title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 17. septembra 2015.#Total SA proti Evropski komisiji.#Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg parafinskih voskov – Trg stiskanih parafinov – Kršitev hčerinske družbe, v kateri ima matična družba stoodstotni delež – Domneva odločilnega vpliva matične družbe na hčerinsko družbo – Odgovornost matične družbe, ki izhaja le iz kršitve hčerinske družbe – Sodba, s katero je bil zmanjšan znesek globe, naložene hčerinski družbi – Učinki na pravni položaj matične družbe.#Zadeva C-597/13 P.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑597/13 P,
            zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 22. novembra 2013,
            Total SA  s sedežem v Courbevoieju (Francija), ki jo zastopata É. Morgan de Rivery in É. Lagathu, odvetnika,
            pritožnica,
            druga stranka v postopku je
            Evropska komisija , ki jo zastopata É. Gippini Fournier in P. Van Nuffel, agenta,
            tožena stranka na prvi stopnji,
            SODIŠČE (peti senat),
            v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, A. Rosas, E. Juhász (poročevalec), D. Šváby, sodniki, in A. Prechal, sodnica,
            generalni pravobranilec: N. Wahl,
            sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. januarja 2015,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. marca 2015
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Družba Total SA (v nadaljevanju: Total) s svojo pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije Total/Komisija (T‑548/08, EU:T:2013:434, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je navedeno sodišče zavrnilo njeno tožbo za razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije C(2008) 5476 final z dne 1. oktobra 2008 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/39.181 – Voski za sveče) (povzetek objavljen v UL 2009, C 295, str. 17, v nadaljevanju: sporna odločba) in, podredno, za razglasitev ničnosti ali zmanjšanje zneska globe, ki ji je bila naložena.
            Dejansko stanje in sporna odločba
            2. Izpodbijana sodba vsebuje te ugotovitve:
            „1. Komisija je s [sporno] odločbo ugotovila, da sta tožeča stranka […] in njena hčerinska družba, v kateri ima stoodstotni delež, Total France SA [v nadaljevanju: Total France], z drugimi podjetji kršili člen 81(1) [ES] in člen 53(1) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) [z dne 2. maja 1992 (UL L 1, str. 3)], ker sta bili udeleženi v kartelu na trgu parafinskih voskov v EGS in na nemškem trgu stiskanih parafinov.
            2. Naslovnice [sporne] odločbe so te družbe: […] ter tožeča stranka in njena hčerinska družba […]
            3. Parafinski voski se v rafinerijah proizvajajo iz surove nafte. Uporabljajo se za proizvodnjo raznih proizvodov, kot so sveče, kemikalije, pnevmatike in avtomobilski proizvodi ter v industrijah kavčuka, embalaže, lepil in žvečilnih gumijev (točka 4 obrazložitve [sporne] odločbe).
            4. Stiskani parafin je surovina, potrebna za proizvodnjo parafinskega voska. Nastane v rafinerijah kot stranski proizvod v proizvodnji osnovnih olj iz surove nafte. Prodaja se tudi končnim kupcem, kot so med drugim proizvajalci ivernih plošč (točka 5 obrazložitve [sporne] odločbe).
            5. Komisija je uvedla preiskavo, potem ko jo je [neka družba] z dopisom z dne 17. marca 2005 obvestila o omejevalnem sporazumu […] (točka 72 obrazložitve [sporne] odločbe).
            6. Komisija je 28. in 29. aprila 2005 na podlagi člena 20(4) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) opravila preiskavo na kraju samem v prostorih družb „H & R/Tudapetrol“, ENI in MOL ter prostorih družb[e] […] Total [France] (točka 75 obrazložitve [sporne] odločbe).
            7. Preiskava je bila, kar zadeva družbo Total France, opravljena na podlagi odločbe Komisije z dne 18. aprila 2005, s katero je bilo tožeči stranki in vsem podjetjem, ki jih je Komisija neposredno ali posredno preiskovala, vključno z družbo Total France, naloženo, da se podredijo pregledu na podlagi člena 20(4) Uredbe št. 1/2003 […]
            8. Družba Total France je bila o odločbi [Komisije z dne 18. aprila 2005] o pregledu obveščena 28. aprila 2005. Tožeča stranka o njej ni bila obveščena.
            9. Družba Total France je 3. novembra 2005 in 27. novembra 2006 od Komisije prejela zahtevi za informacije ter 23. decembra 2005 in 13. decembra 2006 nanju odgovorila. 30. januarja 2007 je od Komisije prejela dodatna vprašanja, na katera je odgovorila 4. aprila 2007.
            10. Komisija je 29. maja 2007 [naslovnikom sporne odločbe], med katerimi sta bili tožeča stranka in družba Total France, poslala obvestilo o ugotovitvah o mogočih kršitvah (točka 85 obrazložitve [sporne] odločbe).
            11. Tožeča stranka je z dopisom z dne 13. avgusta 2007 v odgovor na obvestilo o ugotovitvah o mogočih kršitvah posredovala pripombe […]
            12. Komisija je 10. in 11. decembra 2007 opravila zaslišanje, na katerem je sodelovala tožeča stranka.
            13. Tožeča stranka je po zaslišanju od Komisije prejela več zahtev za informacije. Zahtevi z dne 21. decembra 2007 in z dne 29. maja 2008 sta se nanašali na promet tožeče stranke in družbe Total France, zlasti na trgih parafinskih voskov in stiskanih parafinov. Zahteva z dne 4. aprila 2008 se je nanašala na obstoj kršitve, pri kateri je bila udeležena družba Total France. Tožeča stranka je nanje odgovorila 20. februarja 2008, 8. aprila 2008 in 10. junija 2008.
            14. V skladu [s sporno] odločbo so bili uslužbenci družbe Total France pri kršitvi udeleženi v celotnem obdobju njenega trajanja. Komisija je zato ugotovila, da je družba Total France neposredno odgovorna za omejevalni sporazum (točki 555 in 556 obrazložitve [sporne] odločbe). Komisija je ugotovila, da je imela tožeča stranka v kapitalu družbe Total France vsaj 98‑odstotni delež in da je na podlagi tega mogoče domnevati, da je izvajala odločilni vpliv na ravnanje družbe Total France, saj sta ti družbi del istega podjetja (točke od 557 do 559 obrazložitve [sporne] odločbe). Tožeča stranka je na pisno vprašanje Splošnega sodišča v zvezi z identiteto preostalih udeležencev v kapitalu družbe Total France pojasnila, da ima sama posredno tudi preostali delež v njenem kapitalu. Tako je bilo med postopkom na tej stopnji ugotovljeno, da je družba Total France hčerinska družba tožeče stranke, v kateri je ta v spornem obdobju imela stoodstotni delež.
            15 Globe, naložene v obravnavani zadevi, so bile izračunane na podlagi Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (UL C 210, str. 2) […], ki so veljale ob vročitvi obvestila o ugotovitvah o mogočih kršitvah [naslovnikom sporne odločbe].“
            3. Člena 1 in 2 sporne odločbe določata:
            „ Člen 1
            Ta podjetja so kršila člen 81(1) [ES] in od 1. januarja 1994 člen 53 Sporazuma EGP, ker so med navedenimi obdobji sodelovala pri trajajočem sporazumu in/ali usklajenem ravnanju v sektorju parafinskih voskov na skupnem trgu in od 1. januarja 1994 v EGP:
            […]
            Total France […]: od 3. septembra 1992 do 28. aprila 2005; in
            Total […]: od 3. septembra 1992 do 28. aprila 2005.
            Za ta podjetja se kršitev navezuje tudi na stiskane parafine, ki so se v navedenih obdobjih prodajali končnim kupcem na nemškem trgu:
            Total France […]: od 30. oktobra 1997 do 12. maja 2004; in
            Total […]: od 30. oktobra 1997 do 12. maja 2004.
            […]
            Člen 2
            Zaradi kršitev, navedeno v členu 1, se naložijo te globe:
            […]
            Total France […] skupno in solidarno s Total […]: 128.163.000 EUR.“
            4. Komisija je v točki 577 obrazložitve sporne odločbe ugotovila, da večina trditev družbe Total temelji na sposobnosti hčerinske družbe, da v okviru opravljanja tekočih poslov svojih gospodarskih dejavnosti deluje samostojno. V točki 578 obrazložitve sporne odločbe je navedla preudarke v zvezi s pojmom „samostojno delovanje“ hčerinske družbe, zlasti preudarek, da „izvajanje odločilnega vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe ne zahteva vsakodnevnega poseganja v upravljanje delovanja hčerinske družbe“.
            5. V isti točki obrazložitve je Komisija dodala:
            „Družba [Total] dejansko priznava, da je opravljala naloge institucionalne koordinacije in nadziranja strateških usmeritev ter da je bila pristojna za odobritev ali zavrnitev najpomembnejših investicij ali kakršne koli večje spremembe dejavnosti znotraj skupine. To dokazuje, da je družba [Total] kot matična družba imela interes in je v razmerju do svojih hčerinskih družb opravljala vlogo delničarja, ki poskuša zaščititi svoje finančne lastniške interese in svoje interese v zvezi s poslovno strategijo. Družba [Total] navaja tudi seznam nekaterih drugih področij, kot so politika glede človeških virov, priprava konsolidiranih poročil in določanje fiskalne politike, ter nekaterih drugih operativnih horizontalnih nalog, kot so industrijska varnost, okolje, upravljanje sredstev pod etičnimi pogoji, dejavnosti financiranja in druge, ki jih je družba [Total] upravljala za vso skupino“.
            6. Komisija je v točkah od 579 do 582 obrazložitve sporne odločbe preučila trditve družbe Total v zvezi z neobstojem prekrivanja vodstvenih pristojnosti matične in hčerinske družbe, ker naj hčerinska družba ne bi nikoli prejela navodil matične družbe v zvezi s politiko, ki bi jo morala voditi pri prodaji parafinskih voskov, ker naj hčerinska družba ne bi nikoli obvestila matične družbe o svojih dejavnostih na zadevnem trgu in, nazadnje, ker naj bi bili parafinski voski precej obrobna dejavnost tako za hčerinsko kot tudi matično družbo. Komisija je v točki 585 obrazložitve sporne odločbe ugotovila, da elementi, ki jih je predložila družba Total, ne zadostujejo za to, da bi bila ovržena domneva izvajanja odločilnega vpliva, ki izhaja iz tega, da je ta družba skoraj do celote udeležena v kapitalu svoje hčerinske družbe Total France.
            Izpodbijana sodba
            7. Pritožnica je s tožbo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 16. decembra 2008, predlagala razglasitev ničnosti sporne odločbe v delu, v katerem se nanaša nanjo, pri čemer je v utemeljitev svojih trditev navedla šest tožbenih razlogov. Podredno je predlagala tudi preklic ali zmanjšanje zneska globe, ki ji je bila naložena solidarno z družbo Total France, v zvezi s čimer je navedla dva tožbena razloga. Pritožnica je v zvezi s tem v bistvu zatrjevala, da ni mogla izvajati odločilnega vpliva na ravnanje svoje hčerinske družbe in da je ta tako na trgu delovala samostojno. Ker sama ni bila udeležena v obravnavanem kartelu, naj ji ne bi bilo mogoče naložiti odgovornosti za kršitev njene hčerinske družbe. Pritožnica je poleg tega izpodbijala trajanje kršitve, ki jo je storila njena hčerinska družba, kakor jo je izračunala Komisija. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi vse te tožbene razloge zavrnilo.
            8. Splošno sodišče je v točki 73 izpodbijane sodbe dobesedno povzelo presojo Komisije iz točke 578 obrazložitve sporne odločbe. V točkah od 74 do 99 izpodbijane sodbe je preučilo vse trditve družbe Total v zvezi s samostojnostjo delovanja njene Hčerinske družbe in v točki 102 izpodbijane sodbe presodilo, da je Komisija pravilno ugotovila, da pritožnici ni uspelo ovreči domneve, da je izvajala odločilni vpliv na poslovno politiko svoje hčerinske družbe.
            9. Splošno sodišče je v točkah od 215 do 219 izpodbijane sodbe preučilo trditve pritožnice v zvezi s trajanjem udeležbe te družbe pri kršitvi hčerinske družbe in v točki 224 izpodbijane sodbe presodilo:
            „Kar zadeva izvajanje neomejene pristojnosti, Splošno sodišče ugotavlja, da tožeča stranka ni dokazala nobene napake ali nepravilnosti v izpodbijani odločbi, ki bi upravičevala preklic globe, ki ji je bila naložena, ali zmanjšanje zneska te globe. Meni tudi, da je glede na vse okoliščine zadeve, zlasti glede na težo in trajanje kršitve, ki jo je storila tožeča stranka, znesek globe, ki ji je bila naložena, ustrezen.“
            Sodba Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08)
            10. Splošno sodišče je s sodbo Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423), razglašeno istega dne kot izpodbijana sodba v tej zadevi, zmanjšalo znesek globe, naložene hčerinski družbi Total France, ki je pravna naslednica družbe Total Raffinage Marketing SA, na 125.459.842 EUR, pri čemer je tožbo, ki jo je ta družba vložila vzporedno s tožbo družbe Total, njene matične družbe, v preostalem zavrnilo. Splošno sodišče je presodilo, da je Komisija pri določanju množitelja, ki odraža trajanje udeležbe družbe Total France pri kršitvi, kršila načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja, ker je štela obdobje udeležbe 7 mesecev in 28 dni glede parafinskih voskov in obdobje udeležbe 6 mesecev in 12 dni glede stiskanih parafinov za udeležbo enega celega leta. Splošno sodišče pa v izpodbijani sodbi globe, naložene družbi Total, ni zmanjšalo v enaki meri.
            Pritožba
            11. V pritožbi je navedenih šest pritožbenih razlogov. Pritožnica s prvim in tretjim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je njena odgovornost sicer v celoti izpeljana iz odgovornosti njene hčerinske družbe, vendar Splošno sodišče njej ni enako zmanjšalo zneska globe, ki je bila naložena njeni hčerinski družbi, kot je bilo priznano tej hčerinski družbi. Tako naj bi brez pravne podlage poostrilo sankcijo, ki je bila naložena pritožnici. Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko sporne odločbe ni razglasilo za nično, ker je Komisija kršila svojo obveznost obrazložitve. Pritožnica s četrtim, petim in šestim pritožbenim razlogom, ki jih navaja podredno, Sodišču predlaga, naj uporabi svoje reformatorično pooblastilo in ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve zanjo določi globo v enakem znesku, kot je bil ugotovljen za njeno hčerinsko družbo.
            12. Najprej je treba preučiti drugi pritožbeni razlog in potem skupaj prvi in tretji pritožbeni razlog.
            Drugi pritožbeni razlog
            Trditve strank
            13. Družba Total Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo pri nadzoru zakonitosti, ko sporne odločbe ni razglasilo za nično, ker je Komisija kršila svojo obveznost obrazložitve. Komisija naj namreč ne bi preučila razlogov, ki jih je navedla pritožnica, da bi ovrgla domnevo odločilnega vpliva pritožnice na poslovno politiko svoje hčerinske družbe.
            14. Po mnenju družbe Total so okoliščine v tej zadevi podobne, kot v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, točka 167), zaradi česar bi morala Komisija temeljiteje obrazložiti razloge, iz katerih je menila, da predloženi elementi ne zadostujejo za ovrženje te domneve. Pritožnica naj bi za to navajala več dokazov, in sicer samostojnost njene hčerinske družbe, njeno neobveščanje matične družbe o dejavnosti na trgu in to, da matična družba hčerinski družbi ni dajala navodil za upravljanje dejavnosti. Komisija pa naj ne bi odgovorila na te dokaze, kar naj bi pomenilo neobstoj obrazložitve, torej bistveno kršitev postopka, ki bi jo moralo Splošno sodišče ugotoviti po uradni dolžnosti, ker gre za razlog javnega reda (glej sodbo Siemens in drugi/Komisija, C‑239/11 P, C‑489/11 P in C‑498/11 P, EU:C:2013:866, točka 321).
            15. Ker Splošno sodišče ni moglo ugotoviti mest v sporni odločbi, na katerih je podrobno odgovorjeno na elemente, ki jih je predložila pritožnica, bi moralo po uradni dolžnosti ugotoviti neobstoj obrazložitve sporne odločbe in jo razglasiti za nično. Namesto tega pa je Splošno sodišče v točkah od 75 do 102 izpodbijane sodbe samo preučilo vsakega od teh elementov, s čimer naj bi se postavilo na mesto Komisije.
            16. Komisija meni, da ta pritožbeni razlog ni dopusten, ker pritožnica z njim poskuša spremeniti predmet spora, kakršen je bil predmet razprave pred Splošnim sodiščem, saj prvič pred Sodiščem navaja razlog v zvezi z neobstojem obrazložitve sporne odločbe. Po mnenju Komisije to, da je razlog v zvezi z neobstojem obrazložitve zajet z javnim redom, sodišču omogoča, da ga ugotovi po uradni dolžnosti, vendar ne pomeni, da mora Splošno sodišče ob siceršnji razveljavitvi njene sodbe po uradni dolžnosti preveriti vse vidike obrazložitve odločbe, na katere se pred njo ne sklicuje.
            17. Komisija poudarja, da so dokazi, ki jih je navajala pritožnica – in sicer finančna samostojnost njene hčerinske družbe, to, da ima ta hčerinska družba svoje lastne lokalne poslovodne organe, neobstoj komunikacije med matično družbo in njeno hčerinsko družbo o dejavnosti hčerinske družbe ter obrobna pomembnost dejavnosti, na katero se je nanašal nedovoljeni omejevalni sporazum za promet matične družbe – trditve, ki so bile navedene v okviru četrtega razloga ničnostne tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, ki so se nanašale na očitno napako pri presoji, ki naj bi jo storila Komisije v sporni odločbi, in ne na neobstoj obrazložitve te odločbe. Splošno sodišče naj bi odgovorilo na te razloge, s katerimi se je izpodbijala domneva izvajanja odločilnega vpliva. Tako naj se v okviru presoje tega tožbenega razloga ne bi odločalo o vprašanju obrazložitve, temveč o vsebinskem vprašanju.
            Presoja Sodišča
            18. V skladu s sodno prakso Sodišča je obveznost obrazložitve aktov Unije iz člena 296, drugi pododstavek, PDEU bistvena postopkovna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, ki je del vsebinske zakonitosti spornega akta (glej sodbi Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, točka 146 in navedena sodna praksa, in Gascogne Sack Deutschland/Komisija, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, točka 46).
            19. V obravnavanem primeru je pritožnica pred Splošnim sodiščem izpodbijala v točki 578 obrazložitve sporne odločbe navedeno presojo trditev, ki jih je navedla, da bi ovrgla domnevo odločilnega vpliva. Trdila je, da je Komisija napačno zavrnila elemente, ki jih je predložila, da bi dokazala neobstoj odločilnega vpliva na poslovno delovanje njene hčerinske družbe, pri čemer pa se ni sklicevala na to, da je Komisija v zvezi s tem kršila svojo obveznost obrazložitve v sporni odločbi.
            20. Ugotoviti je treba, kot je razvidno iz točke 8 te sodbe, da je Splošno sodišče, potem ko je dobesedno navedlo presojo Komisije iz točke 578 obrazložitve sporne odločbe, v točkah od 74 do 99 izpodbijane sodbe preučilo vsako od trditev družbe Total v zvezi s samostojnostjo delovanja njene hčerinske družbe in v točki 102 izpodbijane sodbe prišlo do presoje, da je Komisija pravilno ugotovila, da pritožnici ni uspelo ovreči navedene domneve.
            21. Vendar prvi del drugega pritožbenega razloga v bistvu temelji na enakih trditvah, kot jih je pritožnica navedla pred Splošnim sodiščem, ne zato, da bi izpodbila morebitno kršitev obveznosti obrazložitve, ampak da bi izpodbila domnevno napačno uporabo domneve odločilnega vpliva. Na pritožbeni stopnji pa pritožnica ne graja več utemeljenosti obrazložitve Splošnega sodišča v teh točkah izpodbijane sodbe, temveč samo to, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni sankcioniralo zatrjevanega neobstoja obrazložitve sporne odločbe glede zavrnitve elementov, ki jih je pritožnica navedla, da bi ovrgla domnevo odločilnega vpliva.
            22. Z navedenim delom se tako na pritožbeni stopnji predlaga nova trditev, s katero se želi izpodbijati zadostnost obrazložitve sporne odločbe glede uporabe domneve odločilnega vpliva. Iz tega izhaja, da je treba navedeni del razglasiti za nedopusten, saj je pristojnost Sodišča v okviru pritožbe načeloma omejena na presojo pravne odločitve glede razlogov, ki so bili predmet razprave na prvi stopnji (glej v tem smislu sodbo Gascogne Sack Deutschland/Komisija, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, točka 52).
            23. Ker prvi del drugega pritožbenega razloga ni dopusten, je treba drugi del tega pritožbenega razloga, s katerim pritožnica očita, da je Splošno sodišče nadomestilo obrazložitev sporne odločbe, prav tako zavrniti, saj je zanj nujno potrebna presoja obrazložitve navedene odločbe.
            24. Ta pritožbeni razlog je treba zato zavrniti v celoti.
            Prvi in tretji pritožbeni razlog
            Trditve strank
            25. Družba Total zatrjuje, da je Splošno sodišče – glede na to, da sta odgovornost, ugotovljena v zvezi z njo, in naložitev solidarnega plačila globe izhajali le iz odgovornosti njene hčerinske družbe – s tem ko je zmanjšalo znesek globe, naložene tej hčerinski družbi, enakega zmanjšanja pa ni upoštevalo pri matični družbi, poostrilo sankcijo, ki je bila naložena matični družbi. Glede na to odgovornost, ki naj bi bila v celoti izvedena, naj bi bila razlika med zneskoma glob, naloženih matični družbi in njeni hčerinski družbi, torej znesek 2.704.158 EUR, globa brez vsakršne pravne podlage. Poleg tega naj bi ta sprememba lastnosti njene odgovornosti izhajala iz izpodbijane sodbe, ne da bi ji bila v katerem koli trenutku postopka dana možnost, da bi v zvezi s tem predložila svoja stališča, kar naj bi pomenilo kršitev njene pravice do obrambe.
            26. Po mnenju pritožnice je sporni položaj enak položaju, v katerem je bila izdana sodba Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), s katero je Sodišče, potem ko je ugotovilo, da je bila odgovornost matične družbe v celoti izvedena in akcesorna v razmerju do odgovornosti njene hčerinske družbe ter da je bila tako povsem odvisna od nje, uskladilo znesek globe, naložene matični družbi z znižanim zneskom globe, naložene njeni hčerinski družbi. V obravnavanem primeru pa naj bi bil položaj pritožnice položaj matične družbe, katere odgovornost je v celoti izvedena iz odgovornosti njene hčerinske družbe. Pritožnica poudarja, da bi moralo Splošno sodišče, glede na to, da je lahko trajanje udeležbe pri zadevni kršitvi, ki je bilo ugotovljeno za njo, le identično tistemu, ki je bilo ugotovljeno za njeno hčerinsko družbo, in glede na to, da je bila globa, naložena njeni hčerinski družbi, znižana izključno zaradi skrajšanja tega trajanja le v zvezi s to hčerinsko družbo, uporabiti svoje reformatorično pooblastilo, kot je bilo to storjeno v sodbi Komisija/Tomkins(C‑286/11 P, EU:C:2013:29), in znesek globe, naložene matični družbi, prilagoditi glede na znesek globe, ki je bila nazadnje naložena njeni hčerinski družbi.
            27. Družba Total dodaja, da je izpodbijano sodbo in sodbo Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423) izdala ista sestava sodišča istega dne, zaradi česar je Splošno sodišče, s tem ko je odločilo, da ne bo spremenilo globe, ki je bila naložena pritožnici, kršilo načelo prepovedi diskriminacije dveh zadev, ki se nanašata na isto dejansko stanje in na dva subjekta enega in istega podjetja. Poleg tega naj bi bilo sodišče Unije v okviru reformatoričnega pooblastila pooblaščeno spremeniti znesek globe. Nasprotno pa naj ne bi bilo pooblaščeno spreminjati lastnosti solidarnosti in enotnosti odgovornosti in globe, ki iz nje izhaja, za subjekte, ki tvorijo eno in isto podjetje, če je odgovornost matične družbe izključno odvisna od odgovornosti njene hčerinske družbe. Tako naj bi Splošno sodišče, s tem ko je spremenilo lastnosti solidarnosti in enotnosti odgovornosti družbe Total in njene hčerinske družbe in posledično ti lastnosti globe, naložene tema družbama, napačno uporabilo pravo.
            28. Komisija meni, da trditve pritožnice niso utemeljene, ker temeljijo na napačni predpostavki, da naj bi Splošno sodišče, s tem ko je zavrnilo njeno tožbo, povečalo njeno odgovornost. Splošno sodišče pa naj, s tem ko je zavrnilo tožbo, ne bi poseglo v odgovornost pritožnice, niti v celovitost zneska globe. To, da je Splošno sodišče zmanjšalo znesek globe, naložene hčerinski družbi, naj ne bi imelo nobenega vpliva na obseg odgovornosti pritožnice, ki naj bi ostala zavezana plačati celotni znesek globe.
            29. Komisija ugotavlja, da samo to, da je za del globe družba Total postala edini dolžnik Komisije, ne pomeni spremembe globe, ki ji je bila naložena, in da je to le neločljiva posledica odločitve Splošnega sodišča v sodbi Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423), da zmanjša znesek globe, naložene solidarni dolžnici. Načeloma naj položaja matične družbe, ki je bila obsojena solidarno s svojo hčerinsko družbo, ne bi bilo mogoče ločiti od položaja drugih pravnih subjektov, za katere je bila ugotovljena solidarna odgovornost in ki so postale solidarne dolžnice za plačilo naložene globe. V primeru naložitve solidarnega plačila globe povzroči zmanjšanje zneska te globe za enega od solidarnih dolžnikov nujno to, da postane drugi solidarni dolžnik sam odgovoren za znesek, ki ustreza temu zmanjšanju.
            30. Po mnenju Komisije je vedno dopustno, da matična družba in njena hčerinska družba skupaj vložita eno tožbo zoper odločbo, s katero jima je bila naložena globa. Če se matična družba odloči predlagati razglasitev ničnosti in spremembo svoje globe z lastno tožbo, naj bi bil izid te tožbe odvisen od trditev, navedenih v zvezi s tem, in ne od morebitnih trditev, ki jih je njena hčerinska družba navedla v vzporedni tožbi. V vsakem primeru naj pogoji, ki jih je določilo Sodišče v sodbi Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29) v zvezi z „enakostjo predmeta“ vzporednih tožb matičnih in njihovih hčerinskih družb, v obravnavanem primeru ne bi bili izpolnjeni. Čeprav je res, da sta družba Total in njena hčerinska družba pred Splošnim sodiščem grajali presojo Komisije glede trajanja udeležbe pri kršitvi, naj bi Splošno sodišče znižalo globo, naloženo njeni hčerinski družbi na podlagi trditev, ki jih je navedla ta, ne pa matična družba.
            Presoja Sodišča
            31. Pritožnica s prvim in tretjim pritožbenim razlogom graja to, da Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni upoštevalo sodbe Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423), v kateri je bila globa, naložena družbi Total France, znižana na 125.459.842 EUR. Trdi, da bi moralo Splošno sodišče v skladu s sodno prakso Sodišča iz sodbe Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29) navedeno globo zmanjšati tudi družbi Total.
            32. Konkurenčno pravo Unije se nanaša na dejavnosti podjetij. Avtorji Pogodb so za opredelitev storilca kršitve konkurenčnega prava, ki se lahko kaznuje na podlagi členov 102 PDEU in 82 PDEU, izbrali pojem „podjetje“, in ne drugega pojma, kot sta pojma „družba“ ali „pravna oseba“, ki se uporabljata med drugim v členu 54 PDEU (glej sodbo Komisija in drugi/Siemens Österreich in drugi, od C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, točki 41 in 42 in navedena sodna praksa).
            33. Pojem podjetja označuje vsak subjekt, ki opravlja gospodarsko dejavnost, ne glede na njegov pravni status in način financiranja. Ta pojem je treba razumeti tako, da označuje gospodarsko enoto, čeprav je ta s pravnega vidika sestavljena iz več fizičnih ali pravnih oseb. Če taka gospodarska enota krši pravila o konkurenci, mora v skladu z načelom osebne odgovornosti odgovarjati za to kršitev (glej sodbo Komisija in drugi/Siemens Österreich in drugi, od C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, točki 43 in 44 in navedena sodna praksa).
            34. Glede na navedeno je v določenih okoliščinah lahko pravna oseba, ki ni kršila konkurenčnega prava, vseeno sankcionirana za kršitev neke druge pravne osebe, če ti osebi tvorita isti gospodarski subjekt in tako podjetje, ki je kršilo člen 101 PDEU (glej sodbo Komisija in drugi/Siemens Österreich in drugi, od C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, točka 45).
            35. Tako se lahko ravnanje hčerinske družbe pripiše matični družbi, kadar ta dejansko izvaja odločilni vpliv na ravnanje te hčerinske družbe (glej v tem smislu sodbo Akzo Nobel in drugi/Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, točki 58 in 59 in navedena sodna praksa).
            36. Če ima matična družba stoodstotni delež v kapitalu svoje hčerinske družbe, obstaja izpodbojna domneva, da matična družba dejansko izvaja odločilni vpliv na ravnanje svoje hčerinske družbe (glej sodbo Akzo Nobel in drugi/Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, točka 60 in navedena sodna praksa).
            37. Komisija je v obravnavanem primeru odgovornost družbe Total France pripisala družbi Total in jima skupno in solidarno naložila globo v višini 128.163.000 EUR. Splošno sodišče je, kot je bilo poudarjeno v točki 10 te sodbe, s sodbo Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423) globo, naloženo hčerinski družbi Total France, znižalo na 125.459.842 EUR.
            38. Sodišče je presodilo, da v položaju, v katerem je odgovornost matične družbe v celoti izvedena iz odgovornosti njene hčerinske družbe in v katerem noben drugi dejavnik samostojno ne opredeljuje ravnanja, ki se očita matični družbi, odgovornost te matične družbe ne more presegati odgovornosti njene hčerinske družbe (glej v tem smislu sodbo Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, točke 37, 39, 43 in 49).
            39. Zato da sodišča Unije uporabijo načela, ki izhajajo iz te sodne prakse, morajo biti izpolnjeni nekateri postopkovni pogoji, zlasti da sta hčerinska in matična družba vložili vzporedni tožbi, ki imata enak predmet (glej sodbo Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, točka 49). Sodišče je pojasnilo, da se s pojmom „enak predmet“ ne zahteva enak obseg predlogov in trditev, ki sta jih navedli ti družbi (glej sodbo Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, točka 43).
            40. V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da so bili ti pogoji izpolnjeni. Kot zadevna matična in hčerinska družba v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), sta namreč družbi Total in Total France zoper sporno odločbo vložili tožbi in ti tožbi sta imeli enak predmet, saj sta se obe med drugim nanašali na trajanje kršitve.
            41. Čeprav je Sodišče v sodbi Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29) odločalo le o možnosti, da se v okviru tožbe, ki jo je vložila matična družba, katere odgovornost je v celoti izvedena iz odgovornosti njene hčerinske družbe, upošteva izid tožbe, ki jo je vložila ta hčerinska družba, pa iz sodne prakse Sodišča, zlasti iz sodbe Areva in drugi/Komisija (C‑247/11 P in C‑253/11 P, EU:C:2014:257, točke od 136 do 138), izhaja, da se mora, če so izpolnjeni postopkovni pogoji, navedeni v zgornjih točkah, za matično družbo, katere odgovornost je v celoti izvedena iz odgovornosti njene hčerinske družbe, v bistvu upoštevati morebitno zmanjšanje odgovornosti njene hčerinske družbe, ki ji je bila pripisana.
            42. Splošno sodišče je zato, s tem ko ni upoštevalo izida sodbe Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423), napačno uporabilo pravo.
            43. Iz tega izhaja, da sta prvi in tretji pritožbeni razlog utemeljena.
            44. Izpodbijano sodbo je treba zato razveljaviti v delu, v katerem Splošno sodišče zneska globe, naložene družbi Total, ni prilagodilo znesku globe, naložene družbi Total France.
            45. V teh okoliščinah in prav tako v skladu s sodbo, izdano istega dne v zadevi Total Marketing Services/Komisija (C‑634/13 P, EU:C:2015) ni treba preučiti četrtega, petega in šestega pritožbenega razloga, ki so podredni.
            46. V skladu s členom 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče, če je pritožba utemeljena, ob razveljavitvi odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
            47. Na podlagi preudarkov v točkah od 38 do 44 te sodbe je treba znesek globe, naložene družbi Total, zmanjšati na raven zneska globe, naložene njeni hčerinski družbi Total France, kot je določena v točki 1 izreka sodbe Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423).
            48. Znesek globe, naložene v členu 2 sporne odločbe družbi Total skupno in solidarno z družbo Total France, je treba zato določiti v višini 125.459.842 EUR.
            Stroški
            49. Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika Sodišča odloči o stroških, če pritožba ni utemeljena ali če je utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči v sporu.
            50. V skladu s členom 138(1) navedenega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov. Člen 138(3) navedenega poslovnika poleg tega določa, da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo deloma. Vendar lahko Sodišče, če se zdi to glede na okoliščine v zadevi upravičeno, odloči, da ena stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.
            51. V zvezi s tem je treba odločiti, da družba Total ob upoštevanju okoliščin primera nosi tri četrtine stroškov Komisije in svojih stroškov, ki so bili priglašeni v okviru pritožbe in postopka pred Splošnim sodiščem, in da Komisija nosi četrtino svojih stroškov in stroškov Total v zvezi s tema postopkoma.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
            1. Sodba Splošnega sodišča Evropske unije Total/Komisija (T‑548/08, EU:T:2013:434) se razveljavi v delu, v katerem to zneska globe, naložene družbi Total SA, ni prilagodilo znesku globe, naložene družbi Total Raffinage Marketing SA s sodbo Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423).
            2. V preostalem se pritožba zavrne.
            3. Znesek globe, naložene družbi Total SA skupno in solidarno z družbo Total Raffinage v členu 2 Odločbe Komisije C(2008) 5476 final z dne 1. oktobra 2008 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/39.181 – Voski za sveče), se določi na 125.459.842 EUR.
            4. Družba Total SA nosi tri četrtine stroškov Evropske komisije in svojih stroškov, povezanih s to pritožbo in postopkom na prvi stopnji.
            5. Evropska komisija nosi četrtino svojih stroškov in stroškov družbe Total SA, povezanih s to pritožbo in postopkom na prvi stopnji.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 25. oktobra 2012.#Déborah Prete proti Office national de l'emploi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation.#Prosto gibanje oseb – Člen 39 ES – Državljan države članice, ki išče zaposlitev v drugi državi članici – Enako obravnavanje – Denarna pomoč za čakanje na prvo zaposlitev v korist mladih, ki iščejo prvo zaposlitev – Dodelitev, pod pogojem najmanj šestletnega šolanja v državi gostiteljici.#Zadeva C‑367/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 25. oktobra 2012 (
            *1
         )
      „Prosto gibanje oseb — Člen 39 ES — Državljan države članice, ki išče zaposlitev v drugi državi članici — Enako obravnavanje — Denarna pomoč za čakanje na prvo zaposlitev v korist mladih, ki iščejo prvo zaposlitev — Dodelitev, pod pogojem najmanj šestletnega šolanja v državi gostiteljici“
      V zadevi C-367/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour de cassation (Belgija) z odločbo z dne 27. junija 2011, ki je prispela na Sodišče 11. julija 2011, v postopku

         Déborah Prete

      proti

         Office national de l’emploi,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, v funkciji predsednika četrtega senata, J.-C. Bonichot, sodnik, C. Toader, A. Prechal, (poročevalec), sodnici, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za D. Prete J. Oosterbosch, odvetnica,

               —

               za belgijsko vlado L. Van den Broeck in M. Jacobs, zastopnici, skupaj s P. A. Foriersom, odvetnikom,

               —

               za češko vlado M. Smolek in D. Hadroušek, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo V. Kreuschitz in G. Rozet, zastopnika,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. julija 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 ES, 17 ES, 18 ES in 39 ES.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med D. Prete in Office national de l’emploi (nacionalni urad za zaposlovanje, v nadaljevanju: ONEM) glede odločitve ONEM, da D. Prete ne dodeli denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev, ki jo določa belgijska zakonodaja.

         Belgijska ureditev

               3

               Belgijski predpisi določajo, da se mladim, ki so končali izobraževanje in iščejo prvo zaposlitev, dodelijo denarne pomoči, ki so namenjene prehodu z izobraževanja na trg dela in se imenujejo „denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev“.

               4

               Člen 36(1), prvi pododstavek, kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 o ureditvi brezposelnosti (Moniteur belge z dne 31. decembra 1991, str. 29888), kakor je bil spremenjen s kraljevim odlokom z dne 11. februarja 2003 (Moniteur belge z dne 19. februarja 2003, str. 8026, v nadaljevanju: kraljevi odlok), določa:
               „Mladi delavec mora, da bi bil upravičen do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev, izpolnjevati te pogoje:
               […]

                        2.

                                 (a)

                                 bodisi je končal redno višje srednješolsko izobraževanje ali redno triletno srednješolsko tehnično, umetniško ali poklicno izobraževanje v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava ena od belgijskih skupnosti;

                                 (b)

                                 bodisi je pred pristojno komisijo ene od skupnosti pridobil diplomo ali potrdilo o izobraževanju iz točke (a);

                           […]

                                 (h)

                                 bodisi se je šolal ali izobraževal v drugi državi Evropskega gospodarskega prostora, če sta izpolnjena oba ta pogoja:

                                          —

                                          mlada oseba predloži dokumente, iz katerih je razvidno, da gre za šolanje ali izobraževanje, ki je iste stopnje kot tisto iz prejšnjih točk in mu je enakovredno;

                                          —

                                          mlado osebo ob vložitvi prošnje za denarno pomoč kot otroka vzdržujejo delavci migranti v smislu člena [39 ES], ki živijo v Belgiji;

                                    […]

                                          (j)

                                          bodisi je pridobil spričevalo, ki ga je izdala ena od skupnosti in iz katerega je razvidna enakovrednost s spričevalom iz točke (b), ali spričevalo, ki omogoča dostop do visokošolskega izobraževanja; ta točka se uporablja, samo če se je pred tem vsaj šest let šolal v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, priznava ali subvencionira ena od belgijskih skupnosti.

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               5

               D. Prete, francoska državljanka, je srednješolsko izobraževanje opravila v Franciji, kjer je julija 2000 pridobila diplomo poklicne mature (baccalauréat professionnel) za poslovno sekretarko. Junija 2001 se je poročila z belgijskim državljanom in se z njim naselila v Tournaiu (Belgija).

               6

               D. Prete se je pri ONEM 1. februarja 2002 prijavila kot iskalka zaposlitve. Pri njem je 1. junija 2003 zaprosila za denarno pomoč za čakanje na prvo zaposlitev.

               7

               Z odločbo z dne 11. septembra 2003 je ONEM zavrnil to prošnjo, ker se D. Prete pred pridobitvijo svoje srednješolske diplome ni vsaj šest let šolala v izobraževalni ustanovi v Belgiji, kot to zahteva člen 36(1), prvi pododstavek, točka 2(j), kraljevega odloka.

               8

               Tožbi D. Prete zoper to odločbo je tribunal du travail de Tournai (delovno sodišče v Tournaiu) ugodilo in s sodbo z dne 19. decembra 2008 tej priznalo pravico do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev.

               9

               Cour du travail de Mons (delovno sodišče v Monsu) je na podlagi pritožbe ONEM to sodbo spremenilo s sodbo z dne 25. februarja 2010. Presodilo je, da D. Prete ni imela pravice do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev in v zvezi s tem navedlo zlasti, da ta take pravice ni mogla opreti niti na člen 39 ES niti na člen 18 ES.

               10

               D. Prete je v utemeljitev pritožbe, ki jo je zoper to sodbo vložila pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče), navajala med drugim, da se s to sodbo kršijo pravice iz členov 12 ES, 17 ES in 18 ES in po potrebi člena 39 ES, ki jih imajo državljani Evropske unije.

               11

               Cour de cassation poudarja, da je v sodbi, ki se izpodbija pred njim, navedeno, da je bil pogoj iz člena 36(1), prvi pododstavek, točka 2(j), kraljevega odloka v njem uveden zato, da se zagotovi obstoj dejanske povezave med prosilcem za denarno pomoč za čakanje na prvo zaposlitev in zadevnim geografskim trgom dela. Poleg tega poudarja, da je Sodišče priznalo legitimnost takega cilja, med drugim v sodbi z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop (C-224/98, Recueil, str. I-6191).

               12

               V pritožbi D. Prete kljub temu navaja, da ta pogoj glede na preveliko splošnost in izključevalnost presega to, kar je potrebno glede na navedeni cilj, tako da ga v okoliščinah tega primera cour du travail de Mons ne bi smelo uporabiti. To sodišče, ki je moralo preveriti, ali je prijava D. Prete pri službi za zaposlovanje kot iskalka zaposlitve in njena nastanitev v Belgiji po poroki z belgijskim državljanom ustvarila zahtevano povezavo z belgijskim trgom dela, naj bi napačno ugotovilo, da te povezave ni, in D. Prete zavrnilo dodelitev denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev. Nepriznanje te pomoči D. Prete naj ne bi imelo zveze s skrbjo za to, da se preprečijo preselitve, opravljene samo zaradi pridobitve take pomoči, in naj bi kršilo njeno pravico do spoštovanja družinskega življenja in načelo prava Skupnosti, ki od vseh držav članic zahteva, da zagotovijo optimalne pogoje za združitev družine delavca iz Skupnosti.

               13

               V teh okoliščinah je Cour de cassation prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali členi 12 [ES], 17 [ES], 18 [ES] in po potrebi 39 [ES] nasprotujejo določbi nacionalnega prava, ki tako kot člen 36(1), prvi pododstavek, točka 2(j), [kraljevega odloka] pravico mladega državljana […] Unije – ki ni delavec v smislu člena 39 [ES], ki je srednješolsko izobraževanje končal v […] Uniji, vendar ne v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava ena od skupnosti [Kraljevine] Belgije, in je pridobil bodisi spričevalo, ki ga je izdala ena od skupnosti in iz katerega je razvidna enakovrednost s spričevalom, ki ga izda pristojni organ ene od skupnosti za šolanje v teh belgijskih izobraževalnih ustanovah, bodisi spričevalo, ki omogoča dostop do visokošolskega izobraževanja – do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev pogojuje s tem, da se je pred tem vsaj šest let šolal v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, priznava ali subvencionira ena od skupnosti [Kraljevine] Belgije, če je ta pogoj izključujoč in absoluten?

                        2.

                        Če je odgovor pritrdilen, ali je treba glede na člene 12 [ES], 17 [ES], 18 [ES] in po potrebi 39 [ES] okoliščine, da v prvem vprašanju opisani mladi, ki se ni šest let šolal v belgijski izobraževalni ustanovi, s svojim belgijskim zakoncem prebiva v Belgiji in je kot iskalec zaposlitve prijavljen na belgijskem uradu za zaposlovanje, upoštevati pri presoji njegove povezanosti z belgijskim trgom dela? Koliko je treba upoštevati trajanje prebivanja, zakonske zveze in prijave kot iskalca zaposlitve?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               14

               S tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člene 12 ES, 17 ES, 18 ES in po potrebi člen 39 ES razlagati tako, da nasprotujejo določbi, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki pravico do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev za mlade, ki iščejo prvo zaposlitev, pogojuje s tem, da se je zainteresirana oseba vsaj šest let šolala v izobraževalni ustanovi države članice gostiteljice, zaradi prevelike izključevalnosti takega pogoja, zlasti ker preprečuje vsakršno možnost dodelitve teh pomoči mladi ženski, državljanki druge države članice, ki se sicer ni šolala v taki ustanovi, vendar se je poročila z državljanom države članice gostiteljice, z njim živi v tej državi in je kot iskalka zaposlitve prijavljena pri uradu za zaposlovanje te države članice. V zvezi s tem želi predložitveno sodišče zlasti izvedeti, ali je treba okoliščine, ki so tako podane v tem položaju, dejansko upoštevati, zato da se preveri obstoj dejanske povezave med zainteresirano osebo in trgom dela države članice gostiteljice.

         Uvodne ugotovitve

               15

               Najprej je treba poudariti, da se spor v glavni stvari nanaša na odločbo z dne 11. septembra 2003, s katero je bila zavrnjena prošnja D. Prete za dodelitev denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev od 1. junija 2003.

               16

               Torej so določbe Pogodb, na katere se je treba v tem primeru sklicevati, tiste iz Pogodbe ES v različici po spremembi s Pogodbo iz Nice.

               17

               Treba je tudi poudariti, da predložitveno sodišče v svojih vprašanjih navaja člene 12 ES, 17 ES in 18 ES in po potrebi člen 39 ES.

               18

               Glede tega je najprej treba opozoriti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 12 ES, ki določa splošno načelo prepovedi vsakršne diskriminacije glede na državljanstvo, samostojno uporablja le v primerih, ki jih ureja pravo Unije, za katere pa Pogodba ne določa posebnih pravil prepovedi diskriminacije (glej zlasti sodbe z dne 30. maja 1989 v zadevi Komisija proti Grčiji, 305/87, Recueil, str. 1461, točka 13; z dne 12. maja 1998 v zadevi Gilly, C-336/96, Recueil, str. I-2793, točka 37; z dne 26. novembra 2002 v zadevi Oteiza Olazabal, C-100/01, Recueil, str. I-10981, točka 25, in z dne 15. septembra 2011 v zadevi Schulz-Delzers in Schulz, C-240/10, ZOdl., str. I-8531, točka 29).

               19

               Načelo prepovedi diskriminacije pa je bilo glede prostega gibanja delavcev urejeno s členom 39 ES in akti sekundarne zakonodaje ter zlasti z Uredbo Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15) (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Grčiji, točka 12, in Gilly, točka 38, sodbo z dne 23. marca 2004 v zadevi Collins, C-138/02, Recueil, str. I-2703, točka 55, in zgoraj navedeno sodbo Schulz-Delzers in Schulz, točka 29 in navedena sodna praksa).

               20

               Tudi člen 18 ES, ki na splošno določa pravico vsakega državljana Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, je v skladu s sodno prakso posebej izražen v členu 39 ES o prostem gibanju delavcev (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Oteiza Olazabal, točka 26; sodbo z dne 11. septembra 2007 v zadevi Hendrix, C-287/05, ZOdl., str. I-6909, točka 61, in zgoraj navedeno sodbo Schulz-Delzers in Schulz, točka 30).

         Uporaba člena 39 ES

               21

               Člen 39(2) ES določa, da prosto gibanje delavcev vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom ter drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji.

               22

               Odstavek 3 člena 39 ES državljanom držav članic daje med drugim pravico, da se prosto gibljejo na ozemlju drugih držav članic in da v njih bivajo, zato da si tam iščejo zaposlitev. Tako državljani države članice, ki iščejo zaposlitev v drugi državi članici, spadajo na področje uporabe člena 39 ES, zaradi česar imajo pravico do enakega obravnavanja, določenega v odstavku 2 te določbe (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Collins, točki 56 in 57).

               23

               Glede tega je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je treba za opredelitev obsega pravice oseb, ki iščejo zaposlitev, do enakega obravnavanja to načelo razlagati z vidika drugih določb prava Unije, zlasti člena 12 ES (zgoraj navedena sodba Collins, točka 60).

               24

               Državljani Unije, ki zakonito prebivajo na ozemlju države članice gostiteljice, se namreč lahko sklicujejo na člen 12 ES v vseh položajih, ki spadajo na področje uporabe ratione materiae prava Unije. Status državljana Unije je namreč zasnovan kot temeljni status državljanov držav članic, kar tistim, ki so v enakem položaju, omogoča, da so pravno enako obravnavani, neodvisno od državljanstva in brez poseganja v izjeme, ki so izrecno določene v zvezi s tem (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Collins, točka 61 in navedena sodna praksa).

               25

               Glede tega je tako Sodišče navedlo, da ob upoštevanju uvedbe državljanstva Unije in sodne razlage pravice do enakega obravnavanja, ki jo imajo državljani Unije, s področja uporabe člena 39(2) ES, ki je odraz temeljnega načela enakega obravnavanja, ki ga zagotavlja člen 12 ES, ni več mogoče izključiti finančne dajatve, namenjene lajšanju dostopa do zaposlitve na trgu dela države članice (glej zgoraj navedeno sodbo Collins, točka 63, in sodbo z dne 15. septembra 2005 v zadevi Ioannidis, C-258/04, ZOdl., str. I-8275, točka 22).

               26

               Vendar ni sporno, da je denarna pomoč za čakanje na zaposlitev, določena v nacionalni zakonodaji, ki je predmet obravnave v glavni stvari, socialna dajatev, katere cilj je mladim olajšati prehod z izobraževanja na trg dela (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi D’Hoop, točka 38, in Ioannidis, točka 23).

               27

               Ravno tako ni sporno, da je bila ob vložitvi vloge za dodelitev te pomoči D. Prete državljanka države članice, ki je po končanem šolanju iskala zaposlitev v drugi državi članici.

               28

               V teh okoliščinah se zainteresirana stranka upravičeno sklicuje na člen 39 ES, ko zatrjuje, da glede dodelitve denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev ne sme biti diskriminirana na podlagi državljanstva (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Ioannidis, točka 25).

         Obstoj različnega obravnavanja

               29

               V skladu z ustaljeno sodno prakso pravilo o enakem obravnavanju iz člena 39 ES ne prepoveduje le očitne diskriminacije na podlagi državljanstva, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko povzročijo enak rezultat (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Ioannidis, točka 26 in navedena sodna praksa).

               30

               Ureditev, ki je predmet obravnave v glavni stvari, uvaja razlikovanje v obravnavanju glede na to, ali lahko mladi, ki iščejo prvo zaposlitev, izkažejo, da so opravili vsaj šest let srednješolskega izobraževanja v belgijski izobraževalni ustanovi.

               31

               Pogoj, ki se nanaša na nujnost izobraževanja v izobraževalni ustanovi države članice gostiteljice, pa glede na njegovo naravo lažje izpolnijo državljani te države, zaradi česar lahko postavi v slabši položaj v glavnem državljane iz drugih držav članic (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Ioannidis, točka 28).

         Utemeljitev različnega obravnavanja

               32

               Kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse Sodišča, je različno obravnavanje, kakor je opisano zgoraj, upravičeno le, če temelji na objektivnih preudarkih, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in je sorazmerno glede na legitimen cilj nacionalnega prava (glej zlasti zgoraj navedene sodbe D’Hoop, točka 36; Collins, točka 66, in Ioannidis, točka 29).

               33

               V zvezi s tem in glede denarne pomoči, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari, katere cilj je, da se mladim olajša prehod z izobraževanja na trg dela, je Sodišče presodilo, da je za nacionalnega zakonodajalca legitimno, da želi zagotoviti obstoj dejanske povezave med prosilcem za navedeno denarno pomoč in zadevnim geografskim trgom dela (glej zlasti zgoraj navedene sodbe D’Hoop, točka 38; Collins, točki 67 in 69, ter Ioannidis, točka 30).

               34

               Glede pogoja sorazmernosti je treba opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da je edini pogoj glede kraja pridobitve spričevala o končanem srednješolskem izobraževanju, kot je ta iz člena 36(1), prvi pododstavek, točka 2(j), kraljevega odloka, preveč splošen in izključujoč, ker neupravičeno daje prednost elementu, ki ne pomeni nujno stvarne in dejanske stopnje povezave med prosilcem za denarno pomoč za čakanje na prvo zaposlitev in geografskim trgom dela, pri tem pa izključuje vsak drug reprezentativen element. Na podlagi tega je ugotovilo, da ta pogoj presega okvire, ki so potrebni za doseganje zastavljenega cilja (glej zgoraj navedeni sodbi D’Hoop, točka 39, in Ioannidis, točka 31).

               35

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bil sporni pogoj, ki je alternativa pogoju glede kraja pridobitve spričevala in se nanaša na zahtevo po vsaj šestletnem izobraževanju v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, priznava ali subvencionira ena od belgijskih skupnosti, v člen 36(1), prvi pododstavek, točka 2(j), kraljevega odloka vnesen za odpravo tega položaja.

               36

               V stališčih, predloženih Sodišču, je belgijska vlada navedla, da je cilj spornega pogoja zagotoviti obstoj dejanske povezave med prosilcem za to denarno pomoč in belgijskim trgom dela, in menila, da tak pogoj izpolnjuje zahteve, ki izhajajo iz načela sorazmernosti, pri čemer je v zvezi s tem zatrjevala zlasti, da število let izobraževanja, ki jih ta zahteva, ne presega tega, kar je potrebno, da se ta cilj doseže.

               37

               V tem primeru pa se ne zdi potrebno, da Sodišče odloči o vprašanju, ali se s tem pogojem zaradi dolžine trajanja izobraževanja, ki se zahteva z njim, morebiti krši načelo sorazmernosti.

               38

               Kot namreč kažejo okoliščine zadeve v glavni stvari, D. Prete ni opravila nobenega leta izobraževanja v Belgiji, tako da bi ji bila dodelitev denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev zavrnjena, tudi če bi sporni pogoj zahteval, da zainteresirana oseba izkaže, da se je izobraževala v belgijski izobraževalni ustanovi manj kot šest let, ne glede na to, kako dolgo bi bilo to krajše obdobje.

               39

               Zato zadošča, da Sodišče obravnava vprašanje, ali bi morebitna ugotovitev nezdružljivosti nacionalne ureditve, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, s členom 39 ES lahko izhajala iz okoliščine, da ta ureditev s pogojem, ki zahteva izobraževanje v belgijski izobraževalni ustanovi, izključuje upoštevanje okoliščin, ki bi, čeprav niso povezane s krajem izobraževanja, vseeno enako kazale na obstoj dejanske povezave med zainteresirano osebo in zadevnim geografskim trgom dela.

               40

               S tega vidika je treba glede na okoliščine zadeve v glavni stvari opozoriti, da se ta nanaša na državljanko države članice, ki že približno dve leti od poroke z državljanom države članice gostiteljice prebiva v tej državi članici in ki je že šestnajst mesecev prijavljena kot iskalka zaposlitve pri uradu za zaposlovanje te države članice, pri čemer si, kot je razvidno iz spisa, predloženega Sodišču, aktivno prizadeva za to, da bi tam našla zaposlitev.

               41

               Belgijska vlada glede teh različnih vidikov navaja, da sta poroka z državljanom države članice gostiteljice in naknadni prenos bivališča v to državo dogodka zasebnega življenja, ki nimata zveze s trgom dela te države članice. Prijava kot iskalec zaposlitve naj bi bila le upravna formalnost, ki se zlahka izpolni. Zato po mnenju te vlade te okoliščine zlasti glede osebe, ki se kot D. Prete naseli v regiji ob meji z državo članico, v kateri se je izobraževala, kjer bi bila zato po naravi stvari bolje pripravljena za vstop na trg dela, nimajo te posledice, da se zainteresirana oseba lahko usmeri le na trg dela države članice gostiteljice.

               42

               V okviru razdelitve pristojnosti iz člena 267 PDEU je načeloma nacionalno sodišče tisto, ki mora skrbeti za spoštovanje načela sorazmernosti (glej zlasti sodbo z dne 19. marca 2002 v zadevi Lommers, C-476/99, Recueil, str. I-2891, točka 40). V tem kontekstu so nacionalna sodišča pristojna tudi za ugotovitev, ali okoliščine, lastne posameznemu primeru, izkazujejo obstoj dejanske povezave z zadevnim trgom dela (glej v tem smislu sodbo z dne 4. junija 2009 v združenih zadevah Vatsouras in Koupatantze, C-22/08 in C-23/08, ZOdl., str. I-4585, točka 41).

               43

               Vendar je iz sodne prakse Sodišča razvidno tudi, da je to pristojno nacionalnemu sodišču podati vse elemente razlage prava Unije, ki mu lahko omogočijo presojo združljivosti nacionalnega ukrepa s tem pravom zaradi razsoje v zadevi, ki mu je predložena. V tej zadevi je predložitveno sodišče poleg tega navedlo različna natančna vprašanja, na katera je treba odgovoriti (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Lommers, točka 40).

               44

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti – brez poseganja v dokončno presojo dejstev, za katero so, kot je bilo opozorjeno, pristojna nacionalna sodišča – da se zdijo okoliščine, kot so opisane v točki 40 te sodbe, kakor je poudaril generalni pravobranilec v točkah 48 in 49 sklepnih predlogov, dejansko take, da omogočajo izkazovanje obstoja dejanske povezave s trgom dela države članice gostiteljice, in to kljub temu, da se zainteresirana oseba ni izobraževala v izobraževalni ustanovi te države članice.

               45

               Glede tega je najprej treba zavrniti argumentacijo belgijske vlade, da je oseba, kot je D. Prete, zlasti zato ker prebiva blizu meje z državo članico, v kateri se je izobraževala, po naravi bolj nagnjena k vstopu na trg dela te države, s katero je zanjo podana navezna okoliščina. Prvič, poudariti je treba, da znanja, ki jih študent pridobi med izobraževanjem, tega na splošno ne veže na posamezni geografski trg dela (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar, C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točka 58). Drugič, treba je ugotoviti, da okoliščine, ki jih belgijska vlada navaja za utemeljitev morebitnega obstoja povezave med zainteresirano osebo in francoskim trgom dela, nikakor ne preprečujejo, da se poleg tega v okoliščinah, kot so obravnavane v postopku v glavni stvari, ustvari taka povezava z belgijskim trgom dela.

               46

               Dalje je treba glede zadnjega vidika opozoriti, da je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je obstoj dejanske povezave s trgom dela države članice mogoče ugotoviti med drugim takrat, ko zadevna oseba v razumno dolgem obdobju dejansko išče delo v zadevni državi članici (zgoraj navedeni sodbi Collins, točka 70, in Vatsouras in Koupatantze, točka 39).

               47

               Sodišče je prav tako odločilo, da lahko v nekaterih primerih tudi prebivanje v državi članici zagotovi dejansko povezavo s trgom dela države članice gostiteljice, pri tem pa je navedlo, da če je za izpolnitev tega pogoja povezave zahtevano obdobje prebivanja, to ne sme presegati obdobja, ki je potrebno, da se nacionalni organi prepričajo, da zadevna oseba dejansko išče delo na trgu dela države gostiteljice (zgoraj navedena sodba Collins, točka 72).

               48

               Nazadnje, upoštevnosti okoliščine, da se je tožeča stranka v glavni stvari s tem, da je izvrševala svobodo gibanja, ki jo državljanom Unije zagotavlja člen 18 ES, preselila v državo članico gostiteljico, zato da bi si tam po poroki z državljanom te države ustvarila z zakoncem skupno prebivališče, ni mogoče vnaprej zavrniti pri presoji, ali ima D. Prete dejansko povezavo s trgom dela te države članice.

               49

               V tem kontekstu je treba namreč opozoriti, prvič, da je, kot je bilo poudarjeno v točki 25 te sodbe, ob upoštevanju uvedbe državljanstva Unije in sodne razlage pravice do enakega obravnavanja, ki jo imajo državljani Unije, Sodišče presodilo, da s področja uporabe člena 39(2) ES ni več mogoče izključiti finančne dajatve, namenjene lajšanju dostopa do zaposlitve na trgu dela države članice.

               50

               Drugič, elementi, ki izvirajo iz družinskih okoliščin prosilke za denarno pomoč za čakanje na prvo zaposlitev, tudi lahko prispevajo k vzpostavitvi dejanske povezave med prosilcem in držav članico gostiteljico (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2011 v zadevi Stewart, C-503/09, ZOdl., str. I-6497, točka 100). V zvezi s tem obstoj močnih vezi, zlasti osebnih, z državo članico gostiteljico, kamor se je zainteresirana oseba preselila po poroki z državljanom te države in kjer običajno prebiva, lahko prispeva k vzpostavitvi trajne povezave med zainteresirano osebo in njeno novo državo članico prebivališča, vključno s trgom dela te države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 1988 v zadevi Bergemann, 236/87, Recueil, str. 5125, točke od 20 do 22).

               51

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da okoliščine, ki tako opredeljujejo zadevo v glavni stvari, konkretno ponazarjajo, da pogoj, kot je določen v členu 36(1), prvi pododstavek, točka 2(j), kraljevega odloka, s tem, da preprečuje upoštevanje drugih potencialno reprezentativnih elementov dejanske stopnje povezave med prosilcem za denarno pomoč za čakanje na prvo zaposlitev in zadevnim geografskim trgom dela, presega to, kar je potrebno za doseganje cilja, ki mu sledi.

               52

               Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti, da člen 39 ES nasprotuje določbi, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki pravico do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev za mlade, ki iščejo prvo zaposlitev, pogojuje s tem, da se je zainteresirana oseba vsaj šest let šolala v izobraževalni ustanovi države članice gostiteljice, saj ta pogoj preprečuje upoštevanje drugih reprezentativnih elementov, ki bi lahko izkazovali obstoj dejanske povezave med prosilcem za denarno pomoč in zadevnim geografskim trgom dela, in zato presega to, kar je potrebno za doseganje cilja, ki mu sledi ta določba, in sicer zagotovitev obstoja take povezave.

         Stroški

               53

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 39 ES nasprotuje določbi, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki pravico do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev za mlade, ki iščejo prvo zaposlitev, pogojuje s tem, da se je zainteresirana oseba vsaj šest let šolala v izobraževalni ustanovi države članice gostiteljice, saj ta pogoj preprečuje upoštevanje drugih reprezentativnih elementov, ki bi lahko izkazovali obstoj dejanske povezave med prosilcem za denarno pomoč in zadevnim geografskim trgom dela, in zato presega to, kar je potrebno za doseganje cilja, ki mu sledi ta določba, in sicer zagotovitev obstoja take povezave.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.