title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. aprila 2010. # Enosi Efopliston Aktoploïas in drugi proti Ypourgos Emporikis Naftilías in Ypourgos Aigaíou. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Symvoulio tis Epikrateias - Grčija. # Pomorski promet - Pomorska kabotaža - Uredba (EGS) št. 3577/92 - Začasno izvzetje uporabe te uredbe - Obveznost držav članic, da pred iztekom obdobja izvzetja ne sprejmejo določb, ki bi lahko resno ogrozile izvajanje navedene uredbe. # Zadeva C-122/09.

text:
      Zadeva C-122/09
      Enosi Efopliston Aktoploïas in drugi
      proti
      Ypourgos Emporikis Naftilías
      in
      Ypourgos Aigaíou
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Symvoulio tis Epikrateias)
      „Pomorski promet – Pomorska kabotaža − Uredba (EGS) št. 3577/92 – Začasno izvzetje uporabe te uredbe – Obveznost držav članic, da pred iztekom obdobja izvzetja ne sprejmejo določb, ki bi lahko resno ogrozile izvajanje navedene
         uredbe“

      Povzetek sodbe
      Promet – Pomorski promet – Svoboda opravljanja storitev – Pomorska kabotaža
      (Uredba Sveta št. 3577/92)
      Če se je moral nacionalni zakonodajalec v obdobju začasnega izvzetja uporabe Uredbe št. 3577/92 o uporabi načela prostega
         pretoka storitev v pomorskem prometu med državami članicami (pomorska kabotaža) v eni od držav članic vzdržati sprejetja predpisov,
         ki bi lahko resno ogrozili polno in učinkovito izvajanje te uredbe od 1. januarja 2004 dalje, ko je prenehalo obdobje izvzetja,
         to polno in učinkovito izvajanje ni resno ogroženo samo zato, ker je grški zakonodajalec leta 2001 sprejel predpise, ki so
         v nasprotju z navedeno uredbo, ki so izčrpni in stalni in ki ne vsebujejo določbe, da prenehajo veljati po prenehanju navedenega
         izvzetja.

      V zvezi s tem preprosto dejstvo, da je država članica leta 2001 sprejela predpis, ob predpostavki, da ta ni v skladu z Uredbo
         št. 3577/92, ne more kot tako ogroziti izvajanja te uredbe po izteku obdobja začasnega izvzetja.

      (Glej točki 15 in 17 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 22. aprila 2010(*)

      „Pomorski promet – Pomorska kabotaža − Uredba (EGS) št. 3577/92 – Začasno izvzetje uporabe te uredbe – Obveznost držav članic, da pred iztekom obdobja izvzetja ne sprejmejo določb, ki bi lahko resno ogrozile izvajanje navedene
         uredbe“

      V zadevi C‑122/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Symvoulio tis Epikrateias
         (Grčija) z odločbo z dne 11. novembra 2008, ki je prispela na Sodišče 2. aprila 2009, v postopku

      Enosi Efopliston Aktoploïas in drugi
      proti
      Ypourgos Emporikis Naftilías,

      Ypourgos Aigaíou
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.-C. Bonichot, predsednik senata, C. Toader, sodnica, C. W. A. Timmermans (poročevalec), K. Schiemann in P. Kūris,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: N. Nanchev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. februarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Enosi Efopliston Aktoploïas in druge A. Kalogeropoulos, odvetnik,
      –        za grško vlado S. Chala in S. Trekli, zastopnici,
      –        za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in D. Triantafyllou, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 10 ES, 49 ES in 249 ES ter členov 1, 2, 4 in 6(3) Uredbe
         Sveta (EGS) št. 3577/92 z dne 7. decembra 1992 o uporabi načela prostega pretoka storitev v pomorskem prometu med državami
         članicami (pomorska kabotaža) (UL L 364, str. 7, in popravek UL 1998, L 187, str. 56).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov združenja Enosi Efopliston Aktoploïas in štirih delniških družb za kabotažo,
         ANEK, Minoïkes Grammes, N. E. Lésvou in Blue Star Ferries, z Ypourgos Emporikis Naftilías (minister za trgovsko mornarico)
         na eni strani in z Ypourgos Aigaíou (minister za Egejsko morje) na drugi strani v zvezi z veljavnostjo dveh odlokov teh ministrov,
         v katerih so bili za pomorsko kabotažo določeni nekateri pogoji.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 1(1) Uredbe št. 3577/92 določa:

      „Od 1. januarja 1993 se svoboda zagotavljanja prevozov v pomorskem prometu v državah članicah (pomorska kabotaža) uporablja
         za ladjarje Skupnosti, katerih ladje so registrirane v državi članici ali plujejo pod zastavo države članice pod pogojem,
         da te ladje izpolnjujejo vse pogoje za izvajanje kabotaže v tej državi članici, vključno z ladjami, registriranimi v ladijskem
         registru Euros, takoj ko bo Svet ta ladijski register odobril.“

      4        Člen 6 Uredbe št. 3577/92 določa:

      „1.      Prevozi v pomorskem prometu, ki se opravljajo v Sredozemlju in ob obali Španije, Portugalske in Francije, so izjemoma začasno
         izvzeti iz izvajanja te uredbe:

      –        križarjenja, do 1. januarja 1995,
      –        prevoz strateškega blaga (nafta, naftni proizvodi in pitna voda), do 1. januarja 1997,
      –        prevozi z ladjami bruto tonaže 650 ali manj, do 1. januarja 1998,
      –        redni prevozi potnikov in prevozi s trajekti, do 1. januarja 1999.
      2.      Otoška pomorska kabotaža v Sredozemlju in pomorska kabotaža, ki veljata za arhipelage Kanarske otoke, Azore in Madeiro, Ceuto
         in Melillo, francoske otoke ob atlantski obali in francoska prekomorska ozemlja, sta izjemoma začasno izvzeti iz izvajanja
         te uredbe do 1. januarja 1999.

      3.      Zaradi socialno-ekonomske kohezije se odstopanje, predvideno v odstavku 2, razširi na Grčijo do 1. januarja 2004 za redne
         prevoze potnikov in prevoze s trajekti, ki jih zagotavljajo plovila bruto tonaže 650 ali manj.“

       Nacionalna ureditev
      5        Člen 1(1) zakona št. 2932/2001, naslovljen „Prosti pretok storitev pomorske kabotaže in drugo“ (FEK A’ 145/27.6.2001), določa:

      „Od 1. novembra 2002 velja svoboda opravljanja storitev v pomorskem prometu, ki: a) jih za plačilo opravlja ladjar države
         članice Evropske skupnosti (ES) ali Evropskega gospodarskega prostora (EGP) ali Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTA),
         razen Švice; in b) ki se opravljajo med pristanišči na celini in otokih ali med pristanišči na otokih z ladjami, namenjenimi
         prevozu potnikov in vozil, potniškimi ali trgovskimi, na rednih linijah za potniški prevoz ali trajektnih linijah, ter z ladjami
         z bruto tonažo do 650 računskih enot […] pod pogojem, da so te ladje vpisane v grški register plovil ali v register druge
         države članice ES ali EGP ali EFTA, razen Švice, in da plujejo pod zastavo te države.“

      6        Člen 3(1) zakona št. 2932/2001 določa:

      „Ladja, namenjena prevozu potnikov in vozil, potniška ali trgovska, se za izvajanje storitev uporablja za obdobje enega leta,
         ki se začne 1. novembra (redni prevozi).“

       Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      7        Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so pri predložitvenem sodišču vložile dve tožbi. S prvo tožbo predlagajo razveljavitev
         odloka ministra za trgovsko mornarico št. 3332.3/1 z dne 19. oktobra 2001, naslovljenega „Garancija za pravilno izpolnitev
         pogojev za opravljanje ladijskih prevozov na določeni liniji“ (FEK B’ 1448/22.10.2001), z drugo pa je predlagana razveljavitev
         medministrskega odloka št. 3332.3/3 z dne 19. oktobra 2001, ki sta ga izdala ministra, pristojna za trgovsko mornarico in
         za Egejsko morje in je naslovljen „Opredelitev oblike, vsebine in drugih sestavin ter zahtevane dokumentacije in pogojev,
         ki se na to nanašajo, izjave o opravljanju rednih ladijskih prevozov na določeni liniji“ (FEK B’ 1448/22.10.2001).

      8        Navedene tožeče stranke med drugim trdijo, da so upoštevne določbe zakona št. 2932/2001, na podlagi katerih sta bila sprejeta
         navedena odloka, neveljavne, ker so v nasprotju zlasti s členom 49 ES in nekaterimi določbami Uredbe št. 3577/92.

      9        V okviru postopka v glavni stvari je bil vložen prvi predlog za sprejetje predhodne odločbe, v zvezi s katerim je bil sprejet
         sklep z dne 28. septembra 2006 v zadevi Enosi Efopliston Aktoploïas in drugi (C‑285/05). S prvim vprašanjem, zastavljenim
         v tej zadevi, je želelo predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali so lahko z Uredbo št. 3577/92 posameznikom podeljene
         pravice pred 1. januarjem 2004, medtem ko se je za zadevno vrsto kabotaže ta uredba v Grčiji začela izvajati šele po tem datumu.

      10      V okviru odgovora na to vprašanje je, kot izhaja iz točk od 17 do 19 zgoraj navedenega sklepa Enosi Efopliston Aktoploïas
         in drugi, Sodišče navedlo:

      „17      […] zato se posamezniki, kadar je v uredbi za državo članico določen rok, v katerem se mora uskladiti z obveznostmi, ki iz
         te izhajajo, na zadevno uredbo ne morejo sklicevati pred iztekom tega roka (glej v tem smislu sodbo z dne 10. novembra 1992
         v zadevi Hansa Fleisch Ernst Mundt, C‑156/91, Recueil, str. I‑5567, točka 20).

      18      Glede Uredbe št. 3577/92 je treba ugotoviti, da iz njenega člena 6(2) in (3) izhaja, da je bila kabotaža za povezavo z grškimi
         otoki za redne prevoze potnikov in prevoze s trajekti, ki jih zagotavljajo plovila bruto tonaže 650 ali manj, izvzeta iz uporabe
         zadevne uredbe do 1. januarja 2004. Iz tega sklepa izhaja, da odstopanja od tega začasnega izvzetja niso dovoljena. Zato je
         za ta poseben sektor kabotaže uredba začela učinkovati šele po 1. januarju 2004 in torej lahko posameznikom podeljuje pravice
         le po tem datumu (glej v tem smislu tudi sodbo [z dne 14. decembra 1971 v zadevi] Politi, [43/71, Recueil, str. 1039], točka 10).

      19      Te razlage ni mogoče ovreči s sklepanjem Sodišča v točki 45 sodbe z dne 18. decembra 1997 v zadevi Inter‑Environnement Wallonie
         (C‑129/96, Recueil, str. 7411), v kateri je navedlo, da – čeprav države članice niso dolžne sprejeti ukrepov, ki jih nalaga
         direktiva Skupnosti, pred iztekom roka za njen prenos – iz povezane uporabe členov 10, drugi odstavek, ES in 249, tretji odstavek,
         ES ter iz Direktive Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca 1991 o spremembi Direktive 75/442/EGS o odpadkih izhaja, da se morajo
         v tem obdobju vzdržati sprejetja določb, ki bi resno ogrozile cilj, ki mu sledi ta direktiva. Tudi ob domnevi, da je začasno
         izvzetje, določeno v Uredbi št. 3577/92, lahko izenačeno z rokom za prenos direktive v nacionalno zakonodajo, iz predložitvene
         odločbe nikakor ne izhaja, da se Helenski republiki očita, da je sprejela take določbe, ki bi lahko resno ogrozile izvajanje
         te uredbe po 1. januarju 2004.“

      11      Predložitveno sodišče ob upoštevanju točke 19 zgoraj navedenega sklepa Enosi Efopliston Aktoploïas meni, da bi bil odgovor
         na vprašanje, zastavljeno v zadevi C-285/05, lahko drugačen, če bi bila kumulativno izpolnjena ta pogoja, in sicer: (a) Sodišče
         meni, da grški zakonodajalec v prehodnem obdobju veljavnosti začasnega izvzetja od uporabe Uredbe št. 3577/92, ki je bilo
         Helenski republiki priznano do 1. januarja 2004, ne sme sprejeti določb, ki bi lahko resno ogrozile polno in učinkovito izvajanje
         te uredbe v Grčiji od 1. januarja 2004 dalje, in (b) Sodišče meni, da določbe, kot so grške določbe, sprejete pred 1. januarjem 2004,
         ki so pomembne za rešitev sporov iz postopka v glavni stvari, resno ogrožajo polno ter učinkovito izvajanje navedene uredbe
         v Grčiji od 1. januarja 2004 dalje.

      12      Ker je Symvoulio tis Epikrateias (državni svet) menilo, da je za rešitev sporov, o katerih odloča, nujna dodatna razlaga členov
         10 ES, 49 ES in 249 ES ter nekaterih določb Uredbe št. 3577/92, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1.      Ali v skladu s členoma 10, drugi odstavek, ES in 249, drugi odstavek, ES velja, da:
      a)      bi se moral grški zakonodajalec v obdobju začasnega izvzetja od uporabe Uredbe št. 3577/92 […] ki je bilo uvedeno v členu
         6(3) te uredbe in ki velja za [Helensko republiko] do 1. januarja 2004, vzdržati sprejetja določb, ki bi lahko resno ogrozile
         polno in učinkovito izvajanje Uredbe št. 3577/92 v Grčiji od 1. januarja 2004 dalje;

      b)      imajo posamezniki pravico, da se pri izpodbijanju veljavnosti določb, ki jih je grški zakonodajalec sprejel pred 1. januarjem 2004,
         sklicujejo na zadevno uredbo, če navedene nacionalne določbe resno ogrožajo polno in učinkovito izvajanje te uredbe v Grčiji
         od 1. januarja 2004 dalje?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je polno izvajanje Uredbe št. 3577/92 od 1. januarja 2004 v Grčiji resno ogroženo,
         ker je grški zakonodajalec pred 1. januarjem 2004 sprejel predpise, ki so izčrpni in stalni, ki ne vsebujejo določbe, da prenehajo
         veljati s 1. januarjem 2004, in ki niso skladni z določbami Uredbe št. 3577/92?

      3.      Če je odgovor na prvo in drugo vprašanje pritrdilen, ali členi 1, 2 in 4 Uredbe št. 3577/92 dopuščajo sprejetje nacionalnih
         predpisov, v skladu s katerimi lahko ladjarji opravljajo storitve pomorske kabotaže le na določenih linijah, ki jih vsako
         leto opredeli za to področje pristojen nacionalni organ, in po predhodni pridobitvi upravnega dovoljenja, ki se izda v okviru
         sistema odobritve s tema lastnostma:

      a)      brez izjem se nanaša na vse linije za prevoze na otoke, z otokov in med otoki,
      b)      pristojni nacionalni organi imajo možnost, da ugodijo vlogi za izdajo dovoljenja za opravljanje ladijskih prevozov na določeni
         liniji po enostranski spremembi – o kateri odločijo z diskrecijsko pravico in brez predhodno opredeljenih meril, ki se pri
         tem uporabljajo – sestavin vloge, ki se nanašajo na pogostost in obdobje prekinitve izvajanja storitve ter prevoznino?

      4.      Če je odgovor na prvo in drugo vprašanje pritrdilen, ali nacionalna zakonodaja, ki določa, da je ladjar, ki mu je upravni
         organ izdal dovoljenje za opravljanje ladijskih prevozov na določeni liniji (potem ko je bilo njegovi vlogi ugodeno bodisi
         v obliki, v kakršni je bila predložena, bodisi po spremembi nekaterih njenih sestavin, ki jih je ladjar sprejel), načeloma
         dolžan neprekinjeno in v vsem enoletnem obdobju obratovanja opravljati ladijske prevoze na določeni liniji in da mora, preden
         začne izvajati te storitve, zaradi zavarovanja izpolnitve prevzetih obveznosti predložiti garancijo, ki se uveljavi delno
         ali v celoti, če teh obveznosti ne izpolni ali jih ne izpolni pravilno, uvaja nedovoljeno omejitev svobode opravljanja storitev
         v smislu člena 49 ES?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Drugo vprašanje
      13      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu sprašuje, ali je – če se je moral
         grški zakonodajalec v obdobju začasnega izvzetja uporabe v Grčiji Uredbe št. 3577/92 vzdržati sprejetja predpisov, ki bi lahko
         resno ogrozili polno in učinkovito izvajanje te uredbe od 1. januarja 2004 dalje, datuma, ko preneha obdobje izvzetja – to
         polno in učinkovito izvajanje resno ogroženo zato, ker je grški zakonodajalec pred 1. januarjem 2004 v nasprotju z navedeno
         uredbo sprejel predpise, ki so izčrpni in stalni in ne vsebujejo določbe, da prenehajo veljati s 1. januarjem 2004.

      14      Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari menijo, da je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno, medtem ko grška vlada
         in Komisija v bistvu predlagata nikalen odgovor.

      15      V zvezi s tem je treba poudariti, da preprosto dejstvo, da je država članica leta 2001 sprejela predpis, kot je zakon št. 2932/2001,
         ob predpostavki, da ta ni v skladu z Uredbo št. 3577/92, ne more kot tako ogroziti izvajanja te uredbe po prenehanju začasnega
         izvzetja, to je 1. januarja 2004, ne glede na izčrpnost tega predpisa. Tako dejstvo samo po sebi namreč ne more preprečiti
         polne uporabe navedene uredbe po izteku obdobja začasnega izvzetja.

      16      Enako velja, kadar je predpis, kakršen je zakon št. 2932/2001, stalen. Kot namreč pravilno poudarjata grška vlada in Komisija,
         nič ne preprečuje razveljavitve tega predpisa pred iztekom obdobja začasnega izvzetja.

      17      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da če se je moral grški zakonodajalec v obdobju začasnega izvzetja uporabe Uredbe
         št. 3577/92 v Grčiji vzdržati sprejetja predpisov, ki bi lahko resno ogrozili polno in učinkovito izvajanje te uredbe od 1. januarja 2004
         dalje, ko je prenehalo obdobje izvzetja, to polno in učinkovito izvajanje ni resno ogroženo samo zato, ker je grški zakonodajalec
         pred 1. januarjem 2004 sprejel predpise, ki so v nasprotju z navedeno uredbo, ki so izčrpni in stalni in ki ne vsebujejo določbe,
         da prenehajo veljati s 1. januarjem 2004.

       Prvo, tretje in četrto vprašanje
      18      Glede na odgovor na drugo vprašanje, na prvo vprašanje ni treba odgovoriti. Ker sta bili poleg tega tretje in četrto vprašanje
         postavljeni za primer pritrdilnega odgovora na prvo in drugo vprašanje, nanju prav tako ni treba odgovoriti.

       Stroški
      19      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Če se je moral grški zakonodajalec v obdobju začasnega izvzetja uporabe Uredbe Sveta (EGS) št. 3577/92 z dne 7. decembra 1992
            o uporabi načela prostega pretoka storitev v pomorskem prometu med državami članicami (pomorska kabotaža) v Grčiji vzdržati
            sprejetja predpisov, ki bi lahko resno ogrozili polno in učinkovito izvajanje te uredbe od 1. januarja 2004 dalje, ko je prenehalo
            obdobje izvzetja, to polno in učinkovito izvajanje ni resno ogroženo samo zato, ker je grški zakonodajalec pred 1. januarjem
            2004 sprejel predpise, ki so v nasprotju z navedeno uredbo, ki so izčrpni in stalni in ki ne vsebujejo določbe, da prenehajo
            veljati s 1. januarjem 2004.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. aprila 2004. # Edouard Bouma in Bernard M. J. B. Beusmans proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Odškodninska tožba - Nepogodbena odgovornost. # Združeni zadevi C-162/01 P in C-163/01 P.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1962. # Komisija Evropske gospodarske skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg in Kraljevini Belgiji. # Združeni zadevi 2/62 in 3/62.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. septembra 1998. # Confederazione Nazionale Coltivatori Diretti (Coldiretti) in 110 kmetijskih pridelovalcev proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Nedopustnost. # Zadeva T-149/96.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. junija 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Okolje - Direktiva 85/337/EGS - Presoja vplivov nekaterih javnih ali zasebnih projektov - Projekt " Lotto zero ". # Zadeva C-87/02.

text:
      Zadeva C-87/02
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Italijanski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Direktiva 85/337/EGS – Presoja vplivov nekaterih javnih ali zasebnih projektov – Projekt ‚Lotto zero‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Države članice – Obveznosti – Izvršitev direktiv – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev, ki izhaja iz odgovornosti decentraliziranih
            organov za neizpolnitev – Nedopustnost
      (Člen 226 ES)
      2.        Neizpolnitev obveznosti države – Nacionalni ukrepi, neskladni s pravom Skupnosti – Obstoj nacionalnih pravnih sredstev  –
            Nevpliv na vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti
      (Člen 226 ES)
      3.        Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 85/337 – Presoja projektov skupin, naštetih v Prilogi II
            – Pooblastilo za odločanje po prostem preudarku držav članic – Obseg in omejitve
      (Direktiva Sveta 85/337, člen 4(2))
      1.        Okoliščina, da je država članica poverila skrb za izvedbo direktiv svojim regijam, ne more imeti nobenega vpliva na uporabo
         člena 226 ES. Dejansko se država članica ne more sklicevati na razmere svoje notranje ureditve za utemeljitev nespoštovanja
         obveznosti in rokov iz direktiv Skupnosti. Tudi če vsaka država članica prosto po lastni presoji razdeli notranje zakonodajne
         pristojnosti, ostane na podlagi člena 226 ES do Skupnosti sama odgovorna za spoštovanje obveznosti, ki izhajajo iz prava Skupnosti.

      (Glej točko 38.)
      2.        Vložitev tožbe pred nacionalnim sodiščem zoper odločbo nacionalnega organa, ki je predmet tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti,
         in odločba tega sodišča, da se ne odloži izvršitev te odločbe, ne vplivata na dopustnost tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti,
         ki jo vloži Komisija. Dejansko obstoj razpoložljivih pravnih sredstev pred nacionalnimi sodišči ne škoduje uporabi pravnih
         sredstev, določenih v členu 226 ES, saj dejanji zasledujeta različne cilje in imata različne učinke.

      (Glej točko 39.)
      3.        Člen 4(2), drugi pododstavek, Direktive 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje določa metode,
         ki jih lahko države članice uporabijo, da določijo med projekti iz Priloge II tiste, ki se jih mora presoditi v smislu Direktive.

      Posledično daje Direktiva 85/337 v tem smislu državam članicam območje proste presoje in jim ne preprečuje uporabe drugih
         metod za določitev projektov za presojo vplivov na okolje v skladu s to direktivo. Direktiva izmed številnih metod torej v
         ničemer ne izključuje metode, ki bi določila, da na podlagi posamezne presoje vsakega zadevnega projekta ali na podlagi nacionalnega
         zakonodajnega akta poseben projekt, ki izhaja iz Priloge II k Direktivi, ni predmet postopka presoje teh vplivov na okolje.

      Vendar dejstvo, da ima država članica na voljo območje proste presoje, omenjeno v prejšnji točki, ne zadostuje samo po sebi
         za izključitev določenega projekta iz postopka presoje v smislu te direktive. Če bi bilo drugače, bi države članice področje
         proste presoje, ki jim je priznano s členom 4(2) Direktive 85/337, lahko uporabile, da bi se za posamezen projekt izognile
         obveznosti presoje, čeprav bi ta projekt zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije lahko pomembno vplival na okolje.

      Posledično, kakršno koli metodo bi država članica izbrala za ugotovitev, ali je za posamezen projekt potrebna presoja ali
         ne, bodisi določitev posameznega projekta po zakonodajni poti ali po individualni presoji projekta, ta metoda ne sme ogroziti
         cilja direktive, da se presodi vsak projekt, ki lahko pomembno vpliva na okolje, v smislu direktive, razen če bi se za posamezen
         izvzet projekt lahko na podlagi splošne presoje presodilo, da ne bo pomembno vplival na okolje.

      Glede na to mora odločba, v kateri pristojni nacionalni organ meni, da značilnosti projekta ne zahtevajo predložitve v presojo
         vplivov na okolje, vsebovati ali pa imeti priložene vse podatke za preveritev, da temelji na ustrezni predhodni preveritvi,
         izvedeni v skladu z zahtevami Direktive 85/337.

      (Glej točke od 41 do 44, 49.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 10. junija 2004(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Direktiva 85/337/EGS – Presoja vplivov nekaterih javnih ali zasebnih projektov – Projekt ‚Lotto zero‘“
      V zadevi C-87/02,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki sta jo zastopala van Beek in R. Amorosi, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Italijanski republiki, ki jo je zastopal Massella Ducci Teri, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      zaradi ugotovitve, da Italijanska republika s tem, da regija Abruci ni preverila, ali je za projekt gradnje zunajmestne obvoznice
         v Teramu (projekt, znan pod imenom „Lotto zero – Variante, tra Teramo (Italija) e Giulianova, alla strada statale SS 80“),
         ki spada med tiste, ki so našteti v Prilogi II k Direktivi Sveta 85/337/ EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih
         javnih in zasebnih projektov na okolje (UL L 175, str. 40), potrebna presoja vplivov na okolje v skladu s členi od 5 do 10
         te direktive, ni izpolnila obveznosti iz člena 4(2) navedene direktive,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata A. Rosas (poročevalec) in A. La Pergola, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, in K.
         Lenaerts, sodnik,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi poročila sodnika poročevalca,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi dne 8. januarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti je v sodnem tajništvu Sodišča dne 13. marca 2002 na podlagi člena 226 ES vložila tožbo zaradi
         ugotovitve, da Italijanska republika s tem, da regija Abruci ni preverila, ali je za projekt gradnje zunajmestne obvoznice
         v Teramu (Italija) (projekt, znan pod imenom „Lotto zero – Variante, tra Teramo e Giulianova, alla strada statale SS 80“,
         v nadaljevanju: projekt Lotto zero), ki spada med tiste, ki so našteti v Prilogi II k Direktivi Sveta št. 85/337/EGS z dne
         27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL L 175, str. 40), potrebna presoja vplivov
         na okolje v skladu s členi od 5 do 10 te direktive, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 4(2) navedene direktive.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Direktiva 85/337 se na podlagi člena 1(1) uporablja pri presoji vplivov na okolje tistih javnih in zasebnih projektov, ki
         bodo verjetno pomembno vplivali na okolje.

      3        Po določbi odstavka 2 istega člena projekt pomeni:

      –        „izvedbo gradbenih ali drugih inštalacijskih del ali projektov,
      –        druge posege v naravno okolje in krajino, vključno s tistimi, ki vključujejo izkoriščanje mineralnih virov.“
      4        Člen 2(1) Direktive 85/337 določa:

      „Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da se pred izdajo soglasja za izvedbo presodijo vplivi projektov,
         ki bodo, med drugim zaradi svojih narave, velikosti ali lokacije, verjetno pomembno vplivali na okolje.

      Ti projekti so opredeljeni v členu 4.“
      5        Člen 4 Direktive 85/337 določa:

      „1. Ob upoštevanju člena 2(3) so projekti skupin, naštetih v Prilogi I, predmet presoje v skladu s členi od 5 do 10.
      2. Projekti skupin, naštetih v Prilogi II, se presodijo v skladu s členi od 5 do 10, če države članice menijo, da njihove
         značilnosti zahtevajo tako.

      S tem namenom lahko države članice med drugim določijo posebne vrste projektov kot predmet presoje oziroma lahko postavijo
         merila in/ali pragove, po katerih se določi, katere izmed projektov iz skupin, naštetih v Prilogi II, se presoja skladno s
         členi od 5 do 10.“

      6        Priloga II k Direktivi 85/337 v zvezi s projekti, navedenimi v členu 4(2) te, v točki 10(d) z naslovom „Infrastrukturni projekti“
         določa:

      „Gradnja cest, pristanišč, vključno z ribiškimi pristanišči in letališči (projekti, ki niso vključeni v Prilogo I).“
      7        Člen 5 Direktive 85/337 določa minimum informacij, ki jih mora priskrbeti nosilec projekta. Člen 6 nalaga državam članicam,
         naj sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da so zadevni organi in zadevna javnost obveščeni in da imajo možnost izraziti
         svoje mnenje o prošnji za soglasje za izvedbo. Člen 8 nalaga pristojnim organom, da upoštevajo zbrane informacije v skladu
         s členoma 5 in 6. Člen 9 uvaja obveznost za pristojne organe, da obvestijo javnost o sprejeti odločitvi in o morebitnih pogojih,
         ki iz nje izhajajo.

      8        Člen 12 Direktive 85/337 določa, da države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za uskladitev s to direktivo v treh letih od
         njene notifikacije. Državam članicam je bila notificirana dne 3. julija 1985.

      9        Ta direktiva je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne 3. marca 1997 (UL L 73, str. 5), katere člen 3(1) določa
         prenos najpozneje do dne 14. marca 1999. Direktiva 97/11 se torej ni uporabljala v času zadevnih dejanj v tej zadevi.

      10      Člen 4(2) in naslednji Direktive 85/337, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/11, določajo:

      „2. Ob upoštevanju člena 2(3) države članice za projekte, ki so našteti v Prilogi II, s:
      (a) preverjanjem za vsak primer posebej
      ali
      (b) pragovi ali merili, ki jih postavi država članica,
      odločijo, ali se bo projekt presojal skladno s členi od 5 do 10.
      Države članice se lahko odločijo za uporabo obeh postopkov, navedenih pod (a) in (b).
      3. Med preverjanjem za vsak primer posebej ali postavljanjem pragov ali meril za namen odstavka 2 se upoštevajo ustrezna izbirna
         merila, določena v Prilogi III.

      4. Države članice zagotovijo, da je odločitev pristojnih organov v skladu z odstavkom 2 na voljo javnosti.“
       Nacionalna ureditev
      11      Decreto del Presidente della Repubblica z dne 12. aprila 1996, naslovljen „Atto di indirizzo e coordinamento per l'attuazione
         dell'art. 40, comma 1, della L. 22 febbraio 1994, n. 146, concernente disposizioni in materia di valutazione di impatto ambientale“
         („Akt za usmerjevanje in usklajevanje uporabe člena 40(1) Zakona št. 146 z dne 22. februarja 1994, glede določb v zvezi s
         presojo okoljskih vplivov“), (GURI št. 210 z dne 7. septembra 1996, str. 28, v nadaljevanju: Dekret z dne 12. aprila 1996)
         v členu 1 določa:

      „1. Regije in avtonomni deželi Trenta in Bolzana skrbijo za to, da se za projekte, navedene v prilogah A in B, uporabi postopek
         presoje vplivov na okolje ob spoštovanju določb Direktive 85/337/EGS v skladu z usmeritvami iz tega akta.

      […]
       4. Postopek presoje vplivov na okolje se uporabi za projekte iz Priloge B, ki so, čeprav le delno, znotraj naravnih varovanih
         območij, določenih z Zakonom št. 394 z dne 6. decembra 1991.

      […]
      6. Za projekte, navedene v Prilogi B, ki niso znotraj naravnih varovanih območij, pristojni organ v skladu z načini, določenimi
         v členu 10, in na podlagi elementov, navedenih v Prilogi D, preveri, ali je zaradi značilnosti projekta treba začeti postopek
         presoje vplivov na okolje.“

      12      Člen 10(1) in (2) Dekreta z dne 12. aprila 1996 določa:

      „1. Za projekte iz člena 1(6) nosilec projekta ali predložitveni organ zahteva v njem navedeno preveritev. Informacije, ki
         jih mora nosilec projekta ali predložitveni organ posredovati za to preveritev, zadevajo opis projekta in podatke, potrebne
         za ugotovitev in presojo glavnih vplivov, ki jih projekt lahko ima na okolje.

      2. Pristojni organ odloči v šestdesetih dneh na podlagi elementov iz Priloge D in navede morebitne ukrepe za zmanjšanje vplivov
         in nadzor del in/ali inštalacij. Po preteku zgoraj navedenega roka se ob molku pristojnega organa šteje, da je projekt izključen
         iz postopka. Regije in avtonomni deželi Trento in Bolzano sprejmejo potrebne ukrepe, da se objavijo seznam regij in avtonomnih
         dežel, za katere je bila zahtevana preveritev, in njegovi rezultati.“

      13      Priloga B Dekreta z dne 12. aprila 1996 v zvezi s tipi projektov, določenimi v členu 1(4), točki 7(g) in (h), določa:

      „g) regionalne magistralne ceste
       h) gradnja odstavnih pasov v naseljih ali razširitev obstoječih štiri- ali večpasovnic, katerih dolžina v naselju je več
         kot 1500 metrov.“

      14      Priloga D Dekreta z dne 12. aprila 1996 določa elemente, ki jih pristojni organ mora upoštevati ob preverjanju značilnosti
         in položaja projekta v okviru preverjanja, predvidenega v členu 1, šesti pododstavek, tega dekreta.

      15      Regija Abruci je z regionalnim predpisom št. 112 z dne 23. septembra 1997 z naslovom „Norme urgenti per il recepimento del
         decreto del Presedente della Repubblica 12 aprile 1996“ („Nujna pravila za prenos Dekreta Predsednika Republike z dne 12.
         aprila 1996“) prenesla Dekret z dne 12. aprila 1996.

       Predhodni postopek
      16      Iz tožbe Komisije izhaja, da je ta dne 11. maja 1998 zahtevala od italijanskih organov, naj ji posredujejo podatke o projektu
         Lotto zero. Na podlagi podatkov, ki jih je Komisija takrat imela na voljo, je bil projekt odobren brez postopka presoje vplivov
         na okolje in brez predhodne preveritve za ugotovitev potrebe po presoji vplivov na okolje.

      17      Komisija je bila s vprašanjem, ki ga je postavil član Evropskega parlamenta, obveščena, da je predmet projekta gradnja ceste
         sestavljene iz odseka odstavnega pasu, širokega 10,5 metra, s štirimi viadukti in štirimi predori. Cesta, ki bi prečkala območje
         v bližini naselij nekaj metrov od zgodovinskega središča občine Teramo v Abruciu (Italija), bi se dotaknila korita reke Tordino,
         ki je predmet okoljevarstvenega projekta, imenovanega „Fiume Tordino medio corso“, ki ga financira Skupnost. To območje je
         Italijanska republika predlagala kot območje skupnostnega pomena v postopku za oblikovanje evropskega ekološkega omrežja,
         imenovanega „Natura 2000“ v smislu Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih
         živalskih in rastlinskih vrst (UL L 206, str. 7).

      18      Z dopisom z dne 23. julija 1998 je Italijanska republika potrdila Komisiji, da projekt dejansko zadeva gradnjo ceste z dvema
         pasovoma širine 10,5 metra in nedoločene dolžine, katere odsek, ki prečka območje občine Teramo, zadeva desni del porečja
         reke Tordino in meri v dolžino 5440 metrov, od tega 2260 metrov viaduktov in 930 metrov predorov.

      19      Iz dopisovanja med Komisijo, italijanskim ministrstvom za okolje in stalnim predstavništvom izhaja, da je dne 12. marca 1999
         regija Abruci soglašala z izvedbo del in da je posebni komisar, imenovan za ta dela, odločil, da za poseg ne bosta izvedeni
         niti presoja vplivov na okolje niti predhodna preveritev.

      20      Navedeno ministrstvo je z dopisom z dne 21. maja 1999 opozorilo na zahteve, uvedene z Dekretom z dne 12. aprila 1996, in je
         pozvalo posebnega komisarja za izvedbo projekta in regijo Abruci, naj obrazložita odločitev, da se ne izvedeta niti presoja
         vplivov na okolje niti predhodna preveritev. Posebni komisar naj bi torej zaprosil regijo Abruci, naj izvede predpisane regionalne
         postopke za preveritev okoljske ustreznosti v skladu z Dekretom z dne 12. aprila 1996.

      21      Projekt naj bi bil predmet postopka, namenjenega preveritvi, ali bi moral biti predmet presoje vplivov na okolje. Upoštevajoč
         zlasti to, da zadevna območja niso uvrščena v zavarovana območja v smislu Zakona št. 394/91 in regionalnega Zakona št. 38/96,
         naj bi regija Abruci z regionalno Uredbo št. 25/99, prot. št. 3624 z dne 15. novembra 1999 odločila, da poda pozitivno mnenje
         za preveritev okoljske ustreznosti in da torej izključi projekt iz postopka presoje vplivov na okolje.

      22      Italijansko ministrstvo za okolje je z dopisom z dne 30. maja 2000, ki ga je Stalno predstavništvo z noto z dne 16. junija
         2000 posredovalo Komisiji, pojasnilo, da je bil regionalni dekret št. 25/99 sprejet na podlagi pozitivnega mnenja Comitato
         di Coordinamento Regionale sulla Valutazione di Impatto Ambientale (Odbor za regionalno usklajevanje presoje okoljskih vplivov,
         v nadaljevanju: Usklajevalni odbor) št. 3/76 z dne 22. oktobra 1999, ki se je sklicevalo na izvedensko mnenje gradbeniške
         stroke, kar pa v regionalnem dekretu št. 25/99 ni bilo omenjeno. Dekret naj ne bi z ničemer pojasnil te opustitve in naj ne
         bi navajal nobenih argumentov v podporo odločitve, ki jo je sprejela regionalna uprava.

      23      Komisija je dne 24. oktobra 2000 poslala Italijanski republiki pisni opomin z obrazložitvijo, da nima podatkov, da je regija
         Abruci zadevni projekt, izhajajoč iz Priloge II k Direktivi 85/337, predložila v preveritev, namenjeno ugotovitvi, ali njegove
         značilnosti zahtevajo preveritev v smislu členov od 5 do 10 te direktive.

      24      Komisija je menila, da različni odgovori italijanskih oblasti na ta pisni opomin niso zadovoljivi in je z dopisom z dne 18.
         julija 2001 poslala obrazloženo mnenje, s katerim je Italijanski republiki določila dvomesečni rok za sprejem zahtevanih ukrepov
         za uskladitev.

       Postopek pred Sodiščem
      25      Sodišče je sklenilo, da postavi Italijanski republiki in Komisiji več vprašanj in da od njiju zahteva, da predložita več listin.
         Od Italijanske republike je zlasti zahtevalo, naj pridobi izvedensko mnenje gradbeniške stroke iz predhodnega postopka. Po
         preučitvi odgovorov in listin je v skladu s členom 44a Poslovnika odločilo, da odloči brez obravnave.

       Temelj
       Trditve strank
      26      Komisija je opomnila, da se na podlagi člena 4(2), prvi pododstavek, Direktive 85/337 projekti skupin, ki so našteti v Prilogi
         II, presodijo v skladu s členi od 5 do 10, če države članice menijo, da to zahtevajo njihove značilnosti. Člen 4(2), drugi
         pododstavek, Direktive 85/337 dovoljuje državam članicam zlasti to, da postavijo merila ali pragove, po katerih se določi,
         katere izmed projektov iz skupin, naštetih v Prilogi II, se presoja skladno s členi od 5 do 10 te direktive.

      27      Komisija pojasnjuje, da, kot izhaja iz sodbe z dne 16. septembra 1999 v zadevi WWF in drugi (C-435/97, Recueil, str. I-5613),
         ob odsotnosti zakonodajnega akta, ki a priori in na splošno določa projekte, za katere je treba izvesti postopek presoje vplivov na okolje, lahko države članice izvzamejo
         iz tega postopka določen projekt le po njegovi dejanski preučitvi, ki na podlagi celostne preučitve pojasnjuje razloge, zaradi
         katerih ne more vplivati na okolje.

      28      Italijanska republika z Dekretom z dne 12. aprila 1996 ni določila a priori in na splošno v skladu s členom 4(2), drugi pododstavek, Direktive 85/337, kateri projekti bi morali biti predmet presoje
         vplivov na okolje. Omejila naj bi se na določitev teh, ki so predmet presoje, z namenom določiti nujnost izvedbe presoje vplivov
         na okolje. Tak bi bil primer projektov iz Priloge B k Dekretu z dne 12. aprila 1996, zlasti v točki 7(g) (regionalne magistralne
         ceste) in (h) (gradnja odstavnih pasov v naselju ali razširitev obstoječih štiri- ali večpasovnic, katerih dolžina v naselju
         je več kot 1500 metrov), kar ustreza projektom, naštetim v Prilogi II k Direktivi 85/337, zlasti točki 10(d) in (e) (gradnja
         letališč, cest, pristanišč, vključno z ribiškimi pristanišči).

      29      Projekt Lotto zero, ki ustreza projektom, predvidenim s temi določbami, bi moral biti predmet preveritve in odločitev, da
         se presoja ne izvede v skladu s členi od 5 do 10 Direktive 85/337, bi morala biti jasno in natančno obrazložena. Vendar naj
         odločitev o tem, da se projekt ne predloži v presojo, ne bi navajala nobenega merila za presojo in niti pojasnila, ali je
         bila preveritev, določena v členu 1, šesti pododstavek, Dekreta z dne 12. aprila 1996 izvedena, niti, v primeru pritrditve,
         kako je bila izvedena. Način, na katerega je regionalni dekret št. 25/99 obrazložen, navaja na to, da regija Abruci ni preverila,
         ali je treba izvesti presojo projekta v skladu s členi od 5 do 10 Direktive 85/337. Komisija je v odgovoru na tožbo pojasnila,
         da ji mnenje Usklajevalnega odbora, na katerega se sklicuje dekret 25/99, ni bilo nikoli sporočeno.

      30      Poudarja, da čeprav sta bila vsebina in mehanizem preveritve iz člena 4(2) Direktive 85/337 razdelana šele z Direktivo 97/11,
         ki spreminja Direktivo 85/337, ki se v zadevnem primeru ne uporablja, ni mogoče dopustiti, da se ju popolnoma prezre in da
         odločitev ne vsebuje nobene obrazložitve.

      31      Sicer naj bi bila trditev, da bi nacionalna sodišča z zavrnitvijo tožbe društev za varovanje okolja preprečila Komisiji, da
         preveri, ali je ena država izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz Direktive, povsem neutemeljena in v nasprotju s sodno prakso
         Sodišča. Iz zgoraj navedene sodbe v zadevi WWF in drugi naj bi izhajalo, da mora nacionalno sodišče preveriti, ali so pristojni
         organi pravilno presodili poseben pomen vplivov projekta na okolje. Vendar to ne bi izključilo, da se Sodišče izreče o obveznostih
         držav članic, ki izhajajo iz člena 4(2) Direktive 85/337, in da ima Komisija na podlagi pooblastil, ki ji jih daje člen 226
         ES, dolžnost, da posreduje za prijavo kršitve določbe prava Skupnosti.

      32      Komisija poudarja, da država članica ne odgovarja le za neizpolnitve svoje osrednje vlade, ampak tudi njenih lokalnih uprav
         in decentralizirane državne uprave.

      33      Italijanska republika navaja okoliščine, v katerih je regija Abruci sprejela regionalni Odlok št. 25/99 z dne 15. novembra
         1999.

      34      Glede obrazložitve te odločitve zatrjuje, da člen 4(2) Direktive 85/337 omogoča, da se v vsakem primeru preveri, ali mora
         biti projekt predmet presoje. Ta direktiva predvideva sprejem posebnega ukrepa pred predložitvijo ukrepa v presojo. Posledično
         bi bilo utemeljeno dovoliti pristojnim organom, da se ne izrečejo, kadar presoja ni potrebna, in da se naloži sprejem formalnih
         ukrepov le takrat, ko je za projekt potrebna presoja vplivov.

      35      Tak je način, predviden v členu 10(2) Dekreta z dne 12. aprila 1996, na podlagi katerega v primeru, ko pristojni organ meni,
         da ni potrebna presoja, lahko molči, je enakovreden odločbi, s katero se konča postopek preveritve.

      36      Italijanska republika oporeka očitani neizpolnitvi glede na to, da je pristojni nacionalni organ sprejel poseben ukrep, torej
         Odlok št. 25/99, obrazložen s sklicevanjem na mnenje usklajevalnega odbora.

      37      Opominja, da, kot izhaja iz zgoraj navedene sodbe WWF in drugi, nacionalno sodišče preveri, ali so pristojni organi pravilno
         presodili poseben pomen vplivov projekta na okolje. V tem primeru naj bi bil projekt Lotto zero predložen v nadzor Tribunale
         amministrativo regionale del Lazio na podlagi tožbe, ki sta jo vložili Associazione Italiana Nostra-Onlus in Associazione
         Italiana per il World Wildlife Fund. To sodišče je s sklepom z dne 21. junija 2000 zavrnilo predlog za odložitev izvršitve
         izpodbijanih odločb v zvezi s tem projektom.

       Presoja Sodišča
      38      Uvodoma je treba spomniti, da okoliščina, da je država članica poverila skrb za izvedbo direktiv svojim regijam, ne more imeti
         nobenega vpliva na uporabo člena 226 ES. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se država članica ne more sklicevati
         na razmere svoje notranje ureditve za utemeljitev nespoštovanja obveznosti in rokov iz direktiv Skupnosti. Tudi če vsaka država
         članica prosto po lastni presoji razdeli notranje zakonodajne pristojnosti, ostane na podlagi člena 226 ES do Skupnosti sama
         odgovorna za spoštovanje obveznosti, ki izhajajo iz prava Skupnosti (sodba z dne 13. decembra 1991 v zadevi Komisija proti
         Italiji, C-33/90, Recueil, str. I-5987, točka 24 in sklep z dne 1. oktobra 1997 v zadevi Regione Toscana proti Komisiji, C-180/97,
         Recueil, str. I-5245, točka 7). Torej v tem primeru ni pomembno, da neizpolnitev izhaja iz odločbe regije Abruci.

      39      Sicer vložitev tožbe pred nacionalnim sodiščem zoper odločbo nacionalnega organa, ki je predmet tožbe zaradi neizpolnitve
         obveznosti, in odločba tega sodišča, da se ne odloži izvršitev te odločbe, ne vplivata na dopustnost tožbe zaradi neizpolnitve
         obveznosti, ki jo vloži Komisija. Dejansko obstoj razpoložljivih pravnih sredstev pred nacionalnimi sodišči ne škoduje uporabi
         pravnih sredstev, določenih v členu 226 ES, saj dejanji zasledujeta različne cilje in imata različne učinke (glej sodbi Sodišča
         z dne 17. februarja 1970 v zadevi Komisija proti Italiji, 31/69, Recueil, str. 25, točka 9, in z dne 18. marca 1986 v zadevi
         Komisija proti Belgiji, 85/85, Recueil, str. 1149, točka 24).

      40      Glede te tožbe je treba spomniti, da se v skladu s členi 4(2), prvi pododstavek, Direktive 85/337 projekti skupin, naštetih
         v Prilogi II, presodijo, če države članice menijo, da to zahtevajo njihove značilnosti. Člen 4(2), drugi pododstavek, te direktive
         določa, da „države članice zlasti določijo posebne vrste projektov kot predmet presoje oziroma lahko postavijo merila in/ali
         pragove, po katerih se določi, katere izmed projektov iz skupin, naštetih v Prilogi II, se presoja skladno s členi od 5 do
         10“.

      41      Sodišče je že razsodilo, da člen 4(2), drugi pododstavek, Direktive 85/337 določa metode, ki jih lahko države članice uporabijo,
         da določijo med projekti iz Priloge II tiste, ki se jih mora presoditi v smislu Direktive 85/337 (zgoraj navedena sodba WWF
         in drugi, točka 42).

      42      Posledično daje Direktiva 85/337 v tem smislu državam članicam območje proste presoje in jim ne preprečuje uporabe drugih
         metod za določitev projektov za presojo vplivov na okolje v skladu s to direktivo. Direktiva izmed številnih metod torej v
         ničemer ne izključuje metode, ki bi določila, da na podlagi posamezne presoje vsakega zadevnega projekta ali na podlagi nacionalnega
         zakonodajnega akta poseben projekt, ki izhaja iz Priloge II k Direktivi, ni predmet postopka presoje teh vplivov na okolje
         (zgoraj navedena sodba WWF in drugi, točka 43).

      43      Vendar dejstvo, da ima država članica na voljo področje proste presoje, omenjeno v prejšnji točki, ne zadostuje samo po sebi
         za izključitev določenega projekta iz postopka presoje v smislu te direktive. Če bi bilo drugače, bi države članice področje
         proste presoje, ki jim je priznano s členom 4(2) Direktive 85/337, lahko uporabile, da bi se za posamezen projekt izognile
         obveznosti presoje, čeprav bi ta projekt zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije lahko pomembno vplival na okolje (sodba
         WWF in drugi, točka 44).

      44      Posledično, kakršno koli metodo bi država članica izbrala za ugotovitev, ali je za posamezen projekt potrebna presoja ali
         ne, bodisi določitev posameznega projekta po zakonodajni poti ali po individualni presoji projekta, ta metoda ne sme ogroziti
         cilja direktive, da se presodi vsak projekt, ki lahko pomembno vpliva na okolje, v smislu direktive, razen če bi se za posamezen
         izvzet projekt lahko na podlagi splošne presoje presodilo, da ne bo pomembno vplival na okolje (sodba WWF in drugi, točka
         45).

      45      V tem primeru se kršitev nanaša na projekt gradnje ceste, ki bi v skladu z italijansko zakonodajo, ki prenaša Direktivo 85/337,
         in v skladu s to direktivo moral biti predmet predhodne preveritve potrebe, da se ga presodi. Komisija očita Italijanski republiki
         zlasti neobrazložitev odločbe regije Abruci, da se ne preuči vplivov, iz česar je mogoče domnevati, da predhodna preveritev
         ni bila izvedena.

      46      Iz preučitve predloženih listin izhaja, da je Odlok št. 25/99, s katerim je regija Abruzi podala pozitivno mnenje o izidu
         postopka predhodne presoje in odločila, da izključi projekt iz postopka presoje, le na kratko obrazložen in se omeji na pozitivno
         mnenje usklajevalnega odbora. To mnenje usklajevalnega odbora, ki izhaja iz ročno napisanega zapisnika s sestanka dne 22.
         oktobra 1999 tega odbora, v enem stavku izraža pozitivno mnenje in pojasni, da je za sprejem tega mnenja odbor razpolagal
         z Mnenjem št. 8636 z dne 6. julija 1999.

      47      Kot je utemeljeno navedel generalni pravobranilec v točki 33 svojih sklepnih predlogov, to izvedensko mnenje gradbeniške stroke
         iz Terama, predloženo na zahtevo Sodišča, ni mnenje o okoljskih vplivih projekta, ampak le dovoljenje „zgolj za hidravlične
         namene“ za prečkanje reke Tordino in za izvedbo nekaterih del. Glede listine, ki jo je Italijanska republika priložila k svojemu
         odgovoru na tožbo in katere naslovnica s potrebnimi točnimi navedbami o naravi listine je bila izdelana na zahtevo Sodišča,
         ni razvidno, da je predvidena z zakonom v okviru postopka predhodne preveritve. Sicer pa Sodišče nima na voljo elementov,
         na podlagi katerih bi se lahko zaključilo, da jo je pristojni organ uporabil za utemeljitve svoje odločitve.

      48      Iz te podlage izhaja, da predhodna preveritev potrebe po predložitvi projekta Lotto zero v preučitev vplivov ni bila izvedena
         in da je ugotovljena kršitev, kot je menila Komisija v svojih predlogih.

      49      Vendar je treba poudariti, da če na zahtevo Sodišča izvedensko mnenje gradbeniške stroke ne bi bilo izdelano, bi bilo nemogoče
         preveriti, ali je bila predhodna preveritev izvedena ali ne. Glede na to je treba poudariti, da mora odločba, v kateri pristojni
         nacionalni organ meni, da značilnosti projekta ne zahtevajo predložitve v presojo vplivov na okolje, vsebovati ali pa imeti
         priložene vse podatke za preveritev, da temelji na ustrezni predhodni preveritvi, izvedeni v skladu z zahtevami Direktive
         85/337.

      50      Zaključiti je treba, da Italijanska republika s tem, da regija Abruci ni preverila, ali je za projekt gradnje zunajmestne
         obvoznice v Teramu (Italija) (projekt, znan pod imenom „Lotto zero – Variante, tra Teramo e Giulianova, alla strada statale
         SS 80“), ki spada med tiste, ki so našteti v Prilogi II k Direktivi št. 85/337, potrebna presoja vplivov na okolje v skladu
         s členi od 5 do 10 te direktive, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 4(2) navedene direktive.

       Stroški
      51      Na podlagi člena 69(2) Poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, da se Italijanski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo
         stroškov.

      Iz teh razlogov je SODIŠČE (prvi senat) razsodilo:
      1)      Italijanska republika s tem, da regija Abruci ni preverila, ali je za projekt gradnje zunajmestne obvoznice v Teramu (Italija)
            (projekt, znan pod imenom „Lotto zero – Variante, tra Teramo e Giulianova, alla strada statale SS 80“), ki spada med tiste,
            ki so našteti v Prilogi II k Direktivi Sveta št. 85/337/EGS potrebna presoja vplivov na okolje v skladu s členi od 5 do 10
            te direktive, ni izpolnila obveznosti iz člena 4(2) navedene direktive.
      2)      Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.

               Jann

                Rosas

                La Pergola

               Silva de Lapuerta

                Lenaerts

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, dne 10. junija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik prvega senata

               R. Grass

                      P. Jann

         * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 15. julija 1960. # Ruhrkohlenverkaufsgesellschaften, "Präsident", "Geitling", "Mausegatt", in Entreprise I. Nold KG proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združene zadeve 36, 37, 38-59 in 40-59.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. aprila 2012.#Galina Meister proti Speech Design Carrier Systems GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht.#Direktive 2000/43/ES, 2000/78/ES in 2006/54/ES – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Delavec, ki izkaže, da izpolnjuje pogoje iz razpisanega delovnega mesta – Pravica tega delavca do dostopa do informacije, ali je delodajalec zaposlil drugega kandidata.#Zadeva C-415/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 19. aprila 2012 (
            *1
         )
      „Direktive 2000/43/ES, 2000/78/ES in 2006/54/ES — Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu — Delavec, ki izkaže, da izpolnjuje pogoje iz razpisanega delovnega mesta — Pravica tega delavca, do dostopa do informacije, ali je delodajalec zaposlil drugega kandidata“
      V zadevi C-415/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht (Nemčija) z odločbo z dne 20. maja 2010, ki je prispela na Sodišče 20. avgusta 2010, v postopku

         Galina Meister

      proti

         Speech Design Carrier Systems GmbH,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, U. Lõhmus, A. Rosas (poročevalec), A. Arabadžiev in C. G. Fernlund, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. novembra 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za G. Meister R. Wißbar, odvetnik,

               —

               za Speech Design Carrier Systems GmbH U. Kappelhoff, odvetnica,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo V. Kreuschitz, zastopnik,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. januarja 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 8(1) Direktive Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 20, zvezek 1, str. 23), člena 10(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79) in člena 19(1) Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (UL L 204, str. 23).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Meister in družbo Speech Design Carrier Systems GmbH (v nadaljevanju: družba Speech Design) zaradi diskriminacije na podlagi spola, starosti in narodnosti, katere predmet naj bi G. Meister bila med postopkom zaposlovanja.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

      Direktiva 2000/43

               3

               V uvodni izjavi 15 Direktive 2000/43 je navedeno, da je „[p]resoja dejstev, iz katerih je mogoče sklepati obstoj neposredne ali posredne diskriminacije, […] predmet nacionalnih pravosodnih ali drugih pristojnih organov v skladu s predpisi nacionalne zakonodaje ali prakse. Taki predpisi lahko določajo, da se predvsem posredna diskriminacija ugotavlja z vsemi sredstvi, vključno na podlagi statistične evidence“.

               4

               V uvodnih izjavi 21 te direktive je navedeno, da „[č]e obstaja domneva o diskriminaciji, je treba pravila o dokaznem bremenu prilagoditi in za učinkovito uporabo načela enakega obravnavanja prenesti dokazno breme na obtoženca [toženca], če so predloženi dokazi o taki diskriminaciji“.

               5

               Člen 1 navedene direktive določa:
               „Namen te direktive je določiti okvir za boj proti diskriminaciji na podlagi rase ali narodnosti, da bi v državah članicah uveljavili načelo enakega obravnavanja.“

               6

               Člen 3(1) te direktive določa:
               „Ta direktiva se uporablja v okviru pristojnosti, dodeljenih Skupnosti, za vse osebe v javnem in zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, v zvezi:

                        (a)

                        s pogoji za dostop do zaposlitve, samozaposlitve in poklica, vključno z izbirnimi merili in pogoji zaposlovanja ne glede na vrsto dejavnosti in na vseh ravneh poklicne hierarhije, vključno z napredovanjem;

                  […]“

               7

               Člen 7(1) Direktive 2000/43 določa:
               „Države članice zagotovijo, da so sodni in/ali upravni postopki za izpolnitev obveznosti po tej direktivi, vključno s postopki poravnave, če jih države članice štejejo za primerne, na voljo vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, in sicer celo potem, ko se je odnos, v katerem naj bi prišlo do diskriminacije, že končal.“

               8

               Člen 8 navedene direktive z naslovom „Dokazno breme“ določa:
               „1.   Države članice skladno s svojimi nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da mora toženec dokazati, da ni bilo kršeno načelo enakega obravnavanja, če osebe, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, na sodišču ali pri drugem pristojnem organu predstavijo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije.
               2.   Odstavek 1 ne preprečuje državam članicam uvesti pravil o dokazovanju, ki so za tožnike ugodnejš[a].
               3.   Odstavek 1 se ne uporablja za kazenske postopke.
               4.   Odstavki 1, 2 in 3 se uporabljajo tudi za vse postopke, ki se začnejo v skladu s členom 7(2).
               5.   Državam članicam ni treba uporabljati odstavka 1 pri postopkih, pri katerih mora sodišče ali pristojni organ raziskati dejstva v zvezi s primerom.“

         Direktiva 2000/78

               9

               V uvodni izjavi 15 Direktive 2000/78 je navedeno, da je „[p]resoja o dejstvih, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da obstaja neposredna ali posredna diskriminacija, […] stvar nacionalnih sodnih ali drugih pristojnih instanc, v skladu z nacionalno zakonodajo in prakso. Ti predpisi lahko predvidijo zlasti, da je posredno diskriminacijo mogoče ugotavljati s kakršnimi koli sredstvi, tudi na podlagi statističnih podatkov.“

               10

               V uvodni izjavi 31 te direktive je navedeno, da se morajo „[p]ravila o dokaznem bremenu […] prilagoditi, kadar gre za primer evidentne diskriminacije in kadar so predloženi dokazi o takšni diskriminaciji, se zaradi učinkovitosti uporabe načela enakega obravnavanja dokazno breme vrne na toženo stran. Vendar pa dokazovanje, da je tožnik pripadnik določene vere ali da ima določeno prepričanje ali hendikep, da je določene starosti ali spolne usmerjenosti, ni stvar tožene stranke.“

               11

               Člen 1 navedene direktive določa:
               „Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“

               12

               Člen 3(1) te direktive določa:
               „V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi [organi], kar zadeva:

                        (a)

                        pogoje, pod katerimi je dostopna zaposlitev, samozaposlitev ali delo, vključno z izbirnimi merili in pogoji za sprejem v službo [zaposlovanja], ne glede na to, za katero vejo dejavnosti ali hierarhično mesto gre, vključno z napredovanjem;

                  […]“

               13

               Člen 9(1) Direktive 2000/78 določa:
               „Države članice zagotovijo, da so vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, na voljo sodni in/ali upravni postopki, in, kjer države članice menijo, da je ustrezno, poravnalni postopki, tudi potem, ko se je razmerje, v katerem je domnevno prišlo do diskriminiranja, že končalo.“

               14

               Člen 10 navedene direktive z naslovom „Dokazno breme“ določa:
               „1.   Države članice sprejmejo ukrepe, kakršni so v skladu z njihovim sodnim sistem[om] potrebni, s katerimi zagotovijo, da je, kadar osebe, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, pred sodiščem ali drugim pristojnim organom oblasti dokažejo dejstva, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da je šlo za neposredno ali posredno diskriminacijo, dokazno breme, da načelo enakega obravnavanja ni bilo kršeno, naloženo toženi stranki.
               2.   Odstavek 1 ne preprečuje državam članicam, da sprejmejo za tožnike ugodnejše predpise o dokaznem bremenu.
               3.   Odstavek 1 se ne uporablja v kazenskih postopkih.
               4.   Odstavki 1, 2 in 3 se uporabljajo tudi v vseh pravnih postopkih, začetih v skladu s členom 9(2).
               5.   Državam članicam ni treba uporabljati odstavka 1 pri postopkih, v katerih mora sodišče ali drugo pristojno telo [pristojni organ] raziskati dejstva v zvezi s primerom.“

         Direktiva 2006/54

               15

               V uvodni izjavi 30 Direktive 2006/54 je navedeno:
               „Pomembno vlogo pri zagotavljanju učinkovitega uresničevanja načela enakega obravnavanja ima sprejetje pravil o dokaznem bremenu. Kakor je to izreklo Sodišče, je treba torej sprejeti določbo, ki bo omogočala, da se dokazno breme prenese na toženo stranko, kadar gre za očiten primer domnevne diskriminacije, razen v zvezi s postopki, v katerih mora sodišče ali drugi pristojni nacionalni organ raziskati dejstva. Vendar pa je treba pojasniti, da presoja dejstev, na podlagi katerih se lahko domneva o neposredni ali posredni diskriminaciji, ostaja v pristojnosti nacionalnega organa v skladu z nacionalno zakonodajo ali prakso. Poleg tega naj bi države članice v kateri koli ustrezni fazi postopka uvedle dokazna pravila, ki so ugodnejša za tožeče stranke.“

               16

               Člen 1 navedene direktive določa:
               „Namen te direktive je zagotoviti uresničevanje načela enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk na področju zaposlovanja in poklicnega dela.
               V ta namen vsebuje določbe za uresničevanje načela enakega obravnavanja v zvezi:

                        (a)

                        z dostopom do zaposlitve, vključno z napredovanjem in dostopom do poklicnega usposabljanja;

                  […]“

               17

               Člen 14(1) te direktive določa:
               „V javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ne sme biti nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi:

                        (a)

                        s pogoji za dostop do zaposlitve, samozaposlitve ali poklica, vključno z izbirnimi merili in pogoji za zaposlitev, ne glede na panogo in na vseh ravneh poklicne hierarhije, vključno z napredovanjem;

                  […]“

               18

               Člen 17(1) Direktive 2006/54 določa:
               „Države članice zagotovijo, da so po morebitnem uveljavljanju pravic pred drugimi pristojnimi organi, vključno s postopki poravnave, kadar so takšni primerni, na voljo sodni postopki za izvršitev obveznosti iz te direktive vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker glede njih ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, in sicer tudi po tem, ko je razmerje, v katerem je domnevno prišlo do diskriminacije, končano.“

               19

               Člen 19 navedene direktive z naslovom „Dokazno breme“ določa:
               „1.   Države članice v skladu z nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se dokazovanje o tem, da kršitve načela enakega obravnavanja ni bilo, naloži toženi stranki, kadar osebe, ki se čutijo prizadete zaradi kršitve načela enakega obravnavanja, pred sodiščem ali drugim pristojnim organom izkažejo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije.“
               2.   Države članice lahko ne glede na odstavek 1 sprejmejo pravila o dokazovanju, ki so ugodnejša za tožnika.
               3.   V postopkih, kjer je preiskava dejstev v zvezi s primerom naloga sodišč ali drugih pristojnih organov, državam članicam ni treba uporabljati odstavka 1.
               4.   Odstavki 1, 2, in 3 se uporabljajo tudi v:

                        (a)

                        okoliščinah, določenih v členu 141 Pogodbe [ES] in v direktivah 92/85/EGS in 96/34/ES, v kolikor gre za diskriminacijo zaradi spola;

                        (b )

                        vseh civilnih in upravnih postopkih v zvezi z javnim ali zasebnim sektorjem, ki določajo pravna sredstva na podlagi nacionalne zakonodaje v skladu z ukrepi iz točke (a), razen izvensodnih postopkov prostovoljnega značaja ali tistih, ki jih predvideva nacionalna zakonodaja.

                  5.   Ta člen se ne uporablja za kazenske postopke, razen če države članice ne določijo drugače.“

         Nacionalna ureditev

               20

               Člen 1 splošnega zakona o enakem obravnavanju (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) z dne 14. avgusta 2006 (BGBl. 2006 I, str. 1897) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: AGG), določa:
               „Namen tega zakona je preprečiti ali odpraviti vsako diskriminacijo na podlagi rase ali narodnosti, spola, vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti.“

               21

               Člen 3(1) AGG določa:
               „Za neposredno diskriminacijo gre, če se oseba iz enega od razlogov iz člena 1 obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali bi se obravnavala druga oseba v primerljivem položaju. Prav tako gre za neposredno diskriminacijo na podlagi spola v smislu člena 2(1), točke od 1 do 4, kadar se ženska obravnava manj ugodno zaradi nosečnosti ali materinstva.“

               22

               Člen 6(1) AGG določa:
               „V smislu tega zakona se za delavca šteje:

                        1.

                        zaposlena oseba;

                        2.

                        oseba, zaposlena zaradi poklicnega usposabljanja;

                        3.

                        oseba, katere status je zaradi njene ekonomske odvisnosti enak statusu zaposlene osebe, vključno z osebo, ki dela na domu, in osebo, ki se obravnava kot zadnjenavedena.

                  Za delavca se šteje tudi kandidat za zaposlitev in oseba, katere delovno razmerje je prenehalo.“

               23

               V skladu s členom 7(1) AGG delavci ne smejo biti diskriminirani iz nobenega od razlogov iz člena 1. Ta prepoved velja tudi, kadar oseba, ki povzroči diskriminacijo, zgolj domneva obstoj enega od razlogov iz člena 1, ko diskriminira.

               24

               Člen 15(2) AGG določa:
               „Delavec lahko zahteva ustrezno denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo. Ob nezaposlitvi odškodnina ne more biti višja od treh mesečnih plač, če delavec kljub nediskriminatornemu izbirnemu postopku ne bi bil izbran.“

               25

               Člen 22 AGG določa:
               „Če v sporu ena stranka predloži indice, ki omogočajo domnevo o diskriminaciji iz enega od razlogov iz člena 1, nosi druga stranka dokazno breme, da niso bile kršene določbe o varstvu pred diskriminacijo.“

         Dejansko stanje spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               26

               G. Meister je rojena 7. septembra 1961 in je ruske narodnosti. Ima rusko diplomo, s katero je pridobila naziv „sistemske“ inženirke in za katero je v Nemčiji priznano, da je enakovredna nemški diplomi, ki jo izdaja Fachhochschule (visoka strokovna šola).

               27

               Družba Speech Design je v tiskanih medijih objavila oglas za prosto delovno mesto „izkušenega razvijalca programske opreme – M/Ž“, na katerega se je G. Meister 5. oktobra 2006 odzvala in vložila prijavo na prosto delovno mesto. Družba Speech Design je z dopisom z dne 11. oktobra 2006 njeno prijavo zavrnila, ne da bi jo povabila na razgovor. Ta družba je kmalu za tem na spletu objavila drug oglas s podobno vsebino. G. Meister se je 19. oktobra 2006 ponovno prijavila na prosto delovno mesto, vendar je družba Speech Design njeno prijavo še enkrat zavrnila, ne da bi jo povabila na razgovor in ne da bi navedla kakršno koli informacijo v zvezi z zavrnitvijo prijave.

               28

               V nobenem dokumentu v spisu, ki je bil predložen Sodišču, ni bilo navedeno, da je navedena družba zatrjevala, da stopnja kvalifikacije G. Meister ni ustrezala iskani stopnji v okviru tega postopka zaposlovanja.

               29

               Ker je G. Meister menila, da izpolnjuje zahtevane pogoje za zasedbo spornega delovnega mesta, je zatrjevala, da je bila zaradi spola, starosti in narodnosti obravnavana manj ugodno kot oseba v primerljivem položaju. Zato je pri Arbeitsgericht (delovno sodišče) vložila tožbo proti družbi Speech Design, s katero je predlagala, prvič, naj ji družba plača odškodnino zaradi diskriminacije pri zaposlovanju in, drugič, naj ji posreduje spis izbranega kandidata, kar bi ji omogočilo dokazati, da je bolj usposobljena kot zadnjenavedeni.

               30

               Ker je prvostopenjsko sodišče tožbo G. Meister zavrnilo, je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Landesarbeitsgericht (državno delovno sodišče), ki je prav tako zavrnilo pritožbo zadevne stranke. Zadnjenavedena je vložila revizijo pri Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče). To sodišče sprašuje, ali G. Meister lahko uveljavlja pravico do informacij na podlagi direktiv 2000/43, 2000/78 in 2006/54, in če je tako, kakšne so posledice, če družba Speech Design zavrne razkritje informacij.

               31

               V teh okoliščinah je Bundesarbeitsgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 19(1) Direktive 2006/54 […], člen 8(1) Direktive 2000/43 […] in člen 10(1) Direktive 2000/78 […] razlagati tako, da je treba delavcu, ki izkaže, da izpolnjuje pogoje za zasedbo prostega delovnega mesta, ki ga je razpisal delodajalec, v primeru, če ni izbran, priznati pravico, da od delodajalca zahteva informacijo, ali je zaposlil drugega kandidata, in če da, na podlagi kakšnih meril?

                        2.

                        Če je odgovor na na prvo vprašanje pritrdilen:
                        Ali je to, da delodajalec ne posreduje zahtevane informacije, dejstvo, iz katerega je mogoče sklepati na obstoj diskriminacije, ki jo zatrjuje delavec?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               32

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 8(1) Direktive 2000/43, člen 10(1) Direktive 2000/78 in člen 19(1) Direktive 2006/54 razlagati tako, da določajo pravico delavca, ki izkaže, da izpolnjuje pogoje, navedene v razpisu za prosto delovno mesto, in ki ni bil izbran, da dostopa do informacije, ali je delodajalec po izteku postopka zaposlovanja zaposlil drugega kandidata, in če je tako, na podlagi kakšnih meril.

               33

               V uvodu je treba spomniti, da iz člena 3(1)(a) Direktive 2000/43, člena 3(1)(a) Direktive 2000/78 ter člena 1, drugi pododstavek, točka (a) in člena 14(1)(a) Direktive 2006/54 izhaja, da se te direktive uporabljajo za osebo, ki se želi zaposliti, vključno z izbirnimi merili in pogoji za to zaposlitev.

               34

               Te direktive v bistvu v členu 8(1) Direktive 2000/43, členu 10(1) Direktive 2000/78 in členu 19(1) Direktive 2006/54 določajo, da države članice skladno s svojimi nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da mora toženec dokazati, da ni bilo kršeno načelo enakega obravnavanja, če osebe, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, na sodišču ali pri drugem pristojnem organu predstavijo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije.

               35

               Ugotoviti je treba, da je besedilo teh določb skoraj enako besedilu člena 4(1) Direktive Sveta 97/80/ES z dne 15. decembra 1997 o dokaznem bremenu v primerih diskriminacije zaradi spola (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 264), določbi, ki jo je Sodišče imelo priložnost razlagati zlasti v sodbi z dne 21. julija 2011 v zadevi Kelly (C-104/10, ZOdl., str. I-6813). Ta člen 4(1), ki je bil razveljavljen z Direktivo 2006/54 z učinkom od 15. avgusta 2009, in Direktiva 97/80 v celoti za primere diskriminacij na podlagi spola določata enako pravno ureditev dokaznega bremena kot direktive v postopku v glavni stvari.

               36

               Sodišče je ob razlagi člena 4(1) Direktive 97/80 v točki 30 zgoraj navedene sodbe Kelly odločilo, da mora oseba, ki meni, da ji je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, najprej dokazati dejstva, na podlagi katerih se lahko sklepa o neposredni ali posredni diskriminaciji. Le če dokaže taka dejstva, tožena stranka potem dokazuje, da ni bilo kršitve načela prepovedi diskriminacije.

               37

               Sodišče je tudi razsodilo, da je presoja dejstev, na podlagi katerih se lahko sklepa o neposredni ali posredni diskriminaciji, v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso stvar nacionalnih sodnih ali drugih pristojnih organov (zgoraj navedena sodba Kelly, točka 31), kot je navedeno v uvodni izjavi 15 Direktive 2000/43 in Direktive 2000/78 ter v uvodni izjavi 30 Direktive 2006/54.

               38

               Poleg tega je Sodišče navedlo, da je v skladu s členom 1 Direktive 97/80 cilj te direktive zagotoviti večjo učinkovitost ukrepov, ki jih sprejmejo države članice za izvajanje načela enakega obravnavanja, da bi vsem osebam, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker niso bile obravnavane skladno z načelom enakega obravnavanja, omogočile, da uveljavijo svoje pravice v sodnem postopku po uveljavljanju pravic pred morebitnim drugim pristojnim organom (zgoraj navedena sodba Kelly, točka 33). V zvezi s tem je treba navesti, da je v členu 7(1) Direktive 2000/43, členu 9(1) Direktive 2000/78 in členu 17(1) Direktive 2006/54 navedeno isto načelo.

               39

               V teh okoliščinah je Sodišče v točki 34 sodbe v zadevi Kelly sklenilo, da čeprav člen 4(1) Direktive 97/80 osebi, ki meni, da ji je bila storjena krivica, ker načelo enakega obravnavanja zanjo ni bilo uporabljeno, ne daje posebne pravice do dostopa do informacij, zato da bi lahko v skladu s to določbo dokazala „dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije“, ni mogoče izključiti, da lahko zavrnitev tožene stranke v okviru dokazovanja takih dejstev, da predloži informacije, ogrozi doseganje cilja te direktive in lahko med drugim tej določbi odvzame polni učinek.

               40

               Kot je bilo navedeno v točki 35 te sodbe, je Direktiva 2006/54 razveljavila in nadomestila Direktivo 97/80. Vendar glede na besedilo in sistematiko členov, ki so predmet tega predloga za predhodno odločanje, noben element ne omogoča sklepanja, da bi zakonodajalec Unije s sprejetjem direktiv 2000/43, 2000/78 in 2006/54 nameraval spremeniti ureditev dokaznega bremena, določeno s členom 4(1) Direktive 97/80. Zato je treba pri dokazovanja dejstev, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije, zagotoviti, da zavrnitev tožene stranke, da predloži informacije, ne ogrozi doseganja ciljev direktiv 2000/43, 2000/78 in 2006/54.

               41

               V skladu s členom 4(3), drugi in tretji pododstavek, PEU države članice med drugim „sprejemajo vse splošne ali posebne ukrepe, potrebne za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti, ki izhajajo iz pogodb ali aktov institucij Unije“ in „se vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničevanje ciljev Unije“, skupaj s tistimi, ki jim sledijo direktive (glej sodbo z dne 28. aprila 2011 v zadevi El Dridi, C-61/11 PPU, ZOdl., str. I-3015, točka 56, in zgoraj navedeno sodbo Kelly, točka 36).

               42

               Tako mora predložitveno sodišče zagotoviti, da zavrnitev družbe Speech Design, da v okviru dokazovanja dejstev, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije v škodo G. Meister, predloži informacije, ne ogrozi doseganja ciljev direktiv 2000/43, 2000/78 in 2006/54. Da bi opredelilo, ali je predloženih dovolj indicev, da bi se štelo, da so dejstva, ki omogočajo domnevo o diskriminaciji, dokazana, mora upoštevati predvsem vse okoliščine postopka v glavni stvari.

               43

               V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko, kot je razvidno iz uvodne izjave 15 direktiv 2000/43 in 2000/78 in uvodne izjave 30 Direktive 2006/54, predpisi nacionalne zakonodaje ali prakse določajo, da se predvsem posredna diskriminacija ugotavlja z vsemi sredstvi, vključno na podlagi statistične evidence.

               44

               Med dokazi, ki jih je mogoče upoštevati, je predvsem dejstvo, da naj bi, drugače kot v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Kelly, delodajalec v postopku v glavni stvari G. Meister zavrnil vsakršen dostop do informacij, za katere je zadnjenavedena zaprosila.

               45

               Poleg tega je mogoče še, kot je navedel generalni pravobranilec v točkah od 35 do 37 sklepnih predlogov, upoštevati zlasti dejstvo, da družba Speech Design ne ugovarja temu, da stopnja kvalifikacije G. Meister ustreza stopnji, navedeni v razpisu za prosto delovno mesto, in okoliščino, da je delodajalec kljub temu ni povabil na razgovor in da zadevna oseba ni bila povabljena na razgovor niti v okviru novega izbirnega postopek za zasedbo zadevnega delovnega mesta.

               46

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je odgovor na prvo vprašanje, da treba člen 8(1) Direktive 2000/43, člen 10(1) Direktive 2000/78 in člen 19(1) Direktive 2006/54 razlagati tako, da ne določajo pravice delavca, ki izkaže, da izpolnjuje pogoje, navedene v razpisu za prosto delovno mesto, in ki ni bil izbran, da dostopa do informacije, ali je delodajalec po izteku postopka zaposlovanja zaposlil drugega kandidata.

               47

               Vendar ni mogoče izključiti, da je lahko zavrnitev vsakršnega dostopa do informacij s strani tožene stranke eno izmed dejstev, ki jih je treba upoštevati v okviru dokazovanja dejstev, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh okoliščin spora, ki mu je bil predložen, preveriti, ali je tako v postopku v glavni stvari.

         Drugo vprašanje

               48

               Glede na odgovor na prvo vprašanje ni treba odgovoriti na drugo vprašanje, ki ga je zastavilo predložitveno sodišče.

         Stroški

               49

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Člen 8(1) Direktive Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost, člen 10(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu ter člen 19(1) Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu je treba razlagati tako, da ne določajo pravice delavca, ki izkaže, da izpolnjuje pogoje, navedene v razpisu za prosto delovno mesto, in ki ni bil izbran, da dostopa do informacije, ali je delodajalec po izteku postopka zaposlovanja zaposlil drugega kandidata.

                     Vendar ni mogoče izključiti, da je lahko zavrnitev vsakršnega dostopa do informacij s strani tožene stranke eno izmed dejstev, ki jih je treba upoštevati v okviru dokazovanja dejstev, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh okoliščin spora, ki mu je bil predložen, preveriti, ali je tako v postopku v glavni stvari.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 9. oktobra 1974. # Caisse régionale d'assurance maladie de Paris proti Giuseppina Biason. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Paris - Francija. # Zadeva 24-74.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. februarja 1987. # Deufil GmbH & Co. KG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoč. # Zadeva 310/85.


Sodba Sodišča z dne 12. februarja 1987. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva 69/86.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat) z dne 29. septembra 2011.#Michael Heath proti Evropski centralni banki (ECB).#Javni uslužbenci – Osebje ECB – Pokojninski sistem – Pokojninska shema – Letno povišanje pokojnin – Usklajeni indeksi cen življenjskih potrebščin – Mnenje aktuarja pokojninske sheme – Posvetovanje z odborom uslužbencev – Posvetovanja z nadzornim odborom – Pravica do kolektivnih pogajanj.#Zadeva F‑121/10.