title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. junija 2010. # Evropska komisija proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Člen 49 ES - Socialna varnost - Med začasnim bivanjem v drugi državi članici potrebno bolnišnično zdravljenje - Neobstoj pravice do dopolnilnega posredovanja pristojnega nosilca poleg posredovanja nosilca države članice začasnega bivanja. # Zadeva C-211/08.

text:
      Zadeva C-211/08
      Evropska komisija
      proti
      Kraljevini Španiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 49 ES – Socialna varnost – Med začasnim bivanjem v drugi državi članici potrebno bolnišnično zdravljenje – Neobstoj pravice do dopolnilnega posredovanja pristojnega nosilca poleg posredovanja nosilca države članice začasnega bivanja“
      Povzetek sodbe
      Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Nacionalna ureditev v zvezi s povračilom zdravstvenih stroškov, nastalih v drugi
            državi članici – Nepričakovano bolnišnično zdravljenje – Uredba (EGS) št. 1408/71
      (člen 49 ES; Uredba Sveta št. 1408/71, člen 22(1)(a)(i))
      Država, ki je upravičencem nacionalnega zdravstvenega sistema te države članice zavrnila dopolnilno povračilo zdravstvenih
         stroškov, ki so jim nastali v drugi državi članici zaradi bolnišničnega zdravljenja v skladu s členom 22(1)(a)(i) Uredbe št.
         1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo
         v Skupnosti, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97 in kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2006,
         v delu, v katerem je stopnja kritja, ki se uporablja v državi članici, ki je zagotovila navedeno zdravljenje, nižja od tiste,
         ki je določena v ureditvi države članice zavarovanja, izpolnjuje obveznosti iz člena 49 ES.

      Okoliščina, da bi bilo mogoče osebe, zavarovane v okviru zdravstvenega sistema države članice, spodbuditi k predčasni vrnitvi
         v to državo članico, da bi tam prejele bolnišnično zdravljenje, ki je postalo potrebno zaradi poslabšanja njihovega zdravstvenega
         stanja med začasnim bivanjem v drugi državi članici, ali k temu, da bi se odpovedale na primer turističnemu ali študijskemu
         potovanju v to drugo državo članico, če ne bi mogle, razen v posebnih omejenih primerih, računati na dopolnilno posredovanje
         pristojnega nosilca, če bi bili stroški enakovrednega zdravljenja v državi članici zavarovanja višji od stopnje kritja, ki
         se uporablja v tej drugi državi članici, preveč aleatorna in posredna. Tako ni mogoče za sporno ureditev na splošno šteti,
         da bi bilo mogoče z njo omejevati svobodo opravljanja bolnišničnih, turističnih ali izobraževalnih storitev.

      Poleg tega naj bi bili primeri, ko nepričakovano bolnišnično zdravljenje zavarovane osebe med začasnim bivanjem v drugi državi
         članici zaradi uporabe ureditve države članice začasnega bivanja državo članico zavarovanja izpostavi večji finančni obremenitvi,
         kot če bi bilo to zdravljenje opravljeno v enem od njenih zavodov, v glavnem uravnoteženi s primeri, ko zadevno bolnišnično
         zdravljenje za državo članico zavarovanja zaradi uporabe ureditve države članice začasnega bivanja nasprotno pomeni manjšo
         finančno obremenitev od te, ki bi nastala pri uporabi njene lastne ureditve.

      (Glej točke 72, 78 in 80.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 15. junija 2010(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 49 ES – Socialna varnost – Med začasnim bivanjem v drugi državi članici potrebno bolnišnično zdravljenje – Neobstoj pravice do dopolnilnega posredovanja pristojnega nosilca poleg posredovanja nosilca države članice začasnega bivanja“
      V zadevi C‑211/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 20. maja 2008,
      Evropska komisija, ki jo zastopata E. Traversa in R. Vidal Puig, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Španiji, ki jo zastopa J. M. Rodríguez Cárcamo, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Belgije, ki jo zastopata M. Jacobs in L. Van den Broeck, zastopnici,

      Kraljevine Danske, ki jo zastopata J. Bering Liisberg in R. Holdgaard, zastopnika,

      Republike Finske, ki jo zastopa A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,

      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopa H. Walker, zastopnica, skupaj z M. Hoskinsom, barrister,

      intervenienti,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik prvega senata, v funkciji predsednika, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (poročevalec),
         J.-C. Bonichot, predsedniki senatov, in P. Lindh, predsednica senata, P. Kūris, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský,
         L. Bay Larsen, T. von Danwitz in A. Arabadžiev, sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: M.-A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. novembra 2009,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. februarja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da je Kraljevina Španija s tem, da je upravičencem španskega
         nacionalnega zdravstvenega sistema zavrnila povračilo zdravstvenih stroškov, ki so jim nastali v drugi državi članici zaradi
         bolnišničnega zdravljenja v skladu s členom 22(1)(a)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov
         socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je
         bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997, L 28, str. 1) in kakor je
         bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1992/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 (UL L 392, str. 1, v nadaljevanju:
         Uredba št. 1408/71), v delu, v katerem je stopnja kritja, ki se uporablja v državi članici, ki je nudila navedeno zdravljenje,
         nižja od tiste, ki je določena v španski ureditvi, ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      2        Člen 22 Uredbe št. 1408/71, naslovljen „Začasno bivanje zunaj pristojne države – Vrnitev ali prenos stalnega prebivališča
         v drugo državo članico med boleznijo ali materinstvom – Potreba po odhodu v drugo državo članico zaradi ustreznega zdravljenja“,
         določa:

      „1.      Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev, po potrebi
         ob upoštevanju določb člena 18, in:

      (a)      katere zdravstveno stanje zahteva storitve, ki postanejo med začasnim bivanjem na ozemlju druge države članice potrebne iz
         medicinskih razlogov, ob upoštevanju narave storitev in predvidenega trajanja začasnega bivanja,

      ali
      […]
      (c)      ki ji pristojni nosilec odobri, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejela zdravljenje, ki ustreza njenemu zdravstvenemu
         stanju,

      je upravičena do:
      (i)      storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega […] prebivališča v skladu z določbami zakonodaje,
         ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se nudijo te dajatve, pa ureja zakonodaja
         pristojne države;

      […]
      2.      […]
      Odobritev, ki se zahteva po odstavku 1(c), se ne sme zavrniti, če tako zdravljenje spada med dajatve, določene v zakonodaji
         države članice, na ozemlju katere oseba stalno prebiva in na katerem ji ob upoštevanju njenega trenutnega zdravstvenega stanja
         in verjetnega razvoja bolezni ni možno nuditi takega zdravljenja v časovnem obdobju, ki je v državi, v kateri prebiva, za
         tako zdravljenje običajno potreben.“

      3        Člen 34a Uredbe št. 1408/71 določa:

      „Člen[…] 22(1)(a) in (c) […], drugi pododstavek člena 22(2) […] se smiselno uporablja[ta] za študente in njihove družinske
         člane.“

      4        Člen 36(1) Uredbe št. 1408/71 določa:

      „Stroški storitev, ki jih v skladu z določbami tega poglavja nudi nosilec ene države članice v imenu nosilca druge države
         članice, se v celoti povrnejo.“

      5        Člen 21(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe št. 1408/71, kakor
         je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97 in kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 311/2007 z
         dne 19. marca 2007 (UL L 82, str. 6, v nadaljevanju: Uredba št. 574/72), določa:

      „Za prejemanje storitev po določbah člena 22(1)(a)(i) Uredbe [št. 1408/71] zaposlena ali samozaposlena oseba predloži izvajalcu
         zdravstvenih storitev dokument, ki ga izda pristojni nosilec in potrjuje, da je upravičena do storitev. Ta dokument se sestavi
         v skladu s členom 2. […]

      […]“
      6        Člen 34(1) Uredbe št. 574/72 določa:

      „Če med začasnim bivanjem zaposlene ali samozaposlene osebe v državi članici, ki ni pristojna država, ni mogoče dokončati
         predpisanih postopkov, ki jih določa […] člen […] 21 izvedbene uredbe, stroške teh dajatev na podlagi prošnje osebe povrne
         pristojni nosilec v skladu s stopnjami povračil, ki jih uporablja nosilec v kraju začasnega prebivališča.“

      7        Upravna komisija za socialno varnost delavcev migrantov iz člena 80 Uredbe št. 1408/71 je na podlagi člena 2(1) Uredbe št.
         574/72 sprejela vzorčni obrazec za potrdilo, ki se nanaša na uporabo člena 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, namreč obrazec
         „E 111“. Na podlagi sklepov Upravne komisije Evropskih skupnosti za socialno varnost delavcev migrantov št. 189 z dne 18.
         junija 2003 o uvedbi evropske kartice zdravstvenega zavarovanja zaradi nadomestitve obrazcev, potrebnih za izvajanje uredb
         Sveta št. 1408/71 in št. 574/72 glede dostopa do zdravstvene oskrbe med začasnim bivanjem v državi članici, ki ni pristojna
         država ali država prebivališča (UL L 276, str. 1), št. 190 z dne 18. junija 2003 o tehničnih specifikacijah evropske kartice
         zdravstvenega zavarovanja (UL L 276, str. 4) in št. 191 z dne 18. junija 2003 o nadomestitvi obrazcev E 111 in E 111 B z evropsko
         kartico zdravstvenega zavarovanja (UL L 276, str. 19) je bil ta obrazec s 1. junijem 2004 nadomeščen z „evropsko kartico zdravstvenega
         zavarovanja“.

      8        Pomen člena 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 je bil podrobneje določen s Sklepom Upravne komisije Evropskih skupnosti za socialno
         varnost delavcev migrantov št. 194 z dne 17. decembra 2003 o enotni uporabi člena 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 v državi
         članici začasnega bivanja (UL 2004, L 104, str. 127).

      9        V uvodni izjavi 7 Sklepa št. 194 je navedeno:

      „Merila iz člena 22(1)(a)(i) […] se ne morejo razlagati tako, da bi bile izključene kronične in že obstoječe bolezni. Sodišče
         je [v sodbi z dne 25. februarja 2003 v zadevi IKA (C-326/00, Recueil, str. I-1703)] pojasnilo, da pojma ‚potrebno zdravljenje‘
         ni mogoče razlagati ‚tako, da naj bi bila navedena pravica omejena le na primere, ko je zdravljenje postalo potrebno zaradi
         nenadne bolezni. Zlasti okoliščina, da je zdravljenje, ki je nujno zaradi razvoja zdravstvenega stanja zavarovane osebe med
         njenim začasnim bivanjem v drugi državi članici, morda povezano s prej obstoječo patologijo, ki jo je zavarovana oseba poznala,
         kot je kronična bolezen, ne pomeni, da pogoji za uporabo teh določb niso izpolnjeni.‘“

      10      Točki 1 in 2 Sklepa št. 194 določata:

      „1.      Določbe člena 22(1)(a)(i) […] pokrivajo storitve, potrebne iz medicinskih razlogov, ki so bile nudene osebi na začasnem bivanju,
         da bi se preprečilo, da bi se morala ta oseba predčasno vrniti v pristojno državo, da bi tam prejela zdravljenje, ki je potrebno
         glede na njeno zdravstveno stanje.

      Namen takšnih storitev je, da se, upoštevaje predvideno trajanje začasnega bivanja, zavarovani osebi omogoči, da nadaljuje
         svoje začasno bivanje v varnih zdravstvenih okoliščinah.

      Vendar pa te določbe ne pokrivajo primerov, ko se zavarovana oseba v drugo državo članico odpravi z namenom zdravljenja.
      2.      Pri presoji, ali storitev izpolnjuje pogoje, ki jih določa člen 22(1)(a)(i) […], se upoštevajo le medicinski dejavniki v povezavi
         z začasnim bivanjem zadevne osebe, pri čemer je treba upoštevati njeno zdravstveno stanje in anamnezo.“

       Nacionalna ureditev
      11      Člen 43 španske ustave zagotavlja pravico do zdravstvenega varstva in določa, da morajo javni organi s potrebnimi storitvami
         in službami skrbeti za javno zdravje in ga varovati.

      12      S tem namenom so v splošnem zakonu 14/1986 (Ley 14/1986, General de Sanidad) z dne 25. aprila o zdravju (BOE št. 102 z dne
         29. aprila 1986, str. 15207, v nadaljevanju: LGS) določeni temelji za javen, splošen in brezplačen nacionalni zdravstveni
         sistem.

      13      Storitve, nudene zavarovanim osebam v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema, so popolnoma brezplačne. Nasprotno mora na
         podlagi člena 17 LGS stroške storitev, nudenih zunaj tega sistema, praviloma nositi pacient, pri čemer mu institucije iz navedenega
         sistema teh stroškov ne povrnejo.

      14      Člen 5 kraljevega odloka 63/1995 z dne 20. januarja 1995 o organizaciji zdravstvenih storitev v okviru nacionalnega zdravstvenega
         sistema (Real Decreto 63/1995, sobre ordenación de prestaciones sanitarias del Sistema Nacional de Salud, BOE št. 35 z dne
         10. februarja 1995, str. 4538) je določal:

      „1.      Storitve se opravljajo s sredstvi, ki so na voljo v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema […]
      2.      Brez poseganja v določbe mednarodnih konvencij se lahko storitve […] zahtevajo le od osebja, ustanov in služb, ki so vključeni
         v nacionalni zdravstveni sistem ali imajo z njim sklenjeno pogodbo.

      3.      Stroški nujne, takojšnje in življenjsko pomembne medicinske pomoči, ki je bila zagotovljena zunaj nacionalnega zdravstvenega
         sistema, se povrnejo, če se dokaže, da storitev v okviru tega sistema ni bilo mogoče pravočasno uporabiti in da pri tem zdravljenju
         ne gre za prevaro ali zlorabo te izjeme.“

      15      V zakonu 16/2003 z dne 28. maja 2003 (Ley 16/2003, de cohesión y calidad del Sistema Nacional de Salud, BOE št. 128 z dne
         29. maja 2003, str. 20567) o povezanosti in kakovosti nacionalnega zdravstvenega sistema je določena nomenklatura storitev
         tega sistema.

      16      Člen 9 zakona 16/2003 v skladu s členom 14 LGS določa:

      „Brez poseganja v določbe mednarodnih konvencij, katerih podpisnica je Španija, zdravstvene storitve nacionalnega zdravstvenega
         sistema opravlja le zakonsko pooblaščeno osebje v centrih in službah, ki so vključeni v nacionalni zdravstveni sistem ali
         imajo z njim sklenjeno pogodbo, razen v primeru življenjske ogroženosti, če se dokaže, da ni bilo mogoče uporabiti sredstev
         v okviru tega sistema.“

      17      K zakonu 16/2003 so bile s kraljevim odlokom 1030/2006 z dne 15. septembra 2006 o nomenklaturi splošnih storitev nacionalnega
         zdravstvenega sistema in postopku za njeno revizijo (Real Decreto 1030/2006, por el que se establece la cartera de servicios
         comunes del Sistema Nacional de Salud y el procedimiento para su actualización, BOE št. 222 z dne 16. septembra 2006, str.
         32650) sprejete izvedbene določbe. S tem kraljevim odlokom je bil razveljavljen in nadomeščen kraljev odlok 63/1995.

      18      Člen 4(3) kraljevega odloka 1030/2006 določa:

      „Celoto splošnih storitev zagotavljajo izključno centri, zavodi in službe, ki so vključeni v nacionalni zdravstveni sistem
         ali imajo z njim sklenjeno pogodbo, razen v primeru življenjske ogroženosti in če se dokaže, da ni bilo mogoče uporabiti storitev
         v okviru navedenega sistema. Stroški nujne, takojšnje in življenjsko pomembne medicinske pomoči, ki se zagotovi zunaj nacionalnega
         zdravstvenega sistema, se povrnejo, če se dokaže, da storitev v okviru tega sistema ni bilo mogoče pravočasno uporabiti in
         da ni šlo za prevaro ali zlorabo te izjeme. Vse to brez poseganja v določbe mednarodnih konvencij, katerih podpisnica je Španija,
         ali v določbe nacionalnega prava, ki urejajo zagotavljanje zdravljenja, kadar so storitve prejete v tujini.“

      19      Iz teh določb izhaja, da – razen v primeru in pod pogoji iz člena 4(3), drugi stavek, kraljevega odloka 1030/2006 – ko oseba,
         zavarovana v španskem zdravstvenem sistemu, v drugi državi članici prejme bolnišnično zdravljenje, ki ga zahteva njeno zdravstveno
         stanje med začasnim bivanjem v tej državi članici, nosilec, pod katerega spada, stroške tega zdravljenja prevzame le v okviru
         obveznosti iz člena 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 v povezavi z njenim členom 36. Zato taka zavarovana oseba ni upravičena,
         razen v primeru te izjeme, do tega, da bi španski nosilec prevzel tisti del stroškov zdravljenja, ki ni pokrit s posredovanjem
         nosilca države članice začasnega bivanja.

       Predhodni postopek
      20      Komisija je prejela pritožbo francoskega državljana, ki je v času dejanskega stanja stalno prebival v Španiji, kjer je bil
         zavarovan v okviru španskega zdravstvenega sistema. Potem ko je med začasnim bivanjem v Franciji moral biti hospitaliziran
         – na podlagi obrazca E 111 – mu je ob vrnitvi v Španijo španski nosilec zavrnil povračilo tistega dela stroškov bolnišničnega
         zdravljenja, katerega plačilo je francoski nosilec v skladu s francosko ureditvijo naložil njemu.

      21      Komisija je po tem, ko je od Kraljevine Španije brez uspeha zahtevala informacije o njeni ureditvi povračila stroškov zdravljenja,
         prejetega v drugih državah članicah, z dopisom z dne 19. decembra 2005 to državo članico pozvala, naj ji v roku dveh mesecev
         predloži zadovoljiv odgovor.

      22      Kraljevina Španija je z dopisom z dne 13. februarja 2006 odgovorila, da – razen v izjemnih primerih, ki so bili takrat določeni
         v členu 5 kraljevega odloka 63/1995 – v njeni ureditvi ni predvidena možnost, da bi oseba, zavarovana v okviru nacionalnega
         zdravstvenega sistema, od pristojnega nosilca dobila povrnjene stroške zdravljenja, ki so ji nastali zunaj navedenega sistema.

      23      Komisija je 18. oktobra 2006 Kraljevini Španiji poslala uradni opomin, v katerem jo je opozorila na nezdružljivost njene notranje
         ureditve s členom 49 ES, saj je v skladu s to ureditvijo, razen v izjemnih primerih, izključena možnost, da bi oseba, zavarovana
         v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema – če med veljavnima stopnjama kritja v Španiji in v tej drugi državi članici obstaja
         pozitivna razlika – od pristojnega nosilca dobila povrnjene stroške, ki so ji nastali zaradi bolnišničnih storitev, ki jih
         je v skladu s členom 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 prejela v drugi državi članici.

      24      Kraljevina Španija je na ta uradni opomin odgovorila z dopisom z dne 29. decembra 2006, v katerem je v glavnem navajala, da
         je bilo ravnanje njene uprave v razmerju do avtorja pritožbe, navedene v točki 20 te sodbe, v skladu z Uredbo št. 1408/71,
         da se je primer zadevne osebe razlikoval od primera v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 12. julija 2001 v zadevi
         (C‑368/98, Recueil, str. I‑5363), in da bi razlaga, ki jo zastopa Komisija, negativno vplivala na finančno ravnotežje njenega
         nacionalnega zdravstvenega sistema.

      25      Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je 19. julija 2007 na Kraljevino Španijo naslovila obrazloženo mnenje, v
         katerem je ponovno navedla, da je španska ureditev v nasprotju s členom 49 ES, in to državo članico pozvala, naj v roku dveh
         mesecev od prejema tega obrazloženega mnenja sprejme potrebne ukrepe, da bo ta kršitev prenehala.

      26      Ker je Kraljevina Španija v odgovoru na to obrazloženo mnenje z dne 19. septembra 2007 vztrajala pri svojem stališču, se je
         Komisija odločila, da bo vložila to tožbo.

       Dopustnost
      27      Kraljevina Španija izpodbija dopustnost tožbe.

      28      Sklicuje se na nejasnost predlogov Komisije, ki zatrjuje, da je kršen člen 49 ES, hkrati pa priznava, da je praksa španske
         uprave v skladu z uredbama št. 1408/71 in št. 574/72. Poleg tega naj bi tožba vsebovala očitek, da se člen 49 ES krši s členom
         4(3), drugi stavek, kraljevega odloka 1030/2006, medtem ko naj bi primeri, kot je primer avtorja pritožbe iz točke 20 te sodbe,
         spadali na področje uporabe člena 4(3), zadnji stavek, navedenega odloka, ki napotuje na pravo Unije.

      29      Kraljevina Španija dalje meni, da je očitek Komisije, da se z zavrnitvijo španske uprave, da bi osebam, zavarovanim v okviru
         nacionalnega zdravstvenega sistema, izplačala razliko med celotnimi stroški bolnišničnega zdravljenja, prejetega v drugi državi
         članici, in višino kritja tega zdravljenja s strani nosilca te države članice, krši člen 34 Uredbe št. 574/72, zaradi prepoznega
         uveljavljanja nedopusten.

      30      Kraljevina Španija poleg tega zatrjuje, da tožba vsebuje očitek, ki ni bil uveljavljan v predhodnem postopku, in sicer da
         člen 4(3) kraljevega odloka 1030/2006 ni združljiv s členom 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71.

      31      Kraljevina Belgija navaja, da ni bil člen 49 ES v obrazloženem mnenju nikjer naveden, tako da tožba ne more vsebovati utemeljitve,
         ki bi se opirala na ta člen.

      32      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča in iz upoštevne sodne prakse razvidno, da je
         treba v vsaki tožbi navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov ter da morajo biti te navedbe dovolj jasne
         in natančne, da toženi stranki omogočajo pripravo obrambe in Sodišču nadzor. Iz tega izhaja, da morajo biti temeljni elementi
         glede dejstev in prava, na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo razvidni iz besedila vloge in da morajo biti tožbeni
         predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petita ali da o očitku ne bi odločilo (glej sodbi z dne 26. aprila 2007 v zadevi Komisija proti Finski, C-195/04, ZOdl., str. I-3351,
         točka 22 in navedena sodna praksa, in z dne 14. januarja 2010 v zadevi Komisija proti Češki republiki, C‑343/08, ZOdl., str. I-275,
         točka 26).

      33      Poleg tega je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, omejen s predhodnim postopkom iz tega člena. Zato mora tožba
         Komisije temeljiti na istih očitkih, kot so navedeni v obrazloženem mnenju (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Finski, točka 18).

      34      V obravnavani zadevi tožba in predlogi Komisije izpolnjujejo te različne zahteve.

      35      Niti obrazloženo mnenje niti tožba namreč ne vsebujeta povzetka očitka, da naj bi Kraljevina Španija kršila obveznosti iz
         uredb št. 1408/71 in št. 574/72. V skladu s stališčem, ki ga je Komisija nespremenjeno zastopala v predhodnem postopku, je
         namen tožbe zgolj ugotoviti, da ta država članica krši člen 49 ES.

      36      Iz tožbe in predlogov Komisije je brez dvoma razvidno, da gre pri očitani kršitvi za to, da sporna ureditev osebam, zavarovanim
         v okviru španskega zdravstvenega sistema, ki zaradi poslabšanja zdravstvenega stanja med začasnim bivanjem v drugi državi
         članici potrebujejo bolnišnično zdravljenje v smislu člena 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, razen v primeru življenjsko nujnega
         zdravljenja iz člena 4(3), drugi stavek, kraljevega odloka 1030/2006, ne daje pravice, ki naj bi izhajala iz člena 49 ES,
         do dopolnilnega povračila stroškov s strani španskega nosilca, ko je stopnja kritja, ki se uporablja v državi članici začasnega
         bivanja, nižja od tiste, ki velja v Španiji.

      37      V teh okoliščinah ni namen sklicevanja – zlasti v okviru predlogov Komisije – na člen 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 uveljavljanje
         samostojnega očitka, temveč določitev kroga zavarovanih oseb, v škodo katerih gre pri sporni ureditvi, kot meni Komisija,
         za kršitev člena 49 ES.

      38      Torej je tožba dopustna.

       Utemeljenost
       Trditve strank
      39      Po mnenju Komisije velja člen 49 ES za zdravstvene storitve, na katere se nanaša španska ureditev, in sicer tudi takrat, ko
         takšne storitve postanejo potrebne med začasnim bivanjem zavarovane osebe v drugi državi članici.

      40      Komisija je po tem, ko je poudarila, da se člen 22 Uredbe št. 1408/71 in člen 49 ES dopolnjujeta, navedla, da lahko v obravnavanem
         primeru španska ureditev omejuje tako opravljanje bolnišničnih storitev kot opravljanje turističnih ali izobraževalnih storitev,
         katerih pridobitev je lahko razlog za začasno bivanje v drugi državi članici.

      41      Komisija poudarja, da se primer iz člena 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71 nanaša na vse položaje, v katerih postane zdravljenje
         med začasnim bivanjem v drugi državi članici potrebno zaradi poslabšanja zdravstvenega stanja zavarovane osebe, in meni, da
         lahko sporna ureditev osebo, zavarovano v okviru španskega zdravstvenega sistema, ki je v takšnem položaju in ki lahko izbira
         med bolnišničnim zdravljenjem v državi članici začasnega bivanja in predčasno vrnitvijo v Španijo, da bi se tam zdravila,
         k izbiri druge možnosti spodbudi vsakič, ko je stopnja kritja, ki se uporablja v državi članici začasnega bivanja, manj ugodna
         od tiste, ki velja v Španiji.

      42      Komisija dodaja, da lahko sporna ureditev starejše zavarovane osebe in zavarovane osebe s kronično boleznijo, pri katerih
         je tveganje hospitalizacije večje, odvrne od tega, da bi kot turisti ali študenti odšli v državo članico, kjer so pogoji za
         prevzem stroškov bolnišničnega zdravljenja manj ugodni kot v Španiji.

      43      Po mnenju Komisije omejitev, ki izhaja iz te ureditve, ni upravičena. Zlasti naj ne bi bilo dokazano, da je potrebna glede
         na cilj zagotovitve finančnega ravnotežja nacionalnega zdravstvenega sistema, saj stroški, za navedeni sistem, bolnišničnega
         zdravljenja, ki je bilo v drugi državi članici nudeno osebi, zavarovani v okviru tega sistema, nikakor ne bi mogli preseči
         stroškov, ki bi nastali zaradi enakovrednega zdravljenja v Španiji.

      44      Španska vlada, ki jo podpirajo belgijska in finska vlada ter vlada Združenega kraljestva, zanika, da bi bila zaradi sporne
         ureditve omejena svoboda opravljanja zdravstvenih, turističnih in izobraževalnih storitev, ter meni, da je zatrjevana omejitev
         vsekakor utemeljena z nujnimi razlogi splošnega interesa, ki se nanašajo na ohranitev finančnega ravnotežja zadevnega nacionalnega
         zdravstvenega sistema.

       Presoja Sodišča
      45      Najprej je treba spomniti, da uporaba člena 22 Uredbe št. 1408/71, v obravnavani zadevi člena 22(1)(a)(i), ne izključuje hkratne
         uporabe člena 49 ES. To, da je nacionalna ureditev lahko v skladu z Uredbo št. 1408/71, namreč ne pomeni, da zanjo ne veljajo
         določbe Pogodbe ES (glej v tem smislu sodbo z dne 16. maja 2006 v zadevi Watts, C‑372/04, ZOdl., str. I‑4325, točki 46 in
         47).

      46      Po tem uvodnem poudarku je treba na prvem mestu preveriti, ali so storitve, ki jih je Komisija opisala v tožbi – če zdravstveno
         stanje osebe, zavarovane v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema, med začasnim bivanjem v drugi državi članici zahteva
         bolnišnično zdravljenje – čezmejne, zaradi česar bi lahko spadale na področje uporabe člena 49 ES (glej v tem smislu sodbo
         z dne 26. aprila 1988 v zadevi Bond van Adverteerders in drugi, 352/85, Recueil, str. 2085, točka 13).

      47      Kar se tiče, prvič, zdravstvenih storitev, je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča zdravstvene storitve,
         opravljene proti plačilu, spadajo na področje uporabe določb o svobodi opravljanja storitev tudi takrat, ko gre za zdravljenje
         v bolnišnici (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Watts, točka 86 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 19. aprila
         2007 v zadevi Stamatelaki, C‑444/05, ZOdl., str. I-3185, točka 19). Poleg tega opravljanje zdravstvene storitve ne izgubi
         narave opravljanja storitve v smislu člena 49 ES zato, ker bi pacient – po plačilu za prejeto zdravljenje tujemu ponudniku
         – naknadno zahteval, da stroške tega zdravljenja krije nacionalni zdravstveni sistem (glej zgoraj navedeno sodbo Watts, točka
         89 in navedena sodna praksa).

      48      Sodišče je poleg tega presodilo, da se člen 49 ES uporablja, če imata ponudnik in prejemnik storitve sedež v različnih državah
         članicah (glej sodbo z dne 28. oktobra 1999 v zadevi Vestergaard, C‑55/98, Recueil, str. I‑7641, točka 19). Pri storitvah,
         ki jih ponudnik s sedežem v eni od držav članic nudi prejemniku s sedežem v drugi državi članici, ne da bi pri tem vanjo potoval,
         gre za čezmejno opravljanje storitev v smislu člena 49 ES (glej zlasti sodbi z dne 10. maja 1995 v zadevi Alpine Investments,
         C‑384/93, Recueil, str. I‑1141, točki 21 in 22, in z dne 6. novembra 2003 v zadevi Gambelli in drugi, C‑243/01, Recueil, str. I‑13031,
         točka 53).

      49      Poleg tega, v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso Sodišča, svoboda opravljanja storitev ne zajema le svobode ponudnika,
         da opravlja storitve za osebe, ki so jim storitve namenjene, v drugi državi članici, ki ni država, na ozemlju katere je zadevni
         ponudnik, ampak tudi svobodo osebe, ki so ji storitve namenjene, da prejme ali uporablja storitve, ki jih ponuja ponudnik
         s sedežem v drugi državi članici, ne da bi jo pri tem ovirale omejitve (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Gambelli in drugi,
         točka 55 in navedena sodna praksa).

      50      Iz tega izhaja, da so bolnišnične storitve, ki jih ponudnik s sedežem v eni od držav članic v tej državi članici nudi prejemniku
         iz druge države članice, zajete s pojmom opravljanje storitev v smislu člena 49 ES, in sicer tudi v primeru, kot je ta v obravnavani
         zadevi, kjer je prejemnik teh zdravstvenih storitev v državi članici, v kateri ima ponudnik sedež, začasno bival iz nezdravstvenih
         razlogov.

      51      V zvezi z, drugič, nezdravstvenimi storitvami, kot so turistične in izobraževalne storitve, ki jih Komisija v tožbi izrecno
         navaja, je treba spomniti, poleg sodne prakse, navedene v točki 48 te sodbe, da se osebe s sedežem v eni od držav članic,
         ki se v drugo državo članico napotijo kot turisti ali v okviru študijskega potovanja, štejejo za prejemnike storitev v smislu
         člena 49 ES (glej sodbe z dne 31. januarja 1984 v združenih zadevah Luisi in Carbone, 286/82 in 26/83, Recueil, str. 377,
         točka 16; z dne 2. februarja 1989 v zadevi Cowan, 186/87, Recueil, str. 195, točka 15, in z dne 19. januarja 1999 v zadevi
         Calfa, C‑348/96, Recueil, str. I‑11, točka 16).

      52      Iz zgoraj navedenega izhaja, da svoboda opravljanja storitev zajema svobodo zavarovane osebe iz ene od držav članic, da se
         na primer kot turist ali študent napoti na začasno bivanje v drugo državo članico, v kateri od ponudnika s sedežem v njej
         prejme bolnišnične storitve, če jih med tem bivanjem zahteva njeno zdravstveno stanje.

      53      Ni sporno, da pravo Unije ne vpliva na pristojnost držav članic, da organizirajo svoje sisteme socialne varnosti, in da ob
         neusklajenosti na ravni Evropske unije vsaka država članica določi pogoje odobritve storitev s področja socialne varnosti.
         Vendar pa morajo države članice pri izvajanju te pristojnosti spoštovati pravo Unije, predvsem določbe o svobodi opravljanja
         storitev (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Watts, točka 92 in navedena sodna praksa).

      54      V teh okoliščinah je treba na drugem mestu preučiti, ali so s sporno ureditvijo kršene navedene določbe.

      55      V skladu z ustaljeno sodno prakso člen 49 ES nasprotuje uporabi katerega koli nacionalnega predpisa, katerega posledica je,
         da opravljanje storitev med državami članicami postane težavnejše od opravljanja storitev znotraj države članice (glej zlasti
         zgoraj navedeno sodbo Stamatelaki, točka 25 in navedena sodna praksa).

      56      V zvezi s tem je Sodišče že presodilo, da dejstvo, da z nacionalno ureditvijo zavarovani osebi, ki ji je bilo v skladu s členom
         22(1)(c) Uredbe št. 1408/71 odobreno bolnišnično zdravljenje v drugi državi članici, ni zagotovljena enaka raven plačila,
         do katere bi bila upravičena, če bi bolnišnično zdravljenje prejela v državi članici, kjer je zavarovana, pomeni omejitev
         svobode opravljanja storitev v smislu člena 49 ES, saj lahko to zavarovano osebo odvrne od tega, da bi se obrnila na ponudnike
         storitev s sedežem v drugih državah članicah, ali ji lahko to celo prepreči (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Vanbraekel
         in drugi, točka 45). Sodišče je v zvezi z nacionalno ureditvijo, s katero je bila predvidena brezplačnost bolnišničnega zdravljenja,
         nudenega v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema, pojasnilo, da takšna stopnja kritja ustreza stroškom, v okviru sistema
         države članice zavarovanja, zdravljenja, ki bi bilo enakovredno temu, ki ga je zavarovana oseba prejela v državi članici začasnega
         bivanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Watts, točki 131 in 133).

      57      Sodišče je štelo, da ker takšno dopolnilno povračilo, ki se določi glede na sistem kritja države članice, v kateri je oseba
         zavarovana, ne pomeni dodatnega finančnega bremena za sistem zdravstvenega zavarovanja te države članice glede na povračilo
         ali stroške, ki bi bili kriti v primeru bolnišničnega zdravljenja v njej, ni mogoče zatrjevati, da bi kritje takšnega dodatka
         k povračilu iz tega sistema zdravstvenega zavarovanja močno vplivalo na financiranje sistema socialne varnosti te države članice
         (zgoraj navedena sodba Vanbraekel in drugi, točka 52).

      58      Vendar pa, vsaj kar zadeva bolnišnične storitve, na katere se edine nanaša ta zadeva, se „nepričakovano zdravljenje“, na katero
         se nanašata člen 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71 in obravnavana zadeva, razlikuje, glede na člen 49 ES, od „načrtovanega zdravljenja“
         iz člena 22(1)(c) navedene uredbe, na katerega se nanašata zadevi, v katerih sta bili izdani zgoraj navedeni sodbi Vanbraekel
         in drugi ter Watts.

      59      Najprej je treba navesti, da so, kot izhaja iz člena 22(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1408/71, primeri, v katerih gre
         za načrtovano bolnišnično zdravljenje v drugi državi članici v skladu s členom 22(1)(c) navedene uredbe, posledica objektivne
         ugotovitve, da v državi članici zavarovanja zadevnih storitev ali storitev, ki bi bile enako učinkovite, ni mogoče zagotoviti
         v medicinsko sprejemljivem roku (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Watts, točki 57 in 79). V takem primeru mora ta država
         članica, onkraj obveznosti iz člena 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71 v povezavi s členom 36 te uredbe, po potrebi zavarovani osebi
         zagotoviti tako ugodno stopnjo kritja, kot bi bila ta, ki bi ji bila odobrena, če bi bilo navedeno zdravljenje mogoče v takem
         roku zagotoviti v njenem zdravstvenem sistemu, pri čemer bi bila v nasprotnem primeru, kot je v zgoraj navedeni sodbi Vanbraekel
         in drugi presodilo Sodišče, kršena pravila o svobodi opravljanja storitev.

      60      V primeru nepričakovanega zdravljenja, na katerega se nanaša člen 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, pa je drugače.

      61      Določbe Pogodbe glede prostega gibanja zavarovani osebi, ki se je v drugo državo članico napotila iz na primer turističnih
         ali izobraževalnih razlogov, in ne zaradi nezadostnosti ponudbe v okviru zdravstvenega sistema, pod katerega spada, namreč
         ne zagotavljajo nevtralnosti za vse bolnišnične storitve, ki bi ji lahko nepričakovano morale biti nudene v državi članici
         začasnega bivanja. Glede na nacionalne razlike, ki obstajajo glede socialne varnosti, in glede na cilj Uredbe št. 1408/71,
         ki je v približevanju nacionalnih zakonodaj, ne pa v njihovi uskladitvi, so lahko pogoji v zvezi z bolnišničnim zdravljenjem
         v drugi državi članici glede na posamezni primer bolj ali manj ugodni oziroma manj ugodni za zavarovano osebo (glej po analogiji
         sodbe z dne 19. marca 2002 v združenih zadevah Hervein in drugi, C‑393/99 in C‑394/99, Recueil, str. I‑2829, točke od 50 do
         52; z dne 29. aprila 2004 v zadevi Weigel, C‑387/01, Recueil, str. I‑4981, točka 55, in z dne 26. aprila 2007 v zadevi Alevizos,
         C‑392/05, ZOdl., str. I‑3505, točka 76).

      62      Dalje je treba poudariti, da lahko zavarovana oseba v primeru načrtovanega bolnišničnega zdravljenja v drugi državi članici
         praviloma pridobi popolno oceno stroškov zadevnega bolnišničnega zdravljenja v obliki predračuna, ki ji omogoča, da lahko
         stopnjo kritja, ki se uporablja v državi članici načrtovanega bolnišničnega zdravljenja, primerja s stopnjo kritja, ki velja
         v državi članici, kjer je zavarovana.

      63      V takšnih okoliščinah lahko dejstvo, da ureditev države članice zavarovanja zavarovani osebi ne zagotavlja pravice, da ji
         pristojni nosilec povrne morebitno pozitivno razliko med stopnjo kritja, ki velja v tej državi članici, in stopnjo kritja,
         ki se uporablja v državi članici zadevnega načrtovanega bolnišničnega zdravljenja, to zavarovano osebo odvrne od načrtovanega
         zdravljenja v tej drugi državi članici, pri čemer gre, kot je v zgoraj navedenih sodbah Vanbraekel in drugi ter Watts presodilo
         Sodišče, za omejitev svobode opravljanja storitev.

      64      Vendar pa, kot je poudarila španska vlada, nepričakovano zdravljenje, na katero se nanaša člen 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71,
         zajema neomejeno število primerov, ko zdravstveno stanje zavarovane osebe med njenim začasnim bivanjem v drugi državi članici
         zahteva bolnišnično zdravljenje predvsem zaradi nujnosti položaja, resnosti bolezni ali nesreče ali medicinske nemožnosti
         vrnitve v državo članico zavarovanja in ki objektivno ne dopuščajo druge možnosti od te, da se zainteresirani osebi v ustanovi
         v državi članici začasnega bivanja nudi bolnišnično zdravljenje.

      65      V vseh teh primerih je izključeno, da bi se sporni ureditvi lahko pripisal kakršen koli omejevalni učinek na bolnišnične storitve,
         ki jih opravijo ponudniki s sedežem v drugi državi članici.

      66      Sicer je res, da, kot je navedla Komisija, položaj, na katerega se nanaša člen 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, zadeva tudi primere,
         ko poslabšanje zdravstvenega stanja zavarovane osebe med začasnim bivanjem v drugi državi članici kljub nepričakovanosti ni
         takšno, da ta oseba zaradi tega ne bi več mogla izbirati med bolnišničnim zdravljenjem v državi članici začasnega bivanja
         in med predčasno vrnitvijo v Španijo, da bi tam prejela potrebne zdravstvene storitve.

      67      Vendar pa je, kot je poudarjeno v točki 1 obrazložitve Sklepa št. 194, v takšnih primerih namen sistema, določenega v členu
         22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, ravno preprečiti, da bi se morala zavarovana oseba predčasno vrniti v državo članico, kjer
         je zavarovana, da bi tam prejela potrebno zdravljenje, tako da ji je podeljena pravica, ki je drugače ne bi imela, do dostopa
         do bolnišničnega zdravljenja v državi članici začasnega bivanja pod tako ugodnimi pogoji kritja, kot so ti, ki veljajo za
         zavarovane osebe, ki spadajo pod ureditev zadnjenavedene države (glej po analogiji sodbo z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Inizan,
         C‑56/01, Recueil, str. I‑12403, točki 21 in 22).

      68      Poleg tega je treba ugotoviti, da je morebiten vpliv sporne ureditve na položaj takšne zavarovane osebe odvisen od okoliščine,
         ki je takrat, ko je ta oseba soočena s takšno izbiro, aleatorna, in sicer gre za možnost, da bi bila stopnja kritja, ki se
         v državi članici začasnega bivanja uporablja za nameravano bolnišnično zdravljenje, katerega celotni stroški takrat niso znani,
         nižja od stroškov domnevnega enakovrednega zdravljenja, opravljenega v Španiji.

      69      V zvezi z nezdravstvenimi storitvami, kot so turistične in izobraževalne storitve, je treba poudariti, da gre v skladu s samo
         opredelitvijo za nepričakovano zdravljenje v smislu člena 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71 le, če takrat, ko se zavarovanec namerava
         na primer kot turist ali kot študent napotiti v drugo državo članico, ne obstaja gotovost glede potrebe po bolnišničnem zdravljenju
         med začasnim bivanjem v njej.

      70      Položaj starejših zavarovanih oseb ali zavarovanih oseb s kronično ali prej obstoječo boleznijo, za katere naj bi se v skladu
         s točko 1 in uvodno izjavo 7 Sklepa št. 194 uporabljal člen 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, naj bi bil v tej zvezi prav tako
         aleatoren.

      71      Čeprav so lahko izpostavljene večjemu tveganju poslabšanja njihovega zdravstvenega stanja, lahko sporna ureditev na položaj
         teh zavarovanih oseb, tako kot v primeru drugih zavarovanih oseb, vpliva le, če bi zaradi svojega zdravstvenega stanja med
         začasnim bivanjem v drugi državi članici dejansko potrebovale bolnišnično zdravljenje, ki ne bi bilo to iz člena 4(3), drugi
         stavek, kraljevega odloka 1030/2006, in če bi se izkazalo, da je stopnja kritja, ki se uporablja v tej državi članici, nižja
         od stroškov enakovrednega zdravljenja v Španiji.

      72      Tako je okoliščina, da bi bilo mogoče osebe, zavarovane v okviru španskega zdravstvenega sistema, spodbuditi k predčasni vrnitvi
         v Španijo, da bi tam prejele bolnišnično zdravljenje, ki je postalo potrebno zaradi poslabšanja njihovega zdravstvenega stanja
         med začasnim bivanjem v drugi državi članici, ali k temu, da bi se odpovedale na primer turističnemu ali študijskemu potovanju
         v to drugo državo članico, če ne bi mogle, razen v primeru iz člena 4(3), drugi stavek, kraljevega odloka 1030/2006, računati
         na dopolnilno posredovanje pristojnega nosilca, če bi bili stroški enakovrednega zdravljenja v Španiji višji od stopnje kritja,
         ki se uporablja v tej drugi državi članici, preveč aleatorna in posredna. Tako ni mogoče za sporno ureditev na splošno šteti,
         da bi bilo mogoče z njo omejevati svobodo opravljanja bolnišničnih, turističnih ali izobraževalnih storitev (glej po analogiji
         sodbi z dne 7. marca 1990 v zadevi Krantz, C‑69/88, Recueil, str. I‑583, točka 11, in z dne 27. januarja 2000 v zadevi Graf,
         C‑190/98, Recueil, str. I‑493, točki 24 in 25, glede prostega pretoka blaga ali glede prostega gibanja delavcev).

      73      Primer avtorja pritožbe iz točke 20 te sodbe potrjuje to ugotovitev. Dokazuje namreč hipotetičnost vpliva sporne ureditve,
         saj se je prošnja zadevne osebe za dopolnilno povrnitev stroškov dejansko izkazala za neutemeljeno, kot to izhaja iz spisa,
         in to zato, ker so stroški enakovrednega zdravljenja v Španiji nižji od stopnje kritja, ki se uporablja v državi članici začasnega
         bivanja.

      74      Nazadnje je treba poudariti, da so za razliko od primerov, na katere se nanaša člen 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71, primeri,
         na katere se nanaša člen 22(1)(a), za države članice in njihove nosilce socialnega zavarovanja nepredvidljivi.

      75      Vsaka država članica ima namreč kot država članica zavarovanja možnost, da v okviru pristojnosti, ki ji je s členoma 153 PDEU
         in 168 PDEU priznana za izoblikovanje sistema javnega zdravja in socialne varnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Watts, točki 92 in 146, in sodbo z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez in Chao Gómez, C-570/07 in C-571/07,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 43), sprejme ukrepe, ki zadevajo obseg in pogoje, zlasti glede časovnih omejitev, ponudbe bolnišničnega
         zdravljenja na svojem ozemlju, da bi tako omejila število odobritev, ki jih mora v skladu s členom 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71
         izdati za zdravljenje, ki ga zavarovane osebe, ki spadajo pod njen sistem, načrtujejo v drugi državi članici.

      76      Vendar pa, kot sta poudarili danska in finska vlada, se lahko vedno večja mobilnost državljanov znotraj Unije, med drugim
         tudi iz turističnih in izobraževalnih razlogov, kaže tudi v vedno večjem številu nepričakovanega bolnišničnega zdravljenja
         v smislu člena 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, ki ga države članice nikakor ne morejo obvladovati.

      77      V teh okoliščinah, ko se vsaka država članica kot država članica zavarovanja zanaša na uporabo ureditve države članice začasnega
         bivanja, kar zadeva stopnjo kritja – v končno breme pristojnega nosilca – bolnišničnega zdravljenja, ki ga med začasnim bivanjem
         v tej drugi državi članici zahteva zdravstveno stanje zavarovane osebe, uporaba člena 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71 v povezavi
         s členom 36 te uredbe, ki se nanaša na mehanizem povračila stroškov med zadevnimi nosilci, temelji na globalni izravnavi tveganj.

      78      Primeri, ko nepričakovano bolnišnično zdravljenje, ki je nudeno zavarovani osebi med njenim začasnim bivanjem v drugi državi
         članici, zaradi uporabe ureditve države članice začasnega bivanja državo članico zavarovanja izpostavi večji finančni obremenitvi,
         kot če bi bilo to zdravljenje opravljeno v enem od njenih zavodov, naj bi bili v glavnem uravnoteženi s primeri, ko zadevno
         bolnišnično zdravljenje za državo članico zavarovanja zaradi uporabe ureditve države članice začasnega bivanja nasprotno pomeni
         manjšo finančno obremenitev od te, ki bi nastala pri uporabi njene lastne ureditve.

      79      Če bi torej državi članici naložili obveznost, da svojim zavarovanim osebam vsakič, ko se izkaže, da je stopnja kritja, ki
         se za zadevno nepričakovano bolnišnično zdravljenje uporablja v državi članici začasnega bivanja, nižja od te, ki velja v
         skladu z njeno lastno ureditvijo, zagotovi dopolnilno povračilo stroškov s strani pristojnega nosilca, bi to škodovalo sami
         zasnovi sistema, določenega z Uredbo št. 1408/71. V vseh primerih takšnega zdravljenja bi namreč bil pristojni nosilec države
         članice zavarovanja sistematično izpostavljen največji finančni obremenitvi, bodisi zaradi uporabe, v skladu s členom 22(1)(a)
         navedene uredbe, ureditve države članice začasnega bivanja, ki določa višjo stopnjo kritja od te, ki jo določa ureditev države
         članice zavarovanja, bodisi zaradi uporabe te zadnje ureditve v nasprotnem primeru.

      80      Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Komisija ni dokazala, da Kraljevina Španija s sporno ureditvijo na splošno
         ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.

      81      Zato je treba tožbo zavrniti.

       Stroški
      82      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Kraljevina Španija
         je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
         V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, Poslovnika Kraljevina Belgija, Kraljevina Danska, Republika Finska in Združeno
         kraljestvo, ki so intervenirali v tem sporu, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
      3.      Kraljevina Belgija, Kraljevina Danska, Republika Finska in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosijo svoje
            stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. marca 2005.#Laboratoires Fournier SA proti Direction des vérifications nationales et internationales.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal administratif de Dijon - Francija.#Omejitve svobode opravljanja storitev - Davčna zakonodaja - Davek od dobička pravnih oseb - Davčni dobropis za raziskave.#Zadeva C-39/04.

text:
      Zadeva C-39/04
      Laboratoires Fournier SA
      proti
      Direction des vérifications nationales et internationales
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal administratif de Dijon)
      „Omejitve svobode opravljanja storitev – Davčna zakonodaja – Davek od dobička pravnih oseb – Davčni dobropis za raziskave“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa, predstavljeni 9. decembra 2004
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. marca 2005
      Povzetek sodbe
      Svobodno opravljanje storitev – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek od dobička pravnih oseb – Nacionalna ureditev, ki upravičenost
            do davčnega dobropisa za raziskave določa izključno za raziskovalne dejavnosti, ki se izvajajo na ozemlju te države članice
            – Nedopustnost – Utemeljitev – Neobstoj
      (člen 49 ES)
      Člen 49 ES nasprotuje ureditvi države članice, ki določa upravičenost do davčnega dobropisa za raziskave izključno za raziskovalne
         dejavnosti, ki se izvajajo na ozemlju te države članice.

      Taka ureditev namreč, čeprav posredno, temelji na kraju, kjer ima izvajalec storitev sedež, in bi torej lahko ovirala njegove
         čezmejne dejavnosti. Ni pa je mogoče utemeljiti z nujnostjo zagotavljanja skladnosti davčnega sistema, pospeševanja raziskav
         ali zagotavljanja učinkovitosti davčnega nadzora.

      (Glej točke 18, 20, 23, 24 in 26 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 10. marca 2005(*)

      „Omejitve svobode opravljanja storitev – Davčna zakonodaja – Davek od dobička pravnih oseb – Davčni dobropis za raziskave“
      V zadevi C-39/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče s sklepom tribunal
         administratif de Dijon (Francija) z dne 30. decembra 2003, ki je prispel na Sodišče 2. februarja 2004, v postopku

      Laboratoires Fournier SA
      proti
      Direction des vérifications nationales in internationales,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (poročevalec), J. Malenovský in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. oktobra 2004,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –       za Laboratoires Fournier SA B. Eme, avocat,
      –       za francosko vlado C. Jurgensen-Mercier, zastopnica,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in C. Giolito, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. decembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 49 ES v razmerju do nacionalne zakonodaje, ki uvaja mehanizem
         davčnega dobropisa za raziskave izključno za raziskovalne dejavnosti, ki se izvajajo v Franciji.

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Laboratoires Fournier SA (v nadaljevanju: družba Laboratoires Fournier),
         ki je družba, ustanovljena v skladu s francoskim pravom, proti direction des vérifications nationales et internationales de
         la direction générale des impôts du ministère de l’Économie, des Finances et de l’Industrie (direkciji za nacionalno in mednarodno
         revidiranje davčne uprave ministrstva za gospodarstvo, finance in industrijo, v nadaljevanju: direkcija za revidiranje) glede
         ponovnih odločb o odmeri davka, ki jih je slednja izdala in ki so rezultat izpodbijanja davčnega dobropisa za raziskave, do
         katerega je bila iz naslova davka od dobička pravnih oseb upravičena družba Laboratoires Fournier.

       Nacionalna ureditev
      3       Člen 244(c)B Code général des impôts (francoski splošni davčni zakonik, v nadaljevanju: splošni zakonik) je v različici, ki
         je veljala v času dejstev v glavni stvari, določal:

      „1.      Industrijska in trgovinska ali kmetijska podjetja, ki so zavezana za plačilo davka na podlagi njihovega dejanskega dobička,
         so upravičena do davčnega dobropisa v višini 50 % presežka stroškov raziskave, nastalih v enem letu, glede na povprečje stroškov
         iste narave, revaloriziranih na podlagi porasta porabniških cen z izjemo tobaka, nastalih v preteklem dvoletnem obdobju […]“

      4       Člen 49(g)H priloge III splošnega zakonika je v različici, ki je bila veljavna v času dejstev v glavni stvari, določal:
      „Stroški, povezani z dejavnostmi, ki se izvajajo v Franciji, upravičujejo davčni dobropis iz člena 244(c)B Code général des
         impôts.“

       Spor v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      5       Iz predložitvene sodbe izhaja, da je družba Laboratoires Fournier, ki izdeluje in prodaja lastniška zdravila, s sklepanjem
         pogodb s podizvajalci zaupala raziskovalnim centrom iz različnih držav članic številne raziskovalne naloge in je ustrezne
         stroške upoštevala za izračun svojega davčnega dobropisa za raziskave za leti 1995 in 1996.

      6       Leta 1998 je bila družba Laboratoires Fournier predmet računovodskega revidiranja za ti dve leti.
      7       Po tem preverjanju so bile družbi Laboratoires vročene ponovne odločbe o odmeri davka na podlagi členov 244(c)B splošnega
         zakonika in 49(h)H priloge III tega zakonika, ker je direkcija za revidiranje izključila zgoraj navedene stroške za določitev
         davčnega dobropisa za raziskave, na katere se sklicuje družba Laboratoires Fournier. Za zadevno obdobje v glavni stvari so
         bile slednji naložene dodatne ustrezne obdavčitve.

      8       Družba Laboratoires Fournier je glede te obdavčitve vložila ugovor. Ta je bil zavrnjen 25. julija 2001.
      9       8. septembra 2001 je vložila tožbo pri tribunal administratif de Dijon (upravno sodišče v Dijonu). Z njo predlaga oprostitev
         od plačila povečanega davka od dobička pravnih oseb, ki izhaja iz ponovnih odločb o odmeri davka, ki so jim bile izdane, skupaj
         z zamudnimi obrestmi.

      10     Predložitveno sodišče povzema, da družba Laboratoires Fournier navaja, da sta člena 244(c)B splošnega zakonika in 49(g)H priloge
         III tega zakonika v nasprotju z določbo iz člena 49 ES.

      11     Po mnenju tega sodišča direkcija za revidiranje trdi, da je Sodišče s sodbo z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann (C-204/90,
         Recueil, str. I-249) dovolilo omejitev določbe člena 49 ES s ciljem ohraniti skladnost notranje davčne ureditve vsake države
         članice.

      12     V takih okoliščinah je tribunal administratif de Dijon prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti
         vprašanji:

      „Ali so določbe [iz člena 244(c)B splošnega zakonika in iz člena 49 (g)H priloge III tega zakonika] v nasprotju z določbo
         iz člena 49 [ES], kolikor upravičenost do davčnega dobropisa za raziskave določajo izključno za raziskovalne dejavnosti, ki
         se izvajajo v Franciji?

      Če je odgovor pritrdilen, […] ali je pogoj, ki je določen s to določbo, da se raziskovalne dejavnosti izvajajo v Franciji,
         v skladu z načelom skladnosti davka od dobička pravnih oseb, in tako omogoča omejitev določbe člena 49 [ES] ?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      13     S tema vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 49 ES nasprotuje ureditvi
         države članice, ki določa upravičenost do davčnega dobropisa za raziskavo izključno za raziskovalne dejavnosti, ki se izvajajo
         na ozemlju te države članice.

      14     Čeprav so neposredni davki v pristojnosti držav članic, morajo te to pristojnost vendarle izvajati v skladu s pravom Skupnosti
         (glej zlasti sodbi z dne 11. avgusta 1995 v zadevi Wielockx, C-80/94, Recueil, str. I‑2493, točka 16, in z dne 15. julija
         2004 v zadevi Weidert in Paulus, C-242/03, ZOdl., str. I-7379, točka 12).

      15     Ureditev države članice, kot je ta, ki je sporna v zadevi v glavni stvari, pa s tem, da določa upravičenost do davčnega dobropisa
         za raziskave izključno za raziskovalne dejavnosti, ki se izvajajo v tej državi članici, za opravljanje storitev, ki so zajete
         v raziskovalni dejavnosti, določi različno davčno ureditev, glede na to, ali se izvaja v drugih državah članicah ali pa v
         zadevni državi članici (glej v tem smislu sodbo z dne 28. oktobra 1999 v zadevi Vestergaard, C-55/98, Recueil, str. I-7641,
         točka 21).

      16     Taka ureditev pomeni različno obravnavanje glede na kraj, kjer je bila storitev opravljena, ki je v nasprotju s členom 49 ES.
      17     Vendar francoska vlada zatrjuje, da to različno obravnavanje izhaja neposredno iz načela teritorialnosti davka, ki ga je Sodišče
         izrecno priznalo v sodbi z dne 15. maja 1997 v zadevi Futura Participations in Singer (C-250/95, Recueil, str. I‑2471, točka
         22), in da naj zato ne bi bilo mogoče šteti, da pomeni očitno ali prikrito diskriminacijo, ki jo Pogodba ES prepoveduje.

      18     Vendar je v zadevi, v kateri je bila izdana zadnja sodba, Sodišče preučilo skladnost nacionalnih davčnih določb, ki se uporabljajo
         za podjetja, ki imajo sedež v državi ali ne, z določbami Pogodbe glede svobode ustanavljanja, medtem ko gre v sporu v glavni
         stvari, na katerem temelji ta zadeva, za ugotavljanje skladnosti s Pogodbo nacionalnih davčnih določb, do katerih so upravičena
         podjetja s sedežem v neki državi članici v zameno za opravljanje storitev, ki se za njihov račun izvajajo izključno v tej
         državi članici. Take določbe so v nasprotju s členom 49 ES, ker, čeprav posredno, temeljijo na kraju, kjer ima izvajalec storitev
         sedež, in bi torej lahko ovirale njegove čezmejne dejavnosti.

      19     Kljub temu je treba preučiti, ali se neenako obravnavanje iz teh določb lahko utemelji z določbami Pogodbe o svobodi opravljanja
         storitev.

      20     Glede tega je res, da je v sodbi v zadevi Bachmann (zgoraj navedena, točka 28) in sodbi z dne 28. januarja 1992 v zadevi Komisija
         proti Belgiji (C-300/90, Recueil, str. I‑305, točka 21) Sodišče sprejelo, da nujnost zagotavljanja skladnosti davčnega sistema
         lahko utemelji omejitev izvajanja s Pogodbo zagotovljenih temeljnih svoboščin. Vendar je pozneje podrobno navedlo, da je v
         zadevah, ki so vodile k tem sodbam, pri istem davčnem zavezancu, ki je zavezan za plačilo dohodnine, obstajala neposredna
         povezava med možnostjo odštetja prispevka za zavarovanje od obdavčljivega dohodka in poznejšim obdavčenjem zneskov, ki jih
         plačajo zavarovalnice ob izvrševanju zavarovalnih pogodb za starost in smrt, in da je to povezava, ki jo je bilo treba obdržati
         za ohranitev skladnosti zadevne davčne ureditve (glej zlasti sodbi z dne 14. novembra 1995 v zadevi Svensson in Gustavsson,
         C-484/93, Recueil, str. I‑3955, točka 18, in z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen, C-319/02, ZOdl., str. I‑7477, točka
         42). Če take neposredne povezave ni, se na argument nujnosti zagotavljanja skladnosti davčne ureditve ni mogoče sklicevati
         (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo v zadevi Weidert in Paulus, točki 20 in 21).

      21     V okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, ne obstaja nobena neposredna povezava take narave med, na eni strani, splošnim
         davkom od dobička pravnih oseb in, na drugi strani, davčnim dobropisom za del stroškov za raziskave, ki jih je navedlo podjetje.

      22     Vendar francoska vlada trdi, da sporno nacionalno ureditev v glavni stvari utemeljuje cilj pospeševanja raziskav in nujnost
         zagotavljanja učinkovitosti davčnih nadzorov.

      23     Čeprav ni mogoče izključiti, kot to trdi omenjena vlada, da je pospeševanje raziskav in razvoja višji razlog v splošnem interesu,
         pa to pospeševanje ne more utemeljiti nacionalnega ukrepa, kot je ta, ki je sporen v glavni stvari, ki zavrne upravičenost
         do davčnega dobropisa za raziskave za vsako raziskovalno dejavnost, ki se ne izvaja v zadevni državi članici. Taka ureditev
         namreč neposredno nasprotuje cilju politike Skupnosti na področju raziskav in tehnološkega razvoja, ki je v skladu s členom
         163(1) ES zlasti „okrepiti znanstvene in tehnološke temelje industrije Skupnosti in jo spodbujati, da postane bolj konkurenčna
         na mednarodni ravni“. Odstavek 2 istega člena zlasti podrobno določa, da Skupnost zato „podpira […] prizadevanje za medsebojno
         sodelovanje [med podjetji], pri čemer je njen glavni cilj omogočiti [le-tem], da v celoti izkoristijo možnosti notranjega
         trga, zlasti z […] odpravljanjem pravnih in davčnih ovir za tako sodelovanje“.

      24     Učinkovitost davčnih nadzorov pomeni višji razlog v splošnem interesu, ki lahko utemelji omejitev izvajanja s Pogodbo zagotovljenih
         temeljnih svoboščin (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo v zadevi Futura Participations in Singer, točka 31). Državi članici
         je tako dovoljeno uporabiti ukrepe, ki dopuščajo jasno in natančno preverjanje zneska stroškov, ki jih je mogoče v tej državi
         odšteti iz naslova stroškov za raziskave (glej sodbo z dne 8. julija 1999 v zadevi Baxter in drugi, C‑254/97, Recueil, str. I‑4809,
         točka 18).

      25     Nacionalna ureditev, ki davčnemu zavezancu popolnoma preprečuje, da bi dokazal, da so stroški, povezani z raziskovalnimi dejavnostmi,
         ki so se izvajale v drugih državah članicah, resnično nastali in da spoštujejo predpisane kriterije, pa ni mogoče utemeljiti
         iz naslova učinkovitosti davčnih nadzorov. A priori namreč ni mogoče izključiti, da je davčni zavezanec sposoben predložiti ustrezne dokaze, ki davčnim organom države članice,
         v kateri obstaja davčni dolg, omogočajo jasno in natančno preverjanje resničnosti in narave stroškov raziskav, ki so nastali
         v drugih državah članicah (glej zgoraj navedeno sodbo v zadevi Baxter in drugi, točki 19 in 20).

      26     Zato je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti tako, da člen 49 ES nasprotuje ureditvi države članice, ki določa upravičenost
         do davčnega dobropisa za raziskave izključno za raziskovalne dejavnosti, ki se izvajajo na ozemlju te države članice.

       Stroški
      27     Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 49 ES nasprotuje ureditvi države članice, ki določa upravičenost do davčnega dobropisa za raziskave izključno za raziskovalne
            dejavnosti, ki se izvajajo na ozemlju te države članice.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. marca 2009. # Sunplus Technology Co. Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Pritožba - Znamka Skupnosti - Uredba (ES) št. 40/94 - Člen 8(1)(b) - Figurativna in besedna znamka SUNPLUS - Ugovor imetnika nacionalnih besednih znamk SUN - Zavrnitev registracije. # Zadeva C-21/08 P.

text:
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. marca 2009 – Sunplus Technology proti UUNT
      (Zadeva C‑21/08 P)
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 8(1)(b) – Figurativna in besedna znamka SUNPLUS – Ugovor imetnika nacionalnih besednih znamk SUN – Zavrnitev registracije“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 37 do 39.)
      Predmet

               Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 15. novembra 2007 v zadevi Sunplus Technology Co. Ltd proti UUNT
                  (T-38/04), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo, ki jo je prijavitelj figurativne znamke „SUNPLUS“ za proizvode
                  iz razreda 9 vložil zoper odločbo R 642/2000‑4 četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT)
                  z dne 7. oktobra 2003, s katero je bila zavrnjena pritožba zoper odločbo oddelka za ugovore, s katero je bila zavrnjena registracija
                  navedene znamke v okviru postopka z ugovorom, ki ga je vložil imetnik nacionalnih figurativnih in besednih znamk „SUN“, za
                  proizvode iz razreda 9 – Podobnost med znamkami – Člen 8(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki
                  Skupnosti (UL 11, str. 1)

            Izrek

                  1)

                  	Pritožba se zavrne.

                  2)

                  	Družbi Sunplus Technology Co. Ltd se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 29. septembra 2009. # The Smiley Company SPRL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska skupnost - Figurativna znamka, ki predstavlja polovico nasmeha smiley - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člena 146(1) in 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postala člena 151(1) in 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-139/08.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
      z dne 29. septembra 2009 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska skupnost — Figurativna znamka, ki predstavlja polovico nasmeha smiley — Absolutni razlog za zavrnitev — Neobstoj razlikovalnega učinka — Člena 146(1) in 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postala člena 151(1) in 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      V zadevi T-139/08,

         The Smiley Company SPRL s sedežem v Bruslju (Belgija), ki jo zastopa A. Deutsch, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa J. Crespo Carrillo, zastopnik,
      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 7. februarja 2008 (R 958/2007-4) glede mednarodne registracije, v kateri je imenovana Evropska skupnost, in sicer figurativne znamke, ki predstavlja polovico nasmeha smiley,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (prvi senat),
      v sestavi V. Tiili, predsednica, F. Dehousse, sodnik, in I. Wiszniewska-Białecka (poročevalka), sodnica,
      sodna tajnica: K. Pocheć, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 11. aprila 2008,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 31. julija 2008,
      na podlagi pisnega vprašanja, ki ga je strankama postavilo Sodišče prve stopnje,
      na podlagi stališč, ki sta jih stranki v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložili 8., in ,
      na podlagi sklepa z dne 4. junija 2009, s katerim je bila odobrena zamenjava strank,
      na podlagi obravnave z dne 10. junija 2009
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Franklin Loufrani je 14. aprila 2006 za figurativno znamko, ki je prikazana spodaj (v nadaljevanju: zadevna znamka), pridobil mednarodno registracijo, v kateri je imenovana Evropska skupnost:

               2

               Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) je obvestilo o mednarodni registraciji zadevne znamke prejel 14. septembra 2006.

               3

               Proizvodi in storitve, za katere se zahteva varstvo te znamke, spadajo v razrede 14, 18 in 25 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo tem opisom:

                        —

                        razred 14: „Žlahtne kovine in njihove zlitine, razen za uporabo v zobozdravstvu, zlatarski izdelki, nakit, dragi kamni, ure in kronometrski instrumenti, srebrnina (posoda), umetniški predmeti iz žlahtnih kovin, škatle, etuiji in škatlice za nakit iz žlahtnih kovin, zapestnice (nakit), broške (nakit), sončne ure, pepelniki (iz žlahtnih kovin), verižice (nakit), okraski za klobuke (iz žlahtnih kovin), kronografi (ure), kronometri, okrasni obeski za ključe, ogrlice (nakit), kravatne igle, posoda za kuhinjo in gospodinjstvo, kuhinjski in gospodinjski pripomočki iz žlahtnih kovin, igle (nakit), ure, značke iz žlahtnih kovin, manšetni gumbi, medalje, denarnice iz žlahtnih kovin, ročne ure, paščki za ure, zlatnina (razen pribora), okraski (nakit), nihala (urarstvo), stojala za brisače iz žlahtnih kovin, budilke, namizna posoda (posoda) iz žlahtnih kovin, škatle iz žlahtnih kovin, cerkvena posoda iz žlahtnih kovin“;

                        —

                        razred 18: „Kovčki in potovalne torbe; dežniki, sončniki in sprehajalne palice; biči in sedlarski izdelki, ovratnice in povodci za živali, škatle iz usnja ali usnjene lepenke, denarnice, palice-stolčki, šolske torbe z jermenom, listnice, škatle za klobuke iz usnja, etuiji za ključe, kozmetični kovčki imenovani ‚neseserji‘, aktovke, šolske torbe, mrežne torbe za nakupovanje, pokrivala za živali, kovčki, denarnice (ne iz žlahtnih kovin), sončniki, listnice, košare za nošenje dojenčkov, nahrbtniki, ročne torbe, torbe za plažo, potovalne torbe, torbe (ovoji, vreče) iz usnja za pakiranje, potovalne torbe za oblačila, usnjene aktovke, potovalna oprema (usnje)“;

                        —

                        razred 25: „Oblačila, obutev (razen ortopedske obutve), kopalke, kopalni plašči, slinčki – nepapirnati, baretke, nogavice, škornji, naramnice, spodnje hlače, čepice, pasovi (oblačila), klobuki, športni čevlji, maškaradni kostumi, hlačke s plenico, naušniki (oblačila), kravate, rute, šali, rokavice (oblačila), oblačila za novorojenčka, copati, podplati za obutev, spodnje perilo, predpasniki (oblačila), športna oblačila“.

               4

               UUNT je 1. februarja 2007 vročil obvestilo o začasni zavrnitvi varstva zadevne znamke v Skupnosti v skladu s členom 5 Protokola k madridskemu sporazumu o mednarodnem registriranju znamk, sprejetega v Madridu (UL 2003, L 296, str. 22), in pravilom 113 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1), kakor je bila spremenjena, za vse proizvode, ki jih zajema mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska skupnost. Razlog je bil, da zadevna znamka ni imela razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (postal člen 7(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

               5

               Ker v predpisanem roku ni bilo odgovora na to obvestilo, je preizkuševalec z odločbo z dne 23. aprila 2007 zavrnil varstvo zadevne znamke v Skupnosti za vse proizvode, ki jih zajema mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska skupnost, ker zadevna znamka ni imela razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               6

               F. Loufrani je 22. junija 2007 zoper to odločbo v skladu s členi od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009) vložil pritožbo pri UUNT.

               7

               Četrti odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 7. februarja 2008 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Ugotovil je, da so bili proizvodi, za katere je bilo zahtevano varstvo, proizvodi za tekočo potrošnjo, da je bila upoštevna javnost številčno velika javnost v Skupnosti in da je javnost zato, ker je šlo za „nakit, usnjene izdelke, oblačila in podobno“, tem proizvodom pri njihovi izbiri namenila veliko pozornosti. Odbor za pritožbe je glede zadevne znamke po eni strani potrdil presojo preizkuševalca, da je šlo za zelo preprost in vsakdanji motiv, ki je imel izključno okrasno funkcijo, in ga upoštevna javnost ni razumela kot razlikovalni znak. Po drugi strani je kot neprepričljive zavrnil primere registriranih znamk, na katere se je sklicevala tožeča stranka za utemeljitev pritožbe. Glede na te elemente je ugotovil, da zadevna znamka ni imela razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 in da je treba zato varstvo zadevne znamke v Skupnosti zavrniti.

               8

               Po prenosu mednarodne registracije zadevne znamke je bilo tožeči stranki, The Smiley Company SPRL, dovoljeno, da vstopi v ta postopek namesto F. Loufranija.

         Predlogi strank

               9

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razveljavi;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               10

               UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               11

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja samo en tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. V bistvu zatrjuje, da upoštevno javnost sestavljajo povprečni potrošniki, od katerih nekateri vsaj delu zadevnih proizvodov namenijo zelo visoko stopnjo pozornosti, in da ta javnost številne znake, podobne zadevni znamki, zaznava kot označbo izvora. Poleg tega naj bi bila zadevna znamka že uporabljena kot označba trgovskega izvora nekaterih proizvodov in naj bi imela dovolj posebne značilnosti, da bi se lahko štelo, da ima minimalen razlikovalni učinek, potreben za varstvo v Skupnosti.

               12

               UUNT prereka trditve tožeče stranke.

               13

               V skladu s členom 146(1) Uredbe št. 40/94 (postal člen 151(1) Uredbe št. 207/2009) ima mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska skupnost, v skladu s členom 3(4) Madridskega protokola od datuma registracije enak učinek kot prijava za blagovno znamko Skupnosti. Člen 149(1) Uredbe št. 40/94 (postal člen 154(1) Uredbe št. 207/2009) določa, da so mednarodne registracije, v katerih je imenovana Evropska skupnost, podvržene preizkusu glede absolutnih razlogov za zavrnitev tako kot prijave za blagovne znamke Skupnosti.

               14

               V skladu s členom 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 se registracija znamk, ki nimajo razlikovalnega učinka, zavrne. V skladu z ustaljeno sodno prakso so znamke iz člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 tiste, za katere se šteje, da ne morejo opravljati bistvene funkcije znamke, in sicer opredeliti trgovskega izvora zadevnega proizvoda ali zadevne storitve, da bi s tem potrošniku, ki je kupil proizvod ali storitev, ki sta označena z znamko, omogočile, da pozneje ponovi nakup, če se je izkazal za pozitivnega, ali se mu izogne, če se je izkazal za negativnega (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Eurocool Logistik proti UUNT (EUROCOOL), T-34/00, Recueil, str. II-683, točka 37, in z dne v zadevi Rotter proti UUNT (Oblika skupka klobas), T-449/07, ZOdl., str. II-1071, točka 18).

               15

               Razlikovalni učinek znamke je treba presojati glede na proizvode ali storitve, za katere se zahteva registracija, in glede na zaznavo upoštevne javnosti, ki je sestavljena iz povprečnih potrošnikov navedenih proizvodov ali storitev (sodba Sodišča prve stopnje z dne 7. februarja 2002 v zadevi Mag Instrument proti UUNT (Oblika žepnih svetilk), T-88/00, Recueil, str. II-467, točka 30, in zgoraj v točki 14 navedena sodba Oblika skupka klobas, točka 19).

               16

               Vendar že minimalni razlikovalni učinek zadostuje, da se ne uporabi razlog za zavrnitev registracije iz člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 19. septembra 2001 v zadevi Henkel proti UUNT (Okrogla rdeča in bela tableta), T-337/99, Recueil, str. II-2597, točka 44, in z dne v združenih zadevah CFCMCEE proti UUNT (P@YWEB CARD in PAYWEB CARD), T-405/07 in T-406/07, ZOdl., str. II-1441, točka 57).

               17

               V obravnavani zadevi je bilo varstvo zadevne znamke v Skupnosti zavrnjeno za vse proizvode, za katere je bilo to varstvo zahtevano. V bistvu gre za žlahtne kovine, proizvode iz žlahtnih kovin, nakit in ure, ki vsi spadajo v razred 14; kovčke in usnjene izdelke iz razreda 18 in oblačila ter podobne proizvode iz razreda 25. Ker so ti proizvodi v glavnem namenjeni širši javnosti, je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da je upoštevna javnost širša javnost v Skupnosti. Poleg tega tožeča stranka tega ne prereka.

               18

               Na zaznavo znamke v upoštevni javnosti vpliva stopnja pozornosti povprečnega potrošnika, ki je lahko različna glede na vrsto zadevnih proizvodov ali zadevnih storitev (zgoraj v točki 16 navedena sodba Okrogla rdeča in bela tableta, točka 48, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. septembra 2007 v zadevi Neumann proti UUNT (Oblika glave mikrofona), T-358/04, ZOdl., str. II-3329, točka 40).

               19

               Čeprav bi bila lahko v obravnavani zadevi upoštevna javnost pri izbiri zadevnih proizvodov razmeroma zelo pozorna, kot je poudaril odbor za pritožbe, pa ni mogoče trditi, kot meni tožeča stranka, da je upoštevna javnost vsaj nekaterim zadevnim proizvodom namenila posebej visoko stopnjo pozornosti. Čeprav je za te proizvode dejansko mogoče šteti, da spadajo na področje mode v širšem smislu, in je mogoče priznati, da povprečen potrošnik svojemu videzu namenja določeno pozornost in zato ob nakupu presoja slog, kakovost, dovršenost in ceno teh proizvodov, pa namreč iz opisa zadevnih proizvodov ni razvidno, da so to luksuzni proizvodi oziroma tako prefinjeni in tako dragi proizvodi, da bi bila lahko upoštevna javnost v zvezi z njimi še posebej pozorna.

               20

               Zato je treba razlikovalni učinek zadevne znamke presoditi za vse proizvode, za katere je bilo zahtevano varstvo te znamke, pri čemer je treba upoštevati domnevno pričakovanje povprečnega potrošnika, ki ne izkazuje razmeroma visoke stopnje pozornosti.

               21

               Zadevno znamko sestavlja ukrivljena in dvigajoča se črta, ki je primerljiva s četrtino kroga, na sredini katere je majhna navpična črta, na skrajni desni strani pa se konča z drugo krajšo črto, ki je skoraj navpična glede na prvo. Sečišče obeh glavnih črt označuje rahlo trikotna oblika. Ti različni elementi sestavljajo celoto.

               22

               Tožeča stranka je na obravnavi zatrjevala, da mala navpična črta na dvigajoči se ukrivljeni črti zadevne znamke ni bila njen del, ampak je bila posledica slabe kakovosti tiskanja, kar je Sodišče prve stopnje vneslo v zapisnik obravnave. UUNT je kljub temu ugovarjal dopustnosti te trditve, ker naj bi spremenila predmet postopka pred odborom za pritožbe v nasprotju s členom 135(4) Poslovnika Sodišča prve stopnje, kar je Sodišče prve stopnje prav tako vneslo v zapisnik obravnave.

               23

               Iz spisa postopka pred UUNT je razvidno, da je preizkuševalec zadevno znamko opisal kot „črno dvigajočo se črto, ki se zgoraj na desni konča s krajšo črtico, ki je navpična na to isto črto“ in da je F. Loufrani v obrazložitvi pritožbe pred odborom za pritožbe navedla, da „[bi bilo] treba nameniti pozornost majhni poševni črti na spodnjem delu ukrivljene črte […], česar pa preizkuševalec ne omenja“. Odbor za pritožbe je torej na izrecno zahtevo F. Loufranija ugotovil, da je ta mala črta del zadevne znamke.

               24

               Vendar pa v skladu z ustaljeno sodno prakso iz člena 63 Uredbe št. 40/94 (postal člen 65 Uredbe št. 207/2009) in člena 135(4) poslovnika izhaja, da tožeča stranka pred Sodiščem prve stopnje ne more spremeniti predmeta spora, kot izhaja iz zahtev in trditev, ki jih je navajala pred UUNT. Zato je treba trditev, ki je prvič podana šele pred Sodiščem prve stopnje in ima tak učinek, zavreči kot nedopustno (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 26. aprila 2007 v zadevi Alcon proti UUNT, C-412/05 P, ZOdl., str. I-3569, točke od 43 do 45 in navedena sodna praksa).

               25

               V obravnavani zadevi trditev, ki jo je podala tožeča stranka na obravnavi, učinkuje tako, da spreminja znamko, za katero je bilo zahtevano varstvo in o kateri je odločil obor za pritožbe. Kot je trdil UUNT, ta trditev spreminja predmet spora pred odborom za pritožbe, kot izhaja iz zahtev, ki jih je podala tožeča stranka pred UUNT. Zato je treba to trditev zavreči kot nedopustno in ugotoviti, da je mala navpična črta del zadevne znamke.

               26

               Glede razlikovalnega učinka te znamke je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso pretirano preprost znak, ki je sestavljen iz osnovnega geometrijskega lika, kot so krog, črta, pravokotnik ali preprost peterokotnik, ne more kot tak posredovati sporočila, ki si ga potrošniki lahko prikličejo v spomin, tako da znaka ne štejejo za znamko, razen če je z uporabo pridobil razlikovalni učinek (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. septembra 2007 v zadevi Cain Cellars proti UUNT (Peterokotnik), T-304/05, neobjavljena v ZOdl., točka 22).

               27

               Zato ugotovitev razlikovalnega učinka znamke v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 ni odvisna od ugotovitve neke stopnje ustvarjalnosti oziroma besedne ali umetniške domišljije imetnika znamke. Zadostuje, da znamka upoštevni javnosti omogoča ugotoviti izvor proizvodov ali storitev, ki jih zajema, in jih razlikovati od proizvodov in storitev drugih podjetij (sodba Sodišča z dne 16. septembra 2004 v zadevi SAT.1 proti UUNT, C-329/02 P, ZOdl., str. I-8317, točka 41, in sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Borco-Marken-Import Matthiesen proti UUNT (α), T-23/07, ZOdl., str. II-861, točka 43).

               28

               V obravnavani zadevi ni sporno, da zadevna znamka ni geometrijski lik. Stranki pa se kljub temu ne strinjata glede stopnje preprostosti in zato glede razlikovalnega učinka te znamke, pri čemer tožeča stranka v bistvu zatrjuje, da je zadevna znamka sestavljena iz „precej zapletene povezave dveh črt […], ki nekoliko spominja na črko t“ in naj bi zato imela razlikovalni učinek.

               29

               V zvezi s tem je treba, prvič, poudariti, da je odbor za pritožbe v nasprotju s trditvami tožeče stranke upošteval črto na skrajnem desnem delu ukrivljene črte in dejstvo, da je zadevni znamki dala drugačen videz od preproste ukrivljene črte. Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je odbor za pritožbe najprej implicitno sprejel opis zadevne znamke, ki ga je podal preizkuševalec in ki je naveden v točki 23 zgoraj, da ga je nato dopolnil v skladu z navedbami iz obrazložitve pritožbe pred odborom za pritožbe, pri čemer je poudaril obstoj „male črte na sredini ukrivljene črte proti spodnjemu delu“ in da je nazadnje ugotovil, da ta mala črta ni spremenila zaznave zadevne znamke kot zelo preprostega, vsakdanjega motiva, ki ima izključno okrasno funkcijo, in ne funkcije trgovskega izvora proizvodov.

               30

               Drugič, tožeča stranka sicer res utemeljeno trdi, da dejstvo, da ima znamka okrasno funkcijo, ne vpliva na presojo njenega razlikovalnega učinka. Vendar ima znak, ki izpolnjuje druge funkcije, kot so funkcije znamke v tradicionalnem pomenu besede, razlikovalni učinek za namene člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 le, če ga je mogoče takoj zaznati kot označbo trgovskega izvora zadevnih proizvodov in storitev, tako da upoštevni javnosti omogoči, da lahko brez verjetnosti zmede razlikuje proizvode in storitve imetnika znamke od proizvodov in storitev drugega trgovskega izvora (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 5. decembra 2002 v zadevi Sykes Enterprises proti UUNT (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T-130/01, Recueil, str. II-5179, točka 20, in z dne v zadevi Citicorp proti UUNT (LIVE RICHLY), T-320/03, ZOdl., str. II-3411, točka 66). Zato mora znak, čeprav je okrasen, imeti minimalen razlikovalni učinek.

               31

               Zadevna znamka pa nima nobenega elementa, ki bi si ga javnost brez težav in hitro zapomnila, tudi če bi bila razmeroma pozorna, in ki bi znamki omogočal, da se takoj šteje za označbo trgovskega izvora zadevnih proizvodov. Kot je pravilno poudaril odbor za pritožbe, bi jo bilo mogoče zaznati izključno kot okrasni element, ne glede na to, ali gre za proizvode iz razreda 14 ali tiste iz razredov 18 in 25. Zato na podlagi zadevne znamke nobenega od zadevnih proizvodov ne bi bilo mogoče ločiti od proizvodov konkurentov.

               32

               Dejstvo, da si je upoštevna javnost navajena zapomniti preproste figurativne znake iz črt in prog kot znamke in da so številni proizvajalci take znamke registrirali za označitev proizvodov iz razreda 25, ne more ovreči te ugotovitve.

               33

               Odbor za pritožbe v nasprotju s trditvami tožeče stranke ni potrdil, da upoštevna javnost (zlasti potrošniki proizvodov iz razreda 25) znakov s preprostimi črtami ni bila navajena zaznati kot znake z razlikovalnim učinkom. Poleg tega ni potrdil, da potrošniki niso namenili pozornosti tem znakom s črtami za razlikovanje med proizvodi. Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je odbor za pritožbe samo opozoril, da primeri, predstavljeni pred njim, niso bili prepričljivi, ker je šlo za znamke, ki so bile drugačne in bolj zapletene od zadevne znamke.

               34

               To stališče odbora za pritožbe je treba potrditi. Prvič, v obravnavani zadevi je treba ugotoviti, ali ima zadevna znamka kot taka sposobnost, da jo upoštevna javnost zazna kot označbo, ki ji omogoča prepoznati trgovski izvor zadevnih proizvodov, brez morebitne zmede s proizvodi drugega izvora. Tako samo dejstvo, da se je za druge znamke, čeprav tudi te preproste, štelo, da so imele to sposobnost in zato razlikovalni učinek, ni odločilno za ugotovitev, ali ima tudi zadevna znamka minimalni razlikovalni učinek, ki je potreben, da je varovana v Skupnosti.

               35

               Drugič, ob domnevi, da so trditve tožeče stranke v celoti dopustne, pri čemer se je na nekatere znamke sklicevala prvič šele pred Sodiščem prve stopnje, je treba priznati, da je več znamk, na katere se sklicuje tožeča stranka, preprostih. Vendar pa so vse sestavljene ne le iz preprostih prog in črt kot zadevna znamka, temveč iz prepoznavnih oblik in z določeno površino (zapolnjeno ali sestavljeno iz obrisov), kot so proge, paralelepipedi, vejice, stilizirane črke ali kombinacija teh oblik. Odbor za pritožbe je zato pravilno poudaril, da so bile znamke, na katere se je sklicevalo pred njim, risbe, ki so dajale vtis celotne površine. Pri zadevni znamki ni tako. Zato trditev tožeče stranke, da imajo znamke, na katere se sklicuje, iste značilnosti, kot jih ima zadevna znamka, ali da je ta enako zapletena kot znamke, na katere se sklicuje, ni mogoče sprejeti. Iz tega je razvidno, da dejstvo, da je potrošnik nekaterih proizvodov iz razreda 25 navajen zaznati te oblike ali te kombinacije oblik kot označbo trgovskega izvora teh proizvodov, za obravnavano zadevo ni odločilno.

               36

               Tretjič, minimalni razlikovalni učinek, ki je potreben za registracijo ali varstvo v Skupnosti, je treba v vsakem posameznem primeru presojati glede na okoliščine obravnavanega primera. Odločbe odborov za pritožbe o registraciji znaka kot znamke Skupnosti v skladu z Uredbo št. 40/94 se namreč sprejemajo na podlagi izvrševanja natančno določene pristojnosti. Zato je treba zakonitost odločb odborov za pritožbe presojati zgolj na podlagi te uredbe, kot jo razlaga sodišče Skupnosti, in ne na podlagi njihove predhodne prakse odločanja (sodba Sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi BioID proti UUNT, C-37/03 P, ZOdl., str. I-7975, točka 47, in zgoraj v točki 24 navedena sodba Alcon proti UUNT, točka 65). Zato dejstvo, da je UUNT preproste znake s črtami in progami registriral kot znamke Skupnosti, ni upoštevno za presojo, ali zadevna znamka ima razlikovalni učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 ali ne.

               37

               Iz tega je razvidno, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da je bila zadevna znamka zelo preprost in vsakdanji motiv z izključno okrasno funkcijo in da je ni mogoče zaznavati kot označbo trgovskega izvora zadevnih proizvodov.

               38

               Trditev, ki se nanaša na dejstvo, da je bila zadevna znamka že uporabljena kot označba trgovskega izvora, ne more ovreči te ugotovitve. Člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 nalaga preizkus razlikovalnega učinka znamke, razen če je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek v smislu člena 7(3) iste uredbe (postal člen 7(3) Uredbe št. 207/2009) (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 5. aprila 2001 v zadevi Bank für Arbeit und Wirtschaft proti UUNT (EASYBANK), T-87/00, Recueil, str. II-1259, točka 40, in z dne v zadevi Frischpack proti UUNT (Oblika posode za sir), T-360/03, ZOdl., str. II-4097, točka 29). Poleg tega je namen tožbe pred Sodiščem prve stopnje nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe UUNT v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94. Zato ni naloga Sodišča prve stopnje, da ponovno preizkusi dejansko stanje ob upoštevanju dokazov, ki so bili prvič predloženi šele pred njim. Sprejetje teh dokazov je namreč v nasprotju s členom 135(4) Poslovnika, v skladu s katerim z vlogami strank ni mogoče spremeniti predmeta postopka pred odborom za pritožbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi DaimlerChrysler proti UUNT (Mreža hladilnika), T-128/01, Recueil, str. II-701, točka 18, in zgoraj v točki 27 navedena sodba α, točka 9). Vendar je iz spisa v postopku pred UUNT razvidno, da so bile fotografije, ki jih je v podporo tej trditvi predložila tožeča stranka, prvič predložene šele pred Sodiščem prve stopnje in da tožeča stranka pred UUNT ni zatrjevala, da je zadevna znamka pridobila razlikovalni učinek zaradi načina, kako se je uporabljala. Zato je treba to trditev in dokaze, predložene za njeno utemeljitev, zavreči kot nedopustne.

               39

               Nazadnje, trditve – da je upoštevna javnost zadevno znamko istovetila s „polovico ust nasmeha smiley“, pri čemer je „smiley“ sam registriran kot znamka Skupnosti št. 517383, in da je zato imela razlikovalni učinek – tudi ob domnevi, da je ta trditev, ki je bila prvič podana pred Sodiščem prve stopnje, dopustna, ni mogoče sprejeti. Kot navaja UUNT, če bi sledili temu pristopu, bi priznali, da ima vsaka izpeljanka iz registrirane znamke in zato vsaka izpeljanka iz znamke z razlikovalnim učinkom samo zaradi tega dejstva prav tako razlikovalni učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Tega ni mogoče sprejeti. Presoja razlikovalnega učinka neke znamke v smislu te določbe namreč temelji na sposobnosti te znamke, da razlikuje proizvode ali storitve prijavitelja na trgu od proizvodov ali storitev iste vrste, ki jih ponujajo konkurenti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Rewe-Zentral proti UUNT (LITE), T-79/00, Recueil, str. II-705, točka 30). Dejstvo, da je zadevna znamka sestavljena iz dela že registrirane znamke, v zvezi s tem ni upoštevno.

               40

               Čeprav je ob primerjavi obeh znamk mogoče ugotoviti, da je zadevna znamka podobna polovici ust, ki so upodobljena v znamki Skupnosti št. 517383, je vsekakor treba opozoriti, da mora povprečni potrošnik zaupati nepopolni podobi znamke, ki jo ima v spominu (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 25. septembra 2002 v zadevi Viking-Umwelttechnik proti UUNT (Zelena poleg sive), T-316/00, Recueil, str. II-3715, točka 28, in z dne v zadevi GretagMacbeth proti UUNT (Kombinacija 24 barvnih kvadratov), T-400/07, neobjavljena v ZOdl., točka 47). Poleg tega, če upoštevna javnost v zadevni znamki prepozna del znamke Skupnosti št. 517383, to pomeni, da zadnjenavedeno znamko pozna, česar pa tožeča stranka ni dokazala. Zato ni mogoče trditi, da bi javnost ob zaznavi zadevne znamke to znamko istovetila s polovico ust nasmeha smiley ali polovico nasmeha iz znamke Skupnosti št. 517383. V zvezi s tem je prav tako treba ugotoviti, kot navaja UUNT, da male navpične črte pod glavno ukrivljeno črto zadevne znamke na ustih, ki so v znamki Skupnosti št. 517383, ni. Morebitna povezava med zadevno znamko in znamko, na katero se sklicuje tožeča stranka, torej ni dokazana.

               41

               Iz vsega navedenega je razvidno, da odbor za pritožbe ni storil napake, ko je ugotovil, da zadevna znamka nima minimalnega razlikovalnega učinka, ki je potreben, da ne nastopi absolutni razlog za zavrnitev iz člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, in je treba njeno varstvo v Skupnosti zato zavrniti. Zato je treba edini tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 zavrniti kot neutemeljen, prav tako pa tudi tožbo v celoti.

         Stroški

               42

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogom UUNT naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki so povezani z njenim vstopom v postopek kot tožeče stranke namesto F. Loufranija.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (prvi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           The Smiley Company SPRL se naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, povezanimi z njenim vstopom v postopek namesto Franklina Loufranija.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 29. septembra 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. decembra 2002. # Universale-Bau AG, Bietergemeinschaft: 1) Hinteregger & Söhne Bauges.m.b.H. Salzburg, 2) ÖSTÜ-STETTIN Hoch- und Tiefbau GmbH proti Entsorgungsbetriebe Simmering GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vergabekontrollsenat des Landes Wien - Avstrija. # Zadeva C-470/99.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 21. novembra 2013.#Günter Heede proti Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).#Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti Matrix Energetics – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Upoštevna javnost – Dan presoje opisnosti – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T‑313/11.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 9. julija 2002. # Daniel Callebaut proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Napredovanje. # Zadeva T-233/01.