title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 26. junija 2008.#Arthur Wiedemann proti Land Baden-Württemberg (C-329/06) in Peter Funk proti Stadt Chemnitz (C-343/06).#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Sigmaringen (C-329/06) in Verwaltungsgericht Chemnitz (C-343/06) - Nemčija.#Direktiva 91/439/EGS - Vzajemno priznavanje vozniških dovoljenj - Odvzem vozniškega dovoljenja v državi članici zaradi uživanja drog ali alkohola - Novo vozniško dovoljenje, izdano v drugi državi članici - Zavrnitev priznanja pravice do vožnje v prvi državi članici - Prebivališče, ki ni v skladu z Direktivo 91/439/EGS.#Združeni zadevi C-329/06 in C-343/06.

text:
      Združeni zadevi C-329/06 in C-343/06
      Arthur Wiedemann
      proti
      Land Baden-Württemberg
      in
      Peter Funk
      proti
      Stadt Chemnitz
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki sta ju vložili Verwaltungsgericht Sigmaringen in Verwaltungsgericht Chemnitz)
      „Direktiva 91/439/EGS – Vzajemno priznavanje vozniških dovoljenj – Odvzem vozniškega dovoljenja v državi članici zaradi uživanja drog ali alkohola – Novo vozniško dovoljenje, izdano v drugi državi članici – Zavrnitev priznanja pravice do vožnje v prvi državi članici – Prebivališče, ki ni v skladu z Direktivo 91/439/EGS”
      Povzetek sodbe
      1.        Promet – Cestni promet – Vozniško dovoljenje – Direktiva 91/439
      (Direktiva Sveta 91/439, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003, členi 1(2), 7(1) ter 8(2) in (4))
      2.        Promet – Cestni promet – Vozniško dovoljenje – Direktiva 91/439
      (Direktiva Sveta 91/439, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003, člena 1(2) in 8(2) in (4))
      1.        Člene 1(2), 7(1) in 8(2) in (4) Direktive 91/439 o vozniških dovoljenjih, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003,
         je treba razlagati tako, da nasprotujejo temu, da država članica na svojem ozemlju ne prizna pravice do vožnje, ki izhaja
         iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica zunaj obdobja prepovedi zaprositi za novo dovoljenje,
         ki je bilo določeno za zadevno osebo, in da torej ne prizna veljavnosti tega dovoljenja, vse dokler njegov imetnik ne izpolni
         pogojev, ki veljajo v prvi državi članici za izdajo novega dovoljenja po odvzemu prejšnjega dovoljenja, med katerimi je preizkus
         sposobnosti za vožnjo, ki dokazuje, da ni več razlogov, ki so upravičevali navedeni odvzem.

      V enakih okoliščinah navedene določbe ne nasprotujejo temu, da država članica na svojem ozemlju ne prizna pravice do vožnje,
         ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica, če je na podlagi navedb v tem dovoljenju
         ali drugih nespornih informacij države članice izdajateljice dokazano, da imetnik tega dovoljenja, ki mu je bilo na ozemlju
         prve države članice odvzeto prejšnje dovoljenje, v času, ko je bilo izdano novo dovoljenje, ni imel običajnega prebivališča
         na ozemlju države članice izdajateljice.

      (Glej točko 73 in točko 1 izreka.)
      2.        Člena 1(2) in 8(2) in (4) Direktive 91/439 o vozniških dovoljenjih, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003 nasprotujeta
         temu, da država članica, ki je na podlagi te direktive dolžna priznati pravico do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja,
         ki ga je izdala druga država članica, začasno odvzame to pravico, kadar zadnjenavedena država članica preverja način izdaje
         tega dovoljenja. Navedeni določbi pa v enakem kontekstu ne nasprotujeta temu, da država članica začasno odvzame navedeno pravico,
         če iz navedb v omenjenem dovoljenju ali drugih nespornih informacij te druge države članice izhaja, da pogoj prebivališča,
         določen v členu 7(1)(b) navedene direktive, v času izdaje tega dovoljenja ni bil izpolnjen.

      (Glej točko 86 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 26. junija 2008(*)

      „Direktiva 91/439/EGS – Vzajemno priznavanje vozniških dovoljenj – Odvzem vozniškega dovoljenja v državi članici zaradi uživanja drog ali alkohola – Novo vozniško dovoljenje, izdano v drugi državi članici – Zavrnitev priznanja pravice do vožnje v prvi državi članici – Prebivališče, ki ni v skladu z Direktivo 91/439/EGS“
      V združenih zadevah C-329/06 in C-343/06,
      zaradi predlogov za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki sta ju vložili Verwaltungsgericht Sigmaringen
         (Nemčija) (C‑329/06) in Verwaltungsgericht Chemnitz (Nemčija) (C‑343/06) z odločbama z dne 27. junija in 3. avgusta 2006,
         ki sta prispeli na Sodišče 28. julija in 8. avgusta 2006, v postopkih

      Arthur Wiedemann (C‑329/06)

      proti
      Land Baden-Württemberg
      in
      Peter Funk (C‑343/06)

      proti
      Stadt Chemnitz,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas (poročevalec), predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. septembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za A. Wiedemanna G. Stöger, odvetnik,
      –        za P. Funka A. M. Kohn, odvetnik,
      –        za Land Baden-Württemberg F. Laux, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Schulze-Bahr, zastopnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,
      –        za portugalsko vlado L. Fernandes in M. Ribes, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. Braun in N. Yerrell, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. februarja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 1(2), 7(1) in 8(2) in (4) Direktive Sveta 91/439/EGS
         z dne 29. julija 1991 o vozniških dovoljenjih (UL L 237, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1882/2003 Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 29. septembra 2003 (UL L 284, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 91/439).

      2        Predloga sta bila vložena v okviru sporov med, prvič, A. Wiedemannom in deželo Baden-Württemberg (zadeva C-329/06) in, drugič,
         P. Funkom in mestom Stadt Chemnitz (zadeva C-343/06), zaradi zavrnitve priznanja vozniškega dovoljenja, ki sta ga A. Wiedemann
         in P. Funk pridobila v Češki republiki, potem ko jima je bilo zaradi uživanja droge oziroma alkohola odvzeto nemško vozniško
         dovoljenje.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Prva uvodna izjava Direktive 91/439, s katero je bila s 1. julijem 1996 razveljavljena Prva direktiva Sveta 80/1263/EGS z
         dne 4. decembra 1980 o uvedbi vozniškega dovoljenja Skupnosti (UL L 375, str. 1), se glasi:

      „ker je za namene skupne prometne politike in kot prispevek za izboljšanje varnosti v cestnem prometu, kot tudi za olajšanje
         gibanja oseb, ki se nastanijo v […] državi članici, [ki ni tista, v kateri] so opravile vozniški izpit, zaželeno, da bi obstajal
         vzorec nacionalnega vozniškega dovoljenja Skupnosti, ki bi bil v državah članicah vzajemno priznan brez kakršnekoli obveznosti
         zamenjave vozniških dovoljenj“.

      4        Četrta uvodna izjava te direktive se glasi:

      „ker je zaradi prometne varnosti treba določiti minimalne zahteve za izdajo vozniškega dovoljenja“.
      5        Zadnja uvodna izjava Direktive 91/439 določa:

      „ker je poleg tega zaradi razlogov, povezanih s prometno varnostjo in cestnim prometom, potrebno, da lahko države članice
         za vse imetnike dovoljenj, ki so na njihovem ozemlju pridobili običajno prebivališče, uporabljajo svoje državne predpise o
         odvzemu, začasnem odvzemu in preklicu vozniških dovoljenj“.

      6        Člen 1 omenjene Direktive 91/439 določa:

      „1.      Države članice uvedejo nacionalno vozniško dovoljenje, ki temelji na vzorcu Skupnosti, opisanem v Prilogi I ali Ia, v skladu
         z določbami te direktive. […]

      2.      Vozniška dovoljenja, ki jih izdajo države članice, se vzajemno priznavajo.
      3.      Če pridobi imetnik veljavnega nacionalnega vozniškega dovoljenja običajno prebivališče v državi članici, ki ni tista, ki je
         izdala vozniško dovoljenje, lahko država članica gostiteljica za imetnika dovoljenja uporablja svoje nacionalne predpise o
         času veljavnosti dovoljenj, zdravniških pregledih in davčnih ureditvah in lahko v vozniško dovoljenje vnese vse podatke, ki
         so nujno potrebni za vodenje.“

      7        Člen 7(1) Direktive 91/439 določa, da se vozniško dovoljenje izda samo tistim kandidatom,

      „a)      ki so opravili preizkus spretnosti in vedenja v prometu in teoretični preizkus ter izpolnjujejo zdravniške standarde v skladu
         z določbami iz Prilog II in III;

      b)      ki imajo običajno prebivališče na ozemlju države članice, ki izda dovoljenje, ali ki lahko predložijo dokazilo, da na ozemlju
         države članice študirajo že najmanj šest mesecev.“

      8        V skladu s točko 14 Priloge III k tej direktivi, ki ima naslov „Minimalni standardi psihofizične sposobnosti za vožnjo vozila
         na motorni pogon“, pomeni uživanje alkohola veliko nevarnost za varnost na cesti in glede na razsežnost tega problema mora
         biti zdravniška stroka zelo pazljiva. Točka 14.1, prvi pododstavek, te priloge določa, da se „[v]ozniških dovoljenj [...]
         ne sme izdati ali podaljšati kandidatom oziroma voznikom, ki so odvisni od alkohola ali nesposobni, da bi se vzdržali pitja
         in vožnje.“ Iz drugega pododstavka te točke 14.1 izhaja, da se „[k]andidatom oziroma voznikom, ki so bili v preteklosti odvisni
         od alkohola, [...] lahko vozniška dovoljenja izdajo ali podaljšajo po dokazanem obdobju abstinence in na podlagi pooblaščenega
         zdravniškega mnenja ter rednih zdravniških pregledov“.

      9        Točka 15 iste priloge določa, da se „[z]dravniških dovoljenj […] ne sme izdati ali podaljšati kandidatom oziroma voznikom,
         ki so odvisni od psihotropnih snovi ali ki od takšnih snovi niso odvisni, a jih redno zlorabljajo, ne glede na zahtevano kategorijo
         dovoljenja“. Točka 15.1 te priloge določa, da se „[z]dravniških dovoljenj […] ne sme izdati ali podaljšati kandidatom oziroma
         voznikom, ki v katerikoli obliki redno uporabljajo psihotropne snovi, ki lahko ovirajo sposobnost varne vožnje, kadar so zaužite
         količine takšne, da škodljivo vplivajo na vožnjo. To velja za vse druge medicinske izdelke ali kombinacije medicinskih izdelkov,
         ki učinkujejo na sposobnost vožnjo“.

      10      Iz točke 5 te priloge izhaja, da so lahko standardi, ki jih države članice določijo za izdajo ali kakršno koli poznejše podaljšanje
         vozniških dovoljenj, strožji od tistih, ki so določeni v tej prilogi.

      11      V skladu s členom 7(5) Direktive 91/439

      „[n]ihče ne more imeti vozniškega dovoljenja več kot ene države članice“.
      12      Člen 8 te direktive določa:

      „[...]
      2.      Ob upoštevanju načela teritorialnosti kazenskega in policijskega prava lahko država članica, v kateri ima imetnik vozniškega
         dovoljenja druge države članice običajno prebivališče, uporabi svoje nacionalne predpise o omejitvi, začasnem odvzemu, odvzemu
         ali preklicu pravice do vožnje in, če je potrebno, v ta namen zamenja dovoljenje.

      […]
      4.      Država članica lahko zavrne priznanje kakršnegakoli vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, osebi, za
         katero na njenem ozemlju velja eden izmed ukrepov, omenjenih v odstavku 2.

      […]“
      13      Člen 9, prvi pododstavek, navedene direktive določa, da je treba kot „običajno“ prebivališče razumeti „kraj, kjer oseba običajno
         živi, to je najmanj 185 dni v koledarskem letu, zaradi osebnih in poklicnih vezi, ali, v primeru osebe brez poklicnih vezi,
         zaradi osebnih vezi, ki kažejo tesno povezavo med to osebo in krajem, kjer živi“.

      14      Člen 12(3) Direktive 91/439 določa:

      „Države članice si pri izvajanju te direktive pomagajo in, če je potrebno, izmenjujejo informacije o dovoljenjih, ki so jih
         registrirale [...]“

       Nacionalna ureditev
       Ureditev o priznavanju vozniških dovoljenj, izdanih v drugih državah članicah
      15      Člen 28(1), (4) in (5) uredbe o dostopu oseb do cestnega prometa (uredba o vozniškem dovoljenju) (Verordnung über die Zulassung
         von Personen zum Straβenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung) z dne 18. avgusta 1998 (BGBl., 1998 I, str. 2214, v nadaljevanju:
         FeV) določa:

      „(1)      Imetnikom veljavnega vozniškega [Evropske unije] ali [Evropskega gospodarskega prostora (v nadaljevanju: EGP)], ki imajo običajno
         prebivališče v smislu člena 7(1) ali (2) v Nemčiji, je v tej državi dovoljena – s pridržkom omejitve iz odstavkov od 2 do
         4 – vožnja motornih vozil v okviru pravic, ki jih imajo. Pogoji tujih vozniških dovoljenj se spoštujejo tudi v Nemčiji. Če
         ni določeno drugače, se za ta vozniška dovoljenja uporabljajo določbe te uredbe.

      […]
      (4)      Pravice iz odstavka 1 ne veljajo za imetnike vozniškega dovoljenja [Unije] ali EGS,
      […]
      3.      ki jim je sodišče v Nemčiji izdalo ukrep začasnega ali dokončnega odvzema vozniškega dovoljenja ali jim je upravni organ izdal
         takoj izvršljivi ali pravnomočni ukrep odvzema, ki jim je bilo vozniško dovoljenje zavrnjeno z dokončnim sklepom ali ki jim
         vozniško dovoljenje ni bilo odvzeto zgolj zato, ker so se mu medtem odrekli,

      […]
      (5)      Pravica uporabe vozniškega dovoljenja [Unije] ali EGS v Nemčiji po izdaji odločbe iz odstavka 4, točki 3 in 4, se dodeli na
         prošnjo, če ni več razlogov, ki so upravičevali odvzem ali prepoved uveljavljanja pravice do vožnje. […]“

       Ureditev o odvzemu vozniškega dovoljenja
      16      V skladu s členom 69 kazenskega zakonika (Strafgesetzbuch) kazensko sodišče odredi odvzem vozniškega dovoljenja, če iz dejstev
         izhaja, da obtožena oseba ni sposobna za vožnjo. V skladu s členom 69a tega zakonika za ta odvzem velja obdobje prepovedi
         zaprositi za novo vozniško dovoljenje, ki lahko traja od šest mesecev do pet let in se pod določenimi pogoji podaljša celo
         do konca življenja.

      17      V skladu s členom 46 FeV, ki je izvedbena določba člena 3 zakona o cestnem prometu (Straβenverkehrsgesetz), mora organ, pristojen
         za izdajo vozniškega dovoljenja, odvzeti pravico do vožnje, če se izkaže, da imetnik dovoljenja ni sposoben za vožnjo motornih
         vozil. V skladu z odstavkom 5 tega člena pravica do vožnje ugasne z odvzemom vozniškega dovoljenja. Če je bilo to dovoljenje
         izdano v tujini, njegov odvzem povzroči ugasnitev pravice do vožnje motornih vozil na nacionalnem ozemlju.

       Ureditev o sposobnosti za vožnjo motornih vozil
      18      Člen 11 FeV z naslovom „Sposobnost“ določa:

      „(1)      Osebe, ki želijo pridobiti vozniško dovoljenje, morajo izpolnjevati za to potrebne telesne in duševne pogoje. Ti pogoji niso
         izpolnjeni zlasti v primeru bolezni ali motenj iz Priloge 4 ali Priloge 5, s katerima je izključena sposobnost [za vožnjo
         motornih vozil] ali pogojna sposobnost [zanjo]. […]

      (2)      Če obstajajo dejstva, ki utemeljujejo dvome o telesnih ali duševnih sposobnostih prosilca vozniškega dovoljenja, lahko pristojni
         organi za vozniška dovoljenja, da bi odločili o izdaji ali podaljšanju vozniškega dovoljenja ali odredili omejitve ali pogoje,
         od zadevne osebe zahtevajo predložitev zdravniškega spričevala. [...]

      (3)       Predložitev poročila uradno priznanega centra za nadzor sposobnosti za vožnjo (zdravniško-psihološko spričevalo), da bi se
         za namene iz odstavka 2 odpravili dvomi o sposobnosti za vožnjo, se lahko odredi [zlasti]

      [...]
      4.      v primeru hudih ali ponavljajočih se kršitev cestnoprometnih predpisov ali v primeru prekrškov v zvezi s cestnim prometom
         ali sposobnostjo za vožnjo motornih vozil […]

      ali
      5.      v primeru ponovne izdaje vozniškega dovoljenja,
      […]
      b.      kadar je bilo vozniško dovoljenje odvzeto iz razlogov, navedenih v točki 4.
      […]
      (8)      Če zadevna oseba zavrne pregled ali če v določenem roku pristojnemu organu za vozniška dovoljenja ne predloži spričevala,
         ki ga je zahteval, ima pristojni organ pravico sprejeti odločitev o nesposobnosti zadevne osebe. […]“

      19      Člen 13 FeV, „Sposobnost v primerih težav z alkoholom“, določa, da lahko pristojni organi v določenih okoliščinah odredijo
         predložitev zdravniško‑psihološkega spričevala, da bi odločili o izdaji ali podaljšanju vozniškega dovoljenja ali odredili
         omejitve ali pogoje glede pravice do vožnje. Tako je zlasti v primeru, kadar po mnenju zdravnika ali glede na določena dejstva
         obstajajo znaki zlorabe alkohola ali kadar je bilo na področju cestnega prometa storjenih več kršitev pod vplivom alkohola.

      20      Člen 14 FeV z naslovom „Sposobnost v primerih težav z drogami“ določa:

      „1.      Pristojni organi, da bi odločili o izdaji ali podaljšanju vozniškega dovoljenja ali odredili omejitve ali pogoje, zahtevajo
         predložitev zdravniškega spričevala (člen 11(2), tretji stavek), kadar določena dejstva kažejo na to,

      1.      da gre za odvisnost od drog v smislu zakona o drogah (Gesetz über den Verkehr mit Betäubungsmitteln [Betäubungsmittelgesetz])
         v različici, objavljeni 1. marca 1994 (BGBl. [1994] I, str. 358), kot je bila nazadnje spremenjena s členom 4 zakona z dne
         26. januarja 1998 (BGBl. [1998] I, str. 160) v veljavni različici, ali od druge snovi s psihoaktivnimi učinki,

      2.      da gre za uživanje drog v smislu zakona o drogah […]
      […]
      (2)      Zdravniško-psihološko spričevalo je treba predložiti za namene iz odstavka 1, če
      1.      je bilo vozniško dovoljenje odvzeto iz razloga iz odstavka 1
      2.      je treba preveriti, ali je zadevna oseba še odvisna od drog oziroma ali – ne da bi bila odvisna – še naprej jemlje snovi iz
         odstavka 1.“

      21      Člen 20(1) FeV določa, da za izdajo novega vozniškega dovoljenja po njegovem predhodnem odvzemu veljajo določbe o izdaji prvega
         vozniškega dovoljenja. V skladu z odstavkom 2 tega člena se pristojni organ lahko odpove zahtevi ponovnega preizkusa za pridobitev
         vozniškega dovoljenja, če ni znakov, da prosilec nima več za to potrebnih znanj in sposobnosti, vendar pa v skladu z odstavkom
         3 tega člena taka odločitev ne spremeni obveznosti predložitve zdravniško-psihološkega spričevala iz člena 11(3), prvi pododstavek,
         točka 5, FeV.

       Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
       Zadeva C-329/06
      22      A. Wiedemann, nemški državljan, od 30. junija 1995 prebiva v Nemčiji, najprej v kraju Bad Waldsee, nato v Wangnu v Allgäuu.

      23      29. aprila 2002 mu je Landratsamt Ravensburg (upravna služba okrožja Ravensburg) izdal vozniško dovoljenje kategorije B s
         preskusnim obdobjem dveh let. 2. septembra 2003 je moral A. Wiedemann zaradi prekrška v cestnem prometu sodelovati na izobraževanju.
         20. marca 2004 je test urina, narejen A. Wiedermannu, pokazal uživanje heroina in indijske konoplje. Takrat je priznal, da
         redno uživa indijsko konopljo.

      24      Z odločbo z dne 14. aprila 2004 je Landratsamt Ravensburg A. Wiedemannu odvzel vozniško dovoljenje, ker ni bil sposoben za
         vožnjo motornega vozila zaradi zaužitja droge.

      25      Zadevna oseba je zoper to odločbo vložila pritožbo, ki jo je Regierungspräsidium Tübingen (vlada regije Tübingen) zavrnil
         z odločbo z dne 16. avgusta 2004, ki je postala pravnomočna 20. septembra 2004.

      26      19. septembra 2004, v nedeljo, so pristojni organi za vozniška dovoljenja mesta Karlovice (Češka republika) sprejeli odločbo,
         s katero je bila A. Wiedemannu priznana pravica do vožnje. Češko vozniško dovoljenje kategorije B je bilo izdano 1. oktobra
         2004 in je v zvezi z imetnikovim prebivališčem vsebovalo navedbo „Bad Waldsee, Nemčija“.

      27      A. Wiedemann je s tem dovoljenjem vozil v Nemčiji, kjer je 11. oktobra 2004 povzročil prometno nesrečo. 16. oktobra 2004 mu
         je vodstvo policije Ravensburg to dovoljenje zaseglo.

      28      Z odločbo Landratsamt Ravensburg z dne 27. oktobra 2004 je bila A. Wiedemannu odvzeta pravica do vožnje motornih vozil v Nemčiji,
         kot je izhajala iz njegovega češkega vozniškega dovoljenja, ker ob upoštevanju nemškega prava še zmeraj ni dokazal sposobnosti
         za vožnjo takih vozil. To vozniško dovoljenje mu je bilo vrnjeno, potem ko je bila vanj nalepljena navedba „Vozniško dovoljenje
         ne velja za vožnjo motornih vozil v Nemčiji“.

      29      Prek nemških organov je bilo ministrstvo za promet Češke republike obveščeno o tem, da so češki pristojni organi izdali vozniško
         dovoljenje, ne da bi upoštevali okoliščino, da je imel A. Wiedemann glavno prebivališče v Nemčiji in da mu je bilo nemško
         vozniško dovoljenje odvzeto zaradi nesposobnosti za vožnjo zaradi rednega uživanja drog.

      30      V dopisih z dne 18. aprila 2005 in z dne 10. januarja 2006 je češko ministrstvo za promet navedlo, da bo preverilo odločbe
         čeških pristojnih organov.

      31      Ker pritožbeni postopek zoper odločbo z dne 27. oktobra 2004 ni bil uspešen, je A. Wiedemann 6. julija 2005 vložil tožbo na
         Verwaltungsgericht Sigmaringen (upravno sodišče Sigmaringen), ki je prekinilo odločanje in Sodišču predložilo vprašanja za
         predhodno odločanje:

      „1.       Ali je treba člena 1(2) ter 8(2) in (4) Direktive [91/439] razlagati tako, da odvzem vozniškega dovoljenja v državi [članici]
         prebivališča s strani upravnega organa zaradi nesposobnosti za vožnjo ne nasprotuje izdaji vozniškega dovoljenja s strani
         druge države članice in mora država [članica] prebivališča načeloma priznati tudi takšno vozniško dovoljenje?

      2.       Ali je treba člena 1(2) in 7(1)(a) ter člen 8(2) in (4) v povezavi s Prilogo III Direktive [91/439] razlagati tako, da država
         [članica] prebivališča ni zavezana priznati vozniškega dovoljenja, ki ga je imetnik po odvzemu vozniškega dovoljenja v [tej]
         državi [članici] nezakonito pridobil z načrtno prevaro pristojnega organa za vozniška dovoljenja države [članice] izdajateljice,
         ne da bi dokazal, da je ponovno pridobil sposobnost za vožnjo, ali zaradi sodelovanja z uslužbenci države [članice] izdajateljice?

      3.       Ali je treba člena 1(2) ter 8(2) in (4) Direktive [91/439] razlagati tako, da lahko država [članica] prebivališča po odvzemu
         vozniškega dovoljenja s strani njenih upravnih organov začasno ustavi priznanje ali prepove uporabo vozniškega dovoljenja,
         izdanega v drugi državi članici, medtem ko država [članica] izdajateljica preverja, ali se protipravno pridobljeno vozniško
         dovoljenje prekliče?“

      32      Sodišče je 26. aprila 2007 prejelo obvestilo o dopisu z dne 14. marca 2006, ki ga je češko ministrstvo za promet naslovilo
         na nemško ministrstvo za promet in s katerim je potrdilo, da je bilo A. Wiedemannu vozniško dovoljenje izdano v skladu z veljavnimi
         pravili. Ta dopis in njegov prevod v nemščino je predložitveno sodišče posredovalo Sodišču. V skladu s členom 23 Statuta Sodišča
         sta bila ta dokumenta posredovana vsem zainteresiranim osebam, ki so predložile pisna stališča.

       Zadeva C-343/06
      33      S pravnomočno sodbo Amtsgericht Chemnitz (kantonsko sodišče v Chemnitzu) z dne 25. maja 2001 je bil P. Funk, imetnik vozniškega
         dovoljenja kategorije B, izdanega v Nemčiji 12. julija 2000, obsojen zaradi vožnje pod vplivom alkohola. Njegova pravica do
         vožnje motornih vozil je bila razveljavljena, odvzeto mu je bilo vozniško dovoljenje in izdana prepoved pridobitve novega
         nemškega vozniškega dovoljenja pred pretekom devetih mesecev, torej pred 24. februarjem 2002.

      34      P. Funk, ki je želel pridobiti novo vozniško dovoljenje, je opravil pregled za zdravniško-psihološko spričevalo. To spričevalo
         z dne 7. februarja 2002 je vsebovalo sklep, da zadevna oseba ni sposobna za vožnjo motornih vozil, ker zaradi neobstoja pozitivnega
         razvoja njegove osebnosti obstaja velika nevarnost poslabšanja njegovega stanja. P. Funk je kljub temu, potem ko se je udeležil
         izobraževanja, pridobil novo vozniško dovoljenje 26. marca 2002.

      35      Pri nadzoru, izvršenem 17. junija 2002, je bilo ugotovljeno, da je P. Funk ponovno pod vplivom alkohola. Novo spričevalo,
         narejeno 17. junija 2003 zaradi navedenega nadzora, je vsebovalo sklep, da je pričakovati, da bo zadevna oseba še naprej vozila
         motorna vozila pod vplivom alkohola, in Stadt Chemnitz mu je z odločbo z dne 15. julija 2003, ki ji ni nasprotoval, odvzelo
         vozniško dovoljenje.

      36      P. Funk je 2. decembra 2003 zaprosil za novo dovoljenje. Ker pa je bilo spričevalo z dne 27. februarja 2004 negativno, je
         vlogo umaknil.

      37      Iz predložitvene odločbe izhaja, da je P. Funk 9. decembra 2004 pridobil vozniško dovoljenje kategorije B v Teplicah (Češka
         republika), čeprav je bil pri prijavnem uradu Chemnitza prijavljen kot prebivalec zgolj te lokalne skupnosti, kar je pozneje
         tudi sam potrdil.

      38      Stadt Chemnitz, ki je bilo o tem obveščeno, je 10. februarja 2005 P. Funku naložilo, naj predloži spričevalo, s katerim je
         ugotovljeno, da je sposoben za vožnjo motornih vozil. Ker tega ni storil, mu je Stadt Chemnitz z odločbo z dne 11. maja 2005
         odvzelo pravico uporabe češkega vozniškega dovoljenja na nemškem ozemlju in mu z grožnjo denarne kazni odredilo predložitev
         tega dovoljenja, da se vanj zabeleži ta prepoved. Z odločbo z dne 31. maja 2005 mu je bila naložena denarna kazen v višini
         500 eurov, ker ni spoštoval te odredbe, in poleg tega zagrožen odvzem tega dovoljenja.

      39      Ker pritožbeni postopek zoper te odločbe ni bil uspešen, je P. Funk vložil tožbo na Verwaltungsgericht Chemnitz (upravno sodišče
         v Chemnitzu), ki je odločilo, da prekine odločanje in Sodišču predloži ta vprašanja za predhodno odločanje:

      „1.      Ali sme država članica v skladu z določbami člena 1(2) in člena 8(2) in (4) Direktive [91/439] od imetnika vozniškega dovoljenja,
         izdanega v drugi državi članici, zahtevati, naj pri organih [prve države članice] zaprosi za priznanje pravice uporabe tega
         dovoljenja na njenem ozemlju, če je bilo imetniku tega vozniškega dovoljenja njegovo [prejšnje] vozniško dovoljenje, [ki mu
         ga je izdala prva država], v [prvi] državi članici prej odvzeto ali kako drugače preklicano?

      2.      V primeru nikalnega odgovora, [a]li je treba določbe člena 1(2) v povezavi s členom 8(2) in (4) Direktive [91/439] razlagati
         tako, da lahko država članica na svojem ozemlju zavrne priznanje vozniškega dovoljenja, izdanega v drugi državi članici, če
         je upravni organ [prve države članice] zadevni osebi odvzel prejšnje, [v njej izdano] vozniško dovoljenje, ker pravo prve
         države članice pri upravnih ukrepih odvzema ali preklica vozniškega dovoljenja ne določa trajanja prepovedi […] izdaje [novega
         vozniškega dovoljenja] in ker je eden od bistvenih pogojev, da bi bila zadevna oseba upravičena do [te] izdaje […], ta, da
         mora [ta oseba] po odredbi upravnega organa predložiti dokaz o sposobnosti za vožnjo v obliki zdravniško-psihološkega spričevala,
         ki je podrobno urejeno s predpisi nacionalnega prava?

      3.      V primeru nikalnega odgovora, ali je treba določbe člena 1(2) v povezavi z določbami člena 8(2) in (4) Direktive [91/439]
         razlagati tako, da lahko država članica na svojem ozemlju zavrne priznanje veljavnosti vozniškega dovoljenja, izdanega v drugi
         državi članici, če je upravni organ na ozemlju [te prve] države članice imetniku tujega vozniškega dovoljenja prej odvzel
         vozniško dovoljenje, [izdano v prvi državi članici], ali je bilo to drugače preklicano in je zaradi objektivnih dejstev (neobstoj
         stalnega prebivališča v državi članici, ki je izdala vozniško dovoljenje, in neuspešna zahteva za ponovno izdajo vozniškega
         dovoljenja v [prvi] državi članici) mogoče sklepati, da se s pridobitvijo vozniškega dovoljenja [Unije] [v drugi državi članici]
         le obidejo stroge vsebinske zahteve nacionalnega postopka za ponovno izdajo vozniškega dovoljenja, zlasti [glede] zdravniško‑psihološkega
         spričevala?“

      40      Dopis češkega ministrstva za promet z dne 5. septembra 2005, s katerim je bila potrjena veljavnost češkega vozniškega dovoljenja
         P. Funka, je bil priložen k stališčem tega ministrstva; o njem je bilo obveščeno tudi Sodišče 21. junija 2007. V skladu s
         členom 23 Statuta Sodišča je bil navedeni dopis posredovan vsem udeležencem, ki so predložili pisna stališča.

       Postopek pred Sodiščem
      41      S sklepom predsednika Sodišča z dne 10. oktobra 2006 sta bili zadevi C‑329/06 in C‑343/06 združeni v skupni ustni in pisni
         postopek ter v skupno sodbo.

      42      S pisnimi vprašanji, vročenimi 1. avgusta 2007, je Sodišče na češko vlado naslovilo vprašanja glede preverjanja pogojev iz
         člena 7(1)(a) in (b) Direktive 91/439 in možnosti izdaje vozniškega dovoljenja, na katerem je navedeno prebivališče imetnika
         v drugi državi članici, ter glede veljavnih meril za določitev, ali ima oseba prebivališče v tej državi članici, in obstoja
         nadzora glede dejanskosti tega prebivališča.

      43      S faksom, ki ga je sodno tajništvo Sodišča prejelo 31. avgusta 2007, je češka vlada na navedena vprašanja odgovorila, da je
         bil pogoj običajnega prebivališča, kot je določen z Direktivo 91/439, v češki pravni red uveden šele 1. julija 2006. Pred
         tem datumom je češka ureditev omogočala izdajo dovoljenja za vožnjo osebam, ki niso imele stalnega ali začasnega prebivališča
         na ozemlju Češke republike.

       Vprašanja za predhodno odločanje
      44      Ta vprašanja za predhodno odločanje se nanašajo na dva vidika vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj, ki ju je treba obravnavati
         enega za drugim, in sicer možnost za državo članico, da ne prizna veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga
         država članica, ter možnost začasnega odvzema pravice do vožnje, ki izhaja iz takega dovoljenja, dokler se država članica,
         ki je izdala dovoljenje, ne izreče o morebitnem odvzemu tega dovoljenja.

       Možnost za državo članico, da ne prizna veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica
      45      Najprej je treba opozoriti, da je v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 234
         ES, naloga Sodišča dati nacionalnemu sodišču uporaben odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. V ta namen mora
         Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. Poleg tega je naloga Sodišča razložiti vse določbe prava Skupnosti,
         ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, čeprav te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih
         postavijo ta sodišča (sodbe z dne 18. marca 1993 v zadevi Viessmann, C-280/91, Recueil, str. I-971, točka 17, z dne 11. decembra
         1997 v zadevi Immobiliare SIF, C-42/96, Recueil, str. I-7089, točka 28, in z dne 8. marca 2007 v zadevi Campina, C-45/06,
         ZOdl., str. I-2089, točki 30 in 31).

      46      Glede na dejstva, zaradi katerih je prišlo do spora v postopkih v glavni stvari, in glede na vsebino Sodišču predloženih stališč
         v teh zadevah je treba pri preizkusu postavljenih vprašanj upoštevati člen 7(1)(a) in (b) Direktive 91/439. Da bi bil odgovor
         na vprašanja za predhodno odločanje koristen in čim celovitejši, jih je treba, če predložitveni sodišči tega nista storili,
         razširiti.

      47      S prvima vprašanjema v zadevi C-329/06 in z drugim in tretjim vprašanjem v zadevi C-343/06 predložitveni sodišči v bistvu
         sprašujeta, ali je treba člene 1(2), 7(1)(a) in (b) in 8(2) in (4) Direktive 91/439 razlagati tako, da nasprotujejo temu,
         da ena država članica (država članica gostiteljica) na svojem ozemlju ne prizna vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala
         druga država članica (država članica izdajateljica) osebi, ki ji je država članica gostiteljica pred tem odvzela prejšnje
         dovoljenje zaradi vožnje pod vplivom droge ali alkohola, kadar je ta oseba to dovoljenje pridobila zunaj obdobja prepovedi
         zaprositi za novo dovoljenje, vendar pa ni bil izpolnjen pogoj prebivališča oziroma niso bili izpolnjeni pogoji sposobnosti,
         ki jih v zvezi s tem predpisuje država članica gostiteljica, da bi zagotovila cestno varnost.

      48      Ta štiri vprašanja je treba preizkusiti skupaj s prvim vprašanjem v zadevi C‑343/06, ki se v bistvu nanaša na opredelitev,
         ali država članica gostiteljica od imetnika novega vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, lahko zahteva,
         naj, preden ga začne uporabljati, zaprosi za priznanje pravice uporabe tega dovoljenja v državi članici gostiteljici, kadar
         je bilo vozniško dovoljenje, ki ga je imel prej, odvzeto ali preklicano v tej državi članici.

      49      Iz prve uvodne izjave Direktive 91/439 izhaja, da je bilo splošno načelo vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj, ki so
         jih izdale države članice, določeno v členu 1(2) te direktive zlasti z namenom, da bi se olajšalo gibanje oseb, ki se nastanijo
         v državi članici, ki ni tista, v kateri so opravile vozniški izpit (sodba z dne 29. aprila 2004 v zadevi Kapper, C‑476/01,
         Recueil, str. I‑5205, točka 71).

      50      V skladu z ustaljeno sodno prakso navedeni člen 1(2) določa vzajemno priznavanje vozniških dovoljenj, ki so jih izdale države
         članice, brez kakršnekoli formalnosti. Ta določba nalaga državam članicam jasno in natančno obveznost, ki ne dopušča proste
         presoje glede ukrepov, ki jih je treba sprejeti za uskladitev z njo (v tem smislu glej sodbe z dne 29. oktobra 1998 v zadevi
         Awoyemi, C‑230/97, Recueil, str. I‑6781, točki 41 in 43, z dne 10. julija 2003 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑246/00,
         Recueil, str. I‑7485, točki 60 in 61, in zgoraj navedeno sodbo Kapper, točka 45, sklepa z dne 6. aprila 2006 v zadevi Halbritter,
         C‑227/05, točka 25, in z dne 28. septembra 2006 v zadevi Kremer, C‑340/05, točka 27).

      51      Iz tega izhaja, da država članica ne more predpisati nobene predhodne formalnosti za priznanje vozniškega dovoljenja, ki ga
         je izdala druga država članica. Torej je v nasprotju z navedenim načelom vzajemnega priznavanja, da se od imetnika vozniškega
         dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, zahteva, naj zaprosi za priznanje tega dovoljenja v drugi državi članici
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 60 in naslednje).

      52      Država članica izdajateljica mora preveriti, ali so izpolnjene minimalne zahteve prava Skupnosti, zlasti v zvezi s prebivališčem
         in sposobnostjo za vožnjo, in ali je torej izdaja vozniškega dovoljenja – po potrebi novega dovoljenja – upravičena.

      53      Če so torej organi države članice izdali vozniško dovoljenje v skladu s členom 1(1) Direktive 91/439, druge države članice
         nimajo pravice preveriti, ali so bili izpolnjeni pogoji za izdajo, ki jih določa ta direktiva (glej v tem smislu zgoraj navedena
         sklepa Halbritter, točka 34, in Kremer, točka 27). Dejstvo, da ima nekdo vozniško dovoljenje, ki ga je izdala druga država
         članica, je treba šteti kot dokaz, da je imetnik tega dovoljenja na dan, ko mu je bilo izdano, izpolnjeval navedene pogoje
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 75, in sklep z dne 11. decembra 2003 v zadevi Da
         Silva Carvalho, C‑408/02, točka 21, ter zgoraj navedeno sodbo Kapper, točka 46). To, da lahko država članica v skladu s točko
         5 Priloge III k navedeni direktivi za vsako izdajo vozniškega dovoljenja zahteva strožji zdravniški pregled, kot je določen
         v navedeni prilogi, ne vpliva na obveznost te države članice, da prizna vozniška dovoljenja, izdana v drugih državah članicah
         v skladu s to direktivo.

      54      Iz tega izhaja, prvič, da država članica gostiteljica, ki za izdajo vozniškega dovoljenja, zlasti po odvzemu prejšnjega dovoljenja,
         določi strožje nacionalne pogoje, ne sme zavrniti priznanja vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica,
         zgolj iz razloga, da je imetnik novega dovoljenja to dovoljenje pridobil na podlagi nacionalne ureditve, ki ne predpisuje
         enakih zahtev kot ta država članica gostiteljica.

      55      Drugič, načelo vzajemnega priznavanja nasprotuje temu, da država članica gostiteljica ne prizna vozniškega dovoljenja, ki
         ga je izdala druga država članica, iz razloga, da glede na informacije, ki jih ima država članica gostiteljica, imetnik tega
         dovoljenja na dan, ko je bilo izdano, ni izpolnjeval pogojev, ki se zahtevajo za njegovo pridobitev (glej v tem smislu zgoraj
         navedeni sklep Da Silva Carvalho, točka 22, in sodbo Kapper, točka 47).

      56      V obsegu, v katerem daje Direktiva 91/439 državi članici izdajateljici izključno pristojnost za zagotovitev, da so vozniška
         dovoljenja izdana v skladu s pogoji iz te direktive, lahko zgolj ta država članica sprejme primerne ukrepe glede vozniških
         dovoljenj, katerih imetniki, kot naj bi se pozneje izkazalo, niso izpolnjevali navedenih pogojev (glej v tem smislu zgoraj
         navedeni sklep Da Silva Carvalho, točka 23, in zgoraj navedeno sodbo Kapper, točka 48).

      57      Kadar država članica resno dvomi o pravilnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, mora v okviru
         medsebojne pomoči in izmenjave informacij, uvedenih s členom 12(3) Direktive 91/439, slednjo o tem obvestiti. Če država članica
         izdajateljica ne sprejme ustreznih ukrepov, lahko država članica gostiteljica začne proti državi članici izdajateljici postopek
         na podlagi člena 227 ES, da bi Sodišče ugotovilo neizpolnitev obveznosti iz Direktive 91/439 (glej v tem smislu zgoraj navedeni
         sklep Da Silva Carvalho, točka 23, in zgoraj navedeno sodbo Kapper, točka 48).

      58      Res je, da iz razlogov varnosti cestnega prometa – kot izhaja iz zadnje uvodne izjave Direktive 91/439 – člen 8(2) in (4)
         te direktive državam članicam omogoča, da v nekaterih okoliščinah uporabijo nacionalne določbe glede omejitve, začasnega odvzema,
         odvzema ali preklica vozniških dovoljenj imetnikom, ki imajo običajno prebivališče na njihovem ozemlju.

      59      Kljub temu je treba opozoriti, na eni strani, da je to pravico, ki izhaja iz člena 8(2) Direktive 91/439, mogoče izvrševati
         zgolj zaradi vedenja zadevne osebe po pridobitvi vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica (glej v tem smislu
         zgoraj navedena sklepa Halbritter, točka 38, in Kremer, točka 35).

      60      Na drugi strani prvi pododstavek člena 8(4), ki državi članici dovoljuje, da osebi, ki ji je bil na ozemlju prve države članice
         izdan ukrep odvzema, začasnega odvzema ali preklica dovoljenja, ne prizna veljavnosti vozniškega dovoljenja, pridobljenega
         v drugi državi članici, pomeni odstopanje od splošnega načela vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj in ga je zato treba
         razlagati strogo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Kapper, točki 70 in 72, in zgoraj navedena sklepa Halbritter, točka 35,
         in Kremer, točka 28).

      61      Glede tega je treba najprej poudariti, da čeprav ta določba pod določenimi pogoji omogoča, da država članica ne prizna veljavnosti
         vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, iz nje ne izhaja – nasprotno od tega, kar trdi nemška vlada –,
         da lahko prva država članica za pravico uporabe dovoljenja, ki ga je izdala druga, določi pogoj predhodnega dovoljenja (glej
         v tem smislu zgoraj navedeni sklep Kremer, točka 37).

      62      Ker mora država članica izdati vozniško dovoljenje ob upoštevanju minimalnih zahtev iz Direktive 91/439, med katerimi so zahteve
         iz njene Priloge III glede sposobnosti za vožnjo, bi bila razlaga člena 8(4), prvi pododstavek, te direktive – v skladu s
         katero se na splošno od vsake osebe, imetnice vozniškega dovoljenja, ki ji je bilo to odvzeto ali preklicano v državi članici,
         lahko zahteva, naj se zglasi pri pristojnih organih te države članice, da dobi dovoljenje za uporabo pravice do vožnje, ki
         izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica – v nasprotju z obveznostjo vzajemnega priznavanja
         brez formalnosti.

      63      Država članica se ne more sklicevati na navedeno določbo, da osebi, ki ji je bilo odvzeto ali preklicano vozniško dovoljenje,
         ki ga je izdala ta država članica, za nedoločen čas ne bi priznala veljavnosti dovoljenja, ki ji ga pozneje lahko izda druga
         država članica (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Kapper, točka 76, in zgoraj navedena sklepa Halbritter, točka 27,
         in Kremer, točka 29). Dejansko, če bi se dopustilo, da se lahko država članica sklicuje na svoje nacionalne določbe, da bi
         za nedoločen čas nasprotovala priznanju veljavnosti dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, bi se s tem zanikalo
         načelo vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj, ki pa je ključni temelj sistema, ki ga je uvedla Direktiva 91/439 (zgoraj
         navedena sodba Kapper, točka 77, in zgoraj navedena sklepa Halbritter, točka 28, in Kremer, točka 30).

      64      Podrobneje je Sodišče v točki 38 zgoraj navedenega sklepa Kremer odločilo, da kadar je bilo osebi na ozemlju države članice
         odvzeto vozniško dovoljenje in za ta ukrep ni bilo določeno obdobje prepovedi zaprositi za novo dovoljenje, določbe člena
         1(2) v povezavi s členom 8(2) in (4) Direktive 91/439 nasprotujejo temu, da država članica na svojem ozemlju ne prizna pravice
         do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica, in da torej ne prizna veljavnosti
         tega dovoljenja, vse dokler njegov imetnik ne izpolni pogojev, ki veljajo v prvi državi članici za izdajo novega dovoljenja
         po tem odvzemu, med katerimi je preizkus sposobnosti za vožnjo, ki dokazuje, da ni več razlogov, ki so upravičevali navedeni
         odvzem.

      65      Vendar iz zgoraj navedenega izhaja, da določbe členov 1(2) in 8(4) Direktive 91/439 ne nasprotujejo temu, da država članica
         osebi, ki ji je bilo na ozemlju te države odvzeto vozniško dovoljenje in je bila za ta ukrep določena prepoved, v določenem
         obdobju zaprositi za novo dovoljenje, ne prizna novega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica v tem obdobju prepovedi.

      66      Čeprav člen 8(2) Direktive 91/439 državi članici običajnega prebivališča ne omogoča, da ne bi priznala vozniškega dovoljenja,
         ki ga je izdala druga država članica, in sicer zgolj zato, ker je bilo imetniku tega dovoljenja pred tem odvzeto prejšnje
         dovoljenje v državi članici običajnega prebivališča, pa ta določba tej državi članici omogoča, kot je bilo navedeno v točkah
         58 in 59 te sodbe, da s spoštovanjem načela teritorialnosti kazenskih in policijskih zakonov omeji, začasno odvzame, odvzame
         ali prekliče novo dovoljenje, če je to po nacionalnem pravu navedene države članice gostiteljice upravičeno zaradi vedenja
         njegovega imetnika po izdaji tega dovoljenja.

      67      Za odgovor na vprašanja predložitvenih sodišč se je nato treba vprašati zlasti o načelu vzajemnega priznavanja, kot je bilo
         opozorjeno zgoraj, v primeru, ko je dokazano, da je bil z izdajo novega vozniškega dovoljenja kršen pogoj prebivališča, določen
         v Direktivi 91/439.

      68      Glede tega iz četrte uvodne izjave te direktive izhaja, da so med pogoji, uvedenimi za zagotavljanje cestne varnosti, tudi
         pogoji iz člena 7(1)(a) in (b) navedene direktive, ki za izdajo vozniškega dovoljenja določa zahteve glede sposobnosti za
         vožnjo in prebivališča.

      69      Kot poudarja Komisija Evropskih skupnosti v svojih stališčih, pogoj prebivališča prispeva zlasti k preprečevanju „turizma
         vozniškega dovoljenja“ pri nepopolni uskladitvi ureditev držav članic o izdaji vozniških dovoljenj. Poleg tega, kot je ugotovil
         generalni pravobranilec v točki 78 sklepnih predlogov, je ta pogoj nujen za nadzor spoštovanja pogoja sposobnosti za vožnjo.

      70      V bistvu člen 7(5) Direktive 91/439, v skladu s katerim nihče ne more imeti vozniškega dovoljenja več kot ene države članice,
         določa enkratnost vozniškega dovoljenja. Pogoj prebivališča, ki opredeljuje državo članico izdajateljico, je torej kot predhodni
         pogoj, ki omogoča preizkus, ali so glede kandidata izpolnjeni drugi pogoji iz te direktive, posebnega pomena glede na te druge
         pogoje.

      71      Cestna varnost bi posledično lahko bila v nevarnosti, če se ne bi spoštoval navedeni pogoj prebivališča glede osebe, ki ji
         je bilo vozniško dovoljenje omejeno, začasno odvzeto, odvzeto ali je bila preklicana pravica do vožnje v smislu člena 8(4)
         Direktive 91/439.

      72      Iz tega izhaja, da v primeru, ko je na podlagi navedb v samem vozniškem dovoljenju ali drugih nespornih informacij države
         članice izdajateljice – in ne na podlagi informacij države članice gostiteljice – mogoče dokazati, da pogoj prebivališča,
         določen v členu 7(1)(b) Direktive 91/439, ob izdaji tega dovoljenja ni bil izpolnjen, država članica gostiteljica, na ozemlju
         katere je bilo imetniku prejšnje vozniško dovoljenje odvzeto, lahko zavrne priznanje pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega
         dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica zunaj obdobja prepovedi zaprositi za novo dovoljenje.

      73      Upoštevajoč zgornjo presojo je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člene 1(2), 7(1) in 8(2) in (4) Direktive
         91/439 razlagati tako, da nasprotujejo temu, da država članica v okoliščinah, kot so v zadevah v glavni stvari, na svojem
         ozemlju ne prizna pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica zunaj
         obdobja prepovedi zaprositi za novo dovoljenje, ki je bilo določeno za zadevno osebo, in da torej ne prizna veljavnosti tega
         dovoljenja, vse dokler njegov imetnik ne izpolni pogojev, ki veljajo v prvi državi članici za izdajo novega dovoljenja po
         odvzemu prejšnjega dovoljenja, med katerimi je preizkus sposobnosti za vožnjo, ki dokazuje, da ni več razlogov, ki so upravičevali
         navedeni odvzem. V enakih okoliščinah navedene določbe ne nasprotujejo temu, da država članica na svojem ozemlju ne prizna
         pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica, če je na podlagi navedb
         v tem dovoljenju ali drugih nespornih informacij države članice izdajateljice dokazano, da imetnik tega dovoljenja, ki mu
         je bilo na ozemlju prve države članice odvzeto prejšnje dovoljenje, v času, ko je bilo izdano novo dovoljenje, ni imel običajnega
         prebivališča na ozemlju države članice izdajateljice.

       Možnost začasnega odvzema pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica
      74      S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v zadevi C-329/06 v bistvu sprašuje, ali je treba člena 1(2) in 8(2) in (4) Direktive
         91/439 razlagati tako, da država članica lahko, potem ko so njeni upravni organi odvzeli vozniško dovoljenje, v interesu cestne
         varnosti začasno odvzame pravico do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica,
         kadar je ta sporočila, da bo preverila način izdaje tega novega dovoljenja, kar bi lahko privedlo do njegovega odvzema.

       Pomembnost vprašanja
      75      Nemška vlada v pisnih stališčih, ki se nanašajo na zadevo C-329/06, navaja, da je glede na stališče Češke republike v dopisu
         z dne 14. marca 2006, navedenem v točki 32 te sodbe, v skladu s katerim ta država članica A. Wiedemannu ni odvzela dovoljenja,
         to vprašanje za predhodno odločanje brez pomena.

      76      Treba je opozoriti, da v okviru postopka, določenega v členu 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči
         in Sodiščem, presoja zadevnih dejstev spada v pristojnost nacionalnega sodnika. Le nacionalni sodnik, ki odloča o sporu in
         ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, presodi glede na posebnosti zadeve tako potrebo po izdaji predhodne odločbe,
         da bi lahko izdal sodbo, kot tudi ustreznost vprašanj, ki jih predlaga Sodišču. Zato ker se predloženi vprašanji nanašata
         na razlago prava Skupnosti, je Sodišče načeloma dolžno odločati (glej zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra,
         C‑379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 38; z dne 18. decembra 2007 v zadevi Laval un Partneri, C‑341/05, še neobjavljena v
         ZOdl., točka 45, in z dne 14. februarja 2008 v zadevi Varec, C‑450/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 23).

      77      Vendar je Sodišče presodilo tudi, da mora izjemoma, pri preverjanju lastne pristojnosti, preučiti okoliščine, v katerih mu
         je nacionalno sodišče zadevo predložilo (zgoraj navedena sodba Varec, točka 24, in navedena sodna praksa). Sprejetje predhodne
         odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava
         Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari ali kadar gre za hipotetičen problem
         (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeni sodbi PreussenElektra, točka 39, in Laval un Partneri, točka 46).

      78      V tem primeru nemška vlada ob začetku postopka predhodnega odločanja ne izpodbija pristojnosti Sodišča. Omejila se je na ugotovitev,
         da je zadevno vprašanje po dopisu češkega ministrstva za promet z dne 14. marca 2006 izgubilo pomen, ker ta dopis pomeni dokončno
         zavrnitev čeških organov, da bi začeli postopek odvzema zadevnega češkega vozniškega dovoljenja.

      79      Kljub temu mora nacionalno sodišče – in ne Sodišče – presoditi pomen tega dopisa, da bi določilo, ali zajema tako zavrnitev.
         Vsekakor je zgolj sodišče pristojno odločiti, ali je glede na dogodke, o katerih je obveščeno po predložitveni odločbi, odgovor
         na to vprašanje za predhodno odločanje brez pomena za rešitev spora, v katerem odloča.

      80      Iz tega izhaja, da je treba odgovoriti na postavljeno vprašanje za predhodno odločanje.

       Utemeljenost
      81      Najprej je treba poudariti, da kadar je država članica na podlagi Direktive 91/439 dolžna priznati vozniško dovoljenje, ki
         ga je izdala druga država članica, bi bila koristnost vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj v nevarnosti, če bi bilo
         mogoče, da prva država članica začasno odvzame pravico do vožnje, ki izhaja iz tega dovoljenja, medtem ko druga država članica
         preverja način izdaje.

      82      V takem primeru, čeprav tako preverjanje lahko privede do odvzema zadevnega dovoljenja, bi začasni odvzem pravice do vožnje,
         ki izhaja iz tega dovoljenja, temeljil na domnevi nezakonitosti tega dovoljenja, ki pa ni združljiva s sodno prakso Sodišča,
         navedeno v točki 53 te sodbe, v skladu s katero je treba dejstvo, da ima nekdo vozniško dovoljenje, ki ga je izdala druga
         država članica, šteti kot dokaz, da je imetnik tega dovoljenja na dan, ko mu je bilo izdano, izpolnjeval pogoje za izdajo,
         določene v Direktivi 91/439.

      83      Država članica, ki je, potem ko je osebi odvzela vozniško dovoljenje, na podlagi določb te direktive dolžna priznati dovoljenje,
         ki ga je tej osebi pozneje izdala druga država članica, torej ne more začasno odvzeti pravice do vožnje, ki izhaja iz tega
         novega dovoljenja.

      84      Kljub temu, kadar ima država članica v skladu z drugim delom odgovora iz točke 73 te sodbe izjemoma pravico, da ne prizna
         veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, lahko ta prva država članica imetniku tega dovoljenja
         začasno odvzame pravico do vožnje, medtem ko druga država članica preverja način izdaje tega dovoljenja, zlasti glede spoštovanja
         pogoja prebivališča, ki je določen v členu 7(1)(b) Direktive 91/439, kar bi lahko privedlo do odvzema navedenega dovoljenja.

      85      Poleg tega, kot je bilo navedeno v točki 66 te sodbe, je treba poudariti, da lahko država članica na podlagi člena 8(2) Direktive
         91/439 uporabi svoje nacionalne predpise o omejitvi, začasnem odvzemu, odvzemu ali preklicu pravice do vožnje imetniku vozniškega
         dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, in sicer zaradi njegovega vedenja po izdaji tega dovoljenja.

      86      Glede na zgornjo presojo je treba na tretje vprašanje, postavljeno v zadevi C‑329/06, odgovoriti, da člena 1(2) in 8(2) in
         (4) Direktive 91/439 nasprotujeta temu, da država članica, ki je na podlagi te direktive dolžna priznati pravico do vožnje,
         ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, začasno odvzame to pravico, kadar zadnjenavedena
         država članica preverja način izdaje tega dovoljenja. Navedeni določbi pa v enakem kontekstu ne nasprotujeta temu, da država
         članica začasno odvzame navedeno pravico, če iz navedb v omenjenem dovoljenju ali drugih nespornih informacij te druge države
         članice izhaja, da pogoj prebivališča, določen v členu 7(1)(b) navedene direktive, ob izdaji tega dovoljenja ni bil izpolnjen.

       Stroški
      87      Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenima sodiščema, ti odločita
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člene 1(2), 7(1) in 8(2) in (4) Direktive Sveta 91/439/EGS z dne 29. julija 1991 o vozniških dovoljenjih, kot je bila spremenjena
            z Uredbo (ES) št. 1882/2003 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. septembra 2003, je treba razlagati tako, da nasprotujejo
            temu, da država članica v okoliščinah, kot so v zadevah v glavni stvari, na svojem ozemlju ne prizna pravice do vožnje, ki
            izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica zunaj obdobja prepovedi zaprositi za novo dovoljenje,
            ki je bilo določeno za zadevno osebo, in da torej ne prizna veljavnosti tega dovoljenja, vse dokler njegov imetnik ne izpolni
            pogojev, ki veljajo v prvi državi članici za izdajo novega dovoljenja po odvzemu prejšnjega dovoljenja, med katerimi je preizkus
            sposobnosti za vožnjo, ki dokazuje, da ni več razlogov, ki so upravičevali navedeni odvzem.
      V enakih okoliščinah navedene določbe ne nasprotujejo temu, da država članica na svojem ozemlju ne prizna pravice do vožnje,
            ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica, če je na podlagi navedb v tem dovoljenju
            ali drugih nespornih informacij države članice izdajateljice dokazano, da imetnik tega dovoljenja, ki mu je bilo na ozemlju
            prve države članice odvzeto prejšnje dovoljenje, v času, ko je bilo izdano novo dovoljenje, ni imel običajnega prebivališča
            na ozemlju države članice izdajateljice.
      2)      Člena 1(2) in 8(2) in (4) Direktive 91/439 nasprotujeta temu, da država članica, ki je na podlagi te direktive dolžna priznati
            pravico do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, začasno odvzame to pravico, kadar
            zadnjenavedena država članica preverja način izdaje tega dovoljenja. Navedeni določbi pa v enakem kontekstu ne nasprotujeta
            temu, da država članica začasno odvzame navedeno pravico, če iz navedb v omenjenem dovoljenju ali drugih nespornih informacij
            te druge države članice izhaja, da pogoj prebivališča, določen v členu 7(1)(b) navedene direktive, v času izdaje tega dovoljenja
            ni bil izpolnjen.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 15. januarja 1986. # Derrick Guy Edmund Hurd proti Kenneth Jones (Her Majesty's Inspector of Taxes). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Special Commissioners of Income Tax - Združeno kraljestvo. # Zadeva 44/84.


Sodba Sodišča z dne 30. novembra 1978. # Francesco Bussone proti Ministro dell'agricoltura e foreste. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura di Venasca - Italija. # Zadeva 31/78.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 4. maja 2017.#Haw Par Corp. Ltd proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije GELENKGOLD – Prejšnja figurativna znamke Evropske unije, ki prikazuje tigra – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Pravnomočnost – Z uporabo povečan razlikovalni učinek prejšnje znamke – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Pravica do izjave – Člen 75, drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 – Serija znamk.#Zadeva T-25/16.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 26. junija 2012.#Republika Poljska proti Evropski komisiji.#Pritožba – Skupna ureditev trgov – Prehodni ukrepi, ki jih je treba sprejeti zaradi pristopa novih držav članic – Uredba (ES) št. 60/2004 o ukrepih v sektorju sladkorja – Ničnostna tožba – Rok – Začetek – Zamuda – Nedopustnost – Razlogi – Kršitev načel skupnosti, ki temelji na vladavini prava, in načela učinkovitega pravnega varstva.#Zadeva C‑336/09 P.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-336/09 P,
            zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 24. avgusta 2009,
            Republika Poljska , ki jo je sprva zastopal M. Dowgielewicz, nato M. Szpunar, zastopnika,
            pritožnica,
            druga stranka v postopku je
            Evropska komisija , ki jo zastopajo H. Tserepa-Lacombe, A. Stobiecka-Kuik, A. Szmytkowska in T. van Rijn, zastopniki,
            tožena stranka na prvi stopnji,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, M. Safjan, predsedniki senatov, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, sodniki, C. Toader, sodnica, in J.-J. Kasel (poročevalec), sodnik,
            generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. decembra 2011
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Republika Poljska s pritožbo predlaga razveljavitev sklepa Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 10. junija 2009 v zadevi Poljska proti Komisiji (T-258/04, ZOdl., str. II-1545, v nadaljevanju: izpodbijani sklep), s katerim je to zavrglo njeno tožbo za razglasitev ničnosti členov 5, 6, od (1) do (3), 7(1) in 8(2)(a) Uredbe Komisije (ES) št. 60/2004 z dne 14. januarja 2004 o prehodnih ukrepih v sektorju sladkorja zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 42, str. 125).
            Pravni okvir
            Pogodba o pristopu in Akt o pristopu iz leta 2003
            2. Člen 2(3) Pogodbe med Kraljevino Belgijo, Kraljevino Dansko, Zvezno republiko Nemčijo, Helensko republiko, Kraljevino Španijo, Francosko republiko, Irsko, Italijansko republiko, Velikim vojvodstvom Luksemburg, Kraljevino Nizozemsko, Republiko Avstrijo, Portugalsko republiko, Republiko Finsko, Kraljevino Švedsko, Združenim kraljestvom Velika Britanija in Severna Irska (države članice Evropske unije) in Češko republiko, Republiko Estonijo, Republiko Ciper, Republiko Latvijo, Republiko Litvo, Republiko Madžarsko, Republiko Malto, Republiko Poljsko, Republiko Slovenijo, Slovaško republiko o pristopu Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike k Evropski uniji (UL 2003, L 236, str. 17, v nadaljevanju: Pogodba o pristopu), ki je bila podpisana v Atenah 16. aprila 2003 in jo je Republika Poljska ratificirala 23. julija 2003, določa:
            „Ne glede na odstavek 2 lahko institucije Unije pred pristopom sprejmejo ukrepe, omenjene v [členu 41 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju: Akt o pristopu iz leta 2003), priloženega Pogodbi o pristopu]. Ti ukrepi začnejo veljati le pod pogojem uveljavitve in z dnem uveljavitve [Pogodbe o pristopu].“
            3. Člen 41 Akta o pristopu iz leta 2003 določa:
            „Če so potrebni prehodni ukrepi za olajšanje prehoda iz obstoječe ureditve v novih državah članicah na ureditev, ki izhaja iz uporabe skupne kmetijske politike pod pogoji iz [Akta o pristopu iz leta 2003], Komisija sprejme take ukrepe v skladu s postopkom iz člena 42(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1260/2001 [z dne 19. junija 2001] o skupni ureditvi trgov v sektorju sladkorja [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 33, str. 17)] ali, če je to primerno, iz ustreznih členov drugih uredb o skupni organizaciji kmetijskih trgov ali v skladu z ustreznim postopkom v odboru, kot je opredeljen v zakonodaji, ki se uporablja. Prehodni ukrepi iz tega člena se lahko sprejmejo v obdobju treh let od dne pristopa in njihova uporaba je omejena na to obdobje. Svet lahko na predlog Komisije in po posvetovanju z Evropskim parlamentom soglasno podaljša to obdobje.
            […]“
            4. V poglavju 4 Priloge IV k Aktu o pristopu, ki se nanaša na seznam iz člena 22 tega akta in ima naslov „Kmetijstvo“, je v točkah 1 in 2 določeno:
            „1. Javne zaloge, s katerimi na dan pristopa razpolagajo nove države članice in ki izhajajo iz njihove politike tržne podpore, prevzame Skupnost po vrednosti, pridobljeni z uporabo člena 8 Uredbe Sveta (EGS) št. 1883/78 [z dne 2. avgusta 1978] o splošnih pravilih za financiranje intervencij s strani Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, Jamstvenega oddelka [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 3, str. 266)]. Omenjene zaloge se prevzamejo le pod pogojem, da je javna intervencija za zadevne proizvode zagotovljena po pravilih Skupnosti in da zaloge izpolnjujejo zahteve za intervencijo Skupnosti.
            2. Vse zaloge proizvodov, zasebne in javne, na dan pristopa v prostem prometu na ozemlju novih držav članic, ki presegajo količino, ki jo je mogoče upoštevati kot običajni prenos zalog, je treba odpraviti na stroške novih držav članic.“
            5. Poglavje 5 navedene priloge, naslovljeno „Carinska unija“, določa:
            „[…]
            Uredba [Sveta] (EGS) št. 2913/92 [z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307)] in Uredba [Komisije] (EGS) št. 2454/93 [z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3)] se za nove države članice uporabljata ob upoštevanju naslednjih posebnih določb:
            1. Ne glede na člen 20 Uredbe (EGS) št. 2913/92 je blago, ki je na dan pristopa v razširjeni Skupnosti v začasni hrambi ali v carinski rabi in v postopkih iz členov 4(15)(b) in od (16)(b) do (g) te uredbe, ali ki se prevaža v razširjeni Skupnosti po opravljenih izvoznih formalnostih, ob vnosu v prosti promet oproščeno carin in drugih carinskih ukrepov, pod pogojem, da se predloži eno izmed naslednjih dokazil:
            […]“
            Uredba št. 60/2004
            6. Komisija je 14. januarja 2004 sprejela Uredbo št. 60/2004, s katero je v bistvu in glede tega spora v sektorju sladkorja uveden zlasti sistem obdavčitve, ki pomeni prehodno odstopanje od pravil Skupnosti, ki se sicer uporabljajo.
            7. Člen 5 navedene uredbe tako določa:
            „Odložni postopek
            1. Z odstopanjem od poglavja 5 Priloge IV k Aktu o pristopu [iz leta 2003] in od členov 20 in 214 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 za proizvode pod oznakami KN 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 in 2202, razen tistih iz člena 4(5) Uredbe Komisije (ES) št. 1972/2003 [z dne 10. novembra 2003 o prehodnih ukrepih, ki jih je treba sprejeti v zvezi s trgovino s kmetijskimi proizvodi zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 40, str. 474)], velja erga omnes  stopnja uvozne dajatve, vključno s kakršno koli dodatno uvozno dajatvijo, ki se uporablja na dan sprostitve v prosti promet, če:
            (a) so bili v prostem prometu pred 1. majem 2004 v Skupnosti v sestavi 30. aprila 2004 ali v novi državi članici ter;
            (b) če so 1. maja 2004:
            (i) v začasnem skladiščenju ali
            (ii) v eni od carinskih obravnav ali postopkov iz člena 4(15)(b) in člena 4(16)(b) do (g) Uredbe (EGS) št. 2913/92 v Skupnosti, ali
            (iii) v prevozu potem, ko so bile opravljene izvozne formalnosti v okviru razširjene Skupnosti.
            Ta prvi pododstavek se ne uporablja za proizvode, razen rafiniranega sladkorja C iz sladkorne pese, sirupa izoglukoze C in inulinskega sirupa C pod oznakami KN 1701 99 10, 1701 99 90, 1702 30 10, 1702 40 10, 1702 60 10, 1702 90 30, 1702 60 80 oziroma 1702 90 80, izvožene iz Skupnosti petnajsterice, če uvoznik predloži dokazila, da za proizvode države izvoznice niso bila zahtevana izvozna nadomestila. Na zahtevo uvoznika izvoznik poskrbi, da pridobi overovitev pristojnega organa na izvozni deklaraciji, da za proizvode države izvoznice ni bilo zahtevano izvozno nadomestilo.
            2. Z odstopanjem od poglavja 5 Priloge IV k Aktu o pristopu [iz leta 2003] in od členov 20 in 214 Uredbe (EGS) št. 2913/92 za proizvode pod oznakami KN 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 in 2202, razen tistih iz člena 4(5) Uredbe Komisije (ES) št. 1972/2003, ki prihajajo iz tretjih držav, velja uvozna dajatev, vključno s kakršno koli dodatno uvozno dajatvijo, ki se uporablja na dan sprostitve v prosti promet, če:
            (a) so 1. maja 2004 v postopku aktivnega oplemenitenja iz člena 4(16)(d) ali v postopku začasnega uvoza iz člena 4(16)(f) Uredbe (EGS) št. 2913/92 v novi državi članici;
            (b) so sproščeni v prosti promet 1. maja 2004 ali po tem datumu.“
            8. Člen 6 Uredbe št. 60/2004 določa:
            „Presežne zaloge
            1. V skladu s postopkom iz člena 42(2) Uredbe (ES) št. 1260/2001 Komisija najpozneje do 31. oktobra 2004 določi za vsako novo državo članico količino sladkorja kot takega ali v obliki predelanih proizvodov, izoglukoze in fruktoze, ki presega količino, ki se šteje za običajno količino za prenos zalog 1. maja 2004 in ki jo je treba izločiti iz trga na stroške novih držav članic.
            Za določitev presežne količine se zlasti upošteva razmere med letom pred pristopom glede na prejšnja leta:
            (a) uvoženih in izvoženih količin sladkorja kot takega ali v obliki predelanih proizvodov, izoglukoze in fruktoze;
            (b) proizvodnje, porabe in zalog sladkorja in izoglukoze;
            (c) okoliščin, v katerih so bile zaloge pridobljene.
            2. Nova država članica, ki jo to zadeva, zagotovi izločitev iz trga količine sladkorja ali izoglukoze, ki je enaka presežni količini iz odstavka 1, brez poseganja Skupnosti najpozneje do 30. aprila 2005:
            (a) z izvozom iz Skupnosti brez nadomestila;
            (b) z uporabo na področju goriv;
            (c) z denaturacijo, brez pomoči, za hrano za živali […].
            3. Za uporabo odstavka 2 morajo za zadevne glavne izvajalce pristojni organi novih držav članic 1. maja 2004 imeti na voljo sistem za identifikacijo presežnih količin sladkorja, s katerimi se trguje, bodisi proizvedenih presežnih količin sladkorja kot takega bodisi v predelanih proizvodih, izoglukozi ali fruktozi. […]
            Nova država članica uporablja ta sistem, da zadevne izvajalce prisili, da na lastne stroške izločijo iz trga količino sladkorja ali izoglukoze, enakovredno njihovi določeni individualni presežni količini. Zadevni izvajalci predložijo novi državi članici dokazilo, da so bili proizvodi izločeni iz trga najpozneje do 30. aprila 2005.
            Če tako dokazilo ni predloženo, nova država članica zaračuna znesek, ki je enak zadevni količini, pomnoženi z najvišjimi uvoznimi dajatvami, ki se uporabljajo za zadevni proizvod v obdobju med 1. majem 2004 in 30. aprilom 2005, povečan za EUR 1,21/100 kg za beli sladkor ali ekvivalent suhe snovi.
            Znesek iz tretjega pododstavka se pripiše nacionalnemu proračunu nove države članice.
            […]“
            9. Člen 9 Uredbe št. 60/2004 določa:
            „Ta uredba začne veljati 1. maja 2004 ob pogoju začetka veljavnosti Pogodbe o pristopu […].“
            Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklep
            10. Republika Poljska je 28. junija 2004 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 230 ES vložila tožbo za razglasitev ničnosti členov 5, 6, od (1) do (3), 7(1) in 8(2)(a) Uredbe št. 60/2004.
            11. Komisija je v odgovoru na tožbo trdila, da je bila ta vložena po izteku roka.
            12. Splošno sodišče, ki je odločalo v razširjenem senatu, je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, da tožba ni dopustna.
            13. Sodišče je najprej ugotovilo, da je treba dvomesečni rok za vložitev tožbe iz člena 230, peti odstavek, ES izračunati od dneva objave Uredbe št. 60/2004 v Uradnem listu Evropske unije , to je 15. januarja 2004, in nato ob upoštevanju različnih procesnih rokov razsodilo, da se je celotni rok, določen za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti Uredbe št. 60/2004, iztekel 8. aprila 2004 opolnoči.
            14. Ker je bila tožba Republike Poljske vložena 28. junija 2004, je Splošno sodišče ugotovilo, da je bila vložena prepozno.
            15. Tožba je bila zato zavržena.
            Predlogi strank
            16. Republika Poljska s pritožbo Sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep razveljavi.
            17. Evropska komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in Republiki Poljski naloži plačilo stroškov.
            Pritožba
            18. Republika Poljska navaja pet razlogov v utemeljitev pritožbe zoper izpodbijani sklep. Nanašajo se, prvič, na nepopolno objavo Uredbe št. 60/2004, drugič, na napačno razlago člena 230, četrti odstavek, ES, tretjič, na kršitev načel skupnosti, ki temelji na vladavini prava, in načela učinkovitega pravnega varstva, četrtič, na kršitev načel solidarnosti in dobre vere ter postopkovnih pravil, in petič, na neobstoj obrazložitve.
            19. Naprej je treba proučiti tretji pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načel skupnosti, ki temelji na vladavini prava, in načela učinkovitega pravnega varstva.
            Tretji pritožbeni razlog
            Trditve strank
            20. Republika Poljska trdi, da je Splošno sodišče, ker je ugotovilo, da njena ničnostna tožba ni dopustna, novim državam članicam odvzelo pravico, da na podlagi člena 230, drugi odstavek, ES predlagajo sodni nadzor določb Uredbe št. 40/2004, čeprav je bila ta uredba naslovljena nanje kot države članice.
            21. Republika Poljska opozarja, da se z doslednim izvajanjem predpisov Skupnosti o procesnih rokih izpolnjujeta zahteva po pravni varnosti in potreba po izognitvi vsakršni diskriminaciji ali samovoljnemu ravnanju pri vodenju sodnih postopkov, vendar meni, da s takim izvajanjem ni mogoče upravičiti neenakosti na področju pravnega varstva, ki naj bi bila posledica tega, da naj nove države članice ne bi mogle izpodbijati zakonitosti Uredbe št. 60/2004 kot države članice, čeprav jih ta posamično zadeva.
            22. Republika Poljska se v utemeljitev svojega pritožbenega razloga, prvič, opira na sodbo z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu (294/83, Recueil, str. 1339, točka 23), iz katere naj bi bilo razvidno, da Evropska gospodarska skupnost temelji na vladavini prava, saj se ne države članice ne institucije ne morejo izogniti nadzoru skladnosti svojih aktov s temeljno ustavno listino, Pogodbo ES. Drugič, Republika Poljska se sklicuje na sklepne predloge, ki jih je generalni pravobranilec M. Poiares Maduro predstavil v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Poljska proti Svetu (C-273/04, ZOdl., str. I-8925, točka 50), za ugotovitev, da je Splošno sodišče očitno kršilo načela skupnosti, ki temelji na vladavini prava, in načelo učinkovitega pravnega varstva.
            23. Komisija trdi, da Splošno sodišče s tem, da je prepozno vloženo tožbo zavrglo kot nedopustno, ni kršilo niti načela učinkovitega pravnega varstva niti načel skupnosti, ki temelji na vladavini prava. Poleg tega naj v nasprotju s trditvami Republike Poljske to, da je ta zaradi začetka veljavnosti Pogodbe o pristopu in Akta o pristopu iz leta 2003 iz položaja tožeče stranke prešla v položaj privilegirane tožeče stranke, ne bi omogočalo odstopanja od načela, da je treba postopkovne roke uporabljati dosledno.
            Presoja Sodišča
            24. Republika Poljska s tem pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je zavrnilo njeno trditev, da je bila Uredba št. 60/2004 naslovljena na vse države članice, vključno z Republiko Poljsko, tako da jo je ta lahko izpodbijala tudi kot tožeča stranka na podlagi člena 230, drugi odstavek, ES.
            25. Glede tega je Splošno sodišče v točki 54 izpodbijanega sklepa najprej poudarilo, da čeprav Akt o pristopu iz leta 2003 posebej določa, da institucije Skupnosti lahko sprejmejo nekatere ukrepe med dnem podpisa tega akta in dnem pristopa novih držav članic, pa ta akt ne določa nobenega odstopanja od sistema nadzora zakonitosti aktov Skupnosti.
            26. Nato je Splošno sodišče v točki 55 tega sklepa s sklicevanjem na sodbo z dne 15. januarja 1987 v zadevi Misset proti Svetu (152/85, Recueil, str. 223, točka 11) opozorilo, da se predpisi Skupnosti o postopkovnih rokih uporabljajo dosledno.
            27. Nazadnje je Splošno sodišče v točki 56 navedenega sklepa ugotovilo, da „če bi bilo treba trditev Republike Poljske razumeti tako, da je menila, da mora, zato da bi lahko vložila tožbo, postati država članica, je treba poudariti, da rok za sprožitev postopka iz člena 230 ES velja splošno“, in da „[s]tatus države članice v primeru Republike Poljske ni bil potreben“. Splošno sodišče je dodalo, da „[t]a rok za sprožitev postopka vsekakor velja zanjo kot pravno osebo“.
            28. Za odločitev o vprašanju, ali bi Republika Poljska lahko veljavno izpodbijala Uredbo št. 60/2004 kot tožeča stranka na podlagi člena 230, drugi odstavek, ES, je treba opozoriti, da člen 2(3) Pogodbe o pristopu izrecno določa možnost, da institucije Unije pred pristopom sprejmejo nekatere ukrepe.
            29. Med te ukrepe spada predvsem člen 41 Akta o pristopu iz leta 2003, v skladu s katerim je Komisija pristojna za sprejetje vseh prehodnih ukrepov, ki so potrebni za olajšanje prehoda z obstoječe ureditve v novih državah članicah na ureditev, ki izhaja iz uporabe skupne kmetijske politike.
            30. Uredba št. 60/2004 je bila sprejeta na podlagi tega člena in spada, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 27 sklepnih predlogov, med akte, katerih sprejetje je odvisno od pristopa.
            31. Ker je bila Uredba št. 60/2004 sprejeta med dnem podpisa Pogodbe o pristopu in Akta o pristopu iz leta 2003 ter dnem začetka njune veljavnosti, se torej razlikuje od drugih določb, ki spadajo v acquis communautaire  in so že veljale ob podpisu Pogodbe o pristopu in Akta o pristopu iz leta 2003.
            32. Dalje, čeprav je bila Uredba št. 60/2004 objavljena v Uradnem listu Evropske unije  pred pristopom novih držav članic, ni sporno, da so se morali ukrepi, določeni s to uredbo, za te nove države članice od njihovega pristopa k Uniji uporabljati prednostno. Ta uredba je tako v skladu s svojim členom 9 začela veljati šele z dnem začetka veljavnosti in pod pogojem začetka veljavnosti Pogodbe o pristopu.
            33. Iz zgoraj navedenega je razvidno, kot je prav tako poudaril generalni pravobranilec v točkah 39 in 40 sklepnih predlogov, da so se na nove države članice določbe Uredbe št. 60/2004 šele z njihovim pristopom začele nanašati kot na države članice in da morajo te države kot take imeti možnost izpodbijati te določbe.
            34. V obravnavanem primeru je očitno, da se je dvomesečni rok za vložitev tožbe iz člena 230, drugi odstavek, ES zaradi dneva objave Uredbe št. 60/2004 v Uradnem listu Evropske unije  15. januarja 2004 že iztekel, preden je Republika Poljska na dan pristopa k Uniji 1. maja 2004 postala država članica.
            35. Nove države članice torej kot tožeče stranke na podlagi člena 230, drugi odstavek, ES v predpisanem roku niso imele možnosti vložiti tožbe zoper akte, sprejete na podlagi člena 2(3) Pogodbe o pristopu.
            36. Opozoriti je treba, da Unija temelji na vladavini prava in da se v njej nadzoruje skladnost aktov njenih institucij predvsem s Pogodbo in splošnimi pravnimi načeli (glej sodbi z dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, C-402/05 P in C-415/05 P, ZOdl., str. I-6351, točka 281, in z dne 29. junija 2010 v zadevi E in F, C-550/09, ZOdl., str. I-6213, točka 44).
            37. Unija temelji prav na teh načelih in njihovo spoštovanje pomeni, kot odslej izrecno določa člen 4(2) PEU, da se nove države članice obravnavajo enako kot stare.
            38. Zato morajo nove države članice imeti pravico, da na podlagi člena 230, drugi odstavek, ES vložijo tožbo zoper vse akte, ki so tako kot akt, izpodbijan v tem primeru, sprejeti na podlagi člena 2(3) Pogodbe o pristopu in se nanje nanašajo kot na države članice.
            39. Ker so nove države članice postale države članice šele z dnem začetka veljavnosti Pogodbe o pristopu in Akta o pristopu iz leta 2003, je treba upoštevati, da je za te države rok za vložitev tožbe iz člena 230, peti odstavek, ES glede aktov, kakršen je obravnavani v tem primeru, začel teči šele s tem dnem, to je s 1. majem 2004.
            40. Splošno sodišče je torej kljub posebnim okoliščinam te zadeve napačno razsodilo, da za vložitev tožbe iz člena 230 ES ni bilo potrebno, da je Republika Poljska država članica, in je na podlagi tega napačno sklepalo, da je tožba, ki jo je ta država članica 28. junija 2004 vložila zoper Uredbo št. 1972/2003, vložena prepozno in da zato ni dopustna.
            41. Iz navedenega je razvidno, da je treba tretji pritožbeni razlog šteti za utemeljen.
            42. Izpodbijani sklep je zato treba razveljaviti, ne da bi se bilo treba izreči o štirih drugih pritožbenih razlogih, ki jih je navedla Republika Poljska.
            43. Ker Sodišče v tej fazi postopka ne more vsebinsko odločiti o tožbi Republike Poljske, je treba zadevo na podlagi člena 61 Statuta Sodišča vrniti v odločanje Splošnemu sodišču in pridržati odločitev o stroških.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            1. Sklep Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 10. junija 2009 v zadevi Poljska proti Komisiji (T-258/04) se razveljavi.
            2. Zadeva se vrne Splošnemu sodišču v odločanje o predlogih Republike Poljske za razglasitev ničnosti členov 5, 6, od (1) do (3), 7(1) in 8(2)(a) Uredbe Komisije (ES) št. 60/2004 z dne 14. januarja 2004 o prehodnih ukrepih v sektorju sladkorja zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške.
            3. Odločitev o stroških se pridrži.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 8. junija 2016.#Monster Energy Company proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava besedne blagovne znamke Evropske unije GREEN BEANS – Zahteva za vrnitev v prejšnje stanje – Nespoštovanje roka za vložitev tožbe pri Splošnem sodišču.#Zadeva T-585/15.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 6. maja 2014. # Claude Forget proti Evropski komisiji. # Zadeva F-153/12.


Sodba Sodišča z dne 25. januarja 1983. # D. J. Smit Transport BV proti Commissie Grensoverschrijdend Beroepsgoederenvervoer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska. # Zadeva 126/82.


title: Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 30. novembra 2011. # Paul Hartmann AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti Complete - Absolutni razlogi za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Opisnost - Obrazložitev - Proizvodi, ki tvorijo homogeno skupino - Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-123/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 30. novembra 2011 – Hartmann proti UUNT (Complete)
      (Zadeva T-123/10)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti Complete – Absolutni razlogi za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Opisnost – Obrazložitev – Proizvodi, ki so homogena skupina – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, sestavljene izključno
            iz znakov ali pokazateljev, ki so lahko namenjeni razlikovanju značilnosti proizvoda (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)(c))
            (Glej točke 23, 25, 29 in 36.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Ločen preizkus razlogov za
            zavrnitev glede vsakega od proizvodov ali storitev iz zahteve za registracijo – Obveznost obrazložitve zavrnitve registracije
            – Obseg (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)) (Glej točke od 15 do 18.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 20. januarja 2010 (zadeva R 601/2009-4) glede zahteve za registracijo
                  besednega znaka Complete kot znamke Skupnosti.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 20. januarja 2010
                     (R 601/2009-4) se razveljavi.

                  2.

                  	UUNT nosi lastne stroške in stroške družbe Paul Hartmann AG, vključno s stroški, ki jih je imela zadnja v postopku pred odborom
                     za pritožbe.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. februarja 1988. # The Queen proti H. M. Commissioners of Customs and Excise, ex parte: The National Dried Fruit Trade Association. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Zaščitni ukrepi. # Zadeva 77/86.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 18. novembra 1999. # Komisija Evropskih skupnosti proti Svetu Evropske unije. # Pravna podlaga. # Zadeva C-209/97.


Sodba Sodišča z dne 21. februarja 1990. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti - Državna pomoč. # Zadeva C-74/89.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 8. oktobra 2015.#Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction proti Evropski komisiji.#Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa – Varnostni nadzori – – Zavrnitev ponudbe ponudnika – Oddaja naročila drugemu ponudniku – Nepogodbena odgovornost.#Zadeva T-90/14.


Sodba Sodišča z dne 9. marca 1994. # TWD Textilwerke Deggendorf GmbH proti Bundesrepublik Deutschland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen - Nemčija. # Državne pomoči. # Zadeva C-188/92.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. marca 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-83/00.