title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. oktobra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti države - Lastna sredstva Skupnosti - Nezaključeni zvezki TIR - Postopki, namenjeni pobiranju carin pri uvozu - Nespoštovanje - Neizveden prenos ustreznih lastnih sredstev in neplačilo zamudnih obresti. # Zadeva C-312/04.

text:
      Zadeva C-312/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Nizozemski
      „Neizpolnitev obveznosti države – Lastna sredstva Skupnosti – Nezaključeni zvezki TIR – Postopki, namenjeni pobiranju carin pri uvozu – Nespoštovanje – Neopravljen prenos ustreznih lastnih sredstev in neplačilo zamudnih obresti“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Obveznost držav članic – Lastni viri Evropskih skupnosti
      (Uredba Sveta št. 1552/89, člen 3)
      2.        Prosti pretok blaga – Skupnostni tranzit – Prevozi na podlagi zvezkov TIR
      (Uredba Sveta št. 719/91, člen 10(3); Uredba Komisije št. 1593/91, člen 2(2))
      3.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Določitev in dajanje na razpolago s strani držav članic
      (Uredba Sveta št. 1552/89, člena 2 in 6)
      1.        Člen 3 Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa št. 88/376 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, ki zadeva dolžnost držav
         članic, da dokazila o določitvi pravice in dajanju lastnih sredstev na voljo hranijo, ne določa zastaralnega roka za izterjavo
         lastnih sredstev, temveč države članice zgolj zavezuje, da ta dokazila hranijo v določenem najkrajšem roku. Uporaba izraza
         „najmanj“ v zvezi z rokom hranjenja potrjuje dejstvo, da namen zakonodajalca Skupnosti ni bil določiti zastaralni rok.

      Zato je tožba zaradi neizpolnitve, vložena po izteku tega roka, dopustna.
      (Glej točko 32.)
      2.        Iz povezanih določb člena 10(2) Uredbe št. 719/91 o uporabi zvezkov TIR in zvezkov ATA kot tranzitnih dokumentov v Skupnosti,
         člena 2(1) Uredbe št. 1593/91 o določbah za izvajanje Uredbe št. 719/91 in člena 11(2) Carinske konvencije o mednarodnem prevozu
         blaga na podlagi zvezkov TIR je razvidno, da je treba zahtevo za plačilo carinskih dolgov, ki so zapadli zaradi nepravilnosti,
         storjenih ob takem prevozu, če postopek ni bil zaključen, vložiti najpozneje tri leta po datumu prevzema zvezka TIR, ta rok
         pa se podaljša na štiri leta v primeru, ko je bilo potrdilo o podaljšanju pridobljeno z goljufijo. V skladu s členoma 10(3)
         Uredbe št. 719/91 in 2(2) Uredbe št. 1593/91 se ta roka uporabljata tako za imetnika kot za zavarovalno združenje.

      Vendar je treba, ker je namen člena 2(1) Uredbe št. 1593/91 zagotoviti enotno in skrbno uporabo zadevnih določb glede izterjave
         carinskega dolga z namenom hitrega in učinkovitega dajanja na voljo lastnih sredstev Skupnosti, obvestilo s stani pristojnih
         organov imetniku zvezka TIR in zavarovalnemu združenju o kršitvi ali nepravilnosti v vsakem primeru predložiti, kakor hitro
         je mogoče, in sicer takoj, ko so carinski organi izvedeli za to kršitev ali nepravilnost, torej morebiti veliko pred iztekom
         najdaljših mogočih rokov enega leta oziroma v primeru goljufije dveh let iz člena 11(1) Konvencije TIR. Iz enakih razlogov
         je treba zahtevek za plačilo v smislu člena 11(2) iste konvencije poslati takoj, ko carinski organi to lahko storijo, torej,
         glede na okoliščine primera, pred iztekom dveletnega roka od obvestila o kršitvi ali nepravilnosti zainteresiranim strankam.

      (Glej točke od 52 do 55.)
      3.        V skladu z besedilom člena 2(1) Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa št. 88/376 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti
         se pravica Skupnosti do lastnih sredstev določi „takoj“, ko pristojni organi dolžnika obvestijo o dolgovanem znesku, to obvestilo
         pa se opravi takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni upravni organi lahko izračunajo znesek pravice, ob upoštevanju vseh
         predpisov Skupnosti s tega področja, torej v obravnavanem primeru Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, Uredbe
         št. 719/91 o uporabi zvezkov TIR in zvezkov ATA kot tranzitnih dokumentov v Skupnosti, Uredbe št. 1593/91 o določbah za izvajanje
         Uredbe št. 719/91 ter Carinske konvencije o mednarodnem prevozu blaga na podlagi zvezkov TIR. Tako je treba za obvestilo v
         smislu člena 2 Uredbe št. 1552/89 šteti zahtevek za plačilo na podlagi člena 11(2) Konvencije TIR.

      Poleg tega člen 6(2)(a) in (b) Uredbe št. 1552/89 države članice obvezuje, da vknjižijo pravice, „določene v skladu s členom
         2“ iste uredbe, najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena,
         bodisi na račun A bodisi – če so izpolnjeni določeni pogoji – na račun B.

      Zato morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi carinski organi izračunajo
         znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določiti dolžnika ter te pravice knjižiti na račun v skladu s členom 6 Uredbe
         št. 1552/89.

      (Glej točke 58, 60 in 61.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 5. oktobra 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Lastna sredstva Skupnosti – Nezaključeni zvezki TIR – Postopki, namenjeni pobiranju carin pri uvozu – Nespoštovanje – Neopravljen prenos ustreznih lastnih sredstev in neplačilo zamudnih obresti“
      V zadevi C-312/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 23. julija 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Wilms in A. Weimar, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Nizozemski, ki jo zastopata H. G. Sevenster in J. G. M. van Bakel, zastopnici,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann, sodnik, N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec) in E. Levits,
         sodnika,

      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi odločeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Nizozemska s tem, da:

      –        do 1. januarja 1992 v določenem številu primerov, kjer je bila podana domneva o nepravilnosti v zvezi s prevozom na podlagi
         zvezka TIR, ni skrbno izvajala dejavnosti, ki so potrebne za hitro določitev pravic do lastnih sredstev Skupnosti,

      –        je v določenem številu primerov, kjer je bila podana domneva o nepravilnosti v zvezi s prevozom na podlagi zvezka TIR, od
         1. januarja 1992 do vključno leta 1994 odložila določitev pravic do lastnih sredstev Skupnosti in jih torej prepozno dala
         na voljo Komisiji,

      –        je zavrnila plačilo ustreznih zamudnih obresti,
      ni izpolnila obveznosti iz členov 2(1), 6(2), 10(1) in 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju
         Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. l).

       Pravni okvir
       Konvencija TIR
      2        Carinska konvencija o mednarodnem prevozu blaga na podlagi zvezkov TIR (v nadaljevanju: Konvencija TIR) je bila podpisana
         v Ženevi (Švica) 14. novembra 1975. Kraljevina Nizozemska je, tako kot Evropska gospodarska skupnost, ki jo je potrdila z
         uredbo Sveta (EGS) št. 2112/78 z dne 25. julija 1978 (UL L 252, str. 1), pogodbenica te konvencije. Ta konvencija je za Skupnost
         začela veljati 20. junija 1983 (UL L 31, str. 13).

      3        Konvencija TIR določa zlasti, da za blago, ki se prevaža po postopku TIR, ki ga ta konvencija uvaja, ni treba plačati uvoznih
         ali izvoznih dajatev in davkov oziroma depozita uradom na poti.

      4        Konvencija TIR določa, da mora za izvedbo teh olajšav blago ves čas prevoza spremljati enotna listina, zvezek TIR, ki omogoča
         nadzor pravilnosti operacije. Prav tako zahteva, da se prevozi izvajajo z jamstvom združenj, ki jih pooblastijo pogodbenice
         v skladu z določbami njenega člena 6.

      5        Člen 6(1) Konvencije TIR tako določa:

      „Pod pogoji in jamstvi, ki jih določi sama, lahko vsaka pogodbenica, neposredno ali po ustreznih združenjih, pooblasti združenja,
         da izdajo zvezke TIR in nastopajo kot poroki.“

      6        Zvezek TIR je sestavljen iz več listov, ki vsebujejo kupona št. 1 in št. 2. z ustreznimi taloni, v katerih so vse potrebne
         informacije. Za vsako prevoženo ozemlje se uporabi par kuponov. Na začetku prevozne operacije se pri uradu odhoda odloži talon
         št. 1; do zaključka pride takoj, ko se talon št. 2 vrne iz urada izstopa, ki je na istem carinskem ozemlju. Ta postopek se
         ponovi za vsako prevoženo ozemlje, tako da se uporabijo različni pari kuponov iz istega zvezka.

      7        Zvezke TIR tiska in razdeljuje International Road Transport Union (Mednarodno združenje cestnih prevoznikov, v nadaljevanju:
         IRU) s sedežem v Ženevi. Izdajo uporabnikom zagotovijo zavarovalna združenja vsake države članice, ki jih za to pooblastijo
         uprave pogodbenic. Zvezek TIR izda zavarovalno združenje države odhoda, pri čemer predloženo jamstvo krije IRU in združenje
         zavarovalnic s sedežem v Švici.

      8        Člen 8 Konvencije TIR določa:

      „1. Zavarovalno združenje se zavezuje, da bo plačalo zahtevane uvozne ali izvozne dajatve in davke, povečane, če je potrebno,
         za zamudne obresti, zapadle v plačilo v skladu s carinskimi zakoni in predpisi države, v kateri je bila opažena nepravilnost
         pri operaciji TIR. Ta organizacija je zavezana skupaj in solidarno z osebami, ki so dolžne poravnati navedene zneske, za plačilo
         teh zneskov.

      2. Če zakoni in predpisi neke pogodbenice ne predvidevajo plačila uvoznih in izvoznih dajatev in davkov, kakor je navedeno
         v odstavku 1 tega člena, se zavarovalno združenje zavezuje, da bo pod enakimi pogoji plačalo znesek v višini uvoznih ali izvoznih
         dajatev in davkov, povečan, če bo potrebno, za zamudne obresti.

      3. Vsaka pogodbenica bo določila najvišji znesek po zvezku TIR, ki ga je mogoče izterjati od zavarovalnega združenja na podlagi
         določb odstavkov 1 in 2 tega člena.

      4. Odgovornost zavarovalnega združenja do organov države, v kateri je urad odhoda, se začne takrat, ko urad prevzame zvezek
         TIR. V državah, čez katere se prevaža blago po postopku TIR, se ta odgovornost začne, ko je blago uvoženo […]

      5. Zavarovalno združenje ne prevzame odgovornosti le za blago, navedeno v zvezku TIR, temveč tudi za blago, ki bi bilo morebiti
         spravljeno v označenem delu cestnega vozila ali v označenem zabojniku, čeprav ni na seznamu zvezka TIR. Odgovornost ne vključuje
         nobenega drugega blaga.

      6. Za določanje dajatev in davkov, navedenih v odstavkih 1 in 2 tega člena, se podatki o blagu, vpisani v zvezku TIR, štejejo
         za točne, dokler se ne dokaže drugače.

      7. Ko zapade plačilo zneskov, navedenih v odstavkih 1 in 2 tega člena, pristojni organi, če je to mogoče, izterjajo plačilo
         od neposredno odgovorne osebe ali oseb in ga šele pozneje terjajo pri zavarovalnem združenju.“

      9        Člen 11 Konvencije TIR določa:

      „1. Kadar zvezek TIR ni bil zaključen ali je bil zaključen pogojno, pristojni organi niso upravičeni od zavarovalnih združenj
         terjati plačila zneskov, navedenih v členu 8(1) in (2), če niso v enem letu od prevzema zvezka TIR uradno pisno obvestili
         zavarovalnega združenja o nezaključku oziroma o pogojnem zaključku. Enako velja za zaključek, dosežen z goljufijo ali zlorabo,
         le da je tedaj rok dve leti.

      2. Zahtevek za plačilo zneskov, navedenih v členu 8(1) in (2), se pošlje zavarovalnemu združenju v treh mesecih do najpozneje
         dveh letih po datumu, ko je bilo zavarovalno združenje obveščeno, da zvezek TIR še ni zaključen ali je zaključen pogojno oziroma
         je bilo potrdilo o [zaključku] pridobljeno z zlorabo ali goljufijo. Ko terjatev v navedenem roku dveh let postane predmet
         sodnega postopka, se zahteva za plačilo pošlje v roku enega leta po datumu, ko začne veljati odločitev sodišča.

      3. Zavarovalno združenje je dolžno poravnati terjatev v treh mesecih od datuma, ko je prejelo terjatev. Če se v dveh letih
         po plačilu ugotovi, da kljub vsemu ni bilo nepravilnosti v zvezi z zadevno operacijo, in se carinski organi s tem strinjajo,
         se zavarovalnemu združenju plačilo povrne.“

       Carinski predpisi Skupnosti
      10      Člen 10 Uredbe Sveta (EGS) št. 719/91 z dne 21. marca 1991o uporabi zvezkov TIR in zvezkov ATA kot tranzitnih dokumentov v
         Skupnosti (UL L 78, str. 6), ki je veljala od 1. januarja 1992 do 31. decembra 1993, določa:

      „1. Ta člen se uporablja brez poseganja v posebne določbe Konvencij TIR in ATA o obveznostih garantnih združenj pri uporabi
         zvezka TIR ali ATA.

      2. Kadar se ugotovi, da je med prevozom ali v zvezi s prevozom na podlagi zvezka TIR ali s prevozom na podlagi zvezka ATA
         v eni državi članici nastala kršitev ali nepravilnost, ta država članica v skladu z določbami Skupnosti ali svojimi določbami,
         brez poseganja v začetek kazenskih postopkov, izterja carino in druge morebitne dajatve.

      3. Kadar ni mogoče ugotoviti, na katerem območju je kršitev ali nepravilnost nastala, se šteje, da je taka kršitev ali nepravilnost
         nastala v državi članici, ki jo je odkrila, razen če se v roku, ki bo določen naknadno, predloži pristojnim organom zadovoljivo
         dokazilo o pravilnosti prevoza ali o kraju, kjer je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala.

      […]“
      11      V skladu s členom 2 Uredbe Komisije (EGS) št. 1593/91 z dne 12. junija 1991 o določbah za izvajanje Uredbe št. 719/91 (UL
         L 148, str. 11), ki je ravno tako veljala od 1. januarja 1992 do 31. decembra 1993, velja:

      „1.      Kadar se ugotovi, da je kršitev ali nepravilnost nastala med ali v zvezi s prevozno operacijo na podlagi zvezka TIR ali s
         prevozom na podlagi zvezka ATA, pristojni organi o tem obvestijo imetnika zvezka TIR ali zvezka ATA ter garantno združenje
         v roku, predpisanem v členu 11(1) Konvencije TIR oziroma členu 6(4) Konvencije ATA.

      2.      Dokazilo o pravilnosti prevoza, opravljenega na podlagi zvezka TIR ali zvezka ATA in opredeljenega v prvem pododstavku člena
         10(3) Uredbe (EGS) št. 719/91, se predloži v roku, predpisanem v členu 11(2) Konvencije TIR oziroma členu 7(1) in (2) Konvencije
         ATA.

      [...]“
      12      Člena 10(1) in (2) Uredbe št. 719/91 in 2(1) in (2) Uredbe št. 1593/91 sta z veljavnostjo od 1. januarja 1994 zamenjala člen
         454(1) in (2) oziroma 455(1) in (2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe
         Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1, v nadaljevanju: izvedbena uredba) s skoraj enako
         vsebino.

      13      Člen 457 izvedbene uredbe določa:

      „Za namene iz člena 8(4) Konvencije TIR garantno združenje postane ali je odgovorno carinskim organom posamezne države članice,
         na ozemlje katere vstopi pošiljka TIR, takrat ko pošiljka vstopi na carinsko območje Skupnosti ali krene iz carinskega urada
         odhoda, ki je na carinskem območju Skupnosti, odgovorno pa ostane, dokler ne zapusti carinskega območja Skupnosti ali do namembnega
         carinskega urada na tem območju.“

       Sistem lastnih sredstev Skupnosti
      14      Člen 2 Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov I „Splošne določbe“, določa:

      „1. Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom določi
         takoj, ko pristojna služba države članice dolžnika obvesti o dolgovanem znesku. To obvestilo se opravi takoj, ko je dolžnik
         znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek pravice.

      […]“
      15      Člen 3, prvi in drugi odstavek, Uredbe št. 1552/89, ki ravno tako spada pod naslov I, določa:

      „Države članice sprejmejo vse ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se dokazila o določitvi pravice in dajanju lastnih
         sredstev na voljo hranijo najmanj tri koledarska leta, šteto od konca leta, na katero se dokazila nanašajo.

      Če se pri potrjevanju dokazil o določitvi pravice, ki ga izvrši državni organ sam ali v sodelovanju s Komisijo, izkaže, da
         je potreben popravek te določitve, se dokazila hranijo še dovolj dolgo po roku iz prvega odstavka, da se lahko popravek izvede
         in nadzoruje.“

      16      Člen 6(1) in (2)(a) in (b) Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov II „Računi virov lastnih sredstev“, določa:

      „1. Račune lastnih sredstev, ki so razčlenjeni po vrstah sredstev, vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ,
         ki ga imenuje posamezna država članica.

      2.      (a)   Pravice, določene v skladu s členom 2 pod pogoji iz točke (b) tega odstavka, se knjižijo na računih [splošno označeni kot
         ‚računi A‘] najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena.

               (b)   Pravice, ki niso knjižene na računih iz točke (a), ker še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, se v obdobju
         iz točke (a) prikazujejo na posebnih računih [splošno označeni kot ‚računi B‘]. Države članice lahko uporabijo isti postopek,
         kadar se višina pravic, za katere je bilo predloženo jamstvo, izpodbija, in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila.“

      17      Člen 9 Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov III „Dajanje lastnih sredstev na razpolago“, določa:

      „1.      Po postopku iz člena 10 vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu
         za finance ali organu, ki ga je ta določila.

      Račun se vodi brezplačno.
      2.       Komisija zneske v dobro preračuna in knjiži na svoje račune […]“
      18      Člen 10(1) Uredbe št. 1552/89, ki ravno tako spada pod naslov III, določa:

      „Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja v skladu s členom 2(3) Sklepa 88/376/EGS, Euratom, se lastna sredstva iz člena 2(1)(a)
         in (b) tega sklepa vknjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena
         pravica v skladu s členom 2.

      Pravice, ki se prikazujejo na računih [B] na podlagi člena 6(2)(b), pa se knjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu
         drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice izterjane.“

      19      Člen 11 Uredbe št. 1552/89, ki ravno tako spada pod naslov III, določa:

      „Za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) država članica plača obresti po obrestni meri, ki velja na denarnem
         trgu te države članice za kratkoročne javnofinančne operacije na predpisani datum knjiženja, povečani za dve odstotni točki.
         Ta obrestna mera se poveča za 0,25 odstotne točke za vsak mesec zamude. Povečana obrestna mera velja za celotno obdobje zamude.“

       Predhodni postopek
      20      Po mnenju Komisije se je ob inšpekcijskem pregledu, ki so ga zastopniki carinske uprave Rotterdam (Nizozemska) opravili 2.
         oktobra 1997, izkazala zamuda pri določitvi lastnih sredstev iz carin. Te določitve so zadevale nezaključene zvezke TIR, ki
         so bili prevzeti v letih od 1991 do 1993, za katere naj bi nizozemski organi obvestila o plačilu poslali prepozno, saj naj
         bi bila v 15 ugotovljenih primerih ta obvestila izdana šele povprečno dve leti in pol po prevzemu teh zvezkov, čeprav so organi
         ugotovili, da kupon št. 2 navedenih zvezkov ni bil vrnjen v carinski urad odhoda.

      21      Komisija je z dopisom z dne 18. decembra 1997 Kraljevino Nizozemsko obsvetila o svojih ugotovitvah in z dopisoma z dne 9.
         marca 1998 in 6. januarja 2000 od te države članice zahtevala, naj ji da na voljo znesek 267.682,43 NLG kot zamudne obresti
         iz naslova člena 11 Uredbe št. 1552/89. Komisija zatrjuje, da njen izračun teh zamudnih obresti temelji na najdaljšem mogočem
         roku petnajstih mesecev, ki je določen za obvestilo dolžnika o pravicah na podlagi potrditve zadevnih dokumentov, to pa je
         rok, ki izhaja iz člena 455 izvedbene uredbe in iz člena 11 Konvencije TIR.

      22      V odgovorih z dne 15. aprila 1998 in 7. marca 2000 so nizozemski organi zavrnili zahtevek za plačilo zamudnih obresti z obrazložitvijo,
         da ta zahtevek ni pravno utemeljen in da je v skladu s členom 3, prvi odstavek, Uredbe št. 1552/89 ta zahtevek poleg tega
         zastaran za nekatere od spornih spisov, od katerih naj bi eden segal v leto 1986.

      23      Kar zadeva zatrjevano zamudo, ki so jo ugotovili zastopniki Komisije, nizozemski organi navajajo, da nobena pravna podlaga
         ne omogoča izterjave od imetnika dokumenta TIR, dokler ni končan postopek poizvedb. Tako naj bi bilo dolgovane zneske mogoče
         knjižiti le po končanem postopku poizvedb. Zaradi tega prekoračitve roka treh mesecev iz člena 11(2) Konvencije TIR v pričakovanju
         razultatov poizvedb po mnenju teh organov ni mogoče šteti za prepozno knjiženje, zaradi katerega bi postale izterljive zamudne
         obresti.

      24      Komisija se s trditvami nizozemskih organov ni strinjala, in je zato 18. oktobra 2002 na Kraljevino Nizozemsko naslovila pisni
         opomin. V tem dopisu je predstavila svojo analizo – ki temelji na določbah predpisov Skupnosti, ki so veljali od leta 1991
         do leta 1993 – zamud pri dajanju na voljo lastnih sredstev, do katerih je prišlo zaradi podaljšanega nedelovanja nizozemske
         uprave v zvezi z operacijami TIR, ki jih zadeva ta postopek. Glede na težave pri določitvi konkretnega datuma za zamudne obresti
         v zvezi z operacijami TIR, izvedenimi pred letom 1992, Komisija meni, da se zamudne obresti ne dolgujejo za to obdobje zaradi
         neobstoja zavezujočega roka za izterjavo zadevnih dajatev, da pa nizozemski organi kljub temu niso storili vsega, kar je potrebno,
         da bi zavarovali finančne interese Skupnosti. Kar zadeva operacije TIR, ki so bile izvedene po 1. januarju 1992, ta institucija
         od nizozemskih organov zahteva, naj brez odlašanja v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89 izplačajo zamudne obresti v znesku
         110.239,17 EUR.

      25      V odgovoru z dne 19. decembra 2002 so nizozemski organi ohranili svoje stališče.

      26      Komisija je 11. julija 2003 izdala obrazloženo mnenje, v katerem je ponovno navedla trditve iz svojega pisnega opomina. Kraljevino
         Nizozemsko je pozvala, naj sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev z obrazloženim mnenjem v roku dveh mesecev od njegovega
         prejema. Vlada te države članice je na obrazloženo mnenje odgovorila z dopisom z dne 10. septembra 2003, v katerem je ponovila
         trditve, ki jih je predstavila predhodno.

      27      V teh okoliščinah je Komisija vložila to tožbo.

       Tožba
       Dopustnost
       Trditve strank
      28      Nizozemska vlada zatrjuje, da je tožba nedopustna. Tožba naj bi zastarala v skladu s členom 3 Uredbe št. 1552/89, ki države
         članice zavezuje, da dokazila o določitvi pravice in dajanju lastnih sredstev na voljo hranijo najmanj tri koledarska leta,
         šteto od konca leta, na katero se dokazila nanašajo. Iz tega naj bi izhajalo, da ima Komisija na voljo enak rok za vložitev
         pravnega sredstva proti državi članici, saj v nasprotnem primeru ta država članica ne bi imela nobenega sredstva za svojo
         obrambo. V obravnavanem primeru in glede na to, da podaljšanje tega roka, ki je predvideno samo, če bi inšpekcijski pregled
         Komisije, opravljen v istem roku, pripeljal do popravka, nima pravne podlage, so bili nizozemski organi v obravnavanem primeru
         dolžni hraniti dokazila, ki se nanašajo na obdobja, ki jih zadeva ta postopek, le najpozneje do konca leta 1997. Okoliščina,
         da nizozemski organi še niso uničili dokazil, naj ne bi nič spremenila glede veljavnosti zastaralnega roka.

      29      Poleg tega naj bi bil predlog Komisije v vsakem primeru nedopusten, kar zadeva obdobje do 1. januarja 1992, saj naj Komisija
         za to obdobje ne bi imela nobenega interesa za vložitev tožbe. Ocenjujoč, da za omenjeno obdobje niso dolgovane nobene zamudne
         obresti, naj bi bil namen Komisije le, naj Sodišče razsodi, da so nizozemski organi prepozno določili in dali na voljo dolgovana
         lastna sredstva. Tak predlog bi bilo treba šteti za nedopustnega, saj predlagana odločba ne bi mogla spremeniti pravnega položaja
         Kraljevine Nizozemske.

      30      V odgovor na prvi razlog za nedopustnost Komisija navaja, da je edini namen člena 3 Uredbe št. 1552/89 obvezno hranjenje dokazil,
         in sicer „najmanj“ tri leta, in da ta ne uvaja nobenega zastaralnega roka za izterjavo lastnih sredstev. Tudi če bi bilo sprejeto,
         da bi bilo navedeni člen 3 treba razlagati tako, kot da uvaja zastaralni rok, naj bi bil ta rok v obravnavanem primeru prekoračen,
         saj naj bi bili nizozemski organi v tem roka obveščeni, da je prišlo do zamud. To informacijo naj bi namreč Komisija nizozemskim
         organom posredovala z dopisom z dne 18. decembra 1997, medtem ko naj bi zahtevek za plačilo zamudnih obresti, ki ga je poslala
         Komisija, zadeval zvezke TIR, ki so bili prevzeti leta 1993 in za katere naj bi bila določitev in dejansko dajanje na voljo
         izvedena med letoma 1994 in 1995. V skladu s členom 3 Uredbe št. 1552/89 bi morala biti torej dokazila o lastnih sredstvih,
         določenih v letih 1994 in 1995, hranjena do konca leta 1997 oziroma 1998. Poleg tega naj bi bilo rok iz tega člena 3 mogoče
         podaljšati, če je treba zadevne določitve popraviti. Glede na to, da so bili na podlagi izida inšpekcijskega pregleda, ki
         ga je izvedla Komisija, taki popravki potrebni, naj bi bilo zastaranje nemogoče.

      31      Kar zadeva drugi razlog za nedopustnost, Komisija meni, da je zaradi posebnosti postopka za ugotavljanje kršitve iz člena
         226 ES zlasti mogoče ugotoviti, da država članica ni izpolnila obveznosti, ne da bi to sicer spremenilo njen pravni položaj.

       Presoja Sodišča
      32      Kar zadeva prvi razlog za nedopustnost, je treba poudariti, da v nasprotju s tezo, ki jo zagovarja nizozemska vlada, člen
         3 Uredbe št. 1552/89 ne določa zastaralnega roka za izterjavo lastnih sredstev. Ta določba se nanaša samo na dolžnost držav
         članic, da dokazila o določitvi pravice in dajanju lastnih sredstev na voljo hranijo do določenega najkrajšega roka, ki ga
         je, če je to potrebno, mogoče podaljšati do roka, ki omogoča izvedbo in nadzor tega popravka, če bi se na podlagi inšpekcijskega
         pregleda državnih organov samih ali v sodelovanju s Komisijo izkazalo, da je tak popravek potreben. Uporaba izraza „najmanj“
         v zvezi z rokom hranjenja treh let potrjuje dejstvo, da namen zakonodajalca Skupnosti ni bil določiti zastaralni rok.

      33      Poleg tega ni sporno, da nizozemski organi niso uničili dokazil, povezanih z operacijami, ki jih zadeva ta postopek, tako
         da Kraljevina Nizozemska ne more zatrjevati nikakršne kršitve njenih pravic do obrambe.

      34      Ta razlog je torej treba zavreči.

      35      Kar zadeva drugi razlog za nedopustnost, in sicer pomanjkanje interesa za ugotovitev neizpolnitve obveznosti v zvezi z obdobjem
         pred 1. januarjem 1992, če ni bil podan zahtevek za plačilo zamudnih obresti, je dovolj opozoriti, da nespoštovanje obveznosti,
         ki jo nalaga pravilo prava Skupnosti samo po sebi pomeni neizpolnitev obveznosti (glej zlasti sodbo z dne 12. junija 2003
         v zadevi Komisija proti Italiji, C-363/00, Recueil, str. I-5767, točka 47).

      36      Ker niti ta razlog ni utemeljen, ga je treba zavreči in ugotoviti, da je tožba v celoti dopustna.

       Temelj
       Trditve strank
      37      Komisija navaja, da morajo države članice skrbno izterjati lastna sredstva Skupnosti z namenom njihovega hitrega dajanja na
         voljo. V okviru izvajanja Konvencije TIR naj bi to pomenilo, da mora država članica čim prej po prevzemu zvezka TIR ugotoviti,
         ali je nastala nepravilnost v zvezi z njim povezanim prevozom. Če je nepravilnost nastala, bi morala država članica o tem
         obvestiti uporabnika ter po izteku roka, v katerem ta lahko predloži dokaz, da je bil prevoz opravljen pravilno ali pa da
         je nepravilnost nastala drugje, izterjati zadevne dajatve.

      38      Komisija poudarja, da v okviru tega postopka loči med obdobjem pred 1. januarjem 1992 in tistim od tega datuma do leta 1994,
         pri čemer ni sporno, da se je člen 11 Konvencije TIR uporabljal skozi celotno zadevno obdobje. Kar zadeva obdobje pred 1.
         januarjem 1992, naj od nizozemske vlade ne bi zahtevala plačila zamudnih obresti. Po mnenju Komisije se je namreč do zadnjenavedenega
         datuma uporabljal le člen 11 Konvencije TIR in ni bilo mogoče določiti točnega datuma, ko bi morali pristojni organi izterjati
         sredstva, saj Konvencija TIR, ki ne zadeva uporabnika postopka, temveč zavarovalno združenje, ne določa ne roka za obvestitev
         uporabnika postopka o nepravilnosti ne roka, v katerem bi slednji lahko predložil dokaz, da je kršitev nastala drugje oziroma
         da je ni bilo. Kljub temu naj nizozemski organi ne bi posvetili dovolj pozornosti zaščiti finančnih interesov Skupnosti. Države
         članice pa naj bi bile dolžne skrbno izvesti dejavnosti, ki so potrebne za hitro določitev pravic do lastnih sredstev Skupnosti.
         Če v dneh, ki sledijo predvidenemu zaključku fizične operacije tranzita, kupon št. 2 zvezka TIR niti noben drug dokument ne
         bi prispel v urad prevzema tega zvezka, bi morali pristojni organi pravočasno sprejeti potrebne ukrepe za zaščito finančnih
         interesov Skupnosti. V primerih iz tega postopka naj bi bila obvestila o plačilu poslana po različno dolgih obdobjih, trajajočih
         od dveh let in štirih mesecev in pol do dveh let in desetih mesecev, šteto od prevzema zvezka TIR. Takega roka naj ne bi bilo
         mogoče šteti za združljivega z zahtevano skrbnostjo.

      39      Nasprotno pa Komisija v zvezi z obdobjem od 1. januarja 1992 do 31. decembra 1993 ugotavlja, da sta člena 10 Uredbe št. 719/91
         in 2 Uredbe št. 1593/91 v povezavi s členom 11 Konvencije TIR določali posebne roke, v katerih so morale države članice sprejeti
         ukrepe, potrebne za ugotovitev kršitev. Na točko začetka in trajanja „rok[a], ki bo določen naknadno“, v katerem je v skladu
         s členom 10(3) Uredbe št. 719/91 mogoče predložiti dokazilo o pravilnosti prevoza ali o kraju, kjer je kršitev ali nepravilnost
         nastala, naj bi bilo mogoče sklepati na podlagi člena 2 Uredbe št. 1593/91 v povezavi s členom 11 Konvencije TIR.

      40      Po mnenju Komisije iz teh določb izhaja, da mora carinski urad odhoda, če v predpisanem roku (ki je bil v obrazloženem mnenju
         določen na največ en mesec) ne prejme kupona št. 2 zvezka TIR ali katerega koli drugega dokumenta urada izstopa, o tem obvestiti
         uporabnika postopka in zavarovalno združenje v roku enega leta od prevzema tega zvezka, pri čemer se ta rok podaljša na dve
         leti v primeru zaključka zvezka TIR, doseženega z zlorabo ali goljufijo. Zainteresirani naj bi imel tri mesece časa za predložitev
         dokaza o neobstoju nepravilnosti ali o kraju, kjer je ta resnično nastala. V primeru pomanjkanja dokaza naj bi se štelo, da
         je nepravilnost nastala v državi članici, v kateri je urad odhoda, in ta država bi morala izterjati carinski dolg.

      41      Komisija meni, da je možnost, ki je na voljo državam članicam, da sredstev ne izterjajo na najbližji možni datum iz člena
         11(2) Konvencije TIR, temveč na poznejši datum, pred iztekom najdaljšega možnega roka dveh let, določenega v tej določbi,
         pomembna le za odnos med organi te države in dolžnikom. V okviru sistema virov lastnih sredstev naj bi se obvestilo dolžniku
         opravilo takoj, ko je ta znan in ko je znesek dolga določen, kar pa časovno sovpada s trenutkom, ko zadevni organi lahko izterjajo
         sredstva v skladu s predpisi Skupnosti. Zakonodajalec Skupnosti naj bi očitno hotel vzpostaviti sistem, ki dovoljuje predložitev
         zakonitega dokaza o nepravilnosti operacije TIR takoj po odkritju prvega indica o njeni nepravilnosti.

      42      Komisija dodaja, da se v skladu s členom 2(1) Uredbe št. 1552/89 pravica Skupnosti do zadevnih lastnih sredstev določi takoj,
         ko pristojna služba države članice dolžnika obvesti o dolgovanem znesku. To obvestilo naj bi se opravilo takoj, ko je dolžnik
         znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek pravice.
         Glede na to, da naj bi iz zgoraj navedenega izhajalo, da lahko pristojni organi izterjajo sredstva najpozneje eno leto in
         tri mesece po prevzemu zvezka TIR in da je treba tudi tako dolžnika kot znesek pravice šteti za znana najpozneje ob izteku
         tega roka, bi moralo biti obvestilo iz člena 2(1) Uredbe št. 1552/89 priti najpozneje 15 mesecev po prevzemu omenjenega zvezka.
         Takoj po izteku tega roka naj bi se štelo, da je pravica Skupnosti do zadevnih lastnih sredstev določena.

      43      Po mnenju Komisije morajo države članice določene pravice knjižiti na splošnem računu v dobro računa Komisije najpozneje prvi
         delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je opravljena določitev iz člena 2(1) Uredbe št. 1552/89,
         če, kot v obravnavanem primeru, zadevna država članica nima posebnega računa (računa B) v smislu člena 6(2)(b) iste uredbe.
         Lastna sredstva bi morala biti knjižena najpozneje isti delovni dan (člen 10 Uredbe št. 1552/89), tako da naj bi v obravnavanem
         primeru zapadle v plačilo tudi zamudne obresti v skladu s členom 11 iste uredbe, ker so nizozemski organi zadevna lastna sredstva
         Komisiji dali na voljo prepozno, saj so sredstva izterjali šele v povprečju eno leto po izteku najdaljšega mogočega roka 15
         mesecev.

      44      Nizozemska vlada navaja, da se je v obdobju pred letom 1992 uporabljal le člen 11 Konvencije TIR in da ta določba ne vsebuje
         nobenega roka, v katerem morajo države članice izterjati carinski dolg. Komisija naj ne bi razložila, kaj razume pod pojmom
         „skrbnosti“, in naj niti ne bi natančno opisala zatrjevane neizpolnitve obveznosti oziroma je dokazala. Poleg tega naj izterjava
         ne bi imela nobene pravne podlage, dokler ni zaključen postopek poizvedb, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, ali
         so bile storjene nepravilnosti. V nekaterih primerih naj bi lahko med prevzemom zvezka TIR in pošiljanjem obvestila o plačilu
         minili več kot dve leti.

      45      Kar zadeva obdobje od 1. januarja 1992 do 31. decembra 1993 ta vlada navaja, da je roke, za katere Komisija trdi, da so se
         uporabljali – poleg tega, da niso namenjeni urejanju odnosov med carinskimi organi in to institucijo, temveč samo med njimi
         in posamezniki –, v praksi nemogoče spoštovati. Kot to določa člen 2(1) št. 1552/89, naj organi držav članic ne bi bili dolžni
         knjižiti dolgovanih zneskov in izterjati zadevnih dajatev pred zaključkom postopka poizvedb (torej postopka naknadne izterjave).
         Do tedaj naj zadevna država članica ne bi mogla ugotoviti nastanka nepravilnosti, kraja njenega nastanka, nastanka carinskega
         dolga, pristojne države in zneska pravic. Samo dejstvo, da kupon št. 2 zvezka TIR ni bil prejet, bi lahko v najboljšem primeru
         povzročilo domnevo nepravilnosti, medtem ko naj bi bila pristojnost za izterjavo podana šele, ko sta nepravilnost in kraj,
         kjer je ta nastala, ugotovljena.

      46      Poleg tega naj bi po mnenju nizozemskih organov člen 2(1) Uredbe št. 1593/91 v povezavi s členom 11(2) Konvencije TIR določal,
         da mora imeti imetnik zvezka TIR na voljo vsaj tri mesece in največ dve leti za predložitev dokaza o pravilnosti opravljenega
         prevoza. Komisija naj bi najkrajši rok iz člena 11(2) Konvencije TIR nepravilno zamenjala z najdaljšim rokom. Možnosti za
         predložitev zahtevanega dokaza naj ne bi moral imeti samo imetnik, temveč bi morala tudi zadevna država članica imeti na voljo
         dovolj časa za presojo primernosti tako predloženega dokaza.

      47      Če bi bila sprejeta teza, ki jo zagovarja Komisija, želi nizozemska vlada navesti izredne okoliščine, ki so obstajale v zadevnem
         obdobju, in sicer težave glede pravilne uporabe postopka TIR.

      48      V zvezi z razlago členov 10 in 11 Uredbe št. 1552/89 ta vlada navaja, da vsi podatki po definiciji niso znani ob izteku roka
         treh mesecev, tako da obveznost vknjižbe v tem trenutku ne more biti podana. Zato ne more biti podana niti obveznost pošiljanja
         obvestila dolžniku. Ta vlada zaključuje, da ni prišlo do prepozne vknjižbe carinskega dolga v dobro računa Komisije in niti
         do zamude pri prenosu lastnih sredstev na Komisijo, tako da ni mogoče govoriti o zamudnih obrestih, zapadlih na podlagi člena
         11 te uredbe.

       Presoja Sodišča
      49      Najprej je treba preučiti očitek Komisije v delu, kjer se nanaša na obdobje, v katerem naj bi se uporabljale posebne določbe
         uredb št. 719/91 in 1593/91 v zvezi z izterjavo carinskega dolga.

      –       Zvezki TIR, ki so bili prevzeti med 1. januarjem 1992 in 31. decembrom 1993
      50      V skladu s členom 10(2) Uredbe št. 719/91, če se ugotovi, da je med ali v zvezi s prevozom na podlagi zvezka TIR v eni državi
         članici nastala kršitev ali nepravilnost, ta država članica v skladu z določbami Skupnosti ali svojimi določbami, brez poseganja
         v začetek kazenskih postopkov, izterja carino in druge morebitne dajatve. V primeru take ugotovitve carinski organi v skladu
         s členom 2(1) Uredbe št. 1593/91 o tem obvestijo imetnika zvezka TIR ter garantno združenje v roku, predpisanem v členu 11(1)
         Konvencije TIR, torej v enem letu od takrat, ko carinski organi prevzamejo zvezek TIR v primeru nezaključka, pri čemer se
         ta rok podaljša na dve leti v primeru zaključka, doseženega z zlorabo ali goljufijo.

      51      Na podlagi člena 11(2) Konvencije TIR bo zahtevek za plačilo poslan zavarovalnemu združenju v treh mesecih do najpozneje dveh
         let po datumu, ko je bilo zavarovalno združenje obveščeno, da zvezek TIR še ni zaključen ali je bilo potrdilo o zaključku
         pridobljeno z zlorabo ali goljufijo, razen v primerih, ko terjatev v zgoraj omenjenem roku dveh let postane predmet sodnega
         postopka, takrat se zahteva za plačilo pošlje v roku enega leta po datumu, ko začne veljati odločitev sodišča.

      52      Iz zgoraj navedenih povezanih določb izhaja, da se mora plačilo carinskega dolga, če postopek ni bil zaključen, zahtevati
         najpozneje tri leta po datumu prevzema zvezka TIR, ta rok pa se podaljša na štiri leta v primeru, ko je bilo potrdilo o podaljšanju
         pridobljeno z goljufijo.

      53      Člen 8(7) Konvencije TIR določa, da pristojni organi, če je to mogoče, izterjajo plačilo od neposredno odgovorne osebe za
         navedeni dolg in šele pozneje terjajo pri zavarovalnem združenju. Sicer pa iz členov 10(3) Uredbe št. 719/91 in 2(2) Uredbe
         št. 1593/91, ker ta člena v zvezi z možnostjo predložitve dokaza o pravilnosti operacije na podlagi zvezka TIR ne razlikujeta
         med imetnikom zvezka TIR in zavarovalnim združenjem, izhaja, da se zgoraj omenjena roka treh in štirih let uporabljata tako
         za imetnika kot za zavarovalno združenje (glej v tem smislu, v zvezi s členoma 454 in 455 izvedbene uredbe, zlasti sodbo z
         dne 23. marca 2000 v združenih zadevah Met-Trans in Sagpol, C-310/98 in C‑406/98, Recueil, str. I-1797, točka 49).

      54      Kljub temu je treba poudariti, da ker je namen člena 2(1) Uredbe št. 1593/91 zagotoviti enotno in skrbno uporabo zadevnih
         določb glede izterjave carinskega dolga z namenom hitrega in učinkovitega dajanja na voljo lastnih sredstev Skupnosti (glej
         po analogiji zlasti sodbo z dne 14. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-460/01, ZOdl., str. I-2613, točke 60,
         63, 69 in 70), je treba obvestilo o kršitvi ali nepravilnosti v vsakem primeru opraviti, kolikor hitro je mogoče, in sicer
         takoj ko so carinski organi izvedeli za to kršitev ali nepravilnost, torej morebiti veliko pred iztekom najdaljših mogočih
         rokov enega leta oziroma v primeru goljufije dveh let iz člena 11(1) Konvencije TIR.

      55      Iz enakih razlogov je treba zahtevek za plačilo v smislu člena 11(2) Konvencije TIR poslati takoj, ko carinski organi to lahko
         storijo, torej morebiti pred iztekom dveletnega roka od obvestila o kršitvi ali nepravilnosti zainteresiranim strankam.

      56      V obravnavanem primeru ni sporno, da so bili sporni zahtevki za plačilo poslani manj kot tri leta po datumu prevzema zvezkov
         TIR, torej pred iztekom najdaljšega mogočega roka treh let, šteto od omenjenega prevzema. Poleg tega Komisija, kar zadeva
         operacije, povezane z zvezki TIR, ki so bili prevzeti v letih 1992 in 1993 in na katere se nanaša ta postopek, ni dokazala,
         da zahtevek za plačilo ni bil poslan tako hitro, kot je bilo mogoče, in sicer takoj, ko so carinski organi to lahko storili.

      57      Ker namen Komisije ni ugotovitev neizpolnitve obveznosti iz določb uredb št. 719/91 in 1593/91, temveč kršitev členov 2, 6,
         9, 10 in 11 Uredbe št. 1552/89, je treba še preveriti, ali je Kraljevina Nizozemska s svojim ravnanjem kršila navedene določbe.

      58      V skladu z besedilom člena 2(1) Uredbe št. 1552/89 se pravica Skupnosti do lastnih sredstev določi „takoj“, ko pristojni organi
         dolžnika obvestijo o dolgovanem znesku, to obvestilo pa se opravi takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni upravni organi
         lahko izračunajo znesek pravice, ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo
         Komisija proti Nizozemski, točka 85), torej v obravnavanem primeru Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o
         carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: carinski zakonik), uredb št. 719/91 in 1593/91 ter Konvencije
         TIR. Tako je treba za obvestilo v smislu člena 2 Uredbe št. 1552/89 šteti zahtevek za plačilo na podlagi člena 11(2) Konvencije
         TIR.

      59      Kot je Sodišče poudarilo v točki 59 sodbe z dne 15. novembra 2005 v zadevi Komisija proti Danski (C-392/02, ZOdl., str. I-9811),
         iz členov 217, 218 in 221 carinskega zakonika izhaja, da so zgoraj omenjeni pogoji izpolnjeni, ko imajo carinski organi na
         voljo, kar je potrebno, da izračunajo znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, in določijo dolžnika (glej v tem smislu
         zgoraj navedeni sodbi z dne 14. aprila 2005, Komisija proti Nizozemski, točka 71, in Komisija proti Nemčiji, točka 80). Države
         članice ne morejo opustiti določitve terjatev, tudi če jih izpodbijajo, ker se sicer finančno ravnovesje Skupnosti zaradi
         ravnanja ene države članice lahko poruši (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 60).

      60      Člen 6(1) Uredbe št. 1552/89 določa, da vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ, ki ga te imenujejo, račune
         lastnih sredstev. V skladu z odstavkom 2(a) in (b) istega člena so države članice dolžne vknjižiti pravice, „določene v skladu
         s členom 2“ iste uredbe, najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica
         določena, bodisi na račun A bodisi – če so izpolnjeni določeni pogoji – na račun B.

      61      Zato morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi carinski organi izračunajo
         znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določijo dolžnika (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 61),
         in te pravice knjižiti na račun v skladu s členom 6 Uredbe št. 1552/89.

      62      V obravnavanem primeru nizozemskim organom ni bilo očitano, da carinskega dolga niso vknjižili takoj po njegovi določitvi,
         temveč da so zadevne pravice določili in sporočili prepozno, ta očitek pa je treba glede na navedeno zavrniti. V teh okoliščinah
         Komisija ni dokazala, da je bila vknjižba opravljena prepozno.

      63      Z namenom dajanja na voljo lastnih sredstev člen 9(1) Uredbe št. 1552/89 določa, da vsaka država članica lastna sredstva knjiži
         v dobro računa, ki je v ta namen odprt v imenu Komisije, po postopku iz člena 10 navedene uredbe. V skladu z odstavkom 1 zadnje
         navedene določbe se po odštetju stroškov zbiranja lastna sredstva vknjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega
         meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena v skladu s členom 2 te uredbe, z izjemo pravic, ki se knjižijo
         na računu B na podlagi člena 6(2)(b) te uredbe, ki se knjižijo najpozneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki
         sledi mesecu, v katerem so bile pravice „izterjane“.

      64      Ni sporno, da v spornem obdobju nizozemski organi niso vodili računa B, čeprav se niti ne zatrjuje, da ti organi spornih zneskov
         niso vknjižili v dobro računa Komisije v roku iz člena 10 Uredbe št. 1552/89, šteto od izračuna pravic.

      65      V teh okoliščinah niti ni mogoče govoriti o plačilu zamudnih obresti iz naslova člena 11 Uredbe st. 1552/89.

      66      Zato je treba očitek Komisije, ki se nanaša na zvezke TIR, prevzete v letih 1992 in 1993, zavrniti.

      –       Zvezki TIR, prevzeti v letu 1991
      67      Kar zadeva zvezke TIR, ki so bili prevzeti leta 1991, torej pred 1. januarjem 1992, Komisija navaja, da se je tedaj uporabljal
         le člen 11 Konvencije TIR in da ni bilo mogoče določiti točnega datuma, na katerega bi morali pristojni organi izterjati sredstva.
         Kljub temu naj nizozemski organi ne bi posvetili dovolj pozornosti zaščiti finančnih interesov Skupnosti. Če v dneh, ki sledijo
         predvidenemu zaključku fizične operacije tranzita, kupon št. 2 zvezka TIR in niti noben drug dokument ne prispe v urad prevzema
         tega zvezka, bi morali pristojni organi pravočasno sprejeti potrebne ukrepe za zaščito finančnih interesov Skupnosti. V primerih
         iz tega postopka pa naj bi bilo obvestilo o plačilu poslano po različno dolgih obdobjih, trajajočih od dveh let in štirih
         mesecev in pol do dveh let in desetih mesecev, šteto od prevzema zvezka TIR. Takega roka naj ne bi bilo mogoče šteti za skladnega
         z zahtevano skrbnostjo.

      68      Kot je bilo poudarjeno v točki 54 te sodbe, imajo države članice dolžnost zagotoviti hitro in učinkovito dajanje na voljo
         lastnih sredstev Skupnosti. Vendar pa Komisija ni dokazala, da nizozemska vlada ni vložila vse potrebne skrbnosti za hitro
         določitev pravic do lastnih sredstev v primeru domneve o nepravilnosti v zvezi s prevozom na podlagi zvezka TIR, ki je bil
         prevzet pred 1. januarjem 1992 in na katerega se nanaša ta postopek. Komisija namreč samo na splošno zatrjuje, da je zahtevek
         za plačilo, ki je bil poslan v povprečju dve leti in pol po prevzemu zvezka TIR, ni združljiv s pozornostjo, ki jo je treba
         posvetiti zaščiti finančnih interesov Skupnosti.

      69      Posledično je treba očitek Komisije glede kršitve členov 2, 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1552/89, kolikor se nanaša na zvezke
         TIR, prevzete v letu 1991, zavrniti iz istih razlogov, kot so ti, ki so bili navedeni glede zvezkov TIR, prevzetih od leta
         1992, tožbo pa je zato treba zavrniti v celoti.

       Stroški
      70      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Kraljevina Nizozemska
         je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 19. novembra 1998. # Portugalska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-159/96.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. januarja 2006.#Skov Æg proti Bilka Lavprisvarehus A/S in Bilka Lavprisvarehus A/S proti Jette Mikkelsen in Michael Due Nielsen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vestre Landsret - Danska.#Direktiva 85/374/EGS - Odgovornost za proizvode z napako - Odgovornost dobavitelja za proizvod z napako.#Zadeva C-402/03.

text:
      Zadeva C-402/03
      Skov Æg
      proti
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      in
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      proti
      Jette Mikkelsen in Michaelu Duu Nielsenu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vestre Landsret)
      „Direktiva 85/374/EGS – Odgovornost za proizvode z napako – Odgovornost dobavitelja za proizvod z napako“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Odgovornost za proizvode z napako – Direktiva št. 85/374
      (člena 1 in 3 Direktive Sveta št. 85/374)
      2.        Približevanje zakonodaj – Odgovornost za proizvode z napako – Direktiva št. 85/374
      (člen 13 Direktive Sveta št. 85/374)
      3.        Vprašanja za predhodno odločanje – Razlaga – Časovni učinki  razlagalnih sodb
      (člen 234 ES)
      1.        Direktivo št. 85/374 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako
         je treba razlagati tako, da nacionalnemu pravilu, po katerem ima dobavitelj, razen v primerih, ki so taksativno našteti v
         členu 3(3) Direktive, objektivno odgovornost, ki jo ta direktiva vzpostavlja in nalaga proizvajalcu.

      Ker je namreč cilj Direktive doseči popolno uskladitev glede vprašanj, ki jih ureja, je seznam odgovornih oseb iz členov 1
         in 3 Direktive treba šteti za izčrpnega. Zato – ker člen 3(3) Direktive določa odgovornost dobavitelja, samo če proizvajalca
         proizvoda ni mogoče identificirati – nacionalna ureditev, ki določa, da dobavitelj proizvoda za proizvode z napako odgovarja
         neposredno oškodovancem, razširja krog odgovornih oseb.

      (Glej točke 33, 34, 37, 45 in izrek.)
      2.        Direktivo št. 85/374 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako
         je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, po katerem dobavitelj neomejeno odgovarja za krivdno odgovornost
         proizvajalca, saj v skladu s členom 13 navedene direktive ureditev v njej ne izključuje uporabe drugih ureditev pogodbene
         ali nepogodbene odgovornosti, če te temeljijo na različnih podlagah, na primer na garanciji za skrite napake ali na krivdi.

      (Glej točki 47 in 48 ter izrek.)
      3.        Sodišče sme le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistven del pravnega reda Skupnosti, omejiti možnost
         vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je samo razložilo, z namenom izpodbijanja pravnih razmerij, ki
         so nastala v dobri veri. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih
         in nevarnost resnih motenj.

      Če nacionalna ureditev v nasprotju z določbami Direktive št. 85/374 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic
         v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako določa prenos objektivne odgovornosti proizvajalca na dobavitelja, dejstvo,
         da isti pravni red vzpostavlja mehanizem regresne tožbe – ki dobavitelju proizvoda, ki je oškodovancu povrnil škodo, nastalo
         zaradi proizvoda z napako, vstopi v njegove pravice – izključuje možnost ogrožanja pravne varnosti. V teh okoliščinah sodnik
         Skupnosti ne more ugoditi predlogu za omejitev časovnih učinkov svoje sodbe o predhodnem odločanju glede razlage navedene
         direktive.

      (Glej točke od 51 do 53.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 10. januarja 2006(*)

      „Direktiva 85/374/EGS – Odgovornost za proizvode z napako – Odgovornost dobavitelja proizvoda z napako“
      V zadevi C-402/03,
      katere predmet je predlog za sprejem predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Vestre Landsret (Danska)
         z odločbo z dne 26. septembra 2003, ki je prispela na Sodišče 29. septembra 2003, v postopku

      Skov Æg
      proti
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      in
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      proti
      Jette Mikkelsen,

      Michaelu Duu Nielsenu,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann (poročevalec), C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann in J. Makarczyk, predsedniki
         senata, C. Gulmann, J. N. Cunha Rodrigues, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász in G. Arestis,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. novembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Skov Æg G. Lett in U. Christrup, advokaterne,
      –        za Bilka Lavprisvarehus A/S J. Rostock‑Jensen, advokat,
      –        za go. Mikkelsen in g. Dua Nielsena J. Andersen, advokat,
      –        za dansko vlado J. Molde, zastopnik, skupaj s P. Bieringom, advokat,
      –        za špansko vlado L. Fraguas Gadea in E. Braquehais Conesa, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti N. B. Rasmussen in G. Valero Jordana, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 20. januarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejem predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta št. 85/374/EGS z dne 25. julija 1985 o približevanju
         zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (UL L 210, str. 29, v nadaljevanju:
         Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med go. Mikkelsen in g. Duom Nielsenom (v nadaljevanju: oškodovanca) in družbo Bilka
         Lavprisvarehus A/S (v nadaljevanju: družba Bilka) na eni strani ter med Bilko in Skov Æg (v nadaljevanju: družba Skov) na
         drugi strani zaradi odškodnine za škodo, ki je oškodovancema nastala zaradi zaužitja jajc, ki jih je prodala družba Bilka,
         proizvedla pa družba Skov.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Kot navaja prva uvodna izjava Direktive, je njeno sprejetje odraz prepričanja, da „je približevanje tistih zakonov držav članic
         v zvezi z odgovornostjo proizvajalca za škodo, ki je nastala zaradi napake na njegovih proizvodih, potrebno, zato ker utegnejo
         obstoječa razhajanja izkriviti konkurenco in škodovati prostemu pretoku blaga znotraj skupnega trga ter imeti za posledico
         različne stopnje varstva potrošnika“.

      4        Kot izhaja iz druge uvodne izjave Direktive, temelji Direktivina ureditev odgovornosti na ugotovitvi, da „je odgovornost proizvajalca
         za brezhibnost proizvoda edini način za ustrezno rešitev tega problema, ki je značilen za naš čas hitro se razvijajoče tehnike,
         da bi pravično razdelili tveganje, ki je vgrajeno v sodobno tehnološko proizvodnjo“.

      5        Člen 1 Direktive določa:

      „Proizvajalec je odgovoren za škodo, ki jo povzroči napaka na njegovem proizvodu“.
      6        Člen 3 Direktive določa:

      „1.      ‚Proizvajalec‘ pomeni proizvajalca dokončanih proizvodov, katere koli surovine ali sestavnega dela ali vsako osebo, ki se
         s svojim imenom, blagovno znamko ali drugim razlikovalnim znakom na proizvodu predstavlja kot njegov proizvajalec.

      2.      Brez poseganja v odgovornost proizvajalca se za proizvajalca v smislu te direktive šteje tudi vsaka oseba, ki v okviru svoje
         poslovne dejavnosti uvaža v Skupnost proizvod za prodajo, najem, leasing ali kakršno koli obliko distribucije.

      3.      Če proizvajalca proizvoda ni mogoče identificirati, se vsak dobavitelj proizvoda šteje za proizvajalca, razen če v razumnem
         času obvesti oškodovanca o identiteti proizvajalca ali osebe, ki mu je proizvod dobavila. Enako velja za uvožen proizvod,
         kadar na njem ni navedene identitete uvoznika v smislu odstavka 2, četudi je ime proizvajalca navedeno.“

      7        Glede vzpostavitve odgovornosti proizvajalca člen 4 Direktive navaja, da „[o]škodovanec mora dokazati škodo, napako ter vzročno
         zvezo med napako in škodo“. Člen 7 našteva primere, v katerih proizvajalec ni odgovoren za škodo. Med drugim gre za primere,
         če proizvajalec proizvoda ni dal v promet, če napaka ni obstajala, ko je bil proizvod dan v promet, če proizvod ni bil izdelan
         za distribucijo, če je napaka posledica skladnosti proizvoda z obveznimi prisilnimi predpisi ali če raven znanosti takrat,
         ko je bil proizvod dan v promet, ni bila takšna, da bi bilo mogoče napako na proizvodu odkriti.

      8        V zvezi z razmerjem med ureditvijo Direktive in sistemi nacionalnega prava glede odgovornosti člen 13 Direktive določa:

      „Ta direktiva ne vpliva na pravice, ki jih lahko ima oškodovanec na podlagi predpisov o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti
         ali na podlagi posebnega sistema odgovornosti, ki obstaja v trenutku uradnega sporočila te direktive.“

       Nacionalna ureditev
      9        Iz pojasnil danske vlade izhaja, da je bila pred sprejetjem Direktive odgovornost za proizvode z napako, tako odgovornost
         proizvajalca kot dobavitelja proizvoda, urejena s sodno prakso. V skladu s to se je odgovornost za proizvode z napako presojala
         glede na splošna pravila civilne odgovornosti, ki temeljijo na krivdnih razlogih. Razvoj sodne prakse pa naj bi pripeljal
         do tega, da je bila odgovornost proizvajalca vzpostavljena tudi brez krivdnih razlogov. Dobavitelj pa je odgovarjal kot tržni
         udeleženec, ki je višje v proizvodni in distribucijski verigi.

      10      Direktiva je bila na Dansko prenesena z Zakonom št. 371 z dne 7. junija 1989 o krivdni odgovornosti za proizvode z napako,
         spremenjenim z Zakonom št. 1041 z dne 28. novembra 2000 (v nadaljevanju: Zakon št. 371). Danska vlada je podrobneje pojasnila,
         da je ta zakon na eni strani vzpostavil z Direktivo predvideno ureditev odgovornosti proizvajalca za proizvode z napako in
         na drugi strani uzakonil obstoječe pravilo iz sodne prakse, po katerem je dobavitelj proizvoda odgovoren kot tržni udeleženci,
         ki so višje v verigi. Poleg tega naj bi predhodna pravila sodne prakse ostala v veljavi.

      11      Člen 4 Zakona št. 371 določa pojma „proizvajalec“ in „dobavitelj proizvoda“:

      „1.      Za proizvajalca se šteje oseba, ki izdela dokončani proizvod, vmesni proizvod ali surovino, ki proizvede ali pridela naravni
         proizvod, in oseba, ki se s svojim imenom, blagovno znamko ali drugim razlikovalnim znakom na proizvodu predstavlja kot njegov
         proizvajalec.

      2.      Za proizvajalca se šteje tudi oseba, ki v okviru svoje poslovne dejavnosti uvaža v Skupnost proizvod za prodajo, najem, leasing
         ali kakršno koli obliko distribucije.

      3.      Za dobavitelja proizvoda se šteje oseba, ki da v okviru svoje poslovne dejavnosti proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec.

      […]“
      12      Člen 6 tega zakona vzpostavlja načelo odgovornosti proizvajalca za proizvode z napako. Člen 10 tega zakona določa:

      „Dobavitelj proizvoda za proizvode z napako odgovarja neposredno oškodovancem in dobaviteljem, ki so nižje v distribucijski
         verigi.“

      13      Na podlagi člena 11(3) Zakona št. 371 dobavitelj proizvoda, ki je oškodovancu povrnil škodo, nastalo zaradi proizvoda z napako,
         vstopi v njegove pravice do tržnega udeleženca, ki je višje na proizvodni in tržni verigi.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Oškodovanca sta se po zaužitju jajc, ki sta jih kupila v prodajalni družbe Bilka, ta pa jih je pridobila pri proizvajalcu
         družbi Skov, okužila s salmonelo.

      15      Oškodovanca sta tožila družbo Bilko, ki je obtožila proizvajalca družbo Skov.

      16      V sodbi z dne 22. januarja 2002 je Aalborg Byret menilo, da so bila jajca pokvarjena, da je obstajala vzročna zveza med to
         napako in nastalo škodo ter da ni bilo dokazanih nobenih krivdnih razlogov oškodovancev. Družbi Bilka je bilo naloženo plačilo
         odškodnine oškodovancema, družbi Skov pa je bilo naloženo vračilo plačila te odškodnine družbi Bilka.

      17      V teh okoliščinah je, zaradi pritožbe družb Bilka in Skov, Vestre Landsret odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predloži naslednja vprašanja:

      „1.      Ali Direktiva […] nasprotuje ureditvi, po kateri dobavitelj proizvoda neomejeno odgovarja za odgovornost proizvajalca v smislu
         te direktive?

      2.      Ali Direktiva […] nasprotuje ureditvi, po kateri dobavitelj proizvoda v skladu s sodno prakso za napako proizvodov, ki je
         potrošniku povzročila nepremoženjsko ali premoženjsko škodo, neomejeno odgovarja za krivdno odgovornost proizvajalca, kot
         jo določa sodna praksa?

      3.      Ali glede na:
      –        zapisnik [s 1025. zasedanja] Sveta ministrov [z dne 25. julija 1985], v katerem je v točki 2 navedeno:
      ‚glede razlage členov 3 in 1[3] Svet in Komisija soglasno ugotavljata, da državi članici nič ne preprečuje, da bi v svojih
         nacionalnih predpisih določila pravila o odgovornosti posrednikov, saj odgovornost teh ni določena z Direktivo. Prav tako
         obstaja soglasje glede dejstva, da lahko države članice v skladu z Direktivo določijo pravila o končni medsebojni porazdelitvi
         odgovornosti med več odgovornimi proizvajalci (glej člen 3) in posredniki‘,

      –        člen 13 Direktive […]
      Direktiva nasprotuje temu, da država članica z zakonskimi predpisi uredi odgovornost dobavitelja za proizvode z napako, če
         je dobavitelj, tako kot v členu [4](3), prvi stavek, Zakona [št. 371], opredeljen kot oseba, ki da v okviru svoje poslovne
         dejavnosti proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec v smislu člena 3 Direktive o odgovornosti za proizvode z napako?

      4.      Ali Direktiva […] nasprotuje temu, da država članica sprejme zakonsko določilo o odgovornosti za proizvode z napako, na podlagi
         katere dobavitelj – ne da bi bil pri tem sam proizvajalec ali v skladu s členom 3 Direktive izenačen s proizvajalcem – odgovarja
         za:

      –        odgovornost proizvajalca v smislu Direktive;
      –        za krivdno odgovornost proizvajalca, kot jo določa sodna praksa, za napako proizvodov, ki je potrošniku povzročila nepremoženjsko
         ali premoženjsko škodo?

      Obravnavano zakonsko določilo zahteva, da:
      a)      se za dobavitelja šteje oseba, ki da v okviru svoje poslovne dejavnosti proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec (člen
         [4](3), prvi stavek, Zakona [št. 371]);

      b)      proizvajalec lahko odgovarja in da dobavitelj torej ne odgovarja, če proizvajalec ni odgovoren (člen 10 Zakona [št. 371]);
      c)      ima dobavitelj regresni zahtevek zoper proizvajalca (člen 11(3) Zakona [št. 371]).
      5.      Ali Direktiva […] nasprotuje temu, da država članica ohrani pravilo, ki ni zakonsko, ampak izhaja iz sodne prakse in ki je
         veljalo pred Direktivo, v skladu s katerim dobavitelj – ne da bi bil pri tem sam proizvajalec ali v skladu s členom 3 Direktive
         izenačen s proizvajalcem – odgovarja za:

      –        odgovornost proizvajalca v smislu Direktive;
      –        za krivdno odgovornost proizvajalca, kot jo določa sodna praksa, za napako proizvodov, ki je potrošniku povzročila nepremoženjsko
         ali premoženjsko škodo?

      Obravnavano pravilo sodne prakse zahteva, da:
      a)      se za dobavitelja šteje oseba, ki da v okviru svoje poslovne dejavnosti proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec (člen
         [4](3), prvi stavek, Zakona [št. 371]);

      b)      proizvajalec lahko odgovarja in da dobavitelj torej ne odgovarja, če proizvajalec ni odgovoren (člen 10 Zakona [št. 371]);
      c)      ima dobavitelj regresni zahtevek zoper proizvajalca (člen 11(3) Zakona [št. 371]).“
       Vprašanja za predhodno odločanje
      18      Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali Direktiva nasprotuje temu, da
         država članica uredi odgovornost dobavitelja tako, da ta odgovarja za odgovornost proizvajalca.

      19      V tem okviru je treba opomniti, da je odgovornost proizvajalca, ki jo določa člen 1 Direktive, objektivna odgovornost. To
         izrecno navaja druga uvodna izjava Direktive. To izhaja tudi iz naštevanja elementov, ki jih mora dokazati oškodovanec, iz
         člena 4 omenjene direktive in iz primerov iz člena 7, v katerih je odgovornost proizvajalca izključena.

      20      Predložitveno sodišče sprašuje, ali Direktiva nasprotuje nacionalnemu pravilu, ki na dobavitelja prenaša objektivno odgovornost,
         ki jo Direktiva vzpostavlja in nalaga proizvajalcu, in nacionalnemu pravilu, ki na dobavitelja prenaša krivdno odgovornost
         proizvajalca.

      21      Da bi se lahko odgovorilo na ta vprašanja, je treba najprej določiti obseg uskladitve, ki jo uvaja Direktiva.

       Obseg uskladitve, ki jo uvaja Direktiva
      22      Sodišče je v sodbah z dne 25. aprila 2002 v zadevi Komisija proti Franciji (C‑52/00, Recueil, str. I-3827, točka 16), v zadevi
         Komisija proti Grčiji (C‑154/00, Recueil, str. I-3879, točka 12) in v zadevi González Sánchez (C‑183/00, Recueil, str. I-3901,
         točka 25) presodilo, da je pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, ki ga imajo države članice za urejanje odgovornosti
         za proizvode z napako, v celoti določeno s samo Direktivo in ga je treba izluščiti iz njenega besedila, cilja in zgradbe.

      23      Po preučitvi teh meril je Sodišče presodilo, da je cilj Direktive glede vprašanj, ki jih ureja, doseči popolno uskladitev
         zakonskih in drugih predpisov držav članic (zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Franciji, točka 24, in Komisija proti Grčiji,
         točka 20).

      24      V tem postopku oškodovanca in danska vlada zatrjujejo, da Direktiva ne izvaja popolne uskladitve odgovornosti za proizvode
         z napako, ampak samo odgovornost proizvajalca za proizvode z napako. Opirajo se na besedilo členov 1 in 3 Direktive in navajajo,
         da zadnji ne ureja odgovornosti dobavitelja in da državam članicam pušča pooblastilo za odločanje po prostem preudarku glede
         opredelitve kroga odgovornih oseb.

      25      Člen 1 Direktive določa odgovornost za škodo, ki jo povzroči napaka na proizvodu, in to odgovornost nalaga proizvajalcu tega
         proizvoda.

      26      Pojme „škoda“, „napaka“ in „proizvod“ opredeljujejo členi 9, 6 in 2 Direktive. Pojem „proizvajalec“ opredeljuje člen 3 Direktive.
         V skladu z odstavkom 1 tega člena je to proizvajalec proizvoda. Odstavek 2 tega člena v pojem „proizvajalca“ vključuje uvoznika
         proizvoda v Skupnost. V skladu s členom 3(3) Direktive se, če proizvajalca proizvoda ni mogoče identificirati, vsak dobavitelj
         proizvoda šteje za proizvajalca, razen če v razumnem času obvesti oškodovanca o identiteti osebe, ki mu je proizvod dobavila.

      27      Razlogi, zakaj je bilo primerno ohraniti odgovornost proizvajalca, so pojasnjeni v členu 1(e) obrazložitvenega memoranduma
         predloga Direktive (dokument COM (76) 372 končni (UL C 241, str. 9)), na katerega se je sklicevala danska vlada. Te razloge,
         ki se nanašajo na člena 1 in 2 omenjenega predloga, ki sta brez vsebinskih sprememb postala člena 1 in 3 Direktive, je mogoče
         povzeti, kot sledi v nadaljevanju.

      28      Čeprav je treba priznati, da bi možnost vzpostavitve odgovornosti dobavitelja za proizvod z napako v skladu s podrobnimi pravili
         iz Direktive olajšala sodne postopke, ki bi jih sprožili oškodovanci, bi ta možnost imela hude posledice, saj bi to, da bi
         se bili vsi dobavitelji prisiljeni zavarovati proti takšni odgovornosti, občutno podražilo proizvode. Poleg tega bi taka možnost
         pripeljala do podvajanja tožb, saj bi dobavitelj tožil svojega dobavitelja in tako vse do proizvajalca. Ker se v večini primerov
         dobavitelj omeji na prodajo proizvoda, kakršnega je sam kupil, in ker ima samo proizvajalec možnost vplivati na kakovost proizvoda,
         je primerno, da se odgovornost za proizvod z napako veže na proizvajalca.

      29      Iz navedenega izhaja, da je po pretehtanju vlog različnih tržnih udeležencev, ki sodelujejo v proizvodni in tržni verigi,
         prevladala odločitev, da se v pravni ureditvi, ki jo vzpostavlja Direktiva, odgovornost za škodo, nastalo zaradi proizvodov
         z napako, naloži načeloma proizvajalcu in samo v nekaterih omejenih primerih uvozniku ali dobavitelju.

      30      V nasprotju s trditvami oškodovancev in danske vlade se člena 1 in 3 Direktive torej ne omejujeta na ureditev odgovornosti
         proizvajalca proizvoda z napako, ampak med poklicnimi subjekti, ki so sodelovali v postopku proizvodnje in trženja, določata
         tistega, ki bo moral prevzeti odgovornost, ki jo vzpostavlja Direktiva.

       Prenos objektivne odgovornosti proizvajalca na podlagi Direktive na dobavitelja
      31      Predložitveno sodišče s prvim sklopom vprašanj sprašuje, ali je treba Direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu
         pravilu, po katerem dobavitelj proizvoda neomejeno odgovarja za objektivno odgovornost, ki jo Direktiva vzpostavlja in nalaga
         proizvajalcu.

      32      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da krog odgovornih oseb, proti katerim ima oškodovanec pravico vložiti tožbo na podlagi
         ureditve odgovornosti iz Direktive, določata njena člena 1 in 3 (glej točki 29 in 30 te sodbe).

      33      Ker je cilj Direktive, kot je bilo navedeno v točki 23 te sodbe, doseči popolno uskladitev glede vprašanj, ki jih ureja, je
         seznam odgovornih oseb iz členov 1 in 3 Direktive treba šteti za izčrpnega.

      34      Člen 3(3) Direktive določa odgovornost dobavitelja, samo če proizvajalca proizvoda ni mogoče identificirati. S tem, ko je
         v členu 10 Zakona št. 371 določil, da dobavitelj proizvoda za proizvode z napako odgovarja neposredno oškodovancem, je danski
         zakonodajalec torej krog odgovornih oseb, proti katerim ima oškodovanec pravico vložiti tožbo na podlagi ureditve odgovornosti
         iz Direktive, razširil čez meje, ki jih je določila Direktiva.

      35      Danska vlada je navedla, da nacionalna zakonodaja dobavitelju ne nalaga samostojne odgovornosti, saj ta proti oškodovancem
         odgovarja le, če je lahko odgovoren proizvajalec, proti kateremu ima regresni zahtevek. Položaj dobavitelja naj bi bil tako
         podoben solidarnemu poroštvu.

      36      Ta element ni odločilen. Čeprav ureditev iz nacionalne zakonodaje dobavitelju nalaga odgovornost, ki je po mnenju zakonodajalca
         Skupnosti neutemeljena (glej točko 28 te sodbe), je njena posledica množitev izpodbijanj, ravno to, kar direktna tožba, ki
         jo ima pod pogoji iz člena 3 te direktive proti proizvajalcu oškodovanec, želi preprečiti (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Franciji, točka 40, in točko 28 te sodbe).

      37      Iz navedenega izhaja, da je Direktivo treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu pravilu, po katerem dobavitelj proizvoda
         neomejeno odgovarja za odgovornost proizvajalca iz Direktive.

      38      Vendar danska vlada zatrjuje, da bi člen 13 Direktive, po katerem Direktiva ne vpliva na pravice, ki jih lahko ima oškodovanec
         na podlagi predpisov o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti, lahko bil zakonska podlaga za razširitev odgovornosti, ki je
         z ureditvijo v Direktivi vzpostavljena za proizvajalca, na dobavitelja.

      39      V zvezi s tem je treba opomniti, da je Sodišče v zgoraj navedenih sodbah Komisija proti Franciji (točka 21), v zadevi Komisija
         proti Grčiji (točka 17) in v zadevi González Sánchez (točka 30) po preučitvi besedila, cilja in zgradbe Direktive presodilo,
         da se njenega člena 13 ne sme razlagati tako, da državam članicam pušča možnost ohranitve splošne ureditve odgovornosti za
         proizvode z napako, ki bi bila drugačna od ureditve omenjene direktive.

      40      Danska vlada želi, da bi se to sodno prakso ponovno preučilo v smislu izjave o členih 3 in 1[3] iz točke 2 zgoraj navedenega
         zapisnika z zasedanja Sveta ministrov z dne 25. julija 1985, v skladu s katero ta člena ne nasprotujeta temu, da vsaka država
         članica v svoji nacionalni zakonodaji določi pravila o odgovornosti posrednikov.

      41      V zagovor ohranitve nacionalnega pravila, po katerem dobavitelj odgovarja za odgovornost proizvajalca, ki ga je razvila sodna
         praksa pred začetkom veljavnosti Direktive in ki ga je zakon o prenosu Direktive zgolj potrdil, danska vlada navaja tudi izjavo
         iz točke 16 omenjenega zapisnika, kjer je Svet izrazil „željo, da države članice, ki trenutno uporabljajo določbe, ki so varstvu
         potrošnikov bolj naklonjene kot določbe Direktive, ne bodo izkoristile možnosti, ki jih ponuja Direktiva za znižanja ravni
         tega varstva.“

      42      V zvezi s tem je treba najprej opomniti, da se izjave iz zapisnika Sveta, če ni povzeta v besedilo določbe sekundarne zakonodaje,
         ne sme navajati za razlago omenjene določbe (glej med drugim sodbi z dne 26. februarja 1991 v zadevi Antonissen, C-292/89,
         Recueil, str. I-745, točka 18, in z dne 8. junija 2000 v zadevi Epson Europe, C-375/98, Recueil, str. I-4243, točka 26).

      43      Dalje, izjavi, na kateri se sklicuje danska vlada, ne moreta upravičevati, v nasprotju z besedilom in zgradbo besedila, spremembe
         kroga odgovornih oseb, ki ga določa Direktiva. Predvsem se nanju ne more sklicevati, da bi se državam članicam dopustil prenos
         odgovornosti, ki jo Direktiva vzpostavlja in nalaga proizvajalcu, na dobavitelja zunaj omejitev iz člena 3(3).

      44      Glede trditve danske vlade, da je posledica take razlage Direktive na Danskem znižanje ravni varstva potrošnikov, je treba
         poudariti, da je morebitna raztegnitev odgovornosti, ki jo vzpostavlja Direktiva, na dobavitelje v pristojnosti zakonodajalca
         Skupnosti, ki po potrebi spremeni obravnavane določbe.

      45      V teh okoliščinah je na prvi sklop vprašanj predložitvenega sodišča treba odgovoriti, da je Direktivo treba razlagati tako,
         da nasprotuje nacionalnemu pravilu, po katerem ima dobavitelj, razen v taksativno naštetih primerih iz njenega člena 3(3),
         objektivno odgovornost, ki jo Direktiva vzpostavlja in nalaga proizvajalcu.

       Prenos krivdne odgovornosti proizvajalca na dobavitelja
      46      Predložitveno sodišče z drugim sklopom vprašanj v bistvu sprašuje, ali Direktiva nasprotuje nacionalnemu pravilu, po katerem
         dobavitelj za škodo, ki jo povzroči napaka proizvoda, neomejeno odgovarja za krivdno odgovornost proizvajalca.

      47      V zvezi s tem je treba opomniti, da je v zgoraj navedenih sodbah Komisija proti Franciji (točka 22), Komisija proti Grčiji
         (točka 18) in González Sánchez (točka 31) Sodišče presodilo, da je treba člen 13 razlagati tako, da ureditev iz Direktive
         ne izključuje uporabe drugih ureditev pogodbene ali nepogodbene odgovornosti, če te temeljijo na različnih podlagah, kot na
         primer na garanciji za skrite napake ali na krivdi.

      48      V teh okoliščinah je na drugi sklop vprašanj predložitvenega sodišča treba odgovoriti, da je Direktivo treba razlagati tako,
         da ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, po katerem dobavitelj neomejeno odgovarja za krivdno odgovornost proizvajalca.

       Omejitev časovnih učinkov sodbe
      49      Oškodovanca in danska vlada so Sodišču predlagali, naj v primeru, da ne bo sprejelo njihove razlage Direktive, omeji časovne
         učinke svoje sodbe. V podporo svojemu predlogu so med drugim navedli hude posledice za pravno varnost in finančni vpliv, ki
         bi jih sodba lahko imela za oškodovance v veliko sporih o odgovornosti za proizvode z napako, rešenih po začetku veljavnosti
         Direktive.

      50      V skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila prava Skupnosti, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti
         na podlagi člena 234 ES, po potrebi pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, tako kot bi se moralo razumeti
         in uporabljati od začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodnik pravilo, za katerega je veljala taka razlaga, lahko in
         mora uporabiti tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je Sodišče odločilo o predlogu za sprejem predhodne
         odločbe, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi omenjenega pravila pristojnemu sodišču (glej zlasti
         sodbe z dne 2. februarja 1988 v zadevi Blaizot, 24/86, Recueil, str. 379, točka 27, in z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman,
         C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 141).

      51      V zvezi s tem je treba opomniti, da sme Sodišče le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistven del
         pravnega reda Skupnosti, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je samo razložilo, z
         namenom izpodbijanja pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena dva bistvena
         pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih in nevarnost resnih motenj (glej zlasti sodbi z dne 28. septembra 1994 v zadevi
         Vroege, C-57/93, Recueil, str. I-4541, točka 21, in z dne 12. oktobra 2000 v zadevi Cooke, C-372/98, Recueil, str. I-8683,
         točka 42).

      52      Vendar je treba navesti, da je danski zakonodajalec v členu 11(3) Zakona št. 371 uporabil mehanizem regresne tožbe, ki ga
         pozna večina pravnih sistemov, in predvidel, da dobavitelj proizvoda, ki je oškodovancu povrnil škodo, nastalo zaradi proizvoda
         z napako, vstopi v njegove pravice.

      53      V teh okoliščinah, ne da bi bilo pri tem treba preučiti vprašanje, ali bi dobavitelj lahko bil upravičen do tožbe proti oškodovancu,
         ki mu je bila že predhodno poravnana škoda, niti da bi se bilo treba spraševati o dobri veri zainteresiranih, ni mogoče ugoditi
         predlogu oškodovancev in danske vlade, ki niso predložili nobenega drugega elementa, ki bi lahko podprl njihove trditve, da
         bi ta sodba, če njeni časovni učinki ne bi bili omejeni, povzročila resne motnje.

       Stroški
      54      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Direktivo Sveta št. 85/374/EGS z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo
            za proizvode z napako je treba razlagati tako, da:
      –        nasprotuje nacionalnemu pravilu, po katerem ima dobavitelj, razen v primerih, ki so taksativno našteti v členu 3(3) Direktive,
            objektivno odgovornost, ki jo Direktiva vzpostavlja in nalaga proizvajalcu;
      –        ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, po katerem dobavitelj neomejeno odgovarja za krivdno odgovornost proizvajalca.
      Podpisi
      * Jezik postopka: danščina.