title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 30. aprila 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki in Wam SpA. # Pritožba - Državne pomoči - Ustanovitev podjetja v nekaterih tretjih državah - Subvencionirana posojila - Vpliv na trgovino med državami članicami - Izkrivljanje konkurence - Trgovina s tretjimi državami - Odločba Komisije - Nezakonitost državne pomoči - Obveznost obrazložitve. # Zadeva C-494/06 P.

text:
      Zadeva C-494/06 P
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Italijanski republiki in Wam SpA
      „Pritožba – Državne pomoči – Ustanovitev podjetja v nekaterih tretjih državah – Subvencionirana posojila – Vpliv na trgovino med državami članicami – Izkrivljanje konkurence – Trgovina s tretjimi državami – Odločba Komisije – Nezakonitost državne pomoči – Obveznost obrazložitve“
      Povzetek sodbe
      1.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije, s katero je ugotovljena nezdružljivost pomoči s skupnim trgom – Obveznost
            obrazložitve – Obseg
      (člena 87(1) ES in 253 ES)
      2.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Vpliv na trgovino med državami članicami – Škodovanje konkurenci – Merilo presoje
      (člen 87(1) ES)
      1.        Obrazložitev, ki jo zahteva člen 253 ES, je treba prilagoditi naravi zadevnega akta ter mora jasno in nedvoumno odražati sklepanje
         institucije, ki je zadevni ukrep sprejela, tako da zainteresiranim omogoči, da se seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep, sodišču
         Skupnosti pa nadzor. Ni treba, da so v obrazložitvi navedeni vsi dejanski in pravni dejavniki, ker je treba vprašanje, ali
         je obrazložitev akta zadostila zahtevam iz člena 253 ES, presojati ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na kontekst
         in vsa pravna pravila v zvezi z zadevnim področjem.

      To načelo, uporabljeno pri opredelitvi ukrepa kot pomoči, zahteva, da mora Komisija navesti, zakaj je štela, da zadevni ukrep
         spada na področje uporabe člena 87(1) ES. Zato mora, tudi kadar je iz okoliščin, v katerih je bila državna pomoč dodeljena,
         razvidno, da lahko ta vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco, navesti
         te okoliščine v obrazložitvi svoje odločbe.

      (Glej točki 48 in 49.)
      2.        Pri opredelitvi nacionalnega ukrepa kot državne pomoči ni treba ugotavljati stvarnega vpliva pomoči na trgovino med državami
         članicami niti dejanskega izkrivljanja konkurence, ampak je treba le proučiti, ali ta pomoč lahko vpliva na to trgovino in
         izkrivljanje konkurence. Še posebej glede pogoja vpliva na trgovino med državami članicami iz sodne prakse izhaja, da se za
         dodelitev pomoči v obliki davčne oprostitve s strani države nekaterim od njenih davčnih zavezancev mora šteti, kot da lahko
         vpliva na to trgovino in kot da zato izpolnjuje ta pogoj, kadar navedeni davčni zavezanci opravljajo gospodarsko dejavnost,
         ki je predmet te trgovine, ali kadar se ne more izključiti, da so ti zavezanci konkurenti subjektov s sedežem v drugih državah
         članicah. Poleg tega se, kadar pomoč države članice okrepi položaj enega podjetja v razmerju do drugih konkurenčnih podjetij
         v trgovini znotraj Skupnosti, šteje, da pomoč vpliva na ta podjetja. V zvezi s tem je okoliščina, da se je gospodarski sektor
         liberaliziral na ravni Skupnosti, primerna za opredelitev dejanskega ali potencialnega vpliva pomoči na konkurenco in njunega
         učinka na trgovino med državami članicami.

      (Glej točke od 50 do 53.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 30. aprila 2009(*)

      „Pritožba – Državne pomoči – Ustanovitev podjetja v nekaterih tretjih državah – Subvencionirana posojila – Vpliv na trgovino med državami članicami – Izkrivljanje konkurence – Trgovina s tretjimi državami – Odločba Komisije – Nezakonitost državne pomoči – Obveznost obrazložitve“
      V zadevi C‑494/06 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 24. novembra 2006,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata V. Di Bucci in E. Righini, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      pritožnica,
      drugi stranki v postopku sta
      Italijanska republika, ki jo zastopa I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentili, avvocato dello Stato,

      Wam SpA, s sedežem v kraju Cavezzo di Modena (Italija), ki jo zastopa E. Giliani, odvetnik,

      tožeči stranki na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet (poročevalec) in E. Levits, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. februarja 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 20. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 6. septembra
         2006 v združenih zadevah Italija in Wam proti Komisiji (T-304/04 in T-316/04, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero
         je bila Odločba Komisije št. 2006/177/ES z dne 19. maja 2004 o državni pomoči C 4/2003 (prej NN 102/2002), ki jo Italija izvaja
         v korist družbe WAM SpA (UL 2006, L 63, str. 11, v nadaljevanju: sporna odločba), razglašena za nično.

       Dejansko stanje
      2        Člen 2 zakona št. 394 z dne 29. julija 1981 (GURI št. 206 z dne 29. julija 1981) o ukrepih podpore za italijanski izvoz je
         pravna podlaga, v skladu s katero lahko italijanski organi v okviru programov trgovinskega prodora na trge tretjih držav odobrijo
         subvencionirano financiranje izvoznih podjetij.

      3        Wam SpA (v nadaljevanju: Wam) je italijanska družba, ki oblikuje, izdeluje in prodaja industrijske stroje za mešanje, ki se
         uporabljajo predvsem v živilski, kemični, farmacevtski in okoljski industriji.

      4        Italijanski organi so 24. novembra 1995 odločili, da družbi Wam dodelijo prvo pomoč v obliki subvencioniranega posojila v
         višini 2.281.485.000 ITL (okrog 1,18 milijona EUR) za začetek programov trgovinskega prodora na japonski, južnokorejski in
         tajvanski trg. Zaradi gospodarske krize v Koreji in Tajvanu projekti v teh državah niso bili izvedeni. Družba Wam je dejansko
         prejela posojilo v višini 1.358.505.421 ITL (okrog 700.000 EUR) za razbremenitev stroškov stalnih struktur in stroškov pospeševanja
         prodaje na Daljnem vzhodu.

      5        Isti organi so 9. novembra 2000 odločili, da družbi Wam dodelijo drugo pomoč v obliki subvencioniranega posojila v višini
         3.603.574.689 ITL (okrog 1,8 milijona EUR). Program, ki se je financiral s tem posojilom, naj bi na Kitajskem skupno izvajali
         družbi Wam in Wam Bulk Handling Machinery (Shanghai) Co. Ltd., lokalno podjetje pod popolnim nadzorom družbe Wam.

      6        Komisija je po prejemu prijave leta 1999 začela preiskavo o domnevnih državnih pomočeh družbi Wam. 21. januarja 2003 se je
         odločila, da bo uvedla formalni postopek preiskave na podlagi člena 88(2) ES v zvezi s tema domnevnima pomočema v korist družbe
         Wam.

      7        Komisija je 19. maja 2004 sprejela sporno odločbo. Glede vprašanja, ali prva in druga pomoč (v nadaljevanju: sporni pomoči)
         pomenita „državno pomoč“ v smislu člena 87(1) ES, je v sporni odločbi v točkah od 75 do 79 obrazložitve navedeno:

      „75.      [Sporni pomoči] sta bili dodeljeni s subvencijami javnega financiranja v obliki subvencioniranih posojil specifičnemu podjetju,
         tj. družbi WAM SpA. Te subvencije izboljšujejo finančno stanje upravičenca do pomoči. V zvezi s potencialnim vplivom na trgovino
         med državami članicami je […] Sodišče razsodilo, da tudi pomoč, namenjena podpiranju izvoza zunaj EU, lahko vpliva na trgovino
         znotraj Skupnosti. Poleg tega je glede na medsebojno odvisnost trgov, na katerih delujejo podjetja Skupnosti, mogoče celo,
         da bi takšna pomoč izkrivljala konkurenco v okviru celotne Skupnosti.

      76.      Družba WAM SpA ima odvisne družbe po vsem svetu. Več jih ima sedeže v skoraj vseh državah članicah EU, na primer v Franciji,
         na Nizozemskem, Finskem, v Veliki Britaniji, na Danskem, v Belgiji in Nemčiji. Tožeča stranka je zlasti poudarila, da je na
         trgu znotraj Skupnosti v neposredni konkurenci z ‚WAM Engineering Ltd‘, ki je odvisna družba družbe WAM SpA za Združeno kraljestvo
         in Irsko, ter da zaradi italijanske družbe izgublja mnogo naročil. Dalje se je v zvezi z navzven usmerjeno konkurenco med
         podjetji Skupnosti pokazalo, da bi program, ki je bil financiran z drugo [pomočjo] in naj bi podpiral trgovinski prodor na
         Kitajsko, morali skupno izvajati družba WAM SpA in ‚WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co Ltd‘, ki je lokalno podjetje pod
         popolnim nadzorom družbe WAM SpA.

      77.      V skladu s sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti lahko subvencioniranje izvoznih dejavnosti, čeprav upravičenec do pomoči
         vso svojo proizvodnjo izvaža zunaj EU, EGS in držav pristopnic, vpliva na trgovino med državami članicami.

      78.      V tem primeru je bilo poleg tega ugotovljeno, da je prodaja v tujini od leta 1995 do leta 1999 pomenila od 52 % do 57,5 %
         skupnega letnega prometa družbe WAM SpA, od tega dve tretjini znotraj Evropske unije (v absolutnih številkah okrog 10 milijonov
         EUR proti 5 milijonom EUR).

      79.      Zato [sporni pomoči] ne glede na to, ali podpirata izvoze v druge države članice ali izvoze zunaj Evropske unije, lahko vplivata
         na trgovino med državami članicami, zato zanju velja člen 87(1) Pogodbe.“

       Tožba pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      8        Italijanska republika po eni strani in družba Wam po drugi strani sta pred Sodiščem prve stopnje vložili vsaka svojo tožbo
         za razglasitev ničnosti sporne odločbe. Oba postopka sta bila nato združena. Italijanska republika je s tožbo uveljavljala
         sedem ničnostnih razlogov, družba Wam pa deset. Eden izmed navedenih očitkov je bil tudi ta, da Komisija sporne odločbe ni
         zadostno obrazložila.

      9        Z izpodbijano sodbo je drugi senat Sodišča prve stopnje sporno odločbo razglasil za nično. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev
         oprlo na ugotovitev, da je Komisija kršila obveznost obrazložitve.

      10      Sodišče je v točki 59 izpodbijane sodbe spomnilo, da morajo biti zato, da bi bila „pomoč“ opredeljena kot državna pomoč, ki
         je nezdružljiva s skupnim trgom, izpolnjeni vsi pogoji, določeni v členu 87(1) ES. Ti pogoji so naslednji. Prvič, da gre za
         ukrep države ali ukrep, ki se financira iz državnih sredstev. Drugič, da ta ukrep lahko vpliva na trgovino med državami članicami.
         Tretjič, da upravičencu podeli ugodnost, s tem da daje prednosti določenim podjetjem ali določenim proizvodom. Četrtič, da
         ukrep izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco.

      11      Sodišče prve stopnje je v točki 63 izpodbijane sodbe menilo, da ni bilo avtomatično ugotovljeno, da sta sporni pomoči vplivali
         na trgovino med državami članicami ali da sta oziroma bi lahko izkrivljali konkurenco, in da bi bilo zato to možnost treba
         dokazati. V zvezi s tem bi Komisija v sporni odločbi morala navesti podatke o predvidenih učinkih spornih pomoči. Vendar je
         Sodišče prve stopnje poudarilo, da Komisija ni bila dolžna dokazovati njihovih dejanskih učinkov.

      12      Sodišče je v točki 66 izpodbijane sodbe menilo, da obrazložitev, navedena v točkah 75 in 77 sporne odločbe, „temelji na sklicevanju
         na načela, ki izhajajo iz sodne prakse, in na dejstvu, da se učinkov na trgovino ali na konkurenco ne bi smelo izključiti
         ter da se jih ne sme šteti, kot da izpolnjujejo zahteve iz člena 235 ES“.

      13      Glede ugotovitve iz točke 75 obrazložitve sporne odločbe, v skladu s katero „te subvencije izboljšujejo finančno stanje upravičenca
         do pomoči“, je Sodišče prve stopnje odločilo, da se ne sklicuje neposredno na pogoje o vplivu na trgovino ali na izkrivljanje
         konkurence, ampak na splošno na pogoje o dodelitvi ugodnosti določenemu podjetju, ki pomeni drugo značilnost pojma pomoči
         v smislu člena 87(1) ES. Sodišče prve stopnje je nadaljevalo, s tem da je v točki 67 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „dodelitev
         pomoči določenemu podjetju, ki je neločljivo povezana z državnimi pomočmi, in tudi bistveno izboljšanje finančnega stanja
         tega podjetja ne zadoščata za ugotovitev, da navedena pomoč izpolnjuje vsa merila, določena v členu 87(1) ES“.

      14      Glede elementov obrazložitve, navedenih v točkah 76 in 78 obrazložitve sporne odločbe, je Sodišče prve stopnje v točki 68
         izpodbijane sodbe menilo, da pomenijo „podatke, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da je družba Wam aktivna na svetovnih
         trgih in na trgih Skupnosti, da sodeluje v trgovini, še posebej z izvozno dejavnostjo, in da je konkurenčna drugim podjetjem“.

      15      Nasprotno je Sodišče prve stopnje v točki 69 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „te informacije ne nakazujejo, zakaj bi zaradi
         dodelitve spornih pomoči ter glede na njune značilnosti in tudi glede na okoliščine tega primera lahko prišlo do vpliva na
         trgovino med državami članicami niti zakaj je bila konkurenca izkrivljena oziroma bi lahko bila izkrivljena. Poleg tega gre
         le za nekaj okoliščin od vseh, ki jih je treba presojati pri analizi mogočih učinkov spornih pomoči“.

      16      Sodišče prve stopnje je zavrnilo trditev Komisije, v skladu s katero naj bi bilo izkrivljanje konkurence posledica tega, da
         naj bi bil zaradi spornih pomoči položaj družbe Wam glede na podjetja iz drugih držav članic, ki bi ji lahko konkurirala,
         okrepljen.

      17      Sodišče prve stopnje je odločilo, da ta trditev ni upoštevna, ker sporna odločba ne vsebuje niti takih izrecnih navedb niti
         zadostnih elementov, ki bi dokazovali takšno okrepitev. Iz istih razlogov je Sodišče prve stopnje zavrnilo trditev, v skladu
         s katero naj bi sporni pomoči družbi Wam omogočili, da začne svoj program trgovinskega prodora v tujino in da za dosego drugih
         ciljev sprosti sredstva na ravni Skupnosti.

      18      Sodišče prve stopnje je zavrnilo trditev Komisije, da je bilo odveč preučiti razmerja soodvisnosti med trgom Skupnosti in
         trgom Daljnega vzhoda, saj je družba Wam udeležena v trgovini znotraj Skupnosti. Sodišče prve stopnje je v točki 74 izpodbijane
         sodbe odločilo, da „samo ugotovitev, da je bila družba Wam udeležena v trgovini znotraj Skupnosti, ne zadostuje za izkaz vpliva
         na navedeno trgovino ali na izkrivljanje konkurence, zato je torej potrebna poglobljena analiza učinkov pomoči, še zlasti
         ob upoštevanju okoliščine, da so bili z njima poravnani stroški, nastali na trgu Daljnega vzhoda, ter morebitne soodvisnosti
         med tem trgom in trgom Skupnosti“.

      19      Poleg tega je Sodišče prve stopnje v točki 74 izpodbijane sodbe navedlo, da se sporna odločba sklicuje na soodvisnost trgov,
         na katerih delujejo podjetja, ki imajo sedež v Skupnosti, vendar – v nasprotju s sodbo z dne 21. marca 1990 v zadevi Belgija
         proti Komisiji, imenovani „Tubemeuse“ (C‑142/87, Recueil, str. I‑959, točke od 36 do 38) – ne navaja natančnega dokaznega
         gradiva, ki bi potrdilo trditev, ki je navedena v točki 75 obrazložitve te odločbe in izhaja iz načela, uporabljenega v zgoraj
         navedeni sodbi Tubemeuse, v skladu s katero bi zaradi te soodvisnosti sporni pomoči lahko vplivali na konkurenco v Skupnosti.

      20      Končno, Sodišče prve stopnje je glede točke 79 obrazložitve sporne odločbe, v kateri je navedeno, da „ne glede na dejstvo,
         da [sporni pomoči] podpirata izvoze v druge države članice ali zunaj Evropske unije, lahko vplivata [...] na trgovino med
         državami članicami in se zato zanju uporablja člen 87(1) ES“, v točki 75 izpodbijane sodbe odločilo, da sporna odločba „ne
         vsebuje formalne presoje o izkrivljanju konkurence, in torej očitno ni upoštevalo nujnosti tega pogoja za uporabo navedenega
         člena“.

      21      Sodišče prve stopnje je v točki 75 izpodbijane sodbe po eni strani navedlo, da „noben podatek ne kaže na to, da bi bilo namen
         spornih pomoči podpiranje izvoza v druge države članice, in po drugi strani, da namen navedenih pomoči ni bilo neposredno
         in takojšnje podpiranje izvoza zunaj Evropske unije, ampak financiranje programa trgovinskega prodora“.

      22      V točki 76 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje odločilo, da na podlagi elementov obrazložitve, navedenih v točkah od
         74 do 79 obrazložitve sporne odločbe, ni mogoče razumeti, kako naj bi v okoliščinah tega primera sporni pomoči vplivali na
         trgovino med državami članicami in kako sta oziroma naj bi izkrivljali konkurenco, zato na podlagi okoliščin, navedenih v
         sporni odločbi, ni mogoče zadostno obrazložiti ugotovitev Komisije glede uporabe člena 87(1) ES.

      23      Zato je Sodišče prve stopnje brez preučitve drugih pritožbenih razlogov, ki sta jih navedli Italijanska republika in družba
         Wam, sporno odločbo zaradi nezadostne obrazložitve razglasilo za nično, ker v njej ni bilo navedenega dovolj dokaznega gradiva,
         na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da so bili izpolnjeni vsi pogoji za uporabo člena 87(1) ES.

       Predlogi strank
      24      Komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo;
      –        dokončno razsodi o sporu, tako da navedeno tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        podredno, zadevo vrne Sodišču prve stopnje, naj jo ponovno preuči, ter
      –        Italijanski republiki in družbi Wam naloži plačilo stroškov obeh postopkov.
      25      Italijanska republika predlaga Sodišču, naj pritožbo Komisije razglasi za nedopustno ali jo zavrne in Komisiji naloži plačilo
         stroškov postopka.

      26      Družba Wam Sodišču najprej predlaga, naj pritožbo zavrže, ker je nedopustna, ali, podredno, zavrne, ker je neutemeljena. Povsem
         podredno družba Wam Sodišču predlaga, naj sporno odločbo razglasi za nično iz drugih razlogov ali, podredno, zadevo vrne Sodišču
         prve stopnje v ponovno odločanje in Komisiji v vsakem primeru naloži plačilo vseh stroškov, nastalih v zadevi, vključno s
         stroški na tej novi stopnji.

       Pritožba
       Dopustnost
      27      Italijanska republika in družba Wam izpodbijata dopustnost pritožbe.

      28      Italijanska republika poudarja, da je trditev Komisije o neskladnosti sodbe Sodišča prve stopnje s sodno prakso Sodišča pritožbeni
         razlog, ki se ne nanaša na pravno vprašanje.

      29      V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu s členom 58 Statuta Sodišča pritožba pred Sodiščem omejena na pravna vprašanja.
         Lahko se vloži, med drugim, zaradi kršitve zakonodaje Skupnosti s strani Sodišča prve stopnje.

      30      Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 20 sklepnih predlogov, pritožba Komisije temelji prav na očitku, da je Sodišče
         prve stopnje kršilo pravo Skupnosti, ker ni niti upoštevalo niti uporabilo razlage členov 87 ES in 253 ES, kot jo določa sodna
         praksa Sodišča.

      31      Zato je treba stališče Italijanska republike, da pritožba ne temelji na pravnem vprašanju, zavrniti.

      32      Glede stališča družbe Wam, da Komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj po eni strani ponovno preuči vsebino izpodbijane sodbe
         Sodišča prve stopnje, namesto da bi se omejilo na preverjanje „bistvenih kršitev postopka“, kot je določeno v členu 230 ES,
         in po drugi strani, naj opravi vsebinski nadzor, za katerega naj Sodišče v fazi pritožbe ne bi bilo pristojno, je treba najprej
         ugotoviti, da je s členom 230 ES Sodišču dana pristojnost, da nadzira vse akte institucij Skupnosti razen aktov Sodišča prve
         stopnje. Pritožbe zoper sodbe Sodišče prve stopnje so urejene s členom 225(1) ES in Statutom Sodišča.

      33      Nato je treba spomniti, da kršitev obveznosti obrazložitve pomeni bistveno kršitev postopka, ki jo je treba ločiti od vprašanja
         utemeljenosti obrazložitve, ki se nanaša na zakonitost vsebine spornega akta (glej sodbo z dne 7. marca 2002 v zadevi Italija
         proti Komisiji, C-310/99, Recueil, str. I-2289, točka 48). Ker želi Komisija z edinim pritožbenim razlogom izpodbijati pravno
         analizo obveznosti obrazložitve, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje, ji ni mogoče očitati, da je predlagala Sodišču, naj
         ponovno preuči sporno odločbo po vsebini.

      34      Zato je treba trditev družbe Wam glede dopustnosti edinega pritožbenega razloga Komisije zavrniti.

      35      Torej je treba pritožbo razglasiti za dopustno.

       Utemeljenost
       Trditve strank
      36      Komisija navaja samo en pritožbeni razlog, v skladu s katerim naj v izpodbijani sodbi ne bi bilo pravilno uporabljeno pravo,
         ker je bilo z njo odločeno, da naj sporna odločba ne bi bila zadostno obrazložena. Trdi, da je Sodišče prve stopnje, s tem
         ko je za uporabo člena 87(1) ES odločilo, da samo ugotovitev o udeležbi podjetja v trgovini znotraj Skupnosti ne zadošča za
         ugotovitev obstoja vpliva na trgovino ali izkrivljanje konkurence, kršilo povezani določbi členov 87(1) ES in 253 ES. Komisija
         poudarja, da Sodišče prve stopnje, s tem ko zahteva tako utemeljitev, krši ustaljeno sodno prakso Sodišča na tem področju.

      37      Komisija trdi, da udeležba družbe Wam v trgovini znotraj Skupnosti dokazuje vpliv, ki bi ga subvencija lahko imela na navedeno
         trgovino.

      38      V nasprotju s točkama 73 in 74 izpodbijane sodbe, v katerih je bilo očitano, da v sporni odločbi ni bilo dovolj podatkov o
         okrepitvi položaja družbe Wam glede na konkurente, Komisija v skladu s sodno prakso Sodišča trdi, da kadar pomoč podjetje
         razbremeni stroškov, ki jih običajno nosi samo, in okrepi njegov položaj glede na druga podjetja, ki mu konkurirajo v trgovini
         v Skupnosti, vpliva na trgovino in načeloma izkrivlja konkurenco. Komisija v zvezi s tem vztraja, da ni dolžna preučiti dejanskih
         posledic pomoči.

      39      Komisija kritizira izpodbijano sodbo, ker je bila v njej ugotovljena nezadostna obrazložitev, zato ker sporna odločba ne vsebuje
         nobenih trditev o soodvisnosti trga Skupnosti in trga Daljnega vzhoda, na katera naj bi vplivali sporni pomoči. Po mnenju
         Komisije je Sodišče prve stopnje zanemarilo očitno ugotovitev, da je denar nadomestljiv, tako da kadar podjetje opravlja dejavnost
         v Skupnosti, ni treba nujno posebej dokazati možnosti, da pomoči, ki naj bi služile njegovemu prodoru na trge zunaj Skupnosti,
         prav tako vplivajo na trgovino med državami članicami in lahko povzročijo izkrivljanje konkurence.

      40      Nazadnje se Komisija sklicuje na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero velja, da kadar iz samih okoliščin, v katerih je
         bila dodeljena pomoč, izhaja, da ta lahko vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja ali bi lahko izkrivljala
         konkurenco, se Komisija v obrazložitvi odločbe lahko omeji na navedbo teh okoliščin. Po njenem mnenju je prav to v sporni
         odločbi tudi storila.

      41      Družba Wam trdi, da je pritožba popolnoma neutemeljena. Po njenem mnenju je Sodišče prve stopnje pravilno uporabilo ustaljeno
         sodno prakso Sodišča, v skladu s katero obveznost obrazložitve ni izpolnjena z obrazložitvijo, ki temelji na abstraktni ali
         samo hipotetični presoji. Družba Wam poudarja, da se za pogoje, ki se nanašajo na vpliv na trgovino in izkrivljanje konkurence,
         lahko šteje, da so izpolnjeni le na podlagi dejstev, ki na konkreten in ne le na abstrakten način dokazujejo, kako so v tem
         primeru državni ukrep ali državna sredstva povzročila okrepitev konkurenčnega položaja podjetja, ki je prejelo pomoč, in razbremenitev
         njegovih proizvodnih stroškov.

      42      Po mnenju Italijanske republike Sodišče prve stopnje ni kršilo člena 87(1) ES in je sledilo sodni praksi. Sodba z dne 17. septembra
         1980 v zadevi Philip Morris Holland proti Komisiji (730/79, Recueil, str. 2671) je vpliv na trgovino opredelila tako, da mora
         subvencija „okrepiti položaj podjetja glede na druga podjetja, ki mu konkurirajo v okviru trgovine znotraj Skupnosti“.

      43      Italijanska republika trdi, da sta preučitev, čeprav splošna, značilnosti konkurence znotraj Skupnosti, na katero bi potencialno
         lahko vplivala pomoč in torej domneva „relativne okrepitve“, ki bi lahko pojasnila vpliv na trgovino znotraj Skupnosti, natanko
         tisti, ki manjkata v sporni odločbi. Opomba v točki 15 pritožbe, ki se nanaša na mogoč učinek okrepitve, naj ne bi bila dopustna,
         saj je Sodišče prve stopnje v točki 73 izpodbijane sodbe odločilo, da se je na ta učinek prvič sklicevalo na obravnavi pred
         njim.

      44      Italijanska republika se je na isti ugovor nedopustnosti sklicevala v zvezi z opombo v točki 15 pritožbe o učinku izkrivljanja
         konkurence, ki naj bi izhajal iz dejstva, da naj bi bilo podjetje zaradi zadevne subvencije razbremenjeno stroškov, ki bi
         jih običajno moralo nositi.

      45      Po mnenju te države članice je v točki 56 sodbe z dne 29. aprila 2004 v zadevi Italija proti Komisiji (C‑372/97, Recueil,
         str. I‑3679) navedeno, da je obrazložitev zadostna, če Komisija vsaj na splošno opredeli običajne stroške kategorije zadevnih
         podjetij in jih primerja s predmetom pomoči. V tem primeru naj razlog, zaradi katerega naj bi dejanski stroški pomenili „običajne
         stroške“, ne bi bil naveden v obrazložitvi sporne odločbe.

      46      Poleg tega Italijanska republika trdi, da je v zgoraj navedeni sodbi Tubemeuse poudarjeno, da ni mogoče predvidevati, da morebitna
         prednost, pridobljena v konkurenci zunaj Skupnosti, prav tako vsebuje prednost v konkurenci znotraj Skupnosti. Sodišče prve
         stopnje naj bi torej pravilno odločilo, da obrazložitev v zvezi s tem ni bila zadostna.

      47      Nazadnje Italijanska republika trdi, da je utemeljitev Komisije, v skladu s katero naj Sodišče prve stopnje ne bi upoštevalo
         nadomestljive narave denarja, nedopustna, ker ne razkriva pravnega sredstva, ki bi izhajalo iz nezadostne obrazložitve, in
         pomeni dodatno obrazložitev glede na tisto, ki jo vsebuje sporna odločba. Nikakor pa naj teorija „sproščanja sredstev“ ob
         pomanjkanju dodatnih pojasnil ne bi pomenila zadostne obrazložitve, saj naj bi se z njo prav tako lahko dokazalo, da sporni
         pomoči nista imeli nikakršnega vpliva na trg Skupnosti.

       Presoja Sodišča
      48      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba obrazložitev, ki jo zahteva člen 253 ES, prilagoditi naravi zadevnega akta ter
         mora jasno in nedvoumno odražati sklepanje institucije, ki je zadevni ukrep sprejela, tako da zainteresiranim omogoči, da
         se seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep, sodišču Skupnosti pa izvrševanje nadzora. Ni treba, da so v obrazložitvi navedeni
         vsi dejanski in pravni dejavniki, ker je treba vprašanje, ali je obrazložitev akta zadostila zahtevam iz člena 253 ES, presojati
         ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na kontekst in vsa pravna pravila v zvezi z zadevnim področjem (sodba z
         dne 6. septembra 2006 v zadevi Portugalska proti Komisiji, imenovana „Azori“, C-88/03, ZOdl., str. I‑7115, točka 88 in navedena
         sodna praksa).

      49      To načelo, uporabljeno pri opredelitvi ukrepa kot pomoči, zahteva, da mora Komisija navesti razloge, zakaj je štela, da zadevni
         ukrep spada na področje uporabe člena 87(1) ES. Zato mora Komisija, tudi ko iz okoliščin, v katerih je bila državna pomoč
         dodeljena, izhaja, da lahko ta vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco,
         navesti te okoliščine v obrazložitvi svoje odločbe (zgoraj navedena sodba Portugalska proti Komisiji, točka 89 in navedena
         sodna praksa).

      50      V tem kontekstu je treba ugotoviti, da v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso pri opredelitvi nacionalnega ukrepa kot
         državne pomoči ni treba ugotavljati stvarnega vpliva pomoči na trgovino med državami članicami niti dejanskega izkrivljanja
         konkurence, ampak je treba le preučiti, ali ta pomoč lahko vpliva na to trgovino in izkrivljanje konkurence (sodba z dne 10. januarja
         2006 v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C-222/04, ZOdl., str. I‑289, točka 140 in navedena sodna praksa).

      51      Še posebej glede pogoja vpliva na trgovino med državami članicami iz sodne prakse izhaja, da se za dodelitev pomoči v obliki
         davčne oprostitve s strani države nekaterim izmed njenih davčnih zavezancev mora šteti, kot da lahko vpliva na to trgovino
         in kot da zato izpolnjuje ta pogoj, kadar navedeni davčni zavezanci opravljajo gospodarsko dejavnost, ki je predmet te trgovine,
         ali kadar se ne more izključiti, da so ti zavezanci konkurenti subjektom s sedežem v drugih državah članicah (glej v tem smislu
         sodbo z dne 3. marca 2005 v zadevi Heiser, C‑172/03, ZOdl., str. I‑1627, točka 35, in zgoraj navedeno sodbo Portugalska proti
         Komisiji, točka 91).

      52      Sodišče je odločilo, da se tudi, kadar pomoč države članice okrepi položaj enega podjetja v razmerju do drugih konkurenčnih
         podjetij v trgovini znotraj Skupnosti, šteje, da pomoč vpliva na ta podjetja (zgoraj navedena sodba Cassa di Risparmio di
         Firenze in drugi, točka 141 in navedena sodna praksa).

      53      V zvezi s tem je okoliščina, da se je gospodarski sektor liberaliziral na ravni Skupnosti, primerna za opredelitev dejanskega
         ali potencialnega vpliva pomoči na konkurenco in njunega učinka na trgovino med državami članicami (zgoraj navedena sodba
         Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, točka 142 in navedena sodna praksa).

      54      Glede pogoja izkrivljanja konkurence je treba spomniti, da pomoči, ki naj bi podjetju omogočile razbremenitev stroškov, ki
         jih sicer nosi v okviru izvajanja tekočih poslov ali splošnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence (sodba z
         dne 19. septembra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑156/98, Recueil, str. I‑6857, točka 30, in zgoraj navedena sodba
         Heiser, točka 55).

      55      V tem primeru je treba ugotoviti, da Sodišče, s tem ko je v točki 76 izpodbijane sodbe ugotovilo, da na podlagi navedb v točkah
         od 74 do 79 obrazložitve sporne odločbe ni mogoče razumeti, kako bi sporne pomoči v okoliščinah tega primera lahko vplivale
         na trgovino med državami članicami in izkrivljale ali poskušale izkrivljati konkurenco, ni kršilo zgoraj navedene sodne prakse,
         ki se nanaša na obveznost obrazložitve, ki jo ima Komisija v zadevah, ki se nanašajo na državne pomoči.

      56      Glede navedenih okoliščin tega primera je Sodišče, med drugim v točki 63 izpodbijane sodbe, namreč pravilno poudarilo, da
         je namen spornih pomoči financiranje, s pomočjo subvencioniranih posojil, stroškov trgovinskega prodora v tretje države, ki
         se nanašajo na ustanovitev stalnih struktur ali na pospeševanje prodaje, in da je njihova subvencijska vrednost relativno
         majhna. Poleg tega je Sodišče prve stopnje v točki 75 navedene sodbe izpostavilo, da namen navedenih pomoči ni neposredno
         ali posredno podpiranje izvoza zunaj Evropske unije, ampak financiranje programa trgovinskega prodora.

      57      Glede na posebne okoliščine tega primera Sodišče prve stopnje ni nepravilno uporabilo prava, s tem ko je v točki 63 izpodbijane
         sodbe navedlo, da bi Komisija, ko je v sporni odločbi navedla upoštevne podatke, ki se nanašajo na predvidene učinke spornih
         pomoči, morala še posebej preučiti, ali bi ti lahko vplivali na trgovino med državami članicami in izkrivljali konkurenco.

      58      V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje v točki 64 izpodbijane sodbe pravilno navedlo, da bi zadoščalo, da bi Komisija natančno
         razložila, kako bi sporni pomoči lahko vplivali na trgovino med državami članicami in izkrivljali ali poskušali izkrivljati
         konkurenco. V tem okviru je Sodišče prve stopnje še zlasti poudarilo, da Komisija ni bila dolžna izvesti gospodarske analize
         resničnega položaja na zadevnem trgu ali zadevnih trgovinskih tokov med državami članicami niti ni bila dolžna dokazati dejanskega
         učinka spornih pomoči, zlasti na cene, ki jih ima družba Wam, ali celo preučiti, kakšna je prodaja družbe Wam na trgu Združenega
         kraljestva.

      59      Vendar je Sodišče prve stopnje glede konkretne uporabe teh načel v točki 66 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da se splošne
         obrazložitve, kot jo vsebujeta točki 75 in 77 obrazložitve sporne odločbe, ki temelji na sklicevanju na načela, ki izhajajo
         iz zgoraj navedene sodbe Tubemeuse, ne more šteti, kot da sama po sebi izpolnjuje zahteve člena 253 ES.

      60      Glede elementov obrazložitve, navedenih v točkah 76 in 78 obrazložitve sporne odločbe, je Sodišče prve stopnje v točkah od
         68 do 74 in še zlasti v točki 72 izpodbijane sodbe pravilno odločilo, da navedene točke obrazložitve, tudi če se jih bere
         v povezavi z načeli, določenimi v točki 75 obrazložitve sporne odločbe, in s poročilom o tem, da se je finančno stanje družbe
         Wam izboljšalo, ne zadoščajo, da bi se razumelo, kako lahko sporni pomoči v tem primeru vplivata na trgovino med državami
         članicami in izkrivljata ali bi lahko izkrivljali konkurenco.

      61      V nasprotju s tem, kar je v zvezi s tem trdila Komisija, naj namreč v posebnih okoliščinah tega primera, navedenih v točki
         55 te sodbe, samo dejstvo, da je družba Wam, s tem da večji del svoje proizvodnje izvaža znotraj Skupnosti, udeležena v trgovini
         v Skupnosti, ne bi zadoščalo za ugotovitev teh učinkov.

      62      V zvezi s tem je treba zlasti navesti, da čeprav iz sodne prakse, navedene v točkah 50 in 52 te sodbe, izhaja, da so taki
         učinki načeloma lahko posledica tega, da prejemnik pomoči deluje na liberaliziranem evropskem trgu, pa sporni pomoči v obravnavanem
         primeru, in sicer v nasprotju z okoliščinami v navedeni sodni praksi, nista neposredno povezani z delovanjem svojega prejemnika
         na tem trgu, ampak je njun namen financiranje stroškov trgovinskega prodora v tretje države. V takih okoliščinah in še toliko
         bolj, ker gre za pomoči, katerih subvencijska vrednost je relativno majhna, je vpliv teh pomoči na trgovino in na konkurenco
         znotraj Skupnosti manj neposreden in težje zaznaven, zaradi česar mora Komisija svojo odločbo podrobneje obrazložiti.

      63      Nazadnje glede sodne prakse, navedene v točki 54 te sodbe, v skladu s katero pomoči, ki naj bi podjetju omogočile razbremenitev
         stroškov, ki ga sicer bremenijo v okviru izvajanja tekočih poslov ali splošnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence,
         zadošča ugotoviti, da namen zadevnih pomoči ni bil v tem, da bi se družbo Wam razbremenilo teh stroškov.

      64      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da se Sodišče prve stopnje, s tem ko je v presoji v točkah od 62 do 76 izpodbijane sodbe
         dejansko ugotovilo, da bi Komisija morala izvršiti poglobljeno analizo potencialnih učinkov spornih pomoči na trgovino med
         državami članicami in na konkurenco ter da bi v sporni odločbi morala navesti dodatna pojasnila glede navedenih učinkov, ni
         imelo namena oddaljiti od tukaj navedene sodne prakse, ampak je želelo upoštevati posebne okoliščine tega primera, ne da bi
         mu bilo mogoče očitati, da v zvezi s tem ni pravilno uporabilo prava.

      65      Poleg tega te ugotovitve ne morejo spremeniti trditve Komisije o ugotovitvah Sodišča prve stopnje, navedenih v točki 74 izpodbijane
         sodbe. Te ugotovitve se namreč nanašajo na preučitev razmerij soodvisnosti med evropskim trgom in trgom Daljnega vzhoda v
         primerjavi z možnostjo posrednega vpliva na trgovino in na konkurenco znotraj Skupnosti, kot je primarno določena z zgoraj
         navedeno sodbo Tubemeuse. Čeprav je res, da se preučitve takega razmerja soodvisnosti ne zahteva, če se ugotovi, da ima pomoč
         neposredni vpliv na trge znotraj Skupnosti, je treba kljub temu ugotoviti, da sporna odločba, kar je bilo potrjeno tudi v
         predhodnih točkah te sodbe, tega ni zadostno dokazala.

      66      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba pritožbo zavrniti.

       Stroški
      67      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Italijanska republika in družba Wam sta predlagali, naj se Komisiji naloži
         plačilo stroškov, in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 26. marca 2015. # Wünsche Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG proti Evropski komisiji. # Zadeva C-7/14 P.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. februarja 2006. # Belgische Staat proti Molenbergnatie NV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van beroep te Antwerpen - Belgija. # Carinski zakonik Skupnosti - Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev - Obveznost sporočitve zneska dolgovanih dajatev dolžniku, takoj ko je bil vknjižen in pred potekom roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga - Pojem "ustrezni postopki". # Zadeva C-201/04.

text:
      Zadeva C-201/04
      Belgische Staat
      proti
      Molenbergnatie NV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van Beroep te Antwerpen)
      „Carinski zakonik Skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev – Obveznost sporočitve zneska dolgovanih dajatev dolžniku, takoj ko je bil vknjižen in pred potekom roka treh let od dneva
         nastanka carinskega dolga – Pojem ‚ustrezni postopki‘“

      Povzetek sodbe
      1.        Akti institucij – Časovna uporaba – Postopkovna pravila – Materialnopravna pravila – Razlika
      (Uredba Sveta št. 2913/92, členi od 217 do 232)
      2.        Viri lastnih sredstev Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 221(1))
      3.        Viri lastnih sredstev Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 221)
      1.        Postopkovna pravila se običajno uporabljajo za vse spore, ki potekajo, ko ta pravila začnejo veljati, drugače kot pri pravilih
         materialnega prava, ki se običajno razlagajo tako, da se načeloma ne nanašajo na položaje, ki so nastali pred začetkom njihove
         veljavnosti.

      Zato le postopkovna pravila, ki so v členih od 217 do 232 Uredbe Sveta št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku
         Skupnosti, veljajo za izterjavo carinskega dolga, izvedeno po začetku veljavnosti tega zakonika, tj. 1. januarju 1994, ki
         je zapadel pred tem datumom.

      Člen 221(3) je treba v nasprotju z odstavkoma 1 in 2 tega člena šteti za določbo materialnega prava in je torej ni mogoče
         uporabiti za izterjavo carinskega dolga, nastalega pred 1. januarjem 1994. Ob izteku roka, določenega v tem členu, izterjava
         carinskega dolga namreč zastara, razen pri izjemi, ki jo določa ta člen, kar je enakovredno zastaranju samega dolga in posledično
         njegovi ugasnitvi. Poleg tega člen 223 istega zakonika podrobneje določa, da so različni razlogi za ugasnitev carinskega dolga
         iz točk od (a) do (d) te določbe navedeni brez poseganja zlasti v določbe glede zastaranja carinskega dolga.

      Če je carinski dolg nastal pred 1. januarjem 1994, zanj lahko veljajo le pravila glede zastaranja, ki so veljala takrat, čeprav
         se je postopek izterjave dolga začel po 1. januarju 1994.

      (Glej točke 31, 40 in 42 ter točki 1 in 3 izreka.)
      2.        Člen 221(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti zahteva, da se znesek uvozne ali izvozne dajatve vknjiži, preden
         se sporoči dolžniku. Iz formulacije te določbe, ki ni niti malo dvoumna, je namreč razvidno, da mora biti vknjižba, ki obsega
         to, da carinski organi vnesejo znesek dajatve v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov, storjena
         nujno pred sporočilom dolžniku o znesku uvoznih ali izvoznih dajatev.

      (Glej točki 46 in 49 ter točko 2 izreka.)
      3.        Države članice niso dolžne sprejeti posebnih postopkovnih pravil glede načina, na katerega je treba carinskemu dolžniku v
         skladu s členom 221 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti sporočiti znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, saj se
         za ta sporočila lahko uporabijo notranja splošna postopkovna pravila, ki zagotavljajo ustrezno obveščenost carinskega dolžnika
         in mu omogočajo, da polno obveščen poskrbi za obrambo svojih pravic.

      (Glej točko 54 in točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 23. februarja 2006(*)

      „Carinski zakonik Skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev – Obveznost sporočitve zneska dolgovanih dajatev dolžniku, takoj ko je bil vknjižen in pred potekom roka treh let od dneva
         nastanka carinskega dolga – Pojem ‚ustrezni postopki‘“

      V zadevi C-201/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo hof van beroep te Antwerpen
         (Belgija) z odločbo z dne 27. aprila 2004, ki je prispela na Sodišče 5. maja 2004, v postopku

      Belgische Staat
      proti
      Molenbergnatie NV,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Makarczyk (poročevalec) in R. Silva de Lapuerta, sodnika,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Molenbergnatie NV E. Gevers in J. Gevers, advocaten,
      –        za belgijsko vlado D. Haven, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti X. Lewis in M. van Beek, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. junija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na Uredbo Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku
         Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: Carinski zakonik), ki ureja izterjavo zneska carinskega dolga.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Belgische Staat (Belgijsko državo) in Molenbergnatie NV, carinskim komisionarjem
         (v nadaljevanju: komisionar), v zvezi z naknadno izterjavo uvoznih in protidampinških dajatev.

       Pravni okvir
      3        Poglavje 3 naslova VII Carinskega zakonika se nanaša na izterjavo zneska carinskega dolga, ki je v členu 4(9) tega zakonika
         opredeljen kot obveznost, da oseba plača uvozne ali izvozne dajatve, ki veljajo za določeno blago po veljavnih predpisih Skupnosti.

      4        Oddelek 1 navedenega poglavja 3 z naslovom „Vknjižba in obvestitev dolžnika o znesku dajatev“ obsega člene od 217 do 221.

      5        Člen 217(1) Carinskega zakonika določa:

      „Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ‚znesek dajatev‘ – morajo carinski
         organi, takoj potem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne
         nosilce podatkov (vknjižba).

      Prvi pododstavek se ne uporablja, če:
      (a)      je bila uvedena začasna protidampinška ali izravnalna dajatev;
      (b)      je zakonsko dolgovani znesek dajatev višji kot znesek, določen na podlagi zavezujoče tarifne informacije;
      (c)       lahko carinski organi zaradi predpisov, sprejetih skladno s postopkom odbora, opustijo vknjižbo zneskov dajatev, nižjih od
         določenega zneska.

      Carinski organi lahko opustijo vknjižbo zneskov dajatev, ki se v skladu s členom 221(3) po poteku predpisanega roka ne morejo
         sporočiti carinskemu dolžniku.“

      6        Člen 220 navedenega zakonika določa:

      „1.      Če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členoma 218 in 219 ali je bil vknjižen nižji
         znesek od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev, ali preostalega izterjevanega zneska dajatev,
         opraviti v roku dveh dni, ki se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek
         ter določijo dolžnika (naknadna vknjižba). Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 219.

      2.      Razen v primerih iz drugega in tretjega pododstavka člena 217(1) se naknadna vknjižba ne opravi, če:
      (a)      je bila prvotna odločitev o tem, da se dajatve ne vknjižijo ali da se vknjiži nižji znesek od zakonsko dolgovanega, sprejeta
         na podlagi splošnih določb, ki so bile kasneje s sodno odločbo razglašene za neveljavne;

      (b)      se zakonsko dolgovani znesek dajatev ni vknjižil zaradi napake carinskih organov in če dolžnik te napake ni mogel odkriti
         in je ravnal v dobri veri in upošteval vse določbe o carinski deklaraciji, predvidene v veljavni zakonodaji;

      (c)      carinskim organom zaradi predpisov, sprejetih skladno s postopkom odbora, ni treba opraviti naknadne vknjižbe zneskov dajatev,
         nižjih od določenega zneska.“

      7        Člen 221 Carinskega zakonika določa:

      „1.      Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.
      2.      Če je bil plačljivi znesek dajatev okvirno naveden že v carinski deklaraciji, lahko carinski organi predvidijo, da se sporočilo
         iz odstavka 1 pošlje le, če navedeni znesek dajatev ne ustreza tistemu, ki so ga sami določili.

      Če se uporabi možnost iz prejšnjega pododstavka, se brez vpliva na uporabo drugega pododstavka člena 218(1) prepustitev blaga,
         ki jo odobrijo carinski organi, šteje za sporočilo dolžniku o vknjiženem znesku dajatev.

      3.      Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. Če pa carinski organi
         zaradi dejanja, za katerega je bilo mogoče uvesti kazenski pregon, niso mogli določiti natančnega zakonsko dolgovanega zneska
         dajatev, lahko to sporočilo posredujejo tudi po poteku omenjenega roka treh let, kolikor to predvidevajo veljavne določbe.“

      8        Poglavje 4 naslova VII Carinskega zakonika ima naslov „Ugasnitev carinskega dolga“. Sestavljeno je iz dveh členov, eden izmed
         njiju, člen 233, določa:

      „Brez vpliva na veljavne določbe o zastaranju carinskega dolga in o neizterjanem znesku carinskega dolga v primeru, ko je
         bila sodno ugotovljena plačilna nesposobnost dolžnika, carinski dolg ugasne:

      (a)      s plačilom zneska dajatev;
      (b)      z odpustom zneska dajatev;
      (c)      če se za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila dajatev:
      –        carinska deklaracija skladno s členom 66 razveljavi,
      –        če se blago pred prepustitvijo zapleni in istočasno ali pozneje odvzame ali se na ukaz carinskih organov uniči, v skladu s
         členom 182 uniči ali odstopi ali se zaradi same narave blaga, nepredvidljivega dogodka ali višje sile uniči ali nepovratno
         izgubi;

      (d)      če se blago, za katero je nastal carinski dolg v skladu s členom 202, ob nezakonitem vnosu zapleni in istočasno ali pozneje
         odvzame.

      V primeru zaplembe in odvzema se v okviru kazenske zakonodaje, ki se uporablja za carinske prekrške, carinski dolg ne šteje
         za ugaslega, če kazenska zakonodaja države članice predvideva, da carine služijo kot podlaga za določitev kazni ali da obstoj
         carinskega dolga služi kot podlaga za kazenski pregon“.

      9        Carinski zakonik v skladu s svojim členom 253, drugi odstavek, velja od 1. januarja 1994.

      10      Preden je navedeni zakonik začel veljati, sta to področje urejali Uredba Sveta (EGS) št. 1697/79 z dne 24. julija 1979 o „naknadni“
         izterjavi uvoznih ali izvoznih dajatev, ki od dolžnika niso bile zahtevane za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo
         plačila dajatev (UL L 197, str. 1), ki je začela veljati 1. julija 1980, in Uredba Sveta (EGS) št. 1854/89 z dne 14. junija
         1989 o vknjiženju plačilnih pogojev za zneske uvoznih ali izvoznih dajatev, ki izhajajo iz carinskega dolga (UL L 186, str.
         1), pri čemer se slednja uporablja za zneske dajatev, vknjižene od 1. julija 1990.

      11      Člen 2 Uredbe št. 1697/79 določa:

      „1.      Če pristojni organi ugotovijo, da del zneska ali celoten znesek zakonsko dolgovane uvozne ali izvozne dajatve za blago, deklarirano
         za carinski postopek z obveznostjo plačila dajatev, ni bil zahtevan od dolžnika, začnejo izterjevati neplačane dajatve.

      Vendar z izterjavo ni mogoče začeti po poteku roka treh let, šteto od dneva, ko je bil prvotni znesek, ki je zahtevan od dolžnika,
         vknjižen, oziroma če vknjižbe ni bilo, šteto od dneva nastanka carinskega dolga za zadevno blago.

      2.      V smislu odstavka 1 se izterjava začne z uradnim obvestilom zadevni osebi o znesku uvoznih ali izvoznih dajatev, ki jih dolguje.“
      12      Uredba št. 1854/89 vsebuje v členu 1(2) opredelitev pojma „vknjižbe“, v kateri je določeno:

      „ [...]  vnos carinskega organa zneska uvozne ali izvozne dajatve, ki ustreza carinskemu dolgu v računovodske evidence ali kakšne
         druge ustrezne nosilce podatkov .“

      13      Člen 2(1) te uredbe določa:

      „Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ‚znesek dajatev‘ – morajo carinski
         organi takoj potem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vknjižiti.“

      14      Člen 5 Uredbe št. 1854/89 določa:

      „Če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členi 3 in 4 ali je bil vknjižen nižji znesek
         od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev ali preostalega izterjevanega zneska dajatev opraviti
         v roku dveh dni, ki se štejejo od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek ter
         določijo osebo, ki je zavezana za plačilo tega zneska. Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 4.“

      15      Člen 6(1) navedene uredbe določa:

      „Znesek dajatev se mora osebi, ki je zavezana za njegovo plačilo, takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.“
      16      Carinski zakonik je bil spremenjen med drugim z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra
         2000 (UL L 311, str. 17).

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      17      Komisionar je med 9. aprilom 1992 in 23. junijem 1994 v Belgiji deklariral v imenu in za račun neke druge družbe uvoz videokaset
         s poreklom iz Macaa, čez Honkgong.

      18      Na podlagi režima splošnih preferenčnih tarif, ki se uporabljajo za blago s poreklom iz držav v razvoju, so bili ti uvozi
         oproščeni carinskih dajatev.

      19      Po preiskavi, opravljeni v Macau, je odbor za poreklo, ustanovljen s členom 12 Uredbe Sveta (EGS) št. 802/68 z dne 27. junija
         1968 o skupni opredelitvi pojma porekla blaga (UL L 148, str. 1), odločil, da to blago izključi od preferencialne tarife zato,
         ker je v resnici njegovo poreklo na Kitajskem in je torej predmet uvoznih dajatev, ki veljajo za tretje države, in protidampinških
         dajatev. Države članice so bile o odločitvi odbora uradno obveščene 10. avgusta 1994.

      20      Inšpekcija za carinske in trošarinske preiskave iz Antwerpna je s priporočeno pošto z dne 27. februarja 1995 komisionarja
         obvestila o navedeni preiskavi in ga uradno obvestila o dolgovanih zneskih uvoznih in protidampinških dajatev.

      21      Po stališču belgijske vlade so bili zneski teh dajatev vknjiženi 7. marca 1995.

      22      Z dopisom z dne 29. septembra 1995 je regionalna uprava za carine in trošarine (v nadaljevanju: uprava) komisionarja uradno
         obvestila o naknadni izterjavi teh dajatev, v skladu s členom 220(1) Carinskega zakonika.

      23      Uprava, na katero je komisionar naslovil ugovor, je vztrajala pri svojem stališču in proti njemu 3. julija 2000 sprožila sodni
         postopek. S sodbo z dne 22. aprila 2002 je rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (sodišče prve stopnje iz Antwerpna) predlog
         uprave razglasilo za neutemeljenega, ker je menilo, da je nezakonito začela naknadno izterjavo zadevnih carinskih dajatev.
         Sodišče je zlasti presodilo, da je prekluzivni rok treh let, ki ga določa člen 221(3) Carinskega zakonika, ko je bil znesek
         dolgovanih dajatev za dolg, ki je nastal 9. aprila 1992, sporočen komisionarju, potekel. Uprava je zoper to sodbo vložila
         pritožbo.

      24      V navedenih okoliščinah je hof van beroep te Antwerpen (pritožbeno sodišče iz Antwerpna) prekinilo odločanje in Sodišču v
         predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali členi od 217 do 232 Carinskega zakonika [...], in sicer določbe poglavja 3 (‚Izterjava zneska carinskega dolga‘), naslov
         VII (‚Carinski dolg‘), ki je sestavljen iz oddelka 1 (‚Vknjižba in obvestitev dolžnika o znesku dajatev‘ – členi od 217 do
         221) in oddelka 2 (‚Roki in postopki plačila zneska dajatev‘ – členi od 222 do 232), veljajo za izterjavo carinskega dolga,
         ki je nastal pred 1. januarjem 1994, vendar se njegova izterjava ni izvršila oziroma začela pred tem datumom?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba sporočilo, ki ga predpisuje člen 221 Carinskega zakonika [...] vedno
         poslati po vknjiženju zneska dajatev, oziroma povedano drugače, ali mora biti znesek dajatev vedno vknjižen, preden se pošlje
         sporočilo, ki ga predpisuje člen 221 Carinskega zakonika [...]?

      3.      Ali prepozno sporočilo zneska dajatev dolžniku, to je po poteku roka treh let, ki ga določa člen 221(3) Carinskega zakonika
         [...], v prvotni različici [ki je veljala, preden je bila nadomeščena (od 19. decembra 2000) s členom 1, točka 17, Uredbe
         (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 o spremembah Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem
         zakoniku], čeprav so carinski organi imeli možnost v tem istem roku ugotoviti, kakšen je točni znesek zakonsko dolgovanih
         dajatev, povzroči, da ni mogoče več izterjati zadevnega carinskega dolga, da ta dolg izgine ali da nastane kakšna druga pravna
         posledica?

      4.      Ali morajo države članice opredeliti ustrezne postopke, v skladu s katerimi je treba dolžniku poslati sporočilo o znesku dajatev,
         ki ga zahteva člen 221 Carinskega zakonika [...]? Če je odgovor pritrdilen, ali država članica, ki ni opredelila ustreznih
         postopkov glede pošiljanja sporočila dolžniku o znesku dajatev, ki ga zahteva člen 221 Carinskega zakonika [...], lahko trdi,
         da vsak dokument, ki navaja znesek dajatev, ki je uradno poslan dolžniku (po vknjiženju), šteje za sporočilo zneska dajatev
         dolžniku v smislu člena 221 Carinskega zakonika [...], čeprav se ta dokument v ničemer ne sklicuje na člen 221 Carinskega
         zakonika [...] niti podrobneje ne določa, da gre za sporočilo dolžniku o znesku dajatev?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in tretje vprašanje
      25      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje o časovni veljavnosti členov od 217 do 232 Carinskega zakonika, iz poglavja
         3 naslova VII navedenega zakonika, ki se nanašajo na izterjavo zneska carinskega dolga, glede na to, da je Carinski zakonik
         v skladu s svojim členom 253, drugi odstavek, začel veljati 1. januarja 1994.

      26      Navedeno sodišče je s tretjim vprašanjem Sodišču predlagalo, naj natančno opredeli, kakšne posledice ima nespoštovanje roka,
         ki ga določa člen 221(3) Carinskega zakonika.

      27      Uvodoma je treba opredeliti, da se ob upoštevanju obrazložitve predložitvene odločbe in kot je to navedel tudi generalni pravobranilec
         v točki 47 sklepnih predlogov prvo vprašanje, čeprav se njegovo besedilo na splošno nanaša na člene od 217 do 232 Carinskega
         zakonika, v bistvenem nanaša na člen 221 tega zakonika, saj predložitveno sodišče natančneje sprašuje, ali se ta člen uporablja
         za carinski dolg, ki je nastal pred 1. januarjem 1994, katerega izterjava pa se je začela po tem datumu in pred začetkom veljavnosti
         Uredbe št. 2700/2000.

      28      Posledično je treba ob upoštevanju povezanosti prvega in tretjega vprašanja v zvezi z analizo učinkov člena 221 Carinskega
         zakonika, ki je glede teh vprašanj potrebna, ti vprašanji obravnavati skupaj.

      29      Glede prvega vprašanja belgijska vlada meni, da zadevni členi obsegajo le pravila materialnega prava in posledično ne veljajo
         za carinske dolgove, nastale pred 1. januarjem 1994.

      30      Komisija Evropskih skupnosti in komisionar menita, sklicujoč se na sodbo z dne 12. novembra 1981 v zadevi Salumi in drugi
         (od 212/80 do 217/80, Recueil, str. 2735, točka 9), da teh členov, ki obsegajo tako pravila materialnega prava kot postopkovna
         pravila, ni mogoče obravnavati ločeno glede njihovega časovnega učinkovanja, saj tvorijo nerazdružljivo celoto. Vendar se
         njuni predlogi razlikujejo. Tako Komisija meni, da je treba same določbe Uredbe št. 1697/79 uporabiti za naknadno izterjavo
         carinskega dolga, ki je nastal pred 1. januarjem 1994, izterjava tega pa je začela po tem datumu. Komisionar pa glede izterjave
         takega dolga zagovarja tezo uporabe členov od 217 do 232 Carinskega zakonika.

      31      Spomniti je treba, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso postopkovna pravila običajno uporabljajo za vse spore, ki potekajo,
         ko ta pravila začnejo veljati, drugače kot pri pravilih materialnega prava, ki se običajno razlagajo tako, da se načeloma
         ne nanašajo na položaje, ki so nastali pred začetkom njihove veljavnosti (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Salumi in drugi,
         točka 9, in sodbe z dne 6. julija 1993 v združenih zadevah CT Control (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji, C‑121/91
         in C‑122/91, Recueil, str. I‑3873, točka 22; z dne 7. septembra 1999 v zadevi De Haan, C‑61/98, Recueil, str. I‑5003, točka
         13, in z dne 14. novembra 2002 v zadevi Ilumitrónica, C‑251/00, Recueil, str. I‑10433, točka 29).

      32      V točki 11 zgoraj navedene sodbe Salumi in drugi je Sodišče presodilo, kot izjemo od pravil razlage, na katerega je opozorjeno
         zgoraj, da je Uredba št. 1697/79, ki se je nanašala na vzpostavitev celote predpisov za naknadno izterjavo carinskih dajatev,
         obsegala tako postopkovna pravila kot pravila materialnega prava, ki tvorijo nerazdružljivo celoto in katerih posameznih določb
         glede njihovih časovnih učinkov ni mogoče obravnavati ločeno. Tako je generalni pravobranilec v točkah od 42 do 46 sklepnih
         predlogov poudaril, da je takšna izjema utemeljena, ker je skupnostna ureditev nadomestila prej obstoječe nacionalne ureditve,
         cilj pa je bil doseči skladno in enotno uporabo zakonodaje Skupnosti, sprejete na carinskem področju.

      33      Glede na to, da se vprašanje v obravnavani zadevi nanaša izključno na časovno veljavnost Carinskega zakonika, katerega namen
         je povzeti in v določenih pogledih spremeniti obstoječe skupnostne predpise, ki veljajo na področju carinskega prava, zlasti
         Uredbi št. 1697/79 in št. 1854/89, ki sta veljali prej, ni mogoče uporabiti zgornje izjeme od načela razlage, na katerega
         je opozorjeno v točki 31 te sodbe.

      34      Razlikovati je torej treba med pravili materialnega prava in postopkovnimi pravili. Predložitveno sodišče bo torej posledično
         moralo glede dejanskega stanja spora v postopku v glavni stvari, s katerim so povezani carinski dolgovi, ki so nastali pred
         datumom začetka veljavnosti zakonika, uporabiti po eni strani pravila materialnega prava, vsebovana v predpisih, veljavnih
         pred tem datumom, in po drugi strani postopkovna pravila, vsebovana v Carinskem zakoniku (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo De Haan, točka 14, in sodbo z dne 13. marca 2003 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C‑156/00, Recueil, str. I‑2527,
         točki 35 in 36).

      35      Ker se vprašanje predložitvenega sodišča nanaša predvsem na člen 221 Carinskega zakonika, je v tej fazi primerno odločiti
         o naravi določb, ki sestavljajo ta člen, ob upoštevanju razlike med pravili materialnega prava in postopkovnimi pravili.

      36      Ni sporno, da odstavka 1 in 2 tega člena določata popolnoma postopkovna pravila.

      37      Obseg in posledično narava pravila, določenega v členu 221(3), je zlasti predmet tretjega vprašanja predložitvenega sodišča.
         To se tako sprašuje o posledicah prepoznega sporočila zneska dajatev dolžniku, in sicer po izteku roka treh let, določenega
         v tej določbi, ki je v bistvu povzela določbo, ki je bila vsebovana v členu 2(1) Uredbe št. 1697/79 (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Nizozemska proti Komisiji, točka 6).

      38      Glede tega so belgijska vlada, komisionar in Komisija menili, da sporočilo o znesku dajatev po poteku roka treh let, bodisi
         na podlagi Carinskega zakonika bodisi prej veljavnih besedil, povzroči, da dolga ni mogoče več izterjati. Sicer pa po njihovem
         mnenju posledica te nezmožnosti ni ugasnitev dolga.

      39      Ni sporno, da potek roka treh let, določenega v členu 221(3) Carinskega zakonika, za to, da carinski organi dolžniku sporočijo
         znesek carinskega dolga, tem organom preprečuje, da bi opravili izterjavo navedenega dolga, razen če zaradi dejanja, za katerega
         je bilo mogoče uvesti kazenski pregon, niso mogli določiti natančnega zakonsko dolgovanega zneska dajatev. Vendar zadevna
         določba hkrati določa pravilo, ki ureja sam carinski dolg in posledično pravilo glede njegovega zastaranja.

      40      Poleg tega je treba poudariti, da člen 223 Carinskega zakonika podrobneje določa, da so različni razlogi za ugasnitev carinskega
         dolga, so našteti v točkah od (a) do (d) te določbe, navedeni brez poseganja zlasti v določbe glede zastaranja carinskega
         dolga (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2002 v zadevi SPKR, C-112/01, Recueil, str. I-10655, točki 30 in 31).

      41      Posledično je torej treba, ker je po poteku roka, določenega v členu 221(3) Carinskega zakonika, dolg zastaral in posledično
         ugasnil, šteti, da je v tej določbi vsebovano pravilo materialnega prava.

      42      Upoštevaje prej navedeno, je treba na prvo in tretje zastavljeno vprašanje odgovoriti:

      –        le postopkovna pravila, ki so v členih od 217 do 232 Carinskega zakonika, veljajo za izterjavo, izvedeno po 1. januarju 1994,
         carinskega dolga, ki je nastal pred tem datumom;

      –        po poteku roka, določenega v členu 221(3) Carinskega zakonika, izterjava carinskega dolga zastara, razen ob izjemi, ki jo
         določa ta člen, ki je enakovredna zastaranju samega dolga in posledično njegovi ugasnitvi. Ob upoštevanju tako določnega pravila
         je treba glede člena 221(3) šteti, drugače kot v odstavkih 1 in 2 tega člena, da gre za določbo materialnega prava in je torej
         ni mogoče uporabiti za izterjavo carinskega dolga, nastalega pred 1. januarjem 1994. Če je carinski dolg nastal pred 1. januarjem
         1994, za navedeni dolg lahko veljajo le pravila glede zastaranja, ki so takrat veljala, čeprav se je postopek izterjave dolga
         začel po 1. januarju 1994.

       Drugo vprašanje
      43      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali se lahko, če člen 221 Carinskega zakonika velja, dolžnika o znesku
         dajatev, ki ga zahteva odstavek 1 navedenega člena, obvesti pred samo „vknjižbo“.

      44      Poudariti je treba, da Carinski zakonik vsebinsko povzema določbe Uredbe št. 1854/89 o izračunu uvoznih ali izvoznih dajatev,
         s katerim se začne postopek za izterjavo carinskega dolga, tiste, ki se nanašajo na opredelitev pojma „vknjižbe“, in tiste,
         ki se nanašajo na obveznost sporočitve zneska dajatev, v skladu z ustreznimi postopki, takoj ko je bil ta vknjižen.

      45      Belgijska vlada meni, da glede na to, da se v tem primeru Carinski zakonik ne uporablja, na to vprašanje ni treba odgovoriti.
         Komisija glede Uredbe št. 1697/79 odgovarja, da meni, da vnos navedenega zneska v računovodske evidence ni nujni pogoj za
         začetek izterjave. Komisionar meni, da je sporočilo o znesku dajatve vedno treba pripraviti po vknjižbi.

      46      Iz formulacije v členu 221(1) Carinskega zakonika, ki ni – kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 68 sklepnih predlogov
         – niti malo dvoumna, izhaja, da mora biti vknjižba, in sicer to, da carinski organi vnesejo znesek dajatve v računovodske
         evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov, nujno pred sporočilom dolžniku o znesku uvoznih ali izvoznih dajatev.

      47      Navedeni časovni potek operacij vknjižbe in sporočilo o znesku dajatev, ki se nahaja tudi v samem naslovu oddelka 1 poglavja
         3 naslova VII Carinskega zakonika „Vknjižba in obvestitev dolžnika o znesku dajatev“, je treba spoštovati, pa čeprav bi prišlo
         do različnega obravnavanja med dolžniki in škode za usklajeno delovanje carinske unije. Ta isti pristop je sprejet tudi v
         Uredbi št. 1854/89, katere četrta uvodna izjava je navajala, v kakšnih „rokih je treba vknjižene zneske uvoznih ali izvoznih
         dajatev poravnati“.

      48      Ta rešitev ni v ničemer v nasprotju s sodno prakso Sodišča, ki jo navaja Komisija, po mnenju katere nespoštovanje rokov, določenih
         za to, da carinski organ vnese znesek dajatve v računovodske evidence, ne ovira naknadne izterjave; nespoštovanje rokov, določenih
         za vknjižbo, je lahko le razlog za to, da je zadevna država članica dolžna plačati zamudne obresti v okviru zagotavljanja
         lastnih sredstev (v tem smislu glej zlasti sodbo z dne 26. novembra 1998 v zadevi Covita, C‑370/96, Recueil, str. I‑7711,
         točki 36 in 37, in zgoraj navedeno sodbo De Haan, točka 34). V teh sodbah je v bistvu odločeno le o vprašanju učinkov, ki
         jih ima zamuda pri vknjižbi, in se nanašajo izključno na odnose med državami članicami in Skupnostjo.

      49      Posledično je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da člen 221(1) Carinskega zakonika zahteva, da se znesek uvozne ali izvozne
         dajatve vknjiži, preden se ga sporoči dolžniku.

       Četrto vprašanje
      50      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali so države članice dolžne opredeliti postopke, po katerih je
         treba, na podlagi člena 221 Carinskega zakonika, poslati sporočilo carinskemu dolžniku o znesku dajatev.

      51      Belgijska vlada in Komisija trdita, da države članice niso dolžne v svoji nacionalni zakonodaji urediti postopkov za obveščanje
         o carinskem dolgu. Po mnenju komisionarja morajo države članice te postopke določiti, in če tega niso storile, lahko sam dokument,
         ki se nedvoumno sklicuje na člen 221 Carinskega zakonika, velja za sporočilo v smislu tega člena.

      52      Da bi odgovorili na zastavljeno vprašanje, je treba spomniti, da morajo v skladu s splošnimi načeli, na katerih temeljijo
         odnosi med Skupnostjo in državami članicami, države članice na podlagi člena 10 ES zagotoviti izvrševanje skupnostnih predpisov
         na svojem ozemlju. Ker pravo Skupnosti, vključno s splošnimi načeli, ne obsega splošnih pravil za to, nacionalni organi pri
         izvrševanju teh predpisov delujejo v skladu s postopkovnimi pravili in pravili svojega nacionalnega materialnega prava (glej
         zlasti sodbi z dne 23. novembra 1995 v zadevi Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau, C‑285/93, Recueil, str. I‑4069, točka
         26, in z dne 25. marca 2004 v zadevi Azienda Agricola Giorgio, Giovanni in Luciano Visentin in drugi, C‑495/00, Recueil, str.
         I‑2993, točka 39).

      53      Ker v skupnostni carinski zakonodaji ni določb glede pojma „ustrezni postopki“ ali določbe o podelitvi pristojnosti za opredelitev
         teh postopkov drugim subjektom, ne pa državam članicam in njihovim organom, je treba šteti, da te spadajo v pristojnosti notranjega
         pravnega reda držav članic. Če te ne sprejmejo posebnih postopkovnih pravil, so pristojni državni organi dolžni zagotoviti
         obvestilo, ki omogoča carinskemu dolžniku, da se točno seznani s svojimi obveznostmi.

      54      Glede na prej navedeno je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da države članice niso dolžne sprejeti posebnih postopkovnih
         pravil glede postopkov, v katerih je treba carinskemu dolžniku sporočiti znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, saj se za ta
         sporočila lahko uporabijo notranja splošna postopkovna pravila, ki zagotavljajo ustrezno obveščenost carinskega dolžnika in
         mu omogočajo, da si polno obveščen zagotovi obrambo svojih pravic.

       Stroški
      55      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Le postopkovna pravila, ki so v členih od 217 do 232 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku
            Skupnosti, veljajo za izterjavo, izvedeno po 1. januarju 1994, carinskega dolga, ki je nastal pred tem datumom.
      2)      Člen 221(1) Uredbe št. 2913/92 zahteva, da se znesek uvozne ali izvozne dajatve vknjiži, preden se ga sporoči dolžniku.
      3)      Po poteku roka, določenega v členu 221(3) Uredbe št. 2913/92, izterjava carinskega dolga zastara, razen ob izjemi, ki jo določa
            ta člen, kar je enakovredno zastaranju samega dolga in posledično njegovi ugasnitvi. Ob upoštevanju tako določnega pravila
            je treba glede člena 221(3) šteti, drugače kot v odstavkih 1 in 2 tega istega člena, da gre za določbo materialnega prava
            in je torej ni mogoče uporabiti za izterjavo carinskega dolga, nastalega pred 1. januarjem 1994. Če je carinski dolg nastal
            pred 1. januarjem 1994, za navedeni dolg lahko veljajo le pravila glede zastaranja, ki so takrat veljala, čeprav se je postopek
            izterjave dolga začel po 1. januarju 1994.
      4)      Države članice niso dolžne sprejeti posebnih postopkovnih pravil glede postopkov, v katerih je treba carinskemu dolžniku sporočiti
            znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, saj se za ta sporočila lahko uporabijo notranja splošna postopkovna pravila, ki zagotavljajo
            ustrezno obveščenost carinskega dolžnika in mu omogočajo, da si polno obveščen zagotovi obrambo svojih pravic.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. junija 2000. # K proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Omejitve. # Zadeva T-67/99.