title: Sodba Splošnega sodišča (šesti razširjeni senat) z dne 15. septembra 2011.#Koninklijke Grolsch NV proti Evropski komisiji.#Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Nizozemski trg piva - Odločba o ugotovitvi enotne in trajajoče kršitve člena 81 ES - Udeležba tožeče stranke pri ugotovljeni kršitvi - Nezadosten dokaz - Neobrazložitev.#Zadeva T-234/07.

text:
      Zadeva T-234/07
      Koninklijke Grolsch NV
      proti
      Evropski komisiji
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Nizozemski trg piva – Odločba o ugotovitvi enotne in trajajoče kršitve člena 81 ES – Udeležba tožeče stranke pri ugotovljeni kršitvi – Nezadostni dokaz – Neobrazložitev“
      Povzetek sodbe
      1.      Ničnostna tožba – Dopustnost – Fizične ali pravne osebe – Obveznost podjetja, naslovnika obvestila o ugotovitvah o možnih
            kršitvah, da med upravnim postopkom izpodbija dejstva in pravne elemente iz tega obvestila – Omejitev uresničevanja pravice
            do pravnega sredstva – Kršitev temeljnih načel zakonitosti in spoštovanja pravice do obrambe
      (členi 81 ES, 82 ES in 230, četrti odstavek, ES)
      2.      Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Dokaz – Enotna in trajajoča kršitev, ki je rezultat kompleksnega sistema usklajevanja
      (člen 81(1) ES)
      3.      Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločba o uporabi pravil o konkurenci – Odločba z več naslovniki
      (člena 81 ES in 253 ES)
      4.      Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitve – Pripis – Matična in hčerinske družbe – Gospodarska enota – Merila presoje – Izpodbojna
            pravna domneva, da matična družba odločilno vpliva na hčerinske družbe, ki so v njeni stoodstotni lasti
      (člena 81 ES in 82 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))
      1.      Na področju pravil o konkurenci nobena določba prava Unije naslovniku obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ne nalaga,
         da izpodbija v njem navedena dejstva ali pravne elemente med upravnim postopkom, ker naj tega ne bi bilo mogoče storiti pozneje
         v fazi sodnega postopka. Namreč, čeprav to, da podjetje med upravnim postopkom pred Komisijo izrecno ali implicitno prizna
         dejstva ali pravne elemente, lahko pomeni dodaten dokaz pri presoji utemeljenosti pravnega sredstva, pa ne more omejevati
         samega izvrševanja pravice do pravnega sredstva pred Splošnim sodiščem, ki jo ima fizična ali pravna oseba na podlagi Pogodbe.

      Če ni zakonske podlage, izrecno določene za to, je taka omejitev v nasprotju s temeljnimi načeli zakonitosti in spoštovanja
         pravice do obrambe. Pravica do učinkovitega pravnega sredstva in do dostopa do nepristranskega sodišča sta zagotovljeni s
         členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

      (Glej točke 37, 38 in 40.)
      2.      Na področju pravil o konkurenci glede enotne in trajajoče kršitve, ki je v usklajevanju cen in podražitvah določenega proizvoda
         v državi članici ter je rezultat kompleksnega sistema usklajevanja, ki ga izvajajo zadevna podjetja, en indic udeležbe podjetja
         pri usklajevanju ne zadošča za dokaz njegove udeležbe pri taki kršitvi. Tak edini indic je udeležba predsednika upravnega
         odbora obtoženega podjetja na sestanku, ki se je nanašal na edini segment zadevnega trga.

      (Glej točke 63, 65, 67 in 71.)
      3.      Kadar ima odločba o uporabi člena 81 ES več naslovnikov in se nanaša na problem odgovornosti za ugotovljeno kršitev, mora
         biti dovolj obrazložena glede vsakega naslovnika, zlasti pa glede naslovnikov, ki morajo v skladu s to odločbo odgovarjati
         za to kršitev.

      Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za odgovorno za ravnanje hčerinske družbe, podrobno pojasniti razloge,
         ki utemeljujejo naložitev odgovornosti za kršitev matični družbi.

      Če v tem okviru v odločbi Komisije, s katero je ugotovljena kršitev pravil o konkurenci, niso omenjene ekonomske, organizacijske
         ali pravne povezave med zadevnim podjetjem in njeno hčerinsko družbo in če v obrazložitvi nikjer ni omenjeno ime zadnje, Komisija
         opusti predstavitev razlogov za naložitev odgovornosti zadevnemu podjetju za sporno ravnanje hčerinske družbe. Tako Komisija
         podjetju odvzame možnost morebitnega izpodbijanja utemeljenosti naložitve odgovornosti pred Splošnim sodiščem z ovrženjem
         domneve, da je matična družba dejansko odločilno vplivala na ravnanje hčerinske, Splošnemu sodišču pa onemogoči nadzor v zvezi
         s tem.

      (Glej točke 77, 78, 88 in 91.)
      4.      Ravnanje hčerinske družbe se lahko pripiše matični družbi, zlasti kadar hčerinska družba, čeprav je ločena pravna oseba, o
         svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna po navodilih matične družbe, zlasti glede na gospodarske,
         organizacijske in pravne povezave med tema pravnima enotama. V takem primeru sta namreč matična in hčerinska družba del iste
         gospodarske enote in zato tvorita eno podjetje. Dejstvo, da matična in hčerinska družba tvorita eno samo podjetje v smislu
         člena 81 ES, tako Komisiji omogoča, da odločbo, s katero nalaga plačilo glob, naslovi na matično družbo, ne da bi bilo treba
         dokazati njeno osebno vpletenost v to kršitev.

      V posebnem primeru, ko je matična družba stoodstotna lastnica kapitala hčerinske družbe, ki je kršila pravila o konkurenci,
         lahko po eni strani matična družba odločilno vpliva na ravnanje hčerinske družbe, po drugi strani pa obstaja izpodbojna pravna
         domneva, da dejansko odločilno vpliva na ravnanje hčerinske družbe. V teh okoliščinah za domnevo, da matična družba odločilno
         vpliva na poslovno politiko hčerinske, zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične.
         Tako bo lahko Komisija matično družbo štela za solidarno odgovorno za plačilo globe, naložene hčerinski družbi, razen če matična
         družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži zadostnih dokazov, da hčerinska družba na trgu ravna samostojno.

      (Glej točke od 80 do 83.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti razširjeni senat)
      z dne 15. septembra 2011(*)

      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Nizozemski trg piva – Odločba o ugotovitvi enotne in trajajoče kršitve člena 81 ES – Udeležba tožeče stranke pri ugotovljeni kršitvi – Nezadosten dokaz – Neobrazložitev“
      V zadevi T‑234/07,
      Koninklijke Grolsch NV s sedežem v Enschedeju (Nizozemska), ki jo zastopata M. Biesheuvel in J. de Pree, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropski komisiji, ki so jo sprva zastopali A. Bouquet, S. Noë in A. Nijenhuis, zastopniki, nato A. Bouquet in S. Noë, skupaj z M. Slotboomom,
         odvetnikom,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2007) 1697 z dne 18. aprila 2007 v zvezi s postopkom na podlagi
         člena 81 [ES] (zadeva COMP/B‑2/37.766 – Nizozemski trg piva) v delu, ki se nanaša na tožečo stranko, in, podredno, predloga
         za odpravo ali znižanje globe, naložene tožeči stranki,

      SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat),
      v sestavi V. Vadapalas, v funkciji predsednika, A. Dittrich in L. Truchot (poročevalec), sodnika,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. marca 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, Koninklijke Grolsch NV, je družba, ki se ukvarja s proizvodnjo piva, ki ga trži pod lastno znamko.

      2        Skupina Grolsch je ena izmed štirih glavnih akterjev na nizozemskem trgu piva. Trije drugi glavni pivovarji na tem trgu so,
         prvič, skupina Heineken (v nadaljevanju: Heineken), ki jo vodi družba Heineken NV, za proizvodnjo pa je odgovorna hčerinska
         družba Heineken Nederland BV, drugič, skupina InBev (v nadaljevanju: InBev), ki se je pred letom 2004 imenovala Interbrew
         in jo vodi družba InBev SA, za proizvodnjo pa je odgovorna hčerinska družba InBev Nederland NV in, tretjič, družba Bavaria
         NV.

      3        Skupina Grolsch in trije drugi glavni pivovarji na tem trgu prodajajo pivo končnim potrošnikom zlasti po dveh distribucijskih
         kanalih. Tako je treba razlikovati, na eni strani, med obtokom gostišč („horeca“), to so hoteli, restavracije, kavarne, v
         katerih se pivo uživa na kraju samem, in, na drugi strani, med obtokom „food“ iz supermarketov in prodajaln vina in žganih
         pijač, v katerih se pivo kupuje za uživanje doma. Zadnji sektor vključuje tudi segment prodaje piva pod znamko distributerja.
         Med štirimi zadevnimi pivovarji sta v tem segmentu dejavni samo InBev in Bavaria.

      4        Ti štirje pivovarji so člani Centraal Brouwerij Kantoor (v nadaljevanju: CBK). To je krovna organizacija, ki v skladu s statutom
         zastopa interese svojih članov in je sestavljena iz generalne skupščine in različnih komisij, kot sta komisija za gostišča
         in finančna komisija, ki je postala upravni odbor. Za sestanke, ki potekajo v CBK, njen sekretariat pripravi vabila in zaporedno
         oštevilčene uradne zapisnike, ki jih pošlje sodelujočim članom.

       Upravni postopek
      5        InBev je z dopisi z dne 28. januarja 2000 ter 3., 25. in 29. februarja 2000 predložila številne izjave, ki jim je priložila
         izjave petih svojih direktorjev (v nadaljevanju skupaj: izjava InBev), glede informacij o omejevalnih poslovnih praksah na
         nizozemskem trgu piva. Izjava InBev je bila pripravljena med preiskavo, ki jo je zlasti leta 1999 Komisija Evropskih skupnosti
         opravila glede praks omejevalnih sporazumov in morebitne zlorabe prevladujočega položaja na belgijskem trgu piva. InBev je
         skupaj z izjavo InBev vložila prošnjo za ugodno obravnavo v skladu z Obvestilom Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob
         v primerih kartelov (UL 1996, C 207, str. 4).

      6        Po izjavi InBev je Komisija na podlagi člena 14(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov
         [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204), kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1216/1999 z dne 10.
         junija 1999 (UL L 148, str. 5), 17. marca 2000 sprejela odločbo, s katero je odredila pregled o preiskavi.

      7        V prvih dveh točkah obrazložitve te odločbe je navedeno:

      „Koninklijke Grolsch NV je pivovarsko podjetje.
      Komisija ima informacije, da družba Koninklijke Grolsch NV, podjetja, ki jih ta neposredno ali posredno nadzira, vključno
         z družbo Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, in njeni glavni konkurenti sodelujejo ali so sodelovali pri sporazumih in/ali
         usklajenih ravnanjih in/ali pri sprejemanju sklepov [CBK] glede določanja cen, razdelitve trgov in/ali izmenjave informacij
         o nizozemskem trgu piva, tako v [sektorju] trgovine na drobno kot v gostinskem [sektorju] […]“

      8        Člen 1 te odločbe določa:

      „Družba Koninklijke Grolsch NV in podjetja, ki jih ta neposredno ali posredno nadzira, vključno z družbo Grolsche Bierbrouwerij
         Nederland BV, so zavezani dopustiti pregled glede domnevnih sporazumov in/ali usklajenih ravnanjih, katerih cilj ali posledica
         je omejevanje konkurence med pivovarskimi podjetji na Nizozemskem. Sporazumi in/ali usklajena ravnanja se nanašajo na določanje
         cen, razdelitev trgov in/ali izmenjavo informacij na nizozemskem trgu piva, tako v [sektorju] trgovine na drobno kot v gostinskem
         [sektorju] […] Taka ravnanja so lahko tudi v obliki sklepov [CBK], združenja podjetij, ki mu pripada Grolsch.“

      9        Člen 3, prvi odstavek, odločbe o pregledu določa:

      „Naslovniki te odločbe so:
      Koninklijke Grolsch NV
      Brouwerijstraat 1
      7523 XC Enschede
      Nederland
      in podjetja, ki jih ta neposredno ali posredno nadzira, vključno z:
      Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV
      Brouwerijstraat 1
      7523 XC Enschede
      Nederland.“
      10      Po navedbah Komisije so bili 22. in 23. marca 2000 opravljeni inšpekcijski pregledi pri družbi „Koninklijke Grolsch NV“, pri
         treh drugih zadevnih nizozemskih pivovarjih in v prostorih CBK.

      11      Komisija je poleg tega „Grolsch“ poslala več zahtev po informacijah.

      12      Komisija je 30. avgusta 2005 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo tožeči stranki poslano 31. avgusta
         2005. Z dopisom z dne 25. novembra 2005 je ta predložila pisne pripombe na to obvestilo. Nobeno od zadevnih podjetij ni zahtevalo
         zaslišanja.

      13      Komisija je 18. aprila 2007 sprejela Odločbo C(2007) 1697 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeva COMP/B-2/37.766
         – Nizozemski trg piva) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki vročena z dopisom z dne 24. aprila 2007.

       Izpodbijana odločba
      14      Člen 1 izpodbijane odločbe določa, da so „Grolsch: Koninklijke Grolsch NV“ in drugi zadevni pivovarji v obdobju med 27. februarjem 1996
         in 3. novembrom 1999 sodelovali pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81(1) ES v obliki vrste sporazumov in/ali usklajenih
         ravnanj, katerih cilj ali posledica je bila omejevanje konkurence na skupnem trgu.

      15      Kršitev je zajemala, prvič, usklajevanje cen in podražitve piva na Nizozemskem v gostinskem sektorju in v sektorju domače
         potrošnje, vključno s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja, drugič, občasno usklajevanje drugih tržnih pogojev, kot
         so cene, ki jih ponudijo posameznim strankam v gostinskem sektorju na Nizozemskem, in posojila prodajalnam, in, tretjič, občasno
         usklajevanje glede razdelitve strank v gostinskem sektorju in v sektorju domače potrošnje na Nizozemskem (člen 1 ter točki
         257 in 258 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      16      V skladu z izpodbijano odločbo je do protikonkurenčnih ravnanj pivovarjev prišlo na rednih večstranskih neformalnih sestankih
         štirih glavnih akterjev na nizozemskem trgu piva in na dvostranskih srečanjih, na katerih so sodelovali isti pivovarji v različnih
         sestavah. Ta srečanja naj bi potekala tajno in namerno, udeleženci pa so vedeli, da niso dovoljena (točke od 257 do 260 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      17      Tako je, prvič, vrsta večstranskih sestankov, imenovanih „posvetovanje Catherijne“ („Catherijne overleg“) ali „komisija za
         dnevni red“ („agendacommissie“), potekala med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999. V izpodbijani odločbi je navedeno,
         da so bili cilji teh sestankov, ki so bili osredotočeni na sektor gostinstva, lahko pa so se nanašali tudi na sektor domače
         potrošnje, predvsem usklajevanje cen in podražitve piva, razpravljanje o omejitvah zneskov rabatov in razdelitvi strank ter
         dogovarjanje o nekaterih drugih tržnih pogojih. Na teh sestankih so prav tako razpravljali o ceni piva, ki se prodaja pod
         znamko distributerja (točke 85, 90, 98, od 115 do 127 in od 247 do 252 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      18      Drugič, v izpodbijani odločbi je glede dvostranskih stikov med pivovarji ugotovljeno, da sta se InBev in Bavaria 12. maja 1997
         sestali in razpravljali o zvišanju cen piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (točka 104 obrazložitve izpodbijane odločbe).
         Poleg tega Komisija trdi, da sta se Heineken in Bavaria leta 1998 sestali, da bi razpravljali o omejitvah glede prodajnih
         mest v gostinskem sektorju (točka 189 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija trdi, da je do dvostranskih stikov med Heineken
         in „Grolsch“ prišlo tudi 5. julija 1999 zaradi kompenzacij, odobrenih strankam iz sektorja domače potrošnje, s katerimi so
         se začasno znižale cene (točki 212 in 213 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      19      Nazadnje, v skladu z izpodbijano odločbo je leta 1997 prišlo do dvostranskih stikov in izmenjav informacij med InBev in Bavaria,
         namenjenih splošnim razpravam glede cene piva ter razpravam, ki so se bolj nanašale na znamke distributerja. Dvostranski stiki
         v obliki izmenjav informacij glede znamk distributerja naj bi junija in julija 1998 vključevali tudi belgijske pivovarje.
         Komisija pojasnjuje, da so te razprave potekale v navzočnosti Heineken in „Grolsch“ (točke 105, od 222 do 229 in od 231 do
         236 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      20      Ugotovitev teh ravnanj v veliki meri temelji na podatkih iz izjave InBev (točke od 40 do 62 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      21      Poleg tega Komisija meni, da izjavo InBev podpirajo številni interni dokumenti skupine Grolsch in treh drugih nizozemskih
         pivovarjev, rokopisni zapiski s sestankov, poročila o stroških in kopije rokovnikov, pridobljenih s preiskavami in zahtevami
         po informacijah (točke od 63 do 255 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      22      Izrek izpodbijane odločbe se glasi:

      „Člen 1
      V nadaljevanju navedena podjetja so v obdobju med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999 sodelovala pri enotni in trajajoči
         kršitvi člena 81 [ES] v obliki vrste sporazumov in/ali usklajenih ravnanj, katerih cilj ali posledica je bila omejevanje konkurence
         na skupnem trgu, zlasti z (i) usklajevanjem cen in podražitvami piva na Nizozemskem tako v gostinskem [sektorju] kot v [sektorju],
         domače potrošnje, vključno s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja, (ii) občasnim usklajevanjem drugih tržnih pogojev
         za posamezne potrošnike v gostinskem [sektorju] na Nizozemskem in (iii) občasnim dogovarjanjem o razdelitvi strank v gostinskem
         [sektorju] in [sektorju] domače potrošnje na Nizozemskem:

      InBev : InBev NV in InBev Nederland NV
      Heineken : Heineken NV in Heineken Nederland BV
      Grolsch : Koninklijke Grolsch NV
      Bavaria : Bavaria NV
      Člen 2
      Podjetja, navedena v členu 1, takoj prenehajo s kršitvami iz navedenega člena, če tega še niso storila.
      Vzdržijo se kakršnih koli dejanj ali ravnanj iz člena 1 in kakršnih koli ukrepov, ki imajo enak ali enakovreden cilj ali učinek.

      Člen 3
      Za kršitve iz člena 1 se naložijo te globe:
      (a)    Heineken NV in Heineken Nederland BV, skupno in solidarno: 219.275.000 EUR;
      (b)   Koninklijke Grolsch NV: 31.658.000 EUR;
      (c)   Bavaria NV: 22.850.000 EUR.
      […]
      Člen 4
      Ta odločba je naslovljena na družbe
      InBev NV, Brouwerijplein 1, B 3000 Louvain, Belgija
      InBev Nederland NV, Ceresstraat 1, 4811 CA Breda, Nizozemska
      Heineken NV, Vijzelstraat 72, 1017 HL Amsterdam, Nizozemska
      Heineken Nederland BV, Burgemeester Smeetsweg 1, 2382 PH Zoeterwoude, Nizozemska
      Koninklijke Grolsch NV, Brouwerslaan 1, 7548 XA Enschede, Nizozemska
      Bavaria NV, De Slater 1, 5737 RV Lieshout, Nizozemska.
      […]“
       Postopek in predlogi strank
      23      Tožeča stranka je 3. julija 2007 v tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

      24      Splošno sodišče je na podlagi členov 14(1) in 51(1) Poslovnika Splošnega sodišča s sklepom z dne 10. februarja 2010 zadevo
         dodelilo šestemu razširjenemu senatu.

      25      Splošno sodišče je 12. februarja 2010 strankama v okviru ukrepov procesnega vodstva postavilo pisna vprašanja, na katera sta
         odgovorili v predpisanem roku.

      26      Stranke so na obravnavi 24. marca 2010 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.

      27      Ker je bil sodnik poročevalec po koncu ustnega postopka zadržan, je bila zadeva predodeljena novemu sodniku poročevalcu, o
         tej sodbi pa so v skladu s členom 32(1) Poslovnika odločali trije sodniki, ki so sodbo tudi podpisali.

      28      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo v celoti ali delno razglasi za nično vsaj v delu, v katerem je naslovljena nanjo;
      –        odpravi ali, podredno, zniža globo, ki ji je bila naložena;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      29      Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      30      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe v bistvu navaja šest tožbenih razlogov, ki se nanašajo, prvič, na nepravilnosti v upravnem
         postopku, drugič, na kršitev obveznosti obrazložitve glede neposredne udeležbe tožeče stranke pri ugotovljeni kršitvi, tretjič,
         na nezadostnost dokazov glede ugotovljenega kršitvenega ravnanja, četrtič, na napačno opredelitev tega ravnanja kot udeležbe
         pri vrsti sporazumov in/ali usklajenih ravnanjih v smislu člena 81(1) ES, petič, na to, da tožeča stranka ni bila neposredno
         udeležena pri ugotovljeni enotni in trajajoči kršitvi, in, šestič, na neustreznost zneska globe.

      31      Najprej je treba preučiti peti tožbeni razlog, ki se nanaša na to, da tožeča stranka ni bila neposredno udeležena pri ugotovljeni
         enotni in trajajoči kršitvi.

       Peti tožbeni razlog: neobstoj neposredne udeležbe tožeče stranke pri ugotovljeni enotni in trajajoči kršitvi
      32      Tožeča stranka zanika, da je bila neposredno udeležena pri ugotovljeni kršitvi. Prek J. T., predsednika njenega upravnega
         odbora od leta 1997, je bila namreč na sestanku finančne komisije prisotna le 8. januarja 1999. Drugi „vodje Grolsch“, navedeni
         v točki 19 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki so sodelovali na vseh drugih spornih sestankih, naj bi bili zaposleni pri
         njeni hčerinski družbi Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV.

       Dopustnost tožbenega razloga
      –       Trditve strank
      33      Komisija izpodbija dopustnost tožbenega razloga, ker tožeča stranka ni izpodbijala ugotovitve o njeni udeležbi pri kršitvi
         niti v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niti v odgovoru z dne 21. decembra 2001 na zahtevo po informacijah.
         Tožeča stranka naj bi, nasprotno, predložila podatke, ki kažejo na to, da je bila delodajalec udeležencev spornih sestankov,
         kot so našteti v točki 19 obrazložitve izpodbijane odločbe.

      34      Ker tožeča stranka v okviru upravnega postopka tega tožbenega razloga nikoli ni uveljavljala dovolj jasno, naj se pred Splošnim
         sodiščem ne bi mogla prvič sklicevati nanj. Če podjetje v okviru upravnega postopka izrecno prizna resničnost dejstev, ki
         mu jih očita Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, jih načeloma naj ne bi več moglo izpodbijati pred Splošnim
         sodiščem.

      35      Tožeča stranka priznava, da se na tožbeni razlog v upravni fazi ni sklicevala, vendar trdi, da je v odgovoru na obvestilo
         o ugotovitvah o možnih kršitvah zanikala, da je storila kršitev. Nazadnje meni, da se na ta procesni tožbeni razlog lahko
         prvič sklicuje pred Splošnim sodiščem.

      36      Po njenem mnenju podjetje praviloma več ne more prerekati dejstev pred Splošnim sodiščem le, če je v upravnem postopku izrecno
         priznalo očitana dejstva. Tožeča stranka pa naj ne bi priznala, da je storila domnevno kršitev, še manj pa neposredno.

      –       Presoja Splošnega sodišča
      37      Opozoriti je treba, da nobena določba prava Evropske unije naslovniku obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ne nalaga,
         da izpodbija v njem navedena dejstva ali pravne elemente med upravnim postopkom, ker naj tega ne bi bilo mogoče storiti pozneje
         v fazi sodnega postopka.

      38      Čeprav namreč to, da podjetje med upravnim postopkom pred Komisijo izrecno ali implicitno prizna dejstva ali pravne elemente,
         lahko pomeni dodaten dokaz pri presoji utemeljenosti pravnega sredstva, pa ne more omejevati samega izvrševanja pravice do
         pravnega sredstva pred Splošnim sodiščem, ki jo ima fizična ali pravna oseba na podlagi Pogodbe.

      39      Trditev Komisije, da tožeča stranka pred Splošnim sodiščem ne bi smela izpodbijati ugotovitve, da je bila udeležena pri spornem
         omejevalnem sporazumu, ker tega ni jasno in natančno storila v upravni fazi, pa pomeni omejitev dostopa tožeče stranke do
         sodnega varstva in zlasti omejitev njene pravice, da se o svoji zadevi izjavi pred sodiščem.

      40      Če ne obstaja zakonska podlaga, izrecno predvidena v ta namen, je taka omejitev v nasprotju s temeljnimi načeli zakonitosti
         in spoštovanja pravice do obrambe. Poleg tega je treba poudariti, da sta pravici do učinkovitega pravnega sredstva in do dostopa
         do nepristranskega sodišča zagotovljeni s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000
         v Nici (UL C 364, str. 1).

      41      Iz tega izhaja, da je ta tožbeni razlog dopusten.

       Utemeljenost tožbenega razloga
      –       Trditve strank
      42      Tožeča stranka meni, da ker jo je zgolj na sestanku finančne komisije 8. januarja 1999 zastopal J. T., Komisija ni mogla ugotoviti
         njene udeležbe pri ugotovljeni kršitvi, ampak bi ji lahko le, če je to potrebno, naložila odgovornost za kršitev, ki jo je
         storila njena hčerinska družba Grolsche Bierbrouwerij Nederland, katere zaposleni so sodelovali na vseh ostalih tajnih sestankih.

      43      Poleg tega Komisija ni mogla spregledati obstoja te hčerinske družbe, saj je bila ta prav tako naslovnik odločbe o pregledu.

      44      Komisija meni, da je imela dovolj razlogov za domnevo, da so bili udeleženci protikonkurenčnih sestankov zaposleni pri tožeči
         stranki in da je bila torej ta udeležena pri kršitvi.

      45      Komisija trdi tudi, da je tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah predložila podatke, ki kažejo
         na to, da je bila delodajalec „vodij Grolsch“, ki so v točki 19 obrazložitve izpodbijane odločbe navedeni kot udeleženci spornih
         sestankov.

      –       Presoja Splošnega sodišča
      46      V točki 19 izpodbijane odločbe je navedeno:

      „Vodje Grolsch, ki imajo vlogo pri dokazovanju v tem postopku, so:
      –        [P. P. S.] (predsednik upravnega odbora od leta 1987 do leta 1996),
      –        [J. T.] (poslovni direktor od leta 1990 do leta 1996, generalni direktor od leta 1996 do leta 1997, predsednik upravnega odbora
         od leta 1997),

      –        [R. S.] (vodja sektorja gostinstva na Nizozemskem od leta 1992 do leta 1995, poslovni direktor na Nizozemskem od leta 1996
         do leta 1999),

      –        [H. O. B.] (vodja sektorja gostinstva od leta 1996 do leta 2000),
      –        [P. M.] (vodja prodajnega sektorja za domačo potrošnjo do leta 1999, od takrat poslovni direktor),
      –         [K. H.] (vodja prodajnega sektorja za domačo potrošnjo od leta 2000 in pred tem Market Research Manager),
      –         [L. S.] (vodja proizvodnje do leta 1996, od takrat vodja tehnološkega nadzora in storitev).“
      47      Komisija ne izpodbija trditve tožeče stranke, da razen J. T., predsednika njenega upravnega odbora od leta 1997, nobena od
         oseb, navedenih v točki 19 obrazložitve izpodbijane odločbe kot „vodij Grolsch, ki imajo vlogo pri dokazovanju v tem postopku“
         in katerih udeležba na spornih sestankih se ji očita, ni bila zaposlena pri tožeči stranki. Komisija tudi ne izpodbija, da
         so zadevni vodje vodje hčerinske družbe tožeče stranke, Grolsche Bierbrouwerij Nederland, kot potrjujejo pogodbe o zaposlitvi
         zadevnih subjektov in drugi dokumenti, priloženi k odgovorom tožeče stranke na pisna vprašanja Splošnega sodišča.

      48      Sicer je Komisija v svojih vlogah in odgovorih na pisna vprašanja Splošnega sodišča trdila, da se je pri ugotovitvi, da osebe,
         opredeljene v točki 19 obrazložitve izpodbijane odločbe kot „vodje Grolsch“, svoje naloge opravljajo pri tožeči stranki, oprla
         predvsem na odgovor tožeče stranke z dne 21. decembra 2001 na zahtevo po informacijah, ki ji je bila poslana 10. oktobra 2001.

      49      Iz besedila tega odgovora pa je razvidno, na eni strani, da je bil R. S. poslovni direktor družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland
         za Nizozemsko od januarja 1996 do novembra 1999 in da je zdaj direktor družbe Grolsch International BV in, na drugi strani,
         da P. M. „od novembra 1999 opravlja funkcijo poslovnega direktorja družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV [in da] je bil
         pred tem odgovoren za t. i. domačo potrošnjo (trgovina na drobno, razen sektorja gostinstva) kot vodja prodajnega sektorja
         za domačo potrošnjo“.

      50      Poleg tega je tožeča stranka v točki 47 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah navedla, da „je [J. T.] seznam
         kodnih imen uporabljal kot predsednik upravnega odbora družbe Grolsch NV [to funkcijo je opravljal od leta 1997 do leta 2004],
         in ne kot poslovni direktor družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV [in da t]ega seznama niso uporabljale druge osebe niti
         pri družbi Grolsch NV niti pri družbi Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV (pri katerih so zaposlene osebe, ki so bile prisotne
         na plenarnih sestankih)“.

      51      Nazadnje, v izjavi – ki jo je dal J. T. (generalni direktor družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland od leta 1996 do leta 1997
         in predsednik upravnega odbora tožeče stranke od leta 1997) med pregledom Komisije 23. marca 2000 in ki je v točkah 249 in
         308 obrazložitve izpodbijane odločbe navedena kot dokaz – je navedeno, da izjavitelj zaseda mesto „[g]eneralnega direktorja
         družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV“.

      52      Iz izpodbijane odločbe res izhaja, da je bil J. T. 21. oktobra 1996 z generalnim direktorjem družbe Interbrew Nederland udeležen
         na dvostranskem sestanku glede znamk distributerjev (točka 250 obrazložitve izpodbijane odločbe). Vendar je treba opozoriti,
         da je bila zadevna oseba na ta datum še zaposlena pri hčerinski družbi tožeče stranke Grolsche Bierbrouwerij Nederland in
         torej še ni delala za tožečo stranko, kot to izhaja iz pisnih odgovorov tožeče stranke na vprašanja Splošnega sodišča in iz
         kopije pogodbe o zaposlitvi, ki jo je z J. T. sklenila 2. septembra 1997 in jo predložila Splošnemu Sodišču.

      53      Podobno, čeprav je v izpodbijani odločbi navedeno, da je J. T. 10. novembra 1999 s predstavniki Heineken sodeloval na sestanku
         glede splošnega razvoja na evropskem in/ali svetovnem trgu piva (točki 405 in 412 obrazložitve izpodbijane odločbe), je treba
         opozoriti, da je ta sestanek potekal po 3. novembru 1999, torej po koncu kršitvenega obdobja, ki ga je ugotovila Komisija.

      54      V skladu z izpodbijano odločbo je J. T. na sestanke finančne komisije CBK vedno prinesel dokument, ki je bil namenjen temu,
         da pozornost Interbrew in Bavaria usmeri na določanje cen piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (točki 249 in 308 obrazložitve
         izpodbijane odločbe). Vendar pa iz izpodbijane odločbe ni razvidno, da bi zadevna oseba sodelovala na drugih sestankih razen
         na tem z dne 8. januarja 1999, na katerem so v skladu z njegovimi zapiski na vabilu na ta sestanek obravnavali vprašanje cen
         piva (točka 193 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      55      Dokazi, navedeni v izpodbijani odločbi, s katerimi bi bilo mogoče dokazati udeležbo tožeče stranke pri spornih ravnanjih,
         so namreč le trije: izjava InBev, zapiski J. T. z vabila na zgoraj navedeni sestanek z dne 8. januarja 1999 (točka 193 obrazložitve
         izpodbijane odločbe) in dokumenti, odkriti pri Heineken, ki se nanašajo na dva telefonska stika M. J. z upravo Heineken okoli
         5. julija 1999 glede popustov za verigo trgovin (opomba št. 473 izpodbijane odločbe).

      56      Prvič, v izjavi InBev, ki je edini dokaz, ki se nanaša na vse elemente ugotovljene kršitve, se InBev na splošno sklicuje na
         udeležbo skupine Grolsch, ne da bi se posebej osredotočila na posamično udeležbo tožeče stranke, družbe Koninklijke Grolsch.
         Osebe iz skupine Grolsch, katerih imena so navedena v izjavi InBev, so vse, razen J. T., zaposlene pri hčerinski družbi Grolsche
         Bierbrouwerij Nederland.

      57      Ime J. T. se pojavi zgolj na seznamu datumov sestankov finančne komisije CBK, priloženem k izjavi InBev, in oseb, ki so na
         teh sestankih zastopale glavne nizozemske pivovarje. Iz tega seznama je razvidno, da je J. T. v spornem obdobju sodeloval
         na štirih sestankih finančne komisije. Vendar je sestanek z dne 8. januarja 1999 edini sestanek iz seznama, ki je bil naveden
         v izpodbijani odločbi. Poleg tega je iz izjave InBev razvidno, da so imena udeležencev tega sestanka „niet bekend“ (neznana).

      58      Drugič, zgoraj omenjeni rokopisni zapiski J. T., kot so navedeni v točki 193 obrazložitve izpodbijane odločbe, so:

      „ – prodaja 98
      –        cena piva →
      –        zabojnik vrste ‚pinool‘                    akcije/cat II
      –        zabojniki                                              spodaj
                                                                                točeno
                                                                                NMA“.
      59      Po mnenju Komisije iz teh zapiskov izhaja, da so bile razprave o ceni piva osredotočene na štiri elemente: prvič, na promocijske
         akcije na trgu za domačo potrošnjo, drugič, na cenejše pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja, tretjič, na ceno točenega
         piva in na velike zabojnike, ki se uporabljajo v sektorju gostinstva na nizozemskem trgu piva, in, četrtič, na nizozemski
         organ, pristojen za konkurenco, „NMA“ (točka 194 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      60      Tretjič, Komisija je iz dokumentov, najdenih pri Heineken, ki se nanašajo na dva telefonska stika M. J. z upravo Heineken
         okoli 5. julija 1999, sklepala, da je Heineken neposredno stopila v stik s skupino Grolsch glede znižanja cen, in to mesec
         in pol pred uvedbo začasnih popustov v verigi trgovin, ki ji je skupina Grolsch odklonila odobritev kompenzacije (točka 213
         obrazložitve izpodbijane odločbe).

      61      Ugotoviti je treba, da so zapiski J. T. na vabilu na sestanek 8. januarja 1999 in dokumenti, najdeni pri Heiniken, ki se nanašajo
         na dva telefonska stika M. J. z upravo Heineken okoli 5. julija 1999, edini dokazi, ki se posebej nanašajo na morebitno posamično
         udeležbo tožeče stranke pri enotni in trajajoči kršitvi, ugotovljeni v členu 1 izpodbijane odločbe, v obdobju med 27. februarjem
         1996 in 3. novembrom 1999.

      62      Prvič, opozoriti je treba, da ti dokumenti ne vsebujejo nobenega indica glede udeležbe tožeče stranke pri drugem in tretjem
         delu te kršitve, in sicer, na eni strani, pri „občasnem usklajevanju drugih tržnih pogojev [kot cen] za posamezne potrošnike
         v sektorju gostinstva na Nizozemskem“ in, na drugi strani, pri „[o]bčasnem usklajevanju glede razdelitve strank tako v sektorju
         gostinstva kot v sektorju domače potrošnje na Nizozemskem“.

      63      Drugič, glede prvega dela ugotovljene enotne in trajajoče kršitve, in sicer „usklajevanja cen in podražitev piva na Nizozemskem
         tako v sektorju gostinstva kot v sektorju domače potrošnje“, so zapiski J. T. glede sestanka 8. januarja 1999 edini indic,
         naveden v izpodbijani odločbi, ki se nanaša na udeležbo tožeče stranke pri usklajevanju cen in podražitvah v segmentu piva,
         ki se prodaja pod znamko distributerja, ki spada v sektor domače potrošnje.

      64      Poleg tega dveh telefonskih stikov med Haineken in J. T. okoli 5. julija 1999 ni mogoče razumeti, kot da sta povezana s tem
         segmentom sektorja domače potrošnje, saj niti Heineken niti skupina Grolsch ne proizvajata piva znamke distributerja (točki
         7 in 18 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      65      Kot je razvidno iz zgoraj navedenega dejanskega stanja tega spora, je celota ugotovljenih sporazumov in/ali usklajenih ravnanj
         v smislu člena 81(1) ES, ki so kot taki opredeljeni v točki 337 obrazložitve izpodbijane odločbe, rezultat kompleksnega sistema
         usklajevanja, ki so ga izvajali štirje zadevni pivovarji in je torej zahteval redne stike v daljšem obdobju (glej v tem smislu
         sodbo Sodišča z dne 4. junija 2009 v zadevi T‑Mobile Netherlands in drugi, C‑8/08, ZOdl., str. I‑4529, točka 60).

      66      V teh okoliščinah zapisi J. T. sami po sebi ne morejo dokazati udeležbe tožeče stranke pri trajajočem usklajevanju štirih
         pivovarjev, ugotovljenem v izpodbijani odločbi, na tem segmentu nizozemskega trga piva.

      67      Glede na to, da je to edini indic udeležbe tožeče stranke pri usklajevanju s tremi drugimi zadevnimi pivovarji, ni mogoče
         šteti za dokazano, da je bila tožeča stranka, kar zadeva pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja na segmentu domače potrošnje
         piva na Nizozemskem, udeležena pri trajajočem usklajevanju, ugotovljenem v členu 1 izpodbijane odločbe, o cenah in podražitvah
         piva na Nizozemskem.

      68      Tretjič, ker tožeča stranka ni bila udeležena na nobenem sestanku pivovarjev, navedenem v izpodbijani odločbi, razen na tistem,
         ki je bil 8. januarja 1999, tudi ni dokazano, da bi bila tožeča stranka udeležena pri trajajočem večstranskem usklajevanju
         s tremi drugimi zadevnimi pivovarji glede cen in podražitev piva na Nizozemskem tako v sektorju gostinstva kot v sektorju
         domače potrošnje v segmentu piva, ki se ne trži pod znamko distributerja.

      69      Zaradi dvostranske narave stikov med Heiniken in J. T. okoli 5. julija 1999, zapiski J. T. glede sestanka 8. januarja 1999
         ne morejo sami po sebi dokazati udeležbe tožeče stranke pri tem trajajočem večstranskem usklajevanju cen med štirimi pivovarji,
         ki so naslovniki izpodbijane odločbe.

      70      V teh okoliščinah rokopisni zapiski J. T. glede sestanka 8. januarja 1999 in dva telefonska stika te osebe z upravo Heineken
         okoli 5. julija 1999 ne zadoščajo za ugotovitev udeležbe tožeče stranke pri enotni in trajajoči kršitvi, kot jo je ugotovila
         Komisija.

      71      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je Komisija v točki 399 obrazložitve izpodbijane odločbe napačno ugotovila, da „dokazi, opisani
         v [točki] 4 [te odločbe], kažejo na to, da je bila [tožeča stranka,] družba Koninklijke Grolsch NV od 27. februarja 1996 do
         3. novembra 1999 neposredno udeležena pri omejevalnem sporazumu“.

      72      V teh okoliščinah je treba sprejeti tožbeni razlog, ki se nanaša na to, da tožeča stranka ni bila neposredno udeležena pri
         enotni in trajajoči kršitvi od 27. februarja 1996 do 3. novembra 1999, kot je bila ugotovljena v členu 1 izpodbijane odločbe.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve glede neposredne udeležbe tožeče stranke pri ugotovljeni kršitvi
       Trditve strank
      73      Tožeča stranka Komisiji očita, da je s trditvami glede njene domnevne neposredne udeležbe pri kršitvi, ugotovljeni z izpodbijano
         odločbo, kršila obveznost obrazložitve.

      74      Komisija je v pisnem odgovoru z dne 27. februarja 2010 na vprašanja Splošnega sodišča navedla, da ni razlikovala med pravnima
         osebama družbo Koninklijke Grolsch in njeno hčerinsko družbo (v stoodstotni lasti) Grolsche Bierbrouwerij Nederland in da
         so udeleženci na sestankih omejevalnega sporazuma delovali kot poslovni direktor, odgovorni za domačo potrošnjo, generalni
         direktor itd. podjetja Grolsch, pod nadzorom pravne osebe družbe Koninklijke Grolsch.

      75      Komisija je na obravnavi dodala, da ti družbi tvorita gospodarski subjekt in da je bil ta gospodarski subjekt udeležen pri
         kršitvi.

       Presoja Splošnega sodišča
      76      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, prilagojena vrsti zadevnega pravnega
         akta ter jasno in nedvoumno izražati utemeljitev institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo
         z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati
         glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, vrsto navedenih razlogov in interes, ki ga imajo lahko
         naslovniki ali druge osebe, ki jih ukrep neposredno in posamično zadeva, da prejmejo pojasnila (glej sodbo Sodišča z dne 2.
         aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 63 in navedena sodna
         praksa).

      77      Kadar se, kot v obravnavanem primeru, odločba o uporabi člena 81 ES nanaša na več naslovnikov in zadeva problem odgovornosti
         za ugotovljeno kršitev, mora biti dovolj obrazložena glede vsakega naslovnika, zlasti pa glede naslovnikov, ki morajo v skladu
         s to odločbo odgovarjati za to kršitev.

      78      Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za odgovorno za ravnaje hčerinske družbe, podrobno pojasniti razloge,
         ki utemeljujejo naložitev odgovornosti za kršitev tej družbi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998
         v zadevi SCA Holding proti Komisiji, T‑327/94, Recueil, str. II‑1373, točke od 78 do 80).

      79      Tožeča stranka s tožbenim razlogom Komisiji v bistvu očita, da ji je v resnici pripisala odgovornost za udeležbo njene hčerinske
         družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland v omejevalnem sporazumu – ki naj bi izhajala iz udeležbe njenih zaposlenih na spornih
         sestankih – brez navedbe dejanskih in pravnih okoliščin, ki bi utemeljile to naložitev odgovornosti.

      80      Iz ustaljene sodne prakse res izhaja, da se ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, kadar – čeprav je ločena
         pravna oseba – ta hčerinska družba o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili
         matične družbe, zlasti glede gospodarskih, organizacijskih in pravnih povezav, ki povezujejo pravni enoti (sodba Sodišča z
         dne 10. septembra 2009 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C‑97/08 P, ZOdl., str. I‑8237, točka 58).

      81      V takem primeru sta namreč matična družba in njena hčerinska družba del iste gospodarske enote in zato tvorita eno samo podjetje.
         Dejstvo, da matična družba in njena hčerinska družba tvorita eno samo podjetje v smislu člena 81 ES, tako Komisiji omogoča,
         da odločbo, s katero nalaga plačilo glob, naslovi na matično družbo, ne da bi bilo treba dokazati njeno osebno vpletenost
         v to kršitev (zgoraj navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 59).

      82      V posebnem primeru, ko je matična družba stoodstotna lastnica kapitala hčerinske družbe, ki je kršila konkurenčna pravila,
         ta matična družba po eni strani lahko odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, po drugi strani pa obstaja izpodbojna
         pravna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na ravnanje svoje hčerinske družbe (zgoraj navedena sodba Akzo
         Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60).

      83      V teh okoliščinah za domnevo, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija
         dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Tako bo lahko Komisija matično družbo štela za solidarno
         odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če ta matična družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži
         zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (zgoraj navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji,
         točka 61).

      84      V obravnavani zadevi pa je treba ugotoviti, da je Komisija po tem, ko je v točki 3 obrazložitve izpodbijane odločbe skupino
         Grolsch uvrstila med štiri pivovarje udeležence spornega omejevalnega sporazuma, v točki 18 obrazložitve enačila tožečo stranko
         in skupino Grolsch, ki ji pripada hčerinska družba tožeče stranke, Grolsche Bierbrouwerij Nederland.

      85      Z naštevanjem imen vodij „Grolsch“, ki so sodelovali na sestankih med pivovarji, ne da bi navedla, ali pripadajo tožeči stranki
         ali njeni hčerinski družbi Grolsche Bierbrouwerij Nederland, je Komisija v točki 19 obrazložitve izpodbijane odločbe enačila
         vse zadevne osebe z vodji tožeče stranke, čeprav so bili vsi razen J. T. v ugotovljenem kršitvenem obdobju zaposleni pri hčerinski
         družbi Grolsche Bierbrouwerij.

      86      Po tem, ko je tožečo stranko enačila s skupino Grolsch, pa Komisija ni navedla razlogov, zakaj je tožeči stranki pripisala
         udeležbo v omejevalnem sporazumu njene hčerinske družbe Groslche Bierbrouwerij Nederland, ki izhaja iz udeležbe njenih zaposlenih
         na spornih sestankih, v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso.

      87      Komisija je namreč s temi besedami ugotovila odgovornost tožeče stranke za kršitev, ugotovljeno v členu 1 izpodbijane odločbe:

      „8.2. Odgovornost v tej zadevi
      […]
      8.2.2. Grolsch
      (399)  Dokazi, navedeni [v točki] 4, kažejo na to, da je bila družba Koninklijke Grolsch NV neposredno udeležena pri omejevalnem
         sporazumu od 27. februarja 1996 do 3. novembra 1999.“

      88      V izpodbijani odločbi tako niso omenjene ekonomske, organizacijske ali pravne povezave med tožečo stranko in njeno hčerinsko
         družbo, v njeni obrazložitvi pa nikjer ni omenjeno ime slednje.

      89      Izkaže se torej, da Komisija ni navedla razlogov, ki so jo v skladu z načelom, ki ga je vendarle postavila v točki 397 obrazložitve
         izpodbijane odločbe, vodili do „določitve pravne osebe, odgovorne za upravljanje podjetja v trenutku, ko je bila storjena
         kršitev, tako da bi bilo tej pravni osebi omogočeno, da nanjo odgovori“, ali da bi ji bilo po potrebi omogočeno, da ovrže
         izpodbojno pravno domnevo glede dejanskega odločilnega vpliva matične družbe na ravnanje hčerinske družbe.

      90      Iz tega sledi, da Komisija v izpodbijani odločbi ni navedla razlogov, zakaj je tožeči stranki naložila odgovornost za ravnanje
         njene hčerinske družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland, ki izhaja iz udeležbe njenih zaposlenih na spornih sestankih.

      91      Tako je Komisija tožeči stranki odvzela možnost morebitnega izpodbijanja utemeljenosti te naložitve odgovornosti pred Splošnim
         sodiščem z ovrženjem domneve, Splošnemu sodišču pa ni omogočila opravljanja nadzora v zvezi s tem.

      92      Zato je treba drugemu tožbenemu razlogu ugoditi v delu, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve glede naložitve odgovornosti
         tožeči stranki zaradi udeležbe njene hčerinske družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV pri enotni in trajajoči kršitvi
         od 27. februarja 1996 do 3. novembra 1999, kot je bila ugotovljena v členu 1 izpodbijane odločbe.

      93      Iz tega sledi, da je treba to določbo v celoti razglasiti za nično, zato pa tudi izrek izpodbijane odločbe v celoti, ki se
         nanaša na tožečo stranko, ne da bi bilo treba odločiti o drugih tožbenih razlogih, ki jih uveljavlja tožeča stranka.

      94      Iz vseh navedenih ugotovitev izhaja, da je treba člen 1 izpodbijane odločbe, ker je v njem ugotovljeno, da je tožeča stranka
         „v obdobju med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999 sodelovala pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81 [ES], ki je temeljila
         na vrsti sporazumov in/ali usklajenih ravnanj, katerih cilj ali posledica je bila omejevanje konkurence na skupnem trgu, zlasti
         z (i) usklajevanjem cen in podražitvami piva na Nizozemskem v sektorju gostinstva in v sektorju domače potrošnje, vključno
         s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja, (ii) občasnim usklajevanjem drugih tržnih pogojev za posamezne potrošnike
         v sektorju gostinstva na Nizozemskem in (iii) občasnim dogovarjanjem o razdelitvi strank v sektorju gostinstva in sektorju
         domače potrošnje na Nizozemskem“, in zato izrek izpodbijane odločbe v celoti razglasiti za ničen v delu, ki se nanaša na tožečo
         stranko.

       Stroški
      95      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Komisija s svojimi
         predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat)
      razsodilo:
      1.      Odločba Komisije C(2007) 1697 z dne 18. aprila 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeva COMP/B-2/37.766 –
            Nizozemski trg piva) se razglasi za nično v delu, ki se nanaša na družbo Koninklijke Grolsch NV.
      2.      Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
      Vadapalas  Dittrich  Truchot
      Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. septembra 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 25. februarja 2003. # Strabag Benelux NV proti Svetu Evropske unije. # Ničnostna tožba. # Zadeva T-183/00.


Sodba Sodišča z dne 14. septembra 1999. # General Motors Corporation proti Yplon SA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de commerce de Tournai - Belgija. # Zadeva C-375/97.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 30. junija 2005.#Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi in Veli-Matti Paananen proti Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola in Jarnu Ruokoranti.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Korkein oikeus - Finska.#Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti za avtomobile - Direktivi 84/5/EGS in 90/232/EGS - Ureditev civilne odgovornosti - Potnikov prispevek k nastanku škode - Zavrnitev ali omejitev pravice do odškodnine.#Zadeva C-537/03.

text:
      Zadeva C-537/03
      Katja Candolin in drugi
      proti
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola in Jarnu Ruokorantu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein oikeus)
      „Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti za avtomobile – Direktivi 84/5/EGS in 90/232/EGS – Ureditev civilne odgovornosti – Potnikov prispevek k nastanku škode – Zavrnitev ali omejitev pravice do odškodnine“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca L. A. Geelhoeda, predstavljeni 10. marca 2005
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 30. junija 2005
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Zavarovanje civilne odgovornosti za avtomobile – Direktive 72/166, 84/5 in 90/232 – Določitev ureditve
            civilne odgovornosti, ki velja za nesreče, ki so nastale zaradi vožnje vozil – Pogoji omejitve pravice do odškodnine iz obveznega
            zavarovanja zaradi prispevka k nastanku škode potnika, ki je oškodovanec v nesreči – Pristojnost držav članic – Omejitve –
            Vpliv dejstva, da je zadevni potnik „lastnik vozila“ – Neobstoj
      (direktive Sveta 72/166, člen 3(1), 84/5, člen 2(1), in 90/232, člen 1)
      Iz namena direktiv 72/166, 84/5 in 90/232 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi
         motornih vozil ter iz njihovega besedila izhaja, da njihov namen ni harmonizacija ureditev civilne odgovornosti držav članic
         in da v trenutnem stanju prava Skupnosti te ostanejo proste pri določitvi ureditve civilne odgovornosti, ki velja za nesreče,
         ki so nastale zaradi vožnje vozil, in zlasti določitvi pogojev omejitve pravice do odškodnine, ki jo krije obvezno avtomobilsko
         zavarovanje, zaradi prispevka potnika k nastanku škode.

      Države članice morajo izvajati svoje pristojnosti ob spoštovanju prava Skupnosti in zlasti člena 3(1) Direktive 72/166, člena
         2(1) Direktive 84/5 in člena 1 Direktive 90/232, katerih cilj je zagotoviti, da obvezno avtomobilsko zavarovanje omogoča vsem
         potnikom, ki so oškodovanci v nesreči, ki jo je povzročilo neko vozilo, da se jim izplača odškodnina za materialno škodo ali
         telesno poškodbo, ki so jo utrpeli. Nacionalne določbe, ki urejajo odškodnino za nesreče, ki so nastale zaradi vožnje vozil,
         torej tem določbam ne morejo odtegniti polnega učinka.

      Tak je zlasti primer, če je na podlagi prispevka potnika k nastanku materialne škode ali telesne poškodbe nacionalna ureditev,
         določena na osnovi splošnih in abstraktnih meril, potniku odtegnila pravico do odškodnine, izplačane iz obveznega avtomobilskega
         zavarovanja, ali tako pravico nesorazmerno omejila. Dejstvo, da je zadevni potnik lastnik vozila, katerega voznik je povzročil
         prometno nesrečo, nima vpliva.

      (Glej točke 24, od 27 do 29, 31, 35 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 30. junija 2005(*)

      „Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti za avtomobile – Direktivi 84/5/EGS in 90/232/EGS – Ureditev civilne odgovornosti – Potnikov prispevek k nastanku škode – Zavrnitev ali omejitev pravice do odškodnine“
      V zadevi C-537/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Korkein oikeus (Finska)
         z odločbo z dne 19. decembra 2003, ki je na Sodišče prispela 22. decembra 2003, v postopku

      Katja Candolin,

      Jari-Antero Viljaniemi,

      Veli-Matti Paananen
      proti
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola,

      Jarnu Ruokoranti,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), E. Juhász in M. Ilešič, sodniki,
      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. januarja 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za V.-M. Paananena M. Hunnakko, asianajaja,
      –       za Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola M. Mäkelä, zastopnik,
      –       za finsko vlado T. Pynnä, zastopnica,
      –       za nemško vlado M. Lumma, zastopnik,
      –       za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –       za švedsko vlado K. Norman, zastopnica,
      –       za norveško vlado I. Djupvik, zastopnica, skupaj s T. Nordbyjem, odvetnik,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti E. Traversa in M. Huttunen, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. marca 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Druge direktive Sveta 84/5/EGS z dne 30. decembra 1983 o približevanju
         zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (UL 1984, L 8, str. 17, v nadaljevanju:
         Druga direktiva) in Tretje direktive Sveta 90/232/EGS z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju
         civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (UL L 129, str. 33, v nadaljevanju: Tretja direktiva).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med K. Candolin, J.-A. Viljaniemijem in V.-M. Paananenom ter zavarovalnico Vahinkovakuutusosakeyhtiö
         Pohjola (v nadaljevanju: Pohjola) in J. Ruokoranto glede odškodnine, ki naj se jim izplača po prometni nesreči.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Na podlagi člena 3(1) Direktive Sveta 72/166/EGS z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju
         civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja take odgovornosti (UL L 103, str. 1,
         v nadaljevanju: Prva direktiva):

      „Vsaka država članica […] sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno
         na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem. Na podlagi teh ukrepov se določi kritje obveznosti in pogoji kritja.“

      4       Sedma in deveta uvodna izjava Druge direktive se glasita:
      „ker je v interesu oškodovancev, da se učinki nekaterih izključitvenih določb omejijo na odnos med zavarovateljem in osebo,
         odgovorno za nesrečo; […]

      […]
       ker je treba družinskim članom zavarovanca, vozniku ali kateri koli drugi odgovorni osebi zagotoviti zaščito, primerljivo
         s tisto za tretje stranke, v vseh primerih telesnih poškodb.“

      5       Člen 2(1) Druge direktive določa:
      „Vsaka država članica sprejme ustrezne ukrepe za zagotovitev, da se vsi zakonski predpisi ali pogodbene določbe, ki jih vsebuje
         zavarovalna polica, izdana v skladu s členom 3(1) Direktive 72/166/EGS, ki izključujejo iz zavarovanja uporabo ali vožnjo:

      –      oseb, ki za to nimajo izrecnega ali implicitnega dovoljenja, ali
      –      oseb, ki nimajo vozniškega dovoljenja za vožnjo takega vozila, ali
      –      oseb, ki kršijo zakonske tehnične zahteve v zvezi s stanjem in varnostjo tega vozila,
      za namene člena 3(1) Direktive 72/166/EGS štejejo za neveljavne v zvezi z odškodninskimi zahtevki tretjih oseb, ki so bili
         oškodovanci nesreče.

      Vendar se lahko predpis ali določba iz prve alinee uveljavlja proti osebam, ki so prostovoljno vstopile v vozilo, ki je povzročilo
         materialno škodo ali telesno poškodbo, če lahko zavarovatelj dokaže, da so vedele, da je bilo vozilo ukradeno.

      […]“
      6       Člen 1 Tretje direktive določa:
      „Brez vpliva na drugi pododstavek člena 2(1) Direktive 84/5/EGS zavarovanje iz člena 3(1) Direktive 72/166/EGS krije odgovornost
         za telesne poškodbe vseh potnikov razen voznika, do katerih bi prišlo pri uporabi motornega vozila.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      7       V času dejstev v glavni stvari se je člen 7(1) in (3) Zakona o avtomobilskem zavarovanju [liikennevakuutuslaki (279/1959)]
         z dne 26. junija 1959, kot je bil spremenjen z zakonom 656/1994, glasil:

      „1. Če je oškodovanec v prometni nesreči sam prispeval k njenemu nastanku, se mu lahko zavrne ali zniža odškodnina za škodo,
         ki ni telesna poškodba, ki jo je utrpel, glede na napako, ki jo je zagrešil, način, kako je bil avto vožen, in druge okoliščine,
         ki so povzročile nastanek škodnega dogodka. Če je oseba namerno ali iz velike malomarnosti povzročila telesno poškodbo, ki
         jo je utrpela, se ji izplača odškodnina le, če so druge okoliščine prispevale k nastanku škodnega dogodka.

      […]
      3.      Če je oseba povzročila telesno poškodbo, ki jo je utrpela med vožnjo vozila, medtem ko je njena stopnja alkohola v krvi med
         vožnjo ali pozneje znašala vsaj 1,2 promila, če je stopnja alkohola na liter izdihanega zraka vsaj 0,6 miligrama ali če je
         povzročila škodo med vožnjo vozila pod vplivom alkohola in/ali drugih omamnih substanc, tako, da je bila njena sposobnost
         odzivanja brez napak bistveno oslabljena, zavarovalnica izplača odškodnino samo, če je obstajal za to poseben razlog. Predhodne
         določbe o pravici voznika do odškodnine prav tako veljajo za potnika, ki je bil v vozilu med nastankom škodnega dogodka, če
         je vedel ali bi moral vedeti za voznikovo stanje.“

      8       Po obrazloženem mnenju, ki ga je Komisija Evropskih skupnosti 20. marca 2002 naslovila na Republiko Finsko, je bil člen 7(3),
         drugi stavek, spremenjen z zakonom 548/2002. Na podlagi te nove določbe:

      „Potniku, ki je bil med nastankom škodnega dogodka v vozilu, katerega voznik je imel lastnosti, opisane v tem odstavku, se
         lahko primerno zniža odškodnina na podlagi njegovega prispevka k nastanku škodnega dogodka.“

      9       Od začetka veljavnosti zakona 1144/2002 z dne 1. februarja 2003 se člen 7(1) glasi:
      „Če je oseba namerno prispevala k nastanku telesne poškodbe, ki jo je utrpela, se ji odškodnina izplača le, če so druge okoliščine
         prispevale k nastanku škodnega dogodka. Če je oseba iz hude malomarnosti prispevala k nastanku telesne poškodbe, ki jo je
         utrpela, se ji odškodnina lahko zavrne ali zniža, če je to primerno ob upoštevanju okoliščin.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      10     T. Candolin, mati K. Candolin, ter J.-A. Viljaniemi in V.-M. Paananen so 21. aprila 1997 potovali v avtu zadnje omenjenega,
         ki ga je tedaj vozil J. Ruokoranto. Med potovanjem se je zgodila prometna nesreča, ki je povzročila smrt T. Candolin ter hude
         poškodbe drugih potnikov.

      11     Iz predložitvene odločbe izhaja, da so bili voznik in vsi potniki v vinjenem stanju.
      12     Porin käräjäoikeus (Sodišče prve stopnje v Porinu) je J. Ruokoranto obsodilo na zaporno kazen in na plačilo odškodnine K.
         Candolin ter J.-A. Viljaniemiju in V.-M. Paananenu. Glede izplačila odškodnine Pohjole je to sodišče menilo, da bi potniki
         morali opaziti vinjeno stanje voznika, in odločilo, da nihče od njih, na podlagi člena 7(3) Zakona o avtomobilskem zavarovanju,
         kot je bil spremenjen z Zakonom 656/1994, načeloma nima pravice do odškodnine od navedene zavarovalnice. Če pa bi v smislu
         te določbe obstajal „poseben razlog“ za izplačilo odškodnine, bi Pohjola lahko bila zavezana za izplačilo. Upoštevajoč hude
         poškodbe, ki jih je utrpel V.-M. Paananen, in dejstvo, da mu J. Ruokoranta zaradi svoje finančne situacije verjetno ne bo
         mogel plačati odškodnine, je Porin käräjäoikeus odločilo, da mora Pohjola plačati to odškodnino. Nasprotno pa je menilo, da
         se ni mogoče sklicevati na noben „poseben razlog“ glede K. Candolin in J.-A. Viljaniemija.

      13     Vložena je bila pritožba in Turun hovioikeus (Sodišče druge stopnje v Turkuju) je razsodilo, da Pohjola ni dolžna plačati
         odškodnine, ki jo je bil J. Ruokoranta dolžan V.-M. Paananenu.

      14     K. Candolin ter J.-A. Viljaniemi in V.-M. Paananen so proti sodbi Turun hovioikeus vložili pritožbo na Korkein oikeus (Vrhovno
         sodišče). Predlagajo, naj njihove odškodnine krije zavarovalnica na podlagi avtomobilskega zavarovanja. Pohjola prereka, da
         je zavezana k plačilu odškodnine, ker je potnik takrat, kadar vstopi v vozilo, vedoč, da se izpostavlja večji nevarnosti kot
         običajno, da bo utrpel materialno škodo ali telesno poškodbo, sam odgovoren za posledice svojih dejanj.

      15     Korkein oikeus je menilo, da je treba zakonske določbe, veljavne v trenutku dejstev, razlagati v skladu s pravom Skupnosti,
         in je prekinilo odločanje ter Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1)      Ali člen 1 Tretje direktive […], v skladu s katerim zavarovanje krije odgovornost za telesne poškodbe vseh potnikov razen
         voznika zaradi uporabe motornega vozila ali drug akt ali načelo prava Skupnosti omejuje možnost, da se v nacionalnem pravu
         upoštevajo posledice prispevka potnika k nastanku škode, ki jo je utrpel, ob preučitvi njegove pravice do odškodnine, izplačane
         iz obveznega avtomobilskega zavarovanja?

      2)      Ali je zavrnitev ali omejitev, na podlagi obnašanja potnika vozila, njegove pravice do izplačila odškodnine iz obveznega zavarovanja
         za materialno škodo ali telesno poškodbo, ki jo je utrpel zaradi nesreče, v skladu s pravom Skupnosti, v okoliščinah, ki niso
         tiste iz člena 2(1), drugi pododstavek, Druge direktive […]? Ali je tako takrat, ko je oseba vstopila v vozilo, čeprav je
         lahko opazila, da je nevarnost za nesrečo in materialno škodo ali telesno poškodbo večja kot običajno?

      3)      Ali pravo Skupnosti preprečuje upoštevanje vinjenega stanja voznika kot elementa, ki vpliva na njegovo sposobnost varne vožnje
         avtomobila?

      4)      Ali pravo Skupnosti, ko je lastnik vozila osebi v vinjenem stanju dovolil vožnjo tega, preprečuje strožjo presojo njegove
         pravice do odškodnine iz obveznega zavarovanja za telesne poškodbe, ki jih je utrpel, kot za druge potnike?

       Vprašanja za predhodno odločanje
      16     S temi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 2(1), drugi pododstavek,
         Druge direktive in člen 1 Tretje direktive nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki na podlagi prispevka potnika k nastanku materialne
         škode ali telesne poškodbe, ki jo je utrpel, omogoča zavrnitev ali omejitev odškodnine, izplačane iz obveznega avtomobilskega
         zavarovanja, in ali je odgovor drugačen, ko je potnik lastnik vozila.

      17     Uvodoma je treba opozoriti, da je namen Prve, Druge in Tretje direktive po eni strani zagotoviti prost pretok vozil, ki so
         običajno na ozemlju Skupnosti, ter oseb, ki so v njih, in po drugi strani zagotoviti, da bodo oškodovanci nesreč, ki jih povzročijo
         ta vozila, enako obravnavani ne glede na to, kje v Skupnosti se je nesreča zgodila (sodba z dne 28. marca 1996 v zadevi Ruiz
         Bernáldez, C-129/94, Recueil, str. I-1829, točka 13).

      18     V smislu cilja zaščite oškodovancev je Sodišče razsodilo, da člen 3(1) Prve direktive nasprotuje, da bi se zavarovatelj lahko
         skliceval na zakonske določbe ali pogodbene klavzule za zavrnitev izplačila odškodnine tretjim, ki so oškodovanci v nesreči,
         ki jo je povzročilo zavarovano vozilo (zgoraj navedena sodba Ruiz Bernáldez, točka 20).

      19     Sodišče je prav tako razsodilo, da člen 2(1), prvi pododstavek, Druge direktive le opozarja na to obveznost glede določb ali
         klavzul police, ki iz zavarovanja izključuje uporabo ali vožnjo vozil v posebnih primerih (nepooblaščene osebe za vožnjo vozil,
         osebe brez vozniškega dovoljenja ali osebe, ki se niso podredile zakonskim obveznostim tehnične narave glede stanja in varnosti
         vozila) (zgoraj navedena sodba Ruiz Bernáldez, točka 21).

      20     Z odstopanjem od te obveznosti drugi pododstavek navedenega člena 2(1) določa, da nekaterim oškodovancem zavarovatelj ne izplača
         odškodnine ob upoštevanju položaja, ki so ga sami povzročili (osebe, ki so vstopile v vozilo, za katero so vedele, da je bilo
         ukradeno) (zgoraj navedena sodba Ruiz Bernáldez, točka 21)

      21     Vendar je treba člen 2(1), drugi pododstavek, Druge direktive, ker gre za določbo, ki pomeni izjemo od splošnega pravila,
         razlagati strogo.

      22     Kot je pravilno ugotovil generalni pravobranilec v točki 42 svojih sklepnih predlogov, bi vsaka drugačna razlaga omogočila
         državam članicam, da omejijo izplačilo odškodnine tretjim, ki so oškodovanci v prometni nesreči v določenih okoliščinah, čemur
         pa se želijo te direktive izogniti.

      23     Iz tega izhaja, da je treba člen 2(1), drugi pododstavek, Druge direktive razlagati tako, da se zakonska določba ali pogodbena
         klavzula, ki je vsebovana v zavarovalni polici, ki iz zavarovanja izključuje uporabo ali vožnjo vozil, lahko uporabita proti
         tretjim, ki so oškodovanci v prometni nesreči, le kadar zavarovatelj lahko dokaže, da so osebe zavestno vstopile v vozilo,
         ki je povzročilo materialno škodo ali telesno poškodbo, vedoč, da je bilo ukradeno.

      24     Glede zavrnitve ali omejitve pravice do odškodnine, izplačane iz obveznega avtomobilskega zavarovanja zaradi prispevka k nastanku
         škode potnika, ki je oškodovanec v nesreči, izhaja iz namena Prve, Druge in Tretje direktive ter iz njihovega besedila, da
         njihov namen ni harmonizacija ureditev civilne odgovornosti držav članic in da v trenutnem stanju prava Skupnosti te ostanejo
         proste pri določitvi ureditve civilne odgovornosti, ki velja za nesreče, ki so nastale zaradi vožnje vozil (sodba z dne 14.
         septembra 2000 v zadevi Mendes Ferreira in Delgado Correia Ferreira, C-348/98, Recueil, str. I-6711, točki 23 in 29).

      25     Glede tega Pohjola ter finska, nemška, avstrijska in norveška vlada trdijo, da pravo Skupnosti ne določa nobene omejitve,
         ob presoji civilne odgovornosti po nacionalnem pravu, obsega prispevka potnika k nastanku škode, ki jo je utrpel.

      26     Ta trditev ni utemeljena.
      27     Države članice morajo izvajati svoje pristojnosti ob spoštovanju prava Skupnosti in zlasti člena 3(1) Prve direktive, člena
         2(1) Druge direktive in člena 1 Tretje direktive, katerega cilj je zagotoviti, da obvezno avtomobilsko zavarovanje omogoča
         vsem potnikom, ki so oškodovanci v nesreči, ki jo je povzročilo neko vozilo, da se jim izplača odškodnina za materialno škodo
         ali telesno poškodbo, ki so jo utrpeli.

      28     Nacionalne določbe, ki urejajo odškodnino za nesreče, ki so nastale zaradi vožnje vozil, torej tem določbam ne morejo odtegniti
         polnega učinka.

      29     Tak je zlasti primer, če je na podlagi prispevka potnika k nastanku materialne škode ali telesne poškodbe nacionalna ureditev,
         določena na osnovi splošnih in abstraktnih meril, potniku odtegnila pravico do odškodnine, izplačane iz obveznega avtomobilskega
         zavarovanja, ali tako pravico nesorazmerno omejila.

      30     Samo v izjemnih okoliščinah se lahko na osnovi individualne presoje omeji obseg odškodnine oškodovanca.
      31     V okviru presoje obstoja teh okoliščin in sorazmernosti omejitve odškodnine, za kar je pristojen nacionalni sodnik, je dejstvo,
         da je potnik lastnik vozila, katerega voznik je povzročil nesrečo, brez učinka.

      32     Dejansko z določitvijo, da zavarovanje civilne odgovornosti o vožnji vozil krije odgovornost za telesne poškodbe vseh potnikov,
         ne pa voznika, člen 1 Tretje direktive uvaja razliko le med voznikom in drugimi potniki.

      33     Poleg tega cilji zaščite, na katere so opozorile točke od 18 do 20 te sodbe nalagajo, da je pravni položaj lastnika vozila,
         ki je bil v njem med nesrečo, ne kot voznik, ampak kot potnik, enak položaju vsakega drugega potnika, ki je oškodovanec v
         nesreči.

      34     Ta razlaga je podkrepljena z razvojem zakonodaje Skupnosti. Sedma uvodna izjava Druge direktive navaja, da je v interesu oškodovancev,
         da so učinki nekaterih izključitvenih klavzul omejeni na odnose med zavarovateljem in odgovornim za nesrečo. Da bi se odobrila
         zaščita, primerljiva z zaščito drugih tretjih strank, ki so oškodovanci, kot izhaja iz devete uvodne izjave te direktive,
         je njen člen 3 razširil kritje zavarovanja za telesne poškodbe na družinske člane zavarovanca, voznika ali vsake druge odgovorne
         osebe. Člen 1 Tretje direktive vsebuje še širšo formulacijo z določitvijo odškodnine za telesne poškodbe za vse potnike, razen
         za voznika. Torej lastnik vozila kot potnik ni izvzet iz upravičenja do odškodnine.

      35     Na podlagi zgoraj navedenega, je treba na postavljena vprašanja v takih okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari,
         odgovoriti, da člen 2(1) Druge direktive in člen 1 Tretje direktive nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dovoljuje nesorazmerno
         zavrnitev ali omejitev plačila odškodnine, ki jo krije obvezno avtomobilsko zavarovanje, zaradi prispevka potnika k nastanku
         materialne škode ali telesne poškodbe, ki jo je utrpel. Dejstvo, da je zadevni potnik lastnik vozila, katerega voznik je povzročil
         prometno nesrečo, nima vpliva.

       Stroški
      36     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      V okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, člen 2(1) Druge direktive Sveta 84/5/EGS z dne 30. decembra 1983 o približevanju
            zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in člen 1 Tretje direktive Sveta (90/232/EGS)
            z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil
            nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dovoljuje nesorazmerno zavrnitev ali omejitev plačila odškodnine, ki jo krije obvezno
            avtomobilsko zavarovanje, zaradi prispevka potnika k nastanku materialne škode ali telesne poškodbe, ki jo je utrpel. Dejstvo,
            da je zadevni potnik lastnik vozila, katerega voznik je povzročil prometno nesrečo, nima vpliva.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. februarja 2008.#Malina Klöppel proti Tiroler Gebietskrankenkasse.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Innsbruck - Avstrija.#Pravica do avstrijskega nadomestila za varstvo otroka - Neupoštevanje obdobij prejemanja družinskih dajatev v drugi državi članici - Uredba (EGS) št. 1408/71.#Zadeva C-507/06.

text:
      Zadeva C-507/06
      Malina Klöppel
      proti
      Tiroler Gebietskrankenkasse
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Innsbruck)
      „Pravica do avstrijskega nadomestila za varstvo otroka – Neupoštevanje obdobij prejemanja družinskih dajatev v drugi državi članici – Uredba (EGS) št. 1408/71“
      Povzetek sodbe
      Socialna varnost delavcev migrantov – Enako obravnavanje – Nadomestilo za varstvo otroka
      (Uredba Sveta št. 1408/71, člen 3(1))
      Člen 3(1) Uredbe št. 1408/71 nasprotuje temu, da država članica pri odobritvi družinske dajatve, kakršno je nadomestilo za
         varstvo otroka, ne upošteva obdobja prejemanja primerljive dajatve v drugi državi članici na enak način, kot če bi bilo dopolnjeno
         na njenem ozemlju.

      Načelo prepovedi diskriminacije, kot je določeno v členu 39(2) ES in konkretizirano na področju socialne varnosti delavcev
         migrantov z zgoraj navedenim členom 3(1), namreč ne prepoveduje le očitne diskriminacije na podlagi državljanstva upravičencev
         do socialne varnosti, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko privedejo
         do enakega rezultata. Tako je treba šteti, da so posredno diskriminatorni, čeprav veljajo brez razlikovanja glede na državljanstvo,
         pogoji nacionalnega prava, ki v glavnem ali v veliki večini prizadenejo delavce migrante, kot tudi pogoji, ki veljajo brez
         razlikovanja, a jih domači delavci lažje izpolnijo kot delavci migranti, in pogoji, pri katerih obstaja nevarnost, da bodo
         učinkovali v breme zlasti delavcev migrantov.

      (Glej točke 17, 18, 22 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. februarja 2008(*)

      „Pravica do avstrijskega nadomestila za varstvo otroka – Neupoštevanje obdobij prejemanja družinskih dajatev v drugi državi članici – Uredba (EGS) št. 1408/71“
      V zadevi C-507/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Innsbruck
         (Avstrija) z odločbo z dne 30. novembra 2006, ki je prispela na Sodišče 13. decembra 2006, v postopku

      Malina Klöppel
      proti
      Tiroler Gebietskrankenkasse,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, L. Bay Larsen, K. Schiemann (poročevalec), P. Kūris, sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Klöppel D. Rief,
      –        za Tiroler Gebietskrankenkasse A. Bramböck, zastopnica,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz, zastopnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3 in 72 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija
         1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici,
         kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997, L 28, str. 1), kot
         je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1386/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2001 (UL L 187, str. 1, v nadaljevanju:
         Uredba št. 1408/71), ter člena 10a Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972, ki določa postopek za izvajanje Uredbe
         (EGS) št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kot je bila spremenjena z Uredbo
         Komisije (ES) št. 410/2002 z dne 27. februarja 2002 (UL L 62, str. 17, v nadaljevanju: Uredba št. 574/72).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Klöppel in Tiroler Gebietskrankenkasse v zvezi s trajanjem obdobja, med katerim
         lahko zainteresirana oseba v Avstriji prejema nadomestilo za varstvo otroka.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 3 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Enako obravnavanje“ določa:

      „1. Ob upoštevanju posebnih določb te uredbe imajo osebe s stalnim prebivališčem na ozemlju ene od držav članic, za katere
         se uporablja ta uredba, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice, kot državljani te države članice.

      […]“
      4        Člen 4 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Stvarna veljavnost“ določa:

      „Ta uredba se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:
      […]
      (h)      družinske dajatve.
      […]“
      5        Člen 72 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Seštevanje zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali samozaposlitve“ določa:

      „Kadar zakonodaja države članice pogojuje pridobitev pravice do dajatev z dopolnitvijo zavarovalne dobe, dobe zaposlitve ali
         samozaposlitve, pristojni nosilec te države članice v potrebni meri upošteva tudi zavarovalne dobe, dobe zaposlitve ali samozaposlitve,
         dopolnjene v katerikoli drugi državi članici, kot če bi bile dopolnjene po zakonodaji, ki jo izvaja.“

      6        Člen 10a Uredbe št. 574/72 z naslovom „Pravila, ki se uporabijo, kadar za zaposleno ali samozaposleno osebo zaporedno veljajo
         zakonodaje več držav članic v istem obdobju ali delu obdobja“ določa:

      „Kadar za zaposleno ali samozaposleno osebo zaporedoma velja zakonodaja dveh držav članic v obdobju med dvema datumoma za
         izplačilo družinskih dajatev, kot sta določena z zakonodajo ene ali obeh držav članic, se uporabljajo naslednja pravila:

      (a)      Družinske dajatve, ki jih lahko oseba zahteva na podlagi tega, da je zanjo veljala zakonodaja vsake od teh držav, ustrezajo
         številu izplačljivih dnevnih dajatev, ki izhajajo iz te zakonodaje. Kadar katera od zakonodaj ne določa dnevnih dajatev, se
         družinske dajatve dodelijo glede na sorazmerni del časa, v katerem je za osebo veljala zakonodaja vsake od držav članic v
         obdobju, ki ga določa zakonodaja.

      (b)      Kadar družinske dajatve zagotavlja nosilec v obdobju, ko bi jih moral zagotoviti drugi nosilec, se računi med omenjenima nosilcema
         ustrezno poravnajo.

      […]“
       Avstrijska ureditev
      7        Člen 5 zakona o nadomestilu za varstvo otroka (Kinderbetreuungsgeldgesetz) z dne 8. avgusta 2001 (BGBl. I, 103/2001, v nadaljevanju:
         KBGG) določa:

      „1.      Ob upoštevanju spodaj navedenih določb pripada nadomestilo za varstvo otroka najdlje do takrat, dokler otrok ne dopolni starosti
         36 mesecev.

      2.      Če nadomestilo za varstvo otroka uveljavlja le eden od staršev, pripada to nadomestilo najdlje do takrat, dokler otrok ne
         dopolni starosti 30 mesecev. Če nadomestilo za varstvo otroka uveljavlja tudi drugi od staršev, se trajanje upravičenosti
         do nadomestila podaljša za obdobje, za katero drugi od staršev uveljavlja to nadomestilo, vendar najdlje do takrat, dokler
         otrok ne dopolni starosti 36 mesecev.

      3.      Nadomestilo za varstvo otroka lahko oba starša prejemata le izmenoma, pri čemer je za vsakega otroka dopustna dvakratna izmenjava.
         […]“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      8        M. Klöppel, nemška državljanka in uslužbenka zvezne dežele Severno Porenje - Vestfalija, ima stalno prebivališče v Avstriji
         in je zaposlena kot učiteljica na gimnaziji v Nemčiji. Do 18. avgusta 2004 je stalno prebivala v Nemčiji, kjer se je 11. aprila
         2004 rodila njena hči. C. Kraler, avstrijski državljan, partner M. Klöppel in oče tega otroka, se je 1. marca 2004 naselil
         pri tožeči stranki, da bi ji pomagal pred porodom in da bi po rojstvu otroka zanj skrbel. S tem namenom je C. Kraler pri univerzi
         v Innsbrucku, ki je njegov delodajalec v Avstriji, koristil neplačan dopust. M. Klöppel pa je bil od 22. julija 2004 do 10.
         aprila 2007 odobren neplačan dopust v obliki polne odsotnosti z dela.

      9        M. Klöppel in C. Kraler, ki sta takrat prebivala v Nemčiji, sta po rojstvu svoje hčere od Nemčije prejemala nadomestilo za
         vzgojo, pri čemer je C. Kraler to nadomestilo prejemal za obdobje od 11. aprila do 11. avgusta 2004.

      10      M. Klöppel in C. Kraler sta se 18. avgusta 2004 skupaj s svojim otrokom naselila v Avstriji, kjer je C. Kraler ponovno začel
         opravljati svojo poklicno dejavnost.

      11      Od tega dne do 11. oktobra 2007 je M. Klöppel prejemala avstrijsko nadomestilo za varstvo otroka. Njena vloga za podaljšanje
         prejemanja tega nadomestila do 10. aprila 2007 je bila z odločbo Tiroler Gebietskrankenkasse z dne 3. maja 2006 zavrnjena.
         Ta zavrnitev temelji na členu 5(2) KBGG, ki določa, da če nadomestilo za varstvo otroka uveljavlja le eden od staršev, mu
         to nadomestilo pripada najdlje za obdobje 30 mesecev od rojstva zadevnega otroka, da pa se lahko, če to nadomestilo uveljavlja
         tudi drugi od staršev, pravico do nadomestila dodeli za obdobje 36 mesecev, pri čemer lahko starši navedeno nadomestilo prejemajo
         le izmenoma. Vendar pa pri presoji pravice M. Klöppel do nadomestila za varstvo otroka za obdobje 36 mesecev ni bilo upoštevano
         to, da je C. Kraler med 11. aprilom in 11. avgustom 2004 prejemal nadomestilo za vzgojo.

      12      M. Klöppel je zoper to odločbo vložila tožbo.

      13      Landesgericht Innsbruck je sledilo argumentaciji Tiroler Gebietskrankenkasse in, s tem ko je razsodilo, da je M. Klöppel do
         nadomestila za varstvo otroka upravičena le za obdobje 30 mesecev, zavrnilo njeno tožbo.

      14      M. Klöppel se je zoper to odločbo pritožila in v teh okoliščinah je Oberlandesgericht Innsbruck prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člen 72 Uredbe […] št. 1408/71 […] v povezavi s členom 3 te uredbe ter členom 10a Uredbe […] št. 574/72 […]
         razlagati tako, da je treba obdobja prejemanja družinskih dajatev v državi članici (v tem primeru ZRN, dodatek za šolanje
         (Bundeserziehungsgeld)) pri upravičenosti do prejemanja primerljive dajatve v drugi državi članici (v tem primeru Avstrija,
         dodatek za nego otroka (Kinderbetreuungsgeld)) obravnavati enako in jih zato opredeliti kot lastna obdobja prejemanja, če
         se v teh obdobjih oba starša štejeta za delavca v skladu s členom 1(a)(i) Uredbe št. 1408/71?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      15      Predložitveno sodišče navaja, da so bila v primeru M. Klöppel referenčna obdobja, ki so se upoštevala pri upravičenosti do
         nadomestila za varstvo otroka, obravnavana različno glede na to, ali so bila dopolnjena v Avstriji ali v drugi državi članici.
         Če bi C. Kraler za svojega otroka skrbel v Avstriji in bi na podlagi tega v tej državi članici prejemal nadomestilo za varstvo
         otroka, bi bila M. Klöppel upravičena do uveljavljanja navedenega nadomestila za daljše obdobje. Predložitveno sodišče glede
         na to in po tem, ko je ugotovilo, da primer M. Kloöppel spada na področje uporabe Uredbe št. 1408/71, sprašuje, ali je mogoče
         določbe te uredbe razlagati v tem smislu, da je treba obdobja prejemanja družinskih prejemkov v Nemčiji obravnavati enako
         kot obdobja prejemanja primerljivih prejemkov v Avstriji.

      16      V zvezi s tem je treba najprej navesti, da, kot zatrjuje avstrijska vlada, pravo Skupnosti ne vpliva na pristojnost držav
         članic, da organizirajo svoje sisteme socialne varnosti, in da v odsotnosti usklajenosti na ravni Skupnosti vsaka država članica
         določi pogoje pridobitve dajatev s področja socialne varnosti ter znesek in trajanje le-teh. Vendar pa morajo države članice
         pri izvrševanju te pristojnosti vendarle spoštovati pravo Skupnosti, predvsem določbe Pogodbe ES o prostem gibanju delavcev
         ali tudi tiste, ki vsakemu državljanu Evropske unije priznavajo pravico, da se giblje in prebiva na ozemlju držav članic (sodba
         z dne 23. novembra 2000 v zadevi Elsen, C-135/99, Recueil, str. I-10409, točka 33).

      17      Načelo prepovedi diskriminacije, kot je določeno v členu 39(2) ES in konkretizirano na področju socialne varnosti delavcev
         migrantov s členom 3(1) Uredbe št. 1408/71, ne prepoveduje le očitne diskriminacije na podlagi državljanstva upravičencev do socialne varnosti, ampak tudi vse prikrite
         oblike diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko privedejo do enakega rezultata (glej sodbo z dne 18.
         januarja 2007 v zadevi Celozzi, C-332/05, ZOdl., str. I-563, točki 13 in 23).

      18      Tako je treba šteti, da so posredno diskriminatorni, čeprav veljajo brez razlikovanja glede na državljanstvo, pogoji nacionalnega
         prava, ki v glavnem ali v veliki večini prizadenejo delavce migrante, kot tudi pogoji, ki veljajo brez razlikovanja, a jih
         domači delavci lažje izpolnijo kot delavci migranti, in pogoji, pri katerih obstaja nevarnost, da bodo učinkovali v breme
         zlasti delavcev migrantov (glej zgoraj navedeno sodbo Celozzi, točka 24).

      19      To, da se pri odobritvi avstrijskega nadomestila za varstvo otroka v korist M. Klöppel ni upoštevalo obdobje, med katerim
         je partner zainteresirane osebe, C. Kraler, prejemal primerljivo dajatev v Nemčiji, lahko privede do takega rezultata, saj
         so, pred svojo naselitvijo v Avstriji, družinske dajatve v drugih državah članicah načeloma prejemali delavci, ki so državljani
         teh drugih držav.

      20      Poudariti je treba, da Sodišče nima podatkov, ki bi mu omogočali preučitev morebitne utemeljitve takega različnega obravnavanja
         v škodo delavcev migrantov.

      21      Glede na to, da že sama razlaga člena 3 Uredbe št. 1408/71 zadošča za odgovor predložitvenemu sodišču, ki bo temu omogočal
         rešiti spor, ki mu je bil predložen, se Sodišču ni treba spustiti v razlago členov 72 Uredbe št. 1408/71 in 10a Uredbe št. 574/72.

      22      Glede na navedene ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da člen 3(1) Uredbe št. 1408/71 nasprotuje temu,
         da država članica pri odobritvi družinske dajatve, kakršno je avstrijsko nadomestilo za varstvo otroka, ne upošteva obdobja
         prejemanja primerljive dajatve v drugi državi članici na enak način, kot če bi bilo dopolnjeno na njenem ozemlju.

       Stroški
      23      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 3(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in
            njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES)
            št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1386/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne
            5. junija 2001, nasprotuje temu, da država članica pri odobritvi družinske dajatve, kakršno je avstrijsko nadomestilo za varstvo
            otroka, ne upošteva obdobja prejemanja primerljive dajatve v drugi državi članici na enak način, kot če bi bilo dopolnjeno
            na njenem ozemlju.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 26. februarja 2003. # Benito Latino proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-145/01.