title: Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 8. julija 2015.#Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Figurativna znamka Skupnosti REDROCK – Prejšnje nacionalne besedne znamke ROCK, KEPROCK, FLEXIROCK, FORMROCK, FLOOR-ROCK, TERMAROCK, KLIMAROCK, SPEEDROCK, DUROCK, SPLITROCK, PLANAROCK, TOPROCK, KLEMMROCK, FIXROCK, SONOROCK PLUS, VARIROCK, SONOROCK in MASTERROCK – Relativni razlog za zavrnitev – Člen 8(1)(b) in člen 53(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-548/12.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (deveti senat)
      z dne 8. julija 2015 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek za ugotovitev ničnosti — Figurativna znamka Skupnosti REDROCK — Prejšnje nacionalne besedne znamke ROCK, KEPROCK, FLEXIROCK, FORMROCK, FLOOR-ROCK, TERMAROCK, KLIMAROCK, SPEEDROCK, DUROCK, SPLITROCK, PLANAROCK, TOPROCK, KLEMMROCK, FIXROCK, SONOROCK PLUS, VARIROCK, SONOROCK in MASTERROCK — Relativni razlog za zavrnitev — Člen 8(1)(b) in člen 53(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      V zadevi T‑548/12,

         Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG s sedežem v Gladbecku (Nemčija), ki jo zastopa J. Krenzel, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopajo V. Mahelka, P. Geroulakos in M. Rajh, agenti,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Redrock Construction s.r.o. s sedežem v Pragi (Češka republika), ki jo zastopa D. Krofta, odvetnik,
      zaradi tožbe, vložene zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 16. oktobra 2012 (zadeva R 1596/2011‑4), v zvezi s postopkom za razglasitev ničnosti med družbama Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG in Redrock Construction s.r.o.,
      SPLOŠNO SODIŠČE (deveti senat),
      v sestavi G. Berardis, predsednik, O. Czúcz (poročevalec) in A. Popescu, sodnika,
      sodni tajnik: I. Drăgan, administrator,
      na podlagi tožbe, v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložene 18. decembra 2012,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 14. maja 2013,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenient v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 16. aprila 2013,
      na podlagi replike, v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložene 21. avgusta 2013,
      na podlagi obravnave z dne 12. novembra 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Intervenientka, družba Redrock Construction s.r.o., je 20. maja 2004 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomestila jo je Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

               2

               Znamka, katere registracija se je zahtevala, je ta figurativni znak:

               3

               Proizvodi in storitve, za katere je bila prijavljena registracija sporne znamke, spadajo v razrede 1, 2, 17, 19 in 37 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega od razredov ustrezajo naslednjim opisom:

                        —

                        razred 1: „Kemični proizvodi za industrijo; kiti, vključeni v ta razred; pomožna kemična sredstva za uporabo v proizvodnji; sintetične smole; nepredelane umetne smole; epoksidne smole; kemične spojine za industrijske namene; lepila za uporabo v industriji;sredstva za konzervacijo cementa, z izjemo barv in olj; kemična polnila in reagenti“;

                        —

                        razred 2: „Premazi (barvni) in pomožna sredstva za premaze; barve; praškaste barve in polnila; premazi, laki; naravna, nepredelana smola; kiti, vključeni v ta razred;sredstva za zaščito proti koroziji; razredčila za lake in barve“;

                        —

                        razred 17: „Tesnilni in izolacijski materiali; polnilni kiti; izolacijske mase“;

                        —

                        razred 19: „Gradbeni materiali, nekovinski; beton; malta; cement; ometi; mavec (gradbeni materiali); cementne mešanice; ometi za uporabo v gradbeništvu; materiali za gradnjo cest, nekovinski; podi, nekovinski; materiali za izgradnjo odvoda vlage, nekovinski; sestavine za polaganje podov; gradbeni les“;

                        —

                        razred 37: „Gradbeništvo; gradnja stavb; informacije v zvezi z gradbeništvom;popravila in inštalacije; svetovanje v gradbeništvu“.

               4

               Zadevni znak je bil 5. marca 2010 pod številko 3866365 registriran kot znamka skupnosti (v nadaljevanju: sporna znamka) zlasti za zgoraj navedene proizvode in storitve.

               5

               Tožeča stranka, družba Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG, je 6. aprila 2010 zoper sporno znamko na podlagi člena 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(1)(b) navedene uredbe vložila zahtevo za razglasitev ničnosti.

               6

               Zahteva za razglasitev ničnosti je temeljila na naslednjih znamkah:

                        —

                        prejšnja besedna znamka ROCK, registrirana v Nemčiji 24. marca 2003 pod številko 30229274, za proizvode in storitve iz razredov 1, od 6 do 8, 17, 19, 37 in 42,

                        —

                        prejšnja besedna znamka KEPROCK, registrirana v Nemčiji 30. maja 2003 pod številko 30312115, za proizvode in storitve iz naslednjih razredov:

                                 —

                                 razred 17: „Proizvodi iz mineralne volne v obliki listov, preprog, mineralnih klobučevin, plošč, listnatih preprog, listnatih plošč in vlitih elementov, zgoraj navedeni proizvodi, ki so prevlečeni s polimernimi snovmi na eni ali obeh straneh in/ali ki so prevlečeni z vodnim steklom in/ali s hidravličnimi vezivnimi sredstvi in/ali na podlagi umetnih smol, z ali brez polnil in/ali barvnih pigmentov, vsi proizvodi namenjeni toplotni in zvočni izolaciji, zlasti elementi namenjeni izolaciji streh za ravne strehe, poševne ravne strehe in nagnjene strehe; elementi za zelo nagnjene strehe, po možnosti v obliki plošč“;

                                 —

                                 razred 19: „Proizvodi iz mineralne volne v obliki mreže, preprog, klobučevin, plošč, listnatih preprog, listnatih plošč in vlitih elementov; zvočno izolacijske plošče za suhe tlake in obrnjene strešne plošče iz mineralnih vlaken, zgoraj navedeni proizvodi, ki so prevlečeni s polimernimi snovmi na eni ali obeh straneh in/ali ki so prevlečeni z vodnim steklom in/ali s hidravličnimi vezivnimi sredstvi in/ali na podlagi umetnih smol, z ali brez polnil in/ali barvnih pigmentov, vsi proizvodi namenjeni požarni varnosti in/ali kot gradbeni materiali, zlasti elementi namenjeni izolaciji streh za ravne strehe, poševne strehe in nagnjene strehe; elementi za zelo nagnjene strehe, po možnosti v obliki plošč“;

                                 —

                                 razred 37: „Stavbni in gradbeni sektor; instalacijska dela, zlasti termoizolacijska dela in/ali zvočnoizolacijska dela na strehah; instalacija elementov požarne varnosti, zlasti na strehah“;

                        —

                        prejšnja besedna znamka FLEXIROCK, registrirana v Nemčiji 21. septembra 1994 pod številko 2078534, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka FORMROCK, registrirana v Nemčiji 21. septembra 1994 pod številko 2078535, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka FLOOR-ROCK, registrirana v Nemčiji 6. oktobra 1994 pod številko 2079579, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka TERMAROCK, registrirana v Nemčiji 18. septembra 1995 pod številko 39502727, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka KLIMAROCK, registrirana v Nemčiji 7. maja 1996 pod številko 39517348, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka SPEEDROCK, registrirana v Nemčiji 21. maja 1996 pod številko 39543868, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka DUROCK, registrirana v Nemčiji 11. junija 1996 pod številko 39551027, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka SPLITROCK, registrirana v Nemčiji 23. maja 1996 pod številko 39605619, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka PLANAROCK, registrirana v Nemčiji 17. decembra 1996 pod številko 39644214, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka TOPROCK, registrirana v Nemčiji 23. aprila 1997 pod številko 39707589, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka KLEMMROCK, registrirana v Nemčiji 10. oktobra 1997 pod številko 39737546, za proizvode iz razredov 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka FIXROCK, registrirana v Nemčiji 23. avgusta 1999 pod številko 39920622, za proizvode iz razredov 6, 17 in 19;

                        —

                        prejšnja besedna znamka SONOROCK PLUS, registrirana v Nemčiji 11. februarja 2002 pod številko 30166175, za proizvode in storitve iz razredov 17, 19 in 37;

                        —

                        prejšnja besedna znamka VARIROCK, registrirana v Nemčiji 11. februarja 2002 pod številko 30166176, za proizvode in storitve iz razredov 17, 19 in 37;

                        —

                        prejšnja besedna znamka SONOROCK, registrirana v Nemčiji 11. februarja 2002 pod številko 30166177, za proizvode in storitve iz razredov 17, 19 in 37;

                        —

                        prejšnja besedna znamka MASTERROCK, registrirana v Nemčiji 9. julija 2002 pod številko 30212141, za proizvode in storitve iz razredov 17, 19 in 37.

               7

               Zahteva za razglasitev ničnosti je temeljila na vseh proizvodih in storitvah, ki jih označujejo prejšnje znamke in je bila vložena zoper vse proizvode in storitve, navedene v točki 3, ki jih označuje sporna znamka.

               8

               Oddelek za izbris je z odločbo z dne 12. julija 2011 zavrnil zahtevo tožeče stranke za razglasitev ničnosti. Menil je, da so bili proizvodi in storitve označeni z nasprotujočimi si znaki enaki ali podobni. Kar zadeva element „rock“, je menilo, da je opisen za proizvode, ki jih označujejo prejšnje znamke, in da je med nasprotujočimi si znaki obstajala določena stopnja podobnosti. Ob upoštevanju visoke stopnje pozornosti upoštevne javnosti pa je ugotovil neobstoj verjetnosti zmede, kar zadeva vse prejšnje znamke. Nazadnje je zavrnil trditev tožeče stranke, ki se nanaša na domneven obstoj družine znamk.

               9

               Tožeča stranka je 3. avgusta 2011 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za izbris.

               10

               Odbor za pritožbe je z odločbo z dne 16. oktobra 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) potrdil odločbo oddelka za izbris. V zvezi z zahtevo za razglasitev ničnosti, ki temelji na prejšnji znamki ROCK, je poudaril, da je Splošno sodišče pravnomočno ugotovilo neobstoj verjetnosti zmede s sodbo z dne 13. oktobra 2009, Deutsche Rockwool Mineralwoll/UUNT – Redrock Construction (REDROCK) (T‑146/08, EU:T:2009:398). Kar zadeva zahtevo za razglasitev ničnosti, ki temelji na prejšnji znamki KEPROCK, je odbor za pritožbe menil, da je bila stopnja pozornosti upoštevne javnosti visoka, da so bili proizvodi, ki jih označuje sporna znamka, ki spadajo v razreda 1 in 2 ter stavbni les iz razreda 19 različni, medtem ko so bili drugi sporni proizvodi in druge sporne storitve delno enaki in delno podobni proizvodom in storitvam, ki jih označuje znamka KEPROCK. Poleg tega so imeli nasprotujoči si znaki vidno podobnost, ki je nižja od povprečne, ter povprečno fonetično podobnost, niso pa bili pomensko podobni. Nazadnje, skupni element „rock“ je imel le šibek razlikovalni učinek. Zato ni obstajala verjetnost zmede. Odbor za pritožbe je menil, da je bila verjetnost zmede – v bistvu iz enakih razlogov – izključena tudi v zvezi z drugimi prejšnjimi znamkami. Poleg tega je menil, da v obravnavanem primeru ni bilo mogoče uporabiti okrepljenega varstva priznanega družinam znamk.

         Predlogi strank

               11

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razveljavi;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               12

               UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               13

               Tožeča stranka v utemeljitev svoje tožbe navaja le en tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev členov 8(1)(b) in 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009.

               14

               V skladu s tema členoma se znamka Skupnosti razglasi za nično na zahtevo imetnika, če zaradi njene enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in zaradi enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih znamki označujeta, obstaja verjetnost zmede v javnosti na območju, na katerem je varovana prejšnja znamka. Verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko. Poleg tega je treba v skladu s členom 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 207/2009 za prejšnje znamke šteti znamke, registrirane v državi članici, z datumom zahteve za registracijo, ki je pred datumom zahteve za registracijo znamke Skupnosti.

               15

               V skladu z ustaljeno sodno prakso obstaja verjetnost zmede, ko bi javnost utegnila verjeti, da zadevni proizvodi ali storitve izhajajo iz istega podjetja ali v določenem primeru iz gospodarsko povezanih podjetij. Verjetnost zmede je treba presojati celovito, po tem, kako upoštevna javnost zazna znake in zadevne proizvode ali storitve, in ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v obravnavani zadevi, predvsem medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov in med podobnostjo označenih proizvodov ali storitev (sodbi z dne 9. julija 2003, Laboratorios RTB/UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, EU:T:2003:199, točke od 30 do 33, in z dne 7. novembra 2013, Three-N-Products/UUNT – Munindra (AYUR), T‑63/13, EU:T:2013:583, točka 14).

               16

               V obravnavanem primeru je treba opozoriti, da je v zgoraj v točki 10 navedeni sodbi REDROCK (EU:T:2009:398) Splošno sodišče ugotovilo neobstoj verjetnosti zmede med znakoma ROCK in REDROCK. Te ugotovitve tožeča stranka ne izpodbija in je poleg tega postala pravnomočna. Zato je treba presojati verjetnost zmede med znakom REDROCK in ostalimi prejšnjimi znamkami.

               17

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da so se tako pred UUNT kot pred Splošnim sodiščem trditve tožeče stranke nanašale na verjetnost zmede med znakom REDROCK in prejšnjo znamko KEPROCK ter da se je ta osredotočila na proizvode, ki jih označujejo prejšnje znamke, in ki so izdelani predvsem iz mineralne volne, ne da bi navedla ločene trditve glede storitev, ki jih označujejo te znamke.

         Upoštevna javnost

               18

               V skladu s sodno prakso se glede pozornosti upoštevne javnosti za celovito presojo verjetnosti zmede šteje, da je povprečen potrošnik zadevnih izdelkov in prejemnik storitev normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da se lahko pozornost povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih izdelkov ali storitev (glej sodbo z dne 13. februarja 2007, Mundipharma/UUNT – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, ZOdl., EU:T:2007:46, točka 42 in navedena sodna praksa).

               19

               Odbor za pritožbe je v obravnavanem primeru menil, da je bilo upoštevno ozemlje Nemčija, država registracije in zaščite prejšnjih znamk, in da so upoštevno javnost tvorili strokovnjaki gradbenega sektorja in včasih povprečni potrošniki, ki so dobro obveščeni na področju gradnje in ki so zadevne proizvode kupovali v trgovinah z gradbenim materialom. Presodil je, da bi bila stopnja pozornosti javnosti ob nakupu povečana zaradi cene ali pričakovanega roka trajanja zadevnih proizvodov.

               20

               Tožeča stranka te ugotovitve ne izpodbija.

               21

               Poudariti je treba, da zadevni proizvodi, ki so povečini gradbeni materiali, niso namenjeni vsakodnevni uporabi povprečnih potrošnikov. Njihova posebna narava zahteva natančno in preudarno izbiro, ne glede na ceno in količino prodanih proizvodov. Poleg tega dejstvo, da določene vrste proizvodov potrošnik ne kupuje redno, kaže na to, da je stopnja njegove pozornosti velika. Dodati je treba, da je del zadevnih proizvodov sicer dostopen splošni javnosti, vendar redko prihaja do nakupov enostavnih potrošnikov, ki to nalogo običajno zaupajo strokovnjaku ali se posvetujejo s potrošniki, katerih znanje na tem področju je nadpovprečno (glej v tem smislu zgoraj v točki 10 navedeno sodbo REDROCK, EU:T:2009:398, točki 45 in 46).

               22

               Dodati je treba, da so poznavanje lastnosti, kakovosti in poslovni vir gradbenih materialov še toliko bolj pomembni za upoštevno javnost, ker se te proizvode – potem ko so enkrat vgrajeni v nepremičnino – pogosto lahko nadomesti le z zelo velikimi stroški. Poleg tega lahko njihova slaba kvaliteta povzroči škodo na nepremičnini, zaradi česar je lahko potreben drag poseg. Iz teh razlogov je razumljivo pričakovati, da tudi povprečen potrošnik, ki ne zaupa naloge izbire teh proizvodov strokovnjaku, v zvezi z zadevnimi proizvodi išče podatke po spletu in se vsekakor zanima za izvor in istovetnost proizvajalca teh proizvodov.

               23

               Enako velja, kar zadeva gradbene storitve iz razreda 37, pri izbiri katerih pride do natančne in preudarne selekcije ter visoke stopnje previdnosti upoštevne javnosti.

               24

               Zato je treba šteti, da stopnja pozornosti upoštevne javnosti posebej visoka (glej v tem smislu zgoraj v točki 10 navedeno sodbo REDROCK, EU:T:2009:398, točka 47).

         Primerjava proizvodov in storitev, ki jih označujeta znamki REDROCK in KEPROCK

               25

               Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi ocenil, da so bili proizvodi, ki jih označuje sporna znamka in ki spadajo v razreda 1 in 2 ter stavbni les iz razreda 19, različni, medtem ko so bili drugi proizvodi in druge storitve delno enaki in delno podobni proizvodom in storitvam, ki jih označuje znamka KEPROCK.

               26

               Tožeča stranka to presojo izpodbija. Trdi, da so proizvodi, ki jih označuje sporna znamka in ki spadajo v razreda 1 in 2, namenjeni enaki uporabi kot proizvodi, ki jih označuje znamka KEPROCK in spadajo v razreda 17 in 19 ali lahko te proizvode dopolnjujejo. Poleg tega naj bi bile tudi distribucijske poti enake. Zato naj bi bili navedeni proizvodi podobni. Poleg tega ocenjuje, da „tesnilni materiali“, ki jih označuje sporna znamka in spadajo v razred 17, niso le podobni izolacijskim masam, ki so označene z znamko KEPROCK in spadajo v razreda 17 in 19, temveč celo zelo podobni.

               27

               Ugotoviti je treba, da so v skladu z izpodbijano odločbo „Tesnilni in izolacijski materiali; polnilni kiti; izolacijske mase“ iz razreda 17, ki so označeni s sporno znamko, enaki „vs[em] proizvod[om,] namenjeni[m] toplotni in zvočni izolaciji“, iz istega razreda, ki jih označuje znamka KEPROCK. Odbor za pritožbe je poleg tega menil, da so „Gradbeni materiali, nekovinski“ iz razreda 19, ki so označeni s sporno znamko, enaki gradbenim materialom iz istega razreda, ki so označeni z znamko KEPROCK. Nazadnje, odbor za pritožbe je menil, da so bile gradbene storitve, ki so označene z zadevnimi znaki in spadajo v razred 37, povsem enake.

               28

               Menil je, da kljub enakosti teh proizvodov in teh storitev, ki so označeni z nasprotujočima si znakoma, ni bilo verjetnosti zmede.

               29

               Zato je treba najprej preveriti, ali bi lahko odbor za pritožbe veljavno ugotovil neobstoj verjetnosti zmede kar zadeva proizvode in storitve, ki so označeni z nasprotujočima si znakoma, za katera je odbor menil, da sta enaka. Če bi bila namreč takšna ugotovitev v izpodbijani odločbi veljavna, bi bil preizkus stopnje podobnosti drugih proizvodov in drugih storitev nepotreben.

               30

               Splošno sodišče torej meni, da bi bilo treba najprej preučiti podobnost znakov REDROCK in KEPROCK.

         Primerjava znakov REDROCK in KEPROCK

               31

               Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je napačno presodil podobnost znakov REDROCK in KEPROCK ter opisnost elementa „rock“ v okviru proizvodov gradbenega sektorja.

               32

               Treba je navesti, da mora celovita presoja verjetnosti zmede, kar zadeva vidno, fonetično ali pomensko podobnost nasprotujočih si znakov, temeljiti na celotnem vtisu, ki ga ti ustvarjajo, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in prevladujoče elemente. Zaznava znamk, ki jo ima povprečni potrošnik glede zadevnih proizvodov ali storitev, ima glavno vlogo pri celoviti presoji navedene verjetnosti. Povprečni potrošnik v zvezi s tem navadno zaznava znamko kot celoto in ne preverja posameznih podrobnosti (glej sodbo z dne 12. junija 2007, UUNT/Shaker, C‑334/05 P, ZOdl., EU:C:2007:333, točka 35 in navedena sodna praksa).

               33

               Presoja podobnosti med znamkama se ne more omejiti samo na upoštevanje enega sestavnega dela sestavljene znamke in njegovega primerjanja z drugo znamko. Nasprotno, opraviti je treba primerjavo s preučitvijo zadevnih znamk, upoštevajoč vsako kot celoto, kar ne izključuje, da lahko v celotnem vtisu, ki ga v spominu upoštevne javnosti ustvari sestavljena znamka, v nekaterih okoliščinah prevlada en ali več njenih sestavnih delov (glej zgoraj v točki 32 navedeno sodbo UUNT/Shaker, EU:C:2007:333, točka 41 in navedena sodna praksa). Presojo podobnosti samo na podlagi prevladujočega elementa je mogoče opraviti, le če je mogoče vse preostale elemente znamke zanemariti (zgoraj v točki 32 navedena sodba UUNT/Shaker, EU:C:2007:333, točka 42, in sodba z dne 20. septembra 2007, Nestlé/UUNT, C‑193/06 P, EU:C:2007:539, točka 42). To bi se lahko zgodilo zlasti, če bi ta del na podobi znamke, ki se je upoštevna javnost spomni, prevladoval, tako da se pri celotnem vtisu znamke drugi deli lahko zanemarijo (zgoraj navedena sodba Nestlé/UUNT, EU:C:2007:539, točka 43).

         Uvodne ugotovitve

               34

               V skladu s sodno prakso je treba za presojo razlikovalnega učinka elementa, ki sestavlja znamko, presoditi, kako veliko ali malo lahko ta element prispeva k možnosti, da se proizvodi ali storitve, za katere je bila znamka registrirana, opredelijo, kot da izvirajo iz določenega podjetja, in jih tako razlikuje od proizvodov ali storitev drugih podjetij. Ob tej presoji je treba upoštevati predvsem pomembne lastnosti zadevnega elementa ter to, ali je znamka opisna za proizvode, za katere je bila registrirana (sodbi z dne 13. junija 2006, Inex/UUNT – Wiseman (Représentation d’une peau de vache), T‑153/03, ZOdl., EU:T:2006:157, točka 35, in z dne 27. februarja 2008, Citigroup/UUNT – Link Interchange Network (WORLDLINK), T‑325/04, EU:T:2008:51, točka 66).

               35

               V obravnavanem primeru je odbor za pritožbe v okviru vizualne primerjave ocenil, da je upoštevna javnost element „rock“ razumela kot besedo, nasprotujoča si znaka pa je preučil v celoti. Kar zadeva fonetično primerjavo, je odbor za pritožbe ugotovil, da naj bi upoštevna javnost znak REDROCK zaznala kot angleško besedo, sestavljeno iz besed osnovnega besedišča, medtem ko naj bi znamko KEPROCK zaznala kot izmišljen izraz. Dalje, po njegovem mnenju bodo s pomenskega vidika upoštevni nemški potrošniki takoj zaznali pomen dveh besed angleškega besedišča, ki tvorita znamko REDROCK. Poleg tega bi ob upoštevanju zadevnih proizvodov in storitev element „rock“ povezovali z nemškimi izrazi besede „kamen“, in sicer „Fels“ in „Stein“, tako da naj bi imel navedeni element šibek razlikovalni učinek. Poleg tega je odbor za pritožbe menil, da kombinacija črk „kep“ ne v angleščini ne v nemščini nima smisla. Po mnenju odbora javnost zato nima razloga za analizo znamke KEPROCK in bo to znamko zaznala kot izmišljeno besedno kombinacijo.

               36

               Prvič, tožeča stranka trdi, da upoštevna javnost šteje znamko za celoto. Tako meni, da je odbor za pritožbe napačno ločeno preučil prvi in drugi zlog nasprotujočih si znakov.

               37

               V zvezi s tem je treba poudariti, da povprečni potrošnik sicer navadno zaznava znamko kot celoto in ne preverja posameznih podrobnosti (sodba z dne 22. junija 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, EU:C:1999:323, točka 25), vendar pa to še ne pomeni, da bo, ko bo videl besedni znak, identificiral besedne elemente, ki ga spominjajo na konkretni pomen ali so podobni besedam, ki jih pozna (sodba z dne 6. oktobra 2004, Vitakraft-Werke Wührmann/UUNT – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, ZOdl., EU:T:2004:292, točka 51, in zgoraj v točki 18 navedena sodba RESPICUR, EU:T:2007:46, točka 57). Identifikacija besednih elementov, ki jih potrošnik razume, je upoštevna z vidika presoje fonetične, vizualne in konceptualne podobnosti med nasprotujočimi si znaki (glej v tem smislu sodbo z dne 25. junija 2010, MIP Metro/UUNT – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, ZOdl., EU:T:2010:256, točki 37 in 38).

               38

               Odbor za pritožbe je zato pravilno ugotovil, da bi upoštevna javnost besedni element „rock“ identificirala kot besedo tudi ob neobstoju kakršne koli vizualne delitve teh elementov in drugih elementov nasprotujočih si znakov. Tudi če namreč navedeni nemški potrošnik ne bi imel temeljitega znanja angleščine, izraz „rock“ spada med osnovne angleške besede, in tako strokovnjaki kot potrošniki bi izraz „rock“ povezovali z izrazom „kamen“ (zgoraj v točki 10 navedena sodba REDROCK, EU:T:2009:398, točka 53).

               39

               Enako velja za element „red“ sporne znamke, ki v angleščini označuje rdečo barvo, in ker spada v osnovni besednjak angleškega jezika, ga bo upoštevna javnost lahko neposredno razumela (zgoraj v točki 10 navedena sodba REDROCK, EU:T:2009:398, točka 78).

               40

               Odbor za pritožbe torej ni storil nobene napake s tem, da je štel, da bi upoštevna javnost znamko „REDROCK“ ločila na dva elementa „red“ in „rock“, in da bi element „rock“ znamke KEPROCK identificirala kot besedo, ki ima določen pomen.

               41

               Dodati je treba, da tožeča stranka v svojih trditvah v zvezi z družino znamk, katerih skupni element je beseda „rock“, priznava, da ima navedeni element določeno stopnjo samostojnosti v vseh prejšnjih znamkah, vključno z znamko KEPROCK, zato, ker po njenem mnenju ta element predstavlja serijski element, ki bi javnosti omogočal, da vse te znamke poveže s samo enim trgovskim izvorom. Tako tožeča stranka v drugem okviru ne more veljavno zanikati, da element „rock“ pomeni ločen element, ki ga upoštevna javnost lahko prepozna.

               42

               Nazadnje, iz izpodbijane odločbe jasno izhaja, da je odbor za pritožbi po identifikaciji elementa „rock“ kot besede, ki ima pomen, med primerjavo upošteval vse nasprotujoče si znake, in da je poleg tega ugotovil, da je bil znak KEPROCK kot celota, zaznan kot izmišljena besedna kombinacija na fonetični in konceptualni ravni.

               43

               Toda odboru za pritožbe nič ne preprečuje, da najprej identificira razumljive elemente nasprotujočih si znakov, presodi njihov razlikovalni učinek in nato primerja navedene znake v celoti. To je povsem v skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točkah 32 in 38. Poleg tega se za opredelitev „razlikovalnih“ in „prevladujočih“ elementov lahko zahteva presoja sposobnosti razlikovanja glede vseh delov znamke in torej opredelitev manj razlikovalnih elementov. To pa ne posega v upoštevanje celotnega vtisa, ki ga znamke ustvarijo na poznejši stopnji preizkusa.

               44

               Trditev tožeče stranke, ki se nanaša na ločen preizkus elementov, ki tvorijo nasprotujoče si znake, je treba torej zavrniti.

               45

               Drugič, spomniti je treba, da se je odbor za pritožbe v več delih izpodbijane odločbe oprl na opisni značaj elementa „rock“.

               46

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je vsaj del gradbenih materialov, ki jih označuje izpodbijana znamka in skoraj vsi proizvodi, ki jih označujejo prejšnje znamke, narejeni iz surovin na podlagi kamna, ki jih upoštevna javnost zlasti v njihovi naravni obliki hitro poveže z izrazom „rock“, tudi v smislu „skala“ ali „čer“, tako da jih ta izraz široko opisuje (zgoraj v točki 10 navedena sodba REDROCK, EU:T:2009:398, točka 54).

               47

               Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo tožeče stranke, da ima izraz „rock“ v nemščini druge pomene, in sicer ime glasbene zvrsti ter del ženske obleke. Za presojo razlikovalnega ali opisnega značaja znaka je namreč treba upoštevati pomen navedenega znaka, ki se nanaša na navedene proizvode ali opisuje eno od njihovih značilnosti (sodba z dne 23. oktobra 2003, UUNT/Wrigley, C‑191/01 P, Recueil, EU:C:2003:579, točka 32, in zgoraj v točki 10 navedena sodba REDROCK, EU:T:2009:398, točka 55).

               48

               Poleg tega izraz „rock“ v obravnavanem primeru nosi tudi poveličevalno sporočilo glede lastnosti navedenih proizvodov in storitev, ki spadajo zlasti med gradbeni material in gradbeništvo, ker ga je mogoče razumeti tako, da namiguje na trdnost in stabilnost skal ali drugih oblik kamnov. Toda izraz poveličevanja, ki se nanaša na značilnosti navedenih proizvodov ali storitev, v zvezi z njimi nima velikega notranjega razlikovalnega učinka (glej v tem smislu sodbo z dne 16. januarja 2008, Inter-Ikea/UUNT – Waibel (idea), T‑112/06, EU:T:2008:10, točka 51, in zgoraj v točki 10 navedena sodba REDROCK, EU:T:2009:398, točka 56).

               49

               Iz tega sledi, da je skupni element „rock“ zelo opisen in poveličevalen v zvezi s proizvodi in storitvami, ki jih označujejo nasprotujoči si znaki, tako da ima le šibek notranji razlikovalni učinek, kot je pravilno ugotovil odbor za pritožbe.

         Vizualna primerjava

               50

               Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi ugotovil, da sta imela znaka REDROCK in KEPROCK skupen drugi del in število črk. Kljub temu pa naj bi obstajale pomembne razlike v prvem delu znakov, ki jim javnost običajno nameni večjo pozornost, in ki naj bi tudi tvorili najbolj različna dela nasprotujočih si znamk. Skupna črka „e“ naj bi se vizualno razlikovala pri znamki REDROCK in pri znamki KEPROCK, ker naj bi imela posebno stilizacijo. Zato bi bila znaka vizualno podobna do takšne mere, ki je nižja od povprečne.

               51

               Tožeča stranka meni, da sta znamki na vizualni ravni zelo podobni. Trdi, da imajo velike črke „K“ in „R“ ter „P“ in „D“ podobno strukturo.

               52

               Poudariti je treba, da sta znamki sestavljeni iz sedmih črk in jima je skupen drugi zlog „rock“.

               53

               Kljub temu pa je treba ugotoviti, da upoštevna javnost navedeni zlog poistoveti z besedo „rock“, ki napotuje na značilnosti zadevnih proizvodov in storitev in ima le šibek razlikovalni učinek.

               54

               Poleg tega je v skladu s sodno prakso začetni del besednih elementov znamke deležen večje pozornosti potrošnika kot naslednji deli (sodba z dne 17. marca 2004, El Corte Inglés/UUNT – González Cabello in Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), T‑183/02 in T‑184/02, Recueil, EU:T:2004:79, točka 81). Poleg tega, čeprav je res, da upoštevna javnost razume tudi besedo „red“ in jo povezuje z elementom „rock“, pa je figurativni element – stiliziran prikaz velike črke „E“ v sivi barvi – v prvem delu znamke REDROCK.

               55

               Tako upoštevna javnost z vizualnega vidika nameni občutno več pozornosti začetnim delom nasprotujočih si znakov kot skupnemu elementu „rock“.

               56

               Toda, v obravnavanem primeru se začetni del nasprotujočih si znakov razlikuje v dveh črkah od treh, pri čemer je skupna le velika črka „E“. Poleg tega stilizacija navedene velike črke „E“ in uporaba sive barve še bolj oddalji vizualno podobo elementa „red“ sporne znamke od elementa „kep“ iz prejšnje znamke.

               57

               Kar zadeva domnevno podobnost velikih črk „K“ in „R“ ter „P“ in „D“ je treba ugotoviti, da bi v skladu z visoko stopnjo pozornosti upoštevne javnosti ta gotovo zaznala razliko med temi črkami, čeprav je pozorna le na nepopoln prikaz prejšnje znamke.

               58

               Zato je treba potrditi presojo odbora za pritožbe, da so zadevni znaki podobni na vizualni ravni do takšne mere, ki je nižja od povprečne, in poleg tega pojasniti, da je podobnost majhna.

         Fonetična primerjava

               59

               Kar zadeva primerjavo na fonetični ravni, v skladu z izpodbijano odločbo upoštevni nemški potrošniki dve znamki izgovarjajo v dveh zlogih. Zaporedje samoglasnikov naj bi bilo enako. Znak REDROCK naj bi bil zaznan kot angleška beseda, sestavljena iz besed osnovnega besednjaka, tako da naj bi bila znamka izgovorjena v skladu z angleškimi pravili izgovarjave. Prejšnja nemška znamka KEPROCK naj bi se zaznala kot izmišljen izraz in bi bila torej izgovorjena v skladu z nemškimi pravili izgovarjave. Čeprav se končnica izgovarja na zelo podoben način, naj bi bil različen začetek jasno opazen. Tako naj bi imeli na fonetični ravni znamki povprečno stopnjo podobnosti.

               60

               Po mnenju tožeče stranke ni nobenega praktičnega razloga, da bi nemško govoreči potrošniki sporno znamko izgovarjali v skladu z angleškimi pravili izgovarjave, pri čemer izgovarjajo prejšnjo znamko KEPROCK v skladu z nemškimi pravili izgovorjave. Povprečni potrošnik pomena elementa „rock“ ne bi razumel tako, da ustreza nemškim besedam „Fels“ ali „Gestein“. Nasprotno, nemška javnost bi besedo „rock“ povezala z enako nemško besedo, ki pomeni „krilo“, ali, če bi mislila na angleški jezik, z besedo, ki označuje glasbeno zvrst. Glede na to, da naj bi se nasprotujoča si znaka izgovarjala v skladu z nemškimi pravili izgovarjave in da naj bi bila zvočnost zvokov „r“ in „k“ ter „d“ in „p“ podobna, naj bi si bila navedena znaka s fonetičnega vidika zelo podobna.

               61

               Opozoriti je treba, da sta nasprotujoča si znaka enako dolga in da imata enako zaporedje zlogov. Drugi zlog, beseda „rock“, je prav tako skupen.

               62

               Nasprotno pa začetni del vsebuje različne soglasnike.

               63

               Poleg tega upoštevna javnost gotovo razume pomen angleških besed „red“ in „rock“. Kljub temu pa to delu potrošnikov ne preprečuje, da sporno znamko izgovarjajo v skladu z nemškimi pravili izgovarjave.

               64

               Vsekakor bi tudi ob predpostavki, da se zadevni znaki izgovarjajo v skladu z nemškimi pravili izgovarjave, razlika med zvočnostjo zvoka „r“, ki se v nemščini ne izgovarja s konico jezika, ter zvoka „k“ ostala zelo izrazita. Poleg tega jo lahko upoštevna javnost zazna, čeprav je razlika med zvočnostjo soglasnikov „d“ in „p“ nekoliko zmanjšana.

               65

               Ob upoštevanju teh ugotovitev, čeprav se kot temelj presoje upošteva nemška izgovarjava, je podobnost med zadevnima znakoma na fonetični ravni povprečna, kot je pravilno ugotovil odbor za pritožbe.

         Konceptualna primerjava

               66

               V skladu z izpodbijano odločbo bodo s konceptualni vidika upoštevni nemški potrošniki takoj zaznali pomen dveh besed osnovnega besednjaka, ki tvorita znamko REDROCK. Sporna znamka bi torej zanje pomenila kamen rdeče barve. Nasprotno pa naj začetni del znamke KEPROCK ne bi imel smisla, tako da bi bil ta zaznan kot izmišljena besedna kombinacija. Nasprotujoča si znaka naj bi se torej konceptualno razlikovala.

               67

               Opozoriti je treba, da tožeča stranka ne navaja nobene trditve v zvezi s konceptualno primerjavo.

               68

               Splošno sodišče je v zgoraj v točki 10 navedeni sodbi REDROCK (EU:T:2009:398) že presodilo, da je element „rock“, ki tvori sporno znamko, upoštevna javnost, ki je angleški pridevnik „red“ in angleški samostalnik „rock“, ki tvorita sporno znamko, razumela tako, da pomenita „kamen“, „skala“ ali „čer“. Ta element kot celota torej opisuje podobo, ki jo določa pomen teh besed (zgoraj v točki 10 navedena sodba REDROCK, EU:T:2009:398, točka 80).

               69

               Nasprotno pa znamka KEPROCK pri potrošniku ne ustvarja nobene posebne podobe, ker element „kep“ nima pomena. Tako se znak KEPROCK, čeprav upoštevna javnost elementu „rock“ daje določen pomen, kot celota zaznava kot izmišljena besedna kombinacija, ki nima nobenega posebnega pomena.

               70

               Zato je treba ugotoviti, da ni mogoče primerjati pomena znakov REDROCK in KEPROCK, tako da primerjava na konceptualni ravni v obravnavanem primeru ostaja nevtralen element.

               71

               Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da obstaja šibka podobnost med nasprotujočima si znakoma na vizualni ravni, povprečna podobnost na fonetični ravni, medtem ko je primerjava na konceptualni ravni nevtralna.

         Verjetnost zmede

               72

               Odbor za pritožbe je ugotovil, da ni verjetnosti zmede med sporno znamko in prejšnjimi znamkami.

               73

               Tožeča stranka to presojo izpodbija.

         Verjetnost zmede med znakoma REDROCK in KEPROCK

               74

               Prvič, ugotoviti je treba, da je razlikovalni učinek prejšnje znamke KEPROCK povprečen, kot je pravilno ugotovil odbor za pritožbe. Splošno sodišče namreč ugotavlja, da znak KEPROCK ni posebej inovativen ali presenetljiv, niti ni tak, da bi imel notranji razlikovalni učinek, ki je večji od običajne stopnje. Dodati je treba, da tožeča stranka ni opredelila dejavnikov, ki naj bi dokazovali, da je znamka KEPROCK bolj razlikovalna od povprečne znamke, ki nima nobenega pomena. Tožeča stranka poleg tega ne trdi, da ima znamka KEPROCK povečan razlikovalni učinek zaradi ugleda, ki ga je pridobila.

               75

               Drugič, poudariti je treba, da je stopnja pozornosti upoštevne javnosti posebej visoka ob nakupu zadevnih proizvodov in storitev in da navedena javnost želi poznati identiteto tržnega vira teh proizvodov in storitev.

               76

               Tretjič, spomniti je treba, da obstaja šibka podobnost med nasprotujočima si znakoma na vizualni ravni, povprečna podobnost na fonetični ravni, medtem ko je primerjava na konceptualni ravni nevtralna.

               77

               V zvezi s tem je treba dodati, da vizualni, fonetični ali konceptualni vidiki nasprotujočih si znakov nimajo vedno enake teže, in pri celostni presoji verjetnosti zmede je treba upoštevati lastnosti zadevnih proizvodov in analizirati objektivne okoliščine, v katerih se znamke lahko pojavljajo na trgu (sodba z dne 6. oktobra 2004, New Look/UUNT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE in NLCollection), od T‑117/03 do T‑119/03 in T‑171/03, ZOdl., EU:T:2004:293, točka 49).

               78

               Stopnja fonetične podobnosti med dvema znamkama je manjšega pomena pri proizvodih, ki se tržijo tako, da upoštevna javnost navadno ob nakupu zazna znamko, ki jih vizualno označuje (sodba z dne 14. oktobra 2003, Phillips-Van Heusen/UUNT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Recueil, EU:T:2003:264, točka 55, in zgoraj v točki 48 navedena sodba idea, EU:T:2008:10, točki 78 in 79).

               79

               Tako pa je v primeru gradbenega materiala, ki je označen z nasprotujočima si znakoma, in ki je tržen tako, da povprečnemu potrošniku omogoča, da vizualno zazna znamke na tem materialu. Prav tako je treba poudariti, da upoštevna javnost pred izbiro zadevnih proizvodov nujno preveri značilnosti teh proizvodov v trgovinah ali na spletu, saj se navedena javnost želi prepričati, da bodo uporabljeni materiali dolgotrajno opravljali svojo nalogo v stavbi, v katero so vgrajeni. Te okoliščine pomenijo tudi, da se upoštevna javnost vizualno sooči s podobo znamke, preden jo izbere.

               80

               Splošno sodišče v teh okoliščinah meni, da med znamkama REDROCK in KEPROCK, če nanju gledamo posamično, ne obstaja verjetnost zmede, niti kar zadeva proizvode, ki so označeni z znamkama in ki so enaki. Povprečen potrošnik, ki ob nakupu kaže posebej veliko stopnjo pozornosti, bo namreč zaznal razlike med znamkama in ne bo mislil, da proizvodi označeni z nasprotujočima si znakoma izhajajo iz enakega tržnega vira.

               81

               To velja tudi za storitve, ki jih označujeta znamki REDROCK in KEPROCK, v zvezi s katerimi tožeča stranka poleg tega ne navaja nobenih posebnih trditev. Nasprotujočih si znakov upoštevna javnost ne bo zamenjala iz razlogov, predstavljenih zgoraj v točkah od 74 do 76.

               82

               Zato ni treba preučiti trditev tožeče stranke, s katerimi želi dokazati, da je stopnja podobnosti nekaterih proizvodov višja od tiste, ki je bila ugotovljena v izpodbijani odločbi, glede na to, da ni verjetnosti zmede niti v zvezi z enakimi proizvodi in storitvami. V zvezi s tem je treba poudariti, da je izraz „rock“ zelo opisen in poveličevalen v zvezi s vsemi proizvodi in poveličevalen glede vseh storitev, ki so označene s prejšnjimi znamkami.

         Verjetnost zmede glede znamke REDROCK in prejšnjih znamk

               83

               Kar zadeva druge prejšnje znamke, je odbor za pritožbe ugotovil, da razlika med navedenimi znamkami in znakom REDROCK zadostuje za nadomestitev enakosti ali podobnosti zadevnih proizvodov ali storitev.

               84

               Tožeča stranka, ki se je osredotočila na primerjavo znamk REDROCK in KEPROCK in na svojo trditev v zvezi z družino znamk, ne navaja nobene posebne trditve v zvezi z drugimi prejšnjimi znamkami (FLEXIROCK, FORMROCK, FLOOR-ROCK, TERMAROCK, KLIMAROCK, SPEEDROCK, DUROCK, SPLITROCK, PLANAROCK, TOPROCK, KLEMMROCK, FIXROCK, SONOROCK PLUS, VARIROCK, SONOROCK MASTERROCK), gledanimi posamično.

               85

               Kar zadeva vizualno primerjavo, je treba pojasniti, da imata med drugimi prejšnjimi znamkami le TOPROCK in FIXROCK enako številko črk kot REDROCK. Vendar pa sta prva dela teh znamk, katerima v skladu s sodno prakso upoštevna javnost običajno nameni več pozornosti (glej točko 54 zgoraj), povsem drugačna, ker nobena od črk v elementih „top“ in „fix“ ne ustreza elementu „red“. Poleg tega je treba spomniti, da prejšnji znamki KLEMMROCK in SPEEDROCK sicer vsebujeta črko „e“, vendar je preostali del prvih delov zadevnih znakov povsem drugačen od prvega dela znamke REDROCK, in da so navedene prejšnje znamke poleg tega sestavljene iz devetih črk, medtem ko jih ima znamka REDROCK le sedem. Poleg tega, ob upoštevanju obstoja figurativnega elementa v znamki REDROCK, so si znamke TOPROCK, FIXROCK, SPEEDROCK in KLEMMROCK na eni strani ter znamka REDROCK na drugi vizualno kvečjemu malo podobne, kljub skupnemu elementu „rock“. To še toliko bolj velja za druge prejšnje znamke.

               86

               Dalje, kar zadeva fonetično primerjavo, je treba dodati, da je zgolj zvočnost prejšnje znamke KLEMMROCK nekoliko podobna zvočnosti znamke REDROCK, ker gre za enako zaporedje samoglasnikov in enako število zlogov. Kombinacija soglasnikov „k“ in „l“ na začetku znaka pa rahlo ovira izgovarjavo, k čemur je treba dodati še obstoj dveh zaporednih črk „m“, zaradi česar se izgovarjava te znamke še bolj razlikuje od izgovarjave REDROCK. Fonetična podobnost med KLEMMROCK in REDROCK je kvečjemu šibka. To še toliko bolj velja za druge prejšnje znamke.

               87

               Nazadnje, kar zadeva konceptualno primerjavo, je treba pojasniti, da ima pri večini prejšnjih znamk izraz „rock“ enak pomen kot v primeru znamke REDROCK. Vendar pa imajo prvi elementi „flexi“, „form“, „floor“, „terma“, „klima“, „speed“, „split“, „plana“, „top“, „klemm“, „fix“, „sono“, „vari“ in „master“ popolnoma drugačen pomen kot „red“, tako da je kot celota pomenska podobnost kvečjemu šibka. Kar zadeva znamko „DUROCK“, velja enaka ugotovitev, če se domneva, da bo povprečni nemški potrošnik element „dur“ identificiral kot element, ki napotuje na pojme trajnosti in trdnosti. V nasprotnem primeru, ko se domneva da upoštevna javnost elementu „du“ ne pripisuje nobenega pomena, pomenska primerjava ostaja nevtralna.

               88

               Ugotoviti je torej treba, da ob upoštevanju posebej visoke stopnje pozornosti upoštevne javnosti razlike, ki ločijo sporno znamko od prejšnjih znamk FLEXIROCK, FORMROCK, FLOOR-ROCK, TERMAROCK, KLIMAROCK, SPEEDROCK, DUROCK, SPLITROCK, PLANAROCK, TOPROCK, KLEMMROCK, FIXROCK, SONOROCK PLUS, VARIROCK, SONOROCK in MASTERROCK, zadostujejo za izključitev vsakršne verjetnosti zmede.

         Verjetnost zmede, ki domnevno izhaja iz obstoja družine znamk s skupnim elementom „rock“

               89

               Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi ugotovil, da se tožeča stranka ne more opirati na okrepljeno varstvo, ki je priznano družinam znamk.

               90

               Tožeča stranka trdi, da prejšnje znamke KEPROCK, FLEXIROCK, FORMROCK, FLOOR-ROCK, TERMAROCK, KLIMAROCK, SPEEDROCK, DUROCK, SPLITROCK, PLANAROCK, TOPROCK, KLEMMROCK, FIXROCK, SONOROCK PLUS, VARIROCK, SONOROCK in MASTERROCK tvorijo družino znamk. Po njenem mnenju bo povprečni potrošnik mislil, da tudi sporna znamka spada v to serijo ter da je zato komercialni izvor proizvodov, ki so označeni s sporno znamko enak, kar pomeni verjetnost povezovanja.

               91

               Spomniti je treba, da je verjetnost povezovanja poseben primer verjetnosti zmede, ki jo označuje dejstvo, da se zadevni znamki, medtem ko ni verjetno, da bi neposredno zmedle ciljno javnost, lahko dojame kot dve znamki, ki pripadata istemu imetniku (glej sodbo z dne 9. aprila 2003, Durferrit/UUNT – Kolene (NU‑TRIDE), T‑224/01, Recueil, EU:T:2003:107, točka 60 in navedena sodna praksa). Za upoštevanje tega merila mora zahteva za ugotovitev ničnosti temeljiti na obstoju več znamk, katerih skupne značilnosti jih uvrščajo v isto serijo ali družino znamk (sodba z dne 18. decembra 2008, Les Éditions Albert René/UUNT, C‑16/06 P, ZOdl., EU:C:2008:739, točka 101). Merilo serije ali družine znamk pa je upoštevno, le če je skupni element razlikovalen. Če je namreč ta element opisen, ne more povzročiti zmede (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2004, Grupo El Prado Cervera/UUNT – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), T‑117/02, ZOdl., EU:T:2004:208, točka 59).

               92

               Prvič, poudariti je treba, da je Splošno sodišče že presodilo, da se na okrepljeno varstvo, ki je priznano družini znamk, ni mogoče veljavno sklicevati če je skupni element prejšnjih znamk zelo opisen glede zadevnih proizvodov in storitev. Izraz, ki napotuje na lastnosti navedenih proizvodov in navedenih storitev namreč ne more tvoriti posebne skupne osnove družine znamk (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2012, Caixa Geral de Depósitos/UUNT – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), T‑255/09, EU:T:2012:383, točka 82).

               93

               Poudariti je treba, da je element „rock“ zelo opisen in poveličevalen v zvezi s proizvodi in storitvami, ki so označeni s prejšnjimi znamkami. Zato v skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točkah 91 in 92, ni primeren za to, da bi bil skupni element družine znamk.

               94

               Drugič, to ugotovitev potrjuje sklep z dne 30. januarja 2014, Industrias Alen/The Clorox Company (C‑422/12 P, ZOdl., EU:C:2014:57, točka 45), s katerim je Sodišče presodilo, da naj ugotovitev obstoja verjetnosti zmede med znamkama CLOROX in CLORALEX ne bi pomenila, da se imetniku prejšnje znamke prizna monopol nad elementom „clor“, ki je zelo opisen za zadevne proizvode, glede na to, da bi obstoj verjetnosti zmede vodil le do zaščite določene kombinacije elementov, ne pa tudi do zaščite opisnega elementa, ki je del te kombinacije.

               95

               Priznanje družine znamk s serijskim elementom „rock“ pa bi vodilo prav do monopolizacije elementa „rock“, ki je zelo opisen in poveličevalen v zvezi s proizvodi in storitvami, ki jih označujejo prejšnje znamke. Varstvo, okrepljeno s priznanjem obstoja družine znamk, bi pomenilo, da dejansko noben drug gospodarski subjekt ne bi mogel registrirati znamke z elementom „rock“ ter bi mu bila morebiti celo prepovedana uporaba tega elementa v sloganih in reklamnem gradivu. Take omejitve svobodne konkurence, ki bi izhajala iz pridržanja določenega osnovnega izraza angleškega jezika za samo en gospodarski subjekt, ni mogoče upravičiti z namenom nagraditve ustvarjalnih ali oglaševalskih prizadevanj imetnika prejšnjih znamk. Ker namreč ne gre za razlikovalni učinek, ki bi bil povečan zaradi uporabe, tržna vrednost, ki jo tvori navedeno pridržanje, ni rezultat takšnih prizadevanj imetnika, temveč zgolj posledica pomena besede, ki je vnaprej določen na podlagi zadevnega jezika in ki napotuje na značilnosti zadevnih proizvodov in storitev.

               96

               Tretjič, tožeča stranka se ne more veljavno sklicevati na sodbo z dne 27. aprila 2010, UniCredito Italiano/UUNT – Union Investment Privatfonds (UNIWEB) (T‑303/06 in T‑337/06, EU:T:2010:160). Sodišče je namreč v tej sodbi poudarilo pomen razlikovalnega učinka serijskega elementa „uni“ v zvezi z zadevnimi storitvami in ugotovilo, da je bil ta učinek tako pomemben, da je ta element pri upoštevni javnosti lahko povzročil neposredno povezavo z zadevno serijo (zgoraj navedena sodba UNIWEB, EU:T:2010:160, točke 35, 38 in 39). V obravnavanem primeru pa ni take stopnje razlikovalnega učinka.

               97

               Element „uni“ ima za povprečnega nemškega potrošnika gotovo določen pomen, vendar pa ga ni mogoče neposredno povezati s finančnimi storitvami, zlasti z investicijskimi skladi, na katere se nanašajo prejšnje znamke v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj v točki 96 navedena sodba UNIWEB, (EU:T:2010:160). Nasprotno pa element „rock“, ki je naveden v obravnavanem primeru, napotuje na značilnosti gradbenega materiala in gradbenih storitev, na katere se nanašajo prejšnje znamke. Ker se torej dejansko stanje v zvezi s tem ključnim vprašanjem razlikuje, rešitve, sprejete v navedeni sodbi, ni mogoče prenesti na to zadevo.

               98

               Iz tega sledi, da element „rock“, ki je v obravnavanem primeru zelo opisen in poveličevalen, kar zadeva proizvode in storitve, ki jih označujejo prejšnje znamke, ne more tvoriti posebne skupne osnove družine znamk.

               99

               Podredno je treba ugotoviti, da tožeča stranka vsekakor ni predložila dokaza o resni uporabi zadostnega števila znamk, ki bi lahko tvorile družino znamk.

               100

               V skladu s sodno prakso resna in dejanska uporaba znamke ne more biti izkazana z verjetnimi elementi ali domnevami, ampak mora temeljiti na konkretnih in objektivnih elementih, ki dokazujejo resnično in zadostno uporabo znamke na zadevnem tržišču (zgoraj v točki 37 navedena sodba VITAKRAFT, EU:T:2004:292, točka 28, in sodba z dne 30. novembra 2009, Esber/UUNT – Coloris Global Coloring Concept (COLORIS), T‑353/07, EU:T:2009:475, točka 24).

               101

               V obravnavanem primeru pa dokaze o resni uporabi, ki jih je tožeča stranka predložila pred UUNT, tvorijo izjava pod prisego in katalogi proizvodov, označenih s prejšnjimi znamkami.

               102

               Kot je torej pravilno ugotovil odbor za pritožbe, tožeča stranka ni predložila neodvisnih dokazov, kot so tržne raziskave, fakture ali podatkov, utemeljenih s številkami, ki se nanašajo na reklame, ki bi lahko potrdili številke, navedene v izjavi pod prisego. Poleg tega naj bi katalogi dokazovali zgolj obstoj prejšnjih znam, ne da bi kazali na razdeljene količine in obdobja, med katerimi je to razdeljevanje potekalo.

               103

               Tožeča stranka torej ni predložila konkretnih in objektivnih elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti resnično in zadostno uporabo vseh prejšnjih znamk, ali vsaj zadostnega števila teh znamk, ki bi se ga že lahko opredelilo kot družino znamk. Tak dokaz pa se s sodno prakso zahteva v zvezi z družino znamk (glej v tem smislu sodbo z dne 23. februarja 2006, Il Ponte Finanziaria/UUNT – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE), T‑194/03, ZOdl., EU:T:2006:65, točki 126 in 127).

               104

               Glede na navedeno je treba trditve tožeče stranke, ki se nanašajo na domnevni obstoj družine znamk, zavrniti.

               105

               Zato je treba edini tožbeni razlog tožeče stranke in s tem njeno tožbo zavrniti.

         Stroški

               106

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (deveti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG se naloži plačilo stroškov.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Popescu

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 8. julija 2015.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: češčina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 20. februarja 1997. # Intelligente Systemen, Database toepassingen, Elektronische diensten BV (IDE) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Arbitražna klavzula. # Zadeva C-114/94.


Sodba Sodišča z dne 12. julija 1988. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva 326/87.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 30. septembra 2010.#EMI Group Ltd proti The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: VAT and Duties Tribunal, London Tribunal Centre - Združeno kraljestvo.#Šesta direktiva o DDV - Člen 5(6), drugi stavek - Pojem ‚vzorci‘ - Pojem ‚darila manjših vrednosti‘ - Glasbeni posnetki - Brezplačno razdeljevanje v promocijske namene.#Zadeva C-581/08.

text:
      Zadeva C-581/08
      EMI Group Ltd
      proti
      The Commissioners of Her Majesty's Revenue and Customs
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      VAT and Duties Tribunal, London Tribunal Centre)
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 5(6), drugi stavek – Pojem ‚vzorci‘ – Pojem ‚darila manjših vrednosti‘ – Glasbeni posnetki – Brezplačno razdeljevanje v promocijske namene“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Obdavčljive transakcije
            – Uporaba blaga, ki je del poslovnih sredstev in je odtujeno brezplačno – Izključitev daril manjših vrednosti in vzorcev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 5(6), drugi stavek)
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Obdavčljive transakcije
            – Uporaba blaga, ki je del poslovnih sredstev in je odtujeno brezplačno – Izključitev daril manjših vrednosti in vzorcev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 5(6), drugi stavek)
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Obdavčljive transakcije
            – Uporaba blaga, ki je del poslovnih sredstev in je odtujeno brezplačno – Izključitev daril manjših vrednosti in vzorcev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 5(6), drugi stavek)
      1.        Vzorec v smislu člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih
         je reklamni primerek izdelka, katerega namen je promocija njegove prodaje in ki omogoča, da se lahko ocenijo značilnosti in
         kakovost tega izdelka, ne da bi prišlo do končne potrošnje, ki ni neločljivo povezana s tako promocijsko transakcijo. Tega
         pojma ni mogoče omejiti z nacionalnimi predpisi kar na splošno na reklamne primerke, dane v obliki, ki ni na voljo za prodajo,
         ali na samo prvi primerek iz serije enakih reklamnih primerkov, ki jih davčni zavezanec da istemu prejemniku, ne da bi ti
         predpisi omogočali upoštevanje narave izdelka, ki ga predstavljajo, in edinstvenega gospodarskega konteksta vsake transakcije,
         v katerem se razdeljujejo ti reklamni primerki. Davčni status prejemnika vzorcev glede tega ni pomemben.

      Zlasti glasbeni posnetki, razdeljeni brezplačno v okviru promocijskih transakcij, lahko pomenijo blago, dobavljeno kot vzorec,
         tudi če so enaki končnemu izdelku, pripravljenemu, da se da na trg. Če se namreč tak posnetek da osebi, da bi ta v okviru
         svojega dela zagotovila njegovo promocijo v javnosti, lahko ta oseba v celoti oceni vrednost tega posnetka le, če ima možnost
         poslušati njegovo celotno vsebino, kot se bo prodajala na trgu. Sicer pa ni v nasprotju s ciljem člena 5(6), drugi stavek,
         Šeste direktive, da bi se blago dalo kot vzorec osebi, ki ni potencialni ali dejanski kupec izdelka, ki ga predstavlja, če
         je tak prenos v skladu s cilji, ki se uresničujejo z razdeljevanjem vzorcev. Na področju umetniških izdelkov razdeljevanje
         brezplačnih izvodov novih del posredniku – katerega naloga je kritično oceniti kakovost teh del in ki torej lahko vpliva na
         prisotnost izdelka na trgu – kot je novinar ali radijski voditelj, izhaja iz promocijske strategije, v kateri je uporaba vzorcev
         neločljivo povezana s promocijo in ocenjevanjem.

      Poleg tega glede specifične prakse – povezane z umetniškem področjem – promocije glasbenih posnetkov z razdeljevanjem številnih
         izvodov posnetka „pluggerjem“ utegne biti za kritično oceno in promocijo glasbenega posnetka nujno, da se posrednikom dajo
         številni izvodi tega posnetka, da jih lahko pozneje posredujejo osebam, določenim glede na njihove zmožnosti za promocijo
         prodaje glasbenega posnetka. Dejstva, da lahko število tako razdeljenih izvodov doseže več sto enot, če družba, ki se ukvarja
         s produkcijo in prodajo glasbenih posnetkov, uporablja „pluggerje“ za distribucijo izvodov novih posnetkov, samega po sebi
         ni mogoče šteti za nasprotujočega cilju, ki se uresničuje z izjemo glede vzorcev, če je to število izvodov povezano z naravo
         izdelka, ki ga predstavljajo, in s tem, kako „plugger“ kot posrednik uporabi te izvode, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.
         Tudi možnost, da „plugger“, namesto da brezplačne izvode danih glasbenih posnetkov uporabi v dogovorjen namen, te zlorabi,
         na primer tako, da jih vpelje v običajno verigo prodaje, sama po sebi ne more vplivati na opredelitev teh izvodov kot vzorcev.
         Vendar lahko države članice, da bi popolnoma zagotovile spoštovanje mej izjeme iz člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive,
         davčnim zavezancem, ki za potrebe svoje poslovne dejavnosti razdeljujejo vzorce, naložijo, da sprejmejo varnostne ukrepe,
         da bi se izognili tveganju, da bi se ti vzorci zlorabili. Ko dajanje vzorcev vendarle vodi do končne potrošnje, ki ni neločljivo
         povezana z ocenjevanjem izdelka, predstavljenega s temi vzorci, taka potrošnja pomeni zlorabo.

      (Glej točke od 29 do 31, od 35 do 40 in 53 ter točki 1 in 4 izreka.)
      2.        Pojem darila manjših vrednosti v smislu člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic
         o prometnih davkih je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom, ki določajo zgornjo mejo denarne vrednosti
         50 GBP za darila, dana isti osebi v 12-mesečnem obdobju, ali za darila, ki so del serije ali zaporedja daril.

      Države članice namreč uživajo neko stopnjo diskrecije v zvezi z razlago člena 5(6), drugi stavek, če upoštevajo namen in mesto
         zadevne določbe v sistematiki Šeste direktive. Glede tega dejstvo, da se v nacionalnih predpisih določi taka zgornja meja
         denarne vrednosti, ne prekorači te diskrecijske pravice. Enako velja za pravilo, po katerem se taka zgornja meja uporabi kumulativno
         za darila, dana isti osebi v 12-mesečnem obdobju, ali darila, ki so del serije ali zaporedja daril. Take določitve zgornje
         meje so v skladu s cilji navedenega člena 5(6) Šeste direktive, ne da bi se izjemi, ki je določena za darila manjših vrednosti,
         odvzel polni učinek.

      (Glej točke 42, 44 in 45 ter točko 2 izreka.)
      3.        Člen 5(6), drugi stavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih nasprotuje nacionalnim
         predpisom, v katerih se šteje, da je bilo blago, ki je darilo manjše vrednosti v smislu te določbe in ki ga davčni zavezanec
         da različnim osebam, ki imajo skupnega delodajalca, dano isti osebi.

      Ali se dajanje izdelka opredeli kot darilo manjše vrednosti, je odvisno od tega, kdo je končni obdarovanec, ki ga je obdarovalec
         želel obdariti, delovno razmerje med obdarovancem in njegovim delodajalcem ali dejstvo, da ima več obdarjencev istega delodajalca,
         pa nima nobenega vpliva na to opredelitev.

      (Glej točki 49 in 50 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 30. septembra 2010(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 5(6), drugi stavek – Pojem ‚vzorci‘ – Pojem ‚darila manjših vrednosti‘ – Glasbeni posnetki – Brezplačno razdeljevanje v promocijske namene“
      V zadevi C‑581/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal,
         London Tribunal Centre (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 17. decembra 2008, ki je prispela na Sodišče 29. decembra 2008,
         v postopku

      EMI Group Ltd
      proti
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz (poročevalec) in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. januarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za EMI Group Ltd R. Cordara, QC, in P. Key, barrister,
      –        za vlado Združenega kraljestva L. Seeboruth, zastopnik, skupaj s P. Mantlom, barrister,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo R. Lyal in M. Afonso, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. aprila 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago pojmov „vzorci“ in „darila manjših vrednosti“ iz člena 5(6), drugi
         stavek, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem
         davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo EMI Group Ltd (v nadaljevanju: EMI) in Commissioners for Her Majesty’s
         Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) v zvezi s prošnjo EMI za povračilo neupravičeno izplačanih zneskov iz
         naslova davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za obdobje od aprila 1987 do junija 2003 za brezplačne izvode glasbenih
         posnetkov, danih različnim osebam za promocijo svojih izdaj glasbenih del, in v zvezi z zahtevo Commissioners, naslovljeno
         na EMI, za plačilo DDV za razdeljevanje teh izvodov za obdobje od julija 2003 do decembra 2004.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Člen 2 Šeste direktive določa:

      „Predmet [DDV] je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      2.       uvoz blaga.“
      4        Člen 5(6) Šeste direktive določa:

      „Za dobavo, opravljeno za plačilo, se šteje uporaba blaga s strani davčnega zavezanca, ki je del njegovih poslovnih sredstev,
         za njegovo zasebno rabo ali za zasebno rabo njegovih zaposlenih, ali brezplačna odtujitev ali splošneje uporaba blaga za druge
         namene kot za namene njegove dejavnosti, kjer je bil [DDV] od zadevnega blaga ali sestavin tega blaga v celoti ali deloma
         odbiten. Vendar pa se tako ne obravnava uporaba blaga za namene dajanja vzorcev ali daril manjših vrednosti za namene dejavnosti
         davčnega zavezanca.“

      5        Šesta direktiva je bila razveljavljena z Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano
         vrednost (UL L 347, str. 1), besedilo njenega člena 16(2) pa je podobno besedilu člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive.

       Nacionalna ureditev
      6        Ustrezne nacionalne določbe iz člena 5(1) zakona o DDV iz leta 1994 (Value Added Tax Act 1994) in odstavka 5, točke 1, 2,
         2 ZA in 3, priloge 4 k temu zakonu so bile v obdobju spora o glavni stvari večkrat spremenjene.

      7        V sedanji različici te določbe v bistvu določajo, da prenos ali odtujitev blaga – za plačilo ali ne – pravne osebe, ki je
         davčni zavezanec, pomeni dobavo, obdavčeno z DDV, razen v primeru razdeljevanja poslovnih daril in vzorcev. Za izjemo v zvezi
         z darili velja pogoj, da njihova vrednost ne preseže 50 GBP na osebo na leto. Do oktobra 2003 ta izjema ni veljala za darila,
         ki so bila del serije daril. Kar zadeva vzorce, je do oprostitve upravičen le prvi vzorec, kadar je več enakih vzorcev danih
         isti osebi. Pred julijem 1993 je ta oprostitev veljala le za industrijske vzorce, predstavljene v obliki, ki običajno ni bila
         namenjena prodaji.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        EMI je družba angleškega prava, ki se ukvarja s produkcijo in prodajo glasbenih posnetkov in glasbenim založništvom. Od leta
         1987 EMI za promocijo novih posnetkov, ki jih je producirala, razdeljuje brezplačne izvode teh posnetkov v obliki vinilnih
         gramofonskih plošč, kaset in zgoščenk različnim osebam, ki lahko ocenijo komercialno kakovost posnetka in vplivajo na raven
         medijske izpostavljenosti zadevnega izvajalca.

      9        V okviru te promocijske strategije se taki brezplačni izvodi razdeljujejo zlasti osebam, ki delajo za tiskane medije, radijskim
         postajam, televizijskim programom, oglaševalskim agencijam, trgovinam in kinematografom. Družba EMI uporablja tudi promotorje,
         imenovane „pluggerji“, ki so osebe, ki lahko promovirajo posnetke v avdiovizualnih in tiskanih medijih in ki te posnetke prav
         tako brezplačno razdeljujejo ciljnim kontaktnim osebam, naštetim na seznamih, posebej sestavljenih za vsako izdajo nove zgoščenke.

      10      Za to družba EMI dobavlja glasbene posnetke v različnih oblikah, kot so zapisljive zgoščenke, opremljene z digitalnim vodnim
         žigom, ki opredeli prejemnika in omogoča sledljivost morebitnih kopij, za razdeljevanje pred izidom albuma; zapisljive zgoščenke
         brez vodnega žiga, ki se razdeljujejo v belem kartonskem ovitku pred izidom albuma; običajne zgoščenke brez vodnega žiga,
         ki se razdeljujejo v kartonskem ovitku, ki je enako grafično oblikovan kot končni album, namenjen za javno prodajo, in zgoščenke
         v končni obliki, namenjene za prodajo. Te imajo nalepko z napisom „Promocijski izvod, ni za nadaljnjo prodajo“. Druge vrste
         posnetki, razdeljeni v promocijske namene, so opremljeni z napisom, da lastninske pravice obdrži EMI.

      11      V skladu s predložitveno odločbo se približno 90 % promocijskih zgoščenk pošlje posameznikom poimensko, pri čemer je glavna
         izjema pošiljanje osebam, imenovanim glede na njihovo funkcijo, ki jo imajo na univerzi ali drugih visokošolskih ustanovah.
         Potencialnih naslovnikov brezplačnih izvodov glasbenih posnetkov, za katere EMI meni, da so vplivni v glasbeni industriji,
         je skupaj približno 7000. Za promocijo nekega posnetka se sestavi poseben seznam z od 200 do 500 naslovniki. Na tem seznamu
         so imena posameznikov, ki naj bi bili najvplivnejši pri promociji prodaje posnetkov posebne zvrsti glasbe. Tik preden se nov
         posnetek da na trg, EMI po navadi razdeli od 2500 do 3750 brezplačnih izvodov. Posamezen „plugger“ pa lahko prejme do 600
         brezplačnih izvodov za nadaljnje razdeljevanje. Po drugi strani se lahko izvodi pošljejo ločeno več osebam, ki delajo za isto
         organizacijo, kot je BBC.

      12      Za obdobje od aprila 1987 do junija 2003 je družba EMI za posnetke, ki jih je razdeljevala pod zgoraj opisanimi pogoji, obračunavala
         DDV. Ker je naknadno ocenila, da je nacionalna zakonodaja nezdružljiva s členom 5(6), drugi stavek, Šeste direktive, na podlagi
         katerega za tako razdeljevanje ni treba plačevati DDV, je na Commissioners naslovila prošnjo za vračilo zneskov, ki jih je
         za to razdeljevanje plačala iz naslova DDV. Ker so Commissioners to prošnjo za vračilo zavrnili, je družba EMI vložila tožbo
         pri predložitvenem sodišču.

      13      Poleg tega so Commissioners družbi EMI, ker je julija 2003 prenehala obračunavati DDV za promocijsko razdeljevanje brezplačnih
         zgoščenk, za to razdeljevanje poslali odločbo o odmeri za obdobje od julija 2003 do decembra 2004, zoper katero je družba
         EMI prav tako vložila tožbo pri predložitvenem sodišču, ki je bila nato združena s prvo tožbo.

      14      V teh okoliščinah je VAT and Duties Tribunal, London Tribunal Centre prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja:

      „1.      Kako naj se v okoliščinah obravnavane zadeve razlaga zadnji stavek člena 5(6) Šeste direktive?
      2.      Natančneje, katere so bistvene značilnosti ‚vzorca‘ v smislu zadnjega stavka člena 5(6) Šeste direktive?
      3.      Ali lahko država članica omeji razlago pojma ‚vzorec‘ iz zadnjega stavka člena 5(6) Šeste direktive na:
      [(a)]      industrijski vzorec, ki se da obstoječi ali potencialni stranki podjetja v obliki, ki običajno ni na voljo za prodajo javnosti
         (do leta 1993)[?]

      [(b)]      samo enega ali samo prvega od več vzorcev, ki jih ista oseba da istemu prejemniku, če so ti vzorci enaki ali pa se bistveno
         ne razlikujejo (od leta 1993)?

      4.      Ali lahko država članica omeji razlago pojma ‚darila manjših vrednosti‘ iz zadnjega stavka člena 5(6) Šeste direktive, tako
         da izključi:

      [(a)]      darilo v blagu, ki je del serije ali zaporedja občasnih daril isti osebi (do oktobra 2003)[?]
      [(b)]      kakršna koli poslovna darila isti osebi v katerem koli 12‑mesečnem obdobju, če skupni strošek presega 50 GBP (od oktobra 2003)?
      5.      Če je odgovor na [drugi del tretjega vprašanja] ali na kateri koli del [četrtega vprašanja] pritrdilen, ali lahko država članica
         – kadar davčni zavezanec podobno ali enako darilo v obliki glasbenega posnetka podari dvema ali več posameznikom zaradi njihovih
         osebnih lastnosti, zaradi katerih lahko vplivajo na raven medijske izpostavljenosti zadevnega izvajalca – samo zato, ker so
         ti posamezniki zaposleni pri isti osebi, za te izdelke šteje, da so bili dani isti osebi?

      6.      Ali bi dejstvo, da je prejemnik neomejeni davčni zavezanec ali da je zaposlen pri davčnem zavezancu, ki bi (ali bi bil) lahko
         odbil kakršen koli vstopni davek na dobavo blaga, ki ga sestavljajo vzorci, vplivalo na odgovore na [vprašanja od prvega do
         petega]?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje, kolikor se nanaša na pojem vzorcev, ter drugo in tretje vprašanje
      15      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, kolikor se nanaša na pojem vzorcev, ter z drugim in tretjim vprašanjem, ki jih je
         treba preučiti skupaj, sprašuje, kako je treba razlagati pojem „vzorci“ v smislu člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive
         in zlasti ali ta pojem zajema samo blago, dano v obliki, ki ni na voljo za prodajo, in samo prvi primerek iz serije enakega
         blaga, danega istemu prejemniku.

      16      Najprej je treba ugotoviti, da Šesta direktiva ne vsebuje nobene opredelitve tega pojma. Zato je treba pri njegovi razlagi
         upoštevati besedilo, kontekst in cilje člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 6. marca 2008
         v zadevi Nordania Finans in BG Factoring, C‑98/07, ZOdl., str. I‑1281, točka 17 in navedena sodna praksa).

      17      V zvezi s tem je treba opozoriti, da prvi stavek navedenega člena 5(6) šteje nekatera ravnanja, za katera davčni zavezanec
         ne prejme nobenega dejanskega plačila, za odplačno dobavo blaga, ki so v skladu s členom 2(1) Šeste direktive predmet DDV.
         V skladu z ustaljeno sodno prakso je cilj navedene določbe zagotoviti enako obravnavanje davčnega zavezanca, ki uporablja
         blago za lastne potrebe ali za potrebe svojega osebja, in končnega potrošnika, ki pridobi blago iste vrste (glej zlasti sodbo
         z dne 20. januarja 2005 v zadevi Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, ZOdl., str. I‑743, točka 23 in navedena sodna praksa).

      18      Kot je poudarila nemška vlada, se z obdavčenjem uporabe iz člena 5(6), prvi stavek, Šeste direktive želi namreč izogniti primerom
         neobdavčene končne potrošnje.

      19      Drugi stavek člena 5(6) določa izjemo od tega pravila, saj iz obdavčitve kljub temu izvzame uporabo blaga za dajanje vzorcev
         ali daril manjših vrednosti za namene dejavnosti davčnega zavezanca (glej v tem smislu sodbo z dne 27. aprila 1999 v zadevi
         Kuwait Petroleum, C‑48/97, Recueil, str. I‑2323, točka 23).

      20      Besedilo drugega stavka člena 5(6) Šeste direktive je treba zato razlagati ozko, tako da se ne spodkopavajo cilji iz prvega
         stavka tega člena, pri čemer je treba zagotoviti, da se izjemi glede vzorcev in daril manjših vrednosti ne odvzame polni učinek
         (glej po analogiji sodbi z dne 18. novembra 2004 v zadevi Temco Europe, C-284/03, ZOdl., str. I‑11237, točka 17, in z dne
         14. junija 2007 v zadevi Horizon College, C-434/05, ZOdl., str. I‑4793, točka 16).

      21      Glede na to, da z enotno in izčrpno opredelitvijo ni mogoče zajeti neomejenega števila zelo raznolikega blaga, ki ga potencialno
         zadevajo transakcije, ki so predmet DDV, in glede na edinstven gospodarski kontekst vsake transakcije, v katerem davčni zavezanec
         utegne dati to blago v obliki vzorcev, je treba preučitev opraviti v dveh korakih. Tako je treba, prvič, preveriti, ali ima
         razdeljevanje tega blaga bistvene značilnosti, skupne vsem vrstam vzorcev, in drugič, preučiti posebne okoliščine, v katerih
         davčni zavezanec razdeljuje to blago.

      22      Glede prvega vidika je treba poudariti, da je namen izjeme iz člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive glede „uporabe […]
         za […] dajanj[e] vzorcev“ odražati gospodarsko stvarnost, v kateri se vzorci dajejo za promocijo izdelka, katerega vzorci
         so reklamni primerki, kar omogoča, da se oceni kakovost tega izdelka in preveri, ali ima izdelek lastnosti, ki jih od njega
         pričakuje potencialni ali dejanski kupec.

      23      Poleg tega glede na prvi stavek člena 5(6) Šeste direktive ni namen izjeme glede vzorcev oprostiti DDV dobavo blaga, katere
         namen je zadovoljiti potrošnikove potrebe glede zadevnega izdelka.

      24      Glede drugega vidika je treba, prvič, preučiti, ali se lahko pojem vzorcev omeji na blago, dano v obliki, ki običajno ni na
         voljo za prodajo javnosti.

      25      Iz točke 23 te sodbe je razvidno, da cilj izjeme iz člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive ne more biti oprostitev DDV
         za blago, ki vodi do končne potrošnje, ki ni neločljivo povezana s tako promocijsko transakcijo.

      26      Za blago, razdeljeno kot vzorec, ki je enak končnemu izdelku, pripravljenemu, da se da na trg, pa je dejansko verjetno, da
         bo predmet končne potrošnje.

      27      Ta okoliščina pa vendarle ne more upravičiti, da izjema glede vzorcev velja samo za reklamne primerke, ki se razlikujejo od
         izdelka, ki ga predstavljajo, saj je v številnih primerih dajanje na voljo reklamnih primerkov, ki so enaki izdelku v končni
         obliki, nujen pogoj v postopku ocenjevanja.

      28      Ugotoviti je namreč treba, da mora imeti blago, dobavljeno kot „vzorec“, za to, da se omogoči njegova ocena, vse bistvene
         značilnosti izdelka, ki ga predstavlja, v njegovi končni obliki. Čeprav lahko imajo reklamni primerki v nekaterih primerih
         vse bistvene značilnosti izdelka, ki ga predstavljajo, ne da bi bili v njegovi končni obliki, pa se lahko v drugih primerih
         glede na naravo tega izdelka izkaže za nujno, da reklamni primerki natančno ustrezajo končnemu izdelku, da bi se lahko te
         značilnosti razkrile potencialnemu ali dejanskemu kupcu.

      29      To še posebej velja za izdelke na umetniškem področju, zlasti za zgoščenke, kot so obravnavane v postopku v glavni stvari,
         ki jih je treba, zato da bi jih lahko naslovnik celostno ocenil, dati v njihovi končni obliki. Če se zgoščenka da osebi, da
         bi ta v okviru svojega dela zagotovila promocijo te zgoščenke v javnosti, lahko ta oseba v celoti oceni vrednost te zgoščenke
         le, če ima možnost poslušati celotno vsebino zgoščenke, kot se bo prodajala na trgu.

      30      Drugič, glede vprašanja, ali pojem vzorcev pomeni, da bi neposredni prejemnik vzorcev moral biti potencialni ali dejanski
         kupec izdelka, ki ga vzorci predstavljajo, je treba ugotoviti, da ni v nasprotju s ciljem člena 5(6), drugi stavek, Šeste
         direktive, da bi se blago dalo kot „vzorec“ osebi, ki ni kupec, če je tak prenos v skladu s cilji, ki se uresničujejo z razdeljevanjem
         vzorcev, kot so predstavljeni v točki 22 te sodbe.

      31      Zlasti na področju umetniških izdelkov razdeljevanje brezplačnih izvodov novih del posredniku – katerega naloga je kritično
         oceniti kakovost teh del in ki torej lahko vpliva na prisotnost izdelka na trgu – kot je novinar ali radijski voditelj, izhaja
         iz promocijske strategije, v kateri je uporaba vzorcev neločljivo povezana s promocijo in ocenjevanjem.

      32      Tretjič, glede specifične prakse – povezane s področjem iz zadeve v postopku v glavni stvari – promocije glasbenih posnetkov
         z razdeljevanjem številnih izvodov zgoščenke „pluggerjem“ predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba pojem vzorca razlagati
         tako, da pomeni, da se – če davčni zavezanec da določene izdelke istemu prejemniku in če se ti izdelki med seboj ne razlikujejo
         v nobeni bistveni točki – za vsak izdelek šteje, da je uporabljen za dajanje vzorcev, ali pa se lahko tako opredeli samo prvi
         dani izvod.

      33      V zvezi s tem, tudi če bi za oceno izdelka zadostovala izročitev samo enega reklamnega primerka, ni mogoče šteti, da je dajanje
         več reklamnih primerkov kot „vzorcev“ načelno izvzeto s področja uporabe izjeme glede „vzorcev“ iz člena 5(6), drugi stavek,
         Šeste direktive, saj je število vzorcev, ki jih davčni zavezanec lahko da istemu prejemniku – v zadevnem primeru posredniku
         – odvisno od narave izdelka, ki ga predstavljajo, in od tega, kako jih prejemnik uporabi.

      34      V nekaterih primerih je lahko namreč izročitev nekaj ali celo več reklamnih primerkov istega izdelka nekemu prejemniku nujno
         potrebna za uresničevanje ciljev dajanja vzorcev.

      35      Tako utegne biti pri glasbenih posnetkih za kritično oceno in promocijo zgoščenke nujno, da se posrednikom dajo številni izvodi
         zgoščenke, da jih lahko pozneje posredujejo osebam, določenim glede na njihove zmožnosti za promocijo prodaje glasbenega posnetka.

      36      Dejstva, da lahko število tako razdeljenih izvodov doseže več sto enot, če družba, ki se ukvarja s produkcijo in prodajo glasbenih
         posnetkov, kot je EMI, uporablja „pluggerje“ za distribucijo izvodov novih posnetkov, samega po sebi ni mogoče šteti za nasprotujočega
         cilju, ki se uresničuje z izjemo glede vzorcev, če je to število izvodov povezano z naravo izdelka, ki ga predstavljajo, in
         s tem, kako „plugger“ kot posrednik uporabi te izvode, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

      37      Tudi možnost, da „plugger“, namesto da brezplačne izvode danih glasbenih posnetkov uporabi v dogovorjen namen, te zlorabi,
         na primer tako, da jih vpelje v običajno verigo prodaje, sama po sebi ne more vplivati na opredelitev teh izvodov kot „vzorcev“.

      38      Vendar lahko države članice, da bi popolnoma zagotovile spoštovanje mej izjeme iz člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive,
         davčnim zavezancem, ki za potrebe svoje poslovne dejavnosti razdeljujejo vzorce, naložijo, da sprejmejo varnostne ukrepe,
         da bi se izognili tveganju, da bi se ti vzorci zlorabili. Taki ukrepi so lahko na primer obveznost etiketiranja, s katerim
         se opozori, da je izdelek vzorec, ali pogodbene klavzule o civilni odgovornosti posrednikov, ki kot „pluggerji“ prejmejo vzorce,
         da bi jih dali drugim posameznikom.

      39      Ko dajanje vzorcev vendarle vodi do končne potrošnje, ki ni neločljivo povezana z ocenjevanjem izdelka, predstavljenega s
         temi vzorci, taka potrošnja pomeni zlorabo.

      40      Glede na vse navedeno je treba na prvo vprašanje, kolikor se nanaša na pojem vzorcev, ter na drugo in tretje vprašanje odgovoriti,
         da je „vzorec“ v smislu člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive reklamni primerek izdelka, katerega namen je promocija njegove
         prodaje in ki omogoča, da se lahko ocenijo značilnosti in kakovost tega izdelka, ne da bi prišlo do končne potrošnje, ki ni
         neločljivo povezana s tako promocijsko transakcijo. Tega pojma ni mogoče omejiti z nacionalnimi predpisi kar na splošno na
         reklamne primerke, dane v obliki, ki ni na voljo za prodajo, ali na samo prvi primerek iz serije enakih reklamnih primerkov,
         ki jih davčni zavezanec da istemu prejemniku, ne da bi ti predpisi omogočali upoštevanje narave izdelka, ki ga predstavljajo,
         in edinstvenega gospodarskega konteksta vsake transakcije, v katerem se razdeljujejo ti reklamni primerki.

       Prvo vprašanje, kolikor se nanaša na pojem daril manjših vrednosti, in četrto vprašanje
      41      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, kolikor se nanaša na pojem „darila manjših vrednosti“ v smislu člena 5(6), drugi
         stavek, Šeste direktive, in s četrtim vprašanjem sprašuje, ali je treba to določbo razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim
         predpisom, ki določajo količinske omejitve glede števila ali vrednosti daril, ki jih lahko občasno ali v nekem obdobju prejme
         ista oseba.

      42      Ne da bi bilo treba preučiti, ali je izraz „manjše vrednosti“ pojem prava Unije ali pa posredno napotuje nazaj na nacionalno
         pravo, pri čemer zadnjo razlago zagovarjajo države članice, ki so predložile stališča, in Evropska komisija, je treba ugotoviti,
         da glede na besedilo, kontekst in cilje člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive ta določba ne vsebuje potrebnih napotkov
         za enotno in natančno opredelitev tega izraza. Države članice torej uživajo neko stopnjo diskrecije v zvezi z razlago tega
         izraza, če upoštevajo namen in mesto zadevne določbe v sistematiki Šeste direktive (glej po analogiji sodbo z dne 14. septembra
         2006 v zadevi Wollny, C‑72/05, ZOdl., str. I‑8297, točka 28).

      43      Zato je treba preučiti, ali količinske omejitve, kakršne so te, določene z zakonodajo iz zadeve v postopku v glavni stvari,
         izpolnjujejo te pogoje.

      44      Kot trdijo vse države članice, ki so predstavile stališča, in Komisija, dejstvo, da se v nacionalnih predpisih določi zgornja
         meja denarne vrednosti v višini, kot je ta, uvedena z zakonodajo iz zadeve v postopku v glavni stvari, to je 50 GBP, ne prekorači
         diskrecijske pravice, ki jo imajo države članice. Enako velja za pravilo, po katerem se taka zgornja meja uporabi kumulativno
         za darila, dana isti osebi v katerem koli 12-mesečnem obdobju, ali darila, ki so del serije ali zaporedja daril. Take določitve
         zgornje meje so v skladu s cilji člena 5(6) Šeste direktive, ne da bi se izjemi, ki je določena za darila manjših vrednosti,
         odvzel polni učinek.

      45      Na podlagi zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje, kolikor se nanaša na pojem „darila manjših vrednosti“ v smislu člena
         5(6), drugi stavek, Šeste direktive, in na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba ta pojem razlagati tako, da ne nasprotuje
         nacionalnim predpisom, ki določajo zgornjo mejo denarne vrednosti v višini, kot je ta, uvedena z zakonodajo iz zadeve v postopku
         v glavni stvari, to je 50 GBP, za darila, dana isti osebi v katerem koli 12-mesečnem obdobju, ali za darila, ki so del serije
         ali zaporedja daril.

       Peto vprašanje
      46      Predložitveno sodišče s petim vprašanjem, ki glede na svoje besedilo zadeva samo pojem „darila manjših vrednosti“ v smislu
         člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive, v bistvu sprašuje, ali se lahko na podlagi nacionalnih predpisov glede na uporabo
         določene zgornje meje šteje, da so darila, ki jih davčni zavezanec da različnim osebam, ki imajo istega delodajalca, dana
         isti osebi.

      47      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da čeprav imajo, kot je bilo ugotovljeno v točki 42 te sodbe, države članice diskrecijsko
         pravico glede razlage izraza „manjše vrednosti“, nacionalni predpisi, po katerih se šteje, da so darila, ki jih davčni zavezanec
         da različnim osebam, ki imajo istega delodajalca, dana isti osebi, in sicer skupnemu delodajalcu, niso v skladu s cilji člena
         5(6) Šeste direktive.

      48      Zaradi takih nacionalnih predpisov – še posebej če določajo kumulativno zgornjo mejo denarne vrednosti vseh daril, danih isti
         osebi v nekem obdobju – določba, po kateri so darila manjših vrednosti oproščena DDV, ostane brez polnega učinka.

      49      Ali se dajanje izdelka opredeli kot „darilo manjše vrednosti“, je odvisno od tega, kdo je končni obdarovanec, ki ga je obdarovalec
         želel obdariti, delovno razmerje med obdarovancem in njegovim delodajalcem ali dejstvo, da ima več obdarjencev istega delodajalca,
         pa nima nobenega vpliva na to opredelitev.

      50      Na peto vprašanje je zato treba odgovoriti, da člen 5(6), drugi stavek, Šeste direktive nasprotuje nacionalnim predpisom,
         v katerih se šteje, da je bilo blago, ki je „darilo manjše vrednosti“ v smislu te določbe in ki ga davčni zavezanec da različnim
         osebam, ki imajo skupnega delodajalca, dano isti osebi.

       Šesto vprašanje
      51      Predložitveno sodišče s šestim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali to, da je prejemnik „vzorcev“ v smislu člena 5(6), drugi
         stavek, Šeste direktive neomejeni davčni zavezanec, ki lahko odbije vstopni davek na dobavo blaga, ki ga sestavljajo vzorci,
         vpliva na odgovore na prvih pet vprašanj.

      52      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je iz te določbe razvidno, da ta ne razlikuje glede na davčni status prejemnika vzorcev.

      53      Na šesto vprašanje je zato treba odgovoriti, da davčni status prejemnika vzorcev ne vpliva na odgovore na druga vprašanja.

       Stroški
      54      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      „Vzorec“ v smislu člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic
            o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) je reklamni primerek izdelka,
            katerega namen je promocija njegove prodaje in ki omogoča, da se lahko ocenijo značilnosti in kakovost tega izdelka, ne da
            bi prišlo do končne potrošnje, ki ni neločljivo povezana s tako promocijsko transakcijo. Tega pojma ni mogoče omejiti z nacionalnimi
            predpisi kar na splošno na reklamne primerke, dane v obliki, ki ni na voljo za prodajo, ali na samo prvi primerek iz serije
            enakih reklamnih primerkov, ki jih davčni zavezanec da istemu prejemniku, ne da bi ti predpisi omogočali upoštevanje narave
            izdelka, ki ga predstavljajo, in edinstvenega gospodarskega konteksta vsake transakcije, v katerem se razdeljujejo ti reklamni
            primerki.
      2.      Pojem „darila manjših vrednosti“ v smislu člena 5(6), drugi stavek, Šeste direktive 77/388 je treba razlagati tako, da ne
            nasprotuje nacionalnim predpisom, ki določajo zgornjo mejo denarne vrednosti v višini, kot je ta, uvedena z zakonodajo iz
            zadeve v postopku v glavni stvari, to je 50 GBP, za darila, dana isti osebi v katerem koli 12‑mesečnem obdobju, ali za darila,
            ki so del serije ali zaporedja daril.
      3.      Člen 5(6), drugi stavek, Šeste direktive 77/388 nasprotuje nacionalnim predpisom, v katerih se šteje, da je bilo blago, ki
            je „darilo manjše vrednosti“ v smislu te določbe in ki ga davčni zavezanec da različnim osebam, ki imajo skupnega delodajalca,
            dano isti osebi.
      4.      Davčni status prejemnika vzorcev ne vpliva na odgovore na druga vprašanja.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.