title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 9. aprila 2013.#Evropska komisija proti Irski.#Neizpolnitev obveznosti države – Obdavčenje – Direktiva 2006/112/ES – Člena 9 in 11 – Nacionalna zakonodaja, ki dopušča vključitev oseb, ki niso davčni zavezanci, v skupino oseb, ki so lahko obravnavane kot en zavezanec za DDV.#Zadeva C‑85/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 9. aprila 2013 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države — Obdavčenje — Direktiva 2006/112/ES — Člena 9 in 11 — Nacionalna zakonodaja, ki dopušča vključitev oseb, ki niso davčni zavezanci, v skupino oseb, ki so lahko obravnavane kot en zavezanec za DDV“
      V zadevi C-85/11,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 24. februarja 2011,

         Evropska komisija, ki jo zastopa R. Lyal, agent, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Irski, ki jo zastopa D. O’Hagan, agent, skupaj z G. Clohessy, SC, in N. Traversom, BL, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Češke republike, ki jo zastopata M. Smolek in T. Müller, agenta,

         Kraljevine Danske, ki jo je sprva zastopal C. Vang, nato V. Pasternak Jørgensen, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

         Republike Finske, ki jo zastopata H. Leppo in S. Hartikainen, agenta,

         Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopa H. Walker, agentka, skupaj z M. Hall, barrister,
      intervenienti,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, J. Malenovský, predsednika senatov, M. Berger, predsednica senata, in E. Jarašiūnas (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász, J.-C. Bonichot, M. Safjan, D. Šváby, sodniki, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. septembra 2012,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. novembra 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Irska s tem, da je osebam, ki niso davčni zavezanci, omogočila članstvo v skupini oseb, ki so obravnavane kot en zavezanec za plačilo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV-skupina in DDV), ni izpolnila obveznosti iz členov 9 in 11 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Členi od 9 do 13 Direktive o DDV so uvrščeni pod naslov III „Davčni zavezanci“.

               3

               Člen 9 te direktive določa:
               „1.   ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               ‚Ekonomska dejavnost‘ je vsaka dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter dejavnostmi samostojnih poklicev. Za ekonomsko dejavnost se šteje predvsem izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.
               2.   Za davčnega zavezanca se poleg oseb iz odstavka 1 šteje vsaka oseba, ki priložnostno dobavi novo prevozno sredstvo, ki ga prodajalec ali pridobitelj odpošlje ali odpelje ali se to za njun račun odpošlje ali odpelje pridobitelju v kraj zunaj ozemlja države članice vendar na ozemlju Skupnosti.“

               4

               Člen 10 iste direktive pojasnjuje, da pogoj glede neodvisnega opravljanja ekonomske dejavnosti izključuje zaposlene in druge osebe, ki jih na delodajalca vežejo pogodba o zaposlitvi ali kakršnekoli druge pravne vezi, ki glede delovnih pogojev, plačila in obveznosti delodajalca ustvarjajo odnos delodajalca in delojemalca.

               5

               Člen 11 Direktive o DDV določa:
               „Po posvetovanju s posvetovalnim odborom za [DDV] lahko vsaka država članica obravnava kot enega davčnega zavezanca osebe s sedežem na ozemlju te države članice, ki so kljub temu, da so pravno neodvisne, med seboj finančno, ekonomsko in organizacijsko tesno povezane.
               Država članica, ki uporabi možnost iz prvega pododstavka, lahko sprejme vse potrebne ukrepe s katerimi prepreči možnost davčne utaje ali izogibanja plačilu davka zaradi uporabe omenjene določbe.“

               6

               Člen 12 te direktive določa, da lahko države članice štejejo za davčnega zavezanca vsakogar, ki priložnostno opravi transakcijo v zvezi z dejavnostmi iz člena 9(1), drugi pododstavek, te direktive, zlasti dobavo objekta ali zemljišča za gradnjo.

               7

               V skladu s členom 13 Direktive o DDV se regionalni in lokalni organi ter druge osebe javnega prava načeloma ne štejejo za davčne zavezance v zvezi z dejavnostmi ali transakcijami, ki jih opravljajo kot državni organi.

         Irsko pravo

               8

               Člen 15 konsolidiranega zakona o davku na dodano vrednost (prečiščeno besedilo) iz leta 2010 (Value Added Tax Consolidation Act 2010), s katerim je v bistvu povzet člen 8(8) zakona o davku na dodano vrednost iz leta 1972 (Value Added Tax Act 1972), kakor je bil spremenjen, določa:

                        „1.

                        Ob upoštevanju odstavka 2 lahko davčna uprava, če je prepričana, da sta vsaj dve osebi s sedežem v državi, od katerih je vsaj ena davčni zavezanec, med seboj finančno, ekonomsko in organizacijsko tesno povezani, in se ji zdi nujno ali primerno, da za učinkovito in uspešno upravljanje (vključno s pobiranjem davkov) tako ravna, za namene tega zakona in na predlog teh oseb ali brez predloga:

                                 (a)

                                 s pisnim obvestilom […] vsako od teh oseb obvesti, da se štejejo za enega davčnega zavezanca […], tako obveščene osebe pa se štejejo za vključene v [DDV-skupino], če se ta odstavek nanaša nanje, pri čemer se člen 65 uporablja za vsako osebo, ki je del [DDV-skupine], in

                                          (i)

                                          je ena od teh oseb, ki jo davčna uprava o tem obvesti, odgovorna za to, da [DDV-skupina] ravna v skladu določbami tega zakona, ter

                                          (ii)

                                          se ustrezno določijo vse pravice in obveznosti glede transakcij [DDV-skupine], ki izhajajo iz tega zakona,

                           ter

                                 (b)

                                 je vsaka oseba v [DDV-skupini] solidarno odgovorna za spoštovanje tega zakona in predpisov (vključno z določbami o plačilu davka), ki se uporabljajo za vsako od njih, in se za vsako od njih uporabljajo sankcije, določene s tem zakonom, ki bi se uporabljale, če bi vsaka od njih morala davčni upravi plačati ves davek, ki se pobira, razen predpisov iz tega člena, za vsako od teh oseb.“

         Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem

               9

               Komisija je 23. septembra 2008 Irski poslala uradni opomin, v katerem jo je opozorila na možnost, da takrat veljavni člen 8(8) zakona o davku na dodano vrednost iz leta 1972, kakor je bil spremenjen, na podlagi katerega so bile lahko osebe, ki niso bile davčni zavezanci, člani DDV-skupine, kot zdaj določa člen 15 konsolidiranega zakona o davku na dodano vrednost iz leta 2010, ni skladen s členoma 9 in 11 Direktive o DDV. V skladu s členom 226 ES je to državo članico pozvala, naj predloži pripombe.

               10

               Irski organi so v dopisu z dne 23. januarja 2009 odgovorili, da so po njihovem mnenju zadevne nacionalne določbe v skladu z Direktivo o DDV.

               11

               Ker Komisije ta odgovor ni prepričal, je 23. novembra 2009 na Irsko naslovila obrazloženo mnenje, na katerega je Irska 27. januarja 2010 odgovorila, da vztraja pri stališču, ki ga je navedla v odgovor na uradni opomin.

               12

               Komisija se je v teh okoliščinah odločila vložiti to tožbo.

               13

               Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 4. julija 2011 Češki republiki, Kraljevini Danski in Republiki Finski dovolil intervencijo v podporo predlogom Irske, s sklepom z dne 27. septembra 2011 pa tudi Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska.

               14

               Irska je z dopisom z dne 27. januarja 2012 na podlagi člena 16(3) Statuta Sodišča Evropske unije zahtevala, da o zadevi odloči veliki senat.

         Tožba

         Dopustnost

      Trditve strank

               15

               Irska predlaga, naj se tožba zavrne kot nedopustna. V zvezi s tem navaja, da je predmet tožbe širši od očitka, ki ga je Komisija navedla v upravnem postopku. Medtem ko naj bi ji Komisija v uradnem opominu in v obrazloženem mnenju očitala, da osebam, ki niso davčni zavezanci, dovoljuje včlanitev v DDV-skupino, pa naj bi ji zdaj očitala, da tem osebam dovoljuje, da so člani take skupine, kar naj bi pomenilo, da ni treba le pravno urediti in nadzorovati oblikovanje potrjenih DDV-skupin, temveč jih je treba tudi stalno nadzirati, zato da se zagotovi, da se lahko njihovi člani, če bi se njihove dejavnosti obravnavale ločeno, še naprej posamično obravnavali kot davčni zavezanci.

               16

               Komisija v repliki temu ugovoru nedopustnosti nasprotuje z navedbo, da je vseskozi trdila, da se sklicevanje na „osebe“ iz člena 11 Direktive o DDV nanaša le na davčne zavezance, iz česar izhaja, da osebe, ki niso davčni zavezanci, ne morejo biti člani DDV-skupine. Poleg tega naj bi bila lahko nedopustnost, tudi če bi Sodišče menilo, da je Komisija razširila predmet postopka, le delna.

         Presoja Sodišča

               17

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je predmet tožbe, ki je vložena v skladu s členom 258 PDEU, omejen s predhodnim postopkom, določenim v tem členu. Tožba mora torej temeljiti na enakih razlogih in trditvah, kot so navedeni v obrazloženem mnenju. Vendar ta zahteva ne more pomeniti, da je v vsakem primeru potrebna popolna skladnost med očitki, navedenimi v izreku obrazloženega mnenja, in tožbenimi predlogi, če predmet spora, kakor je bil opredeljen v obrazloženem mnenju, ni bil razširjen ali spremenjen (glej med drugim sodbi z dne 11. julija 2002 v zadevi Komisija proti Španiji, C-139/00, Recueil, str. I-6407, točki 18 in 19, ter z dne 18. novembra 2010 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-458/08, ZOdl., str. I-11599, točki 43 in 44).

               18

               Čeprav je Komisija v tem primeru v tožbenem zahtevku uporabila besedilo „to be members of a VAT group“ (biti člani DDV-skupine), v očitku, ki ga je navedla v obrazloženem mnenju, pa besedilo „to join a VAT group“ (pridružiti se DDV-skupini), to nikakor ne spreminja predmeta spora, kot je bil opredeljen v tem obrazloženem mnenju. Razlika med prvim in drugim besedilom namreč ne vpliva na vsebino zatrjevane neizpolnitve obveznosti, ki temelji, kot je obrazloženo tako v tožbi kot v obrazloženem mnenju, na dejstvu, da irska zakonodaja, s katero se prenaša Direktiva o DDV, dovoljuje vključitev oseb, ki niso davčni zavezanci, v DDV-skupine, kar je po mnenju tožeče stranke kršitev členov 9 in 11 te direktive.

               19

               Zato je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila Irska, zavrniti.

         Vsebinska presoja

      Trditve strank

               20

               Komisija v podporo tožbi navaja, da je treba člen 11 Direktive o DDV razlagati tako, da osebe, ki niso zavezanci za DDV, ne morejo biti vključene v DDV-skupino.

               21

               Komisija namreč trdi, da člen 11 Direktive o DDV obravnavanje več oseb skupaj kot enega davčnega zavezanca omogoča pod pogojem, da je vsaka od teh oseb zavezanec za DDV. Ta člen naj bi bil izjema od splošnega pravila, da je treba za uporabo pravil o DDV vsakega davčnega zavezanca obravnavati ločeno. Zato naj bi se ta člen razlagal ozko. Čeprav se v tem členu omenjajo „osebe“, naj bi iz dejstva, da je treba osebe, ki so vključene v DDV-skupino, obravnavati kot „enega“ davčnega zavezanca, izhajalo, da morajo biti vsi člani te skupine davčni zavezanci. Tudi iz pojma „skupina“ naj bi izhajalo, da morajo zadevne osebe za namene skupnega sistema DDV spadati v isto kategorijo.

               22

               Komisija še navaja, da bi bila lahko DDV-skupina, če bi se beseda „osebe“ razumela tako, da pomeni vsako osebo brez omejitev, sestavljena izključno iz oseb, ki niso davčni zavezanci, kar bi bilo v nasprotju s skupnim sistemom DDV.

               23

               Komisija poleg tega meni, da je njena razlaga člena 11 Direktive o DDV skladna s ciljema tega člena, ki sta, kot naj bi izhajalo iz obrazložitvenega memoranduma, na podlagi katerega je bila sprejeta Šesta direktiva Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva), prvič, omogočiti poenostavitev upravnih postopkov za davčne zavezance in davčno upravo, ter drugič, izogniti se zlorabam, tako da se prepreči, da bi bile osebe, za katere ne velja, da neodvisno opravljajo ekonomsko dejavnost, obravnavane kot ločeni davčni zavezanci. Vključitev oseb, ki niso davčni zavezanci, v DDV-skupino, naj namreč ne bi omogočala niti poenostavitve upravnih postopkov niti preprečevanja zlorab.

               24

               Niti iz besedila člena 11 Direktive o DDV niti iz pripravljalnega gradiva k tej direktivi naj ne bi izhajalo, da se je želelo s to določbo spremeniti pojem „davčnega zavezanca“ in razširiti pravice oseb, ki so davčni zavezanci, na druge osebe. Če pa bi osebe, ki niso davčni zavezanci, lahko postali člani DDV-skupine, bi bila po mnenju Komisije posledica ravno ta, saj bi tak položaj, ker se pridobitve znotraj take skupine z vidika DDV štejejo za neobstoječe, prvič, omogočal dobavo blaga ali opravljanje storitev osebam, ki niso davčni zavezanci, ne da bi se obračunal DDV, in drugič, zadevni skupini omogočal povračilo vstopnega DDV, ki je bil plačan za dobavo tem osebam, kar bi povzročilo neto izgubo DDV in bi bilo v nasprotju s skupnim sistemom DDV.

               25

               Po mnenju Komisije se tako besedila člena 11 Direktive o DDV ne sme razlagati dobesedno, temveč je treba ta člen razlagati, prvič, glede na neposredno sobesedilo, to je glede na naslov III Direktive o DDV in zlasti glede na člen 9 te direktive, ki „davčnega zavezanca“ opredeljuje kot vsako osebo, ki neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, in drugič, glede na sistematiko te direktive.

               26

               Čeprav Sodišče še ni imelo priložnosti, da odgovori na vprašanje, ki se zastavlja v tem primeru, naj bi bilo mogoče posredno potrditev stališča Komisije razbrati iz točke 19 sodbe Sodišča z dne 22. maja 2008 v zadevi Ampliscientifica in Amplifin (C-162/07, ZOdl., str. I-4019) in iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca W. Van Gervena v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 20. junija 1991 v zadevi Polysar Investments Netherlands (C-60/90, Recueil, str. I-3111).

               27

               Irska vse omenjene argumente zavrača in trdi, da razlaga člena 11 Direktive o DDV, ki jo je podala Komisija, ni skladna z dobesednim pomenom tega člena. Uporaba pojma „persons“ (osebe) v angleški jezikovni različici namesto pojma „taxable persons“ (davčni zavezanci) je po njenem mnenju posledica zavestne odločitve zakonodajalca Unije. Trditev iz obrazloženega mnenja, da je bil pojem „taxable“ opuščen zaradi izognitve ponavljanju, naj ne bi bila verodostojna, ker je bila pri sprejemanju te direktive v angleški različici med izraz „single taxable person“ in besedo „persons“ dodana beseda „any“.

               28

               Namen člena 11 Direktive o DDV naj bi bil, da se državam članicam, če so izpolnjeni določeni minimalni pogoji, dovoli, da več oseb obravnavajo kot enega davčnega zavezanca, kar naj bi pomenilo, da morajo presojo o tem opraviti te države. Kot izhaja iz člena 9 te direktive, ki vsebuje splošno opredelitev pojma davčni zavezanec, je pogoj za obstoj tega enega davčnega zavezanca za uporabo pravil DDV opravljanje ekonomske dejavnosti. V nasprotju s tem, kar trdi Komisija, naj člen 11 Direktive o DDV v naslovu III te direktive ne bi pomenil izjeme od te opredelitve. Poleg tega naj tega člena 11 ne bi bilo mogoče razlagati s pojmom „skupina“, saj tega pojma v besedilu tega člena ni in zadevne osebe iz te določbe ne tvorijo skupine, temveč za namene DDV prenehajo obstajati kot posamične osebe, tako da so le še en davčni zavezanec.

               29

               Čeprav lahko DDV-skupina vključuje eno ali več oseb, ki niso davčni zavezanci, to po mnenju Irske ne pomeni, da lahko država članica kot enega davčnega zavezanca obravnava skupino, sestavljeno izključno iz takih oseb; to naj ne bi imelo nobenega smisla in naj bi bilo po irski zakonodaji izključeno.

               30

               Irska oporeka trditvi Komisije, da je razlaga člena 11 Direktive o DDV, ki jo je podala Komisija, skladna s cilji tega člena. Navaja, da čeprav sta med temi cilji tudi poenostavitev upravnih postopkov in boj proti zlorabam, to, kot je razvidno iz drugega odstavka tega člena, nista edina cilja tega člena. Vsekakor naj iz ciljev, ki se želijo doseči, ne bi bilo mogoče sklepati, kako naj se razlaga pojem „osebe“. V nasprotju s tem, kar navaja Komisija, naj bi bilo lahko dejstvo, da so v DDV-skupino vključene osebe, ki niso davčni zavezanci, v nekaterih okoliščinah ne le skladno s ciljema poenostavitve upravnih postopkov in preprečevanja zlorab, temveč tudi nujno za njuno uresničitev.

               31

               Glede argumenta Komisije, da razlage pojma „davčni zavezanec“ ni mogoče razširiti, Irska meni, da ni utemeljen, saj možnost, da se osebi, ki ni davčni zavezanec, dovoli članstvo v DDV-skupini, in možnost, da se članstvo v taki skupini dovoli davčnemu zavezancu, ki ne opravlja obdavčljive dobave, ne razširjata vsebine tega pojma. Čeprav naj bi lahko člen 11 Direktive o DDV v nekaterih primerih učinkoval tako, da razširja pravice in obveznosti člana DDV-skupine, naj bi bilo to dejansko namen te določbe, in sicer da se z davčnega vidika enako obravnavajo vse osebe, ki sestavljajo pravilno potrjeno DDV-skupino. Poleg tega naj bi drugi odstavek člena 11 Direktive o DDV državam članicam omogočal sprejetje ukrepov zoper davčne utaje in izogibanja plačilu davka, ki bi jih lahko storila DDV-skupina.

               32

               Irska dodaja, da se subjekt, ki ni bil davčni zavezanec, potem ko je bila DDV-skupina potrjena, vanjo vključi za namene DDV, vendar pa ostane pravno neodvisen za vse druge namene. Meni, da se DDV, ko ta subjekt prejme blago ali storitve od drugega člana te skupine, sicer ne pobere, vendar pa se njegove neekonomske dejavnosti upoštevajo pri določitvi pravice skupine do odbitka, kakor če bi bilo podjetje oblikovano kot ena oseba. Če se osebi, ki ni davčni zavezanec, na primer holdinški družbi, ne bi dovolilo, da je članica DDV-skupine, bi po mnenju Irske to pomenilo, da bi se uveljavljanje pravice do odbitka zavrnilo zaradi pravne oblike, ki jo ima ta subjekt z vidika prava družb.

               33

               Irska nazadnje navaja, da v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, sodna praksa Sodišča nikakor ne podpira razlage člena 11 Direktive o DDV, ki jo je podala Komisija.

               34

               Enako kot Irska Češka republika, Kraljevina Danska, Republika Finska in Združeno kraljestvo menijo, da besedilo in cilji člena 11 Direktive o DDV, skupni sistem DDV in sodna praksa Sodišča ne podpirajo stališča Komisije.

         Presoja Sodišča

               35

               Najprej je treba opozoriti, da je treba pri določitvi področja uporabe določbe prava Unije upoštevati hkrati njeno besedilo, njen kontekst in njene cilje (sodba z dne 29. oktobra 2009 v zadevi NCC Construction Danmark, C-174/08, ZOdl., str. I-10567, točka 23 in navedena sodna praksa).

               36

               V tem primeru iz besedila člena 11, prvi odstavek, Direktive o DDV izhaja, da ta direktiva vsaki državi članici dovoljuje, da več oseb obravnava kot enega davčnega zavezanca, če imajo te osebe sedež na ozemlju iste države članice in če so, čeprav so pravno neodvisne, med seboj finančno, ekonomsko in organizacijsko tesno povezane. Iz besedila tega člena izhaja, da za njegovo uporabo ni potrebna izpolnitev drugih pogojev, zlasti ne pogoja, da bi morala biti vsaka od teh oseb davčni zavezanec v smislu člena 9(1) Direktive o DDV. Ker se v členu uporablja beseda „osebe“, in ne izraz „osebe, ki so davčni zavezanci“, se s tem členom ne razlikuje med osebami, ki so davčni zavezanci, in osebami, ki to niso.

               37

               Treba je opozoriti, da člen 11 Direktive o DDV izhaja iz člena 4(4), drugi pododstavek, Šeste direktive. Medtem ko je točka 2 Priloge A k Drugi direktivi Sveta 67/228/EGS z dne 11. aprila 1967 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Strukture in postopki za uporabo skupnega sistema davka na dodano vrednost (UL 1967, 71, str. 1303), s katero je bil v pravo Unije uveden pojem DDV-skupina, državam članicam dovoljevala, da oseb, ki so med seboj ekonomsko, finančno ali organizacijsko povezane, „ne obravnavajo kot ločene davčne zavezance, ampak kot enega davčnega zavezanca“, pa je bil izraz „ločene davčne zavezance“ pri usklajevanju besedila omenjenega člena 4(4), drugi pododstavek, Šeste direktive opuščen.

               38

               Poleg tega, medtem ko je večina jezikovnih različic člen 4(4), drugi pododstavek, Šeste direktive v členu 11 Direktive o DDV povzela s podobnimi izrazi, je bila v angleški jezikovni različici tega člena dodana beseda „any“ (katerekoli), tako da se upoštevni del te določbe glasi „each Member State may regard as a single taxable person any persons established in the territory of that Member State“ (vsaka država članica lahko obravnava kot enega davčnega zavezanca katerekoli osebe s sedežem na ozemlju te države članice).

               39

               Iz teh zaporednih redakcijskih sprememb ne izhaja, da je zakonodajalec Unije pri sprejemanju Šeste direktive in nato Direktive o DDV nameraval izključiti možnost, da bi bile osebe, ki niso davčni zavezanci, vključene v DDV-skupino in da je bila beseda „osebe“ namesto izraza „osebe, ki so davčni zavezanci“ uporabljena za izognitev ponavljanju. Dejstvo, da se v drugih določbah Direktive o DDV, ki ne spadajo v njen naslov III in se nanašajo na pojem „davčni zavezanec“, beseda „osebe“ uporablja tako, da se nanaša na davčne zavezance, ne more biti podlaga za drugačno ugotovitev, saj je ta beseda tam uporabljena v drugačnem kontekstu kot v členu 11 Direktive o DDV.

               40

               Poleg tega je treba poudariti, da v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, iz izraza „kot enega davčnega zavezanca“ ni mogoče sklepati, da je namen člena 11 Direktive o DDV omogočiti obravnavanje več davčnih zavezancev kot enega subjekta, saj se ta izraz ne nanaša na pogoj za uporabo tega člena, temveč na njegov učinek, ki je obravnava več oseb kot enega davčnega zavezanca. Besedilo tega člena tudi ne podpira argumenta Komisije, da je ta člen izjema od splošnega pravila, da je treba vsakega davčnega zavezanca obravnavati ločeno, zaradi česar naj bi bilo treba ta člen razlagati ozko, niti argumenta, da pojem skupina pomeni, da morajo osebe, ki sestavljajo skupino, spadati v isto kategorijo, saj se pojem „skupina“ v tem členu ne pojavlja.

               41

               Zato iz besedila člena 11 Direktive o DDV ne izhaja, da osebe, ki niso davčni zavezanci, ne morejo biti vključene v DDV-skupino.

               42

               Vendar pa Komisija navaja tudi, da, ne glede na besedilo člena 11 Direktive o DDV, njena razlaga tega člena izhaja iz konteksta in ciljev tega člena in sodne prakse Sodišča. Zato je treba preizkusiti, ali je z argumenti, ki jih Komisija navaja v podporo temu stališču, mogoče dokazati, da je treba ta člen 11 razlagati tako, da osebe, ki niso davčni zavezanci, ne morejo biti vključene v DDV-skupino.

               43

               Prvič, treba je ugotoviti, da se na sodno prakso, na katero se glede tega vprašanja sklicuje Komisija, v tem primeru ni mogoče uspešno opirati, saj to vprašanje ni predmet zgoraj navedenih sodb Polysar Investments Netherlands ter Ampliscientifica in Amplifin.

               44

               Drugič, glede konteksta člena 11 Direktive o DDV je treba ugotoviti, da odstavek 1 njenega člena 9 vsebuje splošno opredelitev pojma „davčni zavezanec“. Odstavek 2 tega člena ter členi 10, 12 in 13 te direktive pa ta pojem pojasnjujejo tako, da vanj vključujejo ali državam članicam omogočajo vključiti vanj osebe, ki jih splošna opredelitev ne zajema, kot so osebe, ki določene transakcije opravljajo priložnostno, ali tako da iz njega izključijo druge osebe, kot so zaposlene osebe ali osebe javnega prava. Zato iz sistematike naslova III Direktive o DDV ni mogoče sklepati, da je oseba, ki je ta splošna opredelitev ne zajema, nujno izključena iz kroga oseb, na katere se nanaša člen 11 te direktive.

               45

               V zvezi s povezanostjo členov 9(1) in 11 Direktive o DDV v okviru njenega naslova III je treba ugotoviti, da primerjava teh členov ne vodi do sklepa, ki ga je navedla Komisija, namreč, da mora merila, vsebovana v splošni opredelitvi pojma davčni zavezanec iz člena 9(1) te direktive, izpolnjevati vsaka od oseb, na katere se nanaša člen 11. Kot navajajo Irska in intervenienti, iz primerjave teh dveh določb namreč ne izhaja, da je izključena možnost, da osebe, ki se upoštevajo skupaj ter so finančno, ekonomsko in organizacijsko tesno povezane, ta merila izpolnijo kolektivno.

               46

               Zato Komisija ne more uspeti z argumenti, da je treba zaradi konteksta člena 11 Direktive o DDV ta člen razlagati tako, da osebe, ki niso davčni zavezanci, ne morejo biti vključene v DDV-skupino.

               47

               Tretjič, glede ciljev člena 11 Direktive o DDV iz obrazložitvenega memoranduma, na podlagi katerega je bila sprejeta Šesta direktiva (COM(73) 950), izhaja, da je želel zakonodajalec Unije s sprejetjem člena 4(4), drugi pododstavek, Šeste direktive, ki ga je nadomestil omenjeni člen 11, državam članicam omogočiti, da lastnosti davčnega zavezanca ne vežejo vedno na pravnoformalno neodvisnost, bodisi zaradi poenostavitve upravnih postopkov bodisi zaradi preprečevanja zlorab, kot je na primer razdelitev enega gospodarskega subjekta na več ločenih davčnih zavezancev, zato da bi bil lahko upravičen do posebne obravnave.

               48

               Ni pa mogoče ugotoviti, da je možnost, da države članice skupino oseb, ki vključuje eno ali več oseb, ki posamično nimajo lastnosti davčnega zavezanca, obravnavajo kot enega davčnega zavezanca, v nasprotju s temi cilji. Nasprotno, ni mogoče izključiti, da članstvo takih oseb v DDV-skupini, kakor navajajo Irska in intervenienti, prispeva k poenostavitvi upravnih postopkov tako za to skupino kot za davčno upravo in omogoča izogibanje nekaterim zlorabam, pri čemer je lahko to članstvo za dosego tega cilja celo nepogrešljivo, če je zgolj zaradi njega razvidna tesna povezava, ki mora obstajati med osebami, ki sestavljajo to skupino, na finančnem, ekonomskem in organizacijskem področju, da se lahko štejejo za enega davčnega zavezanca.

               49

               Poleg tega je treba ugotoviti, da tudi če bi taka možnost lahko vodila do zlorab, člen 11, drugi odstavek, Direktive o DDV državam članicam omogoča sprejetje vseh potrebnih ukrepov, s katerimi preprečijo možnost davčne utaje ali izogibanja plačilu davka zaradi uporabe prvega odstavka tega člena.

               50

               Zato Komisija ni dokazala, da cilji člena 11 Direktive o DDV govorijo v prid razlagi, da osebe, ki niso davčni zavezanci, ne morejo biti vključene v DDV-skupino.

               51

               Iz vsega navedenega je razvidno, da je treba tožbo Komisije zavrniti.

         Stroški

               52

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov. Irska je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. V skladu s členom 140(1) tega poslovnika, ki določa, da države članice, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške, je treba odločiti, da Češka republika, Kraljevina Danska, Republika Finska in Združeno kraljestvo nosijo svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.

                           3.

                           Češka republika, Kraljevina Danska, Republika Finska in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosijo svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 11. decembra 2014.#Formula One Licensing BV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti F1 LIVE – Prejšnje figurativna znamka Skupnosti, nacionalne besedne znamke in mednarodna besedna znamka F1 in F1 Formula 1 – Zavrnitev ugovora s strani odbora za pritožbe – Relativni razlogi za zavrnitev – Člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 207/2009).#Zadeva T‑10/09 RENV.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 11. decembra 2014 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek z ugovorom — Prijava figurativne znamke Skupnosti F1-LIVE — Prejšnje figurativna znamka Skupnosti F1 ter nacionalne besedne znamke in mednarodna besedna znamka F1 Formula 1 — Relativni razlogi za zavrnitev — Člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      V zadevi T‑10/09 RENV,

         Formula One Licensing BV s sedežem v Rotterdamu (Nizozemska), ki jo zastopata B. Klingberg in K. Sandberg, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je bila

         ESPN Sports Media Ltd s sedežem v Londonu (Združeno kraljestvo), ki jo zastopa T. de Haan, odvetnik,
      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 16. oktobra 2008 (zadeva R 7/2008‑1) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbama Racing-Live in Formula One Licensing BV,
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi D. Gratsias, predsednik, M. Kančeva, sodnica, in C. Wetter (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: C. Heeren, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. julija 2014,
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Družba Racing‑Live SAS je 13. aprila 2004 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)), vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti.

               2

               Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je prikazan figurativni znak:

               3

               Izdelki in storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razrede 16, 38 in 41 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo tem opisom:

                        —

                        razred 16: „Revije, pamfleti, knjige; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“;

                        —

                        razred 38: „Obveščanje in razširjanje knjig, revij in časopisov prek računalniških terminalov; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“;

                        —

                        razred 41: „Objavljanje elektronskih knjig, revij in periodičnih revij; informiranje o prireditvah; organizacija tekmovanj na internetu; rezerviranje vstopnic za predstave; spletne igre; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“.

               4

               Ta zahteva za registracijo je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 5/2005 z dne 31. januarja 2005.

               5

               Tožeča stranka, družba Formula One Licensing BV, je 2. maja 2005 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke zaradi verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) in (5) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) in (5) Uredbe št. 207/2009).

               6

               Ugovor je temeljil zlasti na teh prejšnjih registracijah:

                        —

                        tri registracije besednega znaka F1, in sicer prvič, mednarodna registracija št. 732134 z dne 20. decembra 1999 za izdelke in storitve iz razredov 16, 38 in 41, ki učinkuje na Danskem, v Nemčiji, v Španiji, v Franciji, v Italiji in na Madžarskem ter pokriva med drugim izdelke in storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, drugič, nemška registracija št. 30007412 z dne 10. maja 2000 za „organizacijo športnih prireditev“ iz razreda 41, in tretjič, registracija Združenega kraljestva št. 2277746D z dne 13. avgusta 2001 za „papir, karte, karton, tiskarske, slikarske in risarske sete, kataloge“ iz razreda 16 in za „telekomunikacijske storitve; elektronsko prenašanje podatkov, slik in zvoka prek informacijskih terminalov in mrež“ iz razreda 38;

                        —

                        registracija spodaj prikazane figurativne znamke Skupnosti št. 631531 z dne 19. maja 2003 za izdelke in storitve iz razredov 16, 38 in 41, ki med drugim zadevajo izdelke in storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka:

               7

               Ugovor je temeljil na vseh izdelkih in storitvah, zajetih s prejšnjimi znamkami, in je bil vložen zoper vse izdelke, ki jih označuje prijavljena znamka.

               8

               Tožeča stranka se je sklicevala na velik razlikovalni učinek vseh znamk, katerih imetnica je, zaradi njihove večletne uporabe v zvezi z različnimi izdelki in storitvami.

               9

               Oddelek za ugovore UUNT je z odločbo z dne 17. oktobra 2007, v kateri se je oprl zgolj na prejšnjo mednarodno registracijo št. 732134, zavrnil prijavo znamke Skupnosti. Ugotovil je, da obstaja podobnost ali enakost med izdelki in storitvami, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, in srednja stopnja podobnosti med nasprotujočima si znakoma, ter da zato obstaja verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               10

               Družba Global Sports Media Ltd, na katero je družba Racing-Live SAS prenesla znamko, katere registracija se zahteva, je 14. decembra 2007 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009) pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

               11

               Prvi odbor za pritožbe je z odločbo z dne 16. oktobra 2008 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) razveljavil odločbo oddelka za ugovore. Ugotovil je, da čeprav obstaja enakost ali podobnost med zadevnimi izdelki in storitvami, med prijavljeno znamko in znamkami, katerih imetnica je tožeča stranka, ni verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker med nasprotujočimi si znaki obstajajo očitne razlike. Menil je tudi, da upoštevna javnost, ki je sestavljena iz običajnih potrošnikov in poklicnih uporabnikov, kombinacijo črke „f“ in številke „1“ razume kot generično označbo kategorije dirkalnih avtomobilov in, v širšem pomenu, dirk s temi avtomobili. Sklenil je, da se ugled prejšnjih znamk nanaša samo na element „f1“ znamke, registrirane pod št. 631531.

               12

               Odbor za pritožbe je glede člena 8(5) Uredbe št. 40/94 menil, da čeprav lahko prejšnja figurativna znamka posreduje podobo najsodobnejše tehnologije, ekskluzivnosti in razkošja, to podobo posreduje samo element „f1“ kot logotip F1. Okrajšavi F1 pa naj bi le malo potrošnikov pripisovalo razlikovalni učinek, razen če je ob njej tudi navedeni logotip. Glede tega je odbor za pritožbe ugotovil, da noben element prijavljene znamke javnosti ne spominja na ta logotip in da zato prijavljena znamka ne bo izkoriščala prejšnjih znamk, ne bo škodila ugledu navedenih znamk, niti ne bo omogočala imetniku, da se neupravičeno okoristi z njihovo pozitivno podobo.

         Postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem

               13

               Tožeča stranka je 14. januarja 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razveljavitev izpodbijane odločbe zaradi kršitev členov 8(1)(b) in 8(5) Uredbe št. 40/94.

               14

               Stranke so na obravnavi 10. junija 2010 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.

               15

               Splošno sodišče je s sodbo z dne 17. februarja 2011 v zadevi Formula One Licensing/UUNT – Global Sports Media (F1 - LIVE) (T‑10/09, ZOdl., v nadaljevanju: sodba Splošnega sodišča, EU:T:2011:45) tožbo zavrnilo in tožeči stranki naložilo plačilo stroškov.

               16

               Splošno sodišče je pri tem zavrnilo oba tožbena razloga, ki ju je navedla tožeča stranka.

               17

               Tožeča stranka je 29. aprila 2011 v sodnem tajništvu Sodišča zoper sodbo Splošnega sodišča vložila pritožbo, s katero je predlagala, naj Sodišče navedeno sodbo razveljavi.

               18

               Sodišče je sodbo z dne 24. maja 2012 v zadevi Formula One Licensing/UUNT (C‑196/11 P, ZOdl., v nadaljevanju: sodba, izdana v pritožbenem postopku, EU:C:2012:314) sodbo Splošnega sodišča razveljavilo.

               19

               Sodišče je ugotovilo, da je Splošno sodišče izpodbijalo veljavnost prejšnjih znamk v okviru postopka registracije znamke Skupnosti in tako kršilo člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. V teh okoliščinah je družba Formula One Licensing utemeljeno trdila, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo (zgoraj v točki 18 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, EU:C:2012:314, točke od 51 do 53).

               20

               Sodišče je zadevo vrnilo v ponovno odločanje Splošnemu sodišču, da preuči vprašanje, ali je mogoče – ne da bi se ugotovil neobstoj razlikovalnega učinka elementa „f1“ v prejšnjih znamkah – ne uporabiti člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               21

               Po sodbi, izdani v pritožbenem postopku, in v skladu s členom 118(1) Poslovnika Splošnega sodišča, je bila zadeva dodeljena šestemu senatu. Po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča je bil sodnik poročevalec razporejen v osmi senat, zaradi česar je bila obravnavana zadeva dodeljena temu senatu.

               22

               Družba ESPN Sports Media Ltd je z dopisom z dne 11. junija 2014 prosila, da vstopi v postopek pred Splošnim sodiščem namesto družbe Global Sports Media kot intervenientka, ker so bile pravice v zvezi s prijavljeno znamko prenesene nanjo.

               23

               Stranke postopka so bile z dopisom z dne 17. junija 2014 pozvane, naj podajo stališča glede predloga za zamenjavo intervenientke. UUNT v dopisu z dne 20. junija 2014 ni ugovarjal temu, da družba ESPN Sports Media vstopi v ta postopek namesto družbe Global Sports Media.

               24

               Splošno sodišče (osmi senat) je s sklepom z dne 30. junija 2014 odobrilo zamenjavo.

         Predlogi strank po vrnitvi v ponovno odločanje

               25

               Stranke so bile pozvane, naj predložijo stališča v skladu s členom 119(1) Poslovnika. Tožeča stranka in UUNT sta predložila svoja stališča v določenem roku, in sicer 9. avgusta in 28. septembra 2012. Intervenientka stališč ni predložila v določenem roku.

               26

               V svojih stališčih tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razveljavi;

                        —

                        UUNT in intervenientki naloži plačilo stroškov, priglašenih v okviru postopka pred UUNT, Splošnim sodiščem in Sodiščem.

               27

               V svojih stališčih UUNT predlaga, naj Splošno sodišče:

                        —

                        tožbo v celoti zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               28

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, in sicer kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in kršitev člena 8(5) te uredbe.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 8(1) Uredbe št. 40/94

               29

               Najprej je treba, kot je to storil odbor za pritožbe, ugotoviti, da je upoštevna javnost sestavljena iz povprečnih potrošnikov Evropske unije.

               30

               Odbor za pritožbe je v točkah od 25 do 27 izpodbijane odločbe pravilno ugotovil tudi, da so izdelki in storitve, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, identični ali zelo podobni.

               31

               Poleg tega se kombinacijo črke „f“ in številke „1“ razume kot okrajšavo izraza „formula 1“, ki običajno označuje kategorijo dirkalnih avtomobilov ter, v širšem pomenu, dirke z njimi.

               32

               Tožeča stranka v bistvu trdi, da obstaja verjetnost zmede glede besedne znamke F1, ki je varovana kot mednarodna znamka na Danskem, v Nemčiji, v Španiji, v Franciji, v Italiji in na Madžarskem, ter prijavljene znamke F1-LIVE. Smiselno enako trdi za figurativno znamko Skupnosti in prijavljeno znamko.

               33

               Kot je razvidno iz sodbe, izdane v pritožbenem postopku (navedene zgoraj v točki 18, EU:C:2012:314, točka 47), je treba, da bi se izognili kršitvi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, nacionalni znamki, ki je predmet ugovora zoper registracijo znamke Skupnosti, priznati določeno stopnjo razlikovalnega učinka.

               34

               Zato ni mogoče potrditi, da je znak F1 generičen, opisen in brez razlikovalnega učinka, brez katerega naj bi bila veljavnost prejšnje znamke v okviru postopka registracije znamke skupnosti postavljena pod vprašaj, saj bi to pomenilo kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (zgoraj v točki 18 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, EU:C:2012:314, točki 51 in 52).

               35

               Res je sicer, da sta – kadar je ugovor, ki temelji na obstoju prejšnje nacionalne znamke, vložen zoper registracijo znamke Skupnosti – UUNT in posledično Splošno sodišče dolžna preveriti, kako upoštevna javnost razume znak, ki je enak tej nacionalni znamki, v znamki, katere registracija se zahteva, in glede na okoliščine primera oceniti stopnjo razlikovalnega učinka tega znaka (zgoraj v točki 18 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, EU:C:2012:314, točka 42).

               36

               Vendar navedeni preizkusi ne morejo privesti do ugotovitve neobstoja razlikovalnega učinka znaka, ki je enak registrirani in varovani nacionalni znamki, ker taka ugotovitev ne bi bila v skladu niti s soobstojem znamk Skupnosti in nacionalnih znamk niti s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ki ga je treba razlagati skupaj z odstavkom 2(a)(ii) tega člena (zgoraj v točki 18 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, EU:C:2012:314, točka 44).

               37

               Kot je razvidno iz zgoraj v točki 18 navedene sodbe, izdane v pritožbenem postopku (EU:C:2012:314, točka 45), bi namreč ta ugotovitev škodila nacionalnim znamkam, ki so enake znaku, za katerega se šteje, da nima razlikovalnega učinka, ker bi registracija take znamke Skupnosti pomenila stanje, v katerem bi lahko prišlo do odvzema nacionalnega varstva teh znamk. Navedena ugotovitev tako ne bi spoštovala sistema, uvedenega z Uredbo št. 40/94, ki temelji na soobstoju znamk Skupnosti in nacionalnih znamk, navedenem v uvodni izjavi 5 te uredbe, ker je veljavnost mednarodne ali nacionalne znamke zaradi neobstoja razlikovalnega učinka mogoče izpodbijati le v postopku za ugotovitev ničnosti, sproženem v zadevni državi članici, na podlagi člena 3(1)(b) Prve Direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (89/104/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 92) in Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL L 299, str. 25).

               38

               Pri tem je treba ugotoviti, da je iz pisnih dokazov, ki sta jih stranki predložili pred UUNT, razvidno, da ima besedni element „f1“ glede na to, da je, kot je bilo navedeno v točki 31 zgoraj, običajna okrajšava izraza „formula 1“, šibek razlikovalni učinek. V zvezi s tem je treba opozoriti, da se izdelki in storitve, navedeni v zahtevi za registracijo, nanašajo, natančneje, na področje formule 1.

               39

               Poleg tega trditve tožeče stranke, da je besedni element „f1“ prevladujoči element prijavljene znamke, ni mogoče sprejeti. Prijavljena znamka je namreč relativno kompleksna, saj je sestavljena iz dveh besedni elementov „f1“ in „live“, ki sta ločena s pomišljajem in vključena v originalno grafično konfiguracijo, s katero tvorita posebni logo. Zato se ju vizualno dojema kot celoto.

               40

               Glede domnevnega ugleda je iz spisa razvidno, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da je ta povezan izključno z značilnostjo logotipa besednega elementa „f1“.

               41

               Zato je treba primerjati nasprotujoče si znake, torej prejšnjo besedno znamko F1 in prijavljeno znamko, ter če je to potrebno, prejšnjo figurativno znamko F1 Formula 1 in prijavljeno znamko.

               42

               Najprej je treba poudariti, da je odbor za pritožbe v točki 59 in naslednjih točkah izpodbijane odločbe pravilno ugotovil, da med nasprotujočimi si znaki obstaja določena stopnja podobnosti zaradi elementa „f1“, ki jim je skupen. Vendar se z vizualnega vidika razlikujejo zaradi njihovih dolžin, zaradi dodane besede „live“ in zato, ker prijavljena znamka vsebuje figurativni element.

               43

               V okviru fonetične obravnave je treba ugotoviti, da prijavljena znamka vsebuje dve besedi, prejšnje znamke pa eno samo. Dodana beseda, ki se v prijavljeni znamki izgovori, nekoliko oslabi prisotnost skupnega elementa „f1“. Ker pa oba nasprotujoča si znaka vsebujeta element „f1“, ki se v prijavljeni znamki izgovori prvi, sta znaka fonetično nekoliko podobna.

               44

               V okviru pomenske obravnave prejšnja znamka označuje poseben model dirkalnih avtomobilov, in sicer avtomobile formule 1, in jo je mogoče razumeti tudi tako, da implicitno nakazuje na dirke formule 1. Prijavljena znamka sporoča isto, vendar ji je dodana beseda „live“, ki nakazuje na poročilo o dogodku ali na neposreden prenos dogodka, zaradi česar je pomensko bogatejša od prejšnje znamke.

               45

               Iz navedenega je razvidno, da čeprav obstajajo elementi vizualnega, fonetičnega in pomenskega razlikovanja med nasprotujočima si znamkama, obstaja tudi določena stopnja splošne podobnosti, ker figurativna znamka, za katero je zahtevana registracija, vsebuje besedni element prejšnje znamke.

               46

               Zato je treba še celovito presoditi, ali med nasprotujočima si znamkama obstaja verjetnost zmede.

               47

               Glede verjetnosti zmede je treba opozoriti, da njena celovita presoja upošteva določeno soodvisnost med upoštevanimi dejavniki in zlasti podobnostjo znamk ter podobnostjo označenih proizvodov ali storitev. Tako lahko majhna podobnost med označenimi proizvodi ali storitvami odtehta večjo podobnost med znamkami in obratno (sodbi z dne 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, EU:C:1998:442, točka 17, in z dne 14. decembra 2006, Mast-Jägermeister/UUNT – Licorera Zacapaneca (VENADO v okviru in drugi), T‑81/03, T‑82/03 in T‑103/03, ZOdl., EU:T:2006:397, točka 74).

               48

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je razlikovalni učinek elementa „f1“ v običajni podobi znakov glede navedenih izdelkov in storitev šibek in da se morebitni ugled figurativne znamke Skupnosti, ki se uporablja v Uniji, veže na sam logotip.

               49

               Vendar je treba poudariti, da tudi če je razlikovalni učinek prejšnje znamke šibek, to ne preprečuje, da se v obravnavanem primeru ugotovi obstoj verjetnosti zmede. Čeprav je namreč treba pri presoji verjetnosti zmede upoštevati razlikovalni učinek prejšnje znamke (glej po analogiji zgoraj v točki 47 navedeno sodbo Canon, EU:C:1998:442, točka 24), je to le eden od dejavnikov, vključenih v to presojo. Tako lahko, tudi če ima prejšnja znamka šibek razlikovalni učinek, obstaja verjetnost zmede, zlasti zaradi podobnosti med znakoma in zajetimi proizvodi ali storitvami (glej sodbo z dne 13. decembra 2007, Xentral/UUNT – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM), T‑134/06, ZOdl., EU:T:2007:387, točka 70 in navedena sodna praksa).

               50

               V zvezi s tem je treba navesti, da so izdelki in storitve, ki jih označuje prijavljena znamka, ter izdelki in storitve, ki jih označujejo prejšnje znamke enaki ali zelo podobni.

               51

               Poleg tega, kot je bilo poudarjeno v točkah 42 in 45 zgoraj, je besedni element „f1“ prejšnje znamke uporabljen tudi v znamki, katere registracija se zahteva. Čeprav ni mogoče šteti, da je besedni element „f1“ prevladujoči element v prijavljenem znaku, to ne pomeni, da ga je zato treba šteti za zanemarljivega. Natančneje, ugotoviti je treba, da druga elementa prijavljene znamke, torej besedni element „live“ in figurativni element, ki je sestavljen iz kroga, ki se loči od temno sivega ozadja, mogoče razumeti kot, prvič, prenos športnih dogodkov v živo, in drugič, kot dirkališče. Ker ta elementa lahko vzbudita splošno idejo o dogodkih, povezanih z avtomobilskim športom, njuna kombinacija z besednim elementom „f1“ pripomore k temu, da se v spomin upoštevne javnosti vtisne podoba avtomobilskih dirk formule 1, ki jo zbuja ta besedni element.

               52

               Iz prej navedenega, zlasti iz tega, da upoštevna javnost v spominu ohrani le nepopolno podobo zadevnih znamk, tako da njun skupni element „f1“ ustvarja določeno podobnost med njima, in iz soodvisnosti med različnimi upoštevnimi dejavniki, izhaja, da v obravnavanem primeru ni mogoče izključiti, da pri potrošnikih obstaja verjetnost zmede, ker sta zadevna proizvoda enaka ali zelo podobna. Drugače povedano, obstaja tveganje, da potrošniki povežejo znamki, ker si prijavljeno znamko razlagajo kot različico prejšnje znamke F1 zaradi njenega enakega videza in torej tržnega izvora znamk.

               53

               Zato je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe storil napako s tem, da je ugotovil, da ne obstaja verjetnost zmede glede prijavljene znamke in prejšnje besedne znamke.

               54

               Iz navedenega je razvidno, da je treba izpodbijano odločbo razveljaviti, ne da bi bilo treba prejšnjo figurativno znamko primerjati s prijavljeno znamko in obravnavati drugi pritožbeni razlog.

         Stroški

               55

               V sodbi, izdani v pritožbenem postopku, je Sodišče pridržalo odločitev o stroških. Splošno sodišče mora torej v tej sodbi v skladu s členom 121 Poslovnika odločiti o vseh stroških različnih postopkov.

               56

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

               57

               UUNT in intervenientka nista uspela, zato se jima v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

               58

               Poleg tega tožeča stranka predlaga, naj se UUNT in intervenientki naloži plačilo stroškov, ki so ji nastali v postopku pred UUNT. Glede tega je treba spomniti, da se na podlagi člena 136(2) Poslovnika stroški, ki so bili za stranke v postopku pred odborom za pritožbe nujni, štejejo za stroške, ki se povrnejo. To pa ne velja za stroške v postopku pred oddelkom za ugovore UUNT (sodba z dne 25. junija 2010, MIP Metro/UUNT – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, ZOdl., EU:T:2010:256, točka 51). Zato je mogoče predlogu tožeče stranke, naj se UUNT in intervenientki, ki s svojimi predlogi nista uspela, naloži plačilo stroškov, vključno s stroški v okviru postopka pred UUNT, ugoditi zgolj glede stroškov, ki so bili za tožečo stranko nujni v postopku pred odborom za pritožbe UUNT.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
               razsodilo:

                        1.

                           Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 16. oktobra 2008 (zadeva R 7/2008‑1) se razveljavi.

                        2.

                           UUNT in ESPN Sports Media Ltd se naloži plačilo stroškov, ki so Formula One Licensing BV nastali v postopku pred Splošnim sodiščem in Sodiščem ter v postopku pred odborom za pritožbe UUNT.

                           Gratsias

                           Kančeva

                           Wetter

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 11. decembra 2014.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 10. julija 2014.#Peek & Cloppenburg KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Pritožba – Znamka Skupnosti – Besedna znamka Peek & Cloppenburg – Ugovor drugega imetnika trgovskega imena ‚Peek & Cloppenburg‘ – Zavrnitev registracije.#Združeni zadevi C‑325/13 P in C‑326/13 P.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 17. februarja 1998. # Pantochim SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Tožba zaradi nedelovanja - Ustavitev postopka - Odškodninska tožba. # Zadeva T-107/96.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 7. septembra 2006. # Gérard Meric proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prejšnje nacionalne figurativne in besedne znamke PAM-PAM - Prijava besedne znamke Skupnosti PAM-PIM'S BABY-PROP - Relativni razlogi za zavrnitev - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-133/05.

text:
      Zadeva T-133/05
      Gérard Meric
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prejšnje nacionalne figurativne in besedne znamke PAM PAM − Prijava besedne znamke Skupnosti PAM PIM’S BABY PROP − Relativni
         razlogi za zavrnitev – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“

      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      Za povprečnega španskega potrošnika obstaja verjetnost zmede med besednim znakom PAM-PIM'S BABY-PROP, za katerega se zahteva
         registracija kot znamko Skupnosti za „plenice iz papirja ali celuloze (za enkratno uporabo)“ iz razreda 16 Nicejskega aranžmaja,
         in besedno znamko PAM-PAM, ki je bila prej registrirana kot znamka Skupnosti za „vse vrste konfekcijskih oblačil, zlasti plenice,
         čevlji“ iz razreda 25 navedenega aranžmaja. Po eni strani namreč proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, zlasti plenice
         za dojenčke, spadajo v bolj splošno kategorijo, na katero se nanaša prijava znamke, ki zajema tako plenice za dojenčke kot
         plenice za odrasle osebe, po drugi strani pa ne obstaja pojmovna razlika, ki bi lahko nevtralizirala vidne in slušne podobnosti,
         ki obstajajo med zadevnima znakoma, tako da bi lahko upoštevna javnost verjela, da proizvodi prijavljene znamke in tisti,
         ki se prodajajo pod prejšnjo znamko, izvirajo iz istega podjetja ali morebiti iz ekonomsko povezanih podjetij.

      (Glej točke 36, 67 in 77.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 7. septembra 2006(*)

      „Znamka Skupnosti − Postopek z ugovorom – Prejšnje nacionalne figurativne in besedne znamke PAM‑PAM − Prijava besedne znamke Skupnosti PAM‑PIM’S BABY‑PROP − Relativni
         razlogi za zavrnitev – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“

      V zadevi T‑133/05,
      Gérard Meric, stanujoč v Parizu (Francija), ki ga zastopa P. Murzeau, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Rassat, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka pred odborom za pritožbe UUNT je
      Arbora & Ausonia, SL, s sedežem v Barceloni (Španija),

      katere predmet je tožba proti odločbi prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. januarja 2005 v zadevi R 250/2004‑1, ki se
         nanaša na ugovor imetnika nacionalnih besednih in figurativnih znamk PAM‑PAM proti registraciji besedne znamke PAM‑PIM’S BABY‑PROP
         (postopek z ugovorom številka B 505 067),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),

      v sestavi M. Vilaras, predsednik, F. Dehousse in M. Šváby, sodnika,
      sodna tajnica: B. Pastor, namestnica sodnega tajnika,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 17. marca 2005,
      na podlagi odgovora, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 15. julija 2005,
      na podlagi obravnave z dne 8. decembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka je 9. julija 2001 vložila prijavo znamke Skupnosti na Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
         (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila
         spremenjena.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak PAM‑PIM’S BABY‑PROP.

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, sodijo v razred 16 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov
         in storitev za klasifikacijo znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in naj bi ustrezali opisu: „plenice
         iz papirja ali celuloze (za enkratno uporabo)“.

      4        Prijava znamke je bila 21. januarja 2002 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 7/02.

      5        Družba Arbora & Ausonia, SL (v nadaljevanju: Arbora & Ausonia) je 19. aprila 2002 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene
         znamke, ki je temeljil na treh prejšnjih španskih znamkah, ki so prikazane spodaj:

      –        besedna znamka PAM-PAM št. 855 391, registrirana 7. oktobra 1981 za naslednje proizvode iż razreda 25 Nicejskega aranžmaja:
         „vse vrste konfekcijskih oblačil, zlasti plenice, čevlji“;

      –        figurativna znamka PAM-PAM št. 1 146 300, registrirana 7. maja 1991 za „plenice iz papirja ali celuloze (za enkratno uporabo)“
         iz razreda 16 Nicejskega aranžmaja;

      –        besedna znamka PAM-PAM Servicio de Merchandising, SA št. 1 153 492, registrirana 20. aprila 1988 za naslednje proizvode iz
         razreda 5 Nicejskega aranžmaja: „menstruacijske hlačke, sanitarne brisače, vpijajoče obveze, menstruacijski povoji in vložki,
         sterilne gaze, vata za obveze za medicinske namene“.

      6        Ugovor, ki temelji na členu 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, se je nanašal na vse proizvode, ki so označeni v prijavi znamke Skupnosti.

      7        Z odločbo št. 289/2004 je oddelek za ugovore 9. februarja 2004 odločil o ugovoru, ki ga je vložila Arbora & Ausonia, zavrnil
         prijavo znamke Skupnosti in odredil, naj stroške nosi tožeča stranka.

      8        V obrazložitvi odločbe, ki temelji le na prejšnji figurativni znamki PAM‑PAM, je oddelek za ugovore v bistvu zatrjeval, da
         so bili zadevni proizvodi enaki in da je med zadevnimi znaki obstajala slušna podobnost. Oddelek za ugovore je ugotovil, da
         obstaja verjetnost zmede v upoštevni javnosti v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      9        Tožeča stranka je 6. aprila 2004 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      10      Poročevalec je 19. novembra 2004 stranki obvestil, da je nameraval odboru za pritožbe predlagati, naj ne upošteva le prejšnje
         figurativne znamke PAM‑PAM, edine, ki jo je preučil oddelek za ugovore, ampak tudi preostali prejšnji znamki iz ugovora. UUNT
         je na obravnavi podrobneje navedel, da stranki glede tega odboru za pritožbe nista predložili stališč.

      11      Z odločbo z dne 17. januarja 2005 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki jo je tožeča stranka prejela 20. januarja 2005,
         je odbor za pritožbe pritožbo zavrnil. V bistvu je menil, da obstaja zlasti ob upoštevanju pomembnih podobnosti med prijavljeno
         znamko in prejšnjo besedno znamko PAM‑PAM zelo močna podobnost med proizvodi in bistvenim razlikovalnim učinkom prejšnje besedne
         znamke PAM-PAM, navedene vidne in slušne razlike niso bile take, da bi bilo mogoče izključiti obstoj verjetnosti zmede (točka
         28 izpodbijane odločbe). Ker je odbor za pritožbe to ugotovil, je odločil, da preostalih dveh znamk, ki sta bili navedeni
         v postopku z ugovorom, ni treba dalje preizkusiti.

       Predlogi strank
      12      Tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

      –        „enostavno spremeni“ izpodbijano odločbo;
      –        zavrne ugovor, ki ga vložila družba Arbora & Ausonia zoper registracijo znamke PAM-PIM’S BABY-PROP;
      –        družbi Arbora & Ausonia naloži plačilo stroškov.
      13      UUNT predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Uvodne ugotovitve
      14      Najprej je treba poudariti, da tožeča stranka na obravnavi 7. decembra 2005 ni bila prisotna. S prvim telefaksom z dne 8.
         decembra 2005 je Sodišče prve stopnje obvestila, da „naj bi [ji] ovira v zadnjem trenutku onemogoč[ila] prisotnost“. Podrobneje
         je navedla, da „je namerava[la] [Sodišče prve stopnje] o tem nemudoma obvestiti, da bi lahk[o] organiziralo [svojo] obravnavo“
         in ga je prosila, naj jo „obvesti o datumu, ko naj bi bila izda[na] odločba“. V drugem telefaksu z dne 7. decembra 2005 je
         tožeča stranka navedla, da je želela, da bi bila obravnava, „če [bi] bilo to mogoče“, prestavljena z januarja na naslednji
         mesec, februar, s tem da se je sklicevala na „oviro, ki je čisto osebne narave in ki je nastala v zadnjem trenutku“. Zaradi
         protislovnosti sporočil, neizbežnosti obravnave in v vsakem primeru pomanjkljivosti obrazložitve predloga tožeče stranke,
         je peti senat odločil, da ne ugodi navedenemu predlogu o prestavitvi obravnave.

      15      Dalje je treba šteti, da čeprav je formalni namen predlogov tožeče stranke sprememba izpodbijane odločbe, je iz vsebine tožbe
         jasno razvidno, da je s to tožbo tožeča stranka vložila tožbo za razveljavitev izpodbijane odločbe, ker naj bi odbor za pritožbe
         napačno menil, da je med nasprotujočima si znamkama obstajala verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

       Temelj
      16      Tožeča stranka navaja en tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Med prijavljeno znamko in prejšnjimi
         znamkami naj ne bi bilo niti podobnosti med znaki niti podobnosti med navedenimi proizvodi. Tožeča stranka meni, da naj s
         strani povprečnega potrošnika v Španiji ne bi obstajala verjetnost zmede med temi znamkami.

      17      UUNT meni nasprotno, da je odločba odbora za pritožbe pravilna.

      18      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se znamki zavrne registracija, če zaradi njene enakosti ali podobnosti s prejšnjo
         znamko in zaradi enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih znamki označujeta, obstaja verjetnost zmede v javnosti
         na območju, kjer je varovana prejšnja znamka. Poleg tega je treba na podlagi člena 8(2)(a)(ii), Uredbe št. 40/94 za prejšnje
         znamke šteti znamke, ki so prijavljene v eni državi članici z datumom vložitve, starejšemu od datuma prijave znamke Skupnosti
         (sodba Sodišča prve stopnje z dne 4. novembra 2003 v zadevi Díaz proti UUNT – Granjas Castelló (CASTILLO), T‑85/02, Recueil,
         str. II‑4835, točka 27).

      19      Na podlagi funkcionalne kontinuitete, ki obstaja med oddelkom za ugovore in odborom za pritožbe UUNT (sodbi Sodišča prve stopnje
         z dne 23. septembra 2003 v zadevi Henkel proti UUNT − LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Recueil, str. II‑3253, točka 25, in
         z dne 30. junija 2004 v zadevi GE Betz proti UUNT − Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, ZOdl., str. II‑1845, točka 33),
         odbor za pritožbe ponovno preizkusi vse upoštevne pravne in dejanske okoliščine, da bi določil, ali je mogoče v trenutku,
         ko je odločeno o pritožbi, zakonito sprejeti novo odločbo z istim izrekom, kot ga ima odločba, ki je predmet pritožbe (zgoraj
         navedena sodba Sodišča prve stopnje KLEENCARE, točka 29, in sodba z dne 3. decembra 2003 v zadevi Audi proti UUNT (TDI), T‑16/02,
         Recueil, str. II‑5167, točki 81 in 82).

      20      V obravnavani zadevi je nesporno, da je ugovor družbe Arbora & Ausonia temeljil na treh prejšnjih nacionalnih znamkah, ki
         so navedene v točki 5 zgoraj. Oddelek za ugovore je zatrjeval obstoj verjetnosti zmede med prijavljeno znamko in edino prejšnjo
         figurativno znamko.

      21      Nasprotno pa je odbor za pritožbe, po tem ko je obvestil stranki o svojem namenu, da bo upošteval tudi drugi prejšnji znamki,
         ki sta navedeni v ugovoru, najprej primerjal prijavljeno znamko in prejšnjo znamko PAM-PAM št. 855 391, slednja je bila prav
         tako besedna znamka in tako primerljiva s prijavljeno znamko (točka 22 izpodbijane odločbe). Odbor za pritožbe je šele po
         tem, ko je sklenil, da obstaja verjetnost zmede med tema znamkama, ocenil, da obstoja morebitne verjetnosti zmede med prijavljeno
         znamko in prejšnjima znamkama ni treba preizkusiti (točka 30 izpodbijane odločbe).

      22      Opomniti je treba še na to, da je namen tožbe pred Sodiščem prve stopnje nadzor zakonitosti odločbe odbora za pritožbe (glej
         v tem smislu sodbe Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Alcon proti UUNT – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01,
         Recueil, str. II‑411, točka 61; z dne 6. marca 2003 v zadevi DaimlerChrysler proti UUNT (Calandre), T‑128/01, Recueil, str. II‑701,
         točka 18; z dne 3. julija 2003 v zadevi Alejandro proti UUNT – Anheuser-Busch (BUDMEN), T‑129/01, Recueil, str. II‑2251, točka
         67, in z dne 22. oktobra 2003 v zadevi Éditions Albert René proti UUNT – Trucco (Starix), T‑311/01, Recueil, str. II‑4625,
         točka 70). V skladu s členom 63 Uredbe št. 40/94 je Sodišče prve stopnje namreč pristojno za razveljavitev izpodbijane odločbe
         zaradi „kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, te uredbe ali katerega koli pravnega
         pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil“ v okviru členov 229 ES in 230 ES. Sodišče prve stopnje mora
         zato preizkusiti zakonitost odločbe odbora za pritožbe glede na pravna vprašanja, s katerimi se odbor za pritožbe ukvarja
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 31. maja 2005 v zadevi Solo Italia proti UUNT − Nuova Sala (PARMITALIA),
         T‑373/03, ZOdl., str. II-1881, točka 25).

      23      Preizkusiti je torej treba, ali je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da obstaja verjetnost zmede med prijavljeno znamko
         in prejšnjo besedno znamka PAM‑PAM (v nadaljevanju: zadevna prejšnja znamka).

       Primerjava proizvodov
      –       Trditve strank
      24      Tožeča stranka meni, da nasprotno od odločbe odbora za pritožbe označena proizvoda nista enaka ali podobna. Zatrjuje, da so
         proizvodi, ki jih označuje prijavljena znamka, plenice iz papirja ali celuloze za enkratno uporabo, namenjene dojenčkom, medtem,
         ko naj bi bili proizvodi, na katere se nanaša zadevna prejšnja znamka, „‚plenice za otroke‘, ki niso iz papirja ali celuloze,
         ampak, so izdelane iz drugega materiala (blago, poliester, najlon itd.)“, ki jih je mogoče oprati in ponovno uporabiti.

      25      Tožeča stranka glede tega navaja, da „znamka PAM-PAM distribuira le plenice za odrasle osebe“. Arbora & Ausonia naj namreč
         nikoli ne bi tržila plenic za dojenčke. To naj bi bilo ugotovljeno, ker naj Arbora & Ausonia ne bi navedla dokaza, da je prej
         tržila to vrsto proizvodov.

      26      UUNT trdi, da je odbor za pritožbe upravičeno ugotovil, da so bili proizvodi, ki jih označujeta prijavljena znamka in zadevna
         prejšnja znamka, „vsaj zelo podobni“.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      27      Uvodoma je treba opozoriti, da je v tej zadevi odbor za pritožbe ugotovil, da so bili proizvodi enaki ali vsaj zelo podobni.

      28      Za presojo podobnosti zadevnih proizvodov ali storitev je treba upoštevati vse pomembne dejavnike, ki označujejo razmerje
         med proizvodi ali storitvami. Ti dejavniki med drugim vključujejo njihovo naravo, namen, uporabo in konkurenčnost oziroma
         dopolnilnost (sodbi Sodišča prve stopnje v zadevi CASTILLO, točka 18 zgoraj, točka 32, in z dne 24. novembra 2005 v zadevi
         Sadas proti UUNT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T-346/04, ZOdl, str. I-0000, točka 33).

      29      Poleg tega je mogoče proizvode šteti za enake, če so proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, vključeni v bolj splošno
         kategorijo, kot je navedena v prijavi znamke (sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Institut für Lernsysteme
         proti UUNT − Educational Services (ELS), T-388/00, Recueil, str. II-4301, točka 53), ali če so proizvodi, ki so navedeni v
         prijavi znamke, vključeni v bolj splošno kategorijo, kot je navedena v prejšnji znamki (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 23.
         oktobra 2002 v zadevi Oberhauser proti UUNT – Petit Liberto (Fifties), T-104/01, Recueil, str. II-4359, točki 32 in 33; z
         dne 12. decembra 2002 v zadevi Vedial proti UUNT – France Distribution (HUBERT), T-110/01, Recueil, str. II-5275, točki 43
         in 44, in z dne 18. februarja 2004 v zadevi Koubi proti UUNT – Flabesa (CONFORFLEX), T-10/03, Recueil, str. II-719, točki
         41 in 42).

      30      Treba je poudariti, da se mora primerjava proizvodov nanašati na besedilo proizvodov iz zadevnih znamk in ne na proizvode,
         za katere so se znamke dejansko uporabljale, razen če se na podlagi zahteve v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 dokaže,
         da se je prejšnja znamka uporabljala le za del proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana. V takem primeru se
         za namene preizkusa ugovora šteje, da je navedena prejšnja znamka registrirana le za ta del proizvodov ali storitev (glej
         v tem smislu sodbi ELS, točka 29 zgoraj, točka 50, in ARTHUR ET FELICIE, točka 28 zgoraj, točka 35).

      31      V obravnavani zadevi je odbor za pritožbe pravilno poudaril, da se dokaz uporabe prejšnje znamke ni zahteval, in je zato upošteval
         besedilo zadevnih proizvodov.

      32      Odbor za pritožbe je v točki 27 izpodbijane odločbe navedel, da so bili proizvodi, ki jih označuje prijavljena znamka, „plenice
         iz papirja ali celuloze (za enkratno uporabo)“ tako za odrasle kot za dojenčke. Primerjal jih je z določenimi proizvodi, ki
         jih označuje zadevna prejšnja znamka, ki so po mnenju odbora za pritožbe „plenice za otroke“.

      33      Trditve tožeče stranke, da Arbora & Ausonia ni tržila plenic za dojenčke, ni mogoče sprejeti. Tožeča stranka namreč tudi zatrjuje,
         da ni dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke. Tak neobstoj dokaza je namreč mogoče kaznovati z zavrnitvijo ugovora
         le v primeru, ko je prijavitelj pred UUNT tak dokaz izrecno in pravočasno zahteval (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje
         z dne 17. marca 2004 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – González Cabello et Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR),
         T-183/02 in T-184/02, Recueil, str. II-965, točka 38, in z dne 7. junija 2005 v zadevi Lidl Stiftung proti UUNT – REWE-Zentral
         (Salvita), T-303/03, ZOdl., str. II-1917, točka 77).

      34      Treba je poudariti, da je bila zadevna prejšnja znamka prijavljena za „vse vrste konfekcijskih oblačil, zlasti plenice, čevlji“.
         V zvezi s plenicami izvirno besedilo v španščini navaja „braga-pañal infantil“ (plenice za otroke).

      35      Prijava znamke se nanaša na „plenice iz papirja ali celuloze (za enkratno uporabo)“. Ker tožeča stranka ni navedla elementov,
         na podlagi katerih bi bilo mogoče šteti, da je bila prijava omejena na plenice za odrasle ali dojenčke, je odbor za pritožbe
         upravičeno ocenil, da to besedilo zajema tako plenice za odrasle osebe kot tiste, namenjene dojenčkom.

      36      Poudariti je torej treba, da ker so proizvodi, ki jih označuje zadevna prejšnja znamka, zlasti plenice za dojenčke, spadajo
         v bolj splošno kategorijo, na katero se nanaša prijava znamke, ki zajema tako plenice za dojenčke kot plenice za odrasle osebe.

      37      Dodati je treba, da imajo tako označeni proizvodi enako naravo (higienski proizvodi), enako funkcijo ali cilj (zaščita oblačil
         v primeru inkontinence) in se tržijo na enakih prodajnih mestih (ponavadi v supermarketih in lekarnah). Nazadnje pa bi se
         lahko proizvodi dopolnjevali, saj bi se lahko, kadar bi bili namenjeni otrokom, plenice za enkratno uporabo namestile znotraj
         plenice iz blaga, ki jo je mogoče ponovno uporabiti.

      38      Trditev tožeče stranke v skladu s katero proizvodi niso enaki ali vsaj podobni zaradi razlik v sestavi in uporabi, je treba
         zavrniti. V obravnavani zadevi naj namreč te razlike ne bi prevladale nad naravo in skupnim ciljem teh dveh zadevnih proizvodov.
         Ne glede na to, ali bo soočen s plenico iz celuloze ali blaga, za enkratno uporabo ali ne, bo potrošnik lahko štel, da gre
         za podobna proizvoda (glej v zvezi s podobnim pristopom sodbo Sodišča prve stopnje z dne 21. aprila 2005 v zadevi Ampafrance
         proti UUNT − Johnson & Johnson (monBeBé), T‑164/03, ZOdl., str. II-1401, točka 53), ki spadata pod isto splošno kategorijo
         plenic, ki bi lahko imele enak trgovski izvor (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo CASTILLO, točka 18 zgoraj, točke od
         33 do 38).

      39      Posledično, odbor za pritožbe s tem, da je štel, da so proizvodi, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, enaki ali vsaj
         zelo podobni, ni storil napake.

       Primerjava znakov
      40      Najprej je Sodišče prve stopnje opozorilo, da sta si znamki podobni, ko za upoštevno javnost med njima obstaja vsaj delna
         podobnost pri enem ali več vidnih, glasovnih in pojmovnih vidikih (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi
         Matratzen Concord proti UUNT − Hukla Germany (MATRATZEN), T-6/01, Recueil, str. II-4335, točka 30, in z dne 22. junija 2005
         v zadevi Plus proti UUNT − Bälz et Hiller (Turkish Power), T-34/04, ZOdl., str. II-2401, točka 43).

      –       Trditve strank
      41      Tožeča stranka v nasprotju s tem, kar naj bi trdil odbor za pritožbe, zatrjuje, da znaka PAM‑PAM in PAM‑PIM’S BABY‑PROP nista
         podobna. Med zadevno prejšnjo znamko in prijavljeno znamko naj bi obstajala veliko bolj pomembna vidna, glasovna in pojmovna
         razlika, kot je ta, ki jo zatrjuje odbor za pritožbe.

      42      Tožeča stranka glede tega ugovarja pristopu odbora za pritožbe, v skladu s katerim naj bi bila pozornost potrošnika nujno
         osredotočena na prvi del znamke, v obravnavani zadevi na besedi „pam-pim’s“, ne da bi bil pozoren na drugi del „baby-prop“.
         Tožeča stranka meni, da nasprotno potrošnika vidno pritegne izvirni ali posebni vidik znamke.

      43      Prvič, prijavljena znamka in zadevna prejšnja znamka naj ne bi bili vidno podobni, ker zajemata različno število besed. Tožeča
         stranka se prav tako sklicuje na še večjo vidno in grafično razliko med prijavljeno znamko PAM‑PIM’S BABY‑PROP in zadevno
         prejšnjo znamko PAM-PAM, edino prejšnjo figurativno znamko, ki prav tako ustreza proizvodom iz razreda 16.

      44      Drugič, tožeča stranka poudarja slušno razliko, na podlagi katere naj bi dal zlog „pim’s“ prijavljeni znamki, namenjeni dojenčkom,
         mehak prizvok v nasprotju z zadevno prejšnjo znamko PAM‑PAM, ki naj bi odmevala kot boben.

      45      Poleg tega tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je domnevne vidne in glasovne podobnosti presodil subjektivno. Ta subjektivnost
         naj bi bila posledica tega, da je območje prejšnjih znamk (Španija) in območje, kjer je bila sprejeta odločba, isto.

      46      Tretjič, s pojmovnega vidika tožeča stranka zatrjuje, da podobnost med zadevnima znakoma ne obstaja. Prijavljena znamka naj
         bi omogočala takojšnjo določitev zadevnega proizvoda in sicer plenic za dojenčke medtem, ko naj zadevna prejšnja znamka ne
         bi imela nobenega posebnega pomena. Poleg tega naj ne bi bilo dokazano, da povprečen španski potrošnik to znamko nujno povezuje
         s plenicami za dojenčke.

      47      UUNT trdi, da je odbor za pritožbe upravičeno potrdil stališče oddelka za ugovore, ki zatrjuje podobnost zadevnih znakov.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      48      V skladu z sodno prakso mora presoja verjetnosti zmede glede vidne, glasovne ali pojmovne podobnosti zadevnih znamk temeljiti
         na celostnem vtisu, ki ga te dajejo, zlasti ob upoštevanju njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov (sodbi Sodišča
         z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 23, in z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd
         Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 25; sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. oktobra 2005 v zadevi Bunker
         & BKR proti UUNT – Marine Stock (B. K. R.), T-423/04, ZOdl., str. II-4035, točka 57).

      49      Čeprav povprečen potrošnik običajno zazna znamko kot celoto, ne da bi preučil njene različne podrobnosti, si na splošno lažje
         zapomni prevladujoče in razlikovalne značilnosti znaka (glej v tem smislu sodbe Sodišča prve stopnje v zadevi Fifties, točka
         29 zgoraj, točki 47 in 48, in z dne 6. oktobra 2004 v zadevi New Look proti UUNT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE in
         NLCollection), od T-117/03 do T-119/03 in T-171/03, ZOdl., str. II-4371, točka 39).

      50      V obravnavani zadevi je odbor za pritožbe štel, da sta v prijavljeni znamki besedi „pam-pim’s“ različni od proizvodov, ki
         so označeni, in prevladujoči v primerjavi z besedama „baby-prop“ (točka 21 izpodbijane odločbe).

      51      Treba je poudariti, kot je pravilno poudaril odbor za pritožbe, da si bo upoštevni potrošnik lažje zapomnil besedi „pam‑pim’s“,
         ki na eni strani v španščini nimata posebnega pomena razen izraza otroškega jezika in se na drugi strani nahajata na začetku
         prijavljene znamke PAM‑PIM’S BABY‑PROP. Potrošnik je na splošno bolj pozoren na začetek kot na konec znamke (glej v tem smislu
         sodbi BUDMEN, točka 22 zgoraj, točka 47, in ARTHUR ET FELICIE, točka 28 zgoraj, točka 46). Besedna zveza „pam-pim’s“ igra
         zato pomembno vlogo pri vidni in slušni presoji prejšnje znamke, ob upoštevanju njenega začetnega položaja, torej najbolj
         vidnega mesta (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. julija 2005 v zadevi Wassen International proti UUNT
         – Stroschein Gesundkost (SELENIUM-ACE), T-312/03, ZOdl., str. II-2897, točka 41).

      52      Besedna zveza „baby-prop“, ki jo vsebuje prijavljena znamka, ne omogoča, da bi se pozornost iz elementa „pam-pim’s“ preusmerila
         tako, da bi zadosti spremenila način, na katerega javnost dojema to znamko. V zvezi s tem se stranki upravičeno strinjata,
         da odbor za pritožbe s tem, da je štel, da upoštevni španski potrošnik z besedo „baby“ razume „dojenčka“, ni storil napake.
         Ta beseda je lahko del izraza, ki se uporablja v vsakdanjemu govoru za označevanje funkcije plenic za dojenčke (glej v tem
         smislu sodbo Sodišča z dne 20. septembra 2001 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, C-383/99 P, Recueil, str. I-6251, točka
         43). V tem pomenu skupek besed „baby“ in „prop“, ki se nahajata na koncu prijavljene znamke, zaseda le drugoten položaj v
         znaku kot celoti (glej v zvezi s podobno oceno sodbo HUBERT, točka 29 zgoraj, točka 53).

      53      Iz teh ugotovitev izhaja, da je besedna zveza „pam-pim’s“ prevladujoči element prijavljene znamke.

      54      V skladu s to presojo je treba preizkusiti, ali so zadevni znaki podobni.

      55      Najprej je treba poudariti, da čeprav je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi ugotovil, da obstajata vidna in glasovna
         podobnost (točki 23 in 24 izpodbijane odločbe) ter da obstaja majhna pojmovna podobnost med zadevno prejšnjo znamko in prijavljeno
         znamko ob upoštevanju razlikovalnih in prevladujočih elementov (točka 25 izpodbijane odločbe) v nasprotju s tem, kar zatrjuje
         tožeča stranka, ni ugotovil enakosti teh znakov.

      56      Prvič, glede vidne podobnosti sta prevladujoči element prijavljene znamke „pam-pim’s“ in zadevna prejšnja znamka, PAM‑PAM,
         oba sestavljena iz dveh besed, ki sta povezani z vezajem. Obe besedi sta sestavljeni iz treh črk, od katerih sta dve enaki,
         postavljeni v enakem vrstnem redu in v enakem položaju.

      57      Razlika med samoglasnikom „a“ in „i“ ter dodatkom „s“, pred katerim je opuščaj, ki jo poudarja izpodbijana odločba, ni dovolj
         pomembna, da bi bilo mogoče izpodbijati vidno podobnost, ki obstaja med zadevno prejšnjo znamko in prevladujočim elementom
         prijavljene znamke (glej v tem smislu sodbo ELS, točka 29 zgoraj, točka 66).

      58      Prav tako dodatek besed „baby-prop“ v prijavljeni znamki ni tak, da bi bilo mogoče to presojo spremeniti, ker imata ti besedi
         drugoten položaj v znaku kot celoti.

      59      Odbor za pritožbe je torej upravičeno ugotovil vidno podobnost med prijavljeno znamko in zadevno prejšnjo znamko.

      60      Trditev tožeče stranke o razliki med prijavljeno znamko in prejšnjo figurativno znamko ni pomembna, ker je Sodišče prve stopnje
         v točki 21 zgoraj ugotovilo, da je odbor za pritožbe svojo odločbo veljavno utemeljil izključno na zadevni prejšnji besedni
         znamki, ne da bi bilo treba preizkusiti druge navedene prejšnje znamke.

      61      Drugič, glede slušne podobnosti sta prevladujoči element prijavljene znamke „pam-pim’s“ in zadevne prejšnje znamke PAM-PAM
         sestavljena iz dveh enozložnih besed, ki se začneta z enakim soglasnikom „p“ in končata z enakim soglasnikom „m“. Prav tako
         jima je skupen izpodbijani zlog „pam“. Edina razlika za špansko javnost pri izgovorjavi je osrednji samoglasnik drugega zloga
         „a“ v zadevni prejšnji znamki in „i“ v prijavljeni znamki. Zaradi te manjše razlike naj nikakor ne bi bilo mogoče dvomiti
         o glasovni podobnosti, ki obstaja med zadevnima znamkama.

      62      V zvezi z besedama „baby-prop“, ki ju vsebuje prijavljena znamka, je Sodišče prve stopnje že navedlo, da imata drugoten položaj
         v znaku kot celoti. Zato naj ne bi bilo mogoče dvomiti o močni glasovni podobnosti med prevladujočim elementom prijavljene
         znamke in zadevno prejšnjo znamko (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 11. maja 2005 v zadevi Grupo Sada proti
         UUNT − Sadia (GRUPO SADA), T-31/03, ZOdl., str. I-10001, točka 62).

      63      Trditev tožeče stranke, v skladu s katero naj bi zadevna prejšnja znamka v nasprotju s prijavljeno znamko, ki ima mehak prizvok,
         odmevala kot boben, ni utemeljena. V vsakem primeru naj ne bi zadostovala za izključitev vsake glasovne podobnosti med prijavljeno
         znamko in zadevno prejšnjo znamko, saj mehkost zvoka „pam-pim’s“ ni bila dokazana.

      64      Odbor za pritožbe je torej pravilno ugotovil obstoj glasovne podobnosti med prijavljeno znamko in zadevno prejšnjo znamko,
         podobnosti, ki, če ju obravnavamo skupaj, prevladajo nad razlikami (glej glede podobnega pristopa sodbo SELENIUM-ACE, točka
         51 zgoraj, točka 44).

      65      Poleg tega Sodišče prve stopnje meni, da trditev tožeče stranke, da je odbor za pritožbe subjektivno presodil vidno in glasovno
         podobnost, ni utemeljena.

      66      Tretjič, glede pojmovne podobnosti znak PAM-PAM in prevladujoči element „pam-pim’s“ prijavljene znamke za upoštevno javnost
         nimata jasne in določene pomenske vsebine. Kot je pravilno poudaril odbor za pritožbe, v španščini namreč nimata pomena razen
         blebetanja, ki je značilno za dojenčke. V zvezi z besedama „baby-prop“, ki ju zajema prijavljena znamka, je treba opozoriti,
         da imata drugoten položaj v znaku kot celoti. Poleg tega, če lahko z besedo „baby“ upoštevna javnost razume „dojenčka“, bi
         bilo treba poudariti, da beseda „prop“ v španščini nima posebnega pomena. Kot celota prijavljena znamka PAM-PIM’S BABY-PROP
         torej nima jasnega in določenega pomena. V nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, upoštevni javnosti ne omogoča določitve
         zadevnega proizvoda.

      67      Posledično pojmovna razlika, ki bi lahko nevtralizirala vidne in slušne podobnosti, ki obstajajo med zadevnima znakoma, ne
         obstaja.

      68      Iz vsega navedenega izhaja, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da sta zadevni znamki podobni.

       Verjetnost zmede
      –       Trditve strank
      69      Tožeča stranka meni, da verjetnost zmede med zadevnima znamkama ne obstaja, saj sta upoštevni javnosti, ki sta jima namenjeni,
         popolnoma drugačni. Potrošniki, na katere se nanaša prijavljena znamka, naj bi bili mladi starši, medtem ko bi naj bili ti,
         na katere se nanašajo plenice za odrasle, ki se distribuirajo pod znamko PAM-PAM, osebe v tretjem življenjskem obdobju ali
         še starejše.

      70      UUNT meni, da celovita presoja o verjetnosti zmede napotuje na obstoj verjetnosti zmede. Ob upoštevanju podobnosti proizvodov
         in zadevnih znamk naj bi upoštevni španski potrošnik proizvodom, ki so označeni z znamko PAM-PIM’S BABY-PROP, pripisal enak
         trgovski izvor kot proizvodom, ki se prodajajo pod znamko PAM-PAM.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      71      Verjetnost zmede pomeni verjetnost, da bo javnost lahko mislila, da proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja, ali
         v določenih primerih iz ekonomsko povezanih podjetij (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil,
         str. I-5507, točka 29; sodbi Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 48 zgoraj, točka 17, in ARTHUR ET FELICIE, točka 28 zgoraj, točka
         26).

      72      Verjetnost zmede v javnosti je treba presojati celovito ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v obravnavani zadevi (sodbe
         SABEL, točka 48 zgoraj, točka 22; Canon, točka 71 zgoraj, točka 16, in Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 48 zgoraj, točka 18).

      73      Za namene te celovite presoje se šteje, da je povprečni potrošnik zadevnih proizvodov običajno osveščen ter razumno pozoren
         in preudaren. Njegova stopnja pozornosti se lahko spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov in storitev (sodba ELS,
         točka 29 zgoraj, točka 47).

      74      V obravnavani zadevi je treba glede na zgoraj navedene ugotovitve šteti, da je obstoj podobnosti med prijavljeno znamko in
         zadevno prejšnjo znamko dokazan. Poleg tega je treba opozoriti, tako kot je bilo to storjeno v izpodbijani odločbi, da so
         proizvodi, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, enaki. Posledica te enakosti je, da je obseg morebitnih razlik med nasprotujočima
         si znakoma zmanjšan (glej v tem smislu sodbo BUDMEN, točka 22 zgoraj, točka 59).

      75      V zvezi z upoštevno javnostjo je bilo zgoraj ugotovljeno, da tako zadevna prejšnja znamka kot prijavljena znamka označujeta
         zlasti plenice, namenjene dojenčkom. Ciljna javnost za obe nasprotujoči si znamki je torej enaka, vsaj delno.

      76      Sodišče prve stopnje opozarja, da se v sektorju oblačil ista znamka pogosto predstavlja v različni obliki, glede na vrsto
         proizvoda, ki ga označuje. Običajno je tudi, da isto podjetje uporablja podznamke, in sicer znake, ki izvirajo iz glavne znamke
         in z njo delijo prevladujoč skupni element, za razlikovanje njenih linij proizvodov (sodbe Fifties, točka 29 zgoraj, točka
         49; BUDMEN, točka 22 zgoraj, točka 57, in NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE in NLCollection, točka 49 zgoraj, točka 51). V teh okoliščinah
         gre razumeti, da upoštevna javnost meni, da proizvodi, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, seveda pripadajo dvema področjema
         različnih proizvodov, vendar izvirajo iz istega podjetja (glej v tem smislu sodbi v zadevi Fifties, točka 29 zgoraj, točka
         49, in ARTHUR ET FELICIE, točka 28 zgoraj, točka 68).

      77      Ob upoštevanju vseh teh dejavnikov je treba šteti, da bo lahko povprečen španski potrošnik menil, da proizvodi, ki so označeni
         z znamko PAM-PIM’S BABY-PROP in tisti, ki se prodajajo pod znamko PAM-PAM, izvirajo iz istega podjetja ali morebiti iz ekonomsko
         povezanih podjetij.

      78      Odbor za pritožbe je torej upravičeno ugotovil, da obstaja verjetnost zmede med zadevnima znamkama.

      79      Posledično se edini tožbeni razlog glede kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 zavrne.

       Stroški
      80      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni
         uspela, zato se ji v skladu s predlogom UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 7. septembra 2006.

               Sodna tajnica

                     Predsednik

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         * Jezik postopka: francoščina.