Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 16. septembra 1998. # Lars Bo Rasmussen proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ocenjevalno poročilo. # Zadeva T-193/96.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 5. decembra 2013.#Nordecon AS in Ramboll Eesti AS proti Rahandusministeerium.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Riigikohus.#Javna naročila – Postopek s pogajanji po predhodni objavi – Možnost, da se naročnik pogaja o ponudbah, ki ne izpolnjujejo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij, navedenih v razpisni dokumentaciji naročila.#Zadeva C‑561/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 5. decembra 2013 (
            *1
         )
      „Javna naročila — Postopek s pogajanji po predhodni objavi — Možnost, da se naročnik pogaja o ponudbah, ki ne izpolnjujejo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij, navedenih v razpisni dokumentaciji naročila“
      V zadevi C‑561/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Riigikohus (Estonija) z odločbo z dne 23. novembra 2012, ki je prispela na Sodišče 5. decembra 2012, v postopku

         Nordecon AS,

         Ramboll Eesti AS

      proti

         Rahandusministeerium,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen (poročevalec), predsednik senata, M. Safjan, J. Malenovský, sodnika, A. Prechal, sodnica, in S. Rodin, sodnik,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Nordecon AS A. Ots,

               —

               za estonsko vlado, M. Linntam in N. Grünberg, agentki,

               —

               za češko vlado M. Smolek in T. Müller, agenta,

               —

               za špansko vlado A. Rubio González, agent,

               —

               za Evropsko komisijo A. Tokár in L. Naaber‑Kivisoo, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 30(2) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Nordecon AS, ki je pravna naslednica družbe Nordecon Infra AS, (v nadaljevanju: Nordecon) in družbo Ramboll Eesti AS (v nadaljevanju: Ramboll Eesti) na eni strani ter Rahandusministeerium (finančno ministrstvo) na drugi zaradi razveljavitve postopka s pogajanji po predhodni objavi za oddajo javnega naročila.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 1(11)(d) Direktive 2004/18 določa:
               „‚Postopki s pogajanji‘ pomenijo tiste postopke, v katerih se naročniki posvetujejo z gospodarskimi subjekti, ki jih izberejo, in se z enim ali več izmed njih pogajajo o pogojih za naročilo.“

               4

               Člen 2 te direktive, naslovljen „Načela za oddajo naročil“, določa:
               „Naročniki morajo obravnavati gospodarske subjekte enakopravno in nediskriminacijsko ter delovati transparentno.“

               5

               Člen 23 navedene direktive, naslovljen „Tehnične specifikacije“, v odstavkih 1 in 2 določa:
               „1.   Tehnične specifikacije iz točke 1 Priloge VI se morajo navesti v dokumentaciji razpisa javnega naročila, kot so objave javnega razpisa, razpisna dokumentacija ali dodatni dokumenti. […]
               2.   Tehnične specifikacije morajo omogočati enakopraven dostop vsem ponudnikom in ne smejo ustvarjati neupravičenih ovir za odpiranje javnih naročil konkurenci.“

               6

               Člen 24 te direktive, naslovljen „Variante“ v odstavkih od 1 do 4 določa:
               „1.   Če je merilo za oddajo ekonomsko najugodnejša ponudba, lahko naročniki dovolijo ponudnikom, da predložijo variante.
               2.   Naročniki morajo navesti v javnem razpisu, ali dovoljujejo predložitev variant ali ne: predložitev variant ni dovoljena brez te navedbe.
               3.   Naročniki, ki dovolijo predložitev variant, morajo v razpisni dokumentaciji navesti minimalne zahteve, ki jih variante morajo izpolniti, ter katere koli posebne zahteve za njihovo predložitev.
               4.   Obravnavati se morajo samo variante, ki izpolnjujejo minimalne zahteve naročnikov.
               […]“

               7

               Člen 30 Direktive 2004/18, naslovljen „Primeri, v katerih je upravičen postopek s pogajanji po predhodni objavi“, v odstavkih od 1 do 3 določa:
               „1.   Naročniki lahko oddajo svoje javno naročilo v postopku s pogajanji po predhodni objavi obvestila v naslednjih primerih:

                        (a)

                        v primeru nepravilnih ponudb ali oddaje ponudb, ki so nesprejemljive po nacionalnih določbah, skladnih s členi 4, 24, 25, 27 in poglavjem VII, kot odgovor na odprti ali omejeni postopek ali konkurenčni dialog, če prvotni pogoji naročila niso bistveno spremenjeni.
                        […]

                        (b)

                        v izjemnih primerih, kadar to zahtevajo značilnosti gradenj, blaga ali storitev ali z njimi povezana tveganja ne dopuščajo, da se cena v celoti določi vnaprej;

                        (c)

                        v primeru, med drugim, storitev kategorije 6 iz Priloge II A in intelektualnih storitev, kot so storitve, ki vključujejo izdelavo projektov gradenj, če so značilnosti storitev, ki jih je treba opraviti, take, da razpisne dokumentacije ni mogoče dovolj natančno določiti tako, da bi bilo mogoče naročilo oddati z izbiro najugodnejšega ponudnika v skladu s pravili, ki veljajo za odprti in omejeni postopek;
                        […]

                  2.   V primerih iz odstavka 1 se naročniki morajo pogajati s ponudniki o ponudbah, ki so jih slednji predložili, da bi jih prilagodili morebitnim zahtevam, ki so jih navedli v javnem razpisu, razpisni dokumentaciji in dodatnih dokumentih, in da bi poiskali najboljšo ponudbo v skladu s členom 53(1).
               3.   Med pogajanji morajo naročniki zagotoviti enakopravnost vseh ponudnikov. Zlasti ne smejo ponujati informacij na diskriminacijski način, zaradi katerega bi lahko nekateri ponudniki dobili prednost pred drugimi.“

         Estonsko pravo

               8

               Člen 27(1) zakona o javnem naročanju (riigihangete seadus, v nadaljevanju: RHS) določa:
               „Postopek s pogajanji po predhodni objavi je postopek oddaje naročila, v katerem lahko vsaka zainteresirana oseba predloži zahtevek za sodelovanje, naročnik pa najmanj tri ponudnike, ki jih je izbral na podlagi objektivnih in nediskriminatornih meril, povabi k predložitvi ponudb in se z njimi o teh ponudbah pogaja, da bi se prilagodile zahtevam iz razpisne dokumentacije in da bi izbral najboljšo ponudbo.“

               9

               Člen 31(5) RHS določa:
               „Če bo naročnik oddal naročilo ponudniku, ki je predložil ekonomsko najugodnejšo ponudbo, in je v javnem razpisu določena možnost, da se poleg rešitev, ki izpolnjujejo vse pogoje iz javnega razpisa in razpisne dokumentacije, predložijo tudi alternativne rešitve, v razpisni dokumentaciji navede zahteve, ki jih morajo alternativne rešitve izpolnjevati, in pogoje za predložitev alternativnih rešitev.“

               10

               Člen 52(1) RHS določa:
               „Če bo oddal naročilo ponudniku, ki je predložil ekonomsko najugodnejšo ponudbo, in je v javnem razpisu dovolil predložitev ponudb z alternativnimi rešitvami, naročnik oceni alternativne rešitve.“

               11

               Člen 67(1) RHS določa:
               „Razen v primerih iz člena 65(4) tega zakona, naročnik odpre vse ponudbe in se s ponudniki pogaja o predloženih ponudbah, da bi se po potrebi prilagodile zahtevam iz javnega razpisa in razpisne dokumentacije in da bi izbral najboljšo ponudbo.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Maanteeamet (urad za ceste) je 25. septembra 2008 začel postopek s pogajanji po predhodni objavi z naslovom „Načrtovanje in gradnja cestnega odseka Aruvalla‑Kose na cesti E263“.

               13

               V točkah 4.3.1 in 4.7.1 priloge III k razpisni dokumentaciji glede naročila, spornega v postopku v glavni stvari, je bila na tem cestnem odseku na območju od kilometra 26,6 do kilometra 32 določena širina vmesnega ločilnega pasu 13,5 metrov, na območju od kilometra 32 do kilometra 40 pa 6 metrov.

               14

               Maanteeamet je 20. januarja 2010 odločil, da so popolne štiri predložene ponudbe, in sicer ponudbi skupin Lemminkäinen in Merko, skupna ponudba družb Ehitusfirma Rand ja Tuulberg AS, Binders SIA ter Insenierbuve SIA in ponudba skupine Nordecon, sestavljene iz družb Nordecon Infra AS in Ramboll Eesti, čeprav je zadnjenavedena skupina v ponudbi predvidela vmesni ločilni pas v širini 6 metrov vzdolž celotne dolžine navedenega cestnega odseka.

               15

               Med pogajanji, ki so sledila predložitvi teh ponudb, je Maanteeamet z dopisom z dne 26. aprila 2010 ponudnikom razen skupini Nordecon predlagal, naj v skladu s predlogom skupine Nordecon v prvotnih ponudbah spremenijo širino vmesnega ločilnega pasu v celotni dolžini zadevnega cestnega odseka na 6 metrov. Po pogajanjih z vsemi ponudniki so slednji do 27. maja 2010, ki ga je kot rok določil naročnik, predložili ponudbe s spremenjeno ceno na podlagi zahtevane spremembe.

               16

               Maanteeamet je z odločbama z dne 10. junija 2010 odločil, da so vse ponudbe popolne in da je bila izbrana skupna ponudba skupine Lemminkäinen, v kateri je bila ponujena najnižja cena.

               17

               Komisija za pritožbe pri Rahandusministeerium je 21. julija 2010 na podlagi pritožbe družbe Nordecon Infra AS ti odločbi odpravila, saj je ugotovila, da se pri postopku s pogajanji po predhodni objavi pogajanja, ki jih opravi naročnik, ne smejo nanašati na elemente, ki izpolnjujejo v temeljni dokumentaciji naročila jasno in nedvoumno določene zahteve, kot so zahteve glede širine vmesnega ločilnega pasu. Generalni direktor Maanteeamet je 27. septembra 2010 zavrnil skupno ponudbo skupine Lemminkäinen in izbral ponudbo skupine Nordecon, v kateri je bila ponujena druga najnižja cena, za ceno iz ponudbe prvonavedene skupine.

               18

               Rahandusministeerium je z odločbo z dne 26. oktobra 2010 na podlagi zahteve za razveljavitev, ki jo je vložila skupina Merko, razveljavil postopek oddaje naročila, ki je sporen v zadevi v glavni stvari, med drugim zato, ker je naročnik nezakonito ugotovil, da je ponudba skupine Nordecon, ki je vsebovala alternativno rešitev, ki z javnim razpisom ni bila dovoljena, popolna ter jo je izbral, in ker se pogajanja, ki jih opravi naročnik, ne smejo nanašati na elemente, ki izpolnjujejo v temeljni dokumentaciji naročila jasno in nedvoumno opredeljene zahteve, kot so zahteve glede širine vmesnega ločilnega pasu zadevnega cestnega odseka.

               19

               Družba Nordecon, ki je medtem postala pravna naslednica družbe Nordecon Infra AS, in družba Ramboll Eesti sta pred Tallinna Halduskohus (upravno sodišče v Tallinu) s tožbo izpodbijali to odločbo, to sodišče pa je s sodbo z dne 2. marca 2011 tožbo zavrnilo. Navedeno sodišče je menilo, da bi moralo biti ugotovljeno, da ponudba tožečih strank v postopku v glavni stvari ni popolna, ker zadevni razpis v nasprotju z določbami členov 31(5) in 52 RHS ni določal možnosti predložitve alternativnih rešitev in oddaje naročila ponudniku, ki je predložil ekonomsko najugodnejšo ponudbo, temveč upoštevanje najnižje cene. Poleg tega se v okviru postopka s pogajanji po predhodni objavi pogajanja lahko nanašajo le na vidike, ki ob predložitvi ponudbe niso določeni in niso navedeni v dokumentaciji razpisa naročila.

               20

               Navedeni družbi sta zoper sodbo na prvi stopnji vložili pritožbo pri Tallinna Ringkonnakohus (pritožbeno sodišče v Talinu). To sodišče je s sodbo z dne 21. decembra 2011 sodbo na prvi stopnji potrdilo.

               21

               Tallinna Ringkonnakohus je v zvezi s točko 8.1 razpisne dokumentacije naročila iz postopka v glavni stvari, s katero je Maanteeamet razen za izvedbo utrditvenih cestnih del (vključno za dovozne ceste) dovolil alternativne rešitve, ugotovilo, da javni razpis ni določal niti možnosti predložitve alternativnih rešitev niti oddaje naročila ponudniku, ki je predložil ekonomsko najugodnejšo ponudbo. Tako naj bi Maanteeamet v nasprotju s členoma 31(5) in 52(1) RHS dovolil predložitev alternativnih rešitev. Zato naj bi bilo treba zavrniti prvotno ponudbo tožečih strank v postopku v glavni stvari.

               22

               Družbi Nordecon in Ramboll Eesti sta pri Riigikohus (vrhovno sodišče) vložili kasacijsko pritožbo, v kateri sta predlagali razveljavitev sodbe Tallinna Ringkonnakohus, izdajo nove sodbe in ugotovitev nezakonitosti odločbe Rahandusministeerium z dne 26. oktobra 2010.

               23

               V skladu z navedbami predložitvenega sodišča ni sporno, da v javnem razpisu ni bila dovoljena predložitev alternativnih rešitev in da merilo za ocenjevanje ponudb ni bila predložitev ekonomsko najugodnejše ponudbe.

               24

               Predložitveno sodišče sicer priznava, da se lahko v okviru postopka s pogajanji po predhodni objavi vsaj delno pogaja o vprašanjih v zvezi s pogoji za oddajo naročila, ne da bi bilo pri tem treba predvideti uporabo alternativnih rešitev, vendar se sprašuje, ali se naročnik lahko pogaja tudi takrat, ko so predložene ponudbe, ki ne izpolnjujejo zavezujočih zahtev iz razpisne dokumentacije, in ali morajo opravljena pogajanja vsaj privesti do tega, da izbrana ponudba izpolnjuje te zavezujoče zahteve.

               25

               V zvezi s tem poudarja, da člen 30(2) Direktive 2004/18 ne določa, ali se lahko med takimi pogajanji ponudbe prilagodijo tudi zavezujočim zahtevam iz tehničnih specifikacij. Če je taka prilagoditev mogoča, se sprašuje, ali je mogoče tudi začeti pogajanja na podlagi ponudb, ki v svoji prvotni obliki navedenih zavezujočih zahtev ne izpolnjujejo v celoti. Predložitveno sodišče meni, da ta direktiva jasno ne določa niti tega, ali mora biti s prilagoditvijo po pogajanjih doseženo, da ponudbe v celoti izpolnjujejo tehnične specifikacije, in ali lahko naročnik tehnične specifikacije zato, da bi bile izpolnjene, tudi spremeni.

               26

               V teh okoliščinah je Riigikohus prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 30(2) Direktive [2004/18] razlagati tako, da javnemu naročniku dovoljuje, da se s ponudniki pogaja o ponudbah, ki ne izpolnjujejo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij naročila?

                        2.

                        Če je odgovor na [prvo vprašanje] pritrdilen: Ali je treba člen 30(2) Direktive 2004/18 razlagati tako, da javnemu naročniku dovoljuje, da med pogajanji, ki sledijo odprtju ponudb, spremeni zavezujoče zahteve iz tehničnih specifikacij, pod pogojem, da se ne spremeni predmet naročila in da je zagotovljeno enako obravnavanje vseh ponudnikov?

                        3.

                        Če je odgovor na [drugo vprašanje] pritrdilen: Ali je treba člen 30(2) Direktive 2004/18 razlagati tako, da nasprotuje pravilu, ki prepoveduje spremembo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij med pogajanji, ki sledijo odprtju ponudb?

                        4.

                        Če je odgovor na [prvo vprašanje] pritrdilen: Ali je treba člen 30(2) Direktive 2004/18 razlagati tako, da javnemu naročniku preprečuje, da kot najboljšo oceni ponudbo, ki po končanih pogajanjih ne izpolnjuje zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij?“

         Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

               27

               Družba Nordecon, ne da bi vložila ugovor nedopustnosti, izpodbija upoštevnost vprašanj za predhodno odločanje, pri čemer trdi, da rešitev spora o glavni stvari ni odvisna od morebitnih odgovorov na ta vprašanja. Trdi zlasti, da poglavitno vprašanje, ki ga postavlja Riigikohus, to je prvo vprašanje, na katerega se navezujejo vsa ostala vprašanja, ni upoštevno, ker se ni pogajalo s ponudniki, ki so predložili nepravilne ponudbe. Tako naj bi ta vprašanja temeljila na napačnih domnevah.

               28

               Glede tega je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je v okviru postopka, določenega v členu 267 PDEU, Sodišče pristojno odločati o razlagi ali veljavnosti prava Unije samo na podlagi dejstev, ki mu jih predloži nacionalno sodišče (glej sodbi z dne 16. marca 1978 v zadevi Oehlschläger, 104/77, Recueil, str. 791, točka 4, in z dne 11. septembra 2008 v zadevi Eckelkamp in drugi, C-11/07, ZOdl., str. I-6845, točka 52, ter sklep z dne 8. novembra 2012 v zadevi SKP, C‑433/11, točka 24).

               29

               V okviru tega postopka, ki temelji na jasni ločitvi pristojnosti med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, je za presojo dejanskega stanja pristojno nacionalno sodišče. Le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato jih je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno vsebinsko obravnavati (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Eckelkamp in drugi, točka 27).

               30

               Vsebinsko obravnavo vprašanja za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (zgoraj navedena sodba Eckelkamp in drugi, točka 28).

               31

               V obravnavani zadevi predložitveno sodišče izhaja iz ugotovitve, da se je naročnik pogajal o ponudbah, ki niso izpolnjevale zavezujočih zahtev iz razpisne dokumentacije, o čemer Sodišče ni pristojno dvomiti. Poleg tega ni podan nobeden od primerov iz točke 30 te sodbe, v katerih bi se lahko zavrnilo odločanje o vprašanju za predhodno odločanje.

               32

               Zato je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopusten.

         Vprašanja za predhodno odločanje

               33

               S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 30(2) Direktive 2004/18 naročniku dovoljuje, da se s ponudniki pogaja o ponudbah, ki ne izpolnjujejo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij naročila.

               34

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 30(2) Direktive 2004/18 v določenih primerih dovoljuje uporabo postopka s pogajanji, da bi se ponudbe, ki so jih predložili ponudniki, prilagodile morebitnim zahtevam iz javnega razpisa, razpisne dokumentacije in dodatnih dokumentov, in da bi se poiskala najboljša ponudba.

               35

               V skladu s členom 2 te direktive morajo naročniki obravnavati gospodarske subjekte enakopravno in nediskriminatorno ter delovati transparentno.

               36

               Sodišče je pojasnilo, da je bistveni namen zahteve po preglednosti zagotoviti neobstoj tveganja favoriziranja in samovolje javnega naročnika (sodba z dne 29. marca 2012 v zadevi SAG ELV Slovensko in drugi, C‑599/10, točka 25).

               37

               Tako mora naročnik, čeprav ima pogajalsko sposobnost v okviru postopka s pogajanji, še vedno paziti, da so zahteve v zvezi z naročilom, ki jih je določil za zavezujoče, izpolnjene. Če ne bi bilo tako, bi bilo kršeno načelo, v skladu s katerim naročniki delujejo transparentno, namena iz prejšnjega odstavka te sodbe pa ne bi bilo mogoče doseči.

               38

               Poleg tega bi s tem, če bi se ponudba, ki ne izpolnjuje zavezujočih zahtev, štela za popolno za namene pogajanj, določanje zavezujočih zahtev v povabilu za oddajo ponudb postalo povsem nekoristno, naročnik pa se s ponudniki ne bi mogel pogajati na podlagi, ki jim je skupna in ki jo tvorijo navedene zahteve, in jih tako ne bi mogel obravnavati enakopravno.

               39

               Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da člen 30(2) Direktive 2004/18 naročniku ne dovoljuje, da se s ponudniki pogaja o ponudbah, ki ne izpolnjujejo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij naročila.

               40

               Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje ni treba odgovoriti na drugo, tretje in četrto vprašanje.

         Stroški

               41

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 30(2) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev naročniku ne dovoljuje, da se s ponudniki pogaja o ponudbah, ki ne izpolnjujejo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij naročila.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: estonščina.


Sodba Sodišča z dne 21. februarja 1984. # Hasselblad (GB) Limited proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva 86/82.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. aprila 2004. # Georgios Orfanopoulos in drugi (C-482/01) in Raffaele Oliveri (C-493/01) proti Land Baden-Württemberg. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Stuttgart - Nemčija. # Prosto gibanje oseb. # Združeni zadevi C-482/01 in C-493/01.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 20. januarja 2009. # Pioneer Hi-Bred International, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti OPTIMUM - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 - Obveznost obrazložitve - Preučevanje dejstev po uradni dolžnosti - Člena 73 in 74(1) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-424/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 20. januarja 2009 – Pioneer Hi‑Bred International proti UUNT (OPTIMUM)
      (Zadeva T-424/07)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti OPTIMUM – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Obveznost obrazložitve – Preučevanje dejstev po uradni dolžnosti – Člena 73 in 74(1) Uredbe (ES) št. 40/94“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka (Uredba Sveta (ES) št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točke od 23 do 26, 28 in 34.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Postopkovne določbe – Preučevanje dejstev po uradni dolžnosti – Obseg (Uredba Sveta (ES) št. 40/94, člen 74)
            (Glej točke od 42 do 49.)
      Predmet

               Razveljavitev odločbe R 288/2007‑2 drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) z dne 11. septembra 2007
                  glede zahteve za registracijo besedne znamke OPTIMUM kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Pioneer Hi‑Bred International, Inc.

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka OPTIMUM za proizvode iz razreda 1 – prijava št. 4893053

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev prijave

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Pioneer Hi-Bred International, Inc. se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 10. maja 1978. # Société pour l'exportation des sucres SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 132/77. #


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 7. oktobra 2010. # Evropska komisija proti Benjamin Gal-Or. # Arbitražna klavzula - Pogodba o finančni pomoči, sklenjena v okviru posebnega programa za raziskave in tehnološki razvoj na področju nejedrske energije - Neizpolnjevanje pogodbe - Vračilo predplačil - Zamudne obresti - Postopek izdaje zamudne sodbe. # Zadeva T-136/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 7. oktobra 2010 – Komisija proti Gal‑Or
      (Zadeva T‑136/09)
      „Arbitražna klavzula – Pogodba o finančni pomoči, sklenjena v okviru posebnega programa za raziskave in tehnološki razvoj na področju nejedrske
         energije – Neizpolnjevanje pogodbe – Vračilo predplačil – Zamudne obresti – Postopek izdaje zamudne sodbe“

      1.                     Postopek – Predložitev zadeve Splošnemu sodišču na podlagi arbitražne klavzule – Pristojnost sodišča Skupnosti, ki izhaja
            izključno iz člena 238 ES in arbitražne klavzule – Terjatev Komisije, ki ne izvira neposredno iz pogodbenih odnosov, temveč
            iz izvršbe sodb, ki so jih izdala nacionalna sodišča – Nepristojnost Splošnega sodišča (člena 238 ES in 240 ES) (Glej točke
            od 32 do 35.)
      2.                     Postopek – Predložitev zadeve Splošnemu sodišču na podlagi arbitražne klavzule – Pogodba o dodelitvi finančne pomoči Skupnosti
            za izvedbo projekta na področju raziskav, tehnološkega razvoja in predstavitvenih dejavnosti – Neizpolnjevanje obveznosti,
            ki izhajajo iz pogodbe – Pravica Komisije, da se ji vrne predplačilo skupaj z zamudnimi obrestmi (člen 238 ES; sklep Sveta
            94/806) (Glej točke 45, 46, 62, 63, 68 in 69.)
      Predmet

               Tožba na podlagi arbitražne klavzule, s katero se zahteva, naj se B. Gal-Orju naloži vračilo zneska 205.611 EUR, ki ga je
                  Komisija nakazala v okviru pogodbe št. IN/004/97, skupaj z zamudnimi obrestmi, ter plačilo zamudnih obresti od zneska 9231,25
                  EUR, kolikor so znašali stroški postopka, ki ga je B. Gal-Or začel proti Komisiji pred nizozemskimi sodišči.

            Izrek

                  1.

                  	Benjamin Gal-Or mora Evropski komisiji plačati glavnico v višini 205.611 EUR, povečano za obresti po stopnji:

                  	–        2,75 % od 2. marca 2003;

                  	–        2,50 % od 7. marca 2003;

                  	–        2,00 % od 6. junija 2003;

                  	–        2,25 % od 6. decembra 2005;

                  	–        2,50 % od 8. marca 2006;

                  	–        2,75 % od 15. junija 2006;

                  	–        3,00 % od 9. avgusta 2006;

                  	–        3,25 % od 11. oktobra 2006;

                  	–        3,50 % od 13. decembra 2006;

                  	–        3,75 % od 14. marca 2007;

                  	–        4,00 % od 13. junija 2007;

                  	–        4,25 % od 9 julija 2008;

                  	–        3,75 % od 15. oktobra 2008;

                  	–        3,25 % od 12. novembra 2008;

                  	–        2,50 % od 10. decembra 2008;

                  	–        2,00 % od 21. januarja 2009;

                  	–        1,50 % od 11. marca 2009;

                  	–        1,25 % od 8. aprila 2009;

                  	–        1,00 % od 13. maja 2009.

                  2.

                  	Tožba se v preostalem zavrne.

                  3.

                  	B. Gal-Orju se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. julija 1990. # SA Sermes proti Directeur des services des douanes de Strasbourg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Colmar - Francija. # Skupna trgovinska politika. # Zadeva C-323/88.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne16. novembra 2010. # Gaetano Mantello. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Stuttgart - Nemčija. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe - Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah - Evropski nalog za prijetje - Okvirni sklep 2002/584/PNZ - Člen 3, točka 2 - Ne bis in idem - Pojem ‚ista dejanja‘ - Pravica izvršitvenega pravosodnega organa, da zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje - Pravnomočna sodba v državi izdaje naloga - Posedovanje prepovedanih drog - Promet s prepovedanimi drogami - Kriminalna združba. # Zadeva C-261/09.

text:
      Zadeva C-261/09
      Gaetano Mantello
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Stuttgart)
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Evropski nalog za prijetje – Okvirni sklep 2002/584/PNZ – Člen 3, točka 2 – Ne bis in idem – Pojem ‚ista dejanja‘ – Pravica izvršitvenega pravosodnega organa, da zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje – Pravnomočna sodba v državi izdaje naloga – Posedovanje prepovedanih drog – Promet s prepovedanimi drogami – Kriminalna združba“
      Povzetek sodbe
      1.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in
            postopkih predaje med državami članicami – Razlogi za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje
      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54; Okvirni sklep Sveta 2002/584, člen 3, točka 2)
      2.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in
            postopkih predaje med državami članicami – Razlogi za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje
      (Okvirni sklep Sveta 2002/584, člen 3, točka 2)
      1.        Za namene izdaje in izvršitve evropskega naloga za prijetje je pojem „ista dejanja“ iz člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa
         2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami samostojen pojem prava Unije. Poleg tega
         je ta pojem naveden tudi v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma in je bil v tem okviru razložen tako, da
         se nanaša le na materialnost dejstev in zajema vse konkretne okoliščine, ki so neločljivo medsebojno povezane, ne glede na
         pravno opredelitev teh dejstev ali pravno zavarovanega interesa. Ob upoštevanju skupnega cilja člena 54 navedene konvencije
         in člena 3(2) navedenega okvirnega sklepa, ki preprečuje, da bi bila oseba znova preganjana ali bi bil zoper njo uveden kazenski
         postopek za ista dejanja, razlaga tega pojma, podana v okviru Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma, enako velja
         tudi za Okvirni sklep 2002/584.

      (Glej točke 39, 40 in 51 ter izrek.)
      2.        V primeru, v katerem je odreditveni pravosodni organ v odgovor na zahtevo za predložitev informacij, ki jih je v smislu člena
         15(2) Okvirnega sklepa 2002/584 zahteval izvršitveni pravosodni organ, v skladu s svojim nacionalnim pravom in ob upoštevanju
         zahtev, ki izhajajo iz pojma „ista dejanja“, kot je določen v členu 3, točka 2, tega okvirnega sklepa, izrecno ugotovil, da
         prejšnja sodba, izdana v njegovem pravnem redu, ni pomenila pravnomočne sodbe, ki bi zajemala dejanja, navedena v njegovem
         nalogu za prijetje, in da torej ni preprečevala pregona, določenega v navedenem nalogu za prijetje, izvršitveni pravosodni
         organ nima nobenega razloga, da bi v povezavi s to sodbo uporabil razlog za obvezno neizvršitev iz navedenega člena 3, točka
         2.

      Za iskano osebo se namreč šteje, da se je pravnomočna sodba za ista dejanja v smislu člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa 2002/584
         nanašala nanjo, če je bil kazenski pregon na podlagi kazenskega postopka pravnomočno ustavljen ali če so pravosodni organi
         države članice sprejeli odločbo, s katero je bil obtoženec pravnomočno oproščen v zvezi z očitanimi dejanji. „Pravnomočnost“
         sodbe, navedena v členu 3, točka 2, tega okvirnega sklepa, spada na področje prava države članice, v kateri je bila ta sodba
         izdana. Tako odločba, s katero v skladu s pravom države članice, ki je zoper neko osebo sprožila kazenski pregon, ni pravnomočno
         ustavljen kazenski postopek na državni ravni za nekatera dejanja, načeloma ne more pomeniti postopkovne ovire za to, da bi
         se kazenski pregon te osebe za ista dejanja morebiti začel ali nadaljeval v eni od držav članic Unije. To velja zlasti kadar
         odreditveni pravosodni organ izrecno navede, da je bila v skladu z njegovim nacionalnim pravom zoper obtoženca izdana pravnomočna
         sodba v zvezi s posamičnimi dejanji nezakonitega posedovanja prepovedane droge, vendar pa pregon, zajet z nalogom za prijetje,
         ki ga je izdal ta organ, temelji na drugih dejanjih, ki se nanašajo na kaznivo dejanje organiziranega kriminala in druga kazniva
         dejanja nezakonitega posedovanja prepovedane droge zaradi preprodaje, ki niso bila zajeta v njegovi prejšnji sodbi, in to
         čeprav so preiskovalni organi imeli nekatere podatke o dejstvih v zvezi s temi kršitvami. Ker je iz odgovora odreditvenega
         pravosodnega organa razvidno, da ni mogoče šteti, da je bil s prvo sodbo, ki jo je izdalo nacionalno sodišče, pravnomočno
         na nacionalni ravni končan postopek v zvezi z dejanji, ki so predmet naloga za prijetje, bi moral izvršitveni pravosodni organ
         izpeljati sklepe iz presoje, ki jo je v odgovor podal odreditveni pravosodni organ.

      (Glej točke od 45 do 47 in od 49 do 51 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 16. novembra 2010(*)

      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Evropski nalog za prijetje – Okvirni sklep 2002/584/PNZ – Člen 3, točka 2 – Ne bis in idem – Pojem ‚ista dejanja‘ – Pravica izvršitvenega pravosodnega organa, da zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje – Pravnomočna sodba v državi izdaje naloga – Posedovanje prepovedanih drog – Promet s prepovedanimi drogami – Kriminalna združba“
      V zadevi C‑261/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 35 EU, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Stuttgart
         (Nemčija) z odločbo z dne 29. junija 2009, ki je prispela na Sodišče 14. julija 2009, v postopku izvršitve evropskega naloga
         za prijetje, izdanega zoper

      Gaetana Mantella,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts in J.‑C. Bonichot, predsedniki senatov, M. Ilešič,
         J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, sodniki, C. Toader (poročevalka) in M. Berger, sodnici,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. julija 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za nemško vlado S. Unzeitig in J. Möller, zastopnika,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za grško vlado T. Papadopoulou in G. Karipsiadis, zastopnika,
      –        za špansko vlado M. Muñoz Pérez, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in B. Beaupère-Manokha, zastopnika,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemsko vlado M. de Ree, zastopnica,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za švedsko vlado A. Falk in C. Meyer-Seitz, zastopnici,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Hathaway, zastopnik, skupaj s S. Lee, barrister,
      –        za Evropsko komisijo S. Grünheid in R. Troosters, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. septembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002
         o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL L 190, str. 1, v nadaljevanju: Okvirni sklep)
         in zlasti načela ne bis in idem.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru izvršitve evropskega naloga za prijetje v Nemčiji v zvezi s sodnimi pregoni, ki jih italijanski
         organi izvajajo zoper G. Mantella in 76 drugih oseb, ki so osumljeni organizacije trgovine s kokainom na območju Vittorie
         (Italija).

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V uvodnih izjavah 1, 5, 8, 10 in 12 Okvirnega sklepa je navedeno:

      „(1) Po zaključkih Evropskega sveta iz Tampereja 15. in 16. oktobra 1999 in zlasti točke 35 teh zaključkov je treba med državami
         članicami odpraviti uradni postopek izročitve oseb, ki so po izrečeni končni sodbi na begu pred zakonom, in skrajšati postopek
         izročitve oseb, ki so osumljene kaznivega dejanja.

      […]
      (5) Zastavljeni cilj Unije, da postane območje svobode, varnosti in pravice, prinaša odpravo postopka izročitve med državami
         članicami in njegovo nadomestitev s sistemom predaje oseb med pravosodnimi organi. Nadalje uvedba novega poenostavljenega
         sistema predaje osumljenih ali obsojenih oseb zaradi kazenskega pregona ali izvršitve kazni omogoča, da se odpravijo sedaj
         zapleteni in zamudni postopki izročitve. Tradicionalno sodelovanje, ki je doslej vladalo med državami članicami, bi moralo,
         v območju svobode, varnosti in pravice, v kazenskopravnih zadevah nadomestiti sistem prostega pretoka pravosodnih odločitev,
         ki obsegajo odločitve pred izrekom kazni in pravnomočne odločbe.

      […]
      (8) Odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje morajo biti pod zadostnim nadzorom, kar pomeni, da bo pravosodni organ
         države članice, kjer bodo zahtevano osebo prijeli, moral odločiti o njeni predaji.

      […]
      (10) Mehanizem evropskega naloga za prijetje temelji na visoki stopnji zaupanja med državami članicami. Njegovo izvajanje
         se lahko zaustavi samo v primeru resnih in nenehnih kršitev načel iz člena 6(1) Pogodbe o Evropski uniji ene od držav članic,
         ki jih ugotovi Svet na podlagi člena 7(1) omenjene pogodbe s posledicami, navedenimi v členu 7(2) te pogodbe.

      […]
      (12) Ta okvirni sklep spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava člen 6 Pogodbe o Evropski uniji in jih
         izraža Listina o temeljnih pravicah Evropske unije, zlasti Poglavje VI Listine. Nič v tem okvirnem sklepu se ne sme razlagati
         kot prepoved zavrnitve predaje osebe, za katero je bil izdan evropski nalog za prijetje, kadar obstaja razlog za prepričanje,
         da je na podlagi objektivnih elementov, bil nalog izdan z namenom kazenskega pregona in kaznovanja osebe na podlagi njenega
         spola, rase, vere, etničnega izvora, državljanstva, jezika, političnega prepričanja ali spolne usmerjenosti, ali da bo oseba
         zaradi katerega od teh razlogov v slabšem položaju.

      […]“
      4        Člen 1 Okvirnega sklepa določa:

      „1.       Evropski nalog za prijetje je sodna odločba, ki jo izda država članica z namenom prijetja in predaje zahtevane osebe s strani
         druge države članice z namenom uvesti kazenski postopek ali izvršiti kazen zapora ali ukrep, vezan na odvzem prostosti.

      2.       Države članice izvršijo vsak evropski nalog za prijetje na osnovi načela medsebojnega priznavanja in v skladu z določbami
         tega okvirnega sklepa.

      3.       Ta okvirni sklep ne spreminja obveznosti, ki izhajajo iz spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel iz člena
         6 Pogodbe o Evropski uniji.“

      5        Člen 2(1) in (2) Okvirnega sklepa določa:

      „1.       Evropski nalog za prijetje se lahko izda za dejanja, ki se po pravu odreditvene države članice kaznujejo z zaporno kaznijo
         ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti najmanj 12 mesecev ali, kadar sta kazen ali ukrep, vezan na odvzem prostosti izrečena,
         za kazni do najmanj štirih mesecev.

      2.       Naslednja kazniva dejanja, če so v odreditveni državi članici kazniva z zaporno kaznijo ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti
         do najmanj treh let, in kot so opredeljena po pravu odreditvene države članice, so po tem okvirnem sklepu in brez ugotavljanja
         dvojne kaznivosti storjenega dejanja razlog za predajo osebe na podlagi evropskega naloga za prijetje:

      –        pripadnost kriminalni združbi,
      […]
      –        nedovoljena trgovina s prepovedanimi drogami,
      […]“
      6        Člen 3 Okvirnega sklepa z naslovom „Razlogi za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“ določa:

      „Izvršitveni pravosodni organ države članice (v nadaljevanju ‚izvršitveni pravosodni organ‘) zavrne izvršitev evropskega naloga
         za prijetje v naslednjih primerih:

      […]
      2.      če izvršitveni pravosodni organ dobi obvestilo, da je zahtevani osebi država članica izrekla pravnomočno sodbo za ista dejanja,
         pod pogojem, da je v primeru izrečene kazni ta kazen že prestala ali se po zakonodaji izvršitvene države članice ne more več
         obsoditi;

      […]“.
      7        Člen 15 Okvirnega sklepa z naslovom „Odločitev o predaji“ določa:

      „1.      Izvršitveni pravosodni organ odloči, v časovnih rokih in pod pogoji, opredeljenimi v tem okvirnem sklepu, ali bo predal prijeto
         osebo.

      2.      Če izvršitveni pravosodni organ ugotovi, da podatki, ki mu jih je poslala odreditvena država članica, ne zadostujejo za odločitev
         o predaji, zahteva, da se mu nujno pošljejo potrebne dodatne informacije, zlasti v zvezi s členi 3 do 5 in členom 8, in lahko
         določi rok za njihovo sprejetje, pri tem pa mora upoštevati časovne roke[,] določene v člen[u] 17.

      3.      Odreditveni pravosodni organ lahko izvršitvenemu pravosodnemu organu kadarkoli pošlje kakršenkoli dodaten koristen podatek.“
      8        Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks,
         Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL L 239, str. 19), podpisane
         v Schengnu (Luksemburg) 19. junija 1990 (v nadaljevanju: KISS), določa:

      „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi
         pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice,
         ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

      9        Člen 57(1) in (2) KISS določa:

      „1.      Če pogodbenica obtoži osebo kaznivega dejanja in pristojni organi te pogodbenice utemeljeno domnevajo, da se obtožba nanaša
         na ista dejanja, za katera je bil sodni postopek že pravnomočno končan v drugi pogodbenici, ti organi, če menijo, da je to
         potrebno, zahtevajo ustrezne informacije od pristojnih organov pogodbenice, na ozemlju katere je bila sodba že izrečena.

      2.      Zahtevane informacije je treba dati čim prej in se upoštevajo pri določanju nadaljnjega poteka postopkov, ki so v teku.“
      10      Iz podatkov, ki se nanašajo na dan začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe in ki so bili objavljeni v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 1. maja 1999 (UL L 114, str. 56), je razvidno, da je Zvezna republika Nemčija podala izjavo na podlagi člena 35(2) EU,
         s katero je priznala pristojnost Sodišča za predhodno odločanje v skladu z določbo člena 35(3)(b) EU.

       Nacionalno pravo
       Nemško pravo
      11      Člen 3, točka 2, Okvirnega sklepa je bil v nemško pravo prenesen s členom 83(1) zakona o mednarodni pravni pomoči v kazenskih
         zadevah z dne 23. decembra 1982 (Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen, v nadaljevanju: IRG) v različici,
         ki izhaja iz zakona o evropskem nalogu za prijetje z dne 20. julija 2006 (Europäischen Haftbefehlsgesetz – BGBI. 2006 I, str. 1721
         – EuHbG). Ta člen, naslovljen „Dodatni pogoji za dopustnost“, določa:

      „Izročitev ni dovoljena, kadar:
      1.      je država članica obtoženi osebi že izrekla pravnomočno sodbo za isto dejanje, na katerem temelji zahteva za izročitev, pod
         pogojem, da je v primeru obsodbe kazen že prestana ali se prestaja oziroma se kazni po zakonodaji države članice, ki je kazen
         naložila, ne more več izvršiti […].

      […]“
       Italijansko pravo
      12      Člena 73 in 74 dekreta predsednika republike št. 309 z dne 9. oktobra 1990 o enotnem besedilu predpisov na področju ureditve,
         ki velja za droge in psihotropne snovi, preprečevanja in zdravljenja toksikomanije in ponovnega uvajanja (v nadaljevanju:
         DPR št. 309/90), določata:

      „Člen 73. Proizvodnja, promet in nezakonito posedovanje drog ali psihotropnih snovi
      1.      Kdor brez dovoljenja iz člena 17 za kakršen koli namen goji, proizvaja, izdeluje, pridobiva, rafinira, prodaja, ponuja ali
         daje v prodajo, odstopa, distribuira, trguje, prevaža, oskrbuje, pošilja, daje ali odpremlja v tranzit ali dostavo droge ali
         psihotropne snovi […], se kaznuje z zaporom od šest do dvajset let in denarno kaznijo od 26.000 EUR do 260.000 EUR.

      […]
      6.      Kazen je višja, če so dejanje storile najmanj tri osebe, ki so delovale skupaj.
      Člen 74. Združba z namenom nezakonitega prometa z drogami in psihotropnimi snovmi.
      1.      Kadar se najmanj tri osebe združijo za storitev več kaznivih dejanj iz člena 73, se tistega, ki spodbuja, ustanovi, vodi,
         organizira ali finančno podpira združbo, kaznuje z zaporom najmanj dvajset let.

      2.      Kdor sodeluje v združbi, se kaznuje z zaporom najmanj deset let.
      3.      Kazen je večja, če je udeležencev deset […].
      […]“
      13      Na podlagi člena 649 italijanskega zakonika o kazenskem postopku „se zoper obtoženega, ki je bil oproščen ali obsojen s pravnomočno
         sodbo ali sklepom, ne sme sprožiti nov kazenski postopek zaradi istega dejanja, razen če se to glede na pravno kvalifikacijo,
         stopnjo resnosti ali okoliščine šteje za drugačno“.

      14      Po navedbah italijanske vlade pa je iz sodne prakse Corte suprema di cassazione (italijansko kasacijsko sodišče) razvidno,
         da „se na izjemo iz člena 649 zakonika o kazenskem postopku ni mogoče sklicevati, kadar dejstvo, zaradi katerega je bila že
         izdana pravnomočna sodba, pomeni predpostavko idealnega steka kaznivih dejanj, saj je mogoče ravnanje, ki je že bilo predmet
         pravnomočne sodbe, ponovno opredeliti kot dejanski element in na podlagi drugačne ali celo alternativne presoje uvrstiti v
         širšo opredelitev obtožbe“.

       Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      15      Tribunale di Catania (Italija) je 7. novembra 2008 izdalo evropski nalog za prijetje (v nadaljevanju: nalog za prijetje) zoper
         G. Mantella, zaradi njegovega prijetja in predaje italijanskim organom v okviru kazenskih pregonov, ki so bili sproženi zoper
         njega. Ta nalog za prijetje temelji na nacionalnem nalogu za prijetje, ki ga je 5. septembra 2008 isto sodišče izdalo zoper
         G. Mantella in 76 soobtožencev.

      16      V utemeljitev naloga za prijetje se G. Mantellu očitata dve dejanji.

      17      Po eni strani naj bi od januarja 2004 do novembra 2005 v okviru kriminalne združbe, v kateri je bilo še najmanj deset drugih
         oseb, sodeloval pri prometu s kokainom, organiziranim v Vittorii (Italija), drugih italijanskih mestih in v Nemčiji. G. Mantello
         naj ne bi deloval samo kot tihotapec in posrednik, ampak naj bi bil odgovoren tudi za preskrbo in trgovanje s kokainom. Vendar
         pa je v skladu s členom 74(1) in (3) DPR št. 309/90 za ta dejanja v italijanskem pravu predpisana kazen zapora najmanj dvajset
         let.

      18      Po drugi strani naj bi v tem obdobju in na istih krajih sam ali v sodelovanju z drugimi nezakonito prevzel pošiljko kokaina,
         jo zadržal in jo predal, prodal ali odstopil drugim. Za ta dejanja se po italijanskem pravu oseba kaznuje z zaporom od osem
         do dvajset let, kazen pa je lahko višja.

      19      V zvezi s tem so bile zoper G. Mantella navedena obteževalna okoliščina, da je združba prek prodajne mreže s kokainom oskrbovala
         mladoletnika.

      20      Kot je razvidno iz nacionalnega naloga za prijetje, je več organov že od januarja 2004 preiskovalo nezakonit promet s kokainom,
         ki se je razširil v deželi Vittorii. Preiskava je v glavnem temeljila na obsežnem prisluškovanju, ki je omogočilo ugotovitev
         obstoja organizirane mreže, ki zajema dve kriminalni združbi, kar je pomenilo možnost uporabe člena 74 DPR št. 309/90. Poleg
         tega je bilo s prisluškovanjem telefonskim pogovorom G. Mantella od 19. januarja do 13. septembra 2005 potrjeno njegovo sodelovanje
         v tej mreži. G. Mantella so preiskovalci na nekaterih njegovih potovanjih tudi zasledovali, med drugim 28. julija in 12. avgusta 2005,
         ko je potoval med Sicilijo (Italija) in Milanom (Italija), ter 12. septembra 2005, ko je potoval med Sicilijo, Esslingenom
         (Nemčija) in Catanio.

      21      Med tem zadnjim potovanjem je G. Mantello kupil 150 gramov kokaina v Esslingenu, ob vrnitvi 13. septembra 2005 zvečer pa ga
         je ob izstopu z vlaka na železniški postaji v Catanii prestregla železniška policija, ki ga je preiskala in odkrila, da je
         prenašal dve vrečki, v katerih je bilo 9,5 grama oziroma 145,96 grama kokaina, kar ustreza od 599 do 719 posameznim odmerkom.

      22      Tribunale di Catania je s sodbo z dne 30. novembra 2005 G. Mantella obsodilo na zaporno kazen 3 let, 6 mesecev in 20 dni ter
         mu naložilo globo 13.000 EUR. Državni tožilec je v obtožnici G. Mantellu očital, da je 13. septembra 2005 nezakonito posedoval
         155,46 grama kokaina, namenjenega preprodaji. Tribunale di Catania je ta dejstva štelo za dokazana. Na predlog G. Mantella
         je navedeno sodišče odločilo po skrajšanem postopku, kar mu je omogočilo zmanjšanje kazni. Corte d’appello di Catania (pritožbeno
         sodišče v Catanii) je s sodbo z dne 18. aprila 2006 to sodbo potrdilo.

      23      Tribunale di Catania je nato G. Mantellu zmanjšalo kazen, tako da je zaporno kazen prestajal le 10 mesecev in 20 dni, prav
         tako pa mu je bila zmanjšana globa.

      24      Potem ko se je 3. decembra 2008 Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart (državno tožilstvo v Stuttgartu) v schengenskem informacijskem
         sistemu (SIS) seznanilo z evropskim nalogom za prijetje, je 29. decembra 2008 odredilo prijetje G. Mantella na njegovem domu
         in njegovo privedbo pred Amtsgericht Stuttgart. G. Mantello je pred sodiščem nasprotoval predaji odreditvenemu pravosodnemu
         organu in se ni odpovedal pravici do pravila specialnosti. Na zahtevo navedenega državnega tožilstva je Oberlandesgericht
         Stuttgart italijanske organe 22. januarja 2009 zaprosilo, naj preverijo, ali sodba z dne 30. novembra 2005 ne izključuje izvršitve
         evropskega naloga za prijetje.

      25      Ker Oberlandesgericht Stuttgart od teh organov ni prejelo nobenih informacij, se je 20. marca 2009 odločilo za odložitev izvršitve
         evropskega naloga za prijetje. Poleg tega je ob upoštevanju dejanskih in pravnih težav zadeve v glavni stvari G. Mantellu
         po uradni dolžnosti dodelilo zagovornika.

      26      Preiskovalni sodnik Tribunale di Catania je pozneje v odgovor na predlog izvršitvenega pravosodnega organa 4. aprila 2009
         kot pravosodni organ izdaje naloga za prijetje pojasnil, da sodba z dne 30. novembra 2005 ne nasprotuje pregonom, navedenim
         v nalogu za prijetje, in da torej ne gre za primer, za katerega bi se uporabljalo načelo ne bis in idem. Državno tožilstvo v Stuttgartu je nato od predložitvenega sodišča zahtevalo izvršitev evropskega naloga za prijetje.

      27      Oberlandesgericht Stuttgart kljub temu sprašuje, ali lahko nasprotuje izvršitvi naloga za prijetja, izdanega zaradi kaznivih
         dejanj organiziranega kriminala, ker so imeli v času preiskave, na podlagi katere je bil G. Mantello obsojen zaradi posedovanja
         kokaina, namenjenega preprodaji, italijanski preiskovalci že dovolj dokazov za njegovo obtožbo in kazenski pregon na podlagi
         točk obtožnice iz naloga za prijetje, med drugim zaradi prometa z drogami v okviru organizirane združbe. Vendar ti preiskovalci
         zaradi interesa preiskave, da bi lahko ustavili ta promet in prijeli še druge vpletene osebe, preiskovalnemu sodniku niso
         poslali informacij in dokazov, ki so jih imeli, niti niso takrat zahtevali pregona zaradi teh dejanj.

      28      Predložitveno sodišče navaja, da bi bilo mogoče po nemškem pravu, kot ga razlaga Bundesgerichtshof, kaznivo dejanje v okviru
         združbe načelno preganjati tudi naknadno, če sta se, prvič, predhodna obtožnica in sodna preiskava nanašali samo na posamična
         dejanja člana take združbe ter če, drugič, obtoženi ni mogel upravičeno pričakovati, da je predhodni postopek zajemal vsa
         dejanja, storjena v okviru združbe. Zdi se, da se predložitveno sodišče ne strinja povsem s tem stališčem Bundesgerichtshof.
         Predlaga namreč, da se doda tretji pogoj, in sicer da preiskovalci ob razglasitvi sodne odločbe za posamično dejanje ne smejo
         upoštevati, da so obstajala druga posamična kazniva dejanja in kaznivo dejanje združevanja, kar se v primeru italijanskih
         preiskovalnih organov ni zgodilo.

      29      Oberlandesgericht Stuttgart še navaja, prvič, da v postopku v glavni stvari ni čezmejnega elementa, saj naj bi morebitni idem sestavljala sodna odločba, izdana v odreditveni državi članici, in ne v drugi državi članici. Drugič, navedeno sodišče navaja,
         da Sodišče v okviru evropskega naloga za prijetje še ni razložilo pojma „ista dejanja“. To sodišče torej sprašuje, ali je
         sodno prakso v okviru KISS mogoče prenesti na položaj, kot je ta v zadevi v glavni stvari.

      30      Glede na to je Oberlandesgericht Stuttgart prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba vprašanje, ali gre za ‚ista dejanja‘ v smislu člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa […] presojati:
      a)      glede na pravo odreditvene države članice ali
      b)      glede na pravo izvršitvene države članice ali
      c)      z neodvisno – za Unijo specifično – razlago pojma ‚ista dejanja‘?
      2.      Če so ob razglasitvi sodbe glede nezakonitega uvoza drog preiskovalni organi imeli podatke in dokaze, ki podpirajo sum sodelovanja
         v [kriminalni] združbi, vendar teh podatkov in dokazov zaradi interesa preiskave niso predložili sodišču in na tej podlagi
         niso sprožili kazenskega pregona, ali navedeni nezakoniti uvoz pomeni ‚isto dejanje‘ v smislu člena 3, točka 2, Okvirnega
         sklepa, kot je sodelovanje v združbi, katere namen je promet z drogami?“

      31      Na predlog predložitvenega sodišča, ki je bil utemeljen z zaskrbljenostjo tega sodišča, da bi se predaja, ki so jo zahtevali
         italijanski organi, zavlekla, je pristojni senat preučil potrebo, da se ta zadeva obravnava po nujnem postopku iz člena 104b
         Poslovnika Sodišča. Pristojni senat je s sklepom z dne 20. julija 2009, sprejetim na podlagi odstavka 1, četrti pododstavek,
         navedenega člena, po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da se temu predlogu ne ugodi.

       Vprašanji za predhodno odločanje
      32      Predložitveno sodišče poskuša z vprašanjema za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali lahko v okoliščinah, kot so te v
         zadevi v glavni stvari, nasprotuje izvršitvi naloga za prijetje na podlagi člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa.

      33      Iz prvega vprašanja, ki se nanaša na to, ali je pojem „ista dejanja“ iz člena 3, točka 2, samostojen pojem prava Unije, je
         namreč razvidno, da če je treba ta pojem – po mnenju predložitvenega sodišča – preučiti zgolj ob upoštevanju prava odreditvene
         države članice ali izvršitvene države članice, mora to sodišče G. Mantella predati. Tako naj bi bilo na eni strani zato, ker
         naj bi bilo kaznivo dejanje v okviru združbe po nemškem pravu, kot ga razlaga Bundesgerichtshof, načelno mogoče preganjati
         tudi naknadno, če sta se, prvič, predhodna obtožnica in sodna preiskava nanašali samo na posamična dejanja člana take združbe
         ter, drugič, če obtoženi ni mogel upravičeno pričakovati, da je predhodni postopek zajemal vsa dejanja, storjena v okviru
         združbe. Na drugi strani ob upoštevanju sodne prakse Corte suprema di cassazione, navedene v točki 14 te sodbe, in podatkov
         iz točke 26 te sodbe, ki jih je preiskovalni sodnik Tribunale di Catania predložil predložitvenemu sodišču 4. aprila 2004,
         sodba, ki jo je 30. novembra 2005 izdalo Tribunale di Catania v italijanskem pravu ne nasprotuje pregonu za kazniva dejanja,
         kot so ta iz naloga za prijetje.

      34      Nasprotno, če je treba pojem „ista dejanja“ šteti za samostojen pojem prava Unije, želi predložitveno sodišče z drugim zastavljenim
         vprašanjem izvedeti, ali v nasprotju z nemškim in italijanskim pravom, kakor ju razlagajo višja sodišča teh držav članic,
         ta določba Okvirnega sklepa zahteva – zato da se omogoči pregon osebe za širše kaznivo dejanje od tistega, ki je že bilo predmet
         pravnomočne sodbe, ki se je nanašala na posamično dejanje – da preiskovalci pri vložitvi prve tožbe, ki je pripeljala do te
         pravnomočne sodbe, ne upoštevajo, da so obstajala druga posamična kazniva dejanja in kaznivo dejanje združevanja, kar se v
         primeru italijanskih preiskovalnih organov ni zgodilo.

      35      Za uvod je treba opozoriti, da je namen Okvirnega sklepa, kot je razvidno zlasti iz njegovega člena 1(1) in (2) ter uvodnih
         izjav 5 in 7, nadomestitev sistema večstranske izročitve med državami članicami s sistemom predaje obsojenih ali osumljenih
         oseb med pravosodnimi organi zaradi izvršitve kazni ali pregona na podlagi načela medsebojnega priznavanja (sodba z dne 6. oktobra 2009
         v zadevi Wolzenburg, C‑123/08, ZOdl., str. I-9621, točka 56).

      36      V načelo medsebojnega priznavanja, na katerem temelji struktura Okvirnega sklepa, je na podlagi člena 1(2) tega sklepa vključeno
         tudi, da so države članice načeloma zavezane k izvršitvi vsakega evropskega naloga za prijetje (sodba z dne 1. decembra 2008
         v zadevi Leymann in Pustovarov, C‑388/08 PPU, ZOdl., str. I-8983, točka 51).

      37      Države članice lahko namreč izvršitev takega naloga odklonijo le v primerih obvezne neizvršitve, določenih v členih 3 in 4
         tega sklepa (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Leymann in Pustovarov, točka 51).

      38      V zvezi s tem pojma „ista dejanja“ iz člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa ni mogoče prepustiti presoji pravosodnih organov
         posameznih držav članic glede na njihovo nacionalno pravo. Iz zahteve po enotni uporabi prava Unije je namreč razvidno, da
         kadar ta določba v zvezi s tem pojmom ne napotuje na pravo držav članic, jo je treba v celotni Uniji razlagati samostojno
         in enotno (glej po analogiji sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi Kozłowski, C‑66/08, ZOdl., str. I‑6041, točki 41 in 42).
         Pomeni torej samostojen pojem prava Unije, ki je kot tak lahko predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga vloži
         katero koli sodišče, ki odloča o sporu v zvezi s tem, pod pogoji, opredeljenimi pod naslovom VII Protokola št. 36 k PDEU,
         ki se nanaša na prehodne določbe.

      39      Opozoriti je treba, da je pojem „ista dejanja“ naveden tudi v členu 54 KISS. V tem okviru je bil navedeni pojem razložen tako,
         da se nanaša le na materialnost dejstev in zajema vse konkretne okoliščine, ki so neločljivo medsebojno povezane, ne glede
         na pravno opredelitev teh dejstev ali pravno zavarovanega interesa (glej sodbi z dne 9. marca 2006 v zadevi Van Esbroeck,
         C‑436/04, ZOdl., str. I-2333, točke 27, 32 in 36, in z dne 28. septembra 2006 v zadevi Van Straaten, C‑150/05, ZOdl., str. I-9327,
         točke 41, 47 in 48).

      40      Ob upoštevanju skupnega cilja členov 54 KISS in 3(2) Okvirnega sklepa, ki preprečuje, da bi bila oseba znova preganjana ali
         bi bil zoper njo uveden kazenski postopek za ista dejanja, je treba priznati, da razlaga tega pojma, podana v okviru KISS,
         enako velja tudi za Okvirni sklep.

      41      Potem ko izvršitveni pravosodni organ izve, da v neki državi članici obstaja pravnomočna sodba za „ista dejanja“, kot so ta,
         ki so predmet evropskega naloga za prijetje, ki mu je bil vročen, mora navedeni organ v skladu s členom 3, točka 2, Okvirnega
         sklepa zavrniti izvršitev navedenega naloga za prijetje, pod pogojem, da je v primeru obsodbe ta sankcija že izvršena, se
         izvršuje ali pa se je po zakonodaji izvršitvene države članice ne more več izvršiti.

      42      Predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja, da se na prvi pogled nagiba k temu, da se dejanja,
         na katera se opira pravnomočna sodba z dne 30. novembra 2005, in sicer to, da je G. Mantello 13. septembra 2005 v Vittorii
         posedoval 155,46 g kokaina, in ki se nanašajo na pojem „ista dejanja“, razlikujejo od dejanj, navedenih v nalogu za prijetje,
         in sicer, prvič, dejanj, ki segajo v čas med januarjem 2004 in novembrom 2005 in se nanašajo na sodelovanje G. Mantella v
         kriminalni združbi v vlogi tihotapca, posrednika in odgovornega za preskrbo, in drugič, dejanj v zvezi z nezakonitim posedovanjem
         droge v tem času v več italijanskih in nemških mestih.

      43      Tako je treba šteti, da se vprašanja predložitvenega sodišča dejansko bolj nanašajo na pojem „pravnomočna sodba“, kot pa na
         pojem „ista dejanja“. To sodišče namreč sprašuje, ali je mogoče – glede na to, da so italijanski preiskovalci ob izdaji sodbe
         z dne 30. novembra 2005 imeli dokaze glede dejanj, ki so se zgodila med januarjem 2004 in novembrom 2005 in ki bi lahko omogočala
         dokaz kaznivega dejanja sodelovanja G. Mantella pri kriminalni združbi ter nezakonito posedovanje prepovedane droge – šteti,
         da ta sodba ni le pravnomočna obsodilna sodba, ki zajema posamična dejanja z dne 13. septembra 2005, za katera je bilo ugotovljeno
         kaznivo dejanje nezakonitega posedovanja prepovedane droge, namenjene preprodaji, temveč tudi sodba, ki preprečuje nadaljnji
         pregon za kazniva dejanja, kot so tista, ki so navedena v nalogu za prijetje.

      44      Povedano drugače, to sodišče sprašuje, ali okoliščina, da so imeli preiskovalni organi dokaze v zvezi z dejanji, ki pomenijo
         kazniva dejanja, navedena v nalogu za prijetje, vendar jih niso predložili v presojo Sodišču v Catanii, ko je to odločilo
         o posamičnih dejanjih z dne 13. septembra 2005, omogoča ugotovitev, da gre za odločbo, ki je primerljiva s pravnomočno sodbo
         za dejanja, navedena v tem nalogu za prijetje.

      45      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se za iskano osebo šteje, da se je pravnomočna sodba za ista dejanja v smislu člena 3,
         točka 2, Okvirnega sklepa nanašala nanjo, če je bil kazenski pregon na podlagi kazenskega postopka pravnomočno ustavljen (glej
         po analogiji sodbi z dne 11. februarja 2003 v združenih zadevah Gözütok in Brügge, C‑187/01 in C‑385/01, Recueil, str. I-1345,
         točka 30, in z dne 22. decembra 2008 v zadevi Turansky, C‑491/07, ZOdl., str. I-11039, točka 32) ali če so pravosodni organi
         države članice sprejeli odločbo, s katero je bil obtoženec pravnomočno oproščen v zvezi z očitanimi dejanji (glej po analogiji
         zgoraj navedeni sodbi Van Straaten, točka 61, in Turansky, točka 33).

      46      „Pravnomočnost“ sodbe, navedena v členu 3, točka 2, Okvirnega sklepa, spada na področje prava države članice, v kateri je
         bila ta sodba izdana.

      47      Tako odločba, s katero v skladu s pravom države članice, ki je zoper neko osebo sprožila kazenski pregon, ni pravnomočno ustavljen
         kazenski postopek na državni ravni za nekatera dejanja, načeloma ne more pomeniti postopkovne ovire za to, da bi se kazenski
         pregon te osebe za ista dejanja morebiti začel ali nadaljeval v eni od držav članic Unije (glej po analogiji zgoraj navedeno
         sodbo Turansky, točka 36).

      48      Tako kot pri sodelovanju, določenem v členu 57 KISS, člen 15(2) Okvirnega sklepa izvršitvenemu pravosodnemu organu države
         članice omogoča, da od pravosodnega organa, na ozemlju katerega je bila izdana sodna odločba, zahteva pravne podatke o natančni
         vrsti te odločbe, zato da se ugotovi, ali se v skladu z nacionalnim pravom ta odločba šteje za odločbo, s katero je bil pravnomočno
         ustavljen kazenski postopek na nacionalni ravni (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Turansky, točka 37).

      49      V zadevi v glavni stvari pa se je predložitveno sodišče sklicevalo prav na sodelovanje, določeno v členu 15(2) Okvirnega sklepa.
         Odreditveni pravosodni organ mu je v odgovoru izrecno navedel, da je bila v skladu z italijanskim pravom zoper obtoženca izdana
         pravnomočna sodba v zvezi s posamičnimi dejanji nezakonitega posedovanja prepovedane droge, vendar pa pregon, zajet z nalogom
         za prijetje, ki ga je izdal ta organ, temelji na drugih dejanjih, ki se nanašajo na kaznivo dejanje organiziranega kriminala
         in druga kazniva dejanja nezakonitega posedovanja prepovedane droge zaradi preprodaje, ki niso bila zajeta v njegovi sodbi
         z dne 30. novembra 2005. Tako je kljub temu, da so preiskovalni organi imeli nekatere podatke o dejstvih v zvezi s temi kršitvami,
         iz odgovora odreditvenega pravosodnega organa razvidno, da ni mogoče šteti, da je bil kazenski postopek s prvo sodbo Tribunale
         di Catania na nacionalni ravni pravnomočno končan v zvezi z dejanji, ki so predmet naloga za prijetje.

      50      Zato bi izvršitveni pravosodni organ – v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, ko je odreditveni pravosodni organ
         v odgovor na zahtevo za predložitev informacij, ki jih je v smislu člena 15(2) Okvirnega sklepa zahteval izvršitveni pravosodni
         organ s predložitvijo ustrezne utemeljitve, izrecno ugotovil, da z njegovo prejšnjo sodbo niso bila zajeta dejanja, navedena
         v nalogu za prijetje, kar torej ni preprečevalo pregona, določenega v navedenem nalogu za prijetje – moral izpeljati sklepe
         iz presoje, ki jo je v odgovor podal odreditveni pravosodni organ.

      51      Glede na navedeno je treba predložitvenemu sodišču odgovoriti, da je za namene izdaje in izvršitve evropskega naloga za prijetje
         pojem „ista dejanja“ iz člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa samostojen pojem prava Unije. V primeru, kot je ta v zadevi v glavni
         stvari – v katerem je odreditveni pravosodni organ v odgovor na zahtevo za predložitev informacij, ki jih je v smislu člena
         15(2) Okvirnega sklepa zahteval izvršitveni pravosodni organ, v skladu s svojim nacionalnim pravom in ob upoštevanju zahtev,
         ki izhajajo iz pojma „ista dejanja“, kot je določen v členu 3, točka 2, Okvirnega sklepa, izrecno ugotovil, da prejšnja sodba,
         izdana v njegovem pravnem redu, ni pomenila pravnomočne sodbe, ki bi zajemala dejanja, navedena v njegovem nalogu za prijetje,
         in da torej ni preprečevala pregona, določenega v navedenem nalogu za prijetje – izvršitveni pravosodni organi nima nobenega
         razloga, da bi v povezavi s to sodbo uporabil razlog za obvezno neizvršitev iz člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa.

       Stroški
      52      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Za namene izdaje in izvršitve evropskega naloga za prijetje je pojem „ista dejanja“ iz člena 3, točka 2, Okvirnega sklepa
            Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami samostojen
            pojem prava Unije.
      V primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari – v katerem je odreditveni pravosodni organ v odgovor na zahtevo za predložitev
            informacij, ki jih je v smislu člena 15(2) tega okvirnega sklepa zahteval izvršitveni pravosodni organ, v skladu s svojim
            nacionalnim pravom in ob upoštevanju zahtev, ki izhajajo iz pojma „ista dejanja“, kot je določen v členu 3, točka 2, tega
            okvirnega sklepa, izrecno ugotovil, da prejšnja sodba, izdana v njegovem pravnem redu, ni pomenila pravnomočne sodbe, ki bi
            zajemala dejanja, navedena v njegovem nalogu za prijetje, in da torej ni preprečevala pregona, določenega v navedenem nalogu
            za prijetje – izvršitveni pravosodni organ nima nobenega razloga, da bi v povezavi s to sodbo uporabil razlog za obvezno neizvršitev
            iz navedenega člena 3, točka 2.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.