title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. maja 2011.#Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. proti Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sąd Najwyższy - Poljska.#Akt o pogojih pristopa k Evropski uniji - Člen 58 - Direktiva 2002/21/ES - Smernice Komisije - Neobjava v Uradnem listu Evropske unije v jeziku države članice - Možnost uveljavljanja.#Zadeva C-410/09.

text:
      Zadeva C-410/09
      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      proti
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Najwyższy)
      „Akt o pogojih pristopa k Evropski uniji – Člen 58 – Direktiva 2002/21/ES – Smernice Komisije – Neobjava v Uradnem listu Evropske unije v jeziku države članice – Možnost uveljavljanja“
      Povzetek sodbe
      Pristop novih držav članic k Skupnostma – Akt o pristopu iz leta 2003 – Smernice Komisije, sprejete na podlagi Direktive 2002/21
            – Neobjava v Uradnem listu v jeziku nove države članice, ki je eden od uradnih jezikov Evropske unije – Možnost uveljavljanja
            proti posameznikom
      (Akt o pristopu iz leta 2003, člen 58; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21, člena 15 in 16)
      Člen 58 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve,
         Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb,
         na katerih temelji Evropska unija (Akt o pristopu iz leta 2003), je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da bi se
         nacionalni regulativni organ (v nadaljevanju: NRO) lahko skliceval na smernice Komisije iz leta 2002 za tržno analizo in oceno
         tržne moči v skladu z regulativnim okvirom Skupnosti za elektronska komunikacijska omrežja in storitve v odločbi, s katero
         ta organ operaterju elektronskih komunikacij nalaga nekatere regulativne obveznosti, čeprav te smernice niso bile objavljene
         v Uradnem listu Evropske unije v jeziku zadevne države članice in čeprav je ta jezik eden od uradnih jezikov Unije.

      Člena 15 in 16 Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve, ki se izrecno
         nanašata na NRO, pomenita pravno podlago, na kateri temeljijo te smernice. Te ne vsebujejo nobene obveznosti, ki bi jo bilo
         mogoče bodisi neposredno bodisi posredno naložiti posameznikom. Neobjava teh smernic v jeziku države članice v Uradnem listu Evropske unije torej NRO te države ne ovira, da se nanje sklicuje v odločbi, naslovljeni na posameznika.

      Člen 58 Akta o pristopu iz leta 2003 Svetu, Komisiji ali Evropski centralni banki ne nalaga, da morajo vse akte institucij
         ali Evropske centralne banke, ki so bili sprejeti pred pristopom novih držav članic, prevesti v devet novih jezikov, ki so
         našteti v tem členu. Navedeni člen, ki določa jezikovno ureditev in pogoje za objavo aktov, ki so jih institucije in Evropska
         centralna banka sprejele pred pristopom, namreč določa zgolj, da so od dne pristopa ti akti enako verodostojni kot besedila,
         sestavljena v drugih uradnih jezikih, samo če so sestavljeni v jezikih novih držav članic, ki so uradni jeziki Unije, in da
         se objavijo v Uradnem listu Evropske unije, če so bila v njem objavljena tudi besedila, sestavljena v drugih uradnih jezikih. Iz navedenega člena tako izhaja, da države
         članice in institucije izberejo akte, ki jih je treba objaviti v Uradnem listu Evropske unije, in ta člen ne izključuje, da nekaterih aktov ni treba objaviti. Člen 58 Akta o pristopu iz leta 2003 torej ne zahteva objave
         smernic iz leta 2002 v poljski različici v navedenem uradnem listu.

      (Glej točke 31, 34, 37 in 39 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 12. maja 2011(*)

      „Akt o pogojih pristopa k Evropski uniji – Člen 58 – Direktiva 2002/21/ES – Smernice Komisije – Neobjava v Uradnem listu Evropske unije v jeziku države članice – Možnost uveljavljanja“
      V zadevi C‑410/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Sąd Najwyższy (Poljska)
         z odločbo z dne 28. oktobra 2009, ki je prispela na Sodišče istega dne, v postopku

      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      proti
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,

      ob udeležbi
      Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadžiev, A. Rosas, A. Ó Caoimh, sodniki, in P. Lindh (poročevalka),
         sodnica,

      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. novembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. M. Korcz in S. Dudzik, radcy prawni,
      –        za Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej M. Kołtoński in D. Pawłowska, radcy prawni,
      –        za poljsko vlado M. Szpunar, zastopnik,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo G. Braun in K. Mojzesowicz, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 58 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije,
         Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije
         in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju:
         Akt o pristopu iz leta 2003).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (v nadaljevanju: PTC) in Prezes Urzędu
         Komunikacji Elektronicznej (predsednik urada za elektronske komunikacije, v nadaljevanju: Prezes) glede nekaterih regulativnih
         obveznosti, ki jih je slednji naložil družbi PTC.

       Pravni okvir
       Akt o pristopu iz leta 2003
      3        Člen 2 Akta o pristopu z leta 2003 določa:

      „Od dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom,
         zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt.“

      4        Člen 58 Akta o pristopu z leta 2003 določa:

      „Besedila aktov institucij in Evropske centralne banke, ki so sprejeta pred pristopom in ki so jih Svet, Komisija ali Evropska
         centralna banka sestavili v češkem, estonskem, madžarskem, latvijskem, litovskem, malteškem, poljskem, slovaškem in slovenskem
         jeziku, so od dne pristopa enako verodostojna kot besedila, sestavljena v sedanjih enajstih uradnih jezikih. Besedila se objavijo
         v Uradnem listu Evropske unije, če so bila v njem objavljena v sedanjih jezikih.“

       Uredba št. 1
      5        V skladu s členom 1 Uredbe Sveta št. 1 z dne 15. aprila 1958 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski
         skupnosti (UL 1958, 17, str. 385), kakor je bila spremenjena z Aktom o pristopu iz leta 2003, so uradni jeziki Unije:

      „španščina, češčina, danščina, nemščina, estonščina, grščina, angleščina, francoščina, italijanščina, latvijščina, litovščina,
         madžarščina, malteščina, nizozemščina, poljščina, portugalščina, slovaščina, slovenščina, finščina in švedščina“.

      6        Člen 4 te uredbe določa:

      „Uredbe in drugi dokumenti, ki se splošno uporabljajo, se sestavljajo v dvajsetih uradnih jezikih.“
      7        Člen 5 te uredbe določa:

      „Uradni list Evropske unije izhaja v dvajsetih uradnih jezikih.“

      8        Člen 8 iste uredbe določa:

      „Če ima država članica več uradnih jezikov, se raba jezika na zahtevo zainteresirane države določi v skladu z njeno zakonodajo.“
       Direktiva 2002/21/ES
      9        Člen 1(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska
         komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL L 108, str. 33) določa:

      „S to direktivo se vzpostavlja usklajeni okvir za zakonsko urejanje elektronskih komunikacijskih storitev, elektronskih komunikacijskih
         omrežij, pripadajočih naprav in storitev. V direktivi so določene naloge nacionalnih regulativnih organov in tudi vrsta postopkov
         za zagotovitev usklajene uporabe regulativnega okvira v celotni [Uniji].“

      10      Člen 15 Direktive 2002/21, ki se nanaša na postopek opredelitve trga, v odstavkih od 1 do 3 določa:

      „1.      Komisija po javni razpravi in posvetovanju z nacionalnimi regulativnimi organi sprejme priporočilo o upoštevnih trgih izdelkov
         in storitev (v nadaljevanju ‚priporočilo‘). V priporočilu so po Prilogi I k tej direktivi opredeljeni trgi proizvodov in storitev
         v sektorju elektronskih komunikacij, katerih značilnosti lahko utemeljujejo uvedbo regulativnih obveznosti iz posebnih direktiv,
         vendar brez poseganja v trge, ki se lahko v posebnih primerih opredelijo po konkurenčnem pravu. Komisija opredeli trge v skladu
         z načeli konkurenčnega prava.

      Komisija redno pregleduje priporočilo.
      2.      Komisija objavi smernice za tržno analizo in ocenitev pomembne tržne moči (v nadaljevanju ‚smernice‘), ki morajo biti v skladu
         z načeli konkurenčnega prava, najkasneje na dan začetka veljavnosti te direktive.

      3.      Nacionalni regulativni organi ob doslednem upoštevanju priporočila in smernic opredelijo upoštevne trge glede na razmere v
         državi, zlasti upoštevne geografske trge na svojem ozemlju, v skladu z načeli konkurenčnega prava. Nacionalni regulativni
         organi pred opredelitvijo trgov, ki se razlikujejo od opredeljenih v priporočilu, upoštevajo postopke iz členov 6 in 7.“

      11      Člen 16 Direktive 2002/21 z naslovom „Postopek analize trga“ v odstavkih od 1 do 5 določa:

      „1.      Nacionalni regulativni organi čimprej po sprejetju priporočila ali njegove morebitne dopolnitve izvedejo analizo upoštevnih
         trgov, pri čemer dosledno upoštevajo smernice. Države članice zagotovijo, da se analiza, kjer je to primerno, izvede v sodelovanju
         z nacionalnimi organi za konkurenco.

      2.      Kadar se od nacionalnega regulativnega organa [v nadaljevanju: NRO] po členu 16, 17, 18 ali 19 Direktive 2002/22/ES (Direktiva
         o univerzalni storitvi) ali po členu 7 ali 8 Direktive 2002/19/ES (Direktiva o dostopu) zahteva, da odloči, ali je treba za
         podjetja uvesti, ohraniti, spremeniti ali preklicati obveznosti, organ na podlagi svoje analize trga iz odstavka 1 tega člena
         odloči, ali na upoštevnem trgu vlada dejanska konkurenca.

      3.      Če [NRO] ugotovi, da na trgu vlada dejanska konkurenca, niti ne uvede niti ne ohrani nobene od posebnih regulativnih obveznosti
         iz odstavka 2 tega člena. Kadar že obstajajo regulativne obveznosti, ki so značilne za sektor, jih za podjetja na upoštevnem
         trgu prekliče. Stranke, ki jih zadeva preklic obveznosti, je treba o tem prej obvestiti v primernem roku.

      4.      Če [NRO] ugotovi, da na upoštevnem trgu ni dejanske konkurence, opredeli podjetja s pomembno tržno močjo na tem trgu v skladu
         s členom 14 in tem podjetjem naloži ustrezne posebne regulativne obveznosti iz odstavka 2 tega člena ali ohrani ali spremeni
         take obveznosti, kjer že obstajajo.

      5.      Pri nadnacionalnih trgih, opredeljenih v odločbi iz člena 15(4), zadevni [NRO] skupaj izvedejo analizo trga, pri čemer dosledno
         upoštevajo smernice, in se sporazumno odločijo o naložitvi, ohranitvi, spremembi ali preklicu regulativnih obveznosti iz odstavka
         2 tega člena.“

      12      Komisija je na podlagi člena 15(2) Direktive 2002/21 sprejela Smernice za tržno analizo in oceno tržne moči v skladu z regulativnim
         okvirom Skupnosti za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (UL 2002, C 165, str. 6, v nadaljevanju: smernice iz leta
         2002).

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      13      Družba PTC je ena glavnih operaterk telekomunikacij na Poljskem.

      14      Prezes je 17. julija 2006 odločil, da ima družba PTC pomembno tržno moč pri opravljanju storitev dokončanja glasovnih klicev
         in odločil, da se temu podjetju naložijo nekatere regulativne obveznosti.

      15      Prvostopenjsko sodišče in pritožbeno sodišče sta tožbo družbe PTC zoper to odločbo Prezes zavrnila. Družba PTC v okviru pritožbe,
         vložene pri predložitvenem sodišču, trdi, da smernice iz leta 2002, na katerih temelji navedena odločba, zanjo ne veljajo,
         ker v Uradnem listu Evropske unije niso bile objavljene v poljščini.

      16      Sąd Najwyższy dvomi o posledicah te neobjave.

      17      To sodišče opozarja, da je Sodišče razsodilo, da člen 58 Akta o pristopu iz leta 2003 nasprotuje temu, da bi se obveznosti,
         vsebovane v skupnostni ureditvi, ki ni bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije v jeziku nove države članice, ta jezik pa je eden od uradnih jezikov Evropske unije, uveljavljale zoper posameznike v tej
         državi, čeprav bi se te osebe s to ureditvijo lahko seznanile drugače (sodbi z dne 11. decembra 2007 v zadevi Skoma-Lux, C‑161/06,
         ZOdl., str. I‑10841, točke od 57 do 59, in z dne 4. junija 2009 v zadevi Balbiino, C‑560/07, ZOdl., str. I‑4447, točka 30).

      18      Predložitveno sodišče na podlagi te sodne prakse meni, da so poljska telekomunikacijska podjetja v primerjavi s podjetji,
         ki nimajo sedeža v Republiki Poljski, ampak v drugih državah članicah, in ki se lahko seznanijo s smernicami Komisije v uradnih
         jezikih teh držav, v slabšem položaju.

      19      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali formulacija „obveznosti, vsebovane v skupnostni ureditvi“ iz točke 51 zgoraj navedene
         sodbe Skoma-Lux zajema izključno uredbe in odločbe, ki kot take posameznikom nalagajo obveznosti, ali pa se prav tako nanaša
         na druge akte institucij Unije, ki vplivajo na pravice ali obveznosti posameznikov, določene s predpisi nacionalnega prava,
         s katerim se prenašajo direktive Skupnosti. V zvezi s tem poudarja, da se zdi, da je Sodišče v sodbi z dne 10. marca 2009
         v zadevi Heinrich (C‑345/06, ZOdl., str. I‑1659) pojem „skupnostna ureditev“ razlagalo široko, tako da lahko vključuje vse
         akte institucij Unije. Prav tako poudarja, da se zdi, da iz sodbe z dne 21. junija 2007 v zadevi ROM-projecten (C‑158/06,
         ZOdl., str. I‑5103) izhaja, da ni treba objaviti zgolj pravnih aktov Unije, ki posameznikom nalagajo obveznosti, ampak da
         za objavo zadostuje, da ima na podlagi tega akta država članica v razmerju do posameznikov obveznost določenega ravnanja.

      20      Predložitveno sodišče poudarja, da smernice iz leta 2002 ustvarjajo legitimna pravna pričakovanja pri osebah v položajih,
         v katerih se te smernice uporabljajo. Poleg tega je Komisija te smernice sprejela neposredno na podlagi obveznosti iz člena
         15(2) Direktive 2002/21. Člena 15(3) in 16(1) te direktive namreč določata, da morajo NRO smernice „dosledno upoštevati“ tako
         pri opredelitvi kot pri analizi upoštevnih trgov.

      21      V teh okoliščinah je Sąd Najwyższy je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali se je na podlagi člena 58 [Akta o pristopu iz leta 2003] v razmerju do posameznikov iz določene države članice mogoče
         sklicevati na [smernice iz leta 2002], ki jih mora v skladu s členom 16(1) [Direktive 2002/21] [NRO] dosledno upoštevati pri
         analizi upoštevnih trgov, če te smernice v Uradnem listu Evropske unije niso bile objavljene v jeziku te države, ta jezik pa je eden od uradnih jezikov Evropske unije?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      22      Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 58 Akta o pristopu iz leta 2003 treba razlagati tako,
         da nasprotuje temu, da bi se NRO lahko skliceval na smernice iz leta 2002 v odločbi, s katero ta organ operaterju elektronskih
         komunikacij nalaga nekatere regulativne obveznosti, če te smernice niso bile objavljene v Uradnem listu Evropske unije v jeziku zadevne države članice, čeprav je ta jezik eden od uradnih jezikov Unije.

      23      Za odgovor na to vprašanje je treba spomniti, da temeljno načelo pravnega reda Unije zahteva, da akta javnih organov ni mogoče
         uveljavljati zoper fizične in pravne osebe, dokler te nimajo možnosti, da se z njim seznanijo (sodba z dne 25. januarja 1979
         v zadevi Racke, 98/78, Recueil, str. 69, točka 15).

      24      Iz člena 2 Akta o pristopu iz leta 2003 prav tako izhaja, da so od dne pristopa akti, ki so jih institucije sprejele pred
         pristopom, zavezujoči za nove države članice in se uporabljajo v teh državah. Vendar pa je njihovo uveljavljanje zoper fizične
         in pravne osebe v teh državah podvrženo splošnim pogojem izvajanja prava Unije v državah članicah, kot jih določajo izvirne
         pogodbe in, za nove države članice, sam Akt o pristopu iz leta 2003 (zgoraj navedena sodba Skoma-Lux, točka 32).

      25      Glede uredb Sveta in Komisije ter glede njunih direktiv, ki so naslovljene na vse države članice, iz določb člena 254(2) ES
         izhaja, da ti akti ne morejo imeti pravnih učinkov, če niso bili objavljeni v Uradnem listu Evropske unije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Skoma-Lux, točka 33).

      26      Poleg tega navedenih aktov ni mogoče uveljavljati proti fizičnim in pravnim osebam v državi članici, dokler te nimajo možnosti,
         da se z njimi seznanijo po uradni objavi v Uradnem listu Evropske unije (zgoraj navedeni sodbi Racke, točka 15, in Skoma-Lux, točka 37).

      27      Ta načela je z enakimi posledicami treba spoštovati, kadar ureditev Unije državam članicam nalaga, naj za njeno izvajanje
         sprejmejo ukrepe, ki posameznikom nalagajo obveznosti. Tako morajo biti nacionalni ukrepi, ki za izvajanje ureditve Unije
         posameznikom nalagajo obveznosti, objavljeni, da bi se ti lahko seznanili z njimi (glej v tem smislu sodbo z dne 20. junija
         2002 v zadevi Mulligan in drugi, C-313/99, Recueil, str. I-5719, točki 51 in 52). Poleg tega morajo imeti v takih okoliščinah
         zadevne osebe tudi možnost, da se seznanijo z virom nacionalnih ukrepov, s katerimi se jim nalagajo obveznosti. Objaviti je
         treba ne le nacionalno ureditev, ampak tudi akt prava Unije, ki, če je treba, zavezuje države članice, naj sprejmejo ukrepe,
         ki posameznikom nalagajo obveznosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Heinrich, točke od 45 do 47).

      28      Iz določb člena 58 Akta o pristopu iz leta 2003 v povezavi z določbami členov 4, 5 in 8 Uredbe št. 1 poleg tega izhaja, da
         je treba uradno objavo uredbe Unije za državo članico, katere jezik je eden od uradnih jezikov Unije, razumeti kot objavo
         tega akta v Uradnem listu Evropske unije v tem jeziku (zgoraj navedena sodba Skoma-Lux, točka 34).

      29      Sodišče je tako razsodilo, da člen 58 Akta o pristopu iz leta 2003 nasprotuje temu, da bi se obveznosti, vsebovane v ureditvi
         Unije, ki ni bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije v jeziku nove države članice, ta jezik pa je eden od uradnih jezikov Unije, uveljavljale zoper posameznike v tej državi, čeprav
         bi se te osebe s to ureditvijo lahko seznanile drugače (zgoraj navedeni sodbi Skoma-Lux, točka 51, in Balbiino, točka 30).

      30      Glede na sodno prakso, ki je navedena v točkah od 23 do 29 te sodbe in ki temelji na načelih pravne varnosti in prepovedi
         diskriminacije, je treba preizkusiti, ali so z vsebino smernic iz leta 2002 posameznikom naložene obveznosti. Če bi bilo tako,
         teh smernic zaradi neobjave v Uradnem listu Evropske unije v poljščini ne bi bilo mogoče uveljavljati zoper posameznike na Poljskem.

      31      Člena 15 in 16 Direktive 2002/21, ki se izrecno nanašata na NRO, pomenita pravno podlago, na kateri temeljijo smernice iz
         leta 2002. Ta člena usmerjata NRO pri opredelitvi in analizi upoštevnih trgov, da bi ugotovili, ali jih je treba regulirati
         ex ante. V skladu s točko 1 teh smernic te namreč določajo načela, s katerimi morajo NRO ob uporabi skupnega regulativnega okvira
         za elektronske komunikacije utemeljiti svojo analizo trga in učinkovite konkurence. Točka 6 teh smernic določa tudi, da je
         njihov cilj voditi NRO pri uresničevanju njihovih novih pristojnosti v zvezi z opredelitvijo trgov in oceno pomembne tržne
         moči na njih (sodba z dne 3. decembra 2009 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑424/07, ZOdl., str. I‑11431, točki 75 in 76).

      32      Smernice iz leta 2002 v prvih treh oddelkih vsebujejo povzetek metod in meril, ki jih je treba uporabiti pri opredelitvi trga,
         oceni tržne moči in določitvi podjetij s tržno močjo. V bistvu gre za povzetek sodne prakse s tega področja, skupaj s pregledom
         treh obvestil Komisije, ki so bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije v poljščini, in sicer Obvestila Komisije o opredelitvi upoštevnega trga za namene konkurenčnega prava Skupnosti (UL 1997,
         C 372, str. 5, ter posebna izdaja Uradnega lista Evropske unije v poljščini, zvezek 1, poglavje 8, str. 155), Smernic za uporabo pravil EGS o konkurenci v telekomunikacijskem sektorju (UL
         1991, C 233, str. 2, ter posebna izdaja Uradnega lista Evropske unije v poljščini, zvezek 1, poglavje 8, str. 43) in Obvestila Komisije o uporabi pravil konkurence pri sporazumih o dostopu v
         telekomunikacijskem sektorju (UL 1998, C 265, str. 2, ter posebna izdaja Uradnega lista Evropske unije v poljščini, zvezek 1, poglavje 8, str. 255).

      33      Zadnji trije oddelki se bolj neposredno nanašajo na izvajanje Direktive 2002/21. Namen četrtega oddelka z naslovom „Naložitev,
         ohranitev, sprememba ali prenehanje obveznosti na podlagi ureditvenega okvira“ je dati NRO usmeritve glede ukrepov, ki jih
         morajo sprejeti po analizi konkurenčnosti trga. Peti in šesti oddelek se nanašata na pristojnosti preiskave in postopke sodelovanja
         za namene analize trga ter na postopke posvetovanja in objave osnutkov odločb NRO. Poleg opozorila na upoštevne določbe uporabljivega
         ureditvenega okvira je namen teh treh oddelkov pojasniti delovanje mehanizmov sodelovanja med NRO, nacionalnimi organi, pristojnimi
         za konkurenco, in Komisijo.

      34      Iz tega izhaja, da smernice iz leta 2002 ne vsebujejo nobene obveznosti, ki bi jo bilo mogoče bodisi neposredno bodisi posredno
         naložiti posameznikom. Neobjava teh smernic v poljščini v Uradnem listu Evropske unije torej NRO Republike Poljske ne ovira, da se nanje sklicuje v odločbi, naslovljeni na posameznika.

      35      Poleg tega je treba poudariti, da so bile navedene smernice objavljene leta 2002 v seriji „C“ Uradnega lista Evropske unije. V nasprotju s serijo „L“ Uradnega lista Evropske unije namen serije „C“ ni objava zavezujočih pravnih aktov, ampak zgolj informacij, priporočil in mnenj, ki se nanašajo na Unijo.

      36      Družba PTC kljub temu meni, da ker so bile iste smernice objavljene leta 2002 v Uradnem listu Evropskih skupnosti, bi morale biti v skladu s členom 58 Akta o pristopu iz leta 2003 prav tako objavljene v uradnih jezikih novih držav članic,
         med drugim v poljščini.

      37      Toda poudariti je treba, da člen 58 Akta o pristopu iz leta 2003 Svetu, Komisiji ali Evropski centralni banki ne nalaga, da
         morajo vse akte institucij ali Evropske centralne banke, ki so bili sprejeti pred pristopom novih držav članic, prevesti v
         devet novih jezikov, ki so našteti v tem členu. Navedeni člen, ki določa jezikovno ureditev in pogoje za objavo aktov, ki
         so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom, namreč določa zgolj, da so od dne pristopa ti akti
         enako verodostojni kot besedila, sestavljena v drugih uradnih jezikih, samo če so sestavljeni v jezikih novih držav članic,
         ki so uradni jeziki Unije, in da se objavijo v Uradnem listu Evropske unije, če so bila v njem objavljena tudi besedila, sestavljena v drugih uradnih jezikih. Iz navedenega člena tako izhaja, da države
         članice in institucije izberejo akte, ki jih je treba objaviti v Uradnem listu Evropske unije, in ta člen ne izključuje, da nekaterih aktov ni treba objaviti. Člen 58 Akta o pristopu iz leta 2003 torej ne zahteva objave
         smernic iz leta 2002 v poljski različici v navedenem uradnem listu.

      38      Poleg tega je treba poudariti, da je Sodišče že zavrnilo obstoj splošnega načela prava Unije, na podlagi katerega bi bilo
         treba vse, kar bi lahko vplivalo na interese državljana Unije, vedno sestaviti v njegovem jeziku (glej v tem smislu sodbo
         z dne 9. septembra 2003 v zadevi Kik proti UUNT, C‑361/01 P, Recueil, str. I‑8283, točki 82 in 83).

      39      Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 58 Akta o pristopu iz leta 2003 razlagati
         tako, da ne nasprotuje temu, da bi se NRO lahko skliceval na smernice iz leta 2002 v odločbi, s katero ta organ operaterju
         elektronskih komunikacij nalaga nekatere regulativne obveznosti, čeprav te smernice niso bile objavljene v Uradnem listu Evropske unije v jeziku zadevne države članice in čeprav je ta jezik eden od uradnih jezikov Unije.

       Stroški
      40      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 58 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve,
            Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb,
            na katerih temelji Evropska unija, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da bi se nacionalni regulativni organ lahko
            skliceval na smernice Komisije za tržno analizo in oceno tržne moči v skladu z regulativnim okvirom Skupnosti za elektronska
            komunikacijska omrežja in storitve v odločbi, s katero ta organ operaterju elektronskih komunikacij nalaga nekatere regulativne
            obveznosti, čeprav te smernice niso bile objavljene v Uradnem listu Evropske unije v jeziku zadevne države članice in čeprav je ta jezik eden od uradnih jezikov Unije.
      Podpisi
      *Jezik postopka: poljščina.


Sodba Sodišča z dne 21. septembra 1999. # Maatschappij Drijvende Bokken BV proti Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Zadeva C-219/97.


Sodba Sodišča z dne 11. julija 1980. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Socialna varnost. # Zadeva 150/79.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 11. julija 1996. # Giorgio Bernardi proti Evropskemu parlamentu. # Ničnostna tožba - Nedopustnost. # Zadeva T-146/95.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 19. maja 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2003/58/ES - Pravo družb - Predložene listine in navedbe za objavo - Pisma in naročilnice - Sankcije - Neopravljen prenos v predpisanem roku. # Zadeva C-313/08.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 19. maja 2009 – Komisija proti Italiji
      (Zadeva C‑313/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2003/58/ES – Pravo družb – Predložene listine in navedbe za objavo – Pisma in naročilnice – Sankcije – Neopravljen prenos v predpisanem roku“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 12.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev s členom 1(4), (5) in (6) Direktive 2003/58/ES
                  Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2003 o spremembah Direktive Sveta 68/151/EGS glede zahtev za objavo nekaterih
                  vrst družb (UL L 221, str. 13).

            Izrek

                  1)

                  	Italijanska republika s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev s členom 1, od (4) do
                     (6), Direktive 2003/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2003 o spremembah Direktive Sveta 68/151/EGS glede
                     zahtev za objavo nekaterih vrst družb, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi te direktive.

                  2)

                  	Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 29. septembra 1998. # Canon Kabushiki Kaisha proti Metro-Goldwyn-Mayer Inc., nekdanji Pathe Communications Corporation. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Zadeva C-39/97.


title: Sodba Sodišča z dne 13. marca 2001.#PreussenElektra AG proti Schhleswag AG, ob udeležbi Windpark Reußenköge III GmbH in Land Schleswig-Holstein.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Kiel - Nemčija.#Državna pomoč.#Zadeva C-379/98.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 13. marca 2001(*)

      „Električna energija – Obnovljivi viri energije – Nacionalna zakonodaja, ki od podjetij za distribucijo električne energije zahteva odkup električne energije po najnižjih
         cenah in ki s tem povezane stroške porazdeljuje med temi podjetji in podjetji za upravljanje omrežij – Državna pomoč – Združljivost s prostim pretokom blaga“

      V zadevi C-379/98,
      katere predmet je predlog Landgericht Kiel (Nemčija), naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 177 Pogodbe ES (postal člen
         234 ES) v postopku, ki teče pred njim med

      PreussenElektra AG
      in
      Schleswag AG,

      ob udeležbi
      Windpark Reußenköge III GmbH
      in
      Land Schleswig-Holstein,

      sprejme predhodno odločbo o razlagi členov 30 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 28 ES), 92 Pogodbe ES (po spremembi postal
         člen 87 ES) in 93(3) Pogodbe ES (postal člen 88(3) ES),

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, C. Gulmann, M. Wathelet in V. Skouris, predsedniki senata, D. A. O. Edward,
         J.-P. Puissochet, P. Jann, L. Sevón in R. Schintgen (poročevalec), sodniki,

      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –       za PreussenElektra AG D. Sellner, odvetnik,
      –       za Schleswag AG M. Nebendahl, odvetnik,
      –       za Windpark Reußenköge III GmbH in Land Schleswig-Holstein W. Ewer, odvetnik,
      –       za nemško vlado W. D. Plessing in C. D. Quassowski, zastopnika,
      –       za finsko vlado H. Rotkirch in T. Pynnä, zastopnika,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz in P. F. Nemitz, zastopnika,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      po predstavitvi ustnih stališč PreussenElektra AG, Schleswag AG, Windpark Reußenköge III GmbH, Land Schleswig-Holstein, nemške
         vlade in Komisije na obravnavi 27. junija 2000,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. oktobra 2000
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Landgericht Kiel je s sklepom z dne 13. oktobra 1998, ki ga je Sodišče prejelo 23. oktobra 1998, Sodišču v skladu s členom
         177 Pogodbe ES (postal člen 234 ES) predložilo tri vprašanja za predhodno odločanje o razlagi členov 30 Pogodbe ES (po spremembi
         postal člen 28 ES), 92 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 87 ES) in 93(3) Pogodbe ES (postal člen 88(3) ES).

      2       Ta vprašanja so se pojavila v okviru spora med družbo PreussenElektra AG (v nadaljevanju: družba PreussenElektra) in družbo
         Schleswag AG (v nadaljevanju: družba Schleswag) zaradi povračila zneskov, ki jih je prva plačala drugi, in sicer v skladu
         s členom 4(1) Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz z dne 7. decembra 1990
         (zakon o dovajanju električne energije iz obnovljivih virov energije v javno omrežje, BGBl. 1990 I, str. 2633, v nadaljevanju:
         Stromeinspeisungsgesetz), kot ga spreminja člen 3(2) Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts z dne 24. aprila
         1998 (zakon o novi ureditvi energetskega prava, BGBl. 1998 I, str. 730, v nadaljevanju: zakon iz leta 1998).

       Pravni okvir
      3       Stromeinspeisungsgesetz je začel veljati 1. januarja 1991. Glede na besedilo člena 1 z naslovom „Področje uporabe“ je v prvotni
         različici urejal odkup električne energije, pridobljene izključno iz vodne energije, vetrne energije, sončne energije, deponijskega
         plina in plina iz komunalnih čistilnih naprav, ali iz proizvodov ali bioloških kmetijskih in gozdarskih ostankov ter odpadkov,
         s strani javnih podjetij za distribucijo električne energije, ter povračila za to vrsto električne energije.

      4       Nesporno je, da pojem javnega podjetja za distribucijo električne energije vključuje tako zasebna podjetja kot tudi podjetja,
         ki so delno ali v celoti v javni lasti.

      5       Gesetz zur Sicherung des Einsatzes von Steinkohle in der Verstromung und zur Änderung des Atomgesetzes und des Stromeinspeisungsgesetzes
         z dne 19. julija 1994 (zakon o zagotavljanju preskrbe elektrarn s premogom ter o spremembi zakona o jedrski energiji in Stromeinspeisungsgesetz,
         BGBl. 1994 I, str. 1618, v nadaljevanju: zakon iz leta 1994) je področje uporabe Stromeinspeisungsgesetz, kot je določeno
         v členu 1, razširil na električno energijo iz lesnopredelovalne industrije. Zakon iz leta 1998 je sklicevanje na biološke
         kmetijske in gozdarske proizvode ali ostanke in odpadke ter lesnopredelovalno industrijo nadomestil z izrazom „biomasa“ ter
         določil, da se Stromeinspeisungsgesetz uporablja za električno energijo, proizvedeno iz obnovljivih virov energije „na področju
         veljavnosti tega zakona“.

      6       Člen 2 Stromeinspeisungsgesetz z naslovom „Obveznost odkupa“ določa, da za podjetja za distribucijo električne energije velja
         obveznost odkupa tiste električne energije, ki se na njihovem področju distribucije proizvede iz obnovljivih virov energije,
         ter da zanjo v skladu s členom 3 plačajo. V različici iz zakona iz leta 1998, ki je členu 2 dodal drugi in tretji stavek,
         pa se navedeni člen glasi:

      „Podjetja za distribucijo električne energije, ki uporabljajo omrežje za splošno distribucijo, morajo električno energijo,
         proizvedeno iz obnovljivih virov energije na njihovem področju preskrbe, kupovati in v skladu s členom 3 plačati povračilo
         za to dovajanje električne energije. Za elektriko iz proizvodnih obratov, ki se ne nahajajo na področju dobave nekega uporabnika
         omrežja, pa ta obveznost zadeva podjetje, katerega omrežje, prilagojeno za dovajanje električne energije, je najbližje obratu.
         Dodatni stroški na podlagi členov 2 in 4 se lahko v računovodske namene pripišejo distribuciji ali prenosu in se upoštevajo
         pri določanju plačila za tranzit.“

      7       Člen 3 Stromeinspeisungsgesetz se v različici iz zakona iz leta 1998, z naslovom „Znesek povračila“, glasi:
      „1. Za električno energijo, proizvedeno iz vodne energije, iz plina z odlagališč odpadkov ali čistilnih naprav ter iz biomase,
         znaša povračilo najmanj 80 % povprečnih prihodkov na vsako kilovatno uro, ki jo podjetja za distribucijo električne energije
         dobavijo končnim uporabnikom. Za hidroelektrarne ali obrate za obdelavo deponijskega plina ali plina iz komunalnih čistilnih
         naprav, katerih zmogljivost presega 500 kilovatov, velja to pravilo le za tisti del od skupno dovajane električne energije
         v določenem obračunskem letu, ki ustreza 500 kilovatom v razmerju do zmogljivosti obrata v kilovatih; zmogljivost pomeni letno
         povprečje največje izmerjene dejanske zmogljivosti za vsak mesec. Cena presežka električne energije znaša najmanj 65 % povprečnih
         prihodkov iz prvega stavka.

      2. Za električno energijo, proizvedeno iz sončne ali vetrne energije, znaša povračilo najmanj 90 % povprečnih prihodkov iz
         prvega stavka odstavka 1.

      3. Povprečni prihodki v smislu odstavkov 1 in 2 pomenijo vrednost, ki jo vsako leto za predpreteklo koledarsko leto objavi
         Zvezni urad za statistiko, izraženo v pfennigih na kilovatno uro in brez prometnega davka. Pri izračunu povračila na podlagi
         odstavkov 1 in 2 je treba številke zaokrožiti na dve decimalki.“

      8       Medtem ko se je po spremembi Stromeinspeisungsgesetz z zakonom iz leta 1994 povračilo, določeno za električno energijo iz
         člena 3(1), povišalo s 75 % na 80 % povprečnega prihodka za kilovatno uro od dobave električne energije končnim uporabnikom,
         pa se tisto, določeno za električno energijo, proizvedeno iz sončne in vetrne energije iz člena 3(2), ni spremenilo od začetka
         veljavnosti Stromeinspeisungsgesetz.

      9       Člen 4 Stromeinspeisungsgesetz se je v prvotni različici z naslovom „Hardship clause“ (določba za primer težav) glasil:
      „1. Obveznosti iz členov 2 in 3 ne obstajajo, kadar bi njihovo spoštovanje povzročilo nesorazmerne težave ali bi podjetju
         za distribucijo električne energije onemogočilo spoštovanje obveznosti iz Bundestarifordnung Elektrizität z dne 18. decembra
         1989 (BGBl. 1989 I, str. 2255). V takem primeru se obveznosti prenesejo na podjetje za distribucijo električne energije, ki
         je višje na distribucijski verigi.

      2. Do nesorazmernih težav pride zlasti takrat, kadar bi moralo podjetje za distribucijo električne energije svoje cene povišati
         na znatno višjo raven, kot je tista enakih podjetij za distribucijo ali podjetij, ki so višje na distribucijski verigi.“

      10     Zakon iz leta 1998 je prinesel več sprememb člena 4 Stromeinspeisungsgesetz. Po eni strani mu je dodal dva nova odstavka,
         to je odstavka 1 in 4, po drugi strani pa je prinesel določene prilagoditve prejšnjega odstavka 1, ki je postal novi odstavek
         2. Prejšnji odstavek 2 je ostal nespremenjen in je postal novi odstavek 3. Člen 4 Stromeinspeisungsgesetz se torej v različici
         iz zakona iz leta 1998 glasi tako:

      „1. Če kilovatne ure, ki so v skladu s tem zakonom predmet povračila, presegajo 5 % vseh kilovatnih ur, ki jih je preko svojega
         omrežja dobavilo podjetje za distribucijo električne energije v nekem koledarskem letu, mora uporabnik omrežja, ki je višje
         na distribucijski verigi, temu podjetju za distribucijo električne energije povrniti dodatne stroške, ki izhajajo iz kilovatnih
         ur, ki presegajo ta delež. Za uporabnika omrežja, ki je višje na distribucijski verigi, predstavlja dajatev, ki izhaja iz
         pravice do povračila v smislu prvega stavka, prav tako del njegovih dodatnih stroškov. Če tega uporabnika ni, obveznost iz
         člena 2, prvi stavek, za podjetja za distribucijo električne energije v okoliščinah, predvidenih v prvem in drugem stavku,
         preneha, in sicer na začetku koledarskega leta po nastopu teh okoliščin ter v primeru obratov, ki v znatnem delu še niso dokončani.
         V primeru vetrnih naprav je upošteven trenutek postavitve droga in lopatic.

      2. Obveznosti iz členov 2 in 3 ne obstajajo, če bi, četudi ob uporabi določbe o povračilu iz odstavka 1, njihovo spoštovanje
         pomenilo nesorazmerne težave. V takem primeru se obveznosti prenesejo na uporabnika omrežja, ki je višje na distribucijski
         verigi.

      3. Do nesorazmernih težav pride zlasti takrat, kadar bi moralo podjetje za distribucijo električne energije svoje cene povišati
         na znatno višjo raven, kot je tista enakih podjetij za distribucijo ali podjetij, ki so višje na distribucijski verigi.

      4. Zvezno ministrstvo za gospodarstvo mora Bundestag najkasneje leta 1999, vsekakor pa pravočasno, poročati o učinkih „hardship
         clause“ tako, da je mogoče pred nastankom posledic iz odstavka 1, tretji stavek, sprejeti drug predpis o nadomestilu.“

      11     Iz predložitvenega sklepa ter iz pisnih stališč, predloženih Sodišču, izhaja, da je nemška vlada z dopisom z dne 14. avgusta
         1990 v skladu z določbami člena 93(3) Pogodbe Komisiji v smislu državne pomoči priglasila predlog zakona, ki je po sprejetju
         postal Stromeinspeisungsgesetz. Komisija je z dopisom z dne 19. decembra 1990 predlog odobrila, potem ko je ugotovila, da
         je bil predlog v skladu s cilji energetske politike Evropskih skupnosti in da obnovljivi viri energije predstavljajo le majhen
         del energetskega sektorja, ter da so dodatni prihodki in posledice za cene majhni. Kljub temu je Komisija nemško vlado zaprosila,
         naj ji pošlje podatke o uporabi Stromeinspeisungsgesetz, ker bi ga bilo treba ponovno preučiti dve leti po začetku veljavnosti,
         ter poudarila, da je treba predhodno priglasiti vsako spremembo ali podaljšanje tega zakona.

      12     Iz predložitvenega sklepa in pisnih stališč, predloženih Sodišču, prav tako izhaja, da je po številnih pritožbah podjetij
         za distribucijo električne energije Komisija z dopisom z dne 25. oktobra 1996 Zveznemu ministrstvu za gospodarstvo sporočila
         svoje dvome glede vprašanja, ali je ob upoštevanju povečanja proizvodnje električne energije, pridobljene iz vetra, Stromeinspeisungsgesetz
         še vedno združljiv z določbami Pogodbe o državnih pomočeh. V tem dopisu je Komisija navedla več predlogov za spremembo predpisov
         o vetrni energiji in pojasnila, da bo, če Bundestag ne bo spremenil Stromeinspeisungsgesetz, prisiljena Zvezni republiki Nemčiji
         predlagati ustrezne ukrepe v smislu člena 93(1) Pogodbe, da bi zakon na ta način spet postal združljiv z veljavnimi pravili
         Skupnosti na področju državnih pomoči.

      13     Poleg tega iz pisnih stališč Windpark Reußenköge III GmbH (v nadaljevanju: Windpark) in Land Schleswig-Holstein, intervenientov
         v postopku v glavni stvari, ter Komisije izhaja, da je nemška vlada na zahtevo Komisije slednjo obvestila o napredovanju dela
         v zvezi s predlogom zakona o novi ureditvi energetskega prava. Komisija je v dopisu z dne 29. julija 1998, torej po začetku
         veljavnosti zakona iz leta 1998, Zveznemu ministrstvu za gospodarstvo sporočila, da – četudi nemški zakonodajalec ob sprejetju
         zakona iz leta 1998 ni upošteval njenih predlogov iz dopisa z dne 25. oktobra 1996 – glede na takratni razvoj na ravni Skupnosti
         v zvezi z morebitnimi predlogi za približevanje pravil o električni energiji iz obnovljivih virov energije pred izdajo poročila
         ministrstva o učinkih „hardship clause“, predvidenega v členu 4(4), ne namerava sprejeti formalne odločitve o Stromeinspeisungsgesetz,
         v različici iz zakona iz leta 1998.

      14     Končno pa iz opombe pod črto k zakonu iz leta 1998 izhaja, da je ta zakon, katerega člen 1 ima naslov „Gesetz über die Elektrizitäts-
         und Gasversorgung“ (zakon o preskrbi z električno energijo in plinom), v nacionalno pravo prenesel Direktivo 96/92/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 19. decembra 1996 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo (UL 1997 L 27, str. 20).

      15     Ta direktiva, katere tretja uvodna izjava potrjuje, da v ničemer ne vpliva na uporabo Pogodbe, zlasti ne na njene določbe
         glede notranjega trga in konkurence, v členu 8(3) in (4), ki se nahaja v poglavju IV z naslovom „Obratovanje prenosnega sistema“,
         določa:

      „3. Država članica lahko zahteva od upravljavca sistema, da pri dispečerstvu proizvodnih naprav daje prednost proizvodnim
         napravam, ki uporabljajo obnovljive vire energije ali odpadke ali ki hkrati proizvajajo toploto in električno energijo.

      4. Država članica lahko zaradi zanesljivosti dobav odredi, da se pri dispečerstvu proizvodnih naprav daje prednost tistim,
         ki uporabljajo kot gorivo domače vire primarne energije do obsega, ki v posameznem koledarskem letu ne presega 15 % skupne
         primarne energije, potrebne za proizvodnjo električne energije, porabljene v tej državi članici.“

      16     Poleg tega pa člen 11(3) iz poglavja V z naslovom „Obratovanje distribucijskega sistema“ določa:
      „Država članica lahko zahteva od upravljavca distribucijskega omrežja, da pri dispečerstvu proizvodnih naprav daje prednost
         proizvodnim napravam, ki uporabljajo obnovljive vire energije ali odpadke ali hkrati proizvajajo toploto in električno energijo.“

       Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      17     Družba PreussenElektra v Nemčiji upravlja z več kot dvajsetimi konvencionalnimi in jedrskimi elektrarnami ter z omrežjem za
         distribucijo električne energije visoke in najvišje napetosti, preko katerega dobavlja električno energijo regionalnim podjetjem
         za distribucijo električne energije, večjim občinskim podjetjem in industrijskim podjetjem.

      18     Družba Schleswag je regionalno podjetje za distribucijo električne energije, ki električno energijo, ki jo potrebuje za preskrbo
         svojih strank na področju Land Schleswig-Holstein, kupuje skoraj izključno od družbe PreussenElektra.

      19     Družba PreussenElektra ima v lasti 65,3 % delnic družbe Schleswag. Imetniki ostalih 34,7 % delnic so različni občinski organi
         Land Schleswig-Holstein.

      20     Družba Schleswag ima v skladu s členom 2 Stromeinspeisungsgesetz obveznost odkupa električne energije, proizvedene iz obnovljivih
         virov energije, vključno z vetrno energijo, na svojem področju distribucije. Iz predložitvenega sklepa izhaja, da se je delež
         električne energije, proizvedene iz vetra, v skupnem prometu z električno energijo družbe Schleswag, ki je bil leta 1991 le
         0,77 %, stalno povečeval in je leta 1998 dosegel 15 %. Posledično so se dodatni stroški družbe Schleswag zaradi obveznosti
         odkupa po najnižjih cenah iz Stromeinspeisungsgesetz, ki so leta 1991 znašali 5,8 milijona DEM, leta 1998 povečali na 111,5
         milijona DEM, od tega pa naj bi ob upoštevanju mehanizma nadomestil, ki ga je v člen 4(1) Stromeinspeisungsgesetz uvedel zakon
         iz leta 1998, družba Schleswag krila le približno 38 milijonov DEM.

      21     Ob koncu aprila 1998 je dobava električne energije iz obnovljivih virov energije družbe Schleswag dosegla 5 % celotne prodane
         električne energije preteklega leta. Družba Schleswag je družbi PreussenElektra v skladu s členom 4(1) Stromeinspeisungsgesetz,
         v različici zakona iz leta 1998 (v nadaljevanju: spremenjeni Stromeinspeisungsgesetz), zaračunala dodatne stroške za odkup
         električne energije iz obnovljivih virov energije in najprej zahtevala obročno odplačevanje po 10 milijonov DEM mesečno.

      22     Družba PreussenElektra je plačala zahtevano vsoto za mesec maj 1998, pri tem pa si je pridržala pravico do vračila. To je
         tudi storila, tako da je na Landgericht Kiel vložila zahtevek za vračilo zneska 500.000 DEM, kar je predstavljalo del vsote,
         plačane družbi Schleswag kot poplačilo dodatnih stroškov, ki jih je ta imela pri odkupu vetrne električne energije. Landgericht
         v predložitvenem sklepu navaja, da se bremena dodatnih stroškov ne da prevaliti na stranke družbe Schleswag, ker je ministrstvo
         za energijo Land Schleswig-Holstein zavrnilo odobritev zahteve za spremembo tarife družbe Schleswag.

      23     Družba PreussenElektra je pred Landgericht navajala, da je družbi Schleswag zahtevani znesek plačala brez pravno veljavnega
         temelja in bi ga bilo treba vrniti, ker je člen 4 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz, ki je bil podlaga za to plačilo,
         v nasprotju z neposredno uporabnimi določbami Pogodbe o državnih pomočeh in ga zato ni mogoče uporabiti. Zaradi spremembe
         področja uporabe Stromeinspeisungsgesetz in uvedbe pravila o porazdelitvi dodatnih stroškov, ki izhajata iz zakona iz leta
         1998, bi bilo treba pred začetkom njegove veljavnosti izvesti postopek iz člena 93 Pogodbe, česar pa Zvezna republika Nemčija
         ni storila. Družba PreussenElektra torej predlaga, naj se družbi Schleswag naloži vračilo zneska 500.000 DEM skupaj z obrestmi
         po 5 % obrestni meri od 15. julija 1998.

      24     Družba Schleswag predlaga zavrnitev navedenega zahtevka. Čeprav priznava, da spremenjeni Stromeinspeisungsgesetz vsebuje spremenjeno
         ureditev pomoči, pa tudi navaja, da je člen 4 le preprosto pravilo o porazdelitvi, katerega namen je ublažiti posledice za
         podjetja za distribucijo električne energije, ki izhajajo iz členov 2 in 3 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz, in meni,
         da, obravnavan ločeno, zato nima značaja pomoči v smislu člena 92 Pogodbe. Po eni strani tako člena 2 in 3 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz
         ne vplivata na pravno razmerje med družbama PreussenElektra in Schleswag na tak način, da bi ju Landgericht v postopku v glavni
         stvari ne moglo uporabiti. Po drugi strani pa neuporaba člena 4 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz ne posega v obveznost,
         da mora družba Schleswag električno energijo, proizvedeno iz obnovljivih virov energije, kupovati po fiksnih najnižjih cenah.
         Zato kaznovalni učinek, ki izhaja iz neposredne uporabe člena 93(3), tretji stavek, Pogodbe, ne omogoča niti sankcioniranja
         nezakonite pomoči iz členov 2 in 3 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz niti nasprotovanja uporabi člena 4 spremenjenega
         Stromeinspeisungsgesetz na tak način, da bi bilo treba sporno plačilo šteti, kot da je bilo opravljeno na podlagi pravno veljavnega
         temelja.

      25     Landgericht je ob ugotovitvi, da Komisija v skladu s členom 93(3) Pogodbe ni bila obveščena o spremembah, ki jih v Stromeinspeisungsgesetz
         prinaša zakon iz leta 1998, zaključilo, da je vprašanje, ali nova različica tega zakona v celoti ali v določenih delih predstavlja
         državno pomoč v smislu člena 92 Pogodbe, še vedno upoštevno, četudi sta nemška vlada in Komisija začetno ureditev pomoči iz
         Stromeinspeisungsgesetz že uvrstili v okviru postopka priglasitve leta 1990. Po mnenju Landgericht bi bilo treba, četudi bi
         spremembe Stromeinspeisungsgesetz, ki jih je vnesel zakon iz leta 1998, šteli za spremembo začetne ureditve, postopek iz člena
         93(3) Pogodbe za to spremenjeno ureditev uporabiti le, če bi ta sama po sebi predstavljala ureditev pomoči v smislu člena
         92 Pogodbe.

      26     Landgericht je tudi zaključilo, da bi obveznost odkupa električne energije, proizvedene v Nemčiji iz obnovljivih virov energije,
         pod pogoji, ki jih ne bi bilo mogoče doseči na prostem trgu, lahko povzročila tako zmanjšanje povpraševanja po električni
         energiji iz drugih držav članic, da ne bi mogla biti izključena omejitev trgovine med državami članicami, prepovedana v skladu
         s členom 30 Pogodbe.

      27     Glede na to, da je bilo Landgericht mnenja, da je rešitev spora pred njim odvisna od razlage členov 30, 92 in 93(3) Pogodbe,
         je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1. Ali pravila o povračilu za električno energijo (‚Stromeinspeisevergütung‘) in o nadomestilu iz členov 2 ali 3 ali 4 ali
         od 2 do 4 skupaj iz Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneurbaren Energien in das öffentliche Netz z dne 7. decembra
         1990 (BGBl. I, str. 2633), v različici iz člena 3(2) Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts z dne 24. aprila
         1998 (BGBl. I, str. 730 (734-736)), pomenijo državno pomoč v smislu člena 92 Pogodbe ES?

      Ali je treba člen 92 Pogodbe ES razlagati tako, da pojem pomoči na podlagi te določbe zajema tudi nacionalne predpise, katerih
         cilj je pomoč osebi, ki prejme plačilo, pri čemer pa potrebna sredstva ne izvirajo niti neposredno niti posredno iz javnega
         proračuna, ampak se zagotovijo iz obveznosti odkupa po fiksnih najnižjih cenah, ki jih določa zakon in ki se naloži podjetjem
         določenega sektorja, ki iz pravnih in dejanskih razlogov teh stroškov ne smejo prevaliti na končnega uporabnika?

      Ali je treba člen 92 Pogodbe ES razlagati tako, da pojem pomoči na podlagi te določbe zajema tudi nacionalne predpise, ki
         urejajo izključno porazdelitev stroškov, ki so posledica obveznosti odkupa in najnižjih povračil, med podjetja na različnih
         stopnjah proizvodnje, in to kadar zakonodajalčev koncept pomeni dejansko trajno porazdelitev bremena teh stroškov, ne da bi
         podjetje, ki plača stroške, za to dobilo protidajatev?

      2. Če je odgovor na prvo vprašanje glede člena 4 [spremenjenega] Stromeinspeisungsgesetz nikalen:
      Ali je treba člen 93(3) Pogodbe ES razlagati tako, da omejevalni učinek te določbe ne zajema le same pomoči, ampak tudi izvršilne
         predpise, kot je člen 4 [spremenjenega] Stromeinspeisungsgesetz?

      3. Če sta odgovora na prvo in drugo vprašanje nikalna:
      Ali je treba člen 30 Pogodbe ES razlagati tako, da obstaja količinska omejitev na uvoz ali ukrep z enakim učinkom med državami
         članicami v smislu člena 30 Pogodbe ES, kadar nek nacionalni predpis podjetjem nalaga odkup električne energije iz obnovljivih
         virov energije po najnižjih cenah, poleg tega pa uporabnikom omrežja nalaga financiranje brez protidajatve?“

       Dopustnost
      28     Windpark in Land Schleswig-Holstein (v nadaljevanju: intervenienta) ter nemška vlada nasprotujejo dopustnosti celotnega predloga
         za sprejetje predhodne odločbe ali njegovega dela.

      29     Intervenienta najprej navajata, da je predložitveni sklep v več pogledih nepopoln in napačen.
      30     V zvezi s tem navajata, da je predložitveno sodišče napačno zaključilo, da Komisija o spremembah, ki jih v Stromeinspeisungsgesetz
         prinaša zakon iz leta 1998, ni bila obveščena, poleg tega pa podjetja za distribucijo električne energije iz dejanskih in
         pravnih razlogov niso bila upravičena do prevalitve stroškov, ki jih imajo zaradi povračila v skladu s členom 3 spremenjenega
         Stromeinspeisungsgesetz, na končnega uporabnika.

      31     Drugič, intervenienta in nemška vlada navajajo, da postopek v glavni stvari ni resničen postopek, ampak v vsakem pogledu skonstruiran
         postopek.

      32     V zvezi s tem navajajo, da tožeča in tožena stranka iz postopka v glavni stvari menita, da so členi od 2 do 4 spremenjenega
         Stromeinspeisungsgesetz v nasprotju s pravom Skupnosti. Družba PreussenElektra je kljub temu izvedla plačilo iz člena 4 spremenjenega
         Stromeinspeisungsgesetz, potem pa takoj zahtevala delno vračilo. Poleg tega še navajajo, da je družba PreussenElektra glavni
         delničar družbe Schleswag in ima zato prevladujoč vpliv na odločitve in pravna stališča slednje.

      33     Tretjič, intervenienta in nemška vlada navajajo, da postavljena vprašanja za rešitev spora v glavni stvari niso upoštevna.
      34     Intervenienta v zvezi z vprašanji o razlagi členov 92 in 93 Pogodbe opozarjata na to, da je na podlagi sodne prakse Sodišča
         (sodba z dne 11. decembra 1973 v zadevi Lorenz, 120/73, Recueil, str. 1471, točka 9) pravni postopek za zagotavljanje neposrednega
         učinka člena 93(3), tretji stavek, Pogodbe stvar nacionalnega pravnega reda vsake države članice. Predložitveno sodišče ni
         navedlo, ali in pod katerimi pogoji ima družba PreussenElektra po nemškem pravu pravico do vračila zneskov, ki jih zahteva,
         in torej ni izkazalo upoštevnosti vprašanj za predhodno odločanje za nacionalno pravo.

      35     Poleg tega intervenienta navajata, da iz ustaljene sodne prakse (glej zlasti sodbo z dne 17. marca 1993 v zadevi Sloman Neptun,
         C-72/91 in C-73/91, Recueil, I-887, točki 11 in 12) izhaja, da Sodišče ni pristojno za razlago pojma pomoči v smislu člena
         92 Pogodbe, kadar postopek predhodnega nadzora iz člena 93(3) Pogodbe ni bil spoštovan. Kljub temu bi bilo treba po eni strani
         Stromeinspeisungsgesetz v prvotni različici priglasiti Komisiji v odobritev, po drugi strani pa spremembe, ki jih je v Stromeinspeisungsgesetz
         prinesel zakon iz leta 1998, niso sprememba pomoči v smislu člena 93(3) Pogodbe, v primeru katere bi bilo treba opraviti novo
         priglasitev. Kakor koli, dopisovanje med nemškimi organi in Komisijo pred sprejetjem zakona iz leta 1998 in po njem se po
         eni strani lahko šteje za uradno obvestilo nemške vlade o spremembah, ki jih je ta zakon prinesel v Stromeinspeisungsgesetz,
         po drugi strani pa za implicitno odobritev teh sprememb s strani Komisije.

      36     Nemška vlada navaja, da odgovor na vprašanja v zvezi s členom 92 Pogodbe ni potreben za izdajo sodbe predložitvenega sodišča,
         saj je edino odločilno vprašanje v postopku v glavni stvari, ali ima družba Schleswag pravico do nadomestila v skladu s členom
         4 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz, ki ureja le porazdelitev stroškov plačila za električno energijo in ne vsebuje nobene
         pomoči v korist naslovnikov tega plačila.

      37     Intervenienta in nemška vlada v zvezi z vprašanjem o členu 30 Pogodbe poudarjajo, da postopek v glavni stvari nima nobenega
         čezmejnega značaja in da tožeča in tožena stranka prav tako nista izkazali, da ju spremenjeni Stromeinspeisungsgesetz ovira
         pri uvozu električne energije iz drugih držav članic.

      38     Treba je spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči iz člena
         177 Pogodbe v izključni pristojnosti nacionalnega sodišča, pred katerim poteka spor in ki mora prevzeti odgovornost za kasnejšo
         sodno odločbo, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi tako o potrebnosti predhodne odločbe za izdajo sodbe kot tudi o
         upoštevnosti vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Če se torej predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, je Sodišče
         načelno dolžno o njih odločati (glej zlasti sodbo z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C-415/93, Recueil, str. I-4921,
         točka 59).

      39     Vendar je Sodišče tudi opozorilo, da mora v izjemnih primerih samo preizkusiti okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo
         nacionalno sodišče, da preveri, ali je zanjo pristojno (v zvezi s tem glej sodbo z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia,
         244/80, Recueil, str. 3045, točka 21). Sprejetje odločbe o predhodnem vprašanju, ki ga zastavi nacionalno sodišče, je mogoče
         zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom
         spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih
         podatkov, da bi lahko koristno odgovorilo na zastavljena vprašanja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Bosman, točka 61; sodbo
         z dne 13. julija 2000 v zadevi Idéal tourisme, C-36/99, Recueil, I-6049, točka 20, in sodbo z dne 26. septembra 2000 v zadevi
         Kachelmann, C-322/98, Recueil, str. I-7505, točka 17).

      40     Prvič, glede trditve o pomanjkljivosti in dejanskih napakah v predložitvenem sklepu je dovolj opozoriti, da je naloga nacionalnega
         sodišča in ne Sodišča, da ugotovi dejstva, ki so podlaga za spor, in da iz tega izpelje posledice za odločitev, ki jo je dolžno
         izreči (glej zlasti sodbo z dne 16. septembra 1999 v zadevi WWF in drugi, C-435/97, Recueil, str. I-5613, točka 32).

      41     Drugič, treba je opozoriti na to, da želi družba PreussenElektra s tožbo doseči vrnitev zneska, ki ga je plačala družbi Schleswag
         kot izravnavo za dodatne stroške, ki so ji nastali zaradi odkupa vetrne električne energije, kar izhaja iz obveznosti odkupa
         pri proizvajalcih z njenega področja dobave, kot to določa spremenjeni Stromeinspeisungsgesetz.

      42     Postopka v glavni stvari torej ni mogoče šteti za hipotetičnega.
      43     Res je, da je družba Schleswag, enako kot družba PreussenElektra, zainteresirana za to, da bi se člena 2 in 3 spremenjenega
         Stromeinspeisungsgesetz, ki določata navedeno obveznost odkupa in določata ceno, ki jo je treba zato plačati, štela za nezakonito
         pomoč, zaradi česar bi se lahko izognila plačilu. Vendar pa postopek v glavni stvari ne zadeva pomoči, ki jo družba Schleswag
         v skladu s členoma 2 in 3 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz domnevno plačuje proizvajalcem električne energije iz obnovljivih
         virov energije, ampak le del te domnevne pomoči, ki jo je morala družba PreussenElektra na podlagi člena 4 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz
         povrniti družbi Schleswag.

      44     Ker navedene obveznosti družb Schleswag in PreussenElektra izhajajo neposredno iz spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz, postopek
         v glavni stvari med tožečo in toženo stranko ni skonstruirani postopek, s katerim bi stranki skušali pridobiti stališče Sodišča
         o določenih vprašanjih prava Skupnosti, odgovor na katera pa ni objektivno potreben za rešitev spora.

      45     Tak zaključek je podprt z dejstvom, da je predložitveno sodišče dovolilo v postopku v glavni stvari intervencijo Windpark
         in Land Schleswig-Holstein, ki člena 2 in 3 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz štejeta za zakonita, v podporo družbi Schleswag.

      46     V teh okoliščinah dejstvo, da je družba PreussenElektra glavni delničar družbe Schleswag, ni tako, da bi se spor ne štel za
         resničnega.

      47     Tretjič, treba je ugotoviti, da je Landgericht v predložitvenem sklepu zadostno opredelilo nacionalni pravni okvir in je jasno
         obrazložilo, zakaj meni, da so postavljena vprašanja upoštevna in zakaj je odgovor na ta vprašanja potreben za rešitev spora.

      48     Glede vprašanj v zvezi s členoma 92 in 93 Pogodbe je predložitveno sodišče še posebej navedlo, kar izhaja tudi iz točke 25
         te sodbe, da je treba vprašanje, ali pomeni spremenjeni Stromeinspeisungsgesetz pomoč, preučiti pred vprašanjem, ali sprememba,
         ki jo je v prvotno različico Stromeinspeisungsgesetz vnesel zakon iz leta 1998, pomeni pomoč v smislu člena 93(3) Pogodbe,
         zaradi česar bi bilo treba uporabiti postopek, predviden v tej določbi, za sprejetje navedene spremembe.

      49     Predložitveno sodišče je prav tako pojasnilo, da ima, če postopek predhodnega nadzora nepravilno ni bil izveden, v skladu
         z nacionalnim pravom pravico, da lahko sklepa o posledicah neposrednega učinka člena 93(3), tretji stavek, Pogodbe in odloči,
         da je spremenjena ureditev Stromeinspeisungsgesetz neveljavna in da se morajo plačila družbe PreussenElektra družbi Schleswag
         vrniti.

      50     Argument, da je Sodišče za razlago pojma pomoči v smislu člena 92 Pogodbe pristojno le, kadar postopek predhodnega nadzora
         iz člena 93(3) ni bil spoštovan, zahteva, kot priznavata intervenienta v postopku v glavni stvari, razlago merila za spremembo
         pomoči ali področja uporabe odložilnega učinka tretjega stavka navedene določbe, točno ta razlaga pa je tudi predmet nekaterih
         postavljenih vprašanj.

      51     Enako velja za argument nemške vlade, da odgovor na vprašanja v zvezi s členom 92 Pogodbe ni potreben, saj naj bi v postopku
         v glavni stvari le člen 4 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz urejal razmerje med družbama PreussenElektra in Schleswag.
         Pri vprašanjih v zvezi s členom 92 Pogodbe gre dejansko ravno za to, ali člen 4 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz sam
         po sebi ali skupaj s členoma 2 in 3 predstavlja ureditev pomoči v smislu navedene določbe.

      52     Kar zadeva vprašanje v zvezi členom 30 Pogodbe, je dovolj opozoriti na to, da ni očitno, da zahtevana razlaga nima nobene
         zveze z dejanskim stanjem ali s predmetom spora v postopku v glavni stvari.

      53     Iz zgoraj navedenega izhaja, da je na postavljena vprašanja treba odgovoriti.
       Razlaga člena 92 Pogodbe
      54     Uvodoma je treba ugotoviti, da ni sporno, da obveznost odkupa električne energije iz obnovljivih virov energije po najnižjih
         cenah, kot jo določata člena 2 in 3 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz, proizvajalcem take vrste energije prinaša določeno
         ekonomsko prednost, ker jim brez tveganja zagotavlja višje donose od tistih, ki bi jih imeli brez tega.

      55     Treba je opozoriti na to, da iz odgovora nemške vlade na pisno vprašanje Sodišča izhaja, da ima samo v dveh od osmih vodilnih
         nemških podjetij, ki proizvajajo električno energijo in uporabljajo visokonapetostno prenosno omrežje in med katerimi je tudi
         družba PreussenElektra, država večinski delež. Poleg tega iz tega odgovora izhaja, da je družba PreussenElektra hčerinska
         družba v 100 % lasti neke druge družbe, ki je v 100 % zasebni lasti. Po drugi strani pa ima, kot izhaja iz točke 19 te sodbe,
         družba PreussenElektra 65,3 % delež v družbi Schleswag, le 34,7 % delež pa pripada občinskim organom Land Schleswig-Holstein.

      56     Ob upoštevanju prej navedenega je treba prvo vprašanje razumeti tako, da se z njim v bistvu želi izvedeti, ali nek predpis
         države članice, ki po eni strani zasebna podjetja za distribucijo električne energije zavezuje k odkupu električne energije,
         ki je na njihovem področju proizvedena iz obnovljivih virov energije, po najnižjih cenah, višjih od dejanske ekonomske vrednosti
         za take vrste energijo, po drugi strani pa stroške financiranja te obveznosti porazdeljuje med navedena podjetja za dobavo
         električne energije in zasebne uporabnike električnega omrežja, ki so višje na distribucijski verigi, pomeni državno pomoč
         v smislu člena 92(1) Pogodbe.

      57     V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 92(1) Pogodbe razglaša vsako pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršno koli
         vrsto pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem
         ali proizvodnji posameznega blaga, za nezdružljivo s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.

      58     Iz sodne prakse Sodišča pa izhaja, da se za pomoči v smislu člena 92(1) Pogodbe štejejo samo prednosti, ki se dodelijo neposredno
         ali posredno iz državnih sredstev. Razlikovanje med pojmoma „pomoč, ki jo dodeli država članica“ in „državna sredstva“, ki
         ga je uvedla navedena določba, ne pomeni, da so vse prednosti, ki jih dodeli država, pomoči, ne glede na to, ali so financirane
         iz državnih sredstev ali ne, ampak se želi z njim zgolj vključiti v ta pojem prednosti, ki jih dodeli neposredno država, ter
         tiste, ki se dodelijo s posredovanjem javne ali zasebne organizacije, ki jo določi ali ustanovi država (glej sodbo z dne 24. januarja
         1978 v zadevi Van Tiggele, 82/77, Recueil, str. 25, točki 24 in 25; zgoraj navedeno sodbo Sloman Neptun, točka 19; sodbo z
         dne 30. novembra 1993 v zadevi Kirsamer-Hack, C-189/91, Recueil, str. I-6185, točka 16; sodbo z dne 7. maja 1998 v zadevi
         Viscido in drugi, od C-52/97 do C-54/97, Recueil, str. I‑2629, točka 13; sodbo z dne 1. decembra 1998 v zadevi Ecotrade, C-200/97,
         Recueil, str. I-7907, točka 35, in sodbo z dne 17. junija 1999 v zadevi Piaggio, C‑295/97, Recueil, str. I-3735, točka 35).

      59     V tej zadevi je treba ugotoviti, da obveznost zasebnih podjetij za distribucijo električne energije, da odkupijo električno
         energijo iz obnovljivih virov energije po fiksnih najnižjih cenah, ne povzroča nobenega neposrednega ali posrednega prenosa
         državnih sredstev k zasebnim proizvajalcem te vrste električne energije.

      60     Tudi porazdelitev finančnih stroškov podjetij za distribucijo električne energije, ki izvirajo iz navedene obveznosti odkupa,
         med njimi in drugimi zasebnimi podjetji, ne pomeni neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev.

      61     V teh okoliščinah obveznost odkupa, ki jo nalaga zakon in ki določenim podjetjem dodeljuje nedvomno prednost, ni taka, da
         bi se štela za državno pomoč v smislu člena 92(1) Pogodbe.

      62     Takega zaključka ne more omajati okoliščina, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, da ima lahko finančni strošek, ki izvira
         iz obveznosti odkupa po najnižjih cenah, negativne posledice za ekonomske rezultate podjetij, na katere se nanaša, in da posledično
         povzroča zmanjšanje davčnih prihodkov države. Ta posledica je dejansko značilna za tak predpis in se je ne more šteti za sredstvo,
         s katerim se proizvajalcem električne energije iz obnovljivih virov energije dodeljuje kakšna posebna prednost na stroške
         države (v zvezi s tem glej zgoraj navedeni sodbi Sloman Neptun, točka 21, in Ecotrade, točka 36).

      63     Komisija podredno navaja, da ohranitev polnega učinka členov 92 in 93 Pogodbe, v povezavi s členom 5 Pogodbe ES (zdaj člen
         10 ES), zahteva, da se pojem državne pomoči razlaga tako, da zajema tudi ukrepe pomoči, ki jih – kot tiste iz spremenjenega
         Stromeinspeisungsgesetz – sprejme država, financirajo pa jih zasebna podjetja. Svojo argumentacijo opre na primerljivo sodno
         prakso Sodišča, v skladu s katero člen 85 Pogodbe ES (zdaj člen 81 ES), v povezavi s členom 5 iste pogodbe, državam članicam
         prepoveduje sprejemati ukrepe, četudi v obliki zakonov ali uredb, ki bi lahko izničili polni učinek pravil o konkurenci, ki
         veljajo za podjetja (glej zlasti sodbo z dne 17. novembra 1993 v zadevi Meng, C-2/91, Recueil, str. I-5751, točka 14).

      64     V zvezi s tem je dovolj poudariti, da se v nasprotju s členom 85 Pogodbe, ki zadeva zgolj ravnanje podjetij, člen 92 Pogodbe
         nanaša neposredno na ukrepe držav članic.

      65     V teh okoliščinah tako člen 92 Pogodbe zadostuje sam po sebi za popolno prepoved ravnanja držav, ki so v njem omenjena, in
         s členom 5 Pogodbe, ki v drugem odstavku določa, naj se države članice vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje
         ciljev Pogodbe, ni mogoče razširiti področja uporabe navedenega člena 92 na ravnanja držav, ki jih ta ne vsebuje.

      66     Na prvo vprašanje je treba torej odgovoriti, da nek predpis države članice, ki zasebna podjetja za distribucijo električne
         energije zavezuje k odkupu električne energije iz obnovljivih virov energije na njihovem področju dobave po najnižjih cenah,
         višjih od dejanske ekonomske vrednosti take vrste energije, in ki finančne stroške te obveznosti porazdeljuje med navedena
         podjetja za distribucijo električne energije ter zasebne uporabnike električnega omrežja, ki so višje na distribucijski verigi,
         ne pomeni državne pomoči v smislu člena 92(1) Pogodbe.

      67     Ob upoštevanju tega odgovora ni treba odgovoriti na drugo vprašanje, saj je bilo postavljeno le za primer, da bi obveznost
         odkupa po fiksnih najnižjih cenah pomenila državno pomoč, porazdelitev finančnih stroškov, ki izhaja iz tega, pa to ne bi
         bila.

       Razlaga člena 30 Pogodbe
      68     S tretjim vprašanjem za predhodno odločanje želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je navedeni predpis združljiv
         s členom 30 Pogodbe ali ne.

      69     V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da se člen 30 Pogodbe s prepovedjo ukrepov z enakim učinkom, kot so količinske omejitve
         pri uvozu med državami članicami, v skladu s sodno prakso Sodišča nanaša na vsak nacionalni ukrep, ki bi lahko neposredno
         ali posredno, dejansko ali potencialno, oviral trgovino znotraj Skupnosti (sodba z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville,
         8/74, Recueil, str. 837, točka 5).

      70     Drugič, treba je poudariti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da obveznost gospodarskih subjektov ene države članice,
         da nek določen proizvod v določenem odstotku kupujejo pri nekem nacionalnem ponudniku, prav tako omejuje možnosti uvoza tega
         produkta, s tem da navedenim subjektom za del njihovih potreb onemogoča kupovanje pri subjektih iz drugih držav članic (glej
         v tem smislu sodbi z dne 10. julija 1984 v zadevi Campus Oil in drugi, 72/83, Recueil, 2727, točka 16; in z dne 20. marca
         1990 v zadevi Du Pont de Nemours Italiana, C-21/88, Recueil, str. I-889, točka 11).

      71     V členih 1 in 2 spremenjenega Stromeinspeisungsgesetz je izrecno določeno, da obveznost odkupa za podjetja za distribucijo
         električne energije velja le za električno energijo iz obnovljivih virov energije, proizvedeno na področju veljavnosti navedenega
         zakona in na področju dobave vsakega od zadevnih podjetij, kar pomeni, da bi lahko zato vsaj potencialno ovirala trgovino
         znotraj Skupnosti.

      72     Vendar pa je treba pri presoji, ali je taka obveznost odkupa kljub temu združljiva s členom 30 Pogodbe, upoštevati cilj zadevnega
         predpisa in značilnosti trga z električno energijo.

      73     V zvezi s tem je treba poudariti, da je uporaba obnovljivih virov energije pri proizvodnji električne energije, kar naj bi
         spodbujal predpis, kot je spremenjeni Stromeinspeisungsgesetz, koristna za varstvo okolja, saj prispeva k zmanjšanju emisij
         toplogrednih plinov, ki so med glavnimi vzroki podnebnih sprememb, zoper katere so se Evropska skupnost in njene države članice
         zavezale boriti.

      74     Razvoj uporabe obnovljivih virov energije je med prednostnimi cilji, ki jim Skupnost in njene države članice želijo slediti
         pri izvajanju obveznosti, k katerim so se zavezale na podlagi Okvirne konvencije Združenih narodov o podnebnih spremembah,
         ki je bila odobrena v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 94/69/ES z dne 15. decembra 1993 (UL 1994 L 33, str. 11), ter Protokola
         s tretje konference držav pogodbenic k tej konvenciji v Kjotu z dne 11. decembra 1997, ki so ga podpisale Evropska skupnost
         in njene države članice 29. aprila 1998 (v zvezi s tem glej zlasti Resolucijo Sveta 98/C 198/01 z dne 8. junija 1998 o obnovljivih
         virih energije (UL C 198, str. 1) in Odločbo št. 646/2000/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. februarja 2000 o sprejetju
         večletnega programa za spodbujanje obnovljivih virov energije v Skupnosti (Altener) (1998/2002) (UL L 79, str. 1)).

      75     Ta politika se nanaša tudi na varovanje zdravja in življenja ljudi in živali ter na ohranitev rastlin.
      76     Poleg tega je treba zahteve varstva okolja, kot je to določeno v členu 130 R(2), prvi pododstavek, tretji stavek, Pogodbe
         ES (po spremembi postal člen 174(2), prvi pododstavek, ES), vključiti v opredelitev in izvajanje drugih politik Skupnosti.
         Amsterdamska pogodba je to določbo v rahlo spremenjeni obliki prenesla v člen 6 ES, ki se nahaja v prvem delu z naslovom „Načela“.

      77     Tudi iz uvodne izjave 28 Direktive 96/92 izhaja, da slednja prav „zaradi zaščite okolja“ v členih 8(3) in 11(3) države članice
         pooblašča, da dajo prednost proizvodnji električne energije iz obnovljivih virov energije.

      78     Prav tako je pomembno opozoriti na to, da ta direktiva, kot je to določeno v uvodni izjavi 39, predstavlja le naslednjo stopnjo
         liberalizacije trga z električno energijo in pušča nekaj ovir pri trgovanju z električno energijo med državami članicami.

      79     Poleg tega je pomembno ugotoviti, da je za električno energijo značilno, da je, ko vstopi v prenosno ali distribucijsko omrežje,
         težko ugotoviti poreklo in izvor energije, iz katerega je bila proizvedena.

      80     Komisija je v predlogu Direktive 2000/C 311 E/22 Evropskega parlamenta in Sveta o spodbujanju električne energije iz obnovljivih
         virov energije na notranjem trgu z električno energijo (UL 2000 C 311 E, str. 320), predstavljenem 31. maja 2000, v zvezi
         s tem ocenila, da je izvedba sistema potrdil o poreklu električne energije iz obnovljivih virov energije, ki bi lahko bili
         predmet medsebojnega priznavanja, v vsaki državi članici nujna za zanesljivost in izvedljivost trgovanja s to vrsto električne
         energije v praksi.

      81     Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev je treba na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da pri trenutnem
         stanju prava Skupnosti v zvezi s trgom z električno energijo predpis, kot je spremenjeni Stromeinspeisungsgesetz, ni nezdružljiv
         s členom 30 Pogodbe.

       Stroški
      82     Stroški nemške ter finske vlade in Komisije, ki so Sodišču predložile stališča, se ne morejo povrniti. Ker je ta postopek
         za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      v odgovor na vprašanja, ki jih je predložilo Landgericht Kiel s sklepom z dne 13. oktobra 1998, razsodilo:
      1)      Predpis države članice, ki zasebna podjetja za distribucijo električne energije zavezuje k odkupu električne energije iz obnovljivih
            virov energije na njihovem področju dobave po najnižjih cenah, višjih od dejanske ekonomske vrednosti take vrste energije,
            in ki finančne stroške te obveznosti porazdeljuje med navedena podjetja za distribucijo električne energije in zasebne uporabnike
            električnega omrežja, ki so višje na distribucijski verigi, ne predstavlja državne pomoči v smislu člena 92(1) Pogodbe ES
            (po spremembi člen 87(1) ES).
      2)      Pri trenutnem stanju prava Skupnosti v zvezi s trgom z električno energijo tak predpis ni nezdružljiv s členom 30 Pogodbe
            ES (po spremembi člen 28 ES).

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Puissochet

               Jann

               Sevón

               Schintgen

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. marca 2001.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. julija 2014. # BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva C-126/13 P.


Sodba Sodišča z dne 19. maja 1993. # Kazenski postopek proti Paul Corbeau. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal correctionnel de Liège - Belgija. # Konkurenca. # Zadeva C-320/91.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 13. julija 2000. # Salzgitter AG, nekdanji Preussag Stahl AG proti Komisiji Evropskih skupnosti in Zvezni republiki Nemčiji. # Pritožba. # Zadeva C-210/98 P.