title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. maja 2005. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Državne pomoči - Ukrepi v zvezi s podjetji za pomorski prevoz - Pogodbe o izvajanju javnih služb - Neobstoj pomoči, obstoječa pomoč ali nova pomoč - Uvedba postopka na podlagi člena 88(2) ES - Obveznost začasnega odloga. # Zadeva C-400/99.

text:
      Zadeva C-400/99
      Italijanska republika
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Ničnostna tožba – Državne pomoči – Ukrepi v zvezi s podjetji za pomorski prevoz – Pogodbe o izvajanju javnih služb – Neobstoj pomoči, veljavna pomoč ali nova pomoč – Uvedba postopka na podlagi člena 88(2) ES – Obveznost začasnega odloga“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke C. Stix-Hackl, predstavljeni 10. junija 2004
      Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. maja 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Ničnostna tožba – Predmet – Predlog za razglasitev ničnosti odločbe o uvedbi formalnega postopka preiskave državne pomoči
            iz člena 88(2) ES, katerega cilj je  izpodbijanje obveznosti začasne odložitve izvajanja ukrepov, ki so bili obravnavani,
            do končanja tega postopka – Sprejetje odločbe o končanju postopka in njena dokončnost – Tožba, ki ima še vedno predmet
      2.     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločitev o uvedbi formalnega postopka preiskave iz člena 88(2) ES
      (člena 88(2) ES in 253 ES; Uredba Sveta št. 659/1999)
      3.     Pomoči, ki jih dodelijo države – Preizkus, ki ga opravi Komisija – Odločitev o uvedbi formalnega postopka preiskave iz člena
            88(2) ES – Obveznost predhodne obravnave ukrepa pomoči z zadevno državo članico, in obravnave položaja z vidika elementov,
            ki jih je slednja predložila – Obveznost lojalnega sodelovanje te države članice
      (člena 10 ES in 88(2) ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člena 10 in 13)
      4.     Ničnostna tožba – Tožbeni razlogi – Zloraba pooblastil – Pojem
      (člen 230 ES)
      5.     Pomoči, ki jih dodelijo države – Preizkus, ki ga opravi Komisija – Težave pri presoji glede združljivosti pomoči s skupnim
            trgom ali obstoja dvomov, ali gre za pomoč – Obveznost Komisije, da uvede formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES
      (člena 87 ES in 88(2) in (3) ES)
      6.     Pomoči, ki jih dodelijo države – Preizkus, ki ga opravi Komisija – Postopkovni okvir, ki je odvisen od predhodne opredelitve,
            ali gre pri zadevnih ukrepih za obstoječe ali nove pomoči – Neobstoj diskrecijske pravice Komisije – Obveznost lojalnega sodelovanja
            države članice, ki zahteva opredelitev za obstoječe pomoči
      (člena 10 ES in 88 ES)
      7.     Pomoči, ki jih dodelijo države – Splošna ureditev pomoči, ki ga je odobrila Komisija – Posamezna pomoč, ki je predstavljena,
            kot da se umešča v okvir potrditve – Preizkus, ki ga opravi Komisija – Prednostna presoja z vidika odločbe o odobritvi in
            zgolj podredna z vidika Pogodbe
      (člena 87 ES in 88 ES)
      8.     Pomoči, ki jih dodelijo države – Obstoječe in nove pomoči – Izplačilo ladijskim družbam, ki v okviru pogodb o izvajanju gospodarske
            javne službe zagotavljajo storitve rednih povezav z otoki – Člen 4(3) Uredbe št. 3577/92 – Uporaba ureditve novih pomoči zgolj
            za plačila, ki niso potrebna za ohranjanje ravnovesja v okviru pogodb
      (člen 88(1) in (3) ES; Uredba Sveta št. 3577/92, člen 4(3))
      1.     Tožba zoper odločbo Komisije o uvedbi postopka preiskave državne pomoči iz člena 88(2) ES, ki se v bistvu nanaša na ugotovitev,
         da izvajanja zadevnih ukrepov ni treba odložiti do končanja tega postopka, ne izgubi svojega predmeta zato, ker je bila po
         njeni vložitvi sprejeta odločba o končanju tega postopka, ki je medtem postala dokončna.

      (Glej točke od 15 do 18.)
      2.     Namen obveznosti obrazložitve odločitve, ki posega v položaj, kot se zahteva na podlag člena 253 ES, je, da lahko Sodišče
         izvaja svoj nadzor nad zakonitostjo odločbe in da zadevni osebi posreduje zadostno informacijo o tem, ali je odločba dobro
         utemeljena oziroma ali je v njej morda podana kršitev, ki dopušča izpodbijanje.

      Pri odločbi o uvedbi postopka iz člena 88(2) ES glede domnevnih državnih pomoči, nenavedba Uredbe št. 659/1999 o določitvi
         podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] oziroma nekaterih njenih določb glede na okoliščine primera lahko pomeni pomanjkljivo
         obrazložitev le, če bi Komisija uporabila določbe te uredbe, ki ne bi neposredno izhajale iz Pogodbe.

      (Glej točki 22 in 23.)
      3.     Upoštevaje pravne posledice odločbe o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, s tem da začasno opredeli v njej zajete ukrepe
         kot nove pomoči, medtem ko je mogoče, da se zadevna država članica s tako opredelitvijo ne bi strinjala, mora Komisija zadevne
         ukrepe predhodno obravnavati z zadevno državo članico, zato da bi imela ta v okoliščinah posameznega primera Komisiji priložnost
         sporočiti, da navedeni ukrepi po njenem mnenju ne pomenijo pomoči oziroma da gre za obstoječe pomoči. Člena 10 in 13 Uredbe
         št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] sta združljiva s to zahtevo in torej Komisije ne razbremenita
         obveznosti da, preden uvede postopek iz člena 88(2) ES, obravnava ukrep z zadevno državo članico.

      Če se izpodbija dejstvo, da gre za pomoč, mora Komisija zadostno presoditi to vprašanje na podlagi informacij, ki jih je na
         tej stopnji dobila od navedene države, tudi če ta presoja ne bo dokončna. V okviru načela lojalnega sodelovanja držav članic
         in institucij, kot izhaja iz člena 10 ES, in da se ne bi zavlačeval postopek, mora država članica, ki meni, da pri obravnavanih
         ukrepih ne gre za pomoči, Komisiji kar najhitreje, takoj ko ta začne odločati o teh ukrepih, predložiti podatke, ki utemeljujejo
         to stališče. Če ti podatki omogočajo, da se ovržejo dvomi, in sicer tako pri obravnavanih ukrepih niso podani elementi pomoči,
         Komisija ne more uvesti postopka na podlagi člena 88(2) ES. Nasprotno pa mora Komisija, če ti podatki ne omogočajo ovreči
         dvomov o obstoju pomoči in če so hkrati podani dvomi o njihovi združljivosti s skupnim trgom, navedeni postopek uvesti.

      (Glej točke 29, 30 in 48.)
      4.     Pojem zlorabe oblasti se nanaša na primer, v katerem je določen upravni organ svoja pooblastila uporabil v namen, drugačen
         od tistega, za katerega so bila nanj prenesena. Pri posamezni odločbi ni podana zloraba pooblastila, razen če je mogoče na
         podlagi objektivnih kazalnikov, ki so upoštevni in skladni, sklepati, da je bila sprejeta s tem namenom.

      (Glej točko 38.)
      5.     Komisija mora, kadar presoja ukrepe pomoči glede na člen 87 ES, da bi ugotovila, ali so združljive s skupnim trgom, uvesti
         postopek na podlagi člena 88(2) ES, če po predhodni preučitvi ne more ovreči vseh težav, ki onemogočajo sklep o združljivosti
         teh ukrepov s skupnim trgom. Enaka načela se morajo seveda uporabljati, kadar ima Komisija še vedno dvome o opredelitvi ukrepa,
         ki ga presoja, za pomoč v smislu člena 87(1) ES.

      (Glej točko 47.)
      6.     Obveznost, pod določenimi pogoji uvesti postopek na podlagi člena 88(2) ES, ne posega v postopkovni okvir, v katerem je treba
         to odločbo sprejeti, to je stalni nadzor obstoječih ureditev pomoči, kot izhaja iz povezanih določb odstavkov 1 in 2 člena
         88 ES, oziroma nadzor novih pomoči, kot izhaja iz povezanih določb odstavkov 3 in 2 istega člena.

      Upoštevaje pravne posledice te postopkovne odločitve takrat, ko gre za ukrepe, ki se že izvajajo, Komisija brez nadaljnjega
         ne more izbrati drugega postopkovnega okvira, če zadevna država članica trdi, da je treba uporabiti prvi. V takem primeru
         mora Komisija zadostno presoditi o vprašanju na podlagi informacij, ki jih je na tej stopnji dobila od navedene države, tudi
         če ta presoja ukrepov ne bo dokončna.

      Tako mora, če se postavi vprašanje obstoja elementov pomoči, v okviru načela lojalnega sodelovanja držav članic in institucij,
         kot izhaja iz člena 10 ES, in da se ne bi zavlačeval postopek, država članica, ki meni, da gre za obstoječo pomoč, Komisiji
         kar najhitreje, takoj ko ta začne odločati o teh ukrepih, predložiti podatke, ki utemeljujejo to stališče. Če ti podatki v
         okviru predhodne ocene dopuščajo verjetnost, da gre pri obravnavanih ukrepih dejansko za obstoječe pomoči, jih mora Komisija
         tako obravnavati v postopkovnem okviru, določenem v odstavkih 1 in 2 člena 88 ES. Nasprotno pa mora Komisija, če podatki,
         ki jih predloži država članica, ne dopuščajo takega predhodnega sklepa oziroma če država članica glede tega ne predloži nobenega
         podatka, te ukrepe obravnavati v postopkovnem okviru, določenem v odstavkih 3 in 2 istega člena.

      (Glej točke od 53 do 55.)
      7.     V nasprotju z načeloma legitimnih pričakovanj in pravne varnosti bi bilo, če bi Komisija, potem ko je enkrat odobrila določeno
         ureditev pomoči, ponovno presojala ukrepe za izvajanje te ureditve kot nove pomoči. Iz tega sledi, da Komisija, ko zadevna
         država članica zatrjuje, da so ukrepi sprejeti za izvajanje predhodno odobrene pomoči, v zvezi s temi ukrepi ne more takoj
         uvesti postopka na podlagi člena 88(2) ES, tako da jih šteje za nove pomoči, kar bi lahko zajemalo njihov začasni odlog, ampak
         mora predhodno ugotoviti, ali so ti ukrepi zajeti z zadevno ureditvijo, in če so, ali izpolnjujejo pogoje, določene v odločbi
         o njeni odobritvi. Le pri negativnem sklepu po končani presoji lahko Komisija začne postopek na podlagi člena 88(2) ES, s
         tem da zadevne ukrepe šteje za nove pomoči. Nasprotno pa mora Komisija pri pozitivnem sklepu te ukrepe obravnavati kot obstoječe
         pomoči po postopku, določenem v členu 88(1) in (2) ES.

      (Glej točko 57.)
      8.     Ker pogodbe o gospodarski javni službi iz člena 4 Uredbe št. 3577/92 o uporabi načela prostega pretoka storitev v pomorskem
         prometu med državami članicami (pomorska kabotaža) vsebujejo finančne določbe, potrebne za to, da se zagotovijo obveznosti
         izvajanja javnih služb, in ker besedilo odstavka 3 tega člena določa, da te pogodbe veljajo, dokler ne poteče čas, za katerega
         so bile sklenjene, za finančne dogovore, potrebne za to, da se zagotovi izvajanje gospodarskih javnih služb, ki jih zajemajo,
         ne da bi se omejeval obseg te določbe na določene vidike navedenih pogodb, velja člen 4(3).

      Po drugi strani pa se za morebitne pomoči, ki presegajo tisto, kar je bilo potrebno za zagotavljanje obveznosti izvajanja
         javnih služb, ki je predmet zadevnih pogodb, ta slednja določba ne sme uporabljati, zato ker niso potrebne za ravnovesje in
         torej za ohranitev takih pogodb in jih torej na podlagi te določbe ni mogoče šteti za obstoječe pomoči.

      (Glej točki 64 in 65.)

      SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 10. maja 2005(1)

      „Ničnostna tožba – Državne pomoči – Ukrepi v zvezi s podjetji za pomorski prevoz – Pogodbe o izvajanju javnih služb – Neobstoj pomoči, obstoječa pomoč ali nova pomoč – Uvedba postopka na podlagi člena 88(2) ES – Obveznost začasnega odloga“
      V zadevi C‑400/99,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES, vložene 18. oktobra 1999,
      Italijanska republika, ki jo je najprej zastopal U. Leanza, nato I. Braguglia, zastopnika, skupaj s P. G. Ferrijem in z M. Fiorillijem, avvocati
         dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo E. De Persio, D. Triantafyllou in V. Di Bucci, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans in A. Rosas, predsednika senata, J.-P. Puissochet (poročevalec)
         in R. Schintgen, sodnika, N. Colneric, sodnica, in S. von Bahr in N. Cunha Rodrigues, sodnika,

      generalna pravobranilka: C. Stix‑Hackl,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. junija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Republika Italija s tožbo predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije Evropskih skupnosti, vročene z dopisom SG(99) D/6463
         z dne 6. avgusta 1999, objavljene v Uradnem listu Evropske unije z dne 23. oktobra 1999 (UL C 306, str. 2) o uvedbi postopka
         na podlagi člena 88(2) ES, ki se nanaša na državno pomoč C-64/99 (prej NN 68/99) – Italija – dodeljeno podjetjem Gruppo Tirrenia
         di Navigazione (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), v delu, v katerem je odločeno o začasnem odlogu zadevne pomoči.

       Dejansko stanje in postopek
      2       Potem ko je Komisija prejela pritožbe, v skladu s katerimi so italijanski organi dodelili neodobrene državne pomoči za notranje
         storitve prevoza, ki so jih opravljala podjetja Gruppo Tirrenia di Navigazione (v nadaljevanju: skupina Tirrenia), so službe
         Komisije z dopisom z dne 12. marca 1999 od italijanskih organov zahtevale informacije o tej zadevi.

      3       Ta zahteva za podatke se je nanašala predvsem na obveznosti izvajanja javnih služb, ki so jih imela podjetja skupine Tirrenia,
         in na pogoje določitve dodatnih stroškov, nastalih zaradi teh obveznosti, ter njihovega nadomestila.

      4       Po različnih izmenjavah podatkov z italijanskimi organi je Komisija ocenila, da obstajajo resni dvomi o združljivosti ukrepov,
         ki bi lahko predstavljali državne pomoči v korist podjetij skupine Tirrenia, s skupnim trgom. Glede domnevnih pomoči je z
         izpodbijano odločbo uvedla tudi postopek na podlagi člena 88(2) ES. V tem okviru je Komisija zadevne ukrepe obravnavala kot
         nove pomoči oziroma kot spremembe obstoječih pomoči v smislu člena 88(3) ES (v nadaljevanju: nove pomoči) in ne kot obstoječe
         pomoči v smislu člena 88(1) ES (v nadaljevanju: obstoječe pomoči). To odločbo je vročila italijanskim organom.

      5       V delu navedene odločbe, naslovljene „sklepi“, je Komisija predvsem navedla, da si pridržuje pravico od italijanskih organov
         zahtevati, naj začasno odložijo plačilo vsake pomoči, ki presega neto dodatek za stroške, povezane z opravljanjem storitev
         splošnega gospodarskega pomena. Italijanske organe je nato pozvala, naj v desetih delovnih dneh potrdijo začasni odlog tega
         plačila, ter pojasnila, da bi lahko, če preveč izplačane pomoči ne bi bile začasno odložene, in če določen znesek ne bi bil
         upravičen, na italijanske organe naslovila odredbo v tem smislu. Komisija je pojasnila, da je začasni odlog potreben zaradi
         omejitve vpliva na izkrivljanja konkurence, da pa ne vpliva na začasni odlog storitev, ki jih je dovoljeno še naprej zagotavljati
         na način, skladen s pravom Skupnosti. Pozornost italijanskih organov je usmerila predvsem na odložilni učinek člena 88(3)
         ES in dopis, poslan državam članicam 22. februarja 1995, v katerem je navedla, da je od upravičenca mogoče izterjati vse nezakonito
         odobrene pomoči.

      6       Italijanska republika je 18. oktobra 1999 vložila to tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, in sicer „v delu,
         v katerem je odločeno o začasnem odlogu pomoči, [ki so bile] razglašene za nezakonite“.

      7       Tirrenia di Navigazione SpA, Adriatica di Navigazione SpA, Caremar SpA, Toremar SpA, Siremar SpA in Saremar SpA, družbe skupine
         Tirrenia, so 19. oktobra 1999 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti vložile tožbo za razglasitev ničnosti
         izpodbijane odločbe v celoti, vpisano pod številko T‑246/99.

      8       V ločeni vlogi, vloženi v sodnem tajništvu Sodišča 25. novembra 1999, je Komisija na podlagi člen 91(1) Poslovnika Sodišču
         predlagala, naj postopek ustavi oziroma ugodi ugovoru nedopustnosti, ne da bi o zadevi odločalo o temelju.

      9       Z vmesno sodbo z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Komisiji (C‑400/99, Recueil, str. I‑7303, v nadaljevanju: vmesna
         sodba) je Sodišče ta predlog zavrnilo in postopek se je nadaljeval z odločanjem o temelju. V tej sodbi je Sodišče v bistvenem
         odločilo, da je tožba dopustna, z obrazložitvijo, da je Komisija zadevne ukrepe opredelila kot nove pomoči, ki se niso izvajale
         zakonito, medtem ko italijanska vlada za nekatere od njih zatrjuje, da gre za zakonito izplačane obstoječe pomoči, in za ostale,
         da ne vsebujejo elementov pomoči, kar naj bi kazalo na to, da teh ukrepov v nasprotju s tem, kar izhaja iz izpodbijane odločbe,
         ni treba začasno odložiti. Glede na okoliščine je Sodišče štelo, da ima navedena odločba samostojne pravne učinke in da je
         zato akt, ki se lahko izpodbija. Sodišče za podrobnosti analize, ki ga je pripeljala do tega zaključka, napotuje na vmesno
         sodbo.

      10     S sklepom z dne 25. marca 2003 je drugi (razširjeni) senat Sodišča prve stopnje na podlagi člena 54, tretja alinea, Statuta
         Sodišča, prekinilo postopek, ki je pri tem sodišču potekal v zadevi T-246/99, do razglasitve sodbe Sodišča v tej zadevi.

      11     Med tem je Komisija zaključila postopek, ki ga je uvedla z izpodbijano odločbo glede ukrepov, dodeljenih enemu od podjetij
         skupine Tirrenia, to je ladjarski družbi Tirrenia di Navigazione SpA, v okviru ureditve, kot je izhajala iz pogodbe, sklenjene
         z italijansko državo leta 1991, o obveznostih izvajanja javnih služb tega podjetja (Odločba z dne 21. junija 2001 o državnih
         pomočeh, ki jih je Italija izplačala ladjarski družbi Tirrenia di Navigazione (UL L 318, str. 9, v nadaljevanju: odločba z
         dne 21. junija 2001)). Komisija je kot združljiva s skupnim trgom razglasila financiranja, plačana v tem okviru iz naslova
         nadomestil za izvajanje javnih služb od 1. januarja 1990 do 31. decembra 2004, in pod enakimi pogoji odobrila financiranja
         od 1. januarja 2001 do 31. decembra 2004. Kljub temu pa je s to odločbo ohranila opredelitev novih pomoči, s katerimi je označila
         te ukrepe, sprejete že v izpodbijani odločbi, ki jo Italijanska republika izpodbija v tej tožbi.

      12     Z drugo odločbo, sprejeto po končanem pisnem postopku v obravnavani zadevi, je Komisija zaključila postopek, ki ga je uvedla
         z izpodbijano odločbo v zvezi z drugimi podjetji skupine Tirrenia (Odločba Komisije 2005/163/ES z dne 16. marca 2004 o državnih
         pomočeh, ki jih je Italija izplačala ladjarskim družbam Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar in Toremar (Gruppo Tirrenia),
         UL 2005, L 53, str. 29). Komisija je kot združljiva s skupnim trgom v bistvenem delu razglasila financiranja, odobrena tem
         podjetjem iz naslova nadomestil za izvajanje javnih služb od 1. januarja 1992, in postavila določene pogoje za njihovo nadaljnje
         izplačevanje od leta 2004. Kljub temu je Komisija kot nezdružljiva s skupnim trgom razglasila financiranja, odobrena podjetju
         Adriatica za pomorsko zvezo od januarja 1992 do julija 1994, in od 1. septembra 2004 odpravila financiranja, odobrena podjetju
         Caremar za hitro povezavo prevoza potnikov. V tej drugi končni odločbi je Komisija prav tako ohranila opredelitev novih pomoči,
         sprejeto že v izpodbijani odločbi.

       Predlogi strank
      13     Italijanska republika predlaga:
      –       razglasitev ničnosti dopisa Komisije z dne 6. avgusta 1999 „v delu, v katerem je odločeno o začasnem odlogu pomoči, ki so
         bile razglašene za nezakonite“;

      –       naj se Komisiji naloži plačilo stroškov.
      14     Komisija predlaga:
      –       naj Sodišče razglasi, da je tožba postala nesmiselna v delu, v katerem se izpodbijana odločba nanaša na pomoči družbi Tirrenia
         di Navigazione;

      –       naj se v preostalem delu tožba zavrne;
      –       naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Predlog za ustavitev postopka
      15     Komisija v dupliki zatrjuje, da je postala tožba, kolikor se nanaša na pomoči družbi Tirrenia di Navigazione SpA, brezpredmetna.
         Ker odločba z dne 21. junija 2001 ni bila izpodbijana pred potekom roka za vložitev tožbe, naj bi bilo dokončno dokazano,
         da so bili ti ukrepi, sprejeti v korist tega podjetja, čeprav združljivi s skupnim trgom, nezakonite pomoči, to je nove pomoči,
         ki so se izvajale brez predhodne odobritve, ki jo zahteva člen 88(3) ES. Glede teh je izpodbijana odločba izgubila vse samostojne
         pravne učinke in italijanska vlada naj ne bi imela več interesa, da zanjo doseže razglasitev ničnosti.

      16     Trditev Komisije je treba zavrniti.
      17     Gotovo je Komisija v odločbi z dne 21. junija 2001, s katero je delno zaključila postopek, ki ga je uvedla z izpodbijano odločbo,
         potrdila svojo predhodno presojo, v skladu s katero so subvencije, izplačane družbi Tirrenia di Navigazione SpA iz naslova
         njenih obveznosti izvajanja javnih služb, bile nove pomoči, kot jih določa člen 88(3) ES, in ta odločba, ki se je ni izpodbijalo
         v rokih za vložitev tožbe, je postala dokončna. Kljub temu se tožba, vložena zoper izpodbijano odločbo, v bistvu nanaša na
         presojo tega, da glede ukrepov, katerih začasni odlog je Komisija zahtevala v tej odločbi, ni bilo treba začasno odločiti
         v pričakovanju odločbe oziroma odločb, s katerimi se je zaključil postopek, uveden z izpodbijano odločbo. To vprašanje pa
         ni bilo predmet končne odločbe v postopku, kot izhaja iz člena 88(2), prva alinea, ES, ter iz členov 7, od (2) do (5), in
         14 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe ES (UL L 83,
         str. 1, v nadaljevanju: uredba o „postopku z državnimi pomočmi“).

      18     Iz zgoraj navedenega izhaja, da je tožba v celoti ohranila predmet.
       Temelj
      19     Italijanska vlada v bistvenem navaja štiri ničnostne razloge. Prvič, zatrjuje, da izpodbijana odločba ni v zadostni meri obrazložena.
         Drugič, Komisija italijanskim organom naj ne bi dala možnosti za predstavitev njihovih stališč pred sprejetjem izpodbijane
         odločbe. Tretjič, naj bi zlorabila pooblastila. Kot zadnje naj bi izpodbijana odločitev kršila člena 87(1) ES ter 88(1) in
         (3) ES iz različnih razlogov.

       Obrazložitev
       Trditve strank
      20     Italijanska vlada Komisiji očita, da se v izpodbijanem aktu ni sklicevala na uredbo o „postopku z državnimi pomočmi“, čeprav
         je ta uredba že začela veljati.

      21     Komisija odgovarja, da je pravna podlaga odločbe o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, kot je izpodbijana odločba,
         neposredno Pogodba in da uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“ ni bilo treba upoštevati.

       Presoja Sodišča
      22     V členu 253 ES je predvsem določeno, naj Komisija sprejete odločbe obrazloži. Namen obveznosti obrazložitve posamične odločbe,
         ki ima negativne posledice, je ta, da lahko Sodišče izvršuje svoj nadzor nad zakonitostjo odločbe in da zadevni osebi posreduje
         zadostno informacijo o tem, ali je odločba dobro utemeljena oziroma ali je v njej morda podana kršitev, ki dopušča izpodbijanje
         (glej predvsem sodbo z dne 26. novembra 1981 v zadevi Michel proti Parlementu, 195/80, Recueil, str. 2861, točka 22).

      23     V obravnavanem primeru bi to, da uredba o „postopku z državnimi pomočmi“ oziroma nekatere njene določbe v izpodbijani odločbi
         niso navedene, v okoliščinah primera lahko pomenilo pomanjkljivo obrazložitev le, če bi Komisija uporabila določbe te uredbe,
         ki ne bi neposredno izhajale iz Pogodbe. Glede na to je treba ugotoviti, da je zadevna uredba v precejšnji meri podrobna uzakonitev
         razlage postopkovnih določb Pogodbe o državnih pomočeh, ki jo je podalo Sodišče skupnosti pred sprejetjem te uredbe.

      24     V obravnavanem primeru izpodbijana odločba ne udejanja nobene od postopkovnih določb v zvezi z nadzorom državnih pomoči, ki
         ne izhaja neposredno iz Pogodbe. Komisija je s to odločbo italijanskim organom naložila, naj podajo svoja stališča o v njej
         zajetih ukrepih v skladu s členom 88(2) ES, in to obveznost izrazila tako, da je zadnje začasno opredelila kot nove pomoči,
         ter tako posredno odločila o njihovem začasnem odlogu v obsegu, natančneje opredeljenem v navedeni odločbi (glej sodbe z dne
         30. junija 1992 v zadevi Španija proti Komisiji, C-312/90, Recueil, str. I‑4117, točka 17, in v zadevi Italija proti Komisiji,
         C-47/91, Recueil, str. I‑4145, točka 25, ter vmesno sodbo, točka 56). Noben postopek oziroma pravni učinek, ki izhaja iz te
         odločbe, ni utemeljen na novi določbi uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“.

      25     Tožbeni razlog, ki izhaja iz nezadostne obrazložitve izpodbijane odločbe, je treba tako zavrniti.
       Tožbeni razlog: italijanski organi niso imeli možnosti predstaviti svojih stališč
       Trditve strank
      26     Italijanska vlada zatrjuje, da bi ji morala Komisija omogočiti, da predstavi svoja stališča, preden je sprejela izpodbijano
         odločbo, ki je določala začasni odlog določenih izplačil. Meni, da je to, da tega koraka ni, še posebej resno, saj gre za
         dve vrsti ukrepov, ki jih izpodbijana odločba zadeva, to je ukrepov, ki spremljajo industrijski projekt skupine Tirrenia za
         obdobje 1999–2002, in davčnih ukrepov v zvezi s preskrbo z gorivom in mazivnim oljem, ki italijanskim organom, preden so bili
         zajeti z izpodbijano odločbo, naj ne bi bili nikoli omenjeni.

      27     Komisija opozarja, da ta odločba ne vsebuje odredbe o začasnem odlogu obravnavanih ukrepov. Določbe člena 11(1) uredbe o „postopku
         z državnimi pomočmi“, na katere se v tožbi sklicuje italijanska vlada in ki nalagajo pridobivanje informacij od zadevne države
         članice pred sprejetjem take uredbe, se tako po njenem mnenju naj ne bi uporabljale. Nasprotno, izpodbijana odločba se nanaša
         natančno na poziv k oblikovanju stališč o morebitni uredbi o poznejšem začasnem odlogu.

      28     Komisija dodaja, da pri novih pomočeh, o katerih ni bila obveščena, vendar se izvajajo („nezakonite“ pomoči, zajete v Poglavju
         III uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“), ni treba, da odločba o uvedbi postopka, določena v členu 88(2) ES, sledi izmenjavi
         dopisov z zadevno državo članico. Pravzaprav naj bi člen 10(2) te uredbe Komisiji nedvomno dopuščal, da predhodno zahteva
         podatke od navedene države, hkrati pa je k temu naj ne bi zavezoval. Člen 13(1) navedene uredbe naj bi dopuščal uvedbo navedenega
         postopka, ne da bi nalagal najmanjšo predhodno obveznost.

       Presoja Sodišča
      29     Upoštevaje pravne posledice odločbe o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, s tem da začasno opredeli zajete ukrepe kot
         nove pomoči, medtem ko je mogoče, da se zadevna država članica s tako opredelitvijo ne bi strinjala (glej vmesno sodbo, točka
         59 in 60), mora Komisija zadevne ukrepe predhodno obravnavati z zadevno državo članico, zato da bi imela ta v okoliščinah
         posameznega primera Komisiji priložnost sporočiti, da navedeni ukrepi po njenem mnenju ne pomenijo pomoči oziroma da gre za
         obstoječe pomoči.

      30     Člena 10 in 13 uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“, na katera se sklicuje Komisija, sta skladna s to zahtevo. Tako v členu
         10, ki zajema položaj, v katerem ima Komisija informacije, ki se nanašajo na domnevno nezakonito pomoč, ne glede na njihov
         izvor, izraz „če je potrebno“, ki je uporabljen v odstavku 2 in s katerim se začenja stavek „[če je potrebno, Komisija] zahteva
         podatke od zadevne države članice“, omejuje na primere, v katerih je Komisija zadevni ukrep na primeren način že obravnavala
         s to državo članico, na primer, če je bila sama tista, ki je Komisijo obvestila o obstoju navedenega ukrepa. To ne pomeni,
         da je lahko Komisija oproščena obravnavanja ukrepa z zadevno državo članico, preden glede nje začne postopek iz člena 88(2)
         ES. Prav tako člen 13, ki določa, da se pregled morebitne nezakonite pomoči zaključi z odločbo o uvedbi navedenega postopka,
         Komisije ne oprošča, da navedenega ukrepa pred sprejetjem take odločbe ne bi obravnavala z zadevno državo članico.

      31     V obravnavanem primeru Komisija z italijanskimi organi ni obravnavala davčne ureditve, do katere je bila upravičena skupina
         Tirrenia zaradi oskrbe svojih plovil z gorivom in mazivnim oljem, preden je sprejela izpodbijano odločbo, ki je določala najmanj
         delna začasna zamrznitev te ureditve. Če bi Komisija to storila, bi imeli italijanski organi takoj priložnost zatrjevati elemente,
         s katerimi bi dokazali, da je ni bilo treba začasno zamrzniti kot nezakonito pomoč. Glede na to je treba opozoriti, da se
         je Komisija v odločbi o delnem zaključku postopka z dne 21. junija 2001 glede družbe Tirrenia di Navigazione seznanila s tem,
         da so italijanski organi to ureditev razširili na vsa plovila, ki so mirovala v pristanišču zaradi vzdrževalnih del, vključno
         od odločbe z dne 2. marca 1996, torej pred izpodbijano odločbo.

      32     Nasprotno pa za industrijski načrt skupine Tirrenia za obdobje od leta 1999 do leta 2002 iz spisa izhaja, da je v zahtevi
         za podatke, izraženi v pismu z dne 12. marca 1999, Komisija obravnavala mehanizem večletnih gospodarskih načrtov, ki jih mora
         skupina Tirrenia predstaviti italijanskim organom. Tako bi lahko italijanski organi, če bi bil nov načrt oziroma ukrepi, ki
         bi dopolnili prejšnji načrt, v pripravi, in bi jih nato skupina predstavila v fazi predhodne preučitve ukrepov, zajetih v
         navedenem dopisu, pričakovali, da bi bili ta nov načrt oziroma njegova dopolnila vključeni v morebitno odločbo o uvedbi postopka
         na podlagi člena 88(2) ES. Lahko bi bili sami obvestili Komisijo, tako da bi v okoliščinah primera uveljavljali elemente,
         s katerimi bi se bilo mogoče izogniti njihovi vključitvi v tako odločbo kot domnevno novih pomoči.

      33     Glede subvencij, izplačanih skupini Tirrenia iz naslova njenih obveznosti izvajanja javnih služb, iz spisa izhaja, da so te
         ukrepe obravnavale službe Komisije in italijanski organi v Komisijinem zahtevku za podatke z dne 12. marca 1999, v odgovoru,
         ki so ga podali italijanski organi, in na dvostranskem sestanku, vse to pa pred sprejetjem izpodbijane odločbe. Glede tega
         italijanska vlada tudi ne more trditi, da pred sprejetjem izpodbijane odločbe ni mogla predstaviti ustreznih elementov.

      34     Izpodbijano odločbo je torej treba razglasiti za nično v delu, v katerem se nanaša na začasni odlog davčne ureditve, ki se
         je uporabljal za skupino Tirrenia za oskrbo njenih plovil z gorivom in mazivnim oljem.

      35     Na tej stopnji te sodbe se analiza, ki sledi, nanaša le na subvencije, izplačane podjetjem skupine Tirrenia iz naslova obveznosti
         zagotavljanja javnih storitev, za katere italijanska vlada trdi, da so, če zajemajo elemente pomoči, v vsakem primeru obstoječe
         pomoči, in na industrijski načrt skupine Tirrenia za obdobje 1999–2002.

       Zloraba pooblastil
       Trditve strank
      36     Italijanska vlada meni, da obrazložitev izpodbijane odločbe Komisije o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, ki obravnavane
         ukrepe opredeljuje kot nezakonite pomoči in zajema njihov začasni odlog, ni taka, da bi upravičevala to opredelitev. Edina
         obrazložitev, ki se nanaša na začasni odlog, naj bi bila povezana s škodo, ki naj bi jo izvajanje teh ukrepov povzročilo konkurenčnim
         podjetjem družbe Tirrenia, manjka pa dokaz, da gre za pomoči v smislu člena 87(1) ES in nove pomoči. Komisija naj bi bila
         tako sprejela odločbo o začasnem odlogu samo iz previdnosti, če bi bili zajeti ukrepi dejansko nezakonite nove pomoči, ta
         odločba pa ni nikakor utemeljena na zadostni presoji, ki bi omogočala tak zaključek.

      37     Komisija v zvezi s tem poudarja, da izpodbijana odločba ne zajema ukrepa o začasnem odlogu, ki bi zahteval dokaz o obstoju
         nezakonitih pomoči. Izraža le dvome o obstoju pomoči, njihovi nezakoniti naravi in njihovi nezdružljivosti s skupnim trgom.
         Opredelitve o morebitni škodi, ki bi jo lahko zadevni ukrepi povzročili konkurentom skupine Tirrenia, naj bi bili povezane
         le z možnostjo določenega naknadnega ukrepa, o katerem pa naj bi bili italijanski organi pozvani, naj se izrečejo.

       Presoja Sodišča
      38     Pojem zlorabe oblasti se nanaša na primer, v katerem je določen upravni organ svoja pooblastila uporabil v namen, drugačen
         od tistega, za katerega so bila nanj prenesena (glej predvsem sodbo z dne 4. februarja 1982 v zadevi Buyl in drugi proti Komisiji,
         817/79, Recueil, str. 245, točka 28). Posamezna odločba ni obremenjena z zlorabo pooblastila, razen če je mogoče na podlagi
         objektivnih kazalnikov, ki so upoštevni in skladni, sklepati, da je bila sprejeta s tem namenom (glej predvsem sodbo z dne
         5. maja 1966 v zadevi Gutmann, 18/65 in 35/65, Recueil, str. 149, 170).

      39     V obravnavanem primeru pa ne gre za tak primer. Tako kot je Sodišče presodilo v vmesni sodbi, začasni odlog ukrepa, ki se
         izvaja in ga je Komisija v odločbi o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES opredelila kot nove pomoči, izhaja neposredno
         iz te opredelitve in iz določb člena 88(3) ES, zadnji stavek. Zato bi bilo mogoče zlorabo pooblastil dokazati le, če bi Komisija
         kot nove pomoči namerno opredelila ukrepe, o katerih ni mogla dvomiti, da so obstoječe pomoči, za katere velja ureditev nadzora
         iz člena 88(1) ES oziroma da se za ukrepe ne bi uporabljala člena 87 ES in 88 ES, to je če bi bilo dokazano, da je hotela
         Komisija namenoma doseči začasni odlog ukrepov, o katerih ni mogla dvomiti, da bi jih bilo mogoče zakonito izvajati najmanj
         do zaključka postopka.

      40     Sicer pa na dan sprejetja izpodbijane odločbe in upoštevaje informacije, ki jih je imela na voljo Komisija, ni nedvomno izhajalo,
         ali so subvencije, izplačane skupini Tirrenia, ki so presegale neto dodatek stroškov, povezanih z opravljanjem storitev splošnega
         gospodarskega pomena, ki so bile predmet začasnega odloga, ki izhaja iz navedene odločbe, obstoječe pomoči v zgoraj navedenem
         smislu ali ukrepi, ki ne vsebujejo elementov pomoči.

      41     Tožbeni razlog, ki izhaja iz zlorabe pomoči, zato ni utemeljen.
       Kršitev členov 87(1) ES ter 88(1) in (3) ES
       Trditve strank
      42     Italijanska vlada poudarja, da je Komisija v izpodbijani odločbi navedla, da se na tej stopnji ni mogoče izreči o obstoju
         elementov pomoči. Taka stopnja negotovosti naj ne bi dopuščala uvedbe postopka, ki vključuje začasni odlog zadevnih ukrepov.
         Glede na to se Italijanska vlada sklicuje na sodbo Sodišča z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Italija proti Komisiji (C-47/91,
         Recueil, str. I‑4635), v kateri je šlo za vprašanje skladnosti posameznih pomoči z odločbo o odobritvi, v kateri je Sodišče
         presodilo:

      „33      […] ker [člen 88(3) ES] Komisijo pooblašča le za odreditev začasnega odloga izplačil novih pomoči, ne zadošča, da bi ta imela
         le običajne dvome o skladnosti posameznih pomoči z odločbo o odobritvi [posamezne] ureditve pomoči.

      34      Če Komisija dvomi o skladnosti posameznih pomoči z odločbo o odobritvi [posamezne] ureditve pomoči, mora zadevno državo članico
         pozvati, naj ji v roku, ki ga določi, predloži vse listine, informacije in podatke, ki so potrebni za to, da se izreče o skladnosti
         sporne pomoči z odločbo o odobritvi ureditve pomoči.“

      43     Poleg tega bi morala po mnenju italijanske vlade Komisija v izpodbijani odločbi priznati, da so pomoči, potrebne za kritje
         dodatnih stroškov izvajanja javnih služb, izplačane na podlagi pogodb o izvajanju javnih služb, ki so obstajale, preden je
         začela veljati Uredba Sveta (EGS) št. 3577/92 z dne 7. decembra 1992 o uporabi načela prostega pretoka storitev v pomorskem
         prometu med državami članicami (pomorska kabotaža) (UL L 364, str. 7), odobrene na podlagi člena 4(3) te uredbe, ki določa,
         da „obstoječe pogodbe o gospodarski javni službi lahko veljajo do dneva izteka ustrezne pogodbe“.

      44     V zvezi s tem italijanska vlada navaja, da je bilo vse, kar je bilo izplačano podjetjem skupine Tirrenia kot plačilo za izvajanje
         javnih služb, določeno s pogodbami o izvajanju javnih služb, sklenjenih 30. julija 1991 med ministrstvom za promet in navedenimi
         podjetji, da je Komisija prejemala obvestila o teh pogodbah od leta 1991 ter da so ji bili posredovani nekateri podatki o
         tem predmetu med letoma 1991 in 1997. V repliki poudarja, da so se morebitne pomoči začele izvajati pred uvedbo prostega pretoka
         z Uredbo št. 3577/92, s tem da so bistveni elementi obveznosti izvajanja javnih služb in tem pripadajoča plačila obstajali
         še pred Rimsko pogodbo, ter da naj bi Komisija, ki je v vsakem primeru prejela obvestilo o navedenih pogodbah, izrecno ali
         implicitno odobrila navedene pomoči. Zato so izplačila, izvedena v korist podjetij skupine Tirrenia, tudi če bi jih bilo treba
         opredeliti kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, v vsakem primeru obstoječe pomoči.

      45     Sicer pa je po mnenju italijanske vlade Komisija spregledala elemente, o katerih je dobila obvestila med leti 1991 in 1997,
         zato da bi presodila, ali ima pred seboj obstoječe pomoči ali nove pomoči. Komisija pa naj bi se že v začetku brez utemeljitve
         odločila, da gre za drugi primer.

      46     Komisija pojasnjuje, da je dejstvo, da se izrazi negotovost o obstoju elementov pomoči v ukrepih, ki jih presoja, običajno
         v okviru odločbe o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES. Navaja, da pa o tem, da imajo zadevni ukrepi naravo novih ukrepov,
         v izpodbijani odločbi nasprotno ni izrazila nobenega dvoma, saj italijanski organi v izmenjavi dopisov pred sprejetjem te
         odločbe niso z ničimer zatrjevali, da gre za obstoječe pomoči. Zato položaj naj ne bi bil primerljiv s položajem, v katerem
         je Sodišče izdalo zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji.

       Presoja Sodišča
      47     Ustaljena sodna praksa Sodišča je, da mora Komisija, kadar presoja ukrepe pomoči glede na člen 87 ES, da bi ugotovila, ali
         so združljive s skupnim trgom, uvesti postopek na podlagi člena 88(2) ES, če po predhodni preučitvi ne more ovreči vseh težav,
         ki onemogočajo sklep o združljivosti teh ukrepov s skupnim trgom (sodba z dne 20. marca 1984 v zadevi Nemčija proti Komisiji,
         84/82, Recueil, str. 1451, točka 13). Enaka načela se morajo seveda uporabljati, kadar ima Komisija še vedno dvome o opredelitvi
         ukrepa, ki ga presoja, za pomoč v smislu člena 87(1) ES. Zato Komisiji ni mogoče očitati, da je uvedla navedeni postopek,
         tudi če je v odločbi, sprejeti v ta namen, izrazila dvome o naravi pomoči v smislu člena 87(1) ES, na katero se ukrepi nanašajo.

      48     Kljub temu pa mora Komisija, upoštevaje pravne posledice uvedbe postopka na podlagi člena 88(2) ES, glede ukrepov, ki se obravnavajo
         kot nove pomoči, če zadevna država članica zatrjuje, da ti ukrepi niso pomoči v smislu člena 87(1) ES, v zadostni meri presoditi
         vprašanje na podlagi informacij, ki jih je na tej stopnji dobila od navedene države, tudi če ta presoja ne bo dokončna. V
         okviru načela lojalnega sodelovanja držav članic in institucij, kot izhaja iz člena 10 ES, in da se ne bi zavlačeval postopek,
         mora država članica, ki meni, da pri obravnavanih ukrepih ne gre za pomoči, Komisiji kar najhitreje, takoj ko ta začne odločati
         o teh ukrepih, predložiti podatke, ki utemeljujejo to stališče. Če ti podatki omogočajo, da se ovržejo dvomi in sicer tako
         pri obravnavanih ukrepih niso podani elementi pomoči, Komisija ne more uvesti postopka na podlagi člena 88(2) ES. Nasprotno
         pa mora Komisija, če ti podatki ne omogočajo ovrženja dvomov o obstoju pomoči in če so hkrati podani dvomi o njihovi združljivosti
         s skupnim trgom, navedeni postopek uvesti.

      49     V obravnavanem primeru iz spisa izhaja, da so italijanski organi na prvo zahtevo za podatke Komisije zatrjevali, da subvencije,
         ki izhajajo iz pogodb za izvajanje javnih služb, sklenjenih s podjetji skupine Tirrenia leta 1991, niso državne pomoči. Kolikor
         na tej stopnji ni bilo mogoče preveriti primernosti subvencij za presežne stroške, ki so izhajali iz obveznosti izvajanja
         javnih služb, je Komisija lahko legitimno ohranila dvome o obstoju elementov pomoči v teh subvencijah. Poleg tega je Komisija
         na sum o teh subvencijah opozorila samo toliko, kolikor naj bi presegale neto dodatek k stroškom, povezanih z opravljanjem
         storitev splošnega gospodarskega pomena. V okviru te tožbe je italijanska vlada med drugim navedla, da ni štela za potrebno,
         da zavzame stališče o uporabi člena 87 ES glede svojih odnosov s skupino Tirrenia, kolikor je bila zadnja naslovnik pogodb
         o izvajanju javnih služb. Glede industrijskega načrta skupine Tirrenia za obdobje 1999–2002 pa italijanski organi Komisiji
         pred sprejetjem izpodbijane odločbe niso predložili podatkov, s katerimi bi bilo mogoče v okoliščinah primera izključiti obstoj
         državnih pomoči med ukrepi, ki jih je predvidel. V teh okoliščinah ta vlada Komisiji ne more očitati, da je začela postopek
         na podlagi člena 88(2) ES v dvomu o obstoju elementov pomoči v ukrepih, ki jih je presojala.

      50     Nadalje glede očitka, v skladu s katerim naj bi Komisija zadevne ukrepe neupravičeno opredelila kot nove pomoči, medtem ko
         naj bi ji bili znani elementi, ki bi ji dopuščali, da jih šteje za obstoječe pomoči, se ta nanaša le na financiranja, ki izhajajo
         iz pogodb o izvajanju javnih služb, sklenjenih s podjetji skupine Tirrenia leta 1991. Na tej stopnji te sodbe se analiza nanaša
         le na industrijski načrt za obdobje 1999–2002. Po tem pojasnilu je treba trditev, ki jo v svojo obrambo navaja Komisija, da
         naj italijanski organi ne bi zatrjevali zgoraj navedenih elementov pred uvedbo postopka, delno zavrniti.

      51     Pravzaprav iz spisa izhaja, da so italijanski organi po odgovoru na prvo zahtevo za podatke Komisije navedli, da so pogodbe
         o izvajanju javnih služb, sklenjene s podjetji skupine Tirrenia, zajete v členu 4(3) Uredbe št. 3577/92, s čimer so v bistvu
         poudarili, da so financiranja, ki izhajajo iz teh pogodb, zakonita in da ne predstavljajo novih, ampak obstoječe pomoči. Nasprotno
         pa preprosto sklicevanje na različne izmenjave informacij s Komisijo od leta 1991 do leta 1997 v tem odgovoru, ne da bi bila
         vzpostavljena kakršna koli povezava med elementi, ki so bili predloženi ob teh izmenjavah in morebitno opredelitvijo zadevnih
         ukrepov kot obstoječih pomoči, ni dovolj, da bi lahko italijanska vlada Komisiji očitala, da pri presoji nove oziroma obstoječe
         narave zadevnih ukrepov teh elementov ni upoštevala, preden je začela postopek na podlagi člena 88(2) ES.

      52     Toženi razlog, na katerega se sklicuje italijanska vlada, se v nadaljevanju torej presoja le v delu, ki se nanaša na dejstvo,
         da Komisija pri izbiri obravnavanja zadevnih ukrepov kot novih in ne kot obstoječih pomoči naj ne bi upoštevala določb člena
         4(3) Uredbe št. 3577/92.

      53     Obveznost, pod določenimi pogoji uvesti postopek na podlagi člena 88(2) ES, na katero je opozorjeno v točki 47 te sodbe, ne
         posega v postopkovni okvir, v katerem je treba to odločbo sprejeti, to je stalni nadzor obstoječih programov pomoči, kot izhaja
         iz povezanih določb odstavkov 1 in 2 člena 88 ES, oziroma nadzor novih pomoči, kot izhaja iz povezanih določb odstavkov 3
         in 2 istega člena.

      54     Upoštevaje pravne posledice te postopkovne odločitve takrat, ko gre za ukrepe, ki se že izvajajo (glej vmesno sodbo, točke
         od 56 do 63), Komisija brez nadaljnjega ne more izbrati drugega postopkovnega okvira, če zadevna država članica trdi, da je
         treba uporabiti prvi. V takem primeru mora Komisija v zadostni meri presoditi o vprašanju na podlagi informacij, ki jih je
         na tej stopnji dobila od navedene države, tudi če ta presoja ukrepov ne bo dokončna.

      55     Tako mora, če se postavi vprašanje obstoja elementov pomoči, v okviru načela lojalnega sodelovanja držav članic in institucij,
         kot izhaja iz člena 10 ES, in da se ne bi zavlačeval postopek, država članica, ki meni, da gre za obstoječo pomoč, Komisiji
         kar najhitreje, takoj ko ta začne odločati o teh ukrepih, predložiti podatke, ki utemeljujejo to stališče. Če ti podatki v
         okviru predhodne ocene dopuščajo verjetnost, da gre pri obravnavanih ukrepih dejansko za obstoječe pomoči, jih mora Komisija
         tako obravnavati v postopkovnem okviru, določenem v odstavkih 1 in 2 člena 88 ES. Nasprotno pa mora Komisija, če podatki,
         ki jih predloži država članica, ne dopuščajo takega predhodnega sklepa oziroma če država članica glede tega ne predloži nobenega
         podatka, te ukrepe obravnavati v postopkovnem okviru, določenem v odstavkih 3 in 2 istega člena.

      56     Ta primer je treba tako presojati glede na navedena načela.
      57     Položaj ni povsem primerljiv s položajem, v katerem je Sodišče sprejelo zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji, na katero
         se sklicuje italijanska vlada. V tej sodbi je Sodišče menilo, da bi bilo v nasprotju z načeloma legitimnih pričakovanj in
         pravne varnosti, če bi Komisija, potem ko je enkrat odobrila določeno ureditev pomoči, ponovno presojala ukrepe za izvajanje
         te ureditve kot nove pomoči. Zato je Sodišče presodilo, da ko država članica zatrjuje, da so ukrepi sprejeti za izvajanje
         predhodno odobrene pomoči, Komisija v zvezi s temi ukrepi ne more takoj uvesti postopka na podlagi člena 88(2) ES, tako da
         jih šteje kot nove pomoči, kar bi lahko posredno zajelo njihov začasni odlog, ampak mora predhodno ugotoviti, ali so ti ukrepi
         zajeti z zadevno ureditvijo, in če so, ali izpolnjujejo pogoje, določene v odločbi o odobritvi te. Le pri negativnem sklepu
         po končani presoji lahko Komisija začne postopek na podlagi člena 88(2) ES, s tem da zadevne ukrepe šteje za nove pomoči.
         Nasprotno pa mora Komisija pri pozitivnem sklepu te ukrepe obravnavati kot obstoječe pomoči po postopku, določenem v členu
         88(1) in (2) ES.

      58     Kljub temu v obravnavanem primeru morebitna opredelitev zadevnih ukrepov kot obstoječih pomoči ne bi izhajala iz odločbe,
         za katero bi stranki soglašali, da ima za posledico odobritev določene ureditve pomoči. Pravzaprav italijanska vlada zatrjuje,
         da člen 4(3) Uredbe št. 3577/92 vsebuje odobritev ureditev pomoči, določenih s pogodbami o izvajanju javnih služb, ki jih
         zajema, vendar Komisija zatrjuje drugače. Zato ni mogoče zatrjevati, da bi morala Komisija nemudoma preveriti skladnost navedenih
         ukrepov glede na to uredbo Sveta, ki ji oporeka, da bi lahko bila enakovredna odločbi o odobritvi ureditve pomoči.

      59     V obravnavanem primeru je bilo prvo vprašanje, na katero je bilo treba odgovoriti, da bi bilo mogoče sprejeti odločitev o
         postopku za obravnavanje zadevnih ukrepov kot obstoječih pomoči oziroma kot novih pomoči, prav to, ali člen 4(3) Uredbe 3577/92
         vsebuje odobritev vseh pomoči, določenih s pogodbami o izvajanju javnih služb, ki jih zajema.

      60     Komisija je to vprašanje presojala. Tako izpodbijana odločba vsebuje naslednji odlomek: „Člen 4(3) dopušča, da lahko obstoječe
         pogodbe o izvajanju javnih služb veljajo do dneva izteka. Te ,starešinske klavzule‘ je treba razlagati ozko, saj pomenijo
         izjemo od splošnega pravila, v skladu s katerim morajo biti pogodbe [o izvajanju javnih služb] dostopne vsem zadevnim gospodarskim
         subjektom iz Evropske unije. Zato se lahko ta določila uporabljajo samo za pomoči, ki so potrebne za zagotavljanje ponudbe
         izvajanja javnih storitev. Pomoč, ki presega te meje, mora preveriti Komisija na podlagi določb o državnih pomočeh v skladu
         z običajnimi postopki.“ Iz tega izvlečka sledi, da je Komisija kot nove pomoči opredelila financiranja, ki presegajo stroške,
         ki jih povzročijo obveznosti izvajanja javnih služb. Ta analiza je poleg tega popolnoma skladna s pozivom, izraženim v izpodbijani
         odločbi, da se začasno odložijo financiranja, ki presegajo neto dodatek za stroške, povezane z opravljanjem storitev splošnega
         pomena, ne pa vsa financiranja pogodb o izvajanju javnih služb, sklenjenih s podjetji skupine Tirrenia.

      61     Italijanska vlada Komisiji torej ne more očitati, da je že na začetku ukrepe, za katere izpodbijana odločba vsebuje začasni
         odlog, štela za nove pomoči v smislu člena 88(3) ES, ne da bi predhodno presodila elemente, ki so jih italijanski organi navedli
         v podporo svojemu stališču, v skladu s katerim bi bilo treba zadevne ukrepe obravnavati kot obstoječe pomoči.

      62     O temelju je torej treba presoditi, ali bi morala Komisija, v nasprotju s svojim stališčem, na tej stopnji postopka na podlagi
         člena 4(3) Uredbe št. 3577/92 v zvezi z obravnavanimi ukrepi, ko se je treba odločiti med obravnavanjem pomoči kot obstoječih
         pomoči oziroma obravnavanjem kot novih pomoči, sprejeti opredelitev obstoječih pomoči.

      63     Komisija oporeka temu, da bi lahko člen 4(3) Uredbe št. 3577/92 odobril državne pomoči in jih spremenil v obstoječe pomoči
         samo zato, ker so bile določene v pogodbi o izvajanju javnih služb, ki je obstajala, ko je začela veljati ta uredba. Zadnja,
         sprejeta na podlagi člena 84 Pogodbe ES (po spremembi člen 80 ES), naj bi zadevala prosti pretok storitev v pomorskem prometu,
         državne pomoči pa bi lahko dovolil le akt, sprejet na pravni podlagi člena 94 Pogodbe ES (po spremembi člen 89 ES). Edini
         namen člena 4 navedene uredbe naj bi bil, da dovoljuje začasno ohranitev določenih ovir prostega pretoka storitev, upravičenih
         s potrebo po ohranitvi določenih prevoznih storitev splošnega pomena. Komisija poudarja, da se za določene mednarodne povezave,
         ki jih zagotavljajo določena podjetja skupine Tirrenia, Uredba št. 3577/92, ki se nanaša le na pomorsko kabotažo, tako ali
         tako ne uporablja.

      64     Trditve Komisije so le deloma pravilne. Člen 4 Uredbe št. 3577/92, ki se, ko gre za tukaj obravnavano vprašanje, nanaša na
         pogodbe o izvajanju javnih služb z ladjarskimi družbami, ki zagotavljajo redne povezave z in med otoki, v odstavku 3 določa,
         da lahko pogodbe o izvajanju javnih služb, ki obstajajo na 1. januarja 1993, veljajo do dneva izteka ustrezne pogodbe. Pogodbe
         te vrste pa vsebujejo finančne določbe, potrebne za to, da se zagotovijo obveznosti izvajanja javnih služb, ki jih določajo.
         V okviru, v katerem besedilo člena 4(3) Uredbe št. 3577/92 zajema ohranitev zadevnih pogodb, ne da bi omejevalo obseg te določbe
         na določene vidike navedenih pogodb, za finančne dogovore, potrebne za to, da se zagotovi izvajanje javnih služb, ki jih zajemajo,
         velja člen 4(3). Komisija torej nepravilno zatrjuje, da je ta omejen na to, da dovoljuje morebitne izključne oziroma posebne
         pravice, ki izhajajo iz teh pogodb. Poleg tega Komisija v izpodbijani pogodbi ni sprejela tako omejujočega stališča, saj je
         priznala, da se v mejah financiranja dodatnih stroškov obveznosti izvajanja javnih služb člen 4(3) Uredbe št. 3577/92 uporablja
         za mehanizme financiranja zadevnih pogodb.

      65     Vendar pa se nasprotno s tem, kar v bistvenem zatrjuje italijanska vlada, za morebitne pomoči, ki presegajo tisto, kar je
         bilo potrebno za zagotavljanje obveznosti izvajanja javnih služb, ki je predmet zadevnih pogodb, člen 4(3) Uredbe št. 3577/92
         ne bi smel uporabljati, zato ker niso potrebne za uravnoteženje in torej za ohranitev takih pogodb. Na temelju te določbe
         jih torej ni mogoče šteti za obstoječe pomoči.

      66     V obravnavanem primeru so s tožbo italijanske vlade sicer zajeti le ukrepi, za katere je v izpodbijani odločbi Komisija predvidela
         začasni odlog, to je „vse pomoči, ki presegajo neto dodatne stroške, povezane z zagotavljanjem storitev splošnega gospodarskega
         pomena, v skladu z [obveznostmi izvajanja javnih služb], ki so jih italijanski organi določili v skladu z interesom splošnega
         pomena“. Gre za morebitne pomoči, ki niso potrebne za zagotavljanje navedenih obveznosti in jih torej ni mogoče šteti za obstoječe
         pomoči na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 3577/92. V nasprotju s tem, kar zatrjuje italijanska vlada, je Komisija te pomoči
         lahko upravičeno obravnavala kot nove pomoči.

      67     Tožbeni razlog, ki izhaja iz kršitve člena 87(1) ES ter 88(1) in (3) ES, zato ni utemeljen.
      68     Iz zgoraj navedenega sledi, da je treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično v delu, v katerem do vročitve odločbe o zaključku
         postopka glede zadevnega podjetja italijanskim organom zajema začasni odlog davčne ureditve za oskrbo z gorivom in mazivnim
         oljem plovil skupine Tirrenia, in da je treba tožbo v preostalem delu zavrniti.

       Stroški
      69     V skladu s členom 69(3) Poslovnika lahko Sodišče, če vsaka stranka uspe samo deloma ali v izjemnih okoliščinah, odloči, da
         se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške. V obravnavanem primeru nosi vsaka stranka svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE (veliki senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba Komisije, vročena italijanskim organom z dopisom SG (99) D/6463 z dne 6. avgusta 1999 o uvedbi postopka na podlagi
            člena 88(2) ES, ki se nanaša na državno pomoč C-64/99 (prej NN 68/99), se razveljavi v delu, v katerem do vročitve odločbe
            o zaključku postopka glede zadevnega podjetja (Odločba Komisije C(2001)1684 z dne 21. junija 2001 oziroma Odločba Komisije
            C(2004)470 konč. z dne 16. marca 2004) italijanskim organom zajema začasni odlog davčne ureditve za oskrbo z gorivom in mazivnim
            oljem plovil skupine Tirrenia di Navigazione.
      2)      V preostalem delu se tožba zavrne.
      3)      Vsaka stranka nosi svoje stroške.
      Podpisi
      1 Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 4. julija 1996. # Helenska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Potrditev obračuna EKUJS. # Zadeva C-50/94.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 24. novembra 2005. # Georg Schwarz proti Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg - Avstrija. # Prosti pretok blaga - Količinske omejitve - Ukrepi z enakim učinkom - Nacionalna določba, ki v prodajnih avtomatih prepoveduje prodajo nepakiranih sladkornih proizvodov - Higiena živil. # Zadeva C-366/04.

text:
      Zadeva C-366/04
      Georg Schwarz
      proti
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg)
      „Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Nacionalna določba, ki v prodajnih avtomatih prepoveduje prodajo nepakiranih sladkornih proizvodov – Higiena živil“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Higiena živil – Direktiva 93/43 – Nacionalna ureditev,
            ki prepoveduje prodajo slaščic brez ovoja v prodajnih avtomatih – Utemeljitev – Varovanje zdravja ljudi
      (člena 28 ES in 30 ES; Direktiva Sveta 93/43, člen 7)
      Določbe členov 28 ES in 30 ES ter člen 7 Direktive 93/43 o higieni živil ne nasprotujejo nacionalni določbi, ki je bila sprejeta
         pred to direktivo in po kateri je v prodajnih avtomatih slaščice, narejene iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor,
         prepovedano prodajati brez ovoja.

      Čeprav taka določba načeloma predstavlja ukrep z enakim učinkom v smislu člena 28 ES, je namreč lahko utemeljena po členu
         30 ES, zaradi razlogov varovanja zdravja ljudi, če je primerna in sorazmerna za dosego želenega cilja.

      (Glej točke 29, 33, 36, 38 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 24. novembra 2005(*)

      „Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Nacionalna določba, ki v prodajnih avtomatih prepoveduje prodajo nepakiranih sladkornih proizvodov – Higiena živil“
      V zadevi C-366/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Unabhängiger Verwaltungssenat
         Salzburg (Avstrija) z odločbo z dne 16. avgusta 2004, ki je prispela na Sodišče 23. avgusta 2004, v postopku

      Georg Schwarz
      proti
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (poročevalec), M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. Schwarza J. Dengg, M. Vavrousek in T. Hölber, odvetniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J.‑P. Keppenne in B. Schima, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. junija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 28 ES do 30 ES in člena 7 Direktive Sveta 93/43/EGS
         z dne 14. junija 1993 o higieni živil (UL L 175, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Schwarzem in Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg, ki je proti prvemu
         uvedel upravnokazenski postopek, ker je v prodajnih avtomatih prodajal nepakirane sladkorne proizvode.

       Pravni okvir
       Ureditev Skupnosti
      3        Člen 28 ES med državami članicami prepoveduje količinske omejitve pri uvozu in vse ukrepe z enakim učinkom.

      4        V skladu s členom 30 ES člen 28 ES ne izključuje prepovedi ali omejitev pri uvozu, med drugim iz razlogov varovanja zdravja
         in življenja ljudi in živali, pod pogojem, da te prepovedi ali omejitve niso sredstvo za samovoljno diskriminacijo ali prikrito
         omejevanje trgovine med državami članicami.

      5        Prva uvodna izjava Direktive pravi, da je prosti pretok živil bistven prvi pogoj za vzpostavitev notranjega trga.

      6        V skladu z drugo uvodno izjavo Direktive je varovanje zdravja ljudi najpomembnejša skrb.

      7        Na podlagi četrte uvodne izjave Direktive je treba splošna pravila o higieni živil uskladiti, da bi varovali zdravje ljudi.

      8        Člen 1 Direktive določa:

      „1.   Direktiva določa splošna pravila o higieni živil in postopke za preverjanje spoštovanja teh pravil.
      2.     Direktiva se uporablja brez poseganja v določbe, sprejete v okviru posebnih pravil za higieno živil. […]“
      9        Člen 3(1) Direktive določa:

      „Priprava, predelava, proizvodnja, pakiranje, skladiščenje, prevoz, razdeljevanje, obdelava in dajanje naprodaj ali preskrba
         z živili se opravljajo na higienski način.“

      10      V skladu s členom 3(2) Direktive morajo nosilci živilske dejavnosti določiti vsako stopnjo v svoji dejavnosti, ki je odločilna
         za zagotavljanje varnosti živil, in zagotoviti, da se ustrezni varnostni postopki določijo, izvajajo, vzdržujejo in preverjajo
         na podlagi načel, uporabljenih za razvoj sistema HACCP (Hazard analysis and critical control points) in naštetih v istem odstavku.

      11      Člen 3(3) Direktive določa:

      „Nosilci živilske dejavnosti morajo upoštevati pravila higiene, kakor so našteta v Prilogi. […]“
      12      Člen 7(1) Direktive določa:

      „Ob upoštevanju Pogodbe lahko države članice ohranijo, spremenijo ali sprejmejo nacionalne higienske določbe, ki so bolj specifične
         kakor določbe te direktive, če te določbe:

      –         niso manj stroge od določb v Prilogi,
      –         ne predstavljajo omejitve, ovire ali zapreke za trgovanje z živili, izdelanimi v skladu s to direktivo.“
      13      V razdelku III priloge k Direktivi so naštete naslednje zahteve, ki jih je treba uporabiti za premične in/ali začasne obrate
         in prodajne avtomate:

      „1.   Obrati in prodajni avtomati morajo biti tako nameščeni, zasnovani, grajeni, čisti, vzdrževani in v dobrem stanju tako, da
         se prepreči tveganje za onesnaženje živil in zadrževanje škodljivcev, kolikor je to v razumnih mejah izvedljivo.

      2.      Zlasti in kjer je to potrebno:
               […]
      b)     površine, ki so v stiku z živili, morajo biti v dobrem stanju, enostavne za čiščenje in po potrebi za razkuževanje. Za to
         je potrebna uporaba gladkih, pralnih in netoksičnih materialov, razen če nosilci živilske dejavnosti lahko prepričajo pristojne
         organe, da so drugi uporabljeni materiali primerni;

               […]
      d)     treba je urediti zadovoljivo čiščenje živil;
               […]
      h)     živila morajo biti nameščena in hranjena na način, ki preprečuje onesnaženje, kolikor je to v razumnih mejah izvedljivo.“
      14      Razdelek IX iste priloge, naslovljen „Določbe za živila“, v točki 3 določa:

      „Vsa živila, ki se obdelujejo, shranjujejo, pakirajo, razstavljajo in prevažajo, se ščitijo pred vsakim onesnaženjem, zaradi
         katerega bi bila živila neužitna, škodljiva za zdravje ali onesnažena na tak način, da bi bilo nesmiselno pričakovati, da
         bi se užila v takem stanju. Zlasti morajo biti živila shranjena in zaščitena tako, da je tveganje za onesnaženje minimalno.
         Uvesti je treba primerne postopke, s katerimi se zagotovi nadzor nad škodljivci.“

       Nacionalna ureditev
      15      Določbe Direktive so bile v avstrijsko pravo prenesene z Uredbo o higieni živil (Lebensmittelhygieneverordnung) z dne 3. februarja
         1998 (BGBl. II, 31/1998, v različici, objavljeni v BGBl. II, 33/1999). V njej so določbe Direktive povzete skoraj nespremenjeno.

      16      Člen 1(1) in (2) Uredbe o higieni slaščic v prodajnih avtomatih (Verordnung über die Hygiene bei Zuckerwaren aus Automaten)
         z dne 10. februarja 1988 (BGBl. 127/1988, v nadaljevanju: Uredba o higieni slaščic) določa:

      „1.   Prodajni avtomati s slaščicami v smislu te uredbe so prodajni avtomati, ki, če damo vanj določen znesek denarja, dostavijo
         slaščico, narejeno iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor. Te slaščice, ki so v zaprtem vsebniku, po dostavni drči
         zdrsnejo do dostavne odprtine (dostavna površina).

      2.     Prodajni avtomati s slaščicami morajo biti nameščeni oziroma postavljeni tako, da niso neposredno izpostavljeni soncu. Da
         bi se preprečilo nabiranje umazanije, mora biti dostavna odprtina (dostavna površina) neprepustna.“

      17      Člen 2 Uredbe o higieni slaščic določa:

      „V prodajnih avtomatih je prepovedana prodaja nepakiranih slaščic, narejenih iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor.“

       Postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      18      Župan je v upravnokazenskem postopku proti G. Schwarzu izdal več kazenskih odločb, s katerimi mu je očital, da je v nasprotju
         z zahtevami iz člena 2 Uredbe o higieni slaščic po prodajnih avtomatih prodajal različne nepakirane žvečilne gumije.

      19      G. Schwarz je proti omenjenim odločbam pri Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg vložil pritožbo, v kateri je navedel, da
         Uredba o higieni slaščic, zlasti člen 2, ni v skladu s pravom Skupnosti, predvsem z določili Direktive.

      20      Ker je Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg menilo, da je za rešitev v sporu, v katerem odloča, potrebna razlaga prava Skupnosti,
         je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali členi od 28 ES do 30 ES v povezavi s členom 7 Direktive Sveta 93/43 […] nasprotujejo nacionalni določbi, sprejeti pred
         začetkom veljavnosti te direktive, po kateri je v prodajnih avtomatih slaščice, narejene iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo
         sladkor, prepovedano prodajati brez ovoja?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Ugotovitve Sodišča
      21      G. Schwarz zatrjuje, da ima zahteva po posamičnem pakiranju žvečilnih gumijev, ki izhaja iz člena 2 Uredbe o higieni slaščic,
         za učinek preprečitev prostega pretoka živil in ni v skladu s členom 7 Direktive. Zaradi te nacionalne določbe naj bi bilo
         blago, namenjeno avstrijskemu trgu, pakirano na poseben način in se ga zato ne bi več moglo prodajati v prodajnih avtomatih,
         ki se trenutno uporabljajo v Avstriji. Tako naj bi bila dejansko prepovedana prodaja neavstrijskih proizvodov, saj naj bi
         tuji proizvajalci ne bili pripravljeni proizvajati proizvode, pakirane posebej za omenjeni trg.

      22      Po mnenju G. Schwarza naj bi take ovire pri uvozu ne utemeljevali razlogi iz člena 30 ES in še zlasti varovanje zdravja ljudi.
         Meni, da če bi to varovanje utemeljevalo uvedbo takih ukrepov, kot so navedeni v členu 2 Uredbe o higieni živil, nepakiranih
         žvečilnih gumijev ne bi bilo mogoče prodajati v prodajnih avtomatih v Nemčiji ali Italiji, kjer so zunanje razmere, predvsem
         podnebne, podobne tistim v Avstriji. Poleg tega tožeča stranka v postopku v glavni stvari zatrjuje, da čeprav bi bilo blago
         pakirano, bi moral potrošnik odstraniti ovoj, po navadi z golimi rokami, tako da bi zaradi dostavne površine kljub temu obstajalo
         tveganje onesnaženja.

      23      Komisija Evropskih skupnosti meni, da je taka določba, kot je člen 2 Uredbe o higieni slaščic, ukrep z enakim učinkom kot
         količinska omejitev pri uvozu v smislu člena 28 ES. Učinek tega člena 2 naj bi bil tak, da je uvoz proizvodov, ki se zakonito
         tržijo v drugih državah članicah, dražji.

      24      Komisija meni, ker ni seznanjena s konkretnimi razlogi, ki so avstrijskega zakonodajalca vodili do prepovedi prodaje nepakiranih
         slaščic v prodajnih avtomatih, da ne more podati dokončnega mnenja o morebitnem tveganju za zdravje ljudi in posledično o
         utemeljitvi omenjene nacionalne določbe z vidika člena 30 ES. Kljub temu zatrjuje, da presoja tveganja ne more temeljiti na
         zgolj hipotetičnih ugotovitvah in da mora biti zatrjevano dejansko tveganje za javno zdravje zadosti izkazano na podlagi novejših
         znanstvenih podatkov, ki so na voljo na dan sprejetja omejevalnega ukrepa.

       Odgovor Sodišča
      25      Navesti je treba, da člen 29 ES, na katerega se sklicuje predložitveni organ, ni ustrezen za odgovor na predlog za predhodno
         odločbo. Sodišče se bo zato omejilo na razlago členov 28 ES in 30 ES ter Direktive.

      26      Direktiva št. 93/43 ne ureja vprašanja zahteve po pakiranju živil, ki jih dostavi prodajni avtomat. Nacionalni ukrepi glede
         tega vprašanja torej niso del usklajevanja na ravni Skupnosti.

      27      Take nacionalne ukrepe je zato treba presojati glede na določbe Pogodbe ES, ki se nanašajo na prosti pretok blaga.

      28      Prepoved ukrepov z učinkom, enakim količinskim omejitvam, podana v členu 28 ES, se nanaša na vsak ukrep, ki bi lahko neposredno
         ali posredno, dejansko ali potencialno oviral trgovino znotraj Skupnosti (glej zlasti sodbe z dne 11. julija 1974 v zadevi
         Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837, točka 5; z dne 12. marca 1987 v zadevi Komisija proti Nemčiji, imenovani „Zakon o čistosti
         piva“, 178/84, Recueil, str. 1227, točka 27; z dne 23. septembra 2003 v zadevi Komisija proti Danski C 192/01, Recueil, str.
         I 9693, točka 39, in z dne 5. februarja 2004 v zadevi Komisija proti Italiji, C-270/02, Recueil, str. I-1559, točka 18).

      29      Ni sporno, da člen 2 Uredbe o higieni slaščic zahteva, da so žvečilni gumiji, ki se prodajajo v prodajnih avtomatih v Avstriji,
         pakirani, čeprav iz spisa, ki ga je Sodišču poslal predložitveni organ, izhaja, da se to blago v tujini, predvsem v Nemčiji,
         lahko prodaja brez ovoja. Iz tega izhaja, da so uvozniki, ki želijo omenjeno blago prodajati v Avstriji, dolžni le-to zapakirati,
         zaradi česar je njihov uvoz v to državo članico dražji. Iz spisa je prav tako razvidno, da se prodajnih avtomatov, narejenih
         za nepakirano blago, ne more uporabiti za pakirano blago. Iz tega izhaja, da je zgoraj navedena nacionalna določba načeloma
         ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve v smislu člena 28 ES.

      30      Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da nacionalni predpis, ki ovira prosti pretok blaga, ni nujno v nasprotju s pravom
         Skupnosti, če je utemeljen z enim od razlogov v splošnem interesu iz člena 30 ES ali z eno od nujnih zahtev, ki izhajajo iz
         sodne prakse Sodišča, kadar predpisi brez razlike veljajo za vse proizvode (glej v tem smislu sodbo z dne 20. februarja 1979
         v zadevi Rewe‑Zentral, imenovani „Cassis de Dijon“, 120/78, Recueil, str. 649, točka 8, in zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Italiji, točka 21).

      31      Ker je, kot to navaja predložitveni organ, člen 2 Uredbe o higieni slaščic utemeljen predvsem z zahtevo po varovanju javnega
         zdravja, ki je izrecno navedeno v členu 30 ES, je z vidika te določbe prava Skupnosti treba presojati, ali zadnje ne nasprotuje
         takemu nacionalnemu predpisu, kot je omenjeni člen 2.

      32      Glede vprašanja dajanja živil na trg je Sodišče že presodilo, da ob odsotnosti usklajevanja države članice določijo želeno
         raven varovanja zdravja in življenja ljudi, pri čemer upoštevajo zahteve prostega pretoka znotraj Skupnosti (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo z dne 14. julija 1983 v zadevi Sandoz, 174/82, Recueil, str. 2445, točka 16; sodbo z dne 25. julija
         1991 v zadevi Aragonesa de Publicidad Exterior in Publivía, C-1/90 in C 176/90, Recueil, str. I 4151, točka 16; sodbo z dne
         25. maja 1993 v zadevi LPO, C-271/92, Recueil, str. I 2899, točka 10; Komisija proti Danski, točka 42, in sodbo z dne 2. decembra
         2004 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-41/02, Recueil, str. I-11375, točka 42).

      33      Vendar morajo biti sprejeti ukrepi taki, da lahko dosežejo enega ali več ciljev iz člena 30 ES, v obravnavi zadevi je to varovanje
         javnega zdravja, ter morajo biti sorazmerni in torej ne smejo presegati tistega, kar je potrebno za dosego želenega cilja
         (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo LPO, točka 12, in sodbo z dne 8. junija 1993 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-373/92,
         Recueil, str. I‑3107, točka 8).

      34      Iz predložitvenega sklepa izhaja, da je po mnenju Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit GmbH (avstrijska
         agencija za zdravje in za varovanje živil) prepoved iz člena 2 Uredbe o higieni slaščic utemeljena z razlogi varovanja javnega
         zdravja, saj so v preteklosti nepakirane proizvode v prodajnem avtomatu načele vlaga ali žuželke, predvsem mravlje.

      35      Predložitveni organ prav tako navaja, da omenjena prepoved občutno povečuje varnost obravnavanih živil. V zvezi s tem ugotavlja,
         da se potrošniki, ki kupijo nepakirane slaščice v prodajnih avtomatih, blaga in dostavne površine nujno dotaknejo z golimi
         rokami, ne da bi si jih prej umili. Predložitveni organ meni, da onesnaženje dostavne površine s patogenimi mikrobi in prenos
         teh na blago, ki ga vzame kupec, nikakor nista zgolj teoretična možnost.

      36      Tako je treba ugotoviti, da je na podlagi razlogov, ki sta jih primerno pojasnila Österreichische Agentur für Gesundheit und
         Ernährungssicherheit GmbH in predložitveni organ, prepoved iz člena 2 Uredbe o higieni slaščic ustrezen in sorazmeren ukrep
         za varovanje javnega zdravja.

      37      Poleg tega je treba poudariti, da iz spisa v ničemer ne izhaja, da so bili razlogi javnega zdravja, ki so bili navedeni za
         utemeljitev člena 2 Uredbe o higieni slaščic, izkrivljeni glede na njihov namen in uporabljeni tako, da so ustvarili diskriminacijo
         glede na blago iz drugih držav članic ali da so posredno varovali določene nacionalne proizvode (glej v tem smislu sodbo z
         dne 14. decembra 1979 v zadevi Henn in Darby, 34/79, Recueil, str. 3795, točka 21, in zgoraj navedeno sodbo Aragonesa de Publicidad
         Exterior in Publivía, točka 20).

      38      Glede na vse zgoraj navedeno je na zastavljeno vprašanje treba odgovoriti, da določbe členov 28 ES in 30 ES ter člen 7 Direktive
         ne nasprotujejo nacionalni določbi, ki je bila sprejeta pred to direktivo in po kateri je v prodajnih avtomatih slaščice,
         narejene iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor, prepovedano prodajati brez ovoja.

       Stroški
      39      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Določbe členov 28 ES in 30 ES ter člen 7 Direktive Sveta 93/43/EGS z dne 14. junija 1993 o higieni živil ne nasprotujejo nacionalni
            določbi, ki je bila sprejeta pred to direktivo in po kateri je v prodajnih avtomatih slaščice, narejene iz sladkorja ali izdelkov,
            ki nadomeščajo sladkor, prepovedano prodajati brez ovoja.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 11. maja 1989. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Prost pretok blaga. # Zadeva 76/86.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 6. novembra 1991. # Charlotte von Bonkewitz-Lindner proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Ocenjevalno poročilo. # Zadeva T-33/90.


Sodba Sodišča z dne 27. novembra 1973. # NV Nederlandse Spoorwegen proti Minister van Verkeer en Waterstaat. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska. # Zadeva 36-73.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 22. marca 2017.#Karl Hoffmann proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava besedne znamke Evropske unije Genius – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-425/16.


Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 15. marca 2017.#Evropska komisija proti Kraljevini Španiji.#Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Direktiva 2008/98/ES – Člena 13 in 15 – Ravnanje z odpadki – Varstvo zdravja ljudi in okolja – Odgovornost – Odlagališča.#Zadeva C-563/15.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. junija 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-214/97.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 10. septembra 2015.#H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Model Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Registrirani model, ki predstavlja ročne torbice – Prejšnji model – Razlog za ničnost – Individualnost – Člen 6 Uredbe (ES) št. 6/2002 – Obveznost obrazložitve.#Zadeva T-526/13.