title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. oktobra 2015.#Nike European Operations Netherlands BV proti Sportland Oy.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Helsingin hovioikeus.#Predhodno odločanje – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Člena 4 in 13 – Postopek zaradi insolventnosti – Škodna dejanja – Tožba za povračilo izplačil, opravljenih pred dnem uvedbe postopka zaradi insolventnosti – Pravo države članice, v kateri je bil uveden postopek zaradi insolventnosti – Pravo druge države članice, ki se uporablja za zadevno dejanje – Pravo, ki ne dopušča ,v ustreznem primeru […] nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja‘ – Dokazno breme.#Zadeva C-310/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 15. oktobra 2015 (
            *
         )
      „Predhodno odločanje — Uredba (ES) št. 1346/2000 — Člena 4 in 13 — Postopek zaradi insolventnosti — Škodljiva dejanja — Tožba za povračilo izplačil, opravljenih pred dnem uvedbe postopka zaradi insolventnosti — Pravo države članice, v kateri je bil uveden postopek zaradi insolventnosti — Pravo druge države članice, ki se uporablja za zadevno dejanje — Pravo, ki ne dopušča ‚v ustreznem primeru […] nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja‘ — Dokazno breme“
      V zadevi C‑310/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Helsingin hovioikeus (pritožbeno sodišče v Helsinkih, Finska) z odločbo z dne 26. junija 2014, ki je prispela na Sodišče 30. junija 2014, v postopku

         Nike European Operations Netherlands BV

      proti

         Sportland Oy, v stečaju,
      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi F. Biltgen, predsednik desetega senata v funkciji predsednika šestega senata, M. Berger (poročevalka), sodnica, in S. Rodin, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Nike European Operations Netherlands BV A. Saarikivi, odvetnik,

               —

               za finsko vlado H. Leppo, agentka,

               —

               za belgijsko vlado M. Jacobs, agentka,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za špansko vlado L. Banciella Rodríguez‑Miñón, agent,

               —

               za Evropsko komisijo E. Paasivirta in M. Wilderspin, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4(2)(m) in 13 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Nike European Operations Netherlands BV (v nadaljevanju: Nike) in Sportland Oy, v stečaju (v nadaljevanju: Sportland), glede tožbe za izpodbijanje pravnih dejanj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodni izjavi 24 Uredbe št. 1346/2000 je navedeno:
               „Avtomatično priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, za katere se praviloma uporablja pravo države, v kateri so bili uvedeni, lahko kolidira pravilom drugih držav članic o izvajanju pravnih dejanj. Za zagotovitev zaščite zakonitih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, je treba predvideti številne izjeme od splošnega pravila.“

               4

               Člen 4 navedene uredbe določa:
               „1.   Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘.
               2.   Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
               […]

                        (m)

                        pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov.“

               5

               Člen 13 te uredbe določa:
               „Člen 4(2)[(m)] se ne uporablja, če oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, dokaže, da:

                        —

                        je za navedeno dejanje odločilno pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki,
                        in

                        —

                        v ustreznem primeru pravo ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja.“

         Finsko pravo

               6

               Člen 10 zakona o vračanju v stečajno maso (takaisinsaannista konkurssipesään annettu laki) določa, da se plačilo dolga, ki je opravljeno manj kot tri mesece pred referenčnim datumom, razglasi za nično, če je bil dolg plačan z neobičajnimi plačilnimi sredstvi ali pred dospelostjo oziroma če se zdi znesek plačila velik glede na velikost stečajne mase.

         Nizozemsko pravo

               7

               Člen 47 zakona o stečaju (Faillissementswet) določa, da je mogoče plačilo zapadlega dolga izpodbijati, le če je dokazano, da je prejemnik plačila ob njegovem prejetju vedel, da je bila pred sodiščem že vložena zahteva za uvedbo postopka zaradi insolventnosti, ali da sta upnik in dolžnik sklenila dogovor z namenom dati prednost upniku v škodo drugih upnikov.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               Družba Sportland s sedežem v Helsinkih (Finska) se je ukvarjala z maloprodajo proizvodov, ki jih je dobavljala družba Nike s sedežev v Hilversumu (Nizozemska) v skladu s franšizno pogodbo. V skladu s to pogodbo, za katero se uporablja nizozemsko pravo, je družba Sportland družbi Nike plačala zapadle dolgove iz naslova nakupa delnic, na katere se navedena pogodba nanaša, z desetimi različnimi plačili, razporejenimi v obdobju od 10. februarja 2009 do 20. maja 2009, v skupnem znesku 195.108,15 EUR.

               9

               Helsingin käräjäoikeus (prvostopenjsko sodišče v Helsinkih) je 26. maja 2009 na podlagi tožbe z dne 5. maja 2009 uvedlo postopek zaradi insolventnosti v zvezi z družbo Sportland. Ta je pri Helsingin käräjäoikeus vložila tožbo, s katero je izpodbijala plačila iz prejšnje točke te sodbe in predlagala, naj se družbi Nike naloži vračilo plačanih zneskov in obresti v skladu s členom 10 zakona o vračanju v stečajno maso.

               10

               Družba Nike je predlagala zavrnitev tožbe. Sklicevala se je med drugim na člen 13 Uredbe št. 1346/2000 in trdila, da se za izpodbijana plačila uporablja nizozemsko pravo. Na podlagi člena 47 zakona o stečaju pa naj teh plačil ne bi bilo mogoče razglasiti za nična.

               11

               Helsingin käräjäoikeus je ugodilo tožbi družbe Sportland. Med drugim je ugotovilo, da izvedenec, ki se je udeležil postopka pred njim, ni preučil vprašanja, ali se lahko po nizozemskem pravu ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve v glavni stvari plačila vrnejo v stečajno maso. To sodišče je ugotovilo, da družba Nike ni dokazala, da za namene člena 13 navedene uredbe plačil ni mogoče izpodbijati.

               12

               Družba Nike, ki je menila, da je dovolj pojasnila vsebino nizozemske zakonodaje, je zoper to odločbo vložila pritožbo pri Helsingin hovioikeus (pritožbeno sodišče v Helsinkih). Družba Sportland je predlagala, naj se ta pritožba zavrne, med drugim zato, ker naj družba Nike ne bi pojasnila niti vsebine tistih določb nizozemskega prava, ki niso povezane z zakonodajo na področju stečaja, niti splošnih pravnih načel.

               13

               Helsingin hovioikeus v svoji predložitveni odločbi opozarja, da se v skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1346/2000 za postopek zaradi insolventnosti in njegove učinke uporablja pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki. V skladu s členom 4(2)(m) te uredbe naj bi to pravo določalo med drugim pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov. V skladu s členom 13 navedene uredbe pa se člen 4(2)(m) te uredbe ne uporabi, če oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, dokaže, da je za navedeno dejanje upoštevno pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, in v ustreznem primeru to pravo ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja.

               14

               Predložitveno sodišče ugotavlja, da si stranki postopka v glavni stvari nasprotujeta, prvič, glede razlage besedne zveze „v ustreznem primeru […] ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja“, drugič, glede obsega obveznosti družbe Nike, da poda pojasnila o vsebini nizozemskega prava, in tretjič, glede porazdelitve dokaznega bremena med strankama.

               15

               V teh okoliščinah je Helsingin hovioikeus prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da izraz ‚v ustreznem primeru […] navedenega dejanja‘ pomeni, da pravno dejanje ob upoštevanju vseh okoliščin primera ni izpodbojno?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen in se nasprotna stranka v postopku izpodbijanja pravnega dejanja sklicuje na določbe prava v smislu člena 13, prva alinea, te uredbe po katerem je plačilo zapadlega dolga izpodbojno le v okoliščinah, določenih v tem členu, ki pa v tožbi, vloženi na podlagi prava države, v kateri se je začel postopek v primeru insolventnosti, niso navedeni:

                                 (a)

                                 ali obstajajo razlogi, ki prepovedujejo razlago člena 13 navedene uredbe v smislu, da mora stranka, ki izpodbija pravna dejanja, ko izve za to pravno določbo, uveljavljati te okoliščine, če mora po nacionalnem pravu države članice, v kateri se je začel postopek v primeru insolventnosti, navesti vse okoliščine, ki utemeljujejo tožbo za izpodbijanje pravnih dejanj, ali

                                 (b)

                                 mora nasprotna stranka v postopku izpodbijanja pravnih dejanj dokazati, da te okoliščine niso obstajale in zato izpodbijanje v skladu z zadevno določbo ni bilo mogoče, ne da bi se morala stranka, ki izpodbija pravna dejanja, ločeno sklicevati na te okoliščine?

                        3.

                        Neodvisno od odgovora na drugo vprašanje (a): ali je treba člen 13 razlagati tako, da

                                 (a)

                                 nasprotna stranka v postopku izpodbijanja pravnih dejanj nosi dokazno breme za to, da okoliščine, navedene v določbi, v konkretnem primeru niso podane, ali

                                 (b)

                                 se dokazno breme za obstoj teh okoliščin lahko določi na podlagi prava, ki se uporablja za pravno dejanje, države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, in ki določa, da dokazno breme nosi stranka, ki izpodbija pravna dejanja, ali

                                 (c)

                                 se lahko razlaga navedeni člen 13 tudi tako, da se lahko glede tega vprašanja dokaznega bremena odloči v skladu s pravom države, v kateri odloča sodišče?

                        4.

                        Ali je treba ta člen 13 razlagati tako, da izraz ‚ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja‘ poleg določb zakona o postopkih v primeru insolventnosti iz prava, ki velja za dejanje, zajema tudi pravila in splošna načela tega prava, ki se uporabljajo za dejanje?

                        5.

                        Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen:

                                 (a)

                                 Ali je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da mora nasprotna stranka v postopku izpodbijanja pravnih dejanj dokazati, da pravo v smislu tega člena 13 ne vsebuje splošnih ali drugih predpisov in načel, po katerih bi bilo izpodbijanje na podlagi predstavljenih dejstev mogoče, in

                                 (b)

                                 ali je v skladu z navedenim členom 13 mogoče, da sodišče, če meni, da je nasprotna stranka v postopku izpodbijanja pravnih dejanj podala dovolj pojasnil v zvezi s tem, od druge stranke zahteva dokaz o določbi ali načelu insolvenčne zakonodaje ali splošnega prava, ki se uporablja za dejanje, države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, v smislu tega člena 13, v skladu s katerima je izpodbijanje vseeno mogoče?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               16

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se uporablja, če zadevnega dejanja ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve ni mogoče izpodbijati na podlagi prava, ki se uporablja za to dejanje (v nadaljevanju: lex causae).

               17

               Glede tega je treba ugotoviti, da se besedilo člena 13 navedene uredbe v finščini rahlo razlikuje od drugih jezikovnih različic, zdi se namreč, da ne vsebuje besed „v ustreznem primeru“ ali podobnega izraza. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pa nujnost enotne razlage določbe prava Unije v primeru razhajanja med njenimi jezikovnimi različicami zahteva, da je treba zadevno določbo razlagati glede na sobesedilo in namen predpisa, katerega del je (glej sodbo Christie’s France, C‑41/14, EU:C:2015:119, točka 26 in navedena sodna praksa).

               18

               Glede sobesedila in namena člena 13 Uredbe št. 1346/2000 je treba opozoriti, prvič, da ta člen določa izjemo od splošnega pravila iz člena 4(1) te uredbe, da je pravo, ki se uporablja za postopek zaradi insolventnosti in njegove učinke, pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki (v nadaljevanju: lex fori concursus). Drugič, to izjemo, katere cilj je, kot je navedeno v uvodni izjavi 24 navedene uredbe, varstvo legitimnih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki, je treba razlagati ozko, pri čemer njen obseg ne sme presegati tega, kar je nujno za uresničitev tega cilja (glej sodbo Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, točka 34).

               19

               Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 je tako namenjen varstvu legitimnih pričakovanj osebe, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, pri čemer določa, da se bo za to dejanje tudi po uvedbi postopka zaradi insolventnosti uporabljalo pravo, ki se je zanj uporabljalo na dan, ko je bilo storjeno, in sicer lex causae.

               20

               Iz tega cilja pa je jasno razvidno, da je treba pri uporabi člena 13 Uredbe št. 1346/2000 upoštevati vse okoliščine obravnavanega primera. Ni namreč mogoče legitimno pričakovati, da se bo po uvedbi postopka zaradi insolventnosti presojala veljavnost dejanja, ne da bi se upoštevale te okoliščine, čeprav bi se te morale upoštevati, če tak postopek ne bi bil uveden.

               21

               Poleg tega obveznost ozke razlage izjeme iz člena 13 navedene uredbe nasprotuje široki razlagi obsega tega člena, ki prejemniku koristi od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, omogoča, da se izogne uporabi lex fori concursus s tem, da se zgolj abstraktno sklicuje na to, da zadevno dejanje na podlagi določbe lex causae ni izpodbojno.

               22

               V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se uporablja, če zadevnega dejanja ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve ni mogoče izpodbijati na podlagi lex causae.

         Drugo in tretje vprašanje

               23

               Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, kdo se mora za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 in če se tožena stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja sklicuje na določbo lex causae, v skladu s katero je to dejanje mogoče izpodbijati le v okoliščinah iz te določbe, sklicevati na neobstoj teh okoliščin in predložiti dokaz za to.

               24

               Glede tega je treba opozoriti, da je v skladu s členom 13 navedene uredbe uporabo člena 4(2)(m) mogoče zavrniti, samo če oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, dokaže, da je za navedeno dejanje upoštevno pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, in da to pravo ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja.

               25

               Iz besedila člena 13 Uredbe št. 1346/2000 je torej razvidno, da mora tožena stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja predložiti dokaz, da tega dejanja na podlagi lex causae ni mogoče izpodbijati. Poleg tega navedeni člen 13 z določanjem, da mora ta tožena stranka predložiti dokaz, da ni „nobenega sredstva“ za izpodbijanje zadevnega dejanja in to, kot je razvidno iz točke 22 te sodbe, ob upoštevanju vseh okoliščin obravnavanega primera, tej toženi stranki tudi vsaj implicitno nalaga obveznost, da predloži dokaz tako o obstoju dejstev, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da zadevnega dejanja ni mogoče izpodbijati, kot o neobstoju kakšnega koli dejavnika, ki bi nasprotoval tej ugotovitvi.

               26

               Ker torej člen 13 Uredbe št. 1346/2000 dokazno breme izrecno nalaga toženi stranki, ki se sklicuje na ta člen, tožeča stranka v postopku z zahtevkom na podlagi upoštevnih določb lex fori concursus ne more biti zavezana trditi ali celo predložiti dokaz, da so pogoji za uporabo določbe lex causae, ki bi načeloma omogočala izpodbijanje zadevnega dejanja, kot je člen 47 nizozemskega zakona o stečaju iz postopka v glavni stvari, izpolnjeni.

               27

               Toda čeprav člen 13 navedene uredbe izrecno določa porazdelitev dokaznega bremena, ne vsebuje bolj specifičnih določb v zvezi s postopkovnimi vidiki. Ta člen tako ne vsebuje določb, ki bi se nanašale med drugim na to, kako je treba predložiti dokaze, kateri dokazi so dopustni pred pristojnim nacionalnim sodiščem ali katera načela mora to sodišče uporabiti pri presoji dokazne vrednosti dokazov, ki so mu predloženi.

               28

               Iz ustaljene sodne prakse pa izhaja, da mora ta pravila, kadar v pravu Unije niso usklajena, določiti notranji pravni red posamezne države članice na podlagi načela procesne avtonomije, vendar le če niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in da z njimi ni praktično onemogočeno ali preveč oteženo izvrševanje pravic, ki jih priznava pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, točka 50 in navedena sodna praksa).

               29

               Kar zadeva zlasti načelo učinkovitosti, omenjeno v prejšnji točki te sodbe, to po eni strani nasprotuje uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, ki bi v praksi onemogočala ali pretirano oteževala uporabo člena 13 Uredbe št. 1346/2000 z določanjem prestrogih pravil, zlasti kar zadeva negativni dokaz o neobstoju nekaterih okoliščin. Po drugi strani to načelo nasprotuje premalo strogim nacionalnim dokaznim pravilom, katerih uporaba bi v praksi obrnila dokazno breme iz člena 13 navedene uredbe.

               30

               Vendar zgolj težavnost predložitve dokaza o obstoju okoliščin, v katerih lex causae izključuje izpodbijanje zadevnega dejanja ali, odvisno od primera, o neobstoju z lex causae določenih okoliščin, v katerih je to dejanje mogoče izpodbijati, ne bi bila v nasprotju z načelom učinkovitosti, temveč bi prej izpolnjevala zahtevo iz točke 18 te sodbe o strogi razlagi navedenega člena.

               31

               V teh okoliščinah je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da se mora za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 in če se tožena stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja sklicuje na določbo lex causae, v skladu s katero je to dejanje mogoče izpodbijati le v okoliščinah iz te določbe, ta tožena stranka sklicevati na neobstoj teh okoliščin in predložiti dokaz za to.

         Četrto vprašanje

               32

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da besedna zveza „ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja“ poleg določb lex causae, ki se uporabljajo na področju insolventnosti, zajema vse določbe in splošna načela tega prava.

               33

               Glede tega je iz točke 19 te sodbe razvidno, da je člen 13 navedene uredbe namenjen varstvu legitimnih pričakovanj osebe, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, pri čemer določa, da se bo za to dejanje tudi po uvedbi postopka zaradi insolventnosti uporabljalo lex causae. Poleg tega, kot je razvidno iz točke 22 te sodbe, je treba za uporabo tega člena 13 v korist takega prejemnika koristi upoštevati vse okoliščine obravnavanega primera.

               34

               Zaradi cilja varstva legitimnih pričakovanj in nujnosti upoštevanja vseh okoliščin obravnavanega primera pa je treba člen 13 te uredbe razlagati tako, da mora navedeni prejemnik koristi predložiti dokaz, da zadevnega dejanja ni mogoče izpodbijati niti na podlagi določb lex causae, ki se uporabljajo na področju insolventnosti, niti na podlagi celotnega lex causae.

               35

               Po eni strani namreč besedilo člena 13 Uredbe št. 1346/2000 jasno daje prednost taki razlagi, saj prejemniku koristi od dejanja, ki škoduje, nalaga predložitev dokaza, da ni „nobenega sredstva“ za izpodbijanje tega dejanja. Po drugi strani ne more obstajati legitimno pričakovanje, da se bo dejanje, ki je izpodbojno na podlagi določbe ali splošnega načela lex causae, po uvedbi postopka zaradi insolventnosti presojalo le glede na določbe lex causae, ki se uporabljajo na področju insolventnosti.

               36

               V teh okoliščinah je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se besedna zveza „ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja“ ne nanaša le na določbe lex causae, ki se uporabljajo na področju insolventnosti, ampak tudi na vse določbe in splošna načela tega prava.

         Peto vprašanje

               37

               Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da mora tožena stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja dokazati, da lex causae kot celota ne omogoča izpodbijanja tega dejanja. Poleg tega to sodišče v bistvu sprašuje, ali lahko nacionalno sodišče, ki odloča o takem zahtevku, kadar meni, da je tožena stranka predložila dovolj pojasnil, presodi, da mora tožeča stranka predložiti dokaz o določbi ali načelu lex causae, na podlagi katerih je mogoče navedeno dejanje izpodbijati.

               38

               Prvič, glede vprašanja, ali mora za namene uporabe navedenega člena 13 tožena stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja dokazati, da lex causae kot celota ne omogoča, da bi se izpodbijano dejanje izpodbijalo, je treba opozoriti, da se mora ta tožena stranka, kot je razvidno iz točke 31 te sodbe, sklicevati na neobstoj okoliščin, ki bi omogočale izpodbijanje tega dejanja na podlagi lex causae, in mora predložiti dokaz za to.

               39

               Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 pa ne razlikuje med določbami lex causae, ki se uporabljajo na področju insolventnosti, ter določbami in načeli lex causae, ki se uporabljajo na drugih področjih, temveč določa, da mora navedena tožena stranka predložiti dokaz, da ni „nobenega sredstva“, s katerim bi bilo mogoče izpodbijati zadevno dejanje. Iz besedila tega člena je torej jasno razvidno, da ga je treba razlagati tako, da mora ta tožena stranka dokazati, da lex causae kot celota ne omogoča izpodbijanja tega dejanja.

               40

               Ta ugotovitev je tudi v skladu z načelom, na katero je opozorjeno v točki 18 te sodbe in v skladu s katerim je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 ozko razlagati. Nasprotna razlaga, po kateri bi morala stranka, ki izpodbija, dokazati, da ne obstaja določba ali načelo lex causae, ki bi omogočala izpodbijanje, bi namreč pretirano olajšala uporabo te določbe in bi znatno razširila njen obseg.

               41

               Poleg tega zgolj taka ugotovitev ustreza namenu navedenega člena 13, kakor je naveden v točki 19 te sodbe, in sicer varstvu legitimnih pričakovanj osebe, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, z določanjem, da se bo za to dejanje še naprej uporabljalo pravo, ki se je zanj uporabljalo na dan, ko je bilo storjeno. Na ta dan se je namreč za navedeno dejanje uporabljalo lex causae kot celota, kakor se je uporabljalo zunaj postopka zaradi insolventnosti, pri čemer se v skladu s sodno prakso Sodišča ta člen 13 načeloma ni uporabljal za dejanja, storjena po uvedbi postopka zaradi insolventnosti (glej sodbo Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, točka 36).

               42

               Drugič, glede vprašanja, ali lahko nacionalno sodišče, ki odloča o zahtevku za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja, kadar meni, da je tožena stranka podala dovolj pojasnil, presodi, da mora tožeča stranka predložiti dokaz o določbi ali načelu lex causae, na podlagi katerih je mogoče to dejanje izpodbijati, je treba poudariti, da je iz točke 25 te sodbe razvidno, da mora ta tožena stranka predložiti dokaz, da navedeno dejanje ni izpodbojno.

               43

               Poleg tega je iz točk od 27 do 29 te sodbe razvidno, da ker člen 13 Uredbe št. 1346/2000 ne vsebuje določb, ki bi se nanašale med drugim na to, kako je treba predložiti dokaze, kateri dokazi so dopustni pred pristojnim nacionalnim sodiščem ali katera načela mora to sodišče uporabiti pri presoji dokazne vrednosti dokazov, ki so mu predloženi, jih mora določiti notranji pravni red posamezne države članice na podlagi načela procesne avtonomije, vendar le če se spoštujeta načeli enakovrednosti in učinkovitosti. Načelu učinkovitosti ne bi ustrezala premalo stroga nacionalna dokazna pravila, z uporabo katerih bi se v praksi obrnilo dokazno breme.

               44

               Iz tega sledi, da lahko pristojno nacionalno sodišče presodi, da mora tožeča stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja predložiti dokaz o določbi ali načelu lex causae, na podlagi katerih je mogoče to dejanje izpodbijati, le kadar to sodišče meni, da je tožena stranka najprej dejansko dokazala – glede na pravila, ki se po nacionalnem postopkovnem pravu običajno uporabljajo – da navedeno dejanje po lex causae ni izpodbojno. Vendar določitev – ob upoštevanju načel učinkovitosti in enakovrednosti – meril za presojo, ali je tožeča stranka dejansko predložila ta dokaz, spada v procesno avtonomijo zadevne države članice.

               45

               V teh okoliščinah je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da mora tožena stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja dokazati, da lex causae kot celota ne omogoča izpodbijanja tega dejanja. Nacionalno sodišče, ki odloča o taki tožbi, lahko presodi, da mora tožeča stranka predložiti dokaz o obstoju določbe ali načela lex causae, na podlagi katerih je mogoče to dejanje izpodbijati, le kadar to sodišče meni, da je tožena stranka najprej dejansko dokazala – glede na pravila, ki se po nacionalnem postopkovnem pravu običajno uporabljajo – da navedeno dejanje po lex causae ni izpodbojno.

         Stroški

               46

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 13 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da se uporablja, če zadevnega dejanja ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve ni mogoče izpodbijati na podlagi prava, ki se uporablja za to dejanje (lex causae).

                           2.

                           Za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 in če se tožena stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja sklicuje na določbo prava, ki se uporablja za to dejanje (lex causae), v skladu s katero je to dejanje mogoče izpodbijati le v okoliščinah iz te določbe, se mora ta tožena stranka sklicevati na neobstoj teh okoliščin in predložiti dokaz za to.

                           3.

                           Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da besedna zveza „ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja“ poleg določb prava – ki se uporablja za to dejanje (lex causae) – ki se uporabljajo na področju insolventnosti, zajema vse določbe in splošna načela tega prava.

                           4.

                           Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da mora tožena stranka v postopku z zahtevkom za ničnost, izpodbojnost ali neizvršljivost dejanja dokazati, da pravo, ki se uporablja za to dejanje (lex causae), kot celota ne omogoča izpodbijanja navedenega dejanja. Nacionalno sodišče, ki odloča o taki tožbi, lahko presodi, da mora tožeča stranka predložiti dokaz o obstoju določbe ali načela navedenega prava, na podlagi katerih je mogoče to dejanje izpodbijati, le kadar to sodišče meni, da je tožena stranka najprej dejansko dokazala – glede na pravila, ki se po nacionalnem postopkovnem pravu običajno uporabljajo – da navedeno dejanje po tem pravu lex causae ni izpodbojno.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: finščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. decembra 2005.#Kazenski postopki proti Claude Nadin, Nadin-Lux SA (C-151/04) in Jean-Pascal Durré (C-152/04).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de police de Neufchâteau - Belgija.#Prosti pretok oseb in storitev - Pojem "delavec" - Pogoj podrejenosti - Motorno vozilo - Dan na razpolago od delodajalca - V tujini registrirano vozilo - Delodajalec s sedežem v drugi državi članici - Registracija in obdavčitev motornega vozila.#Združeni zadevi C-151/04 in C-152/04.

text:
      Združeni zadevi C-151/04 in C-152/04
      Kazenska postopka
      proti
      Claudu Nadinu in drugim
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo tribunal de police de Neufchâteau)
      „Prosto gibanje oseb in prosti pretok storitev – Pojem ‚delavec‘ – Pogoj podrejenosti – Motorno vozilo – Uporaba, ki jo omogoči delodajalec – V tujini registrirano vozilo – Delodajalec s sedežem v drugi državi članici – Registracija in obdavčitev motornega vozila“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Meje – Nacionalna ureditev, ki nalaga delavcu, ki ima stalno prebivališče na
            njenem ozemlju, da tam registrira vozilo, čeprav to vozilo pripada njegovemu delodajalcu s sedežem na ozemlju druge države
            članice – Nedopustnost – Utemeljitev – Neobstoj
      (člen 43 ES)
      Člen 43 ES nasprotuje temu, da nacionalna ureditev prve države članice nalaga samozaposlenemu s stalnim prebivališčem v tej
         državi članici, naj tu registrira službeno vozilo družbe, ki ga zaposluje in ki ima sedež v drugi državi članici, če službeno
         vozilo ni namenjeno stalni uporabi predvsem v prvi državi članici niti se ne uporablja na ta način.

      Boj proti izogibanju plačila davka, preprečevanje zlorab, nujnost zanesljive identifikacije, prometna varnost ali okoljska
         politika ne morejo upravičiti take obveznosti registracije.

      (Glej točke 44, 45, 48, 49, 52, 55 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. decembra 2005(*)

      „Prosto gibanje oseb in prosti pretok storitev – Pojem ‚delavec‘ – Pogoj podrejenosti – Motorno vozilo – Uporaba, ki jo omogoči delodajalec – V tujini registrirano vozilo – Delodajalec s sedežem v drugi državi članici – Registracija in obdavčitev motornega vozila“
      V združenih zadevah C-151/04 in C-152/04,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ju je z odločbama z dne 16. januarja
         2004 vložilo tribunal de police de Neufchâteau (Belgija), ki sta prispeli na Sodišče 25. marca 2004, v kazenskih postopkih
         proti

      Claudu Nadinu,

      Nadin-Lux SA (C-151/04)

      in
      Jeanu-Pascalu Durréju (C-152/04),

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann, sodnik, N. Colneric (poročevalka) sodnica, J. N. Cunha Rodrigues in E.
         Levits, sodnika,

      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. februarja 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za J.-P. Durréja J.-F. Cartuyvels, odvetnik,
      –        za belgijsko vlado E. Dominkovits, zastopnica, skupaj z B. van de Walle de Ghelckom, odvetnik,
      –        za finsko vlado T. Pynnä in A. Guimaraes-Purokoski, zastopnici,
      –        za vlado Združenega kraljestva C. White in K. Manji, zastopnika, skupaj s P. Whipple, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Martin in N. B. Rasmussen, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. maja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za predhodno odločanje se nanašata na razlago členov 10 ES, 39 ES, 43 ES in 49 ES.

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh kazenskih postopkov zoper C. Nadina in J.-P. Durréja, s stalnim prebivališčem v
         Belgiji, zaradi kršitve belgijske ureditve, ki določa obvezno registracijo v Belgiji službenih vozil delodajalca s sedežem
         v drugi državi članici.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 10 ES določa:

      „Države članice sprejemajo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo
         iz te pogodbe ali so posledica ukrepov institucij Skupnosti. Tako olajšujejo izpolnjevanje nalog Skupnosti.

       Vzdržijo se vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev te pogodbe.“
      4        Člen 39 ES določa:

      „1.   V Skupnosti se zagotovi prosto gibanje delavcev.
      2.     Prosto gibanje vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo,
         plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji.

      3.     Ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem, zajema pravico:
      a)     sprejeti ponujeno delovno mesto;
      b)     se v ta namen na območju držav članic prosto gibati;
      c)     bivati v državi članici zaradi zaposlitve skladno z določbami zakonov ali drugih predpisov, ki urejajo zaposlovanje državljanov
         te države;

      d)     ostati na ozemlju države članice po prenehanju zaposlitve v tej državi pod pogoji, zajetimi v izvedbenih predpisih, ki jih
         pripravi Komisija.

      Določbe tega člena se ne uporabljajo pri zaposlovanju v državni upravi.“
      5        Člen 43 ES določa:

      „V okviru določb, navedenih v nadaljevanju, se omejitve glede pravice do ustanavljanja za državljane ene države članice na
         ozemlju druge države članice prepovejo. Ta prepoved se uporablja tudi za omejitve pri ustanavljanju agencij, podružnic ali
         hčerinskih družb državljanov katere koli države članice s sedežem na ozemlju katere koli države članice.

      Pravica do ustanavljanja zajema pravico začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba ter pravico do ustanovitve
         in vodenja podjetij, zlasti družb ali podjetij iz drugega odstavka člena 48, pod pogoji, ki jih ob upoštevanju določb poglavja
         o kapitalu za svoje državljane določa zakonodaja države, v kateri se taka ustanovitev izvede.“

      6        Člen 49, prvi odstavek, ES določa:

      „V okviru določb, navedenih v nadaljevanju, se omejitve svobode opravljanja storitev v Skupnosti prepovejo za državljane držav
         članic, ki imajo sedež v eni od držav Skupnosti, vendar ne v državi osebe, ki so ji storitve namenjene.“

       Nacionalna ureditev
      7        Člen 1 kraljevega odloka z dne 20. julija 2001 glede registracije vozil (Moniteur belge z dne 8. avgusta 2001, str. 27031,
         v nadaljevanju: kraljevi odlok iz leta 2001) natančneje določa:

      „Za uporabo tega odloka pomeni:
      […]
      (27) stalni sedež:
      –        trajni in dejanski sedež, kjer ima pravna oseba sedež družbe ali glavno upravo, ali kraj, kjer se eden ali več njenih organov
         srečuje in sprejema odločitve, ali kraj, kjer se izvaja dejavnost, ki je povezana z njeno gospodarsko dejavnostjo ali ciljem
         družbe, ali kjer to osebo predstavlja ena ali več fizičnih oseb, ki delujejo v njenem imenu ali za njen račun.“

      8        Člen 3 tega odloka določa:

      „ 1. Osebe s stalnim prebivališčem v Belgiji vpišejo vozila, ki jih želijo dati v promet v Belgiji, v register vozil iz člena 6,
         čeprav so ta vozila že registrirana v tujini.

      Imeti stalno prebivališče v Belgiji pomeni, da te osebe izpolnjujejo enega od teh pogojev:
      a)     vpisane so v register prebivalstva belgijske občine;
      b)     vpisane so v belgijski trgovski ali obrtniški register kot fizična ali pravna oseba;
      c)     so pravne osebe, ki niso vpisane v belgijski trgovski ali obrtniški register, ustanovljene z mednarodnim, tujim ali belgijskim
         pravom ali na njegovi podlagi in imajo stalni sedež v Belgiji, kjer se vozilo upravlja ali uporablja.

      2.     Vendar v naslednjem primeru registracija v Belgiji – vozil, ki so registrirana v drugi državi – in, ki jih vključijo v promet
         osebe iz odstavka 1 ni obvezna za:

      […]
      (2)   vozilo, ki ga uporablja fizična oseba za opravljanje poklica in je registrirano v drugi državi na ime tujca kot lastnika,
         s katerim je ta oseba povezana s pogodbo o zaposlitvi; potrdilo, ki ga izda uprava, pristojna za DDV, mora biti v vozilu (v nadaljevanju:
         potrdilo o DDV); podrobne pogoje o uporabi vozila določi minister za finance.“

      9        Člen 14 okrožnice št. 1/2000 belgijske davčne uprave z dne 3. maja 2000, z naslovom „Uporaba vozil v Belgiji – ureditev prenosa
         ali neprenosa“, določa:

      „Vozila, na katera se okrožnica nanaša, so vsa vozila z motorjem, ki kot vozila podjetja ne ustrezajo definiciji, povzeti
         v točki 12. Vključeni so avtomobili, kombinirana vozila, manjši avtobusi, terenska vozila itd.

      Kadar taka vozila uporabljajo fizične osebe s stalnim prebivališčem v Belgiji za poklicne potrebe po navodilu delodajalca,
         ki ima sedež v drugi državi članici, ureditev neprenosa izhaja iz uporabe teh vozil na podlagi člena 12a(2), točka 7, zakona
         o DDV, kolikor bi bil sistem začasnega dovoljenja za vstop s popolno oprostitvijo uvoznih dajatev uporaben, če bi bilo to
         vozilo poslano v Belgijo iz tretje države. Dovoljeno je tudi to, da to vozilo uporablja zaposleni s stalnim prebivališčem
         v Belgiji za zasebno uporabo, če je ta zasebna uporaba postranska in priložnostna glede na poklicno rabo in če je ta uporaba
         predvidena s pogodbo o zaposlitvi.

      Glede teh vozil se lahko poseben sistem oprostitve začasnega vstopa in ipso facto sistem neprenosa uporabita le, če so izpolnjeni strogi pogoji, ki so natančno določeni v točki 15.“

      10      V členu 15 te okrožnice so našteti pogoji, ki morajo biti izpolnjeni, da se lahko uporabi sistem začasnega dovoljenja za vstop,
         in je zlasti določeno:

      „[…]
      b)     vozilo mora biti last delodajalca. Glede najetih vozil ali vozil na lizing se napoti na točko 9 zgoraj;
      […]
      f)     če je upravičenec vodilni delavec (poslovodja ali upravitelj družbe), se lahko na posebno ureditev sklicuje le, če ima status
         zaposlenega, in sicer zato da dokaže, da obstaja dejanska podrejenost med njim in družbo. Obstoj podrejenosti pomeni, da vodilni
         v podjetju dokaže, da je pod avtoriteto druge pooblaščene osebe ali pod avtoriteto organa družbe (upravnim svetom, upravnim
         odborom, upravljalnim odborom […]), zoper katero nima odločilnega vpliva. V tem smislu so vodilni enolastniške družbe, ustanovitelji
         družbe ali glavni delničarji v vsakem primeru izključeni iz posebne ureditve.“

      11      Člen 9, prva poved, te okrožnice določa:

      „Če je najeto vozilo ali vozilo na lizing dal na voljo tuj delodajalec, da ga uporablja zaposleni s stalnim prebivališčem
         v Belgiji, ki lahko zahteva posebno ureditev iz točk 14 in 15 spodaj, ta zaposleni lahko zaprosi za potrdilo pod pogoji, ki
         so tam določeni, in ob upoštevanju določenih formalnosti.“

      12      V Belgiji so različni davki na avtomobile tesno povezani z registracijo. Tako je vozilo v tem primeru podvrženo prometnemu
         davku na podlagi člena 94(1), točka 1, Code des taxes assimilées aux impôts sur les revenus (zakon o davkih, podobnih davkom
         na dohodke, v nadaljevanju: CTA).

      13      Ta določba določa:

      „V korist države je določen davek, podoben davkom na dohodke, ki zadeva:
      1.      avtomobile, kombinirana vozila, manjše avtobuse in motocikle, vozila, kot so definirana v ureditvi registracije vozil z motorjem,
         in prikolice, če so ali morajo biti ta vozila opremljena z registrsko tablico, drugačno kot ‚preizkušnja‘ in ‚reklama‘ ali
         začasno drugačno kot mednarodna registrska tablica, ki se podeli v okviru te ureditve.“

      14      Člen 99(1) CTA določa:

      „Za vozila iz člena 94(1) se domneva, da se uporabljajo na javnih cestah v Belgiji, če so ali bi morala biti vpisana v register
         službe za cestni promet.“

      15      Člen 21 CTA, ki določa davek na motorna vozila, določa:

      „Davek je dolžna plačati fizična ali pravna oseba, ki je ali bi morala biti navedena v potrdilu o registraciji, če je ali
         bi moralo biti vozilo vpisano na ime te osebe v registru, ki ga vodi direktorat za registracijo vozil.

      Vozila iz prvega odstavka so avtomobili, kombinirana vozila, počasna kombinirana vozila, manjši avtobusi, reševalna vozila,
         motocikli, tricikli z motorjem, štiricikli z motorjem, manjši tovornjaki, počasni manjši tovornjaki, prikolice za ladje, prikolice
         za kampiranje, prikolice in polprikolice z največjo dovoljeno maso do 3500 kg.“

       Spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
       Zadeva C-151/04
      16      C. Nadin je belgijski državljan, ki stalno prebiva v Belgiji, vendar dela v Luksemburgu kot prokurist družbe Nadin-Lux SA.

      17      Služba za carine in trošarine je 21. marca 2002 pri njem opravila pregled, ker se je vozil z vozilom, ki je bilo registrirano
         v Velikem vojvodstvu Luksemburg in je bilo v lasti družbe Crédit Lease SA s sedežem v Luksemburgu.

      18      Med kazenskim postopkom pred predložitvenim sodiščem je izjavil, da je vozilo kupila družba Nadin-Lux SA, da je naročilnico
         podpisal on in da je vozilo plačala družba Crédit Lease SA. Imel naj bi najemno pogodbo za obdobje približno 42 mesecev, z
         začetkom od januarja 2000.

      19      Iz spisa, priloženega predložitveni odločbi, prav tako izhaja, da je zaprosil za potrdilo o DDV, vendar je bila prošnja zavrnjena
         z obrazložitvijo, da je prokurist v družbi, ki ga je zaposlila.

      20      21. marca 2002 mu je bilo očitano, da je za opravljanje poklica uporabljal vozilo, ki je bilo registrirano v tujini na ime
         tujega lastnika, s katerim je povezan s pogodbo o zaposlitvi, ne da bi imel v vozilu potrdilo o DDV.

      21      C. Nadin meni, da ga je treba obravnavati kot delavca Skupnosti.

       Zadeva C-152/04
      22      J.-P. Durré je belgijski državljan, ki stalno prebiva v Belgiji, vendar dela v Luksemburgu za družbo Delisalade SA.

      23      Služba za carine in trošarine je 15. marca 2002 pri njem v Belgiji opravila pregled, ker se je vozil z vozilom, ki je bilo
         registrirano v Velikem vojvodstvu Luksemburg na ime Delisalade SA.

      24      Ob tem pregledu je J.-P. Durré predložil potrdilo delodajalca v zvezi z uporabo in rabo vozila, in sicer potrdilo organa za
         socialno varnost v Luksemburgu. Pogodba o zaposlitvi med njim in njegovim delodajalcem določa, da le-ta da vozilo na voljo
         prvemu in da se to vozilo lahko uporabi dodatno v zasebne namene. J.-P. Durré ni imel potrdila o DDV.

      25      Delisalade SA je bila najprej enolastniška družba, ki jo je ustanovil J.-P. Durré, leta 1997 pa je postala delniška družba,
         v kateri je zainteresirana oseba manjšinski družabnik in prokurist.

      26      J.-P. Durréju se očita, da 15. marca 2002, ko je stalno prebival v Belgiji, ni registriral vozila, ki ga je nameraval vključiti
         v promet v Belgiji, čeprav je bilo to vozilo že registrirano v tujini.

      27      J.-P. Durré prav tako meni, da ga je treba šteti za delavca Skupnosti.

      28      V teh okoliščinah je tribunal de police de Neufchâteau prekinilo odločanje v obeh zadevah in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo to vprašanje:

      „Ali členi 10, 39, 43 in 49 Pogodbe EGS nasprotujejo temu, da država članica sprejme ukrep, ki nalaga delavcu, ki ima stalno
         prebivališče na njenem ozemlju, da mora v njej registrirati vozilo, čeprav to vozilo pripada njegovemu delodajalcu, družbi,
         ki je ustanovljena na ozemlju druge države članice in s katero je delavec povezan s pogodbo o zaposlitvi, a ima v njej hkrati
         vlogo delničarja, prokurista, pooblaščenca za opravljanje tekočih poslov ali podobno funkcijo?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      29      Predložitveno sodišče sprašuje, ali členi 10 ES, 39 ES, 43 ES in 49 ES nasprotujejo obveznosti, ki je naložena posamezniku
         s stalnim prebivališčem v prvi državi članici, da registrira v tej državi vozilo družbe delodajalca s sedežem v drugi državi
         članici, medtem ko je zaposleni kot stranka pogodbe o zaposlitvi hkrati ali delničar, ali upravitelj, ali vodilni te družbe.

       Status zaposlenega ali samozaposlenega
      30      Medtem ko delavci spadajo v člen 39 ES, so samozaposleni navedeni v členu 43 ES.

      31      Bistvena lastnost delovnega razmerja v smislu člena 39 ES je, da v določenem času oseba za drugo osebo in pod njenim vodstvom
         opravlja storitve, za katere dobi plačilo, medtem ko je treba kot dejavnost samozaposlene osebe v smislu člena 43 ES opredeliti
         vsako dejavnost, pri opravljanju katere oseba ni v razmerju podrejenosti (glej sodbo z dne 20. novembra 2001 v zadevi Jany
         in drugi, C‑268/99, Recueil, str. I-8615, točka 34 in navedena sodna praksa).

      32      Sodišču v sporih o glavni stvari ni treba določiti, ali obstaja podrejenost.

      33      Ker zadevna zakonodaja omogoča zaposlenemu delavcu s stalnim prebivališčem v Belgiji, da se brez obveznosti registracije vozi
         na belgijskem ozemlju s službenim vozilom delodajalca, ki ima sedež v drugi državi članici, je treba preizkusiti, ali je izključitev
         te možnosti za samozaposlene v nasprotju s členom 43 ES.

       Obstoj omejitev svobodnega gibanja samozaposlenih delavcev
      34      Določbe Pogodbe ES v zvezi s svobodnim gibanjem oseb so za državljane Skupnosti namenjene poenostavitvi izvajanja vsakršnih
         poklicnih dejavnosti na celotnem ozemlju Skupnosti in nasprotuje ukrepom, ki bi lahko prikrajšali te državljane pri izvajanju
         gospodarske dejavnosti na ozemlju druge države članice (glej sodbo z dne 15. septembra 2005 v zadevi Komisija proti Danski,
         C-464/02, ZOdl., str. I-7929, točka 34 in navedena sodna praksa).

      35      Določbe ki preprečujejo ali odvračajo državljana druge države članice, da zapusti matično državo in izvršuje pravico do svobodnega
         gibanja, pomenijo torej oviro za to svoboščino, čeprav se uporabljajo neodvisno od državljanstva zadevnih delavcev (sodba
         z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 96, in zgoraj navedena sodba Komisija proti
         Danski, točka 35).

      36      Glede obveznosti registracije na Danskem službenih vozil delodajalca, ki ima sedež v drugi državi članici, za zaposlene s
         stalnim prebivališčem na Danskem je Sodišče že ugotovilo, da ta obveznost pomeni oviro za prosto gibanje delavcev (glej zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Danski, točki 46 in 52). Nedvomno obveznost registracije, kot je ta v zadevi v glavni stvari,
         pomeni ravno tako oviro za prosto gibanje oseb, kolikor določa to obveznost za samozaposlene delavce.

      37      Dejansko ovira dostopnost osebam s stalnim prebivališčem v Belgiji, da bi se zaposlile kot samozaposleni delavci v drugih
         državah članicah, in lahko torej odvrača te osebe od izvajanja pravice do prostega gibanja.

      38      V nasprotju s tem, kar zatrjuje belgijska vlada, obveznost registracije ne izgubi pomena ovire z obrazložitvijo, da lahko
         družba s sedežem v drugi državi članici pridobi registracijo službenega vozila na svoje ime v Belgiji, ne da bi tam imela
         stalno poslovno enoto, zato da bi se izognila temu, da bi ga moral direktor registrirati.

      39      Tak ukrep bi bil lahko sprejet le kot posebni ukrep, ki je izrecno predviden v členu 46(1) ES, ali če zasleduje zakonit cilj,
         skladen s Pogodbo, in bi bil utemeljen z nujnimi razlogi v splošnem interesu. Vendar mora v podobnih primerih njegova uporaba
         zagotoviti uresničitev zadevnega cilja in ne sme preseči tega, kar je nujno potrebno za dosego cilja (glej po analogiji predvsem
         zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski, točka 53 in navedena sodna praksa).

       Utemeljenost omejitve prostega gibanja oseb
      40      S pridržkom nekaterih neupoštevnih izjem v tem primeru obdavčitev avtomobilov ni bila usklajena. Države članice so torej svobodne
         pri izvajanju davčnih pristojnosti na tem področju, če jih izvajajo ob upoštevanju prava Skupnosti (sodba z dne 21. marca
         2002 v zadevi Cura Anlagen, C-451/99, Recueil, str. I‑3193, točka 40).

      41      Iz točk od 75 do 78 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski izhaja, da država članica lahko pri registraciji podvrže davku
         službeno vozilo, ki ga da na voljo delavcu – ki ima v njej stalno prebivališče – družba s sedežem v drugi državi članici,
         če je to vozilo namenjeno predvsem stalni uporabi na ozemlju prve države članice ali če se dejansko uporablja na ta način.

      42      Nacionalni sodnik presodi, ali sta zadevna delavca uporabljala vozili, ki sta jima bili dani na voljo, na ta način.

      43      Če ti pogoji niso bili izpolnjeni, načelo prostega gibanja oseb nasprotuje obveznosti registracije, kot je ta v zadevi v glavni
         stvari, in argumenti, na katere se v tej zadevi sklicuje predvsem belgijska vlada, naj ne bi upravičevali take obveznosti.

      44      Za začetek izhaja predvsem iz točk 80 in 81 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, da če ni okoliščin, naštetih v točki
         39 te sodbe, namen boja proti izogibanju plačila davka naj ne bi bilo utemeljevanje davka in kot posledica obveznost registracije
         ob predpostavki, kot je ta v zadevi v glavni stvari.

      45      Glede preprečevanja zlorab iz sodne prakse izhaja, predvsem iz sodbe z dne 9. marca 1999 v zadevi Centros (C-212/97, Recueil,
         str. I-1459, točka 24), da ima država članica pravico sprejeti ukrepe, ki naj bi preprečili, da njeni državljani ne bi zlorabili
         ugodnosti, ki jih ustvarja Pogodba, in se ne bi izognili moči nacionalne zakonodaje in da upravičenci ne bi zlorabno ali goljufivo
         uporabljali pravil Skupnosti.

      46       Ne glede na to naj splošna domneva o zlorabi ne bi bila utemeljena z okoliščino, da ima samozaposleni delavec, ki prebiva
         v Belgiji, na voljo službeno vozilo delodajalca s sedežem v drugi državi članici (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Komisija proti Danski, točka 67).

      47      Med drugim je Sodišče že razsodilo, da člena 39 ES in 43 ES zagotavljata enako pravno varstvo (sodba z dne 5. februarja 1991
         v zadevi Roux, C-363/89, Recueil, str. I-273, točkat 23).

      48      Glede argumenta, ki izhaja iz nujnosti zanesljive identifikacije, je treba ugotoviti, da zahteva po registraciji službenega
         vozila delodajalca s sedežem v drugi državi članici, da se zagotovi zanesljiva identifikacija lastnikov teh vozil, presega
         tisto, kar je potrebno za dosego tega cilja. Dejansko imajo vse države članice sistem registracije vozil, zato je očitno mogoče
         identificirati lastnika vozila, ne glede na to, v kateri državi je vozilo registrirano.

      49      Glede argumenta, ki izhaja iz prometne varnosti, ta gotovo pomeni nujni razlog v splošnem interesu, ki bi lahko upravičil
         oviro za prosto gibanje oseb (glej zgoraj navedeno sodbo Cura Anlagen, točka 59).

      50      Vendar če je bilo vozilo podvrženo tehničnemu pregledu v državi članici, načelo ekvivalentnosti in medsebojnega priznavanja,
         določeno s členom 3(2) Direktive Sveta 96/96 ES z dne 20. decembra 1996 o približevanju zakonodaje držav članic, ki se nanaša
         na tehnične preglede motornih vozil in njihovih priklopnikov (UL 1997, L 46, str. 1), zahteva, da vse druge države članice
         priznajo potrdilo, ki se izda ob tej priložnosti, ne da bi jih to oviralo pri zahtevi po dodatnih testiranjih za namen registracije
         na njihovem ozemlju, če navedena potrdila teh testiranj ne vključujejo (zgoraj navedena sodba Cura Anlagen, točka 62).

      51      Čeprav je Sodišče priznalo možnost dodatnih testiranj za namen registracije na njihovem ozemlju, če teh testiranj ne vključujejo
         potrdila o tehničnem pregledu, iz zadevne belgijske ureditve ne izhaja, da je ta cilj obveznosti registracije povezan s prometno
         varnostjo.

      52      Kar zadeva argument, na podlagi okoljske politike, iz točke 68 zgoraj navedene sodbe Cura Anlagen gotovo izhaja, da je namen
         davka na potrošnjo – kot je ta v zadevi, ki je razlog za to sodbo – da v splošnem interesu odvrača od nakupa ali posedovanja
         vozila z visoko porabo goriva. Vendar po eni strani vlada Združenega kraljestva ni razložila, kako se lahko varuje okolje
         z obveznostjo registracije, kot je ta v zadevi v glavni stvari, po drugi strani pa belgijska vlada v bistvu utemeljuje zahtevo
         po registraciji službenega vozila za davčne namene.

      53      Če se službeno vozilo ne uporabi pod pogoji, naštetimi v točki 41 te sodbe, je obveznost zadevne registracije še toliko manj
         upravičena ob domnevi, da samozaposleni delavec lahko uporabi službeno vozilo dodatno v zasebne namene (glej zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Danski, točka 51).

      54      V teh okoliščinah ni treba preizkusiti členov 10 ES in 49 ES.

      55      Glede na navedene ugotovitve je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti tako, da člen 43 ES nasprotuje temu, da nacionalna
         ureditev prve države članice, kot je ta v zadevi v glavni stvari, nalaga samozaposlenemu delavcu s stalnim prebivališčem v
         tej državi članici, naj v njej registrira službeno vozilo družbe, v kateri je zaposlen in ima sedež v drugi državi članici,
         če službeno vozilo ni namenjeno stalni uporabi predvsem v prvi državi članici niti se dejansko ne uporablja na ta način.

       Stroški
      56      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 43 ES nasprotuje temu, da nacionalna ureditev prve države članice, kot je ta v zadevi v glavni stvari, nalaga samozaposlenemu
            delavcu s stalnim prebivališčem v tej državi članici, naj v njej registrira službeno vozilo družbe, v kateri je zaposlen in
            ima sedež v drugi državi članici, če službeno vozilo ni namenjeno stalni uporabi predvsem v prvi državi članici niti se dejansko
            ne uporablja na ta način.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. aprila 1999. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-250/98.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 12. aprila 2013. # Eesti Autorite Ühing proti Evropski komisiji. # Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Avtorske pravice v zvezi z javnim izvajanjem glasbenih del po spletu, po satelitu in s kabelsko retransmisijo - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Razdelitev geografskega trga - Dvostranski sporazumi med nacionalnimi kolektivnimi organizacijami - Usklajeno ravnanje, ki izključuje možnost izdajanja večozemeljskih in večrepertoarnih dovoljenj - Dokaz - Domneva nedolžnosti. # Zadeva T-416/08.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. julija 1993. # GruSa Fleisch GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Izvozna nadomestila. # Zadeva C-34/92.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. julija 2009.#Jacques Damseaux proti Belgijski državi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de première instance de Liège - Belgija.#Prosti pretok kapitala - Obdavčenje dohodka iz kapitala - Konvencija o preprečevanju dvojnega obdavčevanja - Obveznost držav članic na podlagi člena 293 ES.#Zadeva C-128/08.

text:
      SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. julija 2009(*)

      „Prosti pretok kapitala – Obdavčenje dohodka iz kapitala – Konvencija o preprečevanju dvojnega obdavčevanja – Obveznost držav članic na podlagi člena 293 ES“
      V zadevi C‑128/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal de première instance de Liège
         (Belgija) z odločbo z dne 20. marca 2008, ki je prispela na Sodišče 28. marca 2008, v postopku

      Jacques Damseaux
      proti
      državi Belgiji,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits (poročevalec) in J.‑J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. februarja 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Damseauxa E. Traversa, odvetnik,
      –        za belgijsko vlado J.-C. Halleux, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in J.‑C. Gracia, zastopnika,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemsko vlado M. Noort, C. Wissels in Y. de Vries, zastopniki,
      –        za vlado Združenega kraljestva L. Seeboruth in S. Ford, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in J.‑P. Keppenne, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 56 ES in 293 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med J. Damseauxom in belgijsko davčno upravo glede obdavčenja dividend, ki jih je ta prejel
         od družbe s sedežem v Franciji in ki so bile v tej državi že obdavčene, v Belgiji.

       Pravni okvir
      3        Člen 15 Konvencije z dne 10. marca 1964 med Belgijo in Francijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja in vzpostavitvi pravil
         vzajemne upravne in pravne pomoči glede davkov na dohodek, kakor je bila spremenjena s Protokolom iz Bruslja z dne 8. februarja
         1999 (v nadaljevanju: francosko‑belgijska konvencija), določa:

      „1.      Dividende, ki izvirajo iz države pogodbenice in ki se izplačajo rezidentu druge države pogodbenice, se obdavčijo v tej drugi
         državi.

      2.      Kljub temu se lahko te dividende ob upoštevanju določb iz odstavka 3 obdavčijo v državi pogodbenici, katere rezidentka je
         družba, ki dividende izplača, v skladu z zakonodajo te države, vendar tako določen davek ne sme preseči:

      […]
      (b)      15 % bruto zneska dividend […].
      Ta odstavek ne velja za obdavčenje dobička družbe, ki je potreben za izplačilo dividend.
      […]
      4.      Rezident Belgije, ki prejme dividende od družbe, rezidentke Francije, lahko, razen če je upravičen do plačila iz odstavka
         3, zaprosi za povračilo predplačila davka na te dividende, ki ga je morebiti plačala družba, ki je dividende podelila. Francija
         lahko od povrnjenih zneskov pri viru odtegne davek, določen v odstavku 2 tega člena, po stopnji, ki se uporablja za dividende,
         na katere se nanašajo povrnjeni zneski.

      […]“
      4        Člen 19, A, francosko‑belgijske konvencije določa:

      „Dvojnemu obdavčevanju se izogiba tako:
      A. Glede Belgije:
      1.      Kapitalski dobički in dividende, za katere velja ureditev iz člena 15, od (2) do (4), in za katere je bil v Franciji dejansko
         pri viru odtegnjen davek ter so jih prejele družbe, rezidentke Belgije, ki so zavezane plačilu davka od dohodkov pravnih oseb,
         so ob odtegljaju po običajni stopnji na znesek francoskega davka oproščene davka od dohodkov pravnih oseb pod pogoji, ki so
         določeni v belgijski zakonodaji.

      Za dobičke in dividende iz predhodnega odstavka, ki jih prejmejo drugi rezidenti Belgije […] in za katere je bil v Franciji
         dejansko pri viru odtegnjen davek, se davek, ki je v Belgiji dolgovan na podlagi neto zneska odtegljaja v Franciji, po eni
         strani zmanjša za pri viru odtegnjeni davek po običajni stopnji in po drugi strani za pavšalni delež tujega davka, ki se odbije
         pod pogoji, ki so določeni v belgijski zakonodaji, vendar ta delež ne more biti nižji od 15 % navedenega neto zneska.

      Glede dividend, za katere velja ureditev iz člena 15(2) in (3) in ki so izplačane fizični osebi s prebivališčem v Belgiji,
         se lahko tej namesto odbitka pavšalnega deleža tujega davka, navedenega zgoraj, za te dohodke odbije davek po stopnji in na
         način, ki sta v belgijski zakonodaji določena za dividende, ki jih izplačujejo družbe, rezidentke Belgije, pod pogojem, da
         vloži pisni predlog v roku, ki je določen za oddajo njene letne napovedi.

      […]“
      5        Člen 171 zakonika o dohodnini iz leta 1992, ki je bil potrjen s kraljevo uredbo z dne 10. aprila 1992 (dodatek k Moniteur belge z dne 30. julija 1992, v nadaljevanju: CIR 1992), določa:

      „Z odstopanjem od členov od 130 do 168 se – razen če je tako izračunani davek, povečan za davek od drugih dohodkov, večji
         od tistega, ki bi ga dobili z uporabo navedenih členov za celotni obdavčljivi dohodek – ločeno obdavčijo:

      […]
      2a. po stopnji 15 %:
      […]
      (b)      dividende iz člena 269, odstavek 2, točka 2, odstavek 3 in odstavek 11.“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      6        J. Damseaux, ki ima stalno prebivališče v Belgiji, je v letih od 2005 do 2007 prejel dividende delniške družbe Total, ki ima
         sedež v Franciji, in bil lastnik 5463 njenih delnic.

      7        Te dividende so bile najprej obdavčene s 25-odstotnim pri viru odtegnjenim davkom v Franciji. J. Damseaux je lahko na podlagi
         člena 15(2) francosko‑belgijske konvencije zaprosil za povračilo dela tega odtegljaja, tako da je bil končni znesek odtegljaja
         za te dividende v Franciji le 15 %.

      8        Preostali znesek je bil po navedenem obdavčenju obdavčen s 15‑odstotnim pri viru odtegnjenim davkom v Belgiji.

      9        Ker je J. Damseaux menil, da so njegove dividende francoskega izvora obdavčene bolj kot dividende belgijskega izvora in da
         bi morala Kraljevina Belgija kot država prebivališča – ker je privolila v to, da Francoska republika odtegne davek pri viru
         – zato da se prepreči dvojno obdavčevanje, dovoliti odbitek francoskega davka od belgijskega pri viru odtegnjenega davka ali
         se mu odreči, je vložil pritožbe zoper odločbe o odmeri davka, ki jih je belgijska davčna uprava sprejela v zvezi s prejetimi
         dividendami.

      10      Ker je belgijska davčna uprava zavrnila navedene pritožbe z obrazložitvijo, da člen 15 francosko‑belgijske konvencije določa
         obdavčenje dividend tako v Franciji kot v Belgiji, je J. Damseaux začel postopek pri Tribunal de première instance de Liège.

      11      Navedeno sodišče meni, da čeprav so položaji belgijskih rezidentov objektivno primerljivi, veljata zanje različna sistema
         obdavčenja glede na to, ali prejmejo dividende od družbe s sedežem v Belgiji ali od družbe s sedežem v drugi državi članici.
         Če so namreč dividende, ki jih belgijskemu rezidentu izplača tuja družba, predmet mednarodnega pravnega dvojnega obdavčenja,
         so dividende, ki jih belgijskemu rezidentu izplačajo belgijske družbe, na podlagi člena 171, 2a, točka (b), CIR 1992 obdavčene
         le s 15-odstotno stopnjo in niso predmet dvojnega obdavčenja.

      12      Tribunal de première instance de Liège poudarja, da francosko‑belgijska konvencija ni bila predmet predloga za sprejetje predhodne
         odločbe v zadevi Kerckhaert in Morres, v kateri je bila izdana sodba z dne 14. novembra 2006 (C‑513/04, ZOdl., str. I‑10967),
         in navaja, da je navedena konvencija del belgijske davčne zakonodaje in mora torej biti v skladu s pravom Skupnosti. Navedeno
         sodišče poudarja tudi, da Kraljevina Belgija ni sprejela nobenega ukrepa za odpravo dvojnega obdavčevanja zadevnih dividend.

      13      V teh okoliščinah je Tribunal de première instance de Liège prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba člen 56 [ES] razlagati tako, da prepoveduje omejitev, ki izhaja iz [francosko‑belgijske konvencije], ki omogoča
         delno dvojno obdavčevanje dividend na podlagi delnic družb s sedežem v Franciji in zaradi katere je obdavčenje teh dividend
         večje kot sam belgijski, pri viru odtegnjeni davek, ki se uporablja za dividende, ki jih belgijska družba izplača delničarju,
         ki je belgijski rezident?

      2.      Ali je treba člen 293 [ES] razlagati tako, da nedejavnost [Kraljevine] Belgije, ki je v tem, da se s [Francosko republiko]
         ni ponovno pogajala glede novega načina odprave dvojnega obdavčevanja dividend na podlagi delnic družb s sedežem v Franciji,
         ni v skladu z navedenim členom?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      14      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali člen 56 ES nasprotuje dvostranski davčni konvenciji, na podlagi katere
         so lahko dividende, ki jih družba s sedežem v eni državi članici izplača delničarju, ki je rezident druge države članice,
         obdavčene v obeh državah članicah, ne da bi država članica, katere rezident je delničar, preprečila povzročeno dvojno obdavčevanje.

      15      V obravnavanem primeru so v skladu s členom 15 francosko‑belgijske konvencije dividende, ki izvirajo iz države pogodbenice
         in ki se izplačajo rezidentu druge države pogodbenice, obdavčljive v tej drugi državi, vendar so lahko v državi pogodbenici,
         v kateri ima sedež družba, ki dividende izplača, predmet davka, ki ne sme preseči 15 % bruto zneska dividend.

      16      Čeprav se torej lahko dividende, ki jih družba s sedežem v Franciji izplača delničarju, ki je rezident Belgije, obdavčijo
         v obeh državah članicah, je iz francosko‑belgijske konvencije razvidno, kot sicer poudarja tudi predložitveno sodišče, da
         ta vsebuje tudi določbe o preprečevanju dvojnega obdavčevanja.

      17      V skladu s členom 19, A, odstavek 1, drugi pododstavek, francosko‑belgijske konvencije glede dividend, ki jih prejmejo delničarji,
         rezidenti Belgije, ki jim je bil v Franciji pri viru odtegnjen davek, se namreč davek, ki je v Belgiji dolgovan na podlagi
         neto zneska odtegljaja v Franciji, po eni strani zmanjša za pri viru odtegnjeni davek po običajni stopnji in po drugi strani
         za pavšalni delež tujega davka, ki se odbije pod pogoji, ki so določeni v belgijski zakonodaji, vendar ta delež ne more biti
         nižji od 15 % navedenega neto zneska. V skladu s tretjim pododstavkom odstavka 1 navedenega člena 19, A, francosko‑belgijske
         konvencije lahko glede dividend, za katere velja ureditev iz člena 15(2) in (3) in ki so dodeljene fizični osebi s prebivališčem
         v Belgiji, se lahko tej namesto odbitka pavšalnega deleža tujega davka, navedenega zgoraj, za te dohodke odbije davek po stopnji
         in na način, ki sta v belgijski zakonodaji določena za dividende, ki jih izplačujejo družbe s sedežem v Belgiji, pod pogojem,
         da vloži pisni predlog v roku, ki je določen za oddajo njene letne napovedi.

      18      Francoska vlada v zvezi s tem zatrjuje, da glede na to, da sta cilj in posledica francosko‑belgijske konvencije odprava dvojnega
         obdavčevanja dividend, ki jih družba s sedežem v Franciji izplača delničarju, rezidentu Belgije, na prvo vprašanje ni treba
         odgovoriti.

      19      Tožeča stranka v glavni stvari prav tako meni, da bi se s pravilno uporabo člena 19, A, francosko‑belgijske konvencije s strani
         Kraljevine Belgije preprečilo dvojno obdavčevanje francoskih dividend, ki jih prejme delničar, rezident Belgije. Vendar naj
         Kraljevina Belgija ne bi uporabljala navedenega člena 19, A, ker v belgijski ureditvi niso več določeni načini za odbitje
         pavšalnega deleža, kar pa naj ne bi bila le kršitev francosko‑belgijske konvencije, temveč tudi diskriminacija, ki je prepovedana
         s členom 56 ES.

      20      V okviru postopka na podlagi člena 234 ES Sodišče ni dolžno podati razlage člena 19, A, francosko‑belgijske konvencije in
         določiti obveznosti, ki iz nje izhajajo, saj spada taka razlaga v pristojnost nacionalnega sodišča.

      21      Če pri tej razlagi navedeno nacionalno sodišče meni, da člen 19, A, francosko‑belgijske konvencije vključuje obveznost Kraljevine
         Belgije, da preprečuje dvojno obdavčevanje s pavšalnim deležem ali odbitkom davka, mora to sodišče v skladu z nacionalnim
         pravom določiti tudi posledice neizvajanja navedenega člena 19, A.

      22      Iz sodne prakse je namreč razvidno, da Sodišče v okviru člena 234 ES ni pristojno, da se izreče o morebitni kršitvi države
         članice pogodbenice glede določb dvostranske konvencije, ki sta jo državi sklenili za odpravo ali omilitev negativnih posledic
         dvojnih obdavčenj, ki nastanejo zaradi soobstoja dveh nacionalnih davčnih sistemov (glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2007
         v zadevi Columbus Container Services, C‑298/05, ZOdl., str. I‑10451, točka 46). Sodišče niti ne more preizkusiti razmerja
         med nacionalnim ukrepom in določbami konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja, kakršna je dvostranska davčna konvencija
         v postopku v glavni stvari, ker to vprašanje ne sodi v razlago prava Skupnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 2000
         v zadevi AMID, C‑141/99, Recueil, str. I‑11619, točka 18, in zgoraj navedeno sodbo Columbus Container Services, točka 47).

      23      Vendar pa je iz besedila prvega vprašanja razvidno, da se predložitveno sodišče opira na domnevo, da francosko‑belgijska konvencija
         dopušča pravno dvojno obdavčevanje dividend, ki jih družba s sedežem v Franciji izplača delničarju, rezidentu Belgije. Zato
         je treba prvo vprašanje predložitvenega sodišča razumeti tako, da želi izvedeti, ali člen 56 ES nasprotuje dvostranski davčni
         konvenciji, kakršna je v postopku v glavni stvari, na podlagi katere se lahko dividende, ki jih je družba s sedežem v eni
         državi članici izplačala delničarju, ki je rezident druge države članice, obdavčijo v obeh državah članicah in ki državi članici,
         katere rezident je delničar, ne nalaga brezpogojne obveznosti preprečevanja povzročenega dvojnega obdavčevanja.

      24      V zvezi s tem je treba spomniti, da čeprav spadajo neposredni davki v pristojnost držav članic, morajo te v skladu z ustaljeno
         sodno prakso svojo pristojnost izvrševati ob spoštovanju prava Skupnost (glej zlasti sodbe z dne 13. decembra 2005 v zadevi
         Marks & Spencer, C‑446/03, ZOdl., str. I‑10837, točka 29; z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes
         Overseas, C‑196/04, ZOdl., str. I‑7995, točka 40; z dne 12. decembra 2006 v zadevi Test Claimants in Class IV of the ACT Group
         Litigation, C‑374/04, ZOdl., str. I‑11673, točka 36, in z dne 8. novembra 2007 v zadevi Amurta, C‑379/05, ZOdl., str. I‑9569,
         točka 16).

      25      Naloga vsake države članice je, da ob upoštevanju prava Skupnosti uredi svoj sistem obdavčevanja razdeljenega dobička in v
         tem okviru opredeli davčno osnovo ter davčno stopnjo, ki se uporabljata za delničarja, ki prejme dobiček (glej zlasti zgoraj
         navedeno sodbo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, točka 50, ter sodbi z dne 12. decembra 2006 v zadevi
         Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, ZOdl., str. I‑11753, točka 47, in z dne 20. maja 2008 v zadevi Orange
         European Smallcap Fund, C‑194/06, ZOdl., str. I‑3747, točka 30).

      26      Iz tega je po eni strani razvidno, da so lahko dividende, ki jih družba s sedežem v eni državi članici izplača delničarju,
         ki je rezident druge države članice, predmet pravnega dvojnega obdavčenja, če se obe državi članici odločita izvrševati svojo
         davčno pristojnost in navedene dividende obdavčiti z davkom v breme delničarja.

      27      Po drugi strani je Sodišče že razsodilo, da neugodnosti, ki jih lahko povzroči vzporedno izvrševanje davčne pristojnosti različnih
         držav članic, ne pomenijo omejitev, ki so prepovedane s Pogodbo ES, če to izvrševanje ni diskriminatorno (glej v tem smislu
         zgoraj navedeni sodbi Kerckhaert in Morres, točke 19, 20 in 24, in Orange European Smallcap Fund, točke 41, 42 in 47).

      28      Čeprav je odprava dvojnega obdavčevanja v Evropski skupnosti eden od ciljev Pogodbe, je treba kljub temu ugotoviti, da razen
         Konvencije z dne 23. julija 1990 o izogibanju dvojnega obdavčevanja v zvezi s preračunom dobička povezanih podjetij (UL L 225,
         str. 10) države članice doslej niso sklenile nobene večstranske konvencije v ta namen na podlagi člena 293 ES (glej sodbo
         z dne 12. maja 1998 v zadevi Gilly, C‑336/96, Recueil, str. I‑2793, točka 23).

      29      Prav tako razen Direktive Sveta 90/435/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb
         iz različnih držav članic (UL L 225, str. 6) in Direktive Sveta 2003/48/ES z dne 3. junija 2003 o obdavčevanju dohodka od
         prihrankov v obliki plačil obresti (UL L 157, str. 38) ni bil doslej v okviru prava Skupnosti sprejet noben ukrep poenotenja
         ali usklajevanja, s katerim bi se skušalo odpraviti dvojno obdavčevanje (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Orange European
         Smallcap Fund, točka 32).

      30      Če ukrepi za poenotenje in uskladitev na ravni Skupnosti ne obstajajo, ostanejo države članice pristojne, da s konvencijo
         ali enostransko opredelijo merila za porazdelitev svoje davčne pristojnosti, zlasti zaradi odprave dvojnega obdavčevanja (zgoraj
         navedena sodba Gilly, točki 24 in 30; sodba z dne 21. septembra 1999 v zadevi Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, str. I‑6161,
         točka 57, ter zgoraj navedeni sodbi Amurta, točka 17, in Orange European Smallcap Fund, točka 32). Dolžne so sprejeti potrebne
         ukrepe za preprečevanje dvojnega obdavčevanja, tako da uporabijo zlasti merila, ki se upoštevajo v mednarodni davčni praksi
         (glej zgoraj navedeno sodbo Kerckhaert in Morres, točka 23).

      31      Kot je bilo navedeno v točki 15 te sodbe, se lahko v obravnavanem primeru v skladu s porazdelitvijo davčnih pristojnosti,
         o kateri sta se dogovorili Francoska republika in Kraljevina Španija, dividende, ki jih družba s sedežem v Franciji izplača
         delničarju, ki je rezident Belgije, obdavčijo v obeh državah članicah.

      32      V položaju, ko lahko navedene dividende obdavčita tako država članica, iz katere dividende izvirajo, kot država članica, katere
         rezident je delničar, bi stališče, da je nujno ta država članica dolžna preprečiti navedeno dvojno obdavčevanje, povzročilo
         prednost države članice izvora pri obdavčenju tovrstnih dohodkov.

      33      Čeprav bi bila taka porazdelitev med drugim v skladu z mednarodno sodno prakso, kot se kaže v vzorčni davčni konvenciji, ki
         jo je pripravila Organizacija za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD), zlasti v njenem členu 23b, pa ni sporno, da pravo
         Skupnosti v tem trenutku in v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, ne določa splošnih meril za porazdelitev pristojnosti
         med državami članicami glede odprave dvojnega obdavčevanja v Skupnosti (glej zgoraj navedeni sodbi Kerckhaert in Morres, točka 22,
         in Columbus Container Services, točka 45).

      34      Če se torej država članica zato, da bi se izognila obveznostim, ki so ji naložene v skladu s Pogodbo, ne more sklicevati na
         dvostransko konvencijo (glej sodbo z dne 14. decembra 2006 v zadevi Denkavit Internationaal in Denkavit France, C‑170/05,
         Rec. p. I‑11949, točka 53, in zgoraj navedeno sodbo Amurta, točka 55), okoliščina, da lahko navedene dividende obdavči tako
         država članica, iz katere dividende izvirajo, kot država članica, katere rezident je delničar, ne pomeni, da je dolžnost zadnjenavedene,
         da prepreči neugodnosti, ki jih lahko povzroči izvrševanje tako razdeljene pristojnosti med državama članicama.

      35      V teh okoliščinah, in ker se prvo vprašanje predložitvenega sodišča nanaša le na francosko‑belgijsko konvencijo, je treba
         nanj odgovoriti, da glede na to, da pravo Skupnosti v tem trenutku in v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, ne
         določa splošnih meril za porazdelitev pristojnosti med državami članicami glede odprave dvojnega obdavčevanja v Skupnosti,
         člen 56 ES ne nasprotuje dvostranski davčni konvenciji, kakršna je v postopku v glavni stvari, na podlagi katere se lahko
         dividende, ki jih je družba s sedežem v eni državi članici izplačala delničarju, ki je rezident druge države članice, obdavčijo
         v obeh državah članicah in ki državi članici, katere rezident je delničar, ne nalaga brezpogojne obveznosti preprečevanja
         povzročenega dvojnega obdavčevanja.

       Drugo vprašanje
      36      Upoštevajoč odgovor na prvo vprašanje o drugem vprašanju ni treba odločati.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Glede na to da, pravo Skupnosti v tem trenutku in v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, ne določa splošnih meril
            za porazdelitev pristojnosti med državami članicami glede odprave dvojnega obdavčevanja v Skupnosti, člen 56 ES ne nasprotuje
            dvostranski davčni konvenciji, kakršna je v postopku v glavni stvari, na podlagi katere se lahko dividende, ki jih je družba
            s sedežem v eni državi članici izplačala delničarju, ki je rezident druge države članice, obdavčijo v obeh državah članicah
            in ki državi članici, katere rezident je delničar, ne nalaga brezpogojne obveznosti preprečevanja povzročenega dvojnega obdavčevanja.
      Podpisi
      *Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 16. decembra 2010. # José Manuel Baena Grupo, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Model Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Model Skupnosti, ki predstavlja sedečo osebo - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti - Razlog ničnosti - Individualna narava - Drugačni celotni vtis - Člena 6 in 25(1)(b) Uredbe (ES) št. 6/2002. # Zadeva T-513/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 16. decembra 2010 – Baena Grupo proti UUNT – Neuman in Galdeano del Sel (sedeča
            oseba)
      (Zadeva T-513/09)
      „Model Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Model Skupnosti, ki predstavlja sedečo osebo – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti – Razlog ničnosti – Individualna narava – Drugačni celotni vtis – Člena 6 in 25(1)(b) Uredbe (ES) št. 6/2002“
      Model Skupnosti – Razlog ničnosti – Neobstoj individualne narave – Primerjava med celotnim vtisom, ki ga naredi izpodbijani model, in vtisom, ki ga naredi prejšnji model (Uredba Sveta št.
         6/2002, člena 6(1) in 25(1)(b)) (Glej točke od 21 do 26.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 14. oktobra 2009 (zadeva R 1323/2008-3) v zvezi s postopkom za
                  ugotovitev ničnosti med Herbertom Neumanom in Andonijem Galdeanom del Sel na eni strani in José Manuel Baena Grupo, SA na
                  drugi strani.

            Podatki o zadevi

               Registriran model Skupnosti, ki je predmet zahteve za ugotovitev ničnosti:

               registriran model Skupnosti št. 000426895-0002 za „okrasitev majic, okrasitev kap, okrasitev samolepilnih nalepk, okrasitev
                  tiskovin, vključno z reklamnim materialom“

               Imetnik znamke Skupnosti:

               José Manuel Baena Grupo, SA

               Stranka, ki zahteva ugotovitev ničnosti modela Skupnosti:

               Herbert Neuman in Andoni Galdeano del Sel

               Pravica iz znamke, ki jo ima stranka, ki zahteva ugotovitev ničnosti:

               figurativna znamka Skupnosti št. 1312651 za proizvode iz razredov 25, 28 in 32 Nicejskega aranžmaja

               Odločba oddelka za ničnost pri oddelku za modele:

               ugoditev pritožbi in razglasitev ničnosti modela

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev izpodbijane odločbe ter – na podlagi možnosti iz člena 60(1) Uredbe št. 6/2002 o modelih Skupnosti – odločitev
                  o utemeljenosti in razglasitev ničnosti modela Skupnosti

      Izrek

                  1.

                  	Odločba tretjega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 14. oktobra 2009
                     (zadeva R 1323/2008 3) se razglasi za nično.

                  2.

                  	UUNT nosi svoje stroške in stroške José Manuel Baena Grupo, SA. Herbert Neuman in Andoni Galdeano del Sel nosita svoje stroške.