title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. maja 2017.#Wenceslas de Lobkowicz proti Ministère des Finances et des Comptes publics.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour administrative d'appel de Douai.#Predhodno odločanje – Uradnik Evropske unije – Kadrovski predpisi – Obvezna vključitev v sistem socialne varnosti institucij Evropske unije – Dohodki od nepremičnin, prejeti v državi članici – Zavezanost za plačilo splošnega socialnega prispevka, socialne dajatve in dodatnih prispevkov na podlagi prava države članice – Sodelovanje pri financiranju socialne varnosti te države članice.#Zadeva C-690/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 10. maja 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Uradnik Evropske unije — Kadrovski predpisi — Obvezna vključitev v sistem socialne varnosti institucij Evropske unije — Dohodki od nepremičnin, prejeti v državi članici — Zavezanost za plačilo splošnega socialnega prispevka, socialne dajatve in dodatnih prispevkov na podlagi prava države članice — Sodelovanje pri financiranju socialne varnosti te države članice“
      V zadevi C‑690/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo cour administrative d’appel de Douai (pritožbeno upravno sodišče v Douaiju, Francija) z odločbo z dne 14. decembra 2015, ki je na Sodišče prispela 21. decembra 2015, v postopku

         Wenceslas de LOBKOWICZ

      proti

         Ministre des finances et des comptes publics,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, predsednika senatov, M. Berger in A. Prechal, predsednici senatov, C. Toader, sodnica, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund in F. Biltgen (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. oktobra 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za W. de Lobkowicza G. Hannotin, odvetnik,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues, D. Colas, R. Coesme in D. Segoin, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo D. Martin in G. Gattinara, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. decembra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago prava Unije, da bi se ugotovilo, ali obstaja načelo uporabe ene zakonodaje, kot je to, ki je izraženo z Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 307/1999 z dne 8. februarja 1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 335; v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), in z Uredbo (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72) ter kot ga je razložilo Sodišče s sodbo z dne 26. februarja 2015, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Wenceslasom de Lobkowiczem, upokojenim uradnikom Evropske komisije, in ministère des Finances et des Comptes publics (ministrstvo za javne finance, Francija) v zvezi z zavezanostjo prvonavedenega za plačilo socialnih prispevkov in dajatve od dohodkov od nepremičnin, prejetih v Franciji, za leta od 2008 do 2011.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 12 Protokola (št. 7) o privilegijih in imunitetah Evropske unije (UL 2010, C 83, str. 266, v nadaljevanju: Protokol) določa:
               „Uradniki in drugi uslužbenci Unije so dolžni plačevati davek v korist Unije od plač, mezd in prejemkov, ki jih prejemajo od Unije, v skladu s pogoji in postopki, ki jih določita Evropski parlament in Svet z uredbami po rednem zakonodajnem postopku in po posvetovanju z zadevnimi institucijami.
               Oproščeni so nacionalnih davkov od plač, mezd in prejemkov, ki jih plačuje[…] Unij[a].“

               4

               Člen 13 tega protokola določa:
               „Pri izvajanju davka od dohodka, od premoženja in od dediščin ter pri uporabi konvencij o izogibanju dvojnega obdavčevanja, sklenjenih med državami članicami Unije, se za uradnike in druge uslužbence Unije, ki imajo izključno zaradi opravljanja svojih dolžnosti v službi Unije prebivališče na ozemlju države članice, ki ni država njihovega davčnega domicila v času, ko nastopijo službo pri Uniji, šteje tako v državi njihovega dejanskega prebivališča kot v državi njihovega davčnega domicila, da so obdržali domicil v slednji državi […].
               […]“

               5

               Člen 14 navedenega protokola določa:
               „Evropski parlament in Svet z uredbami po rednem zakonodajnem postopku in po posvetovanju z zadevnimi institucijami določita sistem socialnovarnostnih dajatev za uradnike in druge uslužbence Unije.“

               6

               Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) in Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije so bili sprejeti z Uredbo Sveta (EGS, Euratom, ESPJ) št. 259/68 z dne 29. februarja 1968 o določitvi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti ter posebnih ukrepov, ki se začasno uporabljajo za uradnike Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 2, str. 5), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 1324/2008 z dne 18. decembra 2008 (UL 2008, L 345, str. 17).

               7

               Člen 72 Kadrovskih predpisov določa:
               „1.   Uradnik […] [je] zdravstveno zavarovan[…] do višine 80 % nastalih stroškov ob upoštevanju pravil, ki jih sporazumno pripravijo institucije [Unije] po posvetovanju z odborom za kadrovske predpise. […]
               […]
               Ena tretjina prispevka za tako zavarovanje se zaračuna uradniku, vendar tako, da zaračunani znesek ne presega 2 % njegove osnovne plače.
               […]“

               8

               Člen 73 Kadrovskih predpisov določa:
               „1.   Uradnik je zavarovan od datuma začetka dela za primer poklicne bolezni in nesreče po pogojih iz pravil, ki jih sporazumno pripravijo institucije [Unije] po posvetovanju z odborom za kadrovske predpise. K plačilu zavarovanja za tveganja, ki niso povezana z delom, prispeva do 0,1 % svoje osnovne plače.
               […]“

               9

               Člen 83 Kadrovskih predpisov določa:
               „1.   Izplačila dajatev po tem pokojninskem sistemu bremenijo proračun [Unije]. Države članice skupno jamčijo za plačilo teh dajatev v skladu z lestvico za financiranje takšnih odhodkov.
               […]
               2.   Uradniki prispevajo eno tretjino stroškov financiranja tega sistema pokojninskega zavarovanja. Prispevek je 10,9 % uradnikove osnovne plače, pri čemer se ponderji iz člena 64 ne upoštevajo. Prispevek se mesečno odteguje od plač uradnikov. […]
               […]“

               10

               Stopnja prispevka iz tega člena 83(2) je letno prilagojena. Tako je bila vsakega 1. julija od leta 2009 do 2011, kar se obravnava v postopku v glavni stvari, določena na 11,3 %, 11,6 % in 11 %.

               11

               V skladu s členom 2(1) Uredbe št. 1408/71 se ta uredba „uporablja za zaposlene ali samozaposlene osebe in študente, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav članic in ki so državljani ene od držav članic, ali osebe brez državljanstva, ali begunce, ki stalno prebivajo na ozemlju ene od držav članic, pa tudi za njihove družinske člane in njihove preživele osebe“.

               12

               Člen 13(1) navedene uredbe določa, da „za osebe, za katere se uporablja uredba, velja zakonodaja ene same države članice. Ta zakonodaja se določi v skladu z določbami tega naslova.“

               13

               Z datumom začetka uporabe Uredbe št. 883/2004, to je s 1. majem 2010, se razveljavi Uredba št. 1408/71. Vendar je besedilo členov 2(1) in 13(1) Uredbe št. 1408/71 v bistvu enako besedilu členov 2(1) in 11(1) Uredbe št. 883/2004.

         Francosko pravo

               14

               Na podlagi člena L. 136‑6 code de la sécurité sociale (zakonik o socialni varnosti) v različicah, ki se uporabljajo za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, so fizične osebe – ki so davčni rezidenti v Franciji v smislu člena 4 B code général des impôts (splošni zakonik o davkih) – v skladu s členom 1600‑0 C splošnega zakonika o davkih, ki je del določb tega zakonika, ki urejajo „splošni socialni prispevek, ki se pobira za nacionalno blagajno za družinske dodatke, solidarnostni sklad za starost in obvezne sisteme zdravstvenega zavarovanja“ (v nadaljevanju: CSG), zavezane za plačilo prispevka od dohodkov od premoženja, ki se obračuna od neto zneska, ki se uporabi za odmero dohodnine, med katerimi so dohodki od nepremičnin.

               15

               Na podlagi člena 1600‑0 Fa splošnega zakonika o davkih v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, so te osebe na podlagi člena L. 245‑14 zakonika o socialni varnosti zavezane tudi za plačilo „socialne dajatve“, katere višina je bila v zadevnih letih na podlagi člena L. 245‑16 zakonika o socialni varnosti 2 % teh dohodkov. Iz code de l’action sociale et des familles (zakonik o socialnih ukrepih in družinah) je razvidno tudi, da se od teh dohodkov obračunata tudi dodatna prispevka, in sicer eden v višini 0,3 % v skladu s členom L. 14‑10‑4 tega zakonika, drugi pa v višini 1,1 % v skladu s členom L. 262‑24 tega zakonika.

         Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               16

               W. de Lobkowicz, francoski državljan, je bil uradnik v službi Komisije od leta 1979 do datuma upokojitve, to je 1. januarja 2016. Na tej podlagi je vključen v sistem socialne varnosti, skupen institucijam Unije.

               17

               Na podlagi člena 13 Protokola ima W. de Lobkowicz davčni domicil v Franciji. V tej državi članici prejema dohodke od nepremičnin. Od teh dohodkov je bilo treba za leta od 2008 do 2011 plačati CSG, prispevek za vračilo socialnega dolga (CRDS), socialno dajatev v višini 2 % ter dodatna prispevka k tej dajatvi v višini 0,3 % in 1,1 %.

               18

               Potem ko je davčna uprava njegovo zahtevo za oprostitev plačila zgoraj navedenih prispevkov in dajatve zavrnila, je W. de Lobkowicz pri tribunal administratif de Rouen (upravno sodišče v Rouenu, Francija) vložil tožbo za oprostitev plačila.

               19

               Navedeno sodišče je s sodbo z dne 13. decembra 2013 ustavilo postopek v delu, v katerem so bile med postopkom dodeljene olajšave za vse prispevke, ki so se nanašali na CRDS, za katerih plačilo je bil W. de Lobkowicz zavezan za vsako sporno leto, v preostalem delu pa zavrnilo njegove predloge.

               20

               W. de Lobkowicz je zoper to sodbo vložil pritožbo pri cour administrative d’appel de Douai (pritožbeno upravno sodišče v Douaiju, Francija). Temu predlaga, naj razglasi oprostitev preostalih spornih socialnih prispevkov in dajatve.

               21

               Najprej, predložitveno sodišče ugotavlja, da so zadevni prispevki in dajatve davki v smislu nacionalnega prava, tako da okoliščina, da W. de Lobkowicz ali člani njegove družine ne prejemajo nobene neposredne protidajatve v zvezi z njimi, na njihovo utemeljenost ne vpliva.

               22

               Dalje, navaja, da je iz sodbe Sodišča z dne 26. februarja 2015, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), razvidno, da davčne dajatve od dohodkov od premoženja, ki imajo neposredno in upoštevno zvezo z nekaterimi področji socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71, to je CSG, socialna dajatev v višini 2 % in dodatni prispevek v višini 0,3 %, spadajo na področje uporabe te uredbe. Predložitveno sodišče iz istih razlogov, ki jih je navedlo Sodišče v tej sodbi, meni, da je treba šteti, da dodatni prispevek v višini 1,1 % spada na področje uporabe navedene uredbe.

               23

               Vendar opozarja, da je Sodišče v točki 41 sodbe z dne 3. oktobra 2000, Ferlini (C‑411/98, EU:C:2000:530), že razsodilo, da uradnike Unije in njihove družinske člane, ki so obvezno vključeni v sistem socialne varnosti institucij Unije, ni mogoče opredeliti za delavce v smislu Uredbe št. 1408/71. Zato se naj načelo uporabe ene zakonodaje iz člena 13 te uredbe zanje ne bi uporabljalo.

               24

               Nazadnje, predložitveno sodišče pojasnjuje, da imajo uradniki Unije sicer status delavca v smislu določb člena 45 PDEU, vendar ta člen ne določa nobenega splošnega merila za razdelitev pristojnosti glede financiranja dajatev socialne varnosti ali posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki, med državami članicami in institucijami Unije, na podlagi katerega bi bilo mogoče šteti, kot trdi W. de Lobkowicz, da je treba njegovo zavezanost za plačilo zadevnih prispevkov in dajatve opredeliti za „diskriminatoren ukrep“ v smislu navedenega člena.

               25

               Cour administrative d’appel de Douai (pritožbeno upravno sodišče v Douaiju) dvomi o tem, ali je zavezanost W. de Lobkowicza za plačilo zadevnih prispevkov in dajatev v skladu s pravom Unije, zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali načelo prava Unije nasprotuje temu, da je uradnik Evropske komisije zavezan za plačilo splošnega socialnega prispevka, socialne dajatve in dodatnih prispevkov na to dajatev po stopnjah 0,3 % in 1,1 % od dohodkov od nepremičnin, ki jih je prejel v državi članici Evropske unije?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Dopustnost

               26

               Francoska vlada primarno trdi, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten, ker Sodišču z njim niso bila predložena potrebna dejstva, ki bi mu omogočila koristno odgovoriti na postavljeno vprašanje. Predložitveno sodišče je namreč postavilo vprašanje v zvezi s členom 45 PDEU, ne da bi navedlo, katero državljanstvo ima pritožnik v postopku v glavni stvari in ali je uveljavljal pravico do prostega gibanja pri opravljanju poklicne dejavnosti.

               27

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko Sodišče predlog, ki ga je predložilo nacionalno sodišče, zavrne, le če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen, ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, potrebnih za to, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej zlasti sodbi z dne 22. junija 2010, Melki in Abdeli, C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 27 in navedena sodna praksa, in z dne 18. aprila 2013, Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, točka 27).

               28

               Nujnost razlage prava Unije, ki je koristna za nacionalno sodišče, namreč zahteva, naj navedeno sodišče, kot je poudarjeno v členu 94 Poslovnika Sodišča, opredeli dejanski in pravni okvir, v katerega so umeščena vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj razloži dejstva, ki so bila podlaga za ta vprašanja (sodbi z dne 11. marca 2010, Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, točka 32, in z dne 5. decembra 2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, točka 17).

               29

               V obravnavanem primeru je treba navesti, da se vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, neizpodbitno nanaša na razlago prava Unije. V zvezi s tem je treba poudariti, da se to vprašanje v nasprotju s trditvijo francoske vlade ne nanaša izrecno na člen 45 PDEU, temveč na splošno na obstoj „načela prava Unije“, ki bi nasprotovalo temu, da je uradnik Unije zavezan za plačilo socialnih prispevkov in dajatev – kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari – od dohodkov od nepremičnin, prejetih v državi članici njegovega davčnega domicila.

               30

               Predložitvena odločba zajema tudi povzetek predmeta spora o glavni stvari, kot je razvidno iz točk od 17 do 20 te sodbe, v katerih so navedene ugotovitve predložitvenega sodišča. To sodišče prav tako navaja vsebino upoštevnih nacionalnih določb in pojasnjuje razloge, iz katerih se sprašuje o razlagi prava Unije, pri čemer se sklicuje na sodno prakso Sodišča na tem področju, natančneje na sodbo z dne 26. februarja 2015, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               31

               Zato je treba šteti, da predložitvena odločba zajema dejanske in pravne elemente, s katerimi je Sodišču omogočeno, da koristno odgovori predložitvenemu sodišču.

               32

               V teh okoliščinah je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

         Vsebinska presoja

               33

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu želi izvedeti, ali je treba načelo uporabe ene zakonodaje na področju socialne varnosti, kot je izraženo z Uredbo št. 1408/71 in nato Uredbo št. 883/2204 ter kot je pojasnjeno v sodbi z dne 26. februarja 2015, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki določa, da se od dohodkov od nepremičnin v eni državi članici, ki jih prejme uradnik Unije z davčnim domicilom v tej državi članici, plača socialne prispevke in dajatve, ki so namenjeni financiranju sistema socialne varnosti te države članice.

               34

               Spomniti je treba, prvič, da morajo države članice, čeprav obdržijo svojo pristojnost glede ureditve svojih sistemov socialne varnosti, kljub temu pri izvajanju te pristojnosti spoštovati pravo Unije (sodbe z dne 1. aprila 2008, Gouvernement de la Communauté française in gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, točka 43; z dne 21. januarja 2016, Komisija/Ciper, C‑515/14, EU:C:2016:30, točka 38, in z dne 6. oktobra 2016, Adrien in drugi, C‑466/15, EU:C:2016:749, točka 22).

               35

               Drugič, uradnik Unije ima lahko status delavca migranta v smislu člena 45 PDEU kot državljan države članice, ki dela na ozemlju države članice, ki ni njegova matična država. Vendar je res, da teh uradnikov, ker zanje kot uradnike Unije ne velja nacionalna zakonodaja na področju socialne varnosti, kakršna je navedena v členu 2(1) Uredbe št. 1408/71 in enakem členu Uredbe št. 883/2004, ki opredeljuje osebno veljavnost teh uredb, ni mogoče šteti za „delavce“ v smislu teh uredb. V tem kontekstu niso zajeti niti s členom 48 PDEU, s katerim je Svetu zaupana naloga vzpostaviti sistem, s katerim bo delavcem omogočeno premagovati ovire, ki zanje lahko izhajajo iz nacionalnih predpisov s področja socialne varnosti, in ki jo je izpolnil s sprejetjem Uredbe št. 1408/71 in nato Uredbe št. 883/2004 (glej v tem smislu sodbi z dne 3. oktobra 2000, Ferlini, C‑411/98, EU:C:2000:530, točki 41 in 42, in z dne 16. decembra 2004, My, C‑293/03, EU:C:2004:821, točke od 34 do 37).

               36

               Za uradnike Unije namreč velja sistem socialne varnosti, skupen institucijam Unije, ki ga v skladu s členom 14 Protokola določita Evropski parlament in Svet z uredbami po rednem zakonodajnem postopku in po posvetovanju z institucijami.

               37

               Ta sistem socialnovarnostnih dajatev je bil uveden s Kadrovskimi predpisi, v katerih so pod naslovom V, naslovljenim „Prejemki in dajatve iz socialne varnosti“, natančneje v poglavjih 2 in 3 tega naslova, ki se nanašata na dajatve iz socialne varnosti in pokojnine, določena pravila, ki se uporabljajo za uradnike Unije.

               38

               Pravni položaj uradnikov Unije glede njihovih obveznosti na področju socialne varnosti torej zaradi njihove povezave, ki je zaposlitev pri Uniji, spada na področje uporabe prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 1983, Forcheri, 152/82, EU:C:1983:205, točka 9).

               39

               Obveznost držav članic spoštovati pravo Unije pri izvajanju svoje pristojnosti ureditve svojih sistemov socialne varnosti, kot je navedena v točki 34 te sodbe, torej zajema pravila, ki urejajo delovno razmerje, ki ga uradnik sklene z Unijo, in sicer določbe Protokola, ki se nanašajo na to razmerje, in določbe Kadrovskih predpisov.

               40

               V zvezi s tem, prvič, ima Protokol, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 72 sklepnih predlogov, enako pravno veljavnost kot Pogodbi (mnenje 2/13 (Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014, EU:C:2014:2454, točka 161).

               41

               Po analogiji s členom 12 Protokola, s katerim je v korist Unije glede njenih uradnikov uvedena enotna obdavčitev plač, mezd in prejemkov, ki jih prejemajo od Unije, in ki zato določa oprostitev nacionalnih davkov na te zneske, je treba šteti, da člen 14 tega protokola, ker je z njim na institucije Unije prenesena pristojnost za določitev sistema socialne varnosti za svoje uradnike, pomeni, da sta obveznost vključitve uradnikov Unije v nacionalni sistem socialne varnosti in obveznost, da ti uradniki prispevajo k financiranju takega sistema, zunaj pristojnosti držav članic.

               42

               Drugič, Kadrovski predpisi imajo, ker so bili uvedeni z Uredbo št. 259/68, vse značilnosti iz člena 288 PDEU, v skladu s katerim se uredba splošno uporablja, je zavezujoča v celoti in se neposredno uporablja v vseh državah članicah. Iz tega sledi, da morajo Kadrovske predpise spoštovati tudi države članice (glej v tem smislu sodbe z dne 20. oktobra 1981, Komisija/Belgija, 137/80, EU:C:1981:237, točki 7 in 8; z dne 7. maja 1987, Komisija/Belgija, 186/85, EU:C:1987:208, točka 21; z dne 4. decembra 2003, Kristiansen, C‑92/02, EU:C:2003:652, točka 32, in z dne 4. februarja 2015, Melchior, C‑647/13, EU:C:2015:54, točka 22).

               43

               V teh okoliščinah je treba navesti, da je iz člena 72(1), četrti pododstavek, Kadrovskih predpisov razvidno, da je en del prispevka, potrebnega za zagotovitev zdravstvenega zavarovanja, zaračunan uradniku, vendar ta izračunan znesek ne sme preseči 2 % njegove osnovne plače. Člen 73(1) Kadrovskih predpisov določa, da je uradnik zavarovan od datuma začetka dela za primer poklicne bolezni in nesreče in da k plačilu zavarovanja za tveganja, ki niso povezana z delom, prispeva do 0,1 % svoje osnovne plače. Iz člena 83(2) Kadrovskih predpisov je razvidno tudi, da uradniki prispevajo eno tretjino stroškov financiranja sistema pokojninskega zavarovanja, pri čemer je ta prispevek določen z odstotkom osnovne plače.

               44

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je zgolj Unija, in ne države članice, pristojna za določitev pravil, ki se uporabljajo za uradnike Unije glede njihovih obveznosti na področju socialne varnosti.

               45

               Člen 14 Protokola in določbe Kadrovskih predpisov na področju socialne varnosti uradnikov Unije namreč glede njih izpolnjujejo, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 76 sklepnih predlogov, funkcijo, ki je podobna funkciji iz člena 13 Uredbe št. 1408/71 in člena 11 Uredbe št. 883/2004, ki zajema prepoved obveznosti uradnikov Unije, da prispevajo k različnim sistemom na tem področju.

               46

               Nacionalna ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so dohodki uradnika Unije obremenjeni s socialnimi prispevki in dajatvami, ki so namenjeni posebej financiranju sistemov socialne varnosti zadevne države članice, torej krši izključno pristojnost, ki je prenesena na Unijo s členom 14 Protokola in upoštevnimi določbami Kadrovskih predpisov, zlasti določbami, ki določajo obvezne prispevke uradnikov za financiranje sistema socialne varnosti.

               47

               S takšno ureditvijo bi se lahko tudi oslabilo enako obravnavanje uradnikov Unije in se s tem odvrnilo od opravljanja poklicne dejavnosti v institucijah Unije, saj bi bili nekateri uradniki zavezani prispevati ne zgolj k sistemu socialne varnosti, skupnemu institucijam Unije, temveč tudi k nacionalnemu sistemu socialne varnosti.

               48

               Zgoraj navedena analiza ni ovržena s trditvami francoske vlade, da bi bilo treba socialne prispevke in dajatve, obravnavane v postopku v glavni stvari, šteti za „davke“, ki obremenijo dohodke od nepremičnin in ne dohodkov od dela in ki niso neposredno podlaga za nastanek protidajatve ali ugodnosti v smislu dajatev socialne varnosti. Kot je namreč razvidno iz informacij, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, so te dajatve in prispevki vsekakor neposredno in specifično namenjeni financiranju nekaterih delov francoskega sistema socialne varnosti. Uradnik Unije, kot je W. de Lobkowicz, zato ne more biti zavezan za njihovo plačilo, saj njegove finančne obveznosti na področju socialne varnosti urejajo izključno Protokol in Kadrovski predpisi in so zaradi tega zunaj pristojnosti držav članic (glej po analogiji glede Uredbe št. 1408/71 sodbo z dne 26. februarja 2015, de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, točke 23, 26, 28 in 29).

               49

               Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14 Protokola in določbe Kadrovskih predpisov, ki se nanašajo na sistem socialne varnosti, skupen institucijam Unije, razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki določa, da se od dohodkov od nepremičnin v eni državi članici, ki jih prejme uradnik Unije z davčnim domicilom v tej državi članici, plača socialne prispevke in dajatve, ki so namenjeni financiranju sistema socialne varnosti te države članice.

         Stroški

               50

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                     Člen 14 Protokola (št. 7) o privilegijih in imunitetah Evropske unije, priložen Pogodbam EU, DEU in ESAE, in določbe Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije, ki se nanašajo na sistem socialne varnosti, skupen institucijam Unije, je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki določa, da se od dohodkov od nepremičnin v eni državi članici, ki jih prejme uradnik Unije z davčnim domicilom v tej državi članici, plača socialne prispevke in dajatve, ki so namenjeni financiranju sistema socialne varnosti te države članice.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 9. julija 2008. # The Coffee Store GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti THE COFFEE STORE - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisna narava - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-323/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 9. julija 2008 – Coffee Store proti UUNT (THE COFFEE STORE)
      (Zadeva T-323/05)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti THE COFFEE STORE – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisna narava – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko označujejo lastnosti nekega blaga (Uredba Sveta (ES) št. 40/94,
         člen 7(1)(c)) (Glej točki 42 in 43.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 15. junija 2005 (zadeva R 855/2004‑2) glede prijave za registracijo
                  besednega znaka THE COFFEE STORE kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               The Coffee Store GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka THE COFFEE STORE za proizvode in storitve iz razredov 30, 32 in 43

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev registracije

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	The Coffee Store GmbH se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. oktobra 1997. # The Queen proti Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: Benjamin Lay, Donald Gage in David Gage. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-165/95.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. septembra 2015.#Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) proti Tyco Integrated Security SL in Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Audiencia Nacional.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2003/88/ES – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Organizacija delovnega časa – Člen 2(1) – Pojem ‚delovni čas‘ – Delavci, ki nimajo stalnega ali običajnega kraja opravljanja dela – Čas prevoza med prebivališčem delavcev ter prostori prve in zadnje stranke.#Zadeva C-266/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 10. septembra 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Socialna politika — Direktiva 2003/88/ES — Zaščita varnosti in zdravja delavcev — Organizacija delovnega časa — Člen 2(1) — Pojem ‚delovni čas‘ — Delavci, ki nimajo stalnega ali običajnega kraja opravljanja dela — Čas prevoza med prebivališčem delavcev ter prostori prve in zadnje stranke“
      V zadevi C‑266/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Audiencia Nacional (Španija) z odločbo z dne 22. maja 2014, ki je prispela na Sodišče 2. junija 2014, v postopku

         Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.)

      proti

         Tyco Integrated Security SL,

         Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh (poročevalec), C. Toader, sodnica, E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. aprila 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) E. Lillo Pérez in F. Gualda Alcalá, odvetnika,

               —

               za Tyco Integrated Security SL in Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA J. Martínez Pérez de Espinosa, odvetnik,

               —

               za špansko vlado J. García-Valdecasas Dorrego, agentka,

               —

               za češko vlado M. Smolek, agent,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s F. Varronejem, avvocato dello Stato,

               —

               za vlado Združenega kraljestva L. Christie in L. Barfoot, agenta, skupaj s S. Lee, QC, in G. Facenno, Barrister-at-Law,

               —

               za Evropsko komisijo M. van Beek in N. Ruiz García, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. junija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2, točka 1, Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) na eni strani ter Tyco Integrated Security SL in Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA (v nadaljevanju: skupaj: Tyco) na drugi strani, ker zadnjenavedeni časa, ki ga zaposleni vsak dan namenijo za prevoz med svojim prebivališčem ter prostori prve in zadnje stranke, ki ju določi njihov delodajalec, (v nadaljevanju: čas prevoza od prebivališča do strank), ne priznavata kot „delovni čas“ v smislu člena 2, točka 1, navedene direktive.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodni izjavi 4 Direktive 2003/88 je navedeno:

                        „Izboljšanje varnosti, higiene in zdravja delavcev pri delu je cilj, ki ga ni mogoče obravnavati zgolj z ekonomskega vidika.“

               4

               Člen 1 te direktive določa:
               „1.   Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.
               2.   Ta direktiva se nanaša na:

                        (a)

                        minimalni čas dnevnega počitka, tedenskega počitka in letnega dopusta kot tudi na odmore in najdaljši tedenski delovni čas ter

                        (b)

                        določene vidike nočnega in izmenskega dela ter vzorcev dela.

                  3.   Ta direktiva se uporablja za vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, skladno s členom 2 Direktive [Sveta] 89/391/EGS [z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 349)], brez vpliva na člene 14, 17, 18 in 19 te direktive.
               […]
               4.   Določbe Direktive 89/391[…] se v celoti uporabljajo za zadeve iz odstavka 2, brez vpliva na bolj zavezujoče in/ali posebne določbe, vsebovane v tej direktivi.“

               5

               Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, v točkah 1 in 2 določa:
               „V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
               1.   ‚delovni čas‘ pomeni vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso;
               2.   ‚čas počitka‘ pomeni vsak čas, ki ni delovni čas“.

               6

               Člen 3 te direktive, naslovljen „Dnevni počitek“, določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24‑urnem obdobju.“

         Špansko pravo

               7

               Člen 34 zakona o delovnih razmerjih, v različici, ki izhaja iz kraljeve zakonske uredbe 1/1995 o potrditvi prečiščenega besedila zakona o delovnih razmerjih (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) z dne 24. marca 1995 (BOE št. 75 z dne 29. marca 1995, str. 9654) v odstavkih 1, 3 in 5 določa:
               „1.   Trajanje delovnega časa je določeno v kolektivnih pogodbah ali pogodbah o zaposlitvi.
               Najdaljše trajanje rednega delovnega časa je 40 ur na teden dejanskega dela v povprečju na leto.
               […]
               3.   Med koncem delovnega dne in začetkom naslednjega mora preteči vsaj dvanajst ur.
               Število rednih ur dejanskega dela ne sme biti večje od devetih ur dnevno, razen če se s kolektivno pogodbo, ali če ni sklenjena, s sporazumom med podjetjem in predstavniki delavcev, določi drugačna razporeditev dnevnega delovnega časa, s katero pa se vsekakor spoštuje počitek med delovnimi dnevi.
               […]
               5.   Delovni čas se šteje tako, da je ob začetku in koncu dnevnega delovnega časa delavec na svojem delovnem mestu.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               8

               Družba Tyco v večini španskih provinc opravlja dejavnost nameščanja in vzdrževanja varnostnih sistemov, ki omogočajo odkrivanje neupravičenih vstopov in preprečevanje vlomov.

               9

               Leta 2011 je družba Tyco zaprla poslovalnice v različnih provincah (v nadaljevanju: regionalne poslovalnice) in vse zaposlene dodelila osrednji pisarni v Madridu (Španija).

               10

               Tehnični delavci, zaposleni pri družbi Tyco, se ukvarjajo z nameščanjem in vzdrževanjem varnostnih naprav v zasebnih hišah in industrijskih ter trgovskih prostorih, ki so na ozemlju, ki so jim dodeljeni in ki vključuje celotno provinco ali njen del, včasih pa tudi več provinc.

               11

               Vsak od teh delavcev ima na voljo službeno vozilo, s katerim se dnevno vozi od svojega prebivališča do krajev, v katerih mora opraviti namestitvena ali vzdrževalna dela v zvezi z varnostnimi sistemi. S tem vozilom se ob koncu dnevnega delovnega časa vrne domov.

               12

               Predložitveno sodišče navaja, da so lahko razdalje med prebivališčem navedenih delavcev in kraji, v katerih morajo opraviti delo, zelo različne in včasih presežejo 100 kilometrov. Navaja primer, ko je zaradi gostote prometa prevoz od prebivališča do strank trajal tri ure.

               13

               Poleg tega se morajo isti delavci enkrat ali večkrat tedensko voziti do prostorov logistične prevozne agencije blizu njihovega prebivališča, da tam vzamejo material, naprave in dele, ki jih potrebujejo pri delu.

               14

               Delavci iz postopka v glavni stvari imajo za opravljanje svojih dolžnosti na voljo prenosni telefon, ki jim omogoča komuniciranje na daljavo z osrednjo pisarno v Madridu. Preko aplikacije, nameščene v telefonu, ti delavci dan pred svojim delovnim dnem prejmejo dnevni načrt poti v različne kraje, ki jih morajo obiskati v tem dnevu znotraj njihovega teritorialnega območja, skupaj z urnikom sestankov s strankami. Z uporabo druge aplikacije navedeni delavci zapišejo podatke o opravljenem delu in jih pošljejo družbi Tyco, da bi se zabeležili morebitni incidenti in izvedena dela.

               15

               Predložitveno sodišče navaja, da družba Tyco časa prevoza delavcev od prebivališča do strank ne šteje za del delovnega časa, ampak ga šteje za čas počitka.

               16

               Po navedbah tega sodišča družba Tyco dnevni delovni čas izračunava z vštevanjem časa, ki je potekel med uro prihoda njenih zaposlenih v prostore prve stranke tistega dne in časom odhoda njenih zaposlenih iz prostorov zadnje stranke, pri čemer upošteva le čas dela na kraju in vmesnih prevozov med dvema strankama. Vendar je družba Tyco pred zaprtjem regionalnih poslovalnic štela, da se je vsakodnevni delovni čas njenih zaposlenih začel ob prihodu v te poslovalnice, kjer so prevzeli vozilo, ki jim je bilo na razpolago, ter prejeli seznam strank, ki so jih morali obiskati, in načrt poti, ter končal, ko so se zvečer vrnili v navedene poslovalnice, da bi tam pustili vozilo.

               17

               Navedeno sodišče meni, da je sta pojma delovni čas in čas počitka nasprotna pojma v Direktivi 2003/88 ter da navedena direktiva zato ne predvideva vmesnih položajev. Ugotavlja, da čas prevoza od prebivališča do strank ne šteje za delovni čas v skladu s členom 34(5) zakona o delovnih razmerjih v različici, ki izhaja iz kraljeve zakonske uredbe 1/1995. Po mnenju tega sodišča je španski zakonodajalec to rešitev izbral, ker je menil, da lahko delavec prosto izbira kraj svojega prebivališča. Delavec naj bi se sam odločil, da bo živel v kraju, ki je bolj ali manj oddaljen od kraja opravljanja dela glede na svoje možnosti.

               18

               Predložitveno sodišče meni, da je treba to rešitev v primeru mobilnih delavcev iz sektorja kopenskega prometa ustrezno prilagoditi. Nacionalni zakonodajalec je namreč očitno za to kategorijo delavcev štel, da je njihovo delovno mesto v njihovem vozilu, tako da se ves čas prevoza teh delavcev šteje za njihov delovni čas. To sodišče se sprašuje, ali se lahko položaj delavcev iz postopka v glavni stvari šteje za primerljiv položaju mobilnih delavcev iz tega sektorja.

               19

               Po mnenju navedenega sodišča delavci iz postopka v glavni stvari – zaradi tega, ker so o poti, ki jo morajo opraviti, in storitvah, ki jih morajo zagotoviti strankam, obveščeni nekaj ur pred obiskom teh strank po prenosnem telefonu – nimajo več izbire, da bi svoje zasebno življenje in kraj prebivanja prilagodili glede na bližino kraja opravljanja dela, saj je ta vsak dan drugačen. Iz tega naj bi izhajalo, da časa prevoza od prebivališča do strank ni mogoče šteti za čas počitka, zlasti ob upoštevanju cilja zaščite varnosti in zdravja delavcev, ki ga uresničuje Direktiva 2003/88. Vendar po mnenju tega sodišča tudi ne gre za čas, v katerem so delavci v pravem pomenu besede na voljo svojemu delodajalcu, da bi jim ta lahko dal kakršno koli drugo nalogo kot prevoz. Tako naj ne bi bilo dovolj jasno, ali je treba v skladu s to direktivo čas prevoza od prebivališča do strank šteti za delovni čas ali čas počitka.

               20

               V teh okoliščinah je Audencia National (nacionalno višje sodišče) odločilo, da prekine odločanje in Sodišču predloži to vprašanje za predhodno odločanje:
               „Ali je treba člen 2 Direktive 2003/98 razlagati tako, da je treba čas, ki ga delavec porabi za prevoz ob začetku in koncu delovnega dne, pri čemer ta delavec nima stalnega kraja opravljanja dela, ampak se mora vsak dan voziti od svojega prebivališča do strank podjetja, ki so vsak dan druge, in se vračati domov od druge stranke (po načrtu poti ali seznamu, ki mu ga podjetje pošlje dan prej), ki so znotraj večjega ali manjšega območja, v okoliščinah postopka v glavni stvari, v skladu z opredelitvijo tega pojma v členu 2 te direktive šteti za ‚delovni čas‘ ali, nasprotno, za ‚čas počitka‘?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               21

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 2, točka 1, Direktive 2003/88 treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih delavci nimajo stalnega ali običajnega kraja opravljanja dela, čas prevoza delavcev od prebivališča do strank, pomeni „delovni čas“ v smislu te določbe.

               22

               Najprej je treba navesti, da ker je besedilo členov od 1 do 8 navedene direktive v bistvu enako besedilu členov od 1 do 8 Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 197), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2000/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 27), je razlago zadnjenavedenih členov s strani Sodišča mogoče v celoti prenesti na zgoraj navedene člene Direktive 2003/88 (glej v tem smislu sodbo Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, točka 32, in sklep Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 39).

               23

               Poleg tega je treba najprej ugotoviti, da je namen zadnjenavedene direktive določitev minimalnih zahtev za izboljšanje življenjskih in delovnih razmer za delavce s približevanjem nacionalnih ureditev zlasti v zvezi z delovnim časom. To usklajevanje – na ravni Evropske unije – na področju organiziranja delovnega časa je namenjeno večji zaščiti varnosti in zdravja delavcev s tem, da jim je podeljena pravica do minimalnih obdobij počitka, predvsem dnevnega in tedenskega, in do obdobij primernega odmora ter da določa mejno vrednost 48 ur za povprečno trajanje delovnega tedna, kar je zgornja meja, za katero je izrecno določeno, da vključuje nadure (glej sodbi BECTU, C‑173/99, EU:C:2001:356, točki 37 in 38; Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, točka 46, in sklep Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 40).

               24

               Različne zahteve, ki jih navedena direktiva določa v zvezi z najdaljšim delovnim časom in minimalnim časom počitka, so posebno pomembna pravila socialnega prava Unije, ki morajo kot minimalne zahteve, potrebne za zaščito varnosti in zdravja delavcev, veljati za vse delavce (sodba Dellas in drugi, C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 49 in navedena sodna praksa, in sklep Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 41).

               25

               Nato je treba glede pojma „delovni čas“ v smislu člena 2(1) Direktive 2003/88 navesti, da je Sodišče večkrat odločilo, da v tej direktivi navedeni pojem pomeni vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso, in da je treba ta pojem razumeti kot nasprotje časa počitka, ker se ta pojma medsebojno izključujeta (sodbi Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, točka 48; Dellas in drugi, C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 42, ter sklepa Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točka 24, in Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 42).

               26

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da navedena direktiva ne predvideva vmesne kategorije med delovnim časom in časom počitka (glej v tem smislu sodbo Dellas in drugi, C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 43, ter sklepa Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točka 25, in Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 43).

               27

               V zvezi s tem je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da sta pojma „delovni čas“ in „čas počitka“ v smislu Direktive 2003/88 pojma prava Unije, ki ju je treba opredeliti glede na objektivne značilnosti, ob sklicevanju na sistem in namen te direktive, ki je vzpostavitev minimalnih zahtev za izboljšanje življenjskih in delovnih razmer delavcev. Samo s tako avtonomno razlago se lahko zagotovi polna učinkovitost navedene direktive in enotna uporaba navedenih pojmov v vseh državah članicah (glej sodbo Dellas in drugi, C‑14/04, EU:C:2005:728, točki 44 in 45, ter sklepa Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točka 26, in Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 44).

               28

               Nazadnje je treba spomniti, da člen 2 te direktive ni naveden med njenimi določbami, od katerih je dovoljeno odstopati (glej sklep Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 45).

               29

               Da bi odgovorili na postavljeno vprašanje za predhodno odločanje, je treba preučiti, ali so bili v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, elementi pojma „delovni čas“, navedeni v točki 25 te sodbe, med prevozom od prebivališča do strank izpolnjeni in je treba zato ta čas šteti za delovni čas ali pa za čas počitka.

               30

               Glede prvega elementa pojma „delovni čas“ v smislu člena 2, točka 1, Direktive 2003/88, v skladu s katerim mora delavec opravljati svoje naloge ali dolžnosti, je treba navesti, da ni sporno, da naj bi pred odločitvijo družbe Tyco, da zapre regionalne poslovalnice, ta delodajalec za delovni čas štel čas prevoza delavcev med regionalnimi poslovalnicami in prostori njihove prve in zadnje stranke tistega dne, ne pa tudi njihov čas prevoza med prebivališčem in regionalnimi poslovalnicami ob začetku in koncu dneva. Poleg tega ni sporno, da so se pred to odločitvijo delavci iz postopka v glavni stvari vsakodnevno vozili do teh poslovalnic, da bi prevzeli vozila, ki jim jih je dala na razpolago družba Tyco, in začeli svoj delovni dan. Ti delavci so svoj delovni dan v teh poslovalnicah tudi končali.

               31

               Družba Tyco nasprotuje temu, da bi bilo mogoče čas prevoza med prebivališčem in strankami delavcev iz postopka v glavni stvari šteti za delovni čas v smislu navedene določbe, ker čeprav se morajo ti delavci voziti do strank, ki jih določi ta družba, je namen nalog ali dolžnosti navedenih delavcev opravljanje tehničnih storitev nameščanja in vzdrževanja varnostnih sistemov pri strankah. Zato naj ti delavci med prevozom od prebivališča do strank ne bi opravljali svojih nalog ali dolžnosti.

               32

               Te trditve ni mogoče sprejeti. Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 38 sklepnih predlogov, so prevozi delavcev, ki opravljajo delo, kakršno je to v postopku v glavni stvari, do strank, ki jih določi njihov delodajalec, instrument, potreben za to, da ti delavci opravijo tehnične storitve pri teh strankah. Če teh prevozov ne bi upoštevali, bi lahko delodajalec, kot je družba Tyco, določil, da samo čas, ki poteče med opravljanjem dejavnosti nameščanja in vzdrževanja varnostnih sistemov, spada pod pojem „delovni čas“ v smislu člena 2, točka 1, Direktive 2003/88, zaradi česar naj bi bil ta pojem izkrivljen, cilj zaščite varnosti in zdravja delavcev pa ogrožen.

               33

               Dejstvo, da je družba Tyco prevoze zadevnih delavcev ob začetku in koncu dnevnega delovnega časa do strank ali od njih pred zaprtjem regionalnih poslovalnic štela za delovni čas, prav tako kaže na to, da so bile naloge vožnje vozila od regionalne poslovalnice do prve stranke in od zadnje stranke do te regionalne poslovalnice prej del dolžnosti in nalog teh delavcev. Vrsta prevozov pa se od zaprtja regionalnih poslovalnic ni spremenila. Spremenila se je samo izhodiščna točka navedenih prevozov.

               34

               V teh okoliščinah je treba šteti, da delavci, ki so v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, med prevozom od prebivališča do strank opravljajo svoje naloge in dolžnosti.

               35

               Glede drugega elementa pojma „delovni čas“ v smislu člena 2(1) Direktive 2003/88, v skladu s katerim mora biti delavec v tem času na razpolago delodajalcu, je treba navesti, da je odločilni dejavnik dejstvo, da je delavec zavezan biti fizično prisoten na kraju, ki ga določi delodajalec, in da mu mora biti tam na razpolago, da bi lahko takoj opravil ustrezne naloge, če bi bilo to potrebno (glej v tem smislu sodbo Dellas in drugi, C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 48, ter sklepa Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točka 28, in Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 63).

               36

               Za to, da bi bilo mogoče šteti, da je delavec na razpolago delodajalcu, mora biti v položaju, v katerem je delavec pravno zavezan izpolnjevati navodila delodajalca in zanj opravljati delo.

               37

               Nasprotno pa je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je možnost, da delavci upravljajo s svojim časom brez večjih omejitev in da se posvečajo lastnim interesom, element, ki dokazuje, da zadevno časovno obdobje ni delovni čas v smislu Direktive 2003/88 (glej v tem smislu sodbo Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, točka 50).

               38

               V obravnavani zadevi je iz pojasnil, ki jih je na obravnavi podala družba Tyco, razvidno, da ta določi seznam in vrstni red strank, ki ju morajo upoštevati delavci iz postopka v glavni stvari, ter urnik sestankov s strankami. Poleg tega je navedla, da kljub prenosnemu telefonu, ki ga je priskrbela vsakemu od delavcev iz postopka v glavni stvari, po katerem dan pred delovnim dnem prejmejo svoj načrt poti, ti delavci niso zavezani uporabljati telefon med prevozom od prebivališča do strank. Zato naj poti do kraja teh sestankov ne bi določila družba Tyco, zadevni delavci naj bi se prosto odločali, po kateri poti bodo prišli tja, tako da naj bi si organizirali svoj čas prevoza, kot želijo.

               39

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da imajo delavci, ki so v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, med prevozom od prebivališča do strank določeno svobodo, ki je nimajo med opravljanjem dela pri stranki, če prispejo k njej ob uri, ki jo določi delodajalec. Vendar je iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, razvidno, da je ta svoboda obstajala že pred zaprtjem regionalnih poslovalnic, ko je čas prevoza štel za delovni čas, in sicer od časa prihoda do regionalnih poslovalnic, spremenila se je samo izhodiščna točka poti do te stranke. Taka sprememba pa ne vpliva na pravno obveznost teh delavcev, da izpolnjujejo navedena navodila svojega delodajalca. Med temi prevozi morajo delavci izpolnjevati navedena navodila svojega delodajalca, ki lahko spremeni vrstni red strank ali odpove ali doda sestanek. V vsakem primeru je treba poudariti, da v času, ki je potreben za prevoz, ki ga običajno ni mogoče skrajšati, navedeni delavci nimajo možnosti prosto razpolagati s svojim časom in se posvečati lastnim interesom ter so zato na razpolago svojim delodajalcem.

               40

               Družba Tyco in španska vlada ter vlada Združenega kraljestva so izrazili strah, da bi delavci izkoriščali prevoz ob začetku in koncu dneva za lastne opravke. Vendar tak strah ne more vplivati na pravno opredelitev časa poti. V položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, mora delodajalec vzpostaviti instrumente za nadzor, ki so potrebni za preprečevanje morebitnih zlorab.

               41

               Na eni strani je namreč že pred zaprtjem regionalnih poslovalnic obstajala možnost opravljanja takih opravkov ob začetku in koncu delovnega dne na poti od prostorov strank do regionalnih poslovalnic. Na drugi strani, tako kot je razvidno iz uvodne izjave 4 Direktive 2003/98, ciljev te direktive ni mogoče obravnavati zgolj z ekonomskega vidika. Poleg tega je družba Tyco na obravnavi pred Sodiščem navedla, da so se kreditne kartice, ki jih je dala svojim zaposlenim, lahko uporabljale samo za plačilo goriva, namenjenega poklicni uporabi, za vozila, ki jih je dala na voljo svojim delavcem. Družba Tyco naj bi tako med drugim imela sredstvo za nadzor nad njihovimi prevozi.

               42

               Poleg tega, čeprav je res, da bi taki nadzori lahko podjetju v položaju, v kakršnem je družba Tyco, povzročili dodatno breme, je treba navesti, da je to breme neizogibna posledica njene odločitve, da zapre regionalne poslovalnice. Sicer bi bilo v navzkrižju s ciljem zaščite varnosti in zdravja delavcev, ki ga uresničuje navedena direktiva, da bi bilo zaradi te odločitve to breme v celoti naloženo zaposlenim pri družbi Tyco.

               43

               Glede tretjega elementa pojma „delovni čas“ v smislu člena 2, točka 1, Direktive 2003/88, v skladu s katerim mora delavec v zadevnem času delati, je treba navesti, da je iz točke 34 te sodbe razvidno, da je, če delavec, ki nima več stalnega kraja opravljanja dela, svoje dolžnosti opravlja v času prevoza, ki ga opravi do stranke ali od nje, treba šteti, da ta delavec med to potjo dela. Kot je namreč navedel generalni pravobranilec v točki 48 sklepnih predlogov, ker je prevoz neločljivo povezan s položajem delavca, ki nima stalnega ali običajnega kraja opravljanja dela, kraj opravljanja dela takih delavcev ne more biti omejen na fizično prisotnost teh delavcev pri strankah njihovega delodajalca.

               44

               Na to ugotovitev ne more vplivati okoliščina, da delavci v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, te poti začnejo in končajo v kraju svojega prebivališča, ker ta okoliščina izhaja neposredno iz odločitve njihovega delodajalca, da zapre regionalne poslovalnice, in ne iz volje teh delavcev. Ker so zadnjenavedeni izgubili možnost proste izbire razdalje med svojim prebivališčem in običajnim krajem začetka in konca njihovega delovnega dne, ne bi smeli nositi bremena izbire svojega delodajalca, da zapre te poslovalnice.

               45

               Tak rezultat bi bil tudi v nasprotju s ciljem zaščite varnosti in zdravja delavcev, ki ga uresničuje Direktiva 2003/88, ki vključuje potrebo, da se delavcem zagotovi minimalni dnevni počitek. Bilo bi namreč v nasprotju s to direktivo, če bi bil čas počitka delavcev, ki nimajo običajnega ali stalnega kraja opravljanja dela, skrajšan, ker bi bil njihov čas prevoza od prebivališča do strank izključen iz pojma „delovni čas“ v smislu člena 2, točka 1, navedene direktive.

               46

               Iz navedenega je razvidno, da kadar delavci, ki so v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, uporabljajo službeno vozilo, da bi se pripeljali od svojega prebivališča do prostorov stranke, ki jo določi njihov delodajalec, da bi se vrnili od te stranke do svojega prebivališča in da bi se v svojem delovnem dnevu vozili od ene stranke do druge, je treba šteti, da ti delavci med temi prevozi „delajo“ v smislu člena 2, točka 1, te direktive.

               47

               Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s trditvijo vlade Združenega kraljestva, v skladu s katero bi to vodilo do neizogibnega povečanja stroškov, zlasti družbe Tyco. V zvezi s tem zadostuje navesti, da čeprav je treba v posebnih okoliščinah zadeve iz postopka v glavni stvari čas prevoza šteti za delovni čas, družba Tyco prosto določa plačilo za čas prevoza od prebivališča do strank.

               48

               Vendar zadostuje navesti, da je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da razen izjeme v posebnem primeru, kot je ta iz člena 7(1) Direktive 2003/88 v zvezi s plačanim letnim dopustom, ta ureja le nekatere vidike organizacije delovnega časa tako, da se načeloma ne uporablja za plače delavcev (glej sodbo Dellas in drugi, C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 38, ter sklepa Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točka 32, in Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točki 81 in 83).

               49

               Zato način plačila delavcev v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne spada na področje uporabe navedene direktive, ampak na področje upoštevnih določb nacionalnega prava.

               50

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na postavljeno vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti tako, da je treba člen 2, točka 1, Direktive 2003/88 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih delavci nimajo stalnega ali običajnega kraja opravljanja dela, čas, ki ga ti delavci namenijo za vsakodnevni prevoz med svojim prebivališčem in prostori prve in zadnje stranke, ki ju določi njihov delodajalec, pomeni „delovni čas“ v smislu te direktive.

         Stroški

               51

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 2, točka 1, Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih delavci nimajo stalnega ali običajnega kraja opravljanja dela, čas, ki ga ti delavci namenijo za vsakodnevni prevoz med svojim prebivališčem in prostori prve in zadnje stranke, ki ju določi njihov delodajalec, pomeni „delovni čas“ v smislu te določbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 9. julija 2010. # Exalation Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti Vektor-Lycopin - Absolutni razlogi za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Opisnost - Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-85/08.

text:
      Zadeva T-85/08
      Exalation Ltd
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti Vektor Lycopin – Absolutni razlogi za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Opisnost – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo
            izključno znaki ali podatki, ki označujejo lastnosti blaga
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
      Besedni znak Vektor-Lycopin, za katerega se zahteva registracija za „farmacevtske in veterinarske proizvode za medicinsko
         uporabo; sanitarne proizvode za medicinsko uporabo; dietetske proizvode za medicinsko uporabo; hrano za dojenčke“, „meso,
         ribe, perutnino in divjačino; mesne ekstrakte; konzervirano, sušeno in kuhano sadje in zelenjavo; želeje, marmelade, kompote;
         jajca, mleko in mlečne izdelke; jedilno olje in maščobo“ ter „kavo, čaj, kakav, sladkor, riž, tapioko, sago, kavne nadomestke;
         moko in izdelke iz žitaric, kruh, pecivo in slaščice, sladoled; med, melasni sirup; kvas, pecilni prašek; sol, gorčico; kis,
         omake (začimba); led“ iz razredov 5, 29 in 30 v smislu Nicejskega aranžmaja, je z vidika upoštevne javnosti, ki zajema vse
         proizvajalce in potrošnike teh proizvodov, torej hkrati nekatere strokovnjake in širšo javnost, v smislu člena 7(1)(c) Uredbe
         št. 40/94 o znamki Skupnosti opisen.

      Šteti je treba, da upoštevna javnost pozna pomen izraza „lycopin“ oziroma da je vsaj razumno domnevati, da ga bo upoštevna
         javnost spoznala v prihodnosti. Ta tehnični izraz, prvič, označuje prehransko dopolnilo, ki ga nujno pozna del upoštevne javnosti,
         zlasti strokovnjaki za pripravo dietetičnih, farmacevtskih in veterinarskih proizvodov. Drugič, pomen izraza „lycopin“ je
         brez težav dostopen potrošnikom vseh proizvodov, na katere se nanaša zahteva za registracijo. Pomen izraza „lycopin“ namreč
         vsebujejo slovarji in dostopen je na internetu. Tako je verjetno, da je snov, ki jo označuje ta izraz, znana tudi delu potrošnikov
         vseh zadevnih proizvodov. Tretjič, potrošniki farmacevtskih, veterinarskih in dietetskih proizvodov za medicinsko uporabo,
         ki ne poznajo pomena izraza „lycopin“, bodo pogosto poskušali pridobiti pojasnilo od tistega dela upoštevne javnosti, ki ga
         pozna, in sicer od zdravnikov, farmacevtov, dietetikov in drugih prodajalcev zadevnih proizvodov. Tako lahko pomen izraza
         „lycopin“ prek pojasnil predpisovalcev teh proizvodov in prek obvestil, objavljenih prek različnih medijev, postane dostopen
         najslabše obveščenemu delu upoštevne javnosti.

      Upoštevna javnost bo ob kombinaciji Vektor‑Lycopin v zvezi s prehrambnimi, dietetičnimi, sanitarnimi, veterinarskimi in farmacevtskimi
         proizvodi, na katere se nanaša prijava registracije, pomislila na to lastnost teh proizvodov, da so prenašalci likopena. Če
         bi bila namreč upoštevna javnost soočena s povezavo znaka, katerega registracija se zahteva, s proizvodi, na katere se nanaša
         zahteva za registracijo, bi menila, da zadevni proizvodi vsebujejo likopen in da tistemu, ki jih uživa, omogočajo asimilacijo
         te snovi.

      Tako bo kombinacija izrazov „vektor“ in „lycopin“, kakršna je v znaku Vektor‑Lycopin, za upoštevno javnost pomenila označbo
         lastnosti zadevnih proizvodov.

      (Glej točke 36, od 40 do 43, od 56 do 58.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 9. julija 2010(*)

      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti Vektor‑Lycopin – Absolutni razlogi za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Opisnost – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      V zadevi T‑85/08,
      Exalation Ltd s sedežem v Ilfordu, Essex (Združeno kraljestvo), ki jo zastopa K. Zingsheim, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa S. Schäffner, zastopnik,

      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. decembra 2007 (zadeva R 1037/2007-4) glede zahteve za
         registracijo besednega znaka Vektor-Lycopin kot znamke Skupnosti,

      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi J. Azizi, predsednik, E. Cremona, sodnica, in S. Frimodt Nielsen (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 19. februarja 2008,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 15. julija 2008,
      na podlagi obravnave z dne 2. marca 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, družba Exalation Ltd, je 6. januarja 2006 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
         vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti
         (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009
         o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak Vektor‑Lycopin.

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 5, 29 in 30 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega
         od navedenih razredov med drugim vključujejo:

      –        razred 5: „Farmacevtski in veterinarski proizvodi za medicinsko uporabo; sanitarni proizvodi za medicinsko uporabo; dietetski
         proizvodi za medicinsko uporabo; hrana za dojenčke“;

      –        razred 29: „meso, ribe, perutnina in divjačina; mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji,
         marmelade, kompoti; jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“;

      –        razred 30: „kava, čaj, kakav, sladkor, riž, tapioka, sago, kavni nadomestki; moka in izdelki iz žitaric, kruh, pecivo in slaščice,
         sladoled; med, melasni sirup; kvas, pecilni prašek; sol, gorčica; kis, omake (začimba); led“.

      4        Preizkuševalec je z odločbo z dne 4. maja 2007 (v nadaljevanju: odločba preizkuševalca) na podlagi člena 38 Uredbe št. 40/94
         (postal člen 37 Uredbe (ES) št. 207/2009) zavrnil prijavo znamke za proizvode, navedene v točki 3 zgoraj, z obrazložitvijo,
         da je znamka Vektor-Lycopin opisna in da je tako za nemško in angleško govorečo javnost Evropske skupnosti brez razlikovalnega
         učinka ter da je v skladu s členom 7(1)(b) in (c) in (2) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) in (c) in (2) Uredbe (ES) št.
         207/2009) ni mogoče registrirati.

      5        Tožeča stranka je 3. julija 2007 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe (ES) št.
         207/2009) vložila pritožbo zoper odločbo preizkuševalca.

      6        Četrti odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 17. decembra 2007 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnil pritožbo
         in potrdil odločbo preizkuševalca.

      7        Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi menil, da so glede nemško in angleško govorečega dela Skupnosti podani absolutni
         razlogi za zavrnitev iz člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94. Te določbe v povezavi z določbami člena 7(2) Uredbe št. 40/94
         naj bi torej nasprotovale registraciji znamke Vektor-Lycopin.

      8        Odbor za pritožbe je v zvezi z uporabo absolutnega razloga za zavrnitev iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 potrdil presojo
         preizkuševalca, da se, prvič, nemški izraz „Vektor“ (vektor) uporablja na področju genskega inženiringa za molekule deoksiribonukleinske
         kisline (DNK), ki se uporabljajo za vnos tujega DNK v celico gostiteljico, in drugič, da se izraz „vektor“ na področju medicine
         in varstva rastlin uporablja za organizme, ki prenašajo bolezni (točka 18 izpodbijane odločbe).

      9        Odbor za pritožbe je poleg tega potrdil navedbe preizkuševalca, da nemški izraz „Lycopin“ (likopen) označuje karotenoid, ki
         ima lastnosti antioksidantov (točka 18 izpodbijane odločbe).

      10      Odbor za pritožbe je poleg tega navedel tudi, da sta elementa „Vektor“ in „Lycopin“ združena z vezajem, v skladu s pravili
         nemškega in angleškega jezika (točka 18 izpodbijane odločbe).

      11      Nazadnje, odbor za pritožbe se je strinjal z ugotovitvami preizkuševalca, da prijavljeni znak kot celota konkretno opisuje
         proizvode, na katere se nanaša zahteva za registracijo. Šlo naj bi namreč za prehransko dopolnilo, katerega aktivni del bi
         lahko bil sestavni del farmacevtskih proizvodov ali dietetskih proizvodov za medicinsko uporabo, hrane za dojenčke in tudi
         vseh prehrambnih proizvodov iz razredov 29 in 30, navedenih v točki 3 zgoraj (točke od 19 do 21 izpodbijane odločbe).

      12      Poleg tega naj bi bilo treba za opredelitev upoštevne javnosti vključiti ne le potrošnike, ampak tudi proizvajalce in trgovce
         proizvodov, na katere se nanaša zahteva za registracijo (točka 23 izpodbijane odločbe).

       Predlogi strank
      13      Tožeča stranka s tožbo Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        razveljavi odločbo preizkuševalca;
      –        naloži UUNT, naj registrira znamko Vektor-Lycopin;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      14      UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      15      Na obravnavi je tožeča stranka izjavila, da se odpoveduje drugemu in tretjemu tožbenemu predlogu, kar je bilo povzeto v zapisniku
         obravnave.

       Pravo
      16      V utemeljitev predloga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe tožeča stranka navaja dva tožbena razloga, pri čemer se
         prvi nanaša na kršitev člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 in drugi na kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Najprej je treba
         preučiti prvi tožbeni razlog.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      17      Prvič, tožeča stranka navaja, da je znak Vektor-Lycopin sestavljen iz dveh delov, katerih povezava ni običajna in znana. Obstoj
         znaka Vektor‑Lycopin ni potrjen niti v slovarjih, niti v govorjenem jeziku in niti v pisanem jeziku. Na področju medicine,
         biologije, fizike in matematike naj ne bi bil znan in naj se ne bi uporabljal. Znak Vektor-Lycopin naj bi bil torej neologizem,
         ki izpolnjuje merila sodne prakse, v skladu s katero zveza dveh opisnih izrazov ni opisna, če zaradi neobičajnosti zveze zadevni
         znak ustvarja vtis, ki je dovolj drugačen od pomena izrazov, ki sestavljata to zvezo, tako da ta znak kot celota prevlada
         nad vsoto elementov, ki ga sestavljajo. Kot popolnoma nov naj znak Vektor-Lycopin zaradi navedenega ne bi bil znan specializirani
         javnosti na področju medicine, biologije, farmacije in fizike in tudi končnemu potrošniku.

      18      Drugič, tožeča stranka navaja, da element „vektor“ nima le enega pomena. Odbor za pritožbe naj bi upošteval le pomen tega
         izraza na področju genskega inženiringa. Ta izraz pa naj bi imel še več drugih pomenov na različnih drugih področjih, na primer
         v fiziki. Semantična okrnitev, ki naj bi jo opravil odbor za pritožbe, naj bi bila vredna kritike, ker naj po nepotrebnem
         ne bi bila ugodna za tožečo stranko. Poleg tega pomen, ki ga ima nemški izraz „Vektor“ na področju genskega inženiringa, naj
         ne bi bil znan specializirani javnosti, ki jo sestavljajo biologi, fiziki, strokovnjaki s področja medicine in farmacije,
         matematiki in drugi strokovnjaki niti a fortiori povprečnemu končnemu uporabniku proizvodov, na katere se nanaša zahteva za registracijo. Tako naj ciljna javnost ne bi mogla
         na podlagi znaka Vektor-Lycopin sklepati, da ta znak opisuje zmes izvlečkov iz sladkega korena in paradižnika. Tožeča stranka
         predlaga, da v podporo svojim navedbam Splošnemu sodišču predloži rezultate več mnenjskih raziskav.

      19      Tretjič, tožeča stranka navaja, da če bi bil element „vektor“ opisen – kot to meni odbor za pritožbe –, potem ne bi bilo mogoče
         registrirati nobene znamke, ki bi vsebovala ta izraz. Vendar pa obstajajo številne znamke Skupnosti, nacionalne in mednarodne
         znamke, ki vsebujejo izraz „vektor“. Stališče odbora za pritožbe bi po mnenju tožeče stranke moralo voditi v izbris na podlagi
         člena 51(1)(a) Uredbe št. 40/94 (postal člen 52(1)(a) Uredbe št. 207/2009) vseh znamk Skupnosti, ki vsebujejo element „vektor“.

      20      Nazadnje, tožeča stranka navaja, da argumentacijo, ki jo je predstavila v utemeljitev prijave znamke in v postopku pred odborom
         za pritožbe, v celoti ohranja in da je tudi sestavni del te tožbe.

      21      UUNT izpodbija vse trditve tožeče stranke.

       Presoja Splošnega sodišča
      22      V skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 se ne registrirajo znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko
         v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali
         opravljanja storitve oziroma druge lastnosti blaga ali storitve. Poleg tega člen 7(2) iste uredbe določa, da se odstavek 1
         uporablja, tudi če razlogi proti registraciji obstajajo le v delu Skupnosti.

      23      Namreč znaki in podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo lastnosti blaga ali storitev, za katere je zahtevana registracija,
         na podlagi Uredbe št. 40/94 po naravi štejejo za neustrezne za izpolnitev funkcije označbe izvora, ki jo opravlja znamka,
         kar pa ne vpliva na možnost pridobitve razlikovalnega učinka z uporabo, ki je določena v členu 7(3) Uredbe št. 40/94 (postal
         člen 7(3) Uredbe št. 207/2009) (sodba Sodišča z dne 23. oktobra 2003 v zadevi UUNT proti Wrigley, C‑191/01 P, Recueil, str. I‑12447,
         točka 30).

      24      V skladu z ustaljeno sodno prakso člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 uresničuje cilj splošnega interesa, na podlagi katerega se
         zahteva, da lahko opisne znake ali označbe proizvodov oziroma storitev, za katere se zahteva registracija, vsi prosto uporabljajo
         (zgoraj v točki 23 navedena sodba UUNT proti Wrigley, točka 31, in sodba Splošnega sodišča z dne 7. junija 2005 v zadevi Münchener
         Rückversicherungs-Gesellschaft proti UUNT (MunichFinancialServices), T‑316/03, ZOdl., str. II‑1951, točka 25).

      25      Da bi bila zavrnitev registracije na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe  št. 40/94 utemeljena, ni treba, da se znaki in označbe,
         ki sestavljajo zadevno znamko ob zahtevi za registracijo, dejansko uporabljajo za opis proizvodov ali storitev, kot so ti,
         za katere je vložena zahteva, ali za opis lastnosti teh proizvodov oziroma storitev. Kot je navedeno v tej določbi, zadostuje
         že, da se ti znaki ali označbe lahko uporabljajo v te namene. Registracijo besednega znaka je torej treba zavrniti, če vsaj
         eden od njegovih mogočih pomenov opisuje značilnosti zadevnih proizvodov ali storitev (zgoraj v točki 23 navedena sodba UUNT
         proti Wrigley, točka 32).

      26      UUNT mora torej na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 ugotoviti, ali upoštevna kategorija oseb znamko, katere registracija
         se zahteva, dojema kot opis lastnosti zadevnega blaga ali storitev oziroma ali je razumno domnevati, da se bo to zgodilo v
         prihodnosti. Če na podlagi tega preizkusa odbor za pritožbe ugotovi, da je tako, potem mora na podlagi navedene določbe zavrniti
         registracijo znamke (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 12. februarja 2004 v zadevi Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99,
         Recueil, str. I‑1619, točka 56).

      –       Glede dokaznih predlogov tožeče stranke
      27      Tožeča stranka v utemeljitev trditev, s katerimi želi izpodbiti, da upoštevna javnost pozna pomen nemškega izraza „Vektor“
         in izrazov „Vektor-Lycopin“, kot ga je opredelil odbor za pritožbe, predlaga, da predloži Splošnemu sodišču več mnenjskih
         raziskav.

      28      Spomniti je treba, da je treba zakonitost akta Unije presojati glede na dejanske in pravne elemente, ki so obstajali na dan,
         na kateri je bil akt sprejet. Zato je mogoče zakonitost odločbe odbora za pritožbe z navajanjem novih dejstev pred Splošnim
         sodiščem izpodbijati le, če je bilo dokazano, da bi moral odbor za pritožbe ta dejstva po uradni dolžnosti upoštevati med
         upravnim postopkom, preden je v obravnavanem primeru sprejel kakršno koli odločbo. Na podlagi člena 74(2) Uredbe št. 40/94
         lahko namreč UUNT ne upošteva dejstev, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokazov, ki jih niso predložile pravočasno.
         Zato Splošno sodišče v okviru ničnostne tožbe ne more upoštevati elementov dejanskega stanja, s katerimi se UUNT ni mogel
         seznaniti v okviru upravnega postopka (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 26. novembra 2003 v zadevi HERON Robotunits
         proti UUNT (ROBOTUNITS), T‑222/02, Recueil, str. II‑4995, točki 50 in 51 in navedena sodna praksa).

      29      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da mnenjske raziskave, katerih predložitev Splošnemu sodišču je predlagala tožeča
         stranka, niso bile predložene niti preizkuševalcu niti odboru za pritožbe v upravnem postopku. Poleg tega tožeča stranka ne
         trdi, da so bile te raziskave na voljo na dan sprejetja izpodbijane odločbe. Vendar tudi ob domnevi, da so bili rezultati
         teh raziskav na voljo navedenega dne, ti ne predstavljajo splošno znanih dejstev, ki bi jih moral UUNT upoštevati po uradni
         dolžnosti, torej dejstev, ki jih lahko pozna vsak in jih je mogoče dobiti iz splošno dostopnih virov (sodbi Splošnega sodišča
         z dne 22. junija 2004 v zadevi Ruiz-Picasso in drugi proti UUNT – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, ZOdl., str. II‑1739,
         točka 29, in z dne 20. aprila 2005 v zadevi Atomic Austria proti UUNT – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ),
         T‑318/03, ZOdl., str. II‑1319, točka 35). Iz tega je razvidno, da ne glede na to, kakšna je njihova dokazna vrednost, tožeča
         stranka ne more izpodbijati zakonitosti izpodbijane odločbe na podlagi dokazov, katerih predložitev prvič predlaga Splošnemu
         sodišču.

      30      Zato je treba dokazne predloge tožeče stranke zavrniti.

      –       Glede sklicevanja tožeče stranke na argumentacijo, ki jo je predstavila ob prijavi znamke in v postopku pred odborom za pritožbe

      31      Tožeča stranka v tožbi navaja, da argumentacijo, ki jo je predstavila ob prijavi znamke in v postopku pred odborom za pritožbe,
         v celoti ohranja in da je tudi sestavni del te tožbe.

      32      Na podlagi člena 21 Statuta Sodišča in člena 44(1)(c) Poslovnika Splošnega sodišča, ki veljata na področju intelektualne lastnine
         v skladu s členoma 130(1) in 132(1) tega poslovnika, mora tožba vsebovati kratek povzetek tožbenih razlogov.

      33      Ta povzetek mora izhajati iz besedila tožbe ter biti dovolj jasen in natančen, da toženi stranki omogoči pripravo obrambe
         in Splošnemu sodišču, da glede na okoliščine primera odloči o tožbi brez dodatnih podatkov (sodbi Sodišča z dne 28. junija 2005
         v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P,
         ZOdl., str. I‑5425, točki 94 in 100, in z dne 18. julija 2006 v zadevi Rossi proti UUNT, C‑214/05 P, ZOdl., str. I‑7057, točka
         37).

      34      Splošno sodišče je poleg tega presodilo, da je besedilo tožbe sicer lahko podprto s sklicevanjem na določene odlomke priloženih
         listin, vendar splošno sklicevanje na druge dokumente ne more nadomestiti neobstoja bistvenih elementov tožbe (glej sodbo
         Splošnega sodišča z dne 1. marca 2005 v zadevi Sergio Rossi proti UUNT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03, ZOdl., str. II‑685,
         točka 30 in navedena sodna praksa).

      35      Iz tega izhaja, da tožba ni dopustna, kolikor se nanaša na pisno procesno gradivo, ki ga je tožeča stranka vložila pred UUNT,
         ker splošnega sklicevanja v tožbi ni mogoče povezati s tožbenimi razlogi in z argumenti, podanimi v tožbi (glej v tem smislu
         zgoraj v točki 34 navedeno sodbo SISSI ROSSI, točka 31).

      –       Glede določitve upoštevne javnosti
      36      V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe menil, da upoštevna javnost zajema vse proizvajalce in potrošnike farmacevtskih,
         veterinarskih in dietetskih proizvodov, hrane za dojenčke in drugih prehrambenih proizvodov, navedenih v točki 3 zgoraj, torej
         hkrati nekatere strokovnjake in širšo javnost. To opredelitev, ki je ne izpodbijata ne tožeča stranka ne UUNT, je treba potrditi.

      37      Preizkusiti je torej treba, ali je tožeča stranka s trditvami, ki jih je navedla, dokazala, da za zgoraj v točki 36 opredeljeno
         upoštevno javnost znak „Vektor‑Lycopin“ ne pomeni opisa značilnosti zadevnih proizvodov in da ni mogoče razumno domnevati,
         da se bo to zgodilo v prihodnosti (glej točki 25 in 26 zgoraj).

      –       Glede izpodbijanja tožeče stranke, da je izraz „lycopin“ opisen
      38      V točki 18 izpodbijane odločbe je odbor za pritožbe navedel, da tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza, na podlagi katerega
         bi bilo mogoče ovreči navedbe preizkuševalca, da izraz „Lycopin“ (likopen) označuje karotenoid, ki ima lastnosti antioksidantov.

      39      Tožeča stranka je na obravnavi prvič izpodbijala presojo odbora za pritožbe, da je izraz „lycopin“ opisen. Ne da bi si bilo
         treba zastaviti vprašanje glede tega, ali obstaja možnost za predstavitev takega argumenta v tej fazi postopka, je treba ugotoviti,
         da tožeča stranka navedb ni z ničimer pojasnila. Še posebej tožeča stranka ni predstavila nobenega argumenta, s katerim bi
         bilo mogoče izpodbijati pomen izraza „lycopin“, kot ga je opredelil odbor za pritožbe. V teh okoliščinah je treba ugotoviti,
         da tožeči stranki ni uspelo izpodbiti pomena, ki sta ga izrazu „lycopin“ pripisala preizkuševalec in odbor za pritožbe.

      40      Ta tehnični izraz, prvič, označuje prehransko dopolnilo, ki ga nujno pozna del upoštevne javnosti, zlasti strokovnjaki za
         pripravo dietetičnih, farmacevtskih in veterinarskih proizvodov.

      41      Drugič, odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi dokazal, da je pomen izraza „lycopin“ brez težav dostopen potrošnikom vseh
         proizvodov, na katere se nanaša zahteva za registracijo. Pomen izraza „lycopin“ namreč vsebujejo slovarji in dostopen je na
         internetu. Tako je verjetno, da je snov, ki jo označuje ta izraz, znana tudi delu potrošnikov vseh proizvodov, ki so našteti
         v točki 3 zgoraj.

      42      Tretjič, potrošniki farmacevtskih, veterinarskih in dietetskih proizvodov za medicinsko uporabo, ki ne poznajo pomena izraza
         „lycopin“, bodo pogosto poskušali pridobiti pojasnilo od tistega dela upoštevne javnosti, ki ga pozna, in sicer od zdravnikov,
         farmacevtov, dietetikov in drugih prodajalcev zadevnih proizvodov. Tako lahko pomen izraza „lycopin“ prek pojasnil predpisovalcev
         teh proizvodov in prek obvestil, objavljenih prek različnih medijev, postane dostopen najslabše obveščenemu delu upoštevne
         javnosti.

      43      Šteti je torej treba, da upoštevna javnost pozna pomen izraza „lycopin“ oziroma da je vsaj razumno domnevati, da ga bo upoštevna
         javnost spoznala v prihodnosti (glej točki 25 in 26 zgoraj).

      44      Spomniti je treba tudi, da v zvezi z vsemi proizvodi, na katere se nanaša zahteva za prijavo, nikakor ni izključeno, da bi
         likopen lahko bil vključen v njihovo pripravo. Ker pa tožeča stranka zahteve za registracijo ni omejila na proizvode, ki ne
         vsebujejo likopena oziroma te snovi ne morejo vsebovati, je treba ugotoviti, da za upoštevno javnost obstaja, oziroma da je
         razumno domnevati, da bo v prihodnosti obstajala dovolj neposredna in konkretna zveza med izrazom „lycopin“ in sestavo proizvodov,
         ki so navedeni v točki 3 zgoraj (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 20. novembra 2007 v zadevi Tegometall International
         proti UUNT – Wuppermann (TEK), T‑458/05, ZOdl., str. II‑4721, točka 94 in navedena sodna praksa).

      45      Tako odbor za pritožbe ni zagrešil napake s tem, da je ugotovil, da je glede zgoraj v točki 3 navedenih proizvodov izraz „lycopin“,
         ki je sestavni del znamke, katere registracija se zahteva, opisen.

      –       Glede trditve tožeče stranke, da ima izraz „vektor“ več pomenov
      46      V točki 18 izpodbijane odločbe je odbor za pritožbe, s sklicevanjem na izvleček iz slovarja, ki ga je UUNT priložil k odgovoru,
         navedel, da na področju genskega inženiringa, biologije, medicine in varstva rastlin izraz „vektor“ označuje sredstvo za prenos
         molekule, snovi ali bolezni.

      47      Tožeča stranka navaja, ne da bi izpodbijala pomen, ki ga je opredelil odbor za pritožbe, da ima nemški izraz „Vektor“ na področju
         matematike in fizike drug pomen.

      48      Vendar pa za to, da zadevnega znaka ni mogoče registrirati, zadostuje že, da je znak, katerega registracija se zahteva, opisen
         v vsaj enem od svojih pomenov. Registracijo besednega znaka je namreč v skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 treba zavrniti,
         če z najmanj enim od potencialnih pomenov označuje lastnost zadevnega blaga ali storitev (zgoraj v točki 23 navedena sodba
         UUNT proti Wrigley, točka 32).

      49      Ugotoviti je treba, da je v znaku, katerega registracija se zahteva, izraz „vektor“ kombiniran z izrazom „lycopin“, ki kot
         je pravilno ugotovil odbor za pritožbe, označuje snov, ki je lahko vključena v sestavo proizvodov, navedenih v točki 3 zgoraj
         (glej točko 44 zgoraj). Tako bo ob izrazu „vektor“ – razumljenem v smislu, kot ga je opredelil odbor za pritožbe – upoštevna
         javnost pomislila na lastnost proizvodov, na katere se nanaša zahteva za registracijo, in sicer da imajo sposobnost prenesti
         snov ali neko aktivno sestavino, ki je lahko vključena v sestavo teh proizvodov.

      50      Iz tega je razvidno, da je nemški izraz „Vektor“ – v smislu, kot ga je opredelil odbor za pritožbe – glede zgoraj v točki
         3 navedenih proizvodov opisen in da v teh okoliščinah tožeča stranka ne more veljavno trditi, da ima lahko isti izraz na nekaterih
         specializiranih področjih, kot sta matematika in fizika, drugačne pomene.

      –       Glede trditve tožeče stranke, da znak Vektor-Lycopin ustvarja vtis, dovolj drugačen od vtisa, ki ga ustvarja vsota elementov,
         ki ga sestavljata

      51      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da sta oba izraza, „vektor“ in „lycopin“, glede proizvodov, na katere se nanaša zahteva
         za registracijo, opisna (glej točki 45 in 50 zgoraj).

      52      Vendar pa tožeča stranka navaja, da kombinacija izrazov „vektor“ in „lycopin“ v znaku Vektor‑Lycopin ni običajna in znana,
         ker ta znak ni potrjen niti v slovarjih, niti v govorjenem jeziku in niti v pisanem jeziku. Po mnenju tožeče stranke znak
         Vektor‑Lycopin torej ustvarja vtis, ki je dovolj drugačen od pomena izrazov, ki sestavljata to zvezo, tako da ta znak kot
         celota prevlada nad vsoto elementov, ki ga sestavljata.

      53      Iz ustaljene sodne prakse je namreč razvidno, da zveza dveh opisnih izrazov ni opisna, če zaradi neobičajnosti zveze zadevni
         znak ustvarja vtis, ki je dovolj drugačen od pomena izrazov, ki sestavljata to zvezo, tako da ta znak kot celota prevlada
         nad vsoto elementov, ki ga sestavljata. V zvezi s tem je še posebej primerna analiza zadevnega izraza glede na ustrezna leksikalna
         in slovnična pravila (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. junija 2007 v zadevi Europig proti UUNT (EUROPIG),
         T‑207/06, ZOdl., str. II‑1961, točka 29 in navedena sodna praksa; glej po analogiji tudi zgoraj v točki 26 navedeno sodbo
         Koninklijke KPN Nederland, točki 98 in 100).

      54      V znaku, katerega registracija se zahteva v obravnavanem primeru, sta izraza „vektor“ in „lycopin“ povezana z vezajem. Ta
         način povezovanja besed je v nemškem in angleškem jeziku običajen, kot je to ugotovil odbor za pritožbe in česar tožeča stranka
         ni izpodbijala.

      55      Poleg tega za presojo opisnosti znaka ni pomembno, ali je obstoj tega znaka potrjen s slovarjem ali ne (glej sodbo Splošnega
         sodišča z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Borco-Marken-Import Matthiesen proti UUNT (Caipi), T‑405/04, neobjavljena v ZOdl.,
         točka 42 in navedena sodna praksa).

      56      Zato je treba ugotoviti, da bo upoštevna javnost ob kombinaciji Vektor‑Lycopin v zvezi s prehrambnimi, dietetičnimi, sanitarnimi,
         veterinarskimi in farmacevtskimi proizvodi, na katere se nanaša prijava registracije, pomislila na to lastnost teh proizvodov,
         da so prenašalci likopena. Če bi bila namreč upoštevna javnost soočena s povezavo znaka, katerega registracija se zahteva,
         s proizvodi, na katere se nanaša zahteva za registracijo, bi menila, da zadevni proizvodi vsebujejo likopen in da tistemu,
         ki jih uživa, omogočajo asimilacijo te snovi.

      57      Nato je treba – ne da bi se bilo treba izreči o spornem vprašanju, ali je upoštevna javnost sposobna razumeti, da znak Vektor-Lycopin
         označuje prehransko dopolnilo na osnovi izvlečkov iz sladkega korena in paradižnika, ki ga proizvaja tožeča stranka – ugotoviti,
         da bo kombinacija izrazov „vektor“ in „lycopin“, kakršna je v znaku Vektor-Lycopin, za upoštevno javnost pomenila označbo
         lastnosti proizvodov navedenih v točki 3 zgoraj.

      58      Tako je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da znamko Vektor‑Lycopin sestavljajo izključno izrazi, ki lahko v gospodarskem
         prometu označujejo lastnosti proizvodov, navedenih v točki 3 zgoraj, zato je moral zavrniti registracijo na podlagi člena 7(1)(c)
         Uredbe št. 40/94.

      –       Glede argumenta tožeče stranke, ki se nanaša na registracijo znamk, ki vsebujejo izraz „vektor“ ali „vector“
      59      Ne da bi predložila kakršen koli dokaz v podporo svojim trditvam, želi tožeča stranka uporabiti argument, da je bilo registriranih
         veliko znamk Skupnosti, nacionalnih in mednarodnih znamk, ki vsebujejo izraz „vektor“. Na obravnavi je tožeča stranka navajala
         tudi registracijo znaka Vector‑Lycopin kot znamke Skupnosti.  .

      60      V zvezi s tem je treba spomniti, da se to, ali je znamko Skupnosti mogoče registrirati, presoja samo na podlagi upoštevnih
         predpisov Skupnosti, kot jih razlaga sodišče Unije. Zato se lahko okoliščina, da so bile v drugih pravnih ureditvah registrirane
         znamke, ki so znamki, katere registracijo se zahteva, enake ali podobne – in to čeprav imajo te ureditve podobna pravila –
         v najboljšem primeru upošteva kot informacija, nima pa imperativnega značaja za UUNT in za sodišče Unije (glej v tem smislu
         sodbi Splošnega sodišča z dne 31. januarja 2001 v zadevi Sunrider proti UUNT (VITALITE), T‑24/00, Recueil, str. II‑449, točka 33
         in navedena sodna praksa, in z dne 3. decembra 2003 v zadevi Audi proti UUNT (TDI), T‑16/02, Recueil, str. II‑5167, točka40
         in navedena sodna praksa).

      61      Zato trditev tožeče stranke, da obstajajo registracije znamk Skupnosti, nacionalnih in mednarodnih znamk, ki vsebujejo izraz
         „vektor“ in znamko Vector Lycopin – in to celo ob domnevi, da je resnična – ni upoštevna in jo je treba zavrniti.

      62      Poleg tega se lahko zakonitost odločb odbora za pritožbe presoja le na podlagi upoštevnih predpisov, ne pa na podlagi prakse
         pri izdajanju odločb (sodba Splošnega sodišča z dne 27. februarja 2002 v zadevi Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE), T‑106/00,
         Recueil, str. II‑723, točka 66).

      63      Zato tožeča stranka v nobenem primeru ni upravičena sklepati, da bi moralo to, da Splošno sodišče potrdi odločbo, ki jo je
         v obravnavanem primeru sprejel odbor za pritožbe glede registracije znamke Vektor-Lycopin, voditi v izbris domnevnih prejšnjih
         znamk Skupnosti.

      64      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da odbor za pritožbe s tem, da je potrdil zavrnitev registracije, o kateri je odločil
         preizkuševalec na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, ni zagrešil napake.

       Tožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94
      65      Iz besedila člena 7(1) Uredbe št. 40/94 je razvidno, da za to, da se zadevni znak ne registrira kot znamka Skupnosti, zadošča,
         da je podan eden od absolutnih razlogov za zavrnitev, naštetih v tej določbi (sodba Sodišča z dne 19. septembra 2002 v zadevi
         DKV proti UUNT, C‑104/00 P, Recueil, str. I‑7561, točka 29).

      66      Zato je treba tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba obravnavati drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena
         7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

       Stroški
      67      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Ker
         tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
      razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Družbi Exalation Ltd se naloži plačilo stroškov.

               Azizi

                Cremona

                Frimodt Nielsen

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. julija 2010.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. februarja 2003. # Kraljevina Španija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-409/00.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 13. septembra 2013. # Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung eV proti Evropski komisiji. # Zadeva T-73/08.