potečeta nadaljnja dva meseca; če je zoper ta sklep o naložitvi denarne kazni vložen ugovor, je treba ta sklep objaviti.
               […]
               6.   Denarne kazni se izvršijo, čeprav so osebe, ki so jim bile naložene, svojo obveznost izpolnile ali je izpolnitev te obveznosti postala nemogoča.
               7.   Obveznosti zakonitih zastopnikov na podlagi členov […] od 277 do 280a se nanašajo tudi na družbo. Če družba teh obveznosti ne izpolni prek svojih organov, se po analogiji z odstavki od 1 do 6 tudi njej naloži plačilo denarne kazni.“

               16

               Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, je razvidno, da je na podlagi prehodnih določb novele člena 283 UGB ta člen, kakor je bil spremenjen z BBG, začel veljati 1. januarja 2011 in ga je mogoče uporabljati le za kršitve, do katerih je prišlo po tem datumu. Vendar iz pojasnil iz predloga BBG, ki ga je sprejela vlada, izhaja, da če obveznost razkritja ni bila izpolnjena med 1. januarjem 2011 in vključno 28. februarjem 2011, se je lahko postopek za naložitev denarne kazni začel najprej 1. marca 2011 in samo na podlagi sklepa.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               17

               Texdata, družba z omejeno odgovornostjo s sedežem v Nemčiji, se ukvarja s trženjem in zasnovo programske opreme. V Avstriji opravlja dejavnosti prek podružnice, ki je od 4. marca 2008 vpisana v avstrijski register družb kot podružnica družbe s sedežem v drugi državi članici.

               18

               S sklepoma z dne 5. maja 2011 je Landesgericht Innsbruck na podlagi člena 283(2) UGB, kakor je bil spremenjen z BBG, navedeni družbi naložilo denarni kazni, vsako v višini 700 EUR, ker ta ni predložila v predpisanem roku, to je v skladu s prehodnimi določbami do 28. februarja 2011, torej do dne pred izrekom teh sklepov, letnih računovodskih izkazov za poslovni leti, končani na dan 31. decembra 2008 in 31. decembra 2009.

               19

               Družba Texdata je 23. maja 2011 pri istem sodišču pravočasno vložila ugovora zoper navedena sklepa. V utemeljitev teh ugovorov je na eni strani zatrjevala, da brez predhodnega poziva naložitev denarnih kazni zaradi neizpolnitve obveznosti razkritja na podlagi člena 283 UGB, kakor je bil spremenjen z BBG, ni bila dopustna, in na drugi strani, da so bili letni računovodski izkazi Amtsgericht Karlsruhe (Nemčija), ki je glede na registrirani sedež družbe krajevno pristojno, pravočasno predloženi in da so bili ti izkazi že dolgo na voljo prek elektronskih sredstev.

               20

               Istega dne je družba Texdata navedene letne računovodske izkaze predložila Landesgericht Innsbruck, ki ju je 25. oziroma 26. maja 2011 vpisalo v register družb.

               21

               S sklepoma z dne 25. maja 2011 je navedeno sodišče odločilo, da se na podlagi pravočasnih ugovorov sklepa, sprejeta 5. maja 2011, ne uporabita. Vendar je to sodišče, ker so bili sporni letni računovodski izkazi vloženi po izteku predpisanega roka, v okviru rednega postopka na podlagi člena 283(3) in (7) UGB, kakor je bil spremenjen z BBG, ponovno naložilo denarni kazni v isti višini.

               22

               Predložitveno sodišče, pri katerem je družba Texdata vložila pritožbo zoper navedena sklepa, se sprašuje, ali je avstrijski sistem sankcij, kakor je bil spremenjen leta 2011 in ki določa takojšnjo naložitev denarne kazni družbi, ki pristojnemu sodišču ne predloži svojih letnih računovodskih izkazov, združljiv s pravom Unije.

               23

               Navedeno sodišče navaja, da so avstrijska registrska sodišča pred reformo leta 2011 vzpostavila prakso, da se je družbi, ki ni izpolnila zahtev, ob prekoračitvi devetmesečnega roka, določenega v členih 277 in 283 UGB, poslal neformalen poziv, s katerim ji je bil dodeljen dodaten štiritedenski rok. Če ta rok ni bil upoštevan, je sledil nadaljnji poziv k predložitvi vseh letnih računovodskih izkazov v določenem roku oziroma k temu, da dokaže, da te obveznosti nima, sicer naj bi ji bila naložena denarna kazen. Šele če družba niti po drugem pozivu ni ukrepala in ni navedla nobene ovire za izpolnitev obveznosti razkritja, so sodišča naložila denarno kazen.

               24

               Predložitveno sodišče navaja te elemente, ki jih šteje za „strukturne pomanjkljivosti“ nacionalnega postopka, in sicer, prvič, čezmerne zahteve glede obličnosti, ki so posledica na eni strani zavrženja prepoznih ali neobrazloženih ugovorov, in na drugi strani prepovedi navajanja novih razlogov v pritožbenem postopku, razen če obveznost upravičeno ni bila izpolnjena, drugič, neobstoj jamstva, da se bo izvedla obravnava, tretjič, kršitev pravice do obrambe, ker pred naložitvijo denarne kazni ni mogoče predložiti stališč, četrtič, uporaba zakonske domneve o odgovornosti, posledica katere je naložitev dokaznega bremena družbi, petič, nerazumni prekluzivni roki in neobstoj predhodnega poziva, posledica česar je pravna negotovost družb s sedežem v drugi državi članici, ter šestič, dejstvo, da je mogoče v primeru nadaljnje neizpolnitve obveznosti naložiti nove denarne kazni, ne da bi postali prvotni sklepi o naložitvi denarne kazni pravnomočni.

               25

               V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Innsbruck prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali pravo Unije v trenutnem stanju, zlasti:

                        [a)]

                        svoboda ustanavljanja iz členov 49 PDEU in 54 PDEU;

                        [b)]

                        splošno pravno načelo (člen 6(3) PEU) učinkovitega sodnega varstva (načelo učinkovitosti);

                        [c)]

                        načelo spoštovanja pravice do obrambe na podlagi člena 47, [drugi odstavek], [Listine] (člen 6(1) PEU) in člena 6(2) [EKČP] (člen 6(1) PEU);

                        [d)]

                        načelo ne bis in idem iz člena 50 [Listine] ali

                        [e)]

                        določbe o sankcijah v postopku objave iz člena 6 [Prve direktive], člena 60a [Četrte direktive] in člena 38(6) [Sedme direktive],

                  nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki ob prekoračitvi zakonsko določenega devetmesečnega roka za pripravo in razkritje letnih računovodskih izkazov pri registrskemu sodišču

                        —

                        brez možnosti predhodne izjave glede obstoja obveznosti objave in morebitnih ovir in zlasti brez predhodnega preizkusa, ali so bili letni računovodski izkazi že predloženi registrskemu sodišču glavne poslovne enote, in

                        —

                        brez predhodnega izrecnega poziva družbi ali organom, pooblaščenim za zastopanje, naj izpolnijo svojo obveznost razkritja,

                  zahteva, da registrsko sodišče družbi in vsakemu od organov, pooblaščenih za zastopanje, takoj naloži minimalno denarno kazen v višini 700 EUR, ker se, če ni nasprotnih dokazov, domneva, da so družba in njeni organi krivdno opustili razkritje in da se ob vsakokratni nadaljnji dvomesečni zamudi družbi in vsakemu od organov, pooblaščenih za zastopanje, na podlagi iste domneve o odgovornosti takoj naloži nadaljnja minimalna denarna kazen v višini 700 EUR?“

         Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

               26

               Prvič, avstrijska vlada zatrjuje, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten, ker je predložitveno sodišče netočno predstavilo nacionalno ureditev, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari, tako da je malo verjetno, da bi lahko Sodišče na postavljena vprašanja podalo koristen, in ne le hipotetičen odgovor.

               27

               Poleg tega ta vlada meni, da je iz navedenega predloga, predvsem iz dela vprašanja, ki se nanaša na načelo učinkovitosti, razvidno, da se Sodišču predlaga, naj poda razlago nacionalnega prava. Vendar so za odločanje o tem, ali upoštevna nacionalna ureditev konkretno izpolnjuje zahteve na področju enakovrednosti in učinkovitosti, pristojna izključno sodišča držav članic.

               28

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek iz člena 267 PDEU temelji na jasni delitvi funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, ki je pristojno le za odločanje o razlagi ali veljavnosti aktov Unije, na katere se nanaša ta člen. V tem okviru ni dolžnost Sodišča, da presoja razlago določb nacionalnega prava, niti da razsoja o tem, ali je razlaga nacionalnega sodišča pravilna (glej zlasti sodbe z dne 18. januarja 2007 v zadevi Auroux in drugi, C-220/05, ZOdl., str. I-385, točka 25; z dne 7. oktobra 2010 v zadevi dos Santos Palhota in drugi, C-515/08, ZOdl., str. I-9133, točka 18, in z dne 21. oktobra 2010 v zadevi Idryma Typou, C-81/09, ZOdl., str. I-10161, točka 35).

               29

               Torej mora Sodišče upoštevati dejanski in pravni okvir vprašanj za predhodno odločanje, kot je opredeljen v predložitveni odločbi (sodbi z dne 29. aprila 2004 v zadevi Orfanopoulos in Oliveri, C-482/01 in C-493/01, Recueil, str. I-5257, točka 42, in z dne 23. aprila 2009 v zadevi Angelidaki in drugi, od C-378/07 do C-380/07, ZOdl., str. I-3071, točka 48). Zato je treba torej upoštevati razlago avstrijske ureditve, kot izhaja iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in ki je predpostavka za vprašanje, postavljeno Sodišču.

               30

               V zvezi s trditvijo, da se Sodišču predlaga, naj poda razlago nacionalnega prava, zadostuje navesti, da je iz besedila vprašanja za predhodno odločanje jasno razvidno, da se nanaša na razlago določb in načel prava Unije.

               31

               Drugič, ne da bi izrecno podala ugovor nedopustnosti, vlada Združenega kraljestva navaja, da nekateri deli vprašanja za predhodno odločanje niso pomembni za rešitev spora o glavni stvari, bodisi ker se sklicujejo na direktive, ki jih za okoliščine obravnavane zadeve ni mogoče uporabiti, bodisi ker se nanašajo na položaje, do katerih v zadevi v glavni stvari ni prišlo.

               32

               Podrobneje, navedena vlada zatrjuje, na eni strani, da Prve in Sedme direktive za okoliščine obravnavane zadeve ni mogoče uporabiti, medtem ko je treba uporabiti Enajsto direktivo, ki je predložitveno sodišče ni navedlo.

               33

               Na drugi strani Sodišče določb avstrijske zakonodaje, v skladu s katerimi je mogoče denarne kazni naložiti tako družbi kot njenim organom, pooblaščenim za zastopanje, v primeru nadaljnje neizpolnitve obveznosti pa nove denarne kazni spet vsaka dva meseca, ne bi smelo upoštevati, ker jih za okoliščine obravnavane zadeve ni mogoče uporabiti.

               34

               Vlada Združenega kraljestva navaja tudi dvome o možnosti retroaktivne uporabe nacionalne zakonodaje, ki velja od 1. januarja 2011, za neizpolnitev obveznosti predložitve računovodskih izkazov za poslovni leti, končani na dan 31. decembra 2008 in 31. decembra 2009.

               35

               V zvezi z upoštevnostjo navedenih določb iz ustaljene sodne prakse izhaja, da okoliščina, da je nacionalno sodišče vprašanje za predhodno odločanje oblikovalo tako, da se je sklicevalo na nekatere določbe prava Unije, ni ovira za to, da Sodišče nacionalnemu sodišču predloži vse elemente razlage, ki so lahko uporabni pri sojenju v zadevi, o kateri odloča, ne glede na to, ali jih ta v vprašanjih navaja (glej zlasti sodbe z dne 21. februarja 2006 v zadevi Ritter-Coulais, C-152/03, ZOdl., str. I-1711, točka 29; z dne 10. februarja 2011 v zadevi Vicoplus in drugi, od C-307/09 do C-309/09, ZOdl., str. I-453, točka 22, in z dne 22. marca 2012 v zadevi Nilaş in drugi, C‑248/11, točka 31). Glede tega mora Sodišče iz vseh dejstev in dokazov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, zbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej sodbo z dne 27. oktobra 2009 v zadevi ČEZ, C-115/08, ZOdl., str. I-10265, točka 81, in zgoraj navedeno sodbo Idryma Typou, točka 31).

               36

               Prva trditev vlade Združenega kraljestva zato ne more vplivati na dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe.

               37

               V zvezi s hipotetičnimi položaji je treba navesti, da je predložitveno sodišče določbe nacionalne ureditve, navedene v točki 33 te sodbe, navedlo zlasti zaradi preverjanja njihove usklajenosti z načelom ne bis in idem.

               38

               To načelo pa določa, da ne sme biti nihče obsojen ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom že pravnomočno oproščen ali obsojen.

               39

               Kot je torej razvidno iz povzetka dejstev v točkah od 18 do 21 te sodbe in kot sta na obravnavi potrdili družba Texdata in avstrijska vlada, sta bili tej družbi naloženi dve denarni kazni, ki sta se nanašali na dve različni obdobji, in sicer na leto 2008 in 2009. Ker je družba Texdata obveznost razkritja izpolnila kmalu po sprejetju izpodbijanih sklepov, ni bilo naloženih več kazni za ti isti obdobji.

               40

               Ob upoštevanju tega je treba ugotoviti, da je postavljeno vprašanje v delu, ki se nanaša na točko (d), ki zadeva načelo ne bis in idem, nedopustno.

               41

               Nazadnje, glede zatrjevane retroaktivne uporabe zadevne nacionalne zakonodaje je Sodišče že odločilo, da je določitev nacionalne zakonodaje, ki se uporablja ratione temporis, vprašanje razlage nacionalnega prava, ki torej ne spada v pristojnost Sodišča, ki odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe (sodba z dne 21. oktobra 2010 v zadevi Padawan, C-467/08, ZOdl., str. I-10055, točka 24).

               42

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, razen dela vprašanja pod točko (d), ki se nanaša na razlago načela ne bis in idem, dopusten.

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Veljavne določbe

               43

               Da bi predložitvenemu sodišču podali koristen odgovor in ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 35 te sodbe, je treba uvodoma določiti, ali je v položaju, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem avstrijska podružnica kapitalske družbe s sedežem v Nemčiji ni izpolnila obveznosti razkritja svojih letnih računovodskih izkazov na koncu poslovnih let 2008 in 2009, treba uporabiti določbe direktiv, katerih razlago predlaga predložitveno sodišče.

               44

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je tak položaj podrobneje urejen v Enajsti direktivi, zlasti členu 1, ki v bistvu določa, da se dokumenti podružnice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, razkrijejo na podlagi zakonodaje države članice, v kateri je podružnica, in členu 12, ki določa, da morajo države članice, če zadeve, določene med drugim v členu 1, niso razkrite, predvideti ustrezne sankcije.

               45

               Glede na to, da navedene določbe zadevajo zlasti okoliščine iz spora o glavni stvari, je treba šteti, da je za ta spor treba uporabiti iste določbe, razen določb Direktive 2009/101 ter Četrte in Sedme direktive, ki sicer prav tako določajo obveznost objave, vendar se ne nanašajo tako specifično na položaj, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

               46

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba vprašanje za predhodno odločanje razumeti tako, da se z njim v bistvu želi izvedeti, ali je treba pravo Unije, in zlasti člena 49 PDEU in 54 PDEU, načelo učinkovitega sodnega varstva in načelo spoštovanja pravice do obrambe, ter člen 12 Enajste direktive razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se ob prekoračitvi devetmesečnega roka, določenega za razkritje računovodskih listin, kapitalski družbi, ki ima podružnico v zadevni državi članici, takoj naloži minimalna denarna kazen v višini 700 EUR brez predhodnega poziva k izpolnitvi obveznosti in možnosti, da se o pripisani neizpolnitvi izjavi.

               47

               Ker se nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari nanaša na sankcioniranje neizpolnitve obveznosti podružnic tujih kapitalskih družb, da razkrijejo svoje letne računovodske izkaze, obveznosti, ki je usklajena na podlagi Enajste direktive, je treba, na prvem mestu, odgovoriti na del vprašanja pod točko (e), ki se nanaša na razlago navedene direktive. Na drugem mestu je treba preučiti del vprašanja pod točko (a), in sicer, ali pomeni navedena ureditev omejitev svobode ustanavljanja iz členov 49 PDEU in 54 PDEU. Na tretjem mestu je treba odgovoriti na del vprašanja pod točkama (b) in (c), ki se nanašata na uporabo ter morebitno kršitev načela učinkovitega sodnega varstva in načela spoštovanja pravice do obrambe.

         Enajsta direktiva

               48

               Razkritje dokumentov in podatkov o podružnicah, ki so jih v državi članici ustanovile družbe, za katere velja pravo druge države članice, je določeno v členu 1 Enajste direktive. Ta obveznost je bila v avstrijsko pravo prenesena s členoma 277(1) in 280a UGB.

               49

               Člen 12 Enajste direktive državam članicam nalaga, naj, če računovodske listine niso razkrite, sprejmejo ustrezne sankcije. Vendar pa je treba ugotoviti, da navedena direktiva ne vsebuje podrobnejših pravil o uvedbi navedenih nacionalnih sankcij in zlasti ne določa nobenega izrecnega merila za presojo njihove sorazmernosti.

               50

               Ob upoštevanju tega je treba spomniti, da morajo države članice, čeprav jim je pridržana izbira sankcij, predvsem zagotoviti, da so kršitve prava Unije kaznovane s sankcijami, ki so učinkovite, sorazmerne in odvračilne (glej v tem smislu sodbo z dne 3. maja 2005 v zadevi Berlusconi in drugi, C-387/02, C-391/02 in C-403/02, ZOdl., str. I-3565, točka 65).

               51

               Sodišče je med drugim razsodilo, da mora strogost sankcij ustrezati teži kršitev, ki se z njimi sankcionirajo, med drugim zato, da se zagotovi resničen odvračilni učinek, pri čemer pa je treba spoštovati splošno načelo sorazmernosti (glej po analogiji sodbo z dne 25. aprila 2013 v zadevi Asociaţia Accept, C‑81/12, točka 63 in navedena sodna praksa).

               52

               Glede tega ukrepi, ki jih določa nacionalna zakonodaja, ne smejo presegati tega, kar je primerno in potrebno za uresničitev ciljev, ki jih ta zakonodaja legitimno uresničuje, pri čemer je pri več primernih ukrepih treba izbrati najmanj zavezujočega, povzročene neugodnosti pa ne smejo biti nesorazmerne s cilji, ki se uresničujejo (glej v tem smislu sodbi z dne 9. marca 2010 v zadevi ERG in drugi, C-379/08 in C-380/08, ZOdl., str. I-2007, točka 86, in z dne 9. februarja 2012 v zadevi Urbán, C‑210/10, točka 24).

               53

               V obravnavani zadevi je treba spomniti, da je tako iz člena 50(2)(g) PDEU, ki je podlaga za sprejetje direktiv o pravu družb, kot iz četrte uvodne izjave Enajste direktive razvidno, da je namen razkritja dokumentov in podatkov o družbah v zaščiti interesov družbenikov in tretjih oseb.

               54

               Sodišče je že razsodilo, da je temeljno načelo, da letni računovodski izkazi prikazujejo resnično in pošteno sliko sredstev in obveznosti, finančnega stanja in dobička ali izgube zadevne družbe (glej sodbi z dne 27. junija 1996 v zadevi Tomberger, C-234/94, Recueil, str. I-3133, točka 17, popravljena s sklepom z dne 10. julija 1997, in z dne 7. januarja 2003 v zadevi BIAO, C-306/99, Recueil, str. I-1, točka 72, ter zgoraj navedeno sodbo Berlusconi, točka 54). Namen njihovega razkritja je zlasti obveščanje tretjih oseb, ki ne poznajo in ne morejo dovolj dobro poznati računovodskega in finančnega stanja družbe (sodba z dne 4. decembra 1997 v zadevi Daihatsu Deutschland, C-97/96, Recueil, str. I-6843, točka 22).

               55

               Predložitveno sodišče mora odločiti, ali je na podlagi sistema sankcij, določenega v členu 283 UGB, kakor je bil spremenjen z BBG, kršitev obveznosti razkritja računovodskih listin sankcionirana pod materialnopravnimi in procesnopravnimi pogoji, zaradi katerih je sankcija učinkovita, sorazmerna in odvračilna. Sodišče pa lahko nacionalnemu sodišču posreduje vse elemente razlage s področja prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri odločitvi (zgoraj navedena sodba Asociaţia Accept, točka 43 in navedena sodna praksa).

               56

               V obravnavani zadevi je iz spisa, ki je predložen Sodišču, razvidno, da zadevna ureditev v delu, upoštevnem za zadevo v glavni stvari, določa, da mora registrsko sodišče v primeru nerazkritja računovodskih listin najpozneje devet mesecev po datumu bilance stanja družbi, na katero se nanaša sklep, brez poziva in brez možnosti, da se predhodno izjavi, naložiti minimalno denarno kazen v višini 700 EUR. Zadevna družba lahko v štirinajstih dneh vloži obrazloženi ugovor zoper sklep, zaradi česar se zadnjenavedeni ne uporabi in se sproži redni postopek. Če ugovor ni utemeljen, je mogoče s sklepom naložiti denarno kazen v višini od 700 EUR do 3600 EUR.

               57

               Prvič, navesti je treba, da Komisija glede minimalne denarne kazni, in sicer v višini 700 EUR, ki se v primeru nerazkritja v predpisanem roku naloži avtomatsko, meni, da je ta znesek povprečen znesek, ki ga države članice naložijo za kršitev obveznosti razkritja. Kot Komisija upravičeno navaja, je treba strogost te sankcije uravnovesiti s finančnimi interesi in izgubami, ki bi jih lahko imeli gospodarski partnerji in zainteresirane osebe, če dejansko finančno stanje družbe ne bi bilo razkrito. V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče presoditi, ali ni naloženi znesek pretiran glede na cilje, ki jih legitimno uresničujejo nacionalne določbe.

               58

               Glede tega, da nacionalna sodišča, ki so zavezana naložiti navedeno denarno kazen, ob upoštevanju konkretnih okoliščin obravnavane zadeve nimajo možnosti spremeniti njenega minimalnega zneska, zadostuje, da zadevna družba vloži obrazložen ugovor zoper sklep o naložitvi denarne kazni, da se sproži redni postopek, kar pristojnemu sodišču omogoča, da upošteva konkretne okoliščine zadevnega primera.

               59

               Drugič, rok objave devet mesecev od datuma bilance stanja se zdi dovolj dolg, da družbi omogoči izpolnitev obveznosti razkritja, ne da bi bila postavljena pod vprašaj sorazmernost sistema sankcij v obravnavani zadevi. Namreč, kot je v točki 50 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, bi bilo v primeru še daljšega roka ogroženo varstvo tretjih oseb, saj te ne bi imele dostopa do najsodobnejših podatkov glede dejanskega položaja zadevne družbe.

               60

               Tretjič, pri ocenjevanju možnosti uporabe manj zavezujočih ukrepov je mogoče upoštevno to, da se je glede na pojasnila avstrijske vlade na obravnavi prej veljavna ureditev izkazala za neučinkovito, ker je manj kot polovica družb, ki imajo obveznost razkritja, izpolnila to obveznost v predpisanem roku. Tako je po mnenju te vlade Republika Avstrija morala spremeniti sistem sankcij, ki je veljal pred letom 2011, da bi zagotovila učinkovitejše izpolnjevanje obveznosti razkritja. Vendar mora predložitveno sodišče preveriti, ali je sistem sankcij iz postopka v glavni stvari dovolj odvračilen, da bi se zagotovilo učinkovito izpolnjevanje obveznosti razkritja.

               61

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega in preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, je treba šteti, da člen 12 Enajste direktive ne nasprotuje sistemu sankcij, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

         Svoboda ustanavljanja

               62

               Predložitveno sodišče v zvezi s svobodo ustanavljanja v bistvu sprašuje, ali je treba člena 49 PDEU in 54 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta sistemu sankcij, kot je določen v členu 283 UGB, kakor je bil spremenjen z BBG, zlasti ker sankcije zaradi nerazkritja določa tudi za družbe, za katere velja pravo druge države članice, in ne Republike Avstrije, in ki imajo podružnico v zadnjenavedeni državi članici, čeprav so bili njihovi letni računovodski izkazi že razkriti in so bili na voljo v registru, na območju katerega je glavni sedež navedenih družb.

               63

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 49 PDEU nalaga ukinitev omejitev svobode ustanavljanja. Člen 54 PDEU določa, da se družbe ali podjetja, ustanovljena v skladu z zakonodajo posamezne države članice, ki imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Uniji, glede uporabe določb Pogodbe v zvezi s pravico do ustanavljanja obravnavajo enako kakor fizične osebe, ki so državljani držav članic. Te družbe menijo, da ta svoboda zajema pravico do opravljanja dejavnosti v drugih državah članicah prek hčerinske družbe, podružnice ali agencije (glej sodbi z dne 25. februarja 2010 v zadevi X Holding, C-337/08, ZOdl., str. I-1215, točka 17, in z dne 25. aprila 2013 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑64/11, točka 23).

               64

               Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da je treba kot omejitve pravice do ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU obravnavati vse ukrepe, ki prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost uresničevanja te pravice (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Idryma Typou, točka 54; sodbo z dne 29. novembra 2011 v zadevi National Grid Indus, C-371/10, ZOdl., str. I-12273, točka 36, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Španiji, točka 26).

               65

               Obveznost razkritja dokumentov in podatkov o podružnicah, ki so jih v Avstriji ustanovile družbe, za katere velja pravo druge države članice, določa člen 280a UGB, ki pomeni prenos člena 1 UGB Enajste direktive v nacionalno pravo in združljivost katerega z zadnjenavedeno ni sporna.

               66

               Nasprotno pa je v zadevi v glavni stvari sporen sistem sankcij, ki ga je treba uporabiti v primeru neizpolnitve obveznosti razkritja na podlagi člena 283 UGB, kakor je bil spremenjen z BBG. Tako kot je razvidno iz točke 15 te sodbe, določbe navedenega člena 283 določajo, da se brez predhodnega postopka s sklepom naloži denarna kazen v višini 700 EUR, če po izteku roka za razkritje računovodske listine niso bile predložene registrskemu sodišču in če ni bil naveden noben nepredvidljiv in neizogiben dogodek. Denarna kazen se mora ponovno naložiti vsaka dva meseca, vse dokler se ne izpolni obveznost razkritja. Zadevna družba oziroma organ ima štirinajstdnevni rok za vložitev ugovora zoper sklep o naložitvi denarne kazni. Zaradi vložitve tega ugovora se izvršitev naložene denarne kazni odloži in se uvede redni postopek.

               67

               V zvezi s tem je treba na eni strani spomniti, da se sistem sankcij v postopku v glavni stvari uporablja brez razlikovanja za družbe s sedežem v Avstriji in tiste, ki imajo sedež v drugi državi članici in so ustanovile podružnice v Avstriji. Ta sistem družb s sedežem v drugih državah članicah, in ne v Avstriji, ki imajo podružnice v zadnjenavedeni državi članici, ne postavlja v položaj, ki bi bil dejansko ali pravno manj ugoden od položaja družb s sedežem v Avstriji.

               68

               Na drugi strani, kot utemeljeno navaja Komisija, se ne naloži nobena sankcija, če zadevna družba izpolni svojo zakonsko obveznost razkritja, kot izhaja iz prava Unije in ki se uporablja v vseh državah članicah. Z morebitnimi sankcijami torej ni mogoče prepovedati, ovirati ali odvračati družbe, za katero velja pravo ene države članice, od ustanavljanja prek podružnice na ozemlju druge države članice.

               69

               Iz tega izhaja, da sistema sankcij, določenega v členu 283 UGB, kakor je bil spremenjen z BBG, ni mogoče šteti za omejitev svobode ustanavljanja. Člena 49 PDEU in 54 PDEU zato temu sistemu ne nasprotujeta.

         Načelo učinkovitega sodnega varstva in načelo spoštovanja pravice do obrambe

               70

               Predložitveno sodišče z delom vprašanja pod točko (b) in (c) v bistvu sprašuje, ali je treba načelo učinkovitega sodnega varstva in načelo spoštovanja pravice do obrambe, kot sta določena v členih 47 Listine in 6(2) EKČP, razlagati tako, da nasprotujeta sistemu sankcij, ki ga je treba uporabiti v primeru neizpolnitve obveznosti razkritja računovodskih listin, določene v členu 283 UGB, kakor je bil spremenjen z BBG.

               71

               Člen 51(1) Listine določa, da se določbe Listine za države članice uporabljajo, ko te izvajajo pravo Unije.

               72

               V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse Sodišča v bistvu izhaja, da se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije, ne pa v drugih položajih. S tega vidika je Sodišče že opozorilo, da ne more glede na Listino presojati nacionalne ureditve, ki ne spada v okvir prava Unije. Če pa, nasprotno, taka nacionalna ureditev spada na področje uporabe tega prava, mora Sodišče, ki mu je predložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, podati vse elemente razlage, ki jih nacionalno sodišče potrebuje za presojo usklajenosti te ureditve s temeljnimi pravicami, katerih spoštovanje zagotavlja (glej zlasti sodbo z dne 26. februarja 2013 v zadevi Åkerberg Fransson, C‑617/10, točka 19 in navedena sodna praksa).

               73

               Sodišče je prav tako že razsodilo, da se morajo temeljne pravice, ki jih zagotavlja Listina in ki se razlagajo ob upoštevanju te sodne prakse in pojasnil glede člena 51 Listine, kadar nacionalna ureditev spada na področje uporabe prava Unije, spoštovati. Z drugimi besedami dejstvo, da se uporabi pravo Unije, vključuje uporabo temeljnih pravic, ki jih zagotavlja Listina (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Åkerberg Fransson, točki 20 in 21).

               74

               V obravnavani zadevi se spor o glavni stvari nanaša na sankcijo, naloženo zaradi nespoštovanja obveznosti razkritja, kot je določena v Enajsti direktivi. Kot je razvidno iz točke 49 te sodbe, je zakonodajalec Unije s členom 12 Enajste direktive državam članicam naložil, naj sprejmejo ustrezne sankcije, in sicer učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije, da bi zagotovile izpolnitev obveznosti razkritja. V avstrijskem pravu te sankcije določa člen 283 UGB, kakor je bil spremenjen z BBG.

               75

               Iz tega izhaja, da avstrijska ureditev iz postopka v glavni stvari pomeni izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine.

               76

               Določbe Listine se torej v okoliščinah spora o glavni stvari lahko uporabijo.

               77

               Glede načela učinkovitega pravnega varstva člen 47, prvi odstavek, Listine določa, da ima vsakdo, če so kršene njegove pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu.

               78

               Za zagotovitev spoštovanja te temeljne pravice v Uniji člen 19(1), drugi pododstavek, PEU državam članicam nalaga, da vzpostavijo pravna sredstva, potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije.

               79

               Glede načela spoštovanja pravice do obrambe je Sodišče že razsodilo, da je treba to spoštovati v vseh postopkih, ki lahko privedejo do sankcij, zlasti do glob ali denarni kazni (glej v tem smislu sodbi z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Thyssen Stahl proti Komisiji, C-194/99 P, ZOdl., str. I-10821, točka 30; in z dne 8. februarja 2007 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, C-3/06 P, ZOdl., str. I-1331, točka 68).

               80

               Prvič, glede vprašanja, ali je štirinajstdnevni rok, v katerem je mogoče vložiti ugovor zoper sklep o naložitvi sankcije zaradi nerazkritja v predpisanem roku, združljiv z načelom učinkovitega sodnega varstva, je treba opozoriti, da mora rok, ki je na voljo, dejansko zadostovati za pripravo in vložitev učinkovitega pravnega sredstva (sodba z dne 28. julija 2011 v zadevi Samba Diouf, C-69/10, ZOdl., str. I-7151, točka 66).

               81

               Ob upoštevanju dejstva, da imajo obveznost razkritja načeloma vse podružnice, kot je ta v postopku v glavni stvari, da je ta obveznost običajna in zainteresiranim strankam splošno znana, da avstrijsko pravo za opravo tega razkritja določa devetmesečni rok od datuma bilance stanja in da je mogoče ta rok prekiniti, če je nepredvidljiv in neizogiben dogodek oviral pravočasno razkritje, se štirinajstdnevni rok načeloma ne zdi dejansko nezadosten za pripravo in vložitev učinkovitega pravnega sredstva.

               82

               Drugič, glede dvomov v zvezi z uporabo zakonske domneve o odgovornosti, posledica katere je naložitev dokaznega bremena družbi, je treba opozoriti, da, kot izhaja iz točke 58 te sodbe, zadostuje, da zadevna družba vloži obrazložen ugovor zoper sklep o naložitvi denarne kazni, da se sproži redni postopek, kar pristojnemu sodišču omogoča, da upošteva konkretne okoliščine zadevnega primera.

               83

               Tretjič, glede neobstoja poziva in možnosti izjave je treba spomniti, da je spoštovanje pravice do obrambe v vseh postopkih, sproženih zoper neko osebo, ki bi lahko privedli do sprejetja akta, ki bi lahko negativno vplival na položaj posameznika, eno temeljnih načel prava Unije, ki ga je treba zagotoviti tudi ob neobstoju vsakršne postopkovne zakonodaje. To načelo zahteva, da se naslovnikom odločb, ki znatno posegajo v njihove interese, omogoči, da učinkovito izrazijo svoja stališča glede elementov zoper njih, na katerih temelji sporna odločba (sodba z dne 15. junija 2006 v zadevi Dokter in drugi, C-28/05, ZOdl., str. I-5431, točka 74 in navedena sodna praksa).

               84

               Vendar kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, temeljne pravice ne pomenijo absolutnih pravic, ampak lahko vsebujejo omejitve, pod pogojem, da te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki jim sledi zadevni ukrep, in da glede na uresničevani cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi omejeval bistvo tako zagotovljenih pravic (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Dokter in drugi, točka 75, in sodbo z dne 18. marca 2010 v zadevi Alassini in drugi, od C-317/08 do C-320/08, ZOdl., str. I-2213, točka 63 in navedena sodna praksa).

               85

               Ob upoštevanju zadevne kršitve pa je treba ugotoviti, da v okoliščinah postopka v glavni stvari uporaba prvotne sankcije v višini 700 EUR brez poziva in možnosti izjave, preden se sankcija naloži, ne vpliva na bistveno vsebino zadevne temeljne pravice, ker zaradi vložitve obrazloženega ugovora zoper sklep o naložitvi denarne kazni ta takoj postane neuporaben in se sproži redni postopek, v katerem je pravico do izjave mogoče spoštovati.

               86

               Poleg tega se tak postopek, na eni strani, učinkovito odziva na splošni cilj Unije, ker je, kot je razvidno iz stališč avstrijske vlade, namen sistema sankcij, določenega v členu 283 UGB, kakor je bil spremenjen z BBG, zagotoviti hitro in učinkovito izpolnjevanje obveznosti razkritja v splošnem interesu zaščite tretjih oseb in družbenikov. Na drugi strani pa ni indicev, da bi bil tak postopek nesorazmeren z uresničevanim ciljem.

               87

               Četrtič, glede drugih elementov postopka, kot so predvsem obveznost obrazložitve akta, s katerim se začne postopek, prepoved navajanja novih razlogov v pritožbenem postopku, neobstoj jamstva, da se bo izvedla obravnava, Sodišču niso bili predloženi dokazi, ki bi vzbudili dvom o usklajenosti sistema sankcij iz postopka v glavni stvari z načelom učinkovitega sodnega varstva in načelom spoštovanja pravice do obrambe.

               88

               Zato je treba šteti, da sistem sankcij iz postopka v glavni stvari spoštuje načelo učinkovitega sodnega varstva in načelo spoštovanja pravice do obrambe.

               89

               Glede na zgornje ugotovitve in s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 49 PDEU in 54 PDEU, načelo učinkovitega sodnega varstva in načelo spoštovanja pravice do obrambe ter člen 12 Enajste direktive razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se ob prekoračitvi devetmesečnega roka, določenega za razkritje računovodskih listin, kapitalski družbi, ki ima podružnico v zadevni državi članici, takoj naloži minimalna denarna kazen v višini 700 EUR, ne da bi se jo prej pozvalo k izpolnitvi obveznosti in se ji dalo možnost, da se o pripisani neizpolnitvi izjavi.

         Stroški

               90

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, je treba člena 49 PDEU in 54 PDEU, načelo učinkovitega sodnega varstva in načelo spoštovanja pravice do obrambe ter člen 12 Enajste direktive Sveta z dne 21. decembra 1989 o razkritjih podružnic, ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike družb, za katere velja zakonodaja druge države (89/666/EGS), razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se ob prekoračitvi devetmesečnega roka, določenega za razkritje računovodskih listin, kapitalski družbi, ki ima podružnico v zadevni državi članici, takoj naloži minimalna denarna kazen v višini 700 EUR, ne da bi se jo prej pozvalo k izpolnitvi obveznosti in se ji dalo možnost, da se o pripisani neizpolnitvi izjavi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 10. decembra 2009.#Stella Kunststofftechnik GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti - Postopek razveljavitve - Besedna znamka Skupnosti Stella - Postopek z ugovorom, predhodno sprožen na podlagi te znamke - Dopustnost - Člena 50(1) in 55(1) Uredbe (ES) št. 40/94 (postala člena 51(1) in 56(1) Uredbe (ES) št. 207/2009).#Zadeva T-27/09.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 10. decembra 2009 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek razveljavitve — Besedna znamka Skupnosti Stella — Postopek z ugovorom, predhodno sprožen na podlagi te znamke — Dopustnost — Člena 50(1) in 55(1) Uredbe (ES) št. 40/94 (postala člena 51(1) in 56(1) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      V zadevi T-27/09,

         Stella Kunststofftechnik GmbH, s sedežem v Eltvillu (Nemčija), ki jo zastopa M. Beckensträter, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata A. Führer in G. Schneider, zastopnika,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je

         Stella Pack S.A., s sedežem v Lubartówu (Poljska), ki jo zastopa O. Bischof, odvetnik,
      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 13. novembra 2008 (zadeva R 693/2008-4) o postopku za razveljavitev med Stella Kunststofftechnik GmbH in Stella Pack sp. z o.o.,
      SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras (poročevalec), predsednik, M. Prek in V. M. Ciucă, sodnika,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 19. januarja 2009,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 30. aprila 2009,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 17. aprila 2009,
      ker v roku enega meseca po koncu pisnega postopka stranke niso vložile predloga za določitev obravnave in je Splošno sodišče na podlagi poročila sodnika poročevalca in z uporabo člena 135a Poslovnika odločilo, da ne bo opravilo ustnega postopka,
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, družba Stella Kunststofftechnik GmbH, je 29. februarja 1996 na Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)), vložila prijavo znamke Skupnosti. Po popravku vloge je bil v skladu s členom 27 Uredbe št. 40/94 (postal člen 27 Uredbe št. 207/2009) in s pravilom št. 9 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne za izvedbo Uredbe št. 40/94 (UL L 303, str. 1) kot datum vložitve določen .

               2

               Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak Stella.

               3

               Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 6, 8, 16, 20 in 21 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in glede na posamezen razred ustrezajo temu opisu:

                        —

                        razred 6: „Kovinski izdelki (iz razreda 6), natančneje posode, pločevinaste steklenice, embalaža, zapirala in embalažne folije, pokrovi za posode in zapirala za steklenice, kovinski zamaški, kovinski čepi, pločevinke in posode“;

                        —

                        razred 8: „Ročno orodje in naprave, zlasti dvigalke“;

                        —

                        razred 16: „Papir, lepenka in izdelki iz teh snovi (iz razreda 16), natančneje posode in embalaža; embalaža iz plastike (iz razreda 16), posode in embalaža iz papirja in plastike ter iz lepenke in plastike“;

                        —

                        razred 20: „Plastični izdelki iz razreda 20, plastenke, posode, embalaža in zapirala, pokrovi za posode in zapirala za steklenice, plastični zamaški“;

                        —

                        razred 21: „Posode in steklenice iz stekla, plastike in/ali kombinacije stekla in plastike“.

               4

               Znamka je bila 19. septembra 2001 registrirana kot znamka Skupnosti (v nadaljevanju: sporna znamka).

               5

               Družba Stella Pack S.A. (prej Stella Pack sp. z o.o.), intervenientka, je 11. maja 2004 na podlagi Uredbe št. 40/94 pri UUNT vložila prijavo znamke Skupnosti.

               6

               Znamka, za katero se zahteva registracija, je figurativna znamka, ki vsebuje sestavino „stella pack“.

               7

               Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 4, 6, 16, 20 in 21 Nicejskega aranžmaja in ustrezajo temu opisu:

                        —

                        razred 4: „Sveče“;

                        —

                        razred 6: „Kovinske ovojne in embalažne folije“;

                        —

                        razred 16: „Folije, velike in majhne plastične embalažne vrečke (vrečke ali nosilne vrečke z ročaji); papir; velike in majhne papirnate embalažne vrečke; vreče za odpadke iz papirja ali plastike; papirnati kavni filtri; papirnati namizni prti“;

                        —

                        razred 20: „Plastične slamice“;

                        —

                        razred 21: „Rokavice za gospodinjske namene; vrtnarske rokavice; plastična namizna posoda vključno s kozarci, globokimi in plitvimi krožniki; plastični jedilni pribor; neelektrične ročke za kuhanje filter kave (voda izpareva skozi filter s kavo v gornji del ročke); zobotrebci; nabodala za ražnjiče; pribor za mešanje; kozarci za sladoled (vključno s posebej oblikovanimi); ščipalke za perilo; krpe; gobice; mopi.“

               8

               Tožeča stranka je 27. junija 2005 na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94 (postal člen 41(1) Uredbe št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo figurativne znamke, ki jo je prijavila intervenientka.

               9

               Ugovor na podlagi sporne znamke je bil vložen zoper registracijo znamke, ki jo je prijavila intervenientka za te proizvode iz razredov 6, 16 in 21 Nicejskega aranžmaja:

                        —

                        razred 6: „Kovinske ovojne in embalažne folije“;

                        —

                        razred 16: vsi proizvodi iz tega razreda razen „papirnatih namiznih prtov“;

                        —

                        razred 21: „Plastične namizne posode, in sicer kozarci, pribor, krožniki; ročke za kuhanje filter kave, plastični jedilni pribor, nabodala za ražnjiče, pribor za mešanje, kozarci za sladoled“.

               10

               Intervenientka je 22. decembra 2006 na podlagi členov 50(1)(a) in 55(1)(a) Uredbe št. 40/94 (postala člena 51(1)(a) in 56(1)(a) Uredbe št. 207/2009) pri UUNT vložila zahtevo za razveljavitev sporne znamke.

               11

               Oddelek za izbris je po tem, ko je ugotovil, da se sporna znamka za označevanje nekaterih proizvodov ni resno uporabljala, 27. februarja 2008 razglasil njeno razveljavitev z učinkom od , in sicer za te proizvode: „kovinski izdelki (iz razreda 6), ročno orodje in naprave, zlasti dvigalke iz razreda 8, papir, lepenka in izdelki iz teh snovi (če so navedeni v razredu 16) iz razreda 16 in plastični izdelki iz razreda 20“. Ohranil pa je registracijo sporne znamke za druge proizvode, ki so z njo označeni.

               12

               Tožeča stranka je 28. aprila 2008 pri UUNT na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009) vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za izbris v celoti. Vztrajala je, da se sporna znamka uporablja, in poleg tega trdila, da bi morala biti intervenientkina zahteva za razveljavitev te znamke zavržena kot nedopustna, saj je tožeča stranka na podlagi iste znamke pri UUNT že sprožila postopek z ugovorom zoper figurativno znamko Stella pack, ta postopek pa je še vedno potekal.

               13

               Z odločbo z dne 13. novembra 2008, ki je bila tožeči stranki vročena (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), je četrti odbor za pritožbe UUNT to pritožbo zavrnil.

               14

               Glede dopustnosti te pritožbe je odbor menil, da ker je tožeča stranka izpodbijala odločbo oddelka za izbris v celoti, je bila njena pritožba delno nedopustna, saj je oddelek za izbris zahtevo za razveljavitev sporne znamke za nekatere proizvode zavrnil in zato v tem delu njegova odločba ni bila v škodo tožeči stranki.

               15

               Na podlagi tega je odbor za pritožbe menil, da glede na to, da je oddelek za izbris zahtevo za razveljavitev na podlagi natančne obrazložitve z odločbo delno zavrnil in da je štel, da so bile s primerno uporabo sporne znamke načeloma ohranjene pravice za določene proizvode, za katere je bila registrirana, ni dovolj, da je tožeča stranka le ponovno poudarila, da je to znamko uporabljala, ampak bi morala z dokazi pojasniti, zakaj bi bilo treba dokaze, s katerimi je utemeljevala uporabo, šteti za primerne za ohranitev pravic tudi za proizvode, glede katerih je bila sporna znamka razveljavljena. Vendar pa, kot meni odbor za pritožbe, tožeča stranka ni navedla ničesar v tem smislu. Poleg tega je odbor za pritožbe opozoril, da navedbe tožeče stranke v zvezi s postopkom z ugovorom, ki ga je 27. junija 2005 sprožila pri UUNT, niso upoštevne. Kot je navedel, bi bil lahko ta postopek z ugovorom kvečjemu prekinjen, vendar ne v primeru postopka za razveljavitev.

         Predlogi strank

               16

               Tožeča stranka je Splošnemu sodišču predlagala, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo;

                        —

                        ugotovi, da bi bilo treba zahtevo za razveljavitev zavreči kot nedopustno, ali podredno, naj se po razveljavitvi odločbe oddelka za izbris z dne 27. februarja 2008 odločitev o zahtevi za razveljavitev z dne odloži, dokler postopek z ugovorom, ki ga je sama sprožila, ni pravnomočno končan;

                        —

                        intervenientki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški postopkov z začetka tega spora in stroški UUNT.

               17

               UUNT in intervenientka sta Splošnemu sodišču predlagala, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               18

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga. Prvi je napačna uporaba prava, ker naj bi odbor za pritožbe napačno zavrnil njene navedbe, s katerimi je želela dokazati resno uporabo sporne znamke. Drugi tožbeni razlog je domnevna zloraba zahteve za razveljavitev, saj bi jo moral odbor za pritožbe šteti za nedopustno ali jo vsaj zadržati, ker je šlo za znamko, ki je že bila predmet postopka z ugovorom, ki je še vedno potekal pri UUNT.

         Prvi tožbeni razlog: napačna uporaba prava glede resne uporabe sporne znamke

               19

               Treba je spomniti, da mora na podlagi člena 44(1) Poslovnika, ki se v skladu s členoma 130(1) in 132(1) tega poslovnika uporablja za zadeve intelektualne lastnine, vloga, s katero se postopek začne, vsebovati povzetek razlogov, na katere se sklicuje. Po ustaljeni sodni praksi, čeprav je lahko jedro tožbe v nekaterih točkah podprto in izpopolnjeno s sklicevanjem na izvlečke priloženih listin, splošno sklicevanje na druge dokumente ne more nadomestiti bistvenih elementov pravnega utemeljevanja, ki jih mora skladno z zgornjimi določbami vsebovati tožba (sodbi Splošnega sodišča z dne 14. septembra 2004 v zadevi Applied Molecular Evolution proti UUNT (APPLIED MOLECULAR EVOLUTION), T-183/03, ZOdl., str. II-3113, točka 11, in z dne v združenih zadevah Bitburger Brauerei proti UUNT – Anheuser-Busch (BUD, American Bud in Anheuser Busch Bud), od T-350/04 do T-352/04, ZOdl., str. II-4255, točka 33).

               20

               V obravnavani zadevi se tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga poleg preproste navedbe členov Uredbe št. 40/94 in nekaterih notranjih smernic UUNT le splošno sklicuje na svojo vlogo z dne 2. aprila 2007 in priloge k njej, ki jo je predložila v okviru postopka pred oddelkom za izbris, da bi dokazala resno uporabo sporne znamke za proizvode, za katere je oddelek za izbris razveljavil to znamko. V teh okoliščinah in ob upoštevanju v prejšnji točki navedene sodne prakse je treba ta tožbeni razlog zavreči kot nedopusten.

         Drugi tožbeni razlog: domnevna zloraba zahteve za razveljavitev

               21

               Tožeča stranka trdi, da je pred zahtevo za razveljavitev sporne znamke, ki jo je vložila intervenientka, 27. junija 2005 sama sprožila postopek z ugovorom pred UUNT in uveljavljala navedeno znamko zoper registracijo znamke na intervenientkin predlog. Ker je ta postopek z ugovorom ob vložitvi zahteve za razveljavitev še vedno potekal, bi moral oddelek za izbris to zahtevo zavreči kot nedopustno ali, podredno, odložiti odločanje do pravnomočne odločbe v predhodnem postopku z ugovorom.

               22

               V skladu s členom 50(1)(a) Uredbe št. 40/94 se pravice imetnika znamke Skupnosti razveljavijo na podlagi zahteve pri UUNT ali nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, če se znamka v neprekinjenem obdobju petih let ni uporabljala v Evropski skupnosti v prvotni namen za označevanje blaga ali storitev, za katere je registrirana, in za neuporabo ni upravičenih razlogov. Vendar pa na podlagi iste določbe nihče ne more zahtevati, da se imetnikove pravice na znamki razveljavijo, če je imetnik v obdobju med iztekom petletnega obdobja in vložitvijo zahteve ali nasprotne tožbe začel ali ponovno začel resno in dejansko uporabljati znamko. Začetek ponovne uporabe v obdobju treh mesecev pred vložitvijo zahteve ali nasprotne tožbe, ki se je začelo najkasneje ob izteku neprekinjenega obdobja petih let neuporabe, pa se ne upošteva, če do priprav na uporabo ali ponovno uporabo pride šele po tem, ko imetnik spozna, da lahko kdo vloži zahtevo za razveljavitev ali nasprotno tožbo.

               23

               Člen 55(1)(a) Uredbe št. 40/94 o zahtevi za razveljavitev določa, da lahko zahtevo za razveljavitev pri UUNT vloži katera koli fizična ali pravna oseba ali katera koli skupina ali telo, ustanovljeno za zastopanje interesov proizvajalcev, izdelovalcev, izvajalcev storitev, trgovcev ali porabnikov, ki je po pravu, ki velja zanj, sposobno biti stranka v postopku.

               24

               Prvič, glede navedenih določb, na kateri tožeča stranka opira tožbeni razlog, je treba opozoriti, kot utemeljeno trdi UUNT, da iz njunega besedila ni razvidno, da lahko postopek z ugovorom, sprožen na podlagi neke znamke in ki še vedno poteka, kakor koli vpliva na dopustnost ali celo na potek postopka za razveljavitev te znamke.

               25

               Ti določbi določata samo razloge za razveljavitev in pogoje, pod katerimi se lahko neodvisno od vseh drugih uvedenih postopkov vloži zahteva pri UUNT.

               26

               Poleg tega se tožeča stranka v utemeljitev tožbenega razloga sklicuje na določbe Uredbe št. 2868/95 in notranjih smernic UUNT – v različici iz novembra 2007 – o postopkih za razveljavitev in ugotovitev ničnosti in o dokazovanju uporabe v okviru postopka z ugovorom.

               27

               Celo ob predpostavki, da te določbe in smernice lahko postavijo dodatne pogoje k tistim iz Uredbe št. 40/94, je treba opozoriti, da z njimi ni določeno, da je zahteva za razveljavitev znamke nedopustna zaradi postopka z ugovorom, ki je bil sprožen na podlagi te znamke in še vedno poteka.

               28

               S pravilom št. 37 Uredbe št. 2868/95 o zahtevi za razveljavitev ali ugotovitvi ničnosti so določene samo okoliščine, v katerih se lahko vloži taka zahteva, zlasti pa navedbe, ki jih mora vsebovati.

               29

               Prav tako iz besedila notranjih smernic UUNT o postopku za razveljavitev, in sicer iz oddelka D, odsek 2, različice teh smernic iz novembra 2007 ni razvidno, da je lahko zaradi postopka z ugovorom, sproženega na podlagi znamke, katere razveljavitev je bila zahtevana, in ki je bil začet pred tem ter je še vedno potekal, postopek za razveljavitev znamke nedopusten ali da ga je treba prekiniti. Zlasti v točki 3.1.2 teh smernic o resni uporabi, na katero se sklicuje tožeča stranka, je navedeno samo, da je način presoje take uporabe v postopkih pred oddelkom za izbris enak tistemu, ki se uporablja za preizkus dokazov za uporabo znamk Skupnosti v postopku z ugovorom, in da je treba upoštevati podrobne določbe iz razdelka 6 teh notranjih smernic o postopku z ugovorom.

               30

               V razdelku 6 teh notranjih smernic, ki se nanaša na dokazovanje uporabe in, natančneje, v točki 4 glede časa uporabe, na katero se tožeča stranka prav tako sklicuje, je samo opozorjeno, da v skladu s členom 43(2) Uredbe št. 40/94 (postal člen 42(2) Uredbe št. 207/2009), ki se nanaša na postopek z ugovorom, obveznost priskrbeti dokaz o uporabi pomeni, da je bila na dan objave znamke Skupnosti prejšnja znamka registrirana vsaj pet let. Nikakor ni omenjeno, da je zaradi postopka z ugovorom postopek za razveljavitev nedopusten ali da ga je treba do konca prvega postopka prekiniti.

               31

               Drugič, trditev tožeče stranke, da zahteva za razveljavitev znamke ne more biti obravnavana, preden se konča prej začeti postopek z ugovorom, uveden na podlagi te znamke, bi bila v nasprotju s splošno sistematiko določb v Uredbi št. 40/94.

               32

               Iz te uredbe je namreč razvidno, da sta postopek z ugovorom in postopek za razveljavitev posebna in med seboj neodvisna postopka z lastnimi učinki in da je mogoče postopek za razveljavitev obravnavati ne glede na to, da je bil predhodno sprožen postopek z ugovorom, ki še poteka, na podlagi znamke, ki naj se razveljavi.

               33

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da sta navedena postopka določena pod različnima naslovoma Uredbe št. 40/94. Ugovor je urejen pod naslovom IV, oddelek 4, te uredbe (postal naslov IV, oddelek 4, Uredbe št. 207/2009), medtem ko je postopek za razveljavitev urejen pod naslovom VI, oddelka 2 in 4, iste uredbe (postal naslov VI, oddelka 2 in 4, Uredbe št. 207/2009).

               34

               Postopka imata različna namena in učinke, ki so zanju značilni. Namen ugovora je pod določenimi pogoji preprečiti prijavo za registracijo znamke zaradi obstoja prejšnje znamke, zavrnitev tega ugovora pa ne pomeni razveljavitve te znamke. Razveljavitev je lahko dosežena samo na podlagi sprožitve postopka v ta namen.

               35

               S tema razlikama v namenu in učinkih je mogoče pojasniti pravila, značilna za vsak postopek. Tako se – medtem ko sta zlasti pravni interes vlagatelja ugovora in trimesečni rok za vložitev ugovora med pogoji za njegovo dopustnost iz člena 42 Uredbe št. 40/94 in iz pravila št. 18 Uredbe št. 2868/95 (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 13. junija 2002 v zadevi Chef Revival USA proti UUNT – Massagué Marín (Chef), T-232/00, Recueil, str. II-2749, točka 32) – člen 55(1)(a) Uredbe št. 40/94 o postopku za razveljavitev, kot poudarja UUNT, v ničemer ne nanaša na pravni interes.

               36

               Prav tako ni nobenega roka za sprožitev postopka za razveljavitev, temveč se je treba za razveljavitev znamke v skladu s členom 50(1)(a) Uredbe št. 40/94 in, kot je za ugovor predvideno, s členom 43(2) iste uredbe, sklicevati na to, da se v neprekinjenem obdobju petih let znamka ni uporabljala v prvotni namen v Skupnosti za označevanje blaga ali storitev, za katere je registrirana, in da za neuporabo ni upravičenih razlogov.

               37

               Ob upoštevanju teh ugotovitev je odbor za pritožbe v točki 14 izpodbijane odločbe utemeljeno menil, da je možnost, da kdor koli vloži zahtevo za razveljavitev zaradi neuporabe znamke, popolnoma neodvisna od morebitnih sočasnih postopkov z ugovorom, v katerih se obravnava znamka Skupnosti, ki je predmet zahteve za razveljavitev. Trditev tožeče stranke, da je zahteva za razveljavitev znamke zaradi predhodne sprožitve postopka z ugovorom na podlagi te znamke, ki še vedno poteka ob vložitvi te zahteve, nedopustna, je torej treba zavrniti.

               38

               Treba je opozoriti tudi, da odbor za pritožbe s tem, da je v točki 14 izpodbijane odločbe menil, da postopek za razveljavitev, sprožen pozneje kot ugovor, lahko kvečjemu prekine postopek z ugovorom, ni napačno uporabil prava. Če bi bila namreč prejšnja znamka razveljavljena, bi postopek z ugovorom izgubil smisel.

               39

               Po drugi strani pa nadaljevanje postopka z ugovorom brez čakanja na izid postopka za razveljavitev imetniku prejšnje znamke, na katero se sklicuje v postopku z ugovorom in zoper katero je vložena zahteva za razveljavitev, ne daje nobene prednosti. Pravzaprav, celo če bi bila prijava znamke Skupnosti v postopku z ugovorom zavrnjena, ne bi nič preprečevalo ponovne vložitve iste prijave po tem, ko bi bila prejšnja znamka razveljavljena.

               40

               Iz navedenega izhaja, da se z utemeljitvijo tožeče stranke, da je intervenientka s tem, da je vložila zahtevo za razveljavitev sporne znamke, zlorabila pravico, ker je postopek z ugovorom še vedno potekal, ni mogoče strinjati.

               41

               Nazadnje je treba dodati, da tožeča stranka dejstva, da je bil postopek za razveljavitev znamke obravnavan pred koncem postopka z ugovorom, ki je bil začet prej na podlagi iste znamke, ne more izpodbijati na podlagi tega, da sta ji bili kršeni pravica do enakega obravnavanja kot imetnika znamke Skupnosti in pravica do izjave, kot zatrjuje v tožbi.

               42

               Na eni strani je očitek tožeče stranke v zvezi s tem preveč splošen, da bi ga bilo mogoče jasno in natančno razumeti. Brez prave obrazložitve napotuje na več členov Uredbe št. 40/94 – člene 15 (postal člen 15 Uredbe št. 207/2009), 43 ter 77 in 79 (postala člena 79 in 83 Uredbe št. 207/2009) – o uporabi znamke Skupnosti, preizkusu ugovora, obveščanju o odločbah UUNT in sklicevanju na splošna načela. Enako velja za napotitev na pravilo št. 69 Uredbe št. 2868/95 o vročitvi dokumentov, kadar v postopku sodeluje več strank.

               43

               Na drugi strani pa, tudi če tožeča stranka v očitku navaja kršitev člena 73, drugi stavek, Uredbe št. 40/94 (postal člen 75, drugi stavek, Uredbe št. 207/2009), v skladu s katerim odločbe UUNT lahko temeljijo le na razlogih ali dokazih, na katere so imele zadevne stranke priložnost podati pripombe, je treba spomniti, da lahko v skladu s to določbo odbor za pritožbe UUNT svojo odločbo utemelji le z dejanskimi ali pravnimi elementi, glede katerih so stranke lahko predstavile svoja stališča (sodba Sodišča z dne 21. oktobra 2004 v zadevi KWS Saat proti UUNT, C-447/02 P, ZOdl., str. I-10107, točka 42, ter sodbi Splošnega sodišča z dne v zadevi Sunrider proti UUNT (TOP), T-242/02, ZOdl., str. II-2793, točka 59, in z dne v zadevi L & D proti UUNT – Sämann (Aire Limpio), T-168/04, ZOdl., str. II-2699, točka 115).

               44

               Z navedeno določbo je bilo v okviru prava znamk Skupnosti določeno splošno načelo varstva pravice do obrambe (sodbi Splošnega sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi Citicorp proti UUNT (LIVE RICHLY), T-320/03, ZOdl., str. II-3411, točka 21, in z dne v zadevi Kustom Musical Amplification proti UUNT (Oblika kitare), T-317/05, ZOdl., str. II-427, točka 26). Na podlagi tega splošnega načela prava Skupnosti je treba naslovnikom odločb javnih organov, s katerimi se občutno vpliva na njihove interese, dati priložnost, da podajo pripombe (sodba Sodišča z dne v zadevi Transocean Marine Paint Association proti Komisiji, 17/74, Recueil, str. 1063, točka 15; sodba Splošnega sodišča z dne  v zadevi Eurocool Logistik proti UUNT (EUROCOOL), T-34/00, Recueil, str. II-683, točka 21, in zgoraj navedena sodba LIVE RICHLY, točka 22).

               45

               Poleg tega se v skladu s sodno prakso pravica do izjave nanaša na dejstva in dokaze, na katerih temelji akt, s katerim se odloči, in ne na končno stališče, ki ga namerava sprejeti uprava (zgoraj v točki 43 navedena sodba Aire Limpio, točka 116, in v točki 44 navedena sodba Oblika kitare, točka 27). Zato odbor za pritožbe ni zavezan dati možnost pritožniku, da se izreče glede dejanske presoje, ki je del končnega stališča (sodba Splošnega sodišča z dne 20. novembra 2007 v zadevi Tegometall International proti UUNT – Wuppermann (TEK), T-458/05, ZOdl., str. II-4721, točka 45).

               46

               V obravnavani zadevi pa se ne zdi, da tožeča stranka ni imela priložnosti predstaviti svojih stališč glede vseh dejanskih ali pravnih elementov, na katerih temelji izpodbijana odločba.

               47

               Kot je namreč razvidno iz točke 7 izpodbijane odločbe, tožeča stranka pa temu ni ugovarjala, je imela možnost predstaviti svoja stališča tako pred oddelkom za izbris kot pred odborom za pritožbe.

               48

               Zato je treba drugi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

               49

               Iz vsega navedenega je razvidno, da je treba tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba odločati o dopustnosti drugega in tretjega predloga tožeče stranke, ki ju je prerekal UUNT.

         Stroški

               50

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               51

               Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Stella Kunststofftechnik GmbH se naloži plačilo stroškov.

                     Vilaras
                     Prek
                     Ciucă
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 10. decembra 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 23. februarja 1988. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Davek na dodano vrednost. # Zadeva 353/85.