title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. julija 2013.#Daiichi Sankyo Co. Ltd in Sanofi-Aventis Deutschland GmbH proti DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Polymeles Protodikeio Athinon.#Skupna trgovinska politika – Člen 207 PDEU – Trgovinski vidiki pravic intelektualne lastnine – Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (TRIPS) – Člen 27 – Predmet, ki izpolnjuje pogoje za pridobitev patenta – Člen 70 – Varstvo obstoječe vsebine.#Zadeva C‑414/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 18. julija 2013 (
            *1
         )
      „Skupna trgovinska politika — Člen 207 PDEU — Trgovinski vidiki pravic intelektualne lastnine — Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (TRIPS) — Člen 27 — Predmet, ki izpolnjuje pogoje za pridobitev patenta — Člen 70 — Varstvo obstoječe vsebine“
      V zadevi C-414/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Polymeles Protodikeio Athinon (Grčija) z odločbo z dne 21. julija 2011, ki je prispela na Sodišče 8. avgusta 2011, v postopku

         Daiichi Sankyo Co. Ltd,

         Sanofi-Aventis Deutschland GmbH

      proti

         DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, M. Ilešič (poročevalec), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Rosas in E. Jarašiūnas, predsedniki senatov, U. Lõhmus, J.-C. Bonichot, A. Arabadžiev, sodniki, A. Prechal, sodnica, in C. G. Fernlund, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. junija 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Daiichi Sankyo Co. Ltd E. Metaxakis in K. Kilimiris, skupaj z L. Van den Hendejem, odvetniki,

               —

               za DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon E. Michalopoulou in G. Kotroni, odvetnika,

               —

               za grško vlado K. Paraskevopoulou, Z. Chatzipavlou, V. Kyriazopoulos in A. Zacheilas, agenti,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues, S. Menez in A. Adam, agenti,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemsko vlado C. Wissels, agentka,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in A. P. Antunes, agenta,

               —

               za finsko vlado J. Heliskoski, agent,

               —

               za švedsko vlado A. Falk, agentka,

               —

               za vlado Združenega kraljestva A. Robinson, agent, skupaj s T. Mitchesonom, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo C. Hermes in I. Zervas, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 31. januarja 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 27 in 70 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (v nadaljevanju: Sporazum TRIPS), ki je priloga 1C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO), podpisanemu v Marakešu 15. aprila 1994 in potrjenemu s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 80, v nadaljevanju: Sporazum o ustanovitvi WTO).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Daiichi Sankyo Co. Ltd (v nadaljevanju: Daiichi Sankyo) in Sanofi-Aventis Deutschland GmbH (v nadaljevanju: Sanofi-Aventis) na eni strani in družbo DEMO Anonymos Viomichaniki kai Emporiki Etairia Farmakon (v nadaljevanju: DEMO) na drugi strani, ker zadnjenavedena družba trži generično zdravilo, ki kot učinkovino vsebuje snov, ki naj bi bila varovana s patentnimi pravicami družbe Daiichi Sankyo.

         Pravni okvir

         Sporazum TRIPS

               3

               V prvi uvodni izjavi Sporazuma TRIPS je navedeno, da je njegov cilj „zmanjša[nje] nesorazmer[ij] in ovir[…] v mednarodni trgovini“, v okviru tega pa določa „potreb[o] po spodbujanju učinkovitega in ustreznega varstva pravic intelektualne lastnine“.

               4

               Člen 27, naslovljen „Predmet, ki izpolnjuje pogoje za pridobitev patenta“, iz poglavja 5, naslovljenega „Patenti“, dela II navedenega sporazuma, naslovljenega „Standardi, ki se nanašajo na razpoložljivost, obseg in uporabo pravic intelektualne lastnine“, določa:
               „1.   Pod pogoji določb odstavkov 2 in 3 so patenti mogoči za katere koli izume, ali proizvode ali postopke, na vseh področjih tehnologije pod pogojem, da so novi, da so na ravni izumiteljstva in jih je možno uporabiti v industriji. Pod pogojem iz […] odstavka 8 člena 70 in odstavka 3 tega člena morajo biti patenti in njihove pravice dane v uporabo brez diskriminacije glede na kraj izuma, področje tehnologije ali glede na to[,] ali so proizvodi uvoženi ali lokalno proizvedeni.
               2.   Članice lahko iz patentiranja izključijo izume, za katere je preprečitev trgovinskega izkoriščanja na njihovem ozemlju potrebna zaradi varovanja javnega reda ali morale vključno z zaščito življenja ljudi, živali[,] ali rastlin[,] ali zdravja[,] ali da se izogne resno ogrožanje okolja pod pogojem, da taka izključitev ni samo zaradi tega, ker tako izkoriščanje prepoveduje njihov zakon.
               3.   Članice lahko iz patentiranja izključijo tudi:

                        (a)

                        diagnostične, terapevtske in kirurške metode za zdravljenje ljudi ali živali;

                        (b)

                        rastline in živali, ki niso mikroorganizmi, in pretežno biološke procese za proizvodnjo rastlin ali živali, ki niso nebiološki in mikrobiološki procesi. […]“

               5

               V delu VII, naslovljenem „Institucionalne ureditve; končne določbe“, Sporazuma TRIPS člen 70, naslovljen „Varstvo obstoječe vsebine“, določa:
               „1.   Ta sporazum ne povzroča obveznosti članic v zvezi z dejanji, ki so se zgodila pred datumom uporabe sporazuma za določeno članico.
               2.   Če v tem sporazumu ni drugače določeno, ta sporazum obvezuje članice v zvezi z vso vsebino, ki je obstajala na dan uporabe tega sporazuma za določeno članico in je na ta dan zavarovana v članici ali izpolnjuje ali začne pozneje izpolnjevati pogoje za varstvo pod pogoji [iz] tega sporazuma. […]
               […]
               8.   Če članica z dnem začetka veljavnosti [Sporazuma o ustanovitvi WTO] ne zagotovi patentnega varstva za farmacevtske in kmetijsko-kemične proizvode v skladu z njenimi obveznostmi iz člena 27, ta članica:

                        (a)

                        ne glede na določbe dela VI z dnem začetka veljavnosti [Sporazuma o ustanovitvi WTO] določi načine vlaganja patentnih prijav za take izume;

                        (b)

                        uporablja za te prijave z dnem uporabe tega sporazuma merila za patentiranje, kot so določena v tem sporazumu, kot da bi se uporabljala na dan vložitve prijave v članici, ali če obstaja prednostna pravica in se ta zahteva, datum prve prijave, in

                        (c)

                        zagotovi patentno varstvo v skladu s tem sporazumom od podelitve patenta in za preostali čas veljavnosti patenta, računano od dneva vložitve prijave v skladu s členom 33 tega sporazuma za tiste prijave, ki izpolnjujejo merila za varstvo iz pododstavka (b) zgoraj.

                  […]“

               6

               Del VI Sporazuma TRIPS, na katerega se sklicuje navedeni člen 70, zajema člene od 65 do 67 tega sporazuma. Člen 65(1) navedenega sporazuma določa, da „ni nobena članica dolžna uporabljati določb tega sporazuma pred iztekom splošnega obdobja enega leta od datuma začetka veljavnosti [Sporazuma o ustanovitvi WTO].“

         Konvencija o podeljevanju evropskih patentov

               7

               Konvencija o podeljevanju evropskih patentov, ki je bila podpisana v Münchnu 5. oktobra 1973 in je začela veljati 7. oktobra 1977, v različici, ki je veljala ob pridobitvi zadevnega patenta v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: EPK), ureja nekatere vidike patentov v evropskih državah, ki so pristopile k njej. Med njenimi cilji so standardizacija pravil o trajanju patenta, o pojmu izuma in o zahtevah na področju patentiranja.

               8

               Člen 167 EPK, naslovljen „Pridržki“, je določal:
               „[…]
               (2)   Vsaka država pogodbenica si lahko pridrži pravico:

                        (a)

                        da evropski patenti, če zagotavljajo varstvo za kemične, farmacevtske ali prehrambne izdelke kot take, nimajo učinka ali so lahko razveljavljeni v skladu z določbami, ki se uporabljajo za državne patente; ta pridržek ne vpliva na varstvo, ki ga zagotavlja patent, če ta vključuje postopek proizvodnje ali uporabo kemičnega izdelka ali postopek proizvodnje farmacevtskega ali prehrambnega izdelka;

                  […]
               (3)   Vsak pridržek, ki ga da država pogodbenica, učinkuje največ deset let od začetka veljavnosti te konvencije. Če je država pogodbenica dala katerega od pridržkov iz pododstavkov (a) in (b) drugega odstavka, lahko upravni svet zanjo podaljša to obdobje za največ pet let […]
               […]
               (5)   Vsak pridržek, dan v skladu s pododstavki (a), (b) ali (c) drugega odstavka, se nanaša na evropske patente, podeljene na podlagi evropskih patentnih prijav, vloženih v času, v katerem pridržek velja. Pridržek velja ves čas trajanja patenta.
               (6)   Brez vpliva na četrti in peti odstavek vsak pridržek neha veljati po poteku obdobja iz prvega stavka tretjega odstavka ali po poteku podaljšanega obdobja, če je bilo obdobje podaljšano.“

         Uredba (EGS) št. 1768/92

               9

               Člen 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 11, str. 200) je določal:
               „Za vsak izdelek, ki je varovan s patentom na ozemlju države članice in je pred trženjem kot zdravilo predmet upravnega postopka izdaje [dovoljenja] […], se lahko zahteva [dodatni varstveni] certifikat [(v nadaljevanju: DVC)] po določbah in pogojih, določenih v tej uredbi.“

               10

               Člen 1 Uredbe št. 1768/92 je določal, da se pojem „zdravilo“ nanaša na „kater[o] koli snov ali kombinacij[o] snovi, namenjen[o] zdravljenju ali preprečevanju bolezni“, pojem „izdelek“ pa na „učinkovin[o] ali kombinacij[o] učinkovin v zdravilu“.

               11

               Člen 4 navedene uredbe je določal, da se „[v] okviru varstva, podeljenega z osnovnim patentom, […] varstvo, ki ga podeljuje [DVC], razširi samo na izdelek, ki ga zajema [dovoljenje], da se da ustrezno zdravilo na trg, in sicer za kakršno koli uporabo zdravila, ki je odobrena pred prenehanjem [DVC]“. Člen 5 iste uredbe je določal, da „[o]b upoštevanju člena 4 podeljuje [DVC] enake pravice kot osnovni patent in zanj veljajo iste omejitve in obveznosti“.

               12

               Pojem „osnovni patent“ se, kot je določal člen 1 Uredbe št. 1768/92, nanaša na „patent, ki varuje izdelek […], postopek pridobivanja izdelka ali uporabe izdelka in ga je imetnik določil za postopek pridobivanja certifikata“.

               13

               Člen 13 Uredbe št. 1768/92 je določal:
               „1.   [DVC] začne veljati s koncem zakonitega trajanja osnovnega patenta za obdobje, ki je enako času, ki je potekel med datumom, ko je bila vložena prijava za osnovni patent, in datumom prvega [dovoljenja], da se izdelek da na trg v Skupnosti, skrajšano za dobo petih let.
               2.   Ne glede na odstavek 1 [DVC] ne sme trajati dlje kot pet let od datuma začetka veljavnosti.“

               14

               Uredbo št. 1768/92 je razveljavila in nadomestila Uredba (ES) št. 469/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. maja 2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila (UL L 152, str. 1), ki je začela veljati 6. julija 2009. Zgoraj navedene določbe Uredbe št. 1768/92 so bile v bistvenem povzete v Uredbi št. 469/2009.

         Grška ureditev na področju patentov

               15

               Helenska republika je EPK ratificirala leta 1986, s tem da je glede farmacevtskih izdelkov podala pridržek na podlagi člena 167(2)(a) te konvencije. Na podlagi člena 167(3) EPK je navedeni pridržek prenehal veljati 7. oktobra 1992.

               16

               Sporazum TRIPS je Helenska republika ratificirala z učinkom od 9. februarja 1995.

               17

               Področje patentov je poleg tega v Grčiji urejeno z zakonom 1733/1987 o prenosu tehnologije, izumih, tehnoloških inovacijah in vzpostavitvi komisije za atomsko energijo, ki je začel veljati 22. aprila 1987.

               18

               Člen 5 zakona 1733/1987 določa, da je lahko predmet patenta proizvod, postopek ali to, kar je industrijsko uporabljivo, prijavitelj pa mora v skladu s členom 7 zakona v prijavi določiti predmet zahtevanega varstva.

               19

               V skladu s členom 11 zakona 1733/1987 patent traja 20 let in začne veljati dan po vložitvi patentne prijave.

               20

               Člen 25(3) zakona 1733/1987 določa, da „[Organismos Viomichanikis Idioktisias (urad za industrijsko lastnino)] ne podeljuje patentov za farmacevtske izdelke, dokler velja pridržek, ki ga je Grčija podala na podlagi člena 167(2)[(a) EPK]“.

               21

               Na podlagi istega zakona, kot so ga razlagala grška sodišča, je bilo zato navedenemu uradu prepovedano podeljevanje nacionalnih patentov za farmacevtske izdelke, dovoljeno naj bi jim bilo le podeljevati patente za varstvo inovacij postopka za proizvodnjo farmacevtskega izdelka.

               22

               Prepoved podeljevanja evropskih in nacionalnih patentov za farmacevtske izdelke je sicer obstajala tudi v obdobju od začetka veljavnosti EPK za Helensko republiko do začetka veljavnosti zakona 1733/1987. V skladu z načelom primarnosti mednarodnih sporazumov nad nacionalnimi zakoni, določenem v členu 28 ustave, se je namreč pomen zakona 2527/1920 o patentih, ki je veljal pred zakonom 1733/1987, v navedenem obdobju razlagal tako, da je bil s pridržkom, ki je bil podan v okviru EPK, omejen.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               23

               Družba Daiichi Sankyo je bila v Grčiji imetnica nacionalnega patenta, ki je bil podeljen 21. oktobra 1986 in se nanaša na kemično spojino levofloxacin hemihydrate. Ta spojina se uporablja kot učinkovina pri zdravljenju z antibiotikom.

               24

               Prijava za pridobitev tega patenta je bila vložena 20. junija 1986 in je po mnenju družbe Daiichi Sankyo vsebovala zahtevka za varstvo samega levofloxacin hemihydrata in za postopek za njegovo proizvodnjo.

               25

               Varstvo patenta, ki je prenehal veljati 20. junija 2006, je bilo na podlagi Uredbe št. 1768/92 podaljšano z DVC. V skladu s členom 13 te uredbe DVC ne sme veljati dlje kot pet let. Patentno varstvo, ki je bilo zagotovljeno družbi Daiichi Sankyo, je torej prenehalo leta 2011.

               26

               Levofloxacin hemihydrate se uporablja kot učinkovina izvirnega zdravila z imenom „Tavanic“. V Grčiji to zdravilo distribuira družba Sanofi-Aventis, ki ima dovoljenje družbe Daiichi Sankyo za promet z izvirnimi farmacevtskimi izdelki, ki vsebujejo učinkovino levofloxacin hemihydrate. Dovoljenje za dajanje v promet Tavanica je pristojni grški organ podelil 17. februarja 1999.

               27

               Ta organ je družbi DEMO 22. septembra 2008 in 22. julija 2009 izdal dovoljenje za promet z generičnimi zdravili, ki vsebujejo učinkovino levofloxacin hemihydrate. Družba DEMO se je pripravljala na trženje tega proizvoda pod imenom „Talerin“.

               28

               Družbi Daiichi Sankyo in Sanofi-Aventis sta 23. septembra 2009 pri Polymeles Protodikeio Athinon (okrožno sodišče v Atenah) vložili tožbo proti družbi DEMO, s katero sta med drugim zahtevali, naj družba DEMO preneha tržiti izdelek Talerin ali kateri koli drug izdelek, ki vsebuje učinkovino levofloxacin hemihydrate, naj plača denarno kazen za vsak paket tega zdravila, naj se izda dovoljenje za zaseg in uničenje vsakega proizvoda, ki krši zadevni patent, ki ga ima družba DEMO ali tretja oseba, ter naj se dovoli dostop do podatkov v zvezi s proizvodnjo in prodajo Talerina ali katerega koli drugega generičnega zdravila, ki vsebuje enako učinkovino.

               29

               Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je rešitev spora, ki mu je predložen, odvisna od tega, ali DVC družbe Daiichi Sankyo vključuje samo postopek za proizvodnjo učinkovine levofloxacin hemihydrate ali pa vključuje tudi samo učinkovino. V primeru varstva „proizvoda“ v smislu Uredbe št. 1768/92 bi za dokaz, da družba DEMO krši njene pravice patenta, zadostovalo, če bi družba Daiichi Sankyo dokazala, da Tavanic in Talerin vsebujeta enako učinkovino. Če pa je, nasprotno, predmet varstva na podlagi navedenega DVC le postopek za proizvodnjo, potem bi to, da imata Tavanic in Talerin enako učinkovino, pomenilo le domnevo, da je bilo generično zdravilo proizvedeno po postopku, ki je varovan z navedenim DVC. V tem primeru bi za to, da bi družba DEMO to domnevo ovrgla, zadostoval dokaz, da je bilo to zdravilo proizvedeno po drugačnem postopku.

               30

               Predložitveno sodišče navaja, da ker farmacevtskih izdelkov pred 7. oktobrom 1992 v Grčiji ni bilo mogoče patentirati, patent družbe Daiichi Sankyo, za katerega je zaprosila 20. junija 1986 in ki je bil podeljen 21. oktobra 1986, sprva ni varoval učinkovine levofloxacin hemihydrate kot take. Navedeno sodišče kljub temu ne izključuje, da možnost patentiranja farmacevtskih izdelkov, uvedena s členom 27 Sporazuma TRIPS, glede na pravila iz člena 70 navedenega sporazuma pomeni, da je navedena učinkovina varovana s patentom družbe Daiichi Sankyo od začetka veljavnosti Sporazuma TRIPS. Stališča grških sodišč se glede pomena teh določb Sporazuma TRIPS razhajajo.

               31

               Polymeles Protodikeio Athinon se poleg tega sprašuje, ali je samo pristojno za razlago člena 27 Sporazuma TRIPS ali pa je, nasprotno, za to pristojno Sodišče. To vprašanje pristojnosti je povezano z vprašanjem, ali navedena določba spada na področje, na katerem ostajajo primarno pristojne države članice.

               32

               V teh okoliščinah je Polymeles Protodikeio Athinon prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali člen 27 Sporazuma TRIPS, ki opredeljuje okvir patentnega varstva, spada na področje, na katerem ostajajo primarno pristojne države članice, in če je odgovor pritrdilen, ali lahko države članice prosto izbirajo, ali bodo tej določbi priznale neposredni učinek, in ali sme nacionalno sodišče pod pogoji, določenimi v njegovem pravnem redu, neposredno uporabiti navedeno določbo?

                        2.

                        Ali so kemični in farmacevtski izdelki v skladu s členom 27 Sporazuma TRIPS predmet patenta, če so izpolnjeni pogoji za podelitev, in če je odgovor pritrdilen, kakšna je raven njihovega varstva?

                        3.

                        Ali v skladu s členoma 27 in 70 Sporazuma TRIPS patenti, za katere velja pridržek iz člena 167(2) [EPK] in ki so bili podeljeni pred 7. februarjem 1992, torej pred uveljavitvijo tega sporazuma, ter se nanašajo na izume farmacevtskih izdelkov, vendar je zaradi navedenega pridržka varovan le postopek njihove proizvodnje, uživajo varstvo, ki je na podlagi Sporazuma TRIPS določeno za vse patente, in če je odgovor pritrdilen, kakšen je obseg in predmet tega varstva? Torej, ali so po uveljavitvi tega sporazuma varovani tudi sami farmacevtski izdelki oziroma ali varstvo še naprej velja le za postopek za njihovo proizvodnjo ali pa je treba razlikovati še glede na vsebino prijave za podelitev, to pomeni glede na to, da iz opisa izuma in pravic, povezanih s to prijavo, izhaja namen, da se že od samega začetka pridobi varstvo izdelka, postopka izdelave ali oboje?“

               33

               Družbi Sanofi-Aventis in DEMO sta v dopisu z dne 20. junija 2012, ki ga je Sodišče prejelo po koncu pisnega in ustnega postopka, sporočili, da se je družba Sanofi-Aventis po sklenitvi zunajsodne poravnave umaknila iz postopka s tožbo, ki jo je skupaj z družbo Daiichi Sankyo vložila proti družbi DEMO. V tem dopisu sta navedli, da ta umik ne vpliva na medsebojne pravice in zahtevke med družbama Daiichi Sankyo in DEMO.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Dopustnost

               34

               Družba DEMO v pisnih stališčih navaja, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni upošteven, saj sta osnovni patent in DVC družbe Daiichi Sanyko potekla.

               35

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je zavrnitev predloga nacionalnega sodišča mogoča samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo uporabne odgovore (glej zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Recueil, str. I-2099, točka 39; z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 25, in z dne 15. novembra 2012 v zadevi Bericap Záródástechnikai, C-180/11, točka 58).

               36

               V obravnavani zadevi predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem želi razlago členov 27 in 70 Sporazuma TRIPS, ki je po njegovem mnenju nujna za preučitev trditev družbe Daiichi Sankyo v zvezi s tem, da naj bi družba DEMO kršila njene patentne pravice.

               37

               V nasprotju s tem, kar navaja družba DEMO, ni očitno, da je spor o glavni stvari postal brezpredmeten in da zato želena razlaga nima nobene zveze z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari.

               38

               Na podlagi ničesar v predložitveni odločbi, ki je bila sprejeta kmalu po izteku DVC, ki ga je imela družba Daiichi Sankyo, namreč ni mogoče sklepati, da je spor po tem izteku postal brezpredmeten. Nasprotno, nekaterim predlogom, ki jih je vložila družba Daiichi Sankyo, bi lahko predložitveno sodišče še vedno veljavno ugodilo, če bi ugotovilo, da je družba DEMO kršila varstvo na podlagi tega DVC. To velja zlasti za zahtevek za dostop do podatkov v zvezi s proizvodnjo in prodajo Talerina in zahtevek za zaseg in uničenje paketov Talerina, saj bi nekateri izmed njih lahko bili proizvedeni in dani v promet pred iztekom navedenega DVC in bi jih družba DEMO ali tretje osebe še vedno lahko imele v posesti.

               39

               V teh okoliščinah je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopusten.

         Prvo vprašanje

               40

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 27 Sporazuma TRIPS spada na področje, na katerem ostajajo primarno pristojne države članice, in če je odgovor pritrdilen, ali lahko nacionalna sodišča pod pogoji, določenimi v nacionalnem pravu, tej določbi priznajo neposredni učinek.

               41

               Sporazum TRIPS so sklenile Skupnost in njene države članice v skladu z deljeno pristojnostjo (sodbi z dne 14. decembra 2000 v združenih zadevah Dior in drugi, C-300/98 in C-392/98, Recueil, str. I-11307, točka 33, in z dne 11. septembra 2007 v zadevi Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C-431/05, ZOdl., str. I-7001, točka 33). V teh okoliščinah stranke v postopku v glavni stvari in vlade, ki so predložile stališča, zatrjujejo, da je treba, da bi odgovorili na prvo vprašanje, preučiti, ali je glede na sedanje stanje razvoja prava Evropska unija izvajala svoje pristojnosti na področju patentov ali, natančneje, patentiranja.

               42

               V zvezi s tem se sklicujejo na sodno prakso na področju mešanih sporazumov, v skladu s katerimi je treba za razmejitev obveznosti, ki jih prevzame Unija, in obveznosti, ki ostanejo v pristojnosti držav članic, opredeliti, ali je Unija na področju, ki ga zajema zadevni člen navedenega sporazuma, izvajala svoje pristojnosti in sprejela določbe, s katerimi se izvajajo obveznosti, ki izhajajo iz tega sporazuma (sodba z dne 8. marca 2011 v zadevi Lesoochranárske zoskupenie, C-240/09, ZOdl., str. I-1255, točki 31 in 32 ter navedena sodna praksa).

               43

               Evropska komisija nasprotno trdi, da navedena sodna praksa za Sporazum TRIPS ni več upoštevna, ker se uporablja samo za sporazume, ki so v deljeni pristojnosti Unije in držav članic, in ne za tiste, ki so v izključni pristojnosti Unije. V zvezi s tem Komisija trdi, da se Sporazum TRIPS v celoti nanaša na „trgovinske vidike pravic intelektualne lastnine“ v smislu člena 207(1) PDEU. Navedeni sporazum zato v celoti spada na področje skupne trgovinske politike.

               44

               Uvodoma je treba preizkusiti to trditev Komisije, ki je bila poleg tega posebej predmet ustnega postopka pred Sodiščem. Med tem postopkom so vlade, ki so sodelovale v njem, na navedeno trditev odgovorile, da se večina pravil Sporazuma TRIPS, kot so tista v zvezi s patentiranjem iz člena 27 tega sporazuma, nanaša le na mednarodno trgovino, in torej ne na področje skupne trgovinske politike. Predmet patentiranja naj bi spadal pod deljeno pristojnost na področju notranjega trga.

         Uvodne ugotovitve

               45

               V skladu s členom 207(1) PDEU „[s]kupna trgovinska politika temelji na enotnih načelih, zlasti glede sprememb carinskih stopenj, sklenitve sporazumov o carinskih tarifah in trgovini, ki se nanašajo na trgovino z blagom in storitvami, trgovinske vidike pravic intelektualne lastnine, tuje neposredne naložbe, doseganje enotnosti pri ukrepih liberalizacije, izvozno politiko in ukrepe trgovinske zaščite […]. Skupna trgovinska politika se izvaja v okviru načel in ciljev zunanjega delovanja Unije“.

               46

               Navedena določba, ki je začela veljati 1. decembra 2009, se bistveno razlikuje od določb, ki jih je nadomestila, zlasti od določb členov 133(1) in (5), prvi pododstavek, ES, 133(6), drugi pododstavek, ES in 133(7) ES.

               47

               Še bolj se razlikuje od določbe, ki je veljala ob sprejetju Sporazuma TRIPS, in sicer od člena 113 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 133 ES). Prvi odstavek tega člena je določal, da „[s]kupna trgovinska politika temelji na enotnih načelih, zlasti glede sprememb carinskih stopenj, sklenitve sporazumov o carinskih tarifah in trgovini, doseganja enotnosti pri ukrepih liberalizacije, izvozni politiki in ukrepih za zaščito trgovine“. Trgovinski vidiki pravic intelektualne lastnine niso bili navedeni niti v tem odstavku, niti v katerem koli drugem odstavku navedenega člena 113.

               48

               Ob upoštevanju tega pomembnega razvoja primarnega prava je treba vprašanje razdelitve pristojnosti med Unijo in državami članicami preučiti na podlagi veljavne pogodbe (glej po analogiji Mnenje 1/08 z dne 30. novembra 2009, ZOdl., str. I-11129, točka 116). Zato niti Mnenje 1/94 z dne 15. novembra 1994 (Recueil, str. I-5267), v katerem je Sodišče v zvezi s členom 113 Pogodbe ES odločilo, katere določbe Sporazuma TRIPS spadajo v skupno trgovinsko politiko in torej v izključno pristojnost Skupnosti, niti zgoraj navedena sodba Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, v kateri je bila v času veljavnosti člena 133 ES določena razmejitev med obveznostmi iz Sporazuma TRIPS, ki jih ima Unija, in tistimi, ki jih imajo države članice, nista upoštevna pri odločitvi, v kakšnem obsegu spada od začetka veljavnosti PDEU Sporazum TRIPS v izključno pristojnost Unije na področju skupne trgovinske politike.

         Pojem „trgovinski vidiki pravic intelektualne lastnine“

               49

               Iz člena 207(1) PDEU je razvidno, da se skupna trgovinska politika, ki v skladu s členom 3(1)(e) PDEU spada v izključno pristojnost Unije, nanaša predvsem na „trgovinske vidike pravic intelektualne lastnine“.

               50

               Kot je razvidno iz iste določbe in zlasti iz njenega drugega stavka, ki določa, da je skupna trgovinska politika del „zunanjega delovanja Unije“, je navedena politika povezana s trgovino med tretjimi državami, in ne s trgovino na notranjem trgu.

               51

               Prav tako ni sporno, da sama okoliščina, da ima lahko akt Unije, kot je sporazum, ki ga je ta sklenila, nekatere posledice za mednarodno trgovino, ne zadostuje za sklep, da je treba ta akt uvrstiti v skupino aktov, ki spadajo v skupno trgovinsko politiko. Nasprotno, akt Unije spada v skupno trgovinsko politiko, če se nanaša posebej na mednarodno trgovino, tako da je v bistvenem namenjen spodbujanju, olajševanju ali urejanju mednarodne trgovine in ima neposreden in takojšen učinek nanjo (Mnenje 2/00 z dne 6. decembra 2001, Recueil, str. I-9713, točka 40; sodbi z dne 12. maja 2005 v zadevi Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia in ERSA, C-347/03, ZOdl., str. I-3785, točka 75, in z dne 8. septembra 2009 v zadevi Komisija proti Parlamentu in Svetu, C-411/06, ZOdl., str. I-7585, točka 71).

               52

               Zato lahko med pravili, ki jih je sprejela Unija na področju intelektualne lastnine, samo tista, ki imajo posebno vez z mednarodno trgovino, spadajo pod pojem „trgovinski vidiki pravic intelektualne lastnine“ iz člena 207(1) PDEU in torej na področje skupne trgovinske politike.

               53

               To velja za pravila, zajeta v Sporazumu TRIPS. Čeprav se ta pravila ne nanašajo na podrobnejša pravila – glede carine in drugega – o transakcijah mednarodne trgovine kot take, so posebej povezana z mednarodno trgovino. Navedeni sporazum je namreč sestavni del ureditve STO in je eden od glavnih večstranskih sporazumov, na katerih temelji ta ureditev.

               54

               To posebnost vezi z mednarodno trgovino ponazarja predvsem dejstvo, da Dogovor o pravilih in postopkih za reševanje sporov, ki je sestavni del priloge 2 k Sporazumu o ustanovitvi WTO in ki se uporablja za Sporazum TRIPS, na podlagi člena 22(3) dovoljuje vse bolj razširjeno prekinitev koncesij med tem sporazumom in drugimi temeljnimi večstranskimi sporazumi, ki so sestavni del Sporazuma o ustanovitvi WTO.

               55

               Poleg tega avtorji Pogodbe DEU s tem, da so v členu 207(1) PDEU določili, da so „trgovinski vidiki pravic intelektualne lastnine“ od zdaj popolnoma del skupne trgovinske politike, niso mogli prezreti, da so izrazi, ki so bili tako uporabljeni v navedeni določbi, skoraj dobesedno povzeti v samem naslovu Sporazuma TRIPS.

               56

               Obstoja posebne vezi med Sporazumom TRIPS in mednarodno trgovino, ki utemeljuje sklepanje, da spada ta sporazum na področje skupne trgovinske politike, ne omaja trditev vlad, ki so se udeležile ustnega postopka, da vsaj določbe dela II Sporazuma TRIPS v zvezi s standardi, ki se nanašajo na razpoložljivost, obseg in uporabo pravic intelektualne lastnine, med katerimi je člen 27 navedenega Sporazuma, spadajo na področje notranjega trga predvsem na podlagi členov 114 PDEU in 118 PDEU.

               57

               Ta trditev namreč ne upošteva dovolj cilja Sporazuma TRIPS na splošno, še zlasti ne njegovega dela II.

               58

               Glavni cilj Sporazuma TRIPS je okrepiti in uskladiti varstvo intelektualne lastnine na svetovni ravni (sodba z dne 13. septembra 2001 v zadevi Schieving-Nijstad in drugi, C-89/99, Recueil, str. I-5851, točka 36). Kot je razvidno iz njegove preambule, je cilj Sporazuma TRIPS zmanjšanje nesorazmerij in ovir v mednarodni trgovini, v okviru tega pa določa potrebo po spodbujanju učinkovitega in ustreznega varstva pravic intelektualne lastnine. Del II tega sporazuma prispeva k izvedbi tega cilja s tem, da za vsako glavno vrsto pravic intelektualne lastnine določa pravila, ki jih mora uporabiti vsaka članica WTO.

               59

               Seveda ostaja Unija po začetku veljavnosti Pogodbe DEU na podlagi pristojnosti na področju notranjega trga v celoti pristojna za sprejemanje zakonodaje glede intelektualne lastnine. Vendar morajo akti, ki so bili sprejeti na tej podlagi in ki naj bi veljali posebej v Uniji, spoštovati standarde, ki se nanašajo na razpoložljivost, obseg in uporabo pravic intelektualne lastnine in so zajeti v Sporazumu TRIPS, cilj teh pravil pa ostaja, tako kot prej, poenotenje nekaterih pravil na svetovni ravni in tako olajšanje mednarodne trgovine.

               60

               Zato, tako kot je ugotovila Komisija, dejstvo, da se šteje, da določbe iz člena 27 Sporazuma TRIPS v zvezi s predmetom, ki izpolnjuje pogoje za pridobitev patenta, spadajo na področje skupne trgovinske politike, in ne na področje notranjega trga, pravilno odraža to, da so te določbe del okvira liberalizacije mednarodne trgovine, in ne harmonizacije zakonodaj držav članic Unije.

               61

               Glede zgoraj navedene ugotovitve je treba na prvi del prvega postavljenega vprašanja odgovoriti tako, da člen 27 Sporazuma TRIPS spada na področje skupne trgovinske politike.

               62

               Ob upoštevanju odgovora na prvi del navedenega vprašanja ni treba preučiti njegovega drugega dela.

         Drugo vprašanje

               63

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je izum farmacevtskega izdelka, kot je kemična spojina učinkovine zdravila, predmet, ki izpolnjuje pogoje za pridobitev patenta, v smislu člena 27 TRIPS, in če je odgovor pritrdilen, kolikšna je raven varstva, ki ga ima izdelek na podlagi patenta.

               64

               Družba DEMO glede tega vprašanja ni zavzela posebnega stališča. Družba Daiichi Sankyo, vlade, ki so predložile pisna stališča, in Komisija menijo, da je iz samega besedila Sporazuma TRIPS razvidno, da je izume farmacevtskih izdelkov mogoče patentirati.

               65

               To trditev je treba sprejeti. Člen 27(1) Sporazuma TRIPS določa, da so patenti mogoči za katere koli izume, ali proizvode, ali postopke, če so novi, če so na ravni izumiteljstva in jih je možno uporabiti v industriji ter če spadajo na področje tehnologije.

               66

               V zvezi z zadnjenavedenim pogojem je treba ugotoviti, da pogodbenice Sporazuma TRIPS štejejo, da spada farmakologija na „področje tehnologije“ v smislu člena 27(1). To je, kot sta navedli italijanska vlada in Komisija, razvidno predvsem iz člena 70(8) Sporazuma TRIPS, ki je prehodna odločba in se nanaša na primere, ko „članica z dnem začetka veljavnosti Sporazuma o [ustanovitvi] WTO ne zagotovi patentnega varstva za farmacevtske […] proizvode v skladu [s svojimi] obveznostmi iz člena 27“, in ki določa, da mora v teh primerih zadevna članica WTO z navedenim datumom zagotoviti vsaj „načine vlaganja patentnih prijav za take izume“. Kot je razvidno iz besedila te določbe, člen 27 Sporazuma TRIPS vključuje obveznost, da se omogoči patentiranje izumov farmacevtskih izdelkov.

               67

               Poleg tega odstavka 2 in 3 navedenega člena 27 te ugotovitve nikakor ne omajata. Prva od obeh določb članicam WTO omogoča, da lahko iz patentiranja izključijo izume, za katere je preprečitev trgovinskega izkoriščanja potrebna zaradi varovanja nujnih razlogov v splošnem interesu, medtem ko jim druga določba dovoljuje, da iz patentiranja izključijo nekatere izdelke in postopke, med drugim „diagnostične, terapevtske in kirurške metode za zdravljenje ljudi ali živali“. Vendar izjem, ki jih določa navedeni člen 27(2) in (3), ni mogoče razlagati, kot da dovoljujeta splošno izjemo za izume farmacevtskih izdelkov, saj bi se tako členoma 27(1) in 70(8) Sporazuma TRIPS odvzel polni učinek.

               68

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvi del drugega postavljenega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 27 Sporazuma TRIPS razlagati tako, da se lahko izum farmacevtskega izdelka, kot je kemična spojina učinkovine zdravila, če ne obstaja izjema na podlagi člena 27(2) in (3) ob upoštevanju pogojev, določenih v odstavku 1 tega člena, patentira.

               69

               Ker se drugo vprašanje nanaša tudi na raven varstva na podlagi patenta farmacevtskega izdelka, v okviru tega vprašanja za predhodno odločanje zadostuje navesti, da se člen 27 Sporazuma TRIPS nanaša na patentiranje, in ne na patentno varstvo. Predmet varstva na podlagi patenta je urejen predvsem s členom 28, naslovljenim „Dane pravice“, členom 30, naslovljenim „Izjeme pri danih pravicah“, in členom 33, naslovljenim „Trajanje patenta“, Sporazuma TRIPS. Ker iz predložitvene odločbe ni razvidno, da bi bila razlaga teh drugih določb koristna za rešitev spora o glavni stvari, na drugi del drugega postavljenega vprašanja ni treba odgovoriti.

         Tretje vprašanje

               70

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba šteti, da patent, pridobljen na podlagi prijave za podelitev patenta za postopek proizvodnje farmacevtskega izdelka in za ta farmacevtski izdelek kot tak, ki pa je bil podeljen samo za postopek proizvodnje, zaradi pravil, določenih v členih 27 in 70 Sporazuma TRIPS, od začetka veljavnosti tega sporazuma vključuje izum navedenega farmacevtskega izdelka.

               71

               Družba DEMO, grška in portugalska vlada ter vlada Združenega kraljestva in Komisija menijo, da je treba na navedeno vprašanje odgovoriti nikalno. Družba Daiichi Sankyo in italijanska vlada trdijo nasprotno in to opirajo na člen 70(2) in (8) Sporazuma TRIPS

               72

               Najprej je treba spomniti, da odgovor na tretje vprašanje v okviru tega predloga za predhodno odločanje ne more temeljiti na členu 70(8) Sporazuma TRIPS.

               73

               Ni namreč sporno, da je Helenska republika smela patentirati farmacevtske izdelke od 8. oktobra 1992 dalje, in sicer pred začetkom veljavnosti Sporazuma TRIPS. Poleg tega na podlagi nobenega elementa iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, ni mogoče sklepati, da se izpodbija združljivost pogojev za to patentiranje s pogoji iz člena 27 Sporazuma TRIPS. Zato je treba šteti, da Helenska republika nikoli ni bila v takšnem pravnem položaju, kot je naveden v členu 70(8) Sporazuma TRIPS, ko „članica z dnem začetka veljavnosti Sporazuma o [ustanovitvi] WTO ne zagotovi patentnega varstva za farmacevtske […] proizvode v skladu [s svojimi] obveznostmi iz člena 27“.

               74

               Dalje, v zvezi s pravilom iz člena 70(2) Sporazuma TRIPS, v skladu s katerim ta sporazum „obvezuje članice v zvezi z vso vsebino, ki je obstajala na dan uporabe tega sporazuma za določeno članico“, je treba preučiti, ali ta ob upoštevanju pogojev, kot so ti v zadevi v glavni stvari, vpliva na razlago Uredbe št. 1768/92.

               75

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je predmet spora v postopku v glavni stvari opredelitev, ali je DVC, ki ga je imela družba Daiichi Sankyo med letoma 2006 in 2011, in sicer v obdobju, ko se je družba DEMO pripravljala na trženje zdravil, ki vsebujejo farmacevtski izdelek levofloxacin hemihydrate, zajemal izum tega farmacevtskega izdelka ali samo inovacijo postopka za njegovo proizvodnjo.

               76

               Na podlagi člena 4 in 5 Uredbe št. 1768/92 za varstvo, ki ga daje DVC, veljajo enake omejitve kot za varstvo na podlagi osnovnega patenta.

               77

               Ker je bil navedeni osnovni patent podeljen leta 1986, se je prvi del njegovega trajanja iztekel sočasno z zadnjim delom obdobja veljavnosti pridržka, ki ga je Helenska republika uveljavljala v skladu s členom 167(2) EPK. Čeprav ta pridržek formalno ni veljal za patent družbe Daiichi Sankyo, saj je bil ta nacionalni, in ne evropski patent, pa je iz pojasnil predložitvenega sodišča, ki so povzeta v točkah 20 in 21 te sodbe, razvidno, da je v skladu z zakonom 1733/1987 navedeni pridržek po analogiji veljal za nacionalne patente.

               78

               Čeprav mora predložitveno sodišče to preveriti, je iz istih pojasnil razvidno, da je pojasnilo iz člena 167(5) EPK, ki določa, da „[p]ridržek [iz drugega odstavka] velja ves čas trajanja [zadevnega] patenta“, po analogiji veljalo tudi za nacionalne patente, tako da nacionalni patent družbe Daiichi Sankyo in DVC, ki temelji na tem patentu, nima nobenega učinka glede izuma farmacevtskega izdelka, in to kljub možnosti patentiranja farmacevtskih izdelkov od 8. oktobra 1992 dalje.

               79

               Kot sta predvsem družba DEMO in vlada Združenega kraljestva pravilno ugotovili, pa ne glede na natančen pomen, ki ga je treba določiti za pravilo iz člena 70(2) Sporazuma TRIPS, in uravnoteženje, ki ga je treba najti med tem pravilom in pravilom iz odstavka 1 istega člena, v skladu s katerim Sporazum TRIPS „ne povzroča obveznosti članic v zvezi z dejanji, ki so se zgodila pred datumom uporabe sporazuma za določeno članico“, ni mogoče šteti, da bi lahko patent na podlagi varstva obstoječe vsebine, na katero se sklicuje člen 70 Sporazuma TRIPS, imel učinke, ki jih nima in jih nikoli ni imel.

               80

               Iz navedenega člena 70(2) v povezavi s členom 65(1) Sporazuma TRIPS je razvidno, da mora vsaka članica WTO od začetka veljavnosti Sporazuma TRIPS ali najkasneje od izteka enega leta po tem datumu izpolnjevati vse obveznosti, ki izhajajo iz Sporazuma TRIPS glede te že obstoječe vsebine (sodba z dne 16. novembra 2004 v zadevi Anheuser-Busch, C-245/02, ZOdl., str. I-10989, točka 49). Ta že obstoječa vsebina vključuje izume, ki so varovani s patentom na navedeni datum na ozemlju zadevne države članice WTO (glej v tem smislu poročilo pritožbenega organa WTO, izdanega 18. septembra 2000, Kanada – Trajanje patentnega varstva (AB-2000-7), WT/DS170/AB/R, točki 65 in 66).

               81

               Vendar bi bila opredelitev, da je izum farmacevtskega izdelka levofloxacin hemihydrate na dan vložitve vloge za pristop Helenske republike k Sporazumu TRIPS varovan na podlagi patenta družbe Daiichi Sankyo, čeprav ta izum ni bil varovan na podlagi pravil, ki so do tedaj urejala ta patent, mogoča le, če bi ta sporazum razlagali tako, da zahteva, da članice WTO ob začetku veljavnosti sporazuma in samo zaradi tega zahtevane izume spremenijo v varovane izume. Take obveznosti pa ni mogoče izpeljati iz Sporazuma TRIPS in bi presegala običajni smisel izraza „obstoječa vsebina“.

               82

               Člen 27 v povezavi s členom 70 Sporazuma TRIPS ne vodi do take ugotovitve. Res je, da – kot je razvidno iz preučitve drugega postavljenega vprašanja – člen 27 Sporazuma TRIPS zavezuje članice WTO, da predvidijo možnost podelitve patenta za izume farmacevtskih izdelkov. Vendar te obveznosti ni mogoče razumeti v smislu, da morajo članice WTO, ki so v obdobju pred začetkom veljavnosti navedenega sporazuma zavračale varstvo izumov farmacevtskih izdelkov, ki so bili zahtevani s patenti, izdanimi za inovacije postopkov proizvodnje takih izdelkov, od tega dne šteti, da ti patenti zajemajo navedene izume farmacevtskih izdelkov.

               83

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da za patent, ki je pridobljen na podlagi prijave za podelitev patenta za postopek proizvodnje farmacevtskega izdelka in za farmacevtski izdelek kot tak, vendar pa je bil podeljen samo za postopek proizvodnje, zaradi pravil, določenih v členih 27 in 70 Sporazuma TRIPS, ni mogoče šteti, da od začetka veljavnosti tega sporazuma zajema izum navedenega farmacevtskega izdelka.

         Stroški

               84

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 27 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, ki je priloga 1C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (WTO), podpisanemu v Marakešu 15. aprila 1994 in potrjenemu s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti, spada v skupno trgovinsko politiko.

                           2.

                           Člen 27 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine je treba razlagati tako, da je lahko izum farmacevtskega izdelka, kot je kemična spojina učinkovine zdravila, če ni bila priznana izjema na podlagi odstavkov 2 in 3 tega člena, predmet patenta pod pogoji iz člena 27(1).

                           3.

                           Za patent, ki je pridobljen na podlagi prijave za podelitev patenta za postopek proizvodnje farmacevtskega izdelka in za farmacevtski izdelek kot tak, vendar pa je bil podeljen samo za postopek proizvodnje, zaradi pravil, določenih v členih 27 in 70 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, ni mogoče šteti, da od začetka veljavnosti tega sporazuma zajema izum navedenega farmacevtskega izdelka.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča z dne 11. aprila 1989. # Ahmed Saeed Flugreisen in Silver Line Reisebüro GmbH proti Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs e.V. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Konkurenca. # Zadeva 66/86.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. oktobra 1977. # Peter Cremer proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hessisches Finanzgericht - Nemčija. # Zadeva 125-76.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 26. maja 2016.#Valsts ieņēmumu dienests proti SIA „Latvijas propāna gāze“.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākā tiesa.#Predhodno odločanje – Skupna carinska tarifa – Tarifna uvrstitev – Kombinirana nomenklatura – Tarifna številka 2711 – Naftni plini in drugi plinasti ogljikovodiki – Material, ki daje bistven značaj – Utekočinjen naftni plin.#Zadeva C-286/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 26. maja 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Skupna carinska tarifa — Tarifna uvrstitev — Kombinirana nomenklatura — Tarifna številka 2711 — Naftni plini in drugi plinasti ogljikovodiki — Material, ki daje bistven značaj — Utekočinjen naftni plin“
      V zadevi C‑286/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Augstākā tiesa, Administratīvo lietu departaments (vrhovno sodišče, oddelek za upravne spore, Latvija) z odločbo z dne 5. junija 2015, ki je na Sodišče prispela 12. junija 2015, v postopku

         Valsts ieņēmumu dienests

      proti

         SIA „Latvijas propāna gāze“,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi C. Toader, predsednica senata, A. Rosas (poročevalec), sodnik, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za latvijsko vlado I. Kalniņš in A. Bogdanova, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A. Caeiros in I. Rubene, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago kombinirane nomenklature (v nadaljevanju: KN) iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382) v različicah, kot zaporedno izhajata iz Uredbe Komisije (ES) št. 1031/2008 z dne 19. septembra 2008 (UL L 291, str. 1) in Uredbe Komisije (ES) št. 948/2009 z dne 30. septembra 2009 (UL L 287, str. 1), zlasti tarifne številke 2711 te priloge, in člena 218(1)(d) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3).

               2

               Ta tožba je bila vložena v okviru spora med Valsts ieņēmumu dienests (davčna uprava, Latvija) in družbo SIA „Latvijas propāna gāze“ glede dajatev, dolgovanih zaradi uvoza utekočinjenega naftnega plina (v nadaljevanju: UNP) iz Rusije v Latvijo.

         Pravo Unije

               3

               Iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da sta različici KN, ki se uporabljata za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, tisti, ki se nanašata na leti 2008 in 2009 in izhajata iz uredb št. 1031/2008 in 948/2009. Toda določbe KN, ki se uporabljajo za spor o glavni stvari, so v obeh različicah enake.

               4

               Prvi del KN, ki se nanaša na „Uvodne določbe“, vsebuje Oddelek I, ki se nanaša na „Splošna pravila“, njegov del A, ki je naslovljen „Splošna pravila za razlago kombinirane nomenklature“, pa med drugim določa:
               „Blago se v [KN] uvršča po naslednjih načelih:

                        1.

                        Naslovi oddelkov, poglavij in podpoglavij so podani zato, da se je laže znajti pri uvrščanju; zaradi pravnih razlogov uvrščanje poteka po poimenovanjih tarifnih številk in opombah k ustreznim oddelkom ali poglavjem in po nadalje opisanih pravilih, če niso v nasprotju z vsebino teh tarifnih številk ali opomb.

                        2.

                        […]

                                 (b)

                                 Za proizvod ali izdelek, ki je naveden ali zajet v poimenovanju posamezne tarifne številke, se šteje tudi mešanica ali kombinacija tega materiala ali snovi z drugimi materiali ali snovmi. Proizvod ali izdelek iz danega materiala ali snovi se obravnava kot blago, ki v celoti ali deloma sestoji iz tega materiala ali snovi. Uvrščanje blaga, ki sestoji iz več materialov ali snovi, poteka po pravilu iz točke 3.

                        3.

                        Proizvodi, ki bi jih bilo mogoče po pravilu pod točko 2(b) ali iz drugih razlogov na prvi pogled uvrstiti pod dve ali več tarifnih številk, se uvrščajo takole:
                        […]

                                 (b)

                                 mešanice, sestavljeni proizvodi, ki sestoje iz različnih materialov ali so izdelani iz različnih komponent oziroma sestavin, ter proizvodi, pripravljeni v kompletih za prodajo na drobno, ki se ne morejo uvrstiti po pravilu iz 3(a), se uvrstijo, kot da so iz materiala ali sestavine, ki jim daje bistven značaj, če je to merilo uporabno;

                                 (c)

                                 če blaga ni mogoče uvrstiti po pravilu iz 3(a) ali (b), se uvrsti pod tisto tarifno številko, ki je po zaporedju zadnja med tistimi, ki jih je treba enako upoštevati.

                  […]

                        6.

                        Iz pravnih razlogov se proizvodi uvrščajo pod tarifne podštevilke v okviru ene tarifne številke po poimenovanjih teh tarifnih podštevilk in morebitnih opombah k tem tarifnim podštevilkam ter, smiselno, po teh pravilih, pri čemer velja, da se tarifne podštevilke lahko primerjajo samo na isti ravni razčlenitve. To pravilo velja tudi za opombe k oddelkom in poglavjem, če ni določeno drugače.“

               5

               Drugi del KN, ki se nanaša na „Seznam carin“, vsebuje oddelek V, naslovljen „Mineralni proizvodi“, v katerem je med drugim poglavje 27 KN, naslovljeno „Mineralna goriva, mineralna olja in proizvodi njihove destilacije; bituminozne snovi; mineralni voski“.

               6

               Tarifna številka 2711 tega poglavja določa in je sestavljena tako:

                  2711

                  Naftni plini in drugi plinasti ogljikovodiki:

                  – Utekočinjeni:

                  […]

                  […]

                  2711 12

                  – – propan:

                  […]

                  […]

                  – – – drug:

                  […]

                  […]

                  – – – – za druge namene:

                  2711 12 97

                  – – – – – drugo

                  2711 13

                  – – butan:

                  […]

                  […]

                  – – – za druge namene:

                  […]

                  […]

                  2711 13 97

                  – – – – drugo

                  […]

                  […]

                  2711 19 00

                  – – drugo

               7

               Člen 62(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307) določa:
               „[Carinski] [d]eklaraciji je treba priložiti vse dokumente, ki so potrebni zaradi uporabe določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano.“

               8

               Člen 218(1) Uredbe št. 2454/93 določa:
               „Carinski deklaraciji za sprostitev blaga v prosti promet se priložijo naslednji dokumenti:
               […]

                        (d)

                        vsi drugi dokumenti, potrebni za izvajanje predpisov, ki urejajo sprostitev prijavljenega blaga v prosti promet.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da je družba Latvijas propāna gāze UNP, ki ga je v Latvijo uvozila iz Rusije v obdobju med 20. marcem 2009 in 15. januarjem 2010, uvrstila pod tarifno podštevilko 2711 19 00 in da je zato zanj uporabila stopnjo uvozne dajatve 0 % njegove carinske vrednosti. Davčna uprava pa je na podlagi informacij, vsebovanih v dokumentih te družbe, ocenila, da sta bili prevladujoči snovi v UNP propan in butan, pri čemer je prevladoval propan, in je navedeni UNP uvrstila pod tarifno podštevilko 2711 12 97.

               10

               Kot je navedlo predložitveno sodišče, UNP iz postopka v glavni stvari vsebuje metan, etan, etilen, propan, propilen, butan in butilen. V potrdilu o kakovosti tega UNP (v nadaljevanju: potrdilo o kakovosti), ki ga je izdal proizvajalec, in sicer družba AAS „Gazprom“ s sedežem v Orenburgu (Rusija), pa ni bil posebej naveden masno-volumski odstotek vsake od teh snovi, temveč le skupni delež metana, etana in etilena (0,32 masno-volumskega odstotka navedenega UNP), skupni delež propana in propilena (58,32 %) in skupni delež butana in butilena (največ 39,99 %).

               11

               Predložitveno sodišče navaja, da je v sporu o glavni stvari tehnična univerza v Rigi (Latvija) podala mnenje, v skladu s katerim na podlagi potrdila o kakovosti ni bilo mogoče ugotoviti, da ena od sestavin UNP iz postopka v glavni stvari temu UNP sama daje bistven značaj vira energije, in sicer kalorično vrednost in nadtlak. V skladu s tem mnenjem sta propan in propilen določala nadtlak tega UNP, njegovo kalorično vrednost pa so določale vse njegove sestavine skupaj.

               12

               Davčna uprava je ocenila, da bi bilo treba UNP iz postopka v glavni stvari na podlagi pravil 2(b), 3(b) in 6 splošnih pravil za razlago KN uvrstiti glede na material, ki mu daje bistven značaj.

               13

               Davčna uprava je menila, da je v okoliščinah obravnavanega primera snov, ki proizvodu daje njegov bistven značaj, tista, katere masno-volumski odstotek v njem je najvišji. Ta uprava je, potem ko je ugotovila, da UNP iz postopka v glavni stvari glede na potrdilo o kakovosti ustreza utekočinjenemu plinu vrste CΠБT (SPBT) in da se v skladu z ruskim nacionalnim standardom ΓOCT 20448‑90 (GOST 20448‑90) lahko kot utekočinjeni plini vrste CΠБT (SPBT) opredelijo tisti, katerih glavni sestavini sta propan in butan, sklepala, da ti snovi dajeta temu UNP bistven značaj, ne da bi druge sestavine, in sicer metan, etan, etilen, propilen in butilen, lahko spremenile ta bistven značaj.

               14

               Družba Latvijas propāna gāze je zoper odločbo davčne uprave vložila tožbo pri Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče, Latvija).

               15

               To sodišče se je v sodbi z dne 10. aprila 2014 najprej sklicevalo na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je treba za tarifno uvrstitev proizvoda ugotoviti, kateri od materialov, iz katerih ta proizvod sestoji, mu daje bistven značaj, kar se lahko naredi tako, da se preizkusi, ali bi proizvod tudi brez katerega svojih sestavnih delov ohranil svoje značilnosti. Dejavnik, ki določi bistven značaj, je lahko glede na vrsto proizvoda na primer vrsta materiala ali sestavnih delov ter njihova prostornina, količina, teža ali vrednost ali pomen enega od sestavnih materialov z vidika uporabe tega proizvoda (sodba z dne 18. junija 2009, Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, točki 31 in 32).

               16

               Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče) je nato te preudarke uporabilo za spor o glavni stvari in ugotovilo, da davčna uprava ni niti dokazala, kaj je bistven značaj UNP iz postopka v glavni stvari, niti ni dokazala, da bi bilo treba propan in butan šteti za snovi, ki dajeta UNP tak značaj. To sodišče je v zvezi s tem najprej poudarilo, da odstotek propana ali butana v sestavi tega UNP v potrdilu o kakovosti ni bil posebej naveden, nato pa se je sklicevalo na mnenje tehnične univerze v Rigi, v skladu s katerim ni bilo mogoče ugotoviti, da lahko ena od snovi, iz katerih sestoji navedeni UNP, temu UNP sama daje bistven značaj. Navedeno sodišče je nazadnje proučilo potrdila o kakovosti, ki jih je družba Latvijas propāna gāze predložila glede UNP, ki jih je ob drugi priložnosti pridobila v Latviji, in ugotovilo, da je delež propilena lahko v nekaterih primerih višji od deleža propana v sestavi UNP.

               17

               Kot je poudarilo predložitveno sodišče, pri katerem je davčna uprava vložila kasacijsko pritožbo, iz okoliščin spora o glavni stvari izhaja, da tudi če se predpostavlja, da je masno-volumenski delež propana v UNP iz postopka v glavni stvari prevladujoč, so različne snovi, iz katerih sestoji ta UNP, tiste, ki UNP kot viru energije skupaj dajejo kalorično vrednost. To sodišče torej dvomi o utemeljenosti trditev latvijske davčne uprave, da snov, katere delež je v odstotku prevladujoč, zadevnemu UNP daje bistven značaj, in dodaja, da bi bilo treba v primeru zavrnitve teh trditev UNP, v katerega sestavi prevladuje propan ali butan, vedno uvrstiti v tarifno podštevilko 2711 19 00, za katero se uporablja stopnja uvoznih dajatev 0 % carinske vrednosti.

               18

               Poleg tega po mnenju predložitvenega sodišča iz člena 218(1)(d) Uredbe št. 2454/93 izhaja, da mora oseba, ki želi uvoziti UNP in ga uvrstiti v tarifno številko, kateri ustreza stopnja, ki je zanjo ugodna, zadevnim carinskim organom pri uvozu predložiti dokaze, ki omogočajo odstraniti vse dvome glede utemeljenosti te uvrstitve. To sodišče v obravnavanem primeru poudarja, da je pomembno ugotoviti, ali ta določba pomeni obveznost za uvoznika UNP, kot je ta iz postopka v glavni stvari, da natančno navede odstotek prevladujoče snovi v sestavi tega UNP.

               19

               Predložitveno sodišče nazadnje ugotavlja, da ni več mogoče vzeti vzorcev UNP iz postopka v glavni stvari in da zato v carinskem laboratoriju latvijske davčne uprave ni več mogoče izvesti analize tega UNP zaradi ugotovitve njegove sestave. Da bi se pravilno določila tarifna številka, ki se uporabi, je zato treba upoštevati dejanske okoliščine, ki so že bile ugotovljene v postopku v glavni stvari.

               20

               Glede na navedene preudarke je Augstākās tiesa, Administratīvo lietu departaments (vrhovno sodišče, oddelek za upravne spore, Latvija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba splošni pravili za razlago [KN] (2)(b) in (3)(b) […] razlagati tako, da če bistven značaj blagu (utekočinjenemu naftnemu plinu) dajejo vse sestavine mešanice plina skupaj in ločeno ni mogoče prepoznati nobene njene sestavine, ki bi plinu dajala bistven značaj, to pomeni, da je dejavnik, ki blagu daje bistven značaj v smislu splošnega pravila (3)(b), tista sestavina, ki ima največji delež v zmesi?

                        2.

                        Ali je iz člena 218(1)(d) Uredbe [št. 2454/93] razvidno, da mora deklarant blaga (utekočinjenega naftnega plina) natančno navesti delež sestavin, ki so v mešanici najbolj prisotne?

                        3.

                        Če deklarant blaga ni natančno navedel deleža sestavin, ki so v mešanici najbolj prisotne, ali se za plin, ki je sestavljen iz 0,32 % vsote metana, etana in etilena, 58,32 % vsote propana in propilena in ne več kot 39,99 % vsote butana in butilena, uporablja tarifna podštevilka 2711 19 00 kombinirane nomenklature Evropske unije, ki jo je uporabil deklarant blaga v pričujoči zadevi, ali tarifna podštevilka 2711 12 97, ki jo je uporabila Valsts ieņēmumu dienests (latvijska davčna uprava)?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               21

               Najprej je treba odgovoriti na prvo vprašanje, nato na tretje vprašanje in nazadnje na drugo vprašanje.

         Prvo vprašanje: določitev snovi, ki daje proizvodu bistven značaj

               22

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je treba pravili 2(b) in 3(b) splošnih pravil za razlago KN razlagati tako, da če UNP dajejo bistven značaj vse njegove sestavine in če ni mogoče ugotoviti, katera od teh sestavin je tista, ki mu sama daje bistven značaj, je treba šteti, da je sestavina, ki temu UNP daje bistven značaj v smislu navedenega pravila 3(b), tista, katere masno-volumski odstotek v navedenem UNP je največji.

               23

               Spomniti je treba, da pravilo 3(b) splošnih pravil za razlago KN določa, da se „mešanice, sestavljeni proizvodi, ki sestoje iz različnih materialov ali so izdelani iz različnih komponent […], uvrstijo, kot da so iz materiala ali sestavine, ki jim daje bistven značaj, če je to merilo uporabno“.

               24

               V obravnavani zadevi predložitveno sodišče navaja, da UNP iz postopka v glavni stvari vsebuje metan, etan, etilen, propan, propilen, butan in butilen. V skladu z mnenjem tehnične univerze v Rigi, na katero se je sklicevalo predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ni mogoče ugotoviti, da ena izmed teh snovi temu proizvodu sama daje bistven značaj, in sicer njegovo kalorično vrednost in njegov nadtlak. Nasprotno, iz tega mnenja izhaja, da kalorično vrednost navedenega proizvoda določajo vse sestavine zmesi plina skupaj, ne pa ena sestavina sama.

               25

               Če se to strokovno mnenje lahko upošteva, o čemer mora odločiti predložitveno sodišče, bi bilo treba ugotoviti, da v skladu s pravilom 3(b) splošnih pravil za razlago KN ni mogoče ugotoviti, katera snov v UNP je tista, ki daje zmesi fizikalno-kemijske lastnosti in, natančneje, njeno kalorično vrednost.

               26

               Vsekakor pa iz predložitvene odločbe izhaja, da ni mogoče ugotoviti točne količine vsake od sestavin zadevnega UNP, ker je v potrdilu o kakovosti blaga odstotek plinov, vsebovanih v UNP, naveden po skupinah plinov, pri čemer prva skupina zajema metan, etan in etilen, druga propan in propilen ter tretja butan in butilen.

               27

               Poleg tega se je glede na dokaze, ki jih je predložitveno sodišče opisalo v zvezi z nakupom UNP z drugim poreklom, izkazalo, da je v skupini, ki zajema propan ali propilen, količina propilena lahko višja od količine propana. Zato ni mogoče domnevati, da je treba, če je največja skupina plinov tista, ki sestoji iz propana in propilena, šteti, da je propan prevladujoč element v zmesi.

               28

               Nazadnje splošna pravila za razlago KN vsebujejo pravilo 3(c) – ki se uporablja, če zadevnega blaga ni mogoče uvrstiti niti po pravilu 3(a) niti po pravilu 3(b) navedenih pravil – ki določa, da se blago uvrsti pod tisto tarifno številko, ki je po zaporedju zadnja med tistimi, ki jih je treba enako upoštevati.

               29

               Iz tega izhaja, da ni nujno uporabiti domneve, katere namen je določiti snov, ki daje zmesi bistven značaj.

               30

               Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba pravili 2(b) in 3(b) splošnih pravil za razlago KN razlagati tako, da če vse sestavine zmesi plina, kot je UNP iz postopka v glavni stvari, temu plinu skupaj dajejo bistven značaj, tako da ni mogoče ugotoviti, katera sestavina mu daje bistven značaj, in da je nikakor ni mogoče ugotoviti točne količine vsake od sestavin zadevnega UNP, ni mogoče uporabiti domneve, v skladu s katero je sestavina, ki daje proizvodu bistven značaj v smislu pravila 3(b) teh splošnih pravil, tista, katere odstotek je v zmesi največji.

         Tretje vprašanje: uvrstitev zmesi UNP

               31

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba KN, če carinski deklarant ni natančno navedel odstotka snovi, ki je glavna sestavina UNP, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki vsebuje 0,32 % metana, etana in etilena, 58,32 % propana in propilena ter ne več kot 39,99 % butana in butilena, razlagati tako, da je treba ta UNP uvrstiti pod tarifno podštevilko 2711 19 00 kot „Naftni plini in drugi plinasti ogljikovodiki, utekočinjeni, drugo“ ali pod tarifno podštevilko 2711 12 97 kot „Naftni plini in drugi plinasti ogljikovodiki, utekočinjeni, propan, drug, za druge namene: drugo“.

               32

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča je razvidno, da so odločilno merilo za tarifno uvrščanje blaga, zaradi zagotavljanja pravne varnosti in lažjega nadzora, na splošno njegove objektivne značilnosti in lastnosti, kot so opredeljene v besedilu tarifne številke KN ter opomb k oddelkom in poglavjem (sodbe z dne 1. julija 1982, Wünsche, 145/81, EU:C:1982:254, točka 12; z dne 20. novembra 1997, Wiener SI, C‑338/95, EU:C:1997:552, točka 10; z dne 15. septembra 2005, Intermodal Transports, C‑495/03,EU:C:2005:552, točka 47; z dne 20. novembra 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C‑375/07, EU:C:2008:645, točka 43, in z dne 10. decembra 2015, TSI, C‑183/15, EU:C:2015:808, točka 24).

               33

               Te objektivne značilnosti in lastnosti proizvodov se morajo preveriti v trenutku carinjenja (sodbe z dne 12. decembra 1996, Foods Import, C‑38/95, EU:C:1996:488, točka 17; z dne 27. septembra 2007, Medion in Canon Deutschland, C‑208/06 in C‑209/06, EU:C:2007:553, točka 36, in z dne 23. aprila 2015, ALKA, C‑635/13, EU:C:2015:268, točka 37).

               34

               V obravnavani zadevi se tarifna podštevilka 2711 12 KN nanaša na propan. Vendar, kot je razvidno iz odgovora na prvo vprašanje, tudi če bi bil propan plin, katerega odstotek je v UNP, kot je ta, ki ga je opisalo predložitveno sodišče, najvišji, ne bi bilo mogoče domnevati, da daje ta plin UNP bistven značaj.

               35

               Enako velja za druge pline, iz katerih sestoji ta UNP, tako da ga ni mogoče uvrstiti pod tarifno podštevilko 2711 13 („butan“) ali 2711 14 00 („etilen, propilen, butilen in butadien“).

               36

               Ker pravilo 3(b) splošnih pravil za razlago KN ne omogoča uvrstitve zmesi plina, kot je UNP, kot ga je opisalo nacionalno sodišče, je treba uporabiti pravilo 3(c) teh pravil, ki je navedeno v točki 28 te sodbe in v skladu s katerim se blago uvrsti pod tisto tarifno številko, ki je po zaporedju zadnja med tistimi, ki jih je treba enako upoštevati; v obravnavani zadevi, kot predlaga Komisija, torej pod tarifno podštevilko 2711 19 00 KN kot „drug utekočinjen naftni plin“.

               37

               Na tretje vprašanje je zato treba odgovoriti, da je treba KN razlagati tako, da UNP, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki vsebuje 0,32 % metana, etana in etilena, 58,32 % propana in propilena ter ne več kot 39,99 % butana in butilena in za katerega ni mogoče ugotoviti, katera od snovi, iz katerih sestoji, mu daje bistven značaj, spada pod tarifno podštevilko 2711 19 00 kot „Naftni plini in drugi plinasti ogljikovodiki, utekočinjeni, drugo“.

         Drugo vprašanje

               38

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 218(1)(d) Uredbe št. 2454/93 razlagati tako, da vsebuje obveznost deklaranta UNP, kot je ta iz postopka v glavni stvari, da odstotek prevladujoče snovi, iz katere sestoji ta UNP, navede točno.

               39

               Kot je razvidno iz odgovora na prvo vprašanje, ni mogoče domnevati, da če UNP, kot je ta iz postopka v glavni stvari, sestoji iz več snovi, snov, ki ima največji odstotek, daje temu UNP bistven značaj.

               40

               Poleg tega, kot je razvidno iz odgovora na tretje vprašanje in kot poudarja Komisija, dejstvo, da odstotek snovi, iz katerih sestoji UNP, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ni naveden točno, ne ovira uporabe pravil za tarifno uvrstitev.

               41

               Na drugo vprašanje je treba zato odgovoriti, da je treba člen 218(1)(d) Uredbe št. 2454/93 razlagati tako, da ne vsebuje obveznosti deklaranta UNP, kot je ta iz postopka v glavni stvari, da odstotek prevladujoče snovi, iz katere sestoji ta UNP, navede točno.

         Stroški

               42

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                           1.

                           Pravili 2(b) in 3(b) splošnih pravil za razlago kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi v različicah, kot izhajata iz Uredbe Komisije (ES) št. 1031/2008 z dne 19. septembra 2008 in Uredbe Komisije (ES) št. 948/2009 z dne 30. septembra 2009, je treba razlagati tako, da če vse sestavine zmesi plina, kot je utekočinjen naftni plin iz postopka v glavni stvari, temu plinu skupaj dajejo bistven značaj, tako da ni mogoče ugotoviti, katera sestavina mu daje bistven značaj, in da nikakor ni mogoče ugotoviti točne količine vsake od sestavin zadevnega utekočinjenega naftnega plina, ni mogoče uporabiti domneve, v skladu s katero je sestavina, ki daje proizvodu bistven značaj v smislu pravila 3(b) teh splošnih pravil, tista, katere odstotek je v zmesi največji.

                           2.

                           Navedeno kombinirano nomenklaturo je treba razlagati tako, da utekočinjen naftni plin, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki vsebuje 0,32 % metana, etana in etilena, 58,32 % propana in propilena ter ne več kot 39,99 % butana in butilena in za katerega ni mogoče ugotoviti, katera od snovi, iz katerih sestoji, mu daje bistven značaj, spada pod tarifno podštevilko 2711 19 00 kot „Naftni plini in drugi plinasti ogljikovodiki, utekočinjeni, drugo“.

                           3.

                           Člen 218(1)(d) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da ne vsebuje obveznosti deklaranta utekočinjenega naftnega plina, kot je ta iz postopka v glavni stvari, da odstotek prevladujoče snovi, iz katere sestoji ta utekočinjen naftni plin, navede točno.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: latvijščina.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat) z dne 29. junija 2010.#Anne Esneau‑Kappé proti Evropskemu policijskemu uradu (Europol).#Javni uslužbenci – Osebje Europola – Nepodaljšanje pogodbe – Pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas – Člen 6 Kadrovskih predpisov Europola – Načelo spoštovanja pravice do obrambe.#Zadeva F‑42/09.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. februarja 2014.#Mediaset SpA proti Ministero dello Sviluppo economico.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale civile di Roma.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Državne pomoči – Subvencioniranje nakupa ali najema digitalnih sprejemnikov – Odločba Komisije, s katero je sistem pomoči razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom – Zagotovitev vračila – Določitev zneska za vračilo – Vloga nacionalnega sodišča – Upoštevanje stališč Komisije pri izvrševanju njene odločbe s strani nacionalnega sodišča – Načelo lojalnega sodelovanja.#Zadeva C‑69/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 13. februarja 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Državne pomoči — Subvencioniranje nakupa ali najema digitalnih sprejemnikov — Odločba Komisije, s katero je sistem pomoči razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom — Zagotovitev vračila — Določitev zneska za vračilo — Vloga nacionalnega sodišča — Upoštevanje stališč Komisije pri izvrševanju njene odločbe s strani nacionalnega sodišča — Načelo lojalnega sodelovanja“
      V zadevi C‑69/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale civile di Roma (Italija) z odločbo z dne 19. novembra 2012, ki je prispela na Sodišče 11. februarja 2013, v postopku

         Mediaset SpA

      proti

         Ministero dello Sviluppo Economico

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. novembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Mediaset SpA L. Medugno, A. Lauteri, G. Rossi, G. M. Roberti, M. Serpone in I. Perego, odvetniki,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z A. De Stefanom, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

               —

               za Evropsko komisijo D. Grespan, B. Stromsky in G. Conte, agenti,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago upoštevnih določb prava Unije o državnih pomočeh.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Mediaset SpA (v nadaljevanju: Mediaset) in Ministero dello Sviluppo Economico zaradi vračila državne pomoči, ki jo je Italijanska republika dodelila družbi Mediaset v okviru sheme pomoči za digitalne prizemne izdajatelje televizijskega programa, ki ponujajo plačljive televizijske storitve, in kabelske operaterje plačljive televizije, za katero je bilo z Odločbo Komisije 2007/374/ES z dne 24. januarja 2007 o državni pomoči C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004) Italijanske republike za subvencioniran nakup digitalnih sprejemnikov (UL L 147, str. 1) (v nadaljevanju: Odločba 2007/374) ugotovljeno, da ni združljiva s skupnim trgom.

         Pravni okvir

      Uredba (ES) št. 659/1999

               3

               Člen 14 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339) z naslovom „Vračilo pomoči“ določa:
               „1.   Če se v primerih nezakonite pomoči sprejmejo negativne odločbe, Komisija odloči, da mora zadevna država članica sprejeti vse potrebne ukrepe, da upravičenec vrne pomoč (v nadaljnjem besedilu ‚odločba o vračilu‘). Komisija ne zahteva vračila pomoči, če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava Skupnosti.
               2.   Pomoč, ki se vrne na podlagi odločbe o vračilu, vključuje obresti po primerni obrestni meri, ki jo določi Komisija. Obresti se plačajo od datuma, ko je bila nezakonita pomoč na razpolago upravičencu, do datuma vračila.
               3.   Brez poseganja v odločbo Sodišča [Evropske unije] na podlagi člena [278 PDEU] se vračilo izvede nemudoma in skladno s postopki, določenimi v nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če omogočajo takojšnjo in učinkovito izvajanje odločbe Komisije. V ta namen in v primeru postopka pred državnimi sodišči zadevne države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, ki so jim na voljo v teh pravnih sistemih, vključno z začasnimi ukrepi, brez poseganja v pravo [Unije].“

         Odločba 2007/374

               4

               Člen 1 Odločbe 2007/374 določa:
               „Shema, ki jo je Republika Italija nezakonito izvajala za digitalne prizemne izdajatelje televizijskega programa, ki ponujajo plačljive televizijske storitve, in kabelske operaterje plačljive televizije, je državna pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom.“

               5

               Člen 2 navedene odločbe določa:
               „1.   Republika Italija sprejme vse potrebne ukrepe za povrnitev pomoči, opredeljene v členu 1, od upravičencev.
               2.   Vračilo se izvede nemudoma in v skladu s postopki nacionalne zakonodaje pod pogojem, da omogočajo takojšnjo in učinkovito izvajanje te odločbe. Zneski, ki jih je treba vrniti, vključujejo obresti od datuma, ko je bila pomoč na razpolago upravičencem, do datuma, ko so jo vrnili.
               3.   Obresti, ki jih je treba vrniti na podlagi odstavka 2, se izračunajo v skladu s postopkom iz členov 9 in 11 Uredbe Komisije (ES) št. 794/2004 z dne 21. aprila 2004 o izvajanju Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 [UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 4, str. 3].“

               6

               Člen 3 iste odločbe določa:
               „Republika Italija v dveh mesecih od datuma obvestila o tej odločbi obvesti Komisijo o ukrepih, ki jih [je] sprejela za uskladitev s to odločbo. Te informacije bo predložila z uporabo vprašalnika, ki je priložen k tej odločbi.
               Republika Italija v obdobju iz prvega odstavka predloži tudi dokumente, ki dokazujejo, da se je začel postopek vračila proti upravičencem nezakonito dodeljene in nezdružljive pomoči.“

               7

               Komisija je v zvezi z zneski pomoči, ki jih je treba vrniti, v točkah od 191 do 193 Odločbe 2007/374 pojasnila:

                        „(191)

                        Glede določitve tega, kaj je treba izterjati od izdajateljev televizijskega programa, Komisija priznava, da je precej zapleteno natančno izračunati znesek državnih sredstev, od katerega so imeli prejemniki dejanske koristi. Razlog za to ni samo, da je bila pomoč dodeljena posredno prek uporabnikov, temveč da je bila povezana z opremo, ki je potrebna za sprejem storitev izdajateljev televizijskega programa in ne s samimi storitvami.

                        (192)

                        Vendar pa v skladu s sodno prakso Sodišča […] nobena določba prava Skupnosti od Komisije ne zahteva, da pri odreditvi vračila pomoči, razglašene za nezdružljivo s skupnim trgom, določi natančen znesek pomoči, ki jo je treba vrniti. Za odločbo Komisije zadostuje, da vključuje informacije, ki prejemniku omogočajo, da brez večjih težav sam izračuna ta znesek […].

                        (193)

                        Komisija zato meni, da je primerno zagotoviti nekaj smernic o tem, kako je treba količinsko opredeliti prednost. Zaradi posebnih značilnosti tega primera bi bila po mnenju Komisije primerna metoda, da bi določili znesek dodatnega dobička, ki so ga ustvarile nove digitalne storitve in ponudbe plačljive televizije ali ‚plačilo po ogledu‘, ki so posledica zadevnega ukrepa.“

               8

               Komisija je v točkah od 196 do 205 obrazložitve navedene odločbe podala napotke glede metode, navedene v točki 193 te odločbe, da bi Italijanski republiki omogočila opredelitev natančnih zneskov za vračilo.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Po sprejetju Odločbe 2007/374 sta Komisija in Italijanska republika komunicirali o opredelitvi posameznih prejemnikov sistema pomoči, ki je bil razglašen za nezakonit, in določitvi natančnih zneskov za vračilo.

               10

               Komisija je z dopisom z dne 1. aprila 2008 posebej potrdila metodologijo, ki jo je uporabila Italijanska republika, in sicer javnomnenjsko raziskavo, ki jo je opravil Ipsos, za ugotovitev dodatnega števila uporabnikov zaradi zadevne pomoči, povprečnega prihodka na uporabnika in dodatnih prihodkov. Komisija se je strinjala z ugotovitvami Italijanske republike, da za družbi TIMedia in Fastweb, prejemnici zadevne pomoči, obveznost vračila ne velja, ker so opravljene analize pokazale, da navedeni podjetji v obdobju dodelitve pomoči nista ustvarili dodatnih dobičkov. Vendar je Komisija v istem dopisu izrazila pomisleke glede izogibnih stroškov družbe Mediaset in zato menila, da pomoč, ki se od te izterja, znaša 6.844.351 EUR.

               11

               Komisija je z dopisom z dne 11. junija 2008, po seznanitvi z novimi elementi, ki jih je predložila Italijanska republika, odobrila nov izračun izogibnih stroškov, ki ga je ta država opravila za družbo Mediaset, tako da je pomoč, ki jo je morala ta vrniti, znašala 4926543,22 EUR.

               12

               Komisija je z dopisom z dne 23. oktobra 2009, ki je sledil predložitvi dodatnih elementov s strani Italijanske republike, zavrnila nov ekonometrični model, ki ga je upoštevala ta država, ker se je nanašal na različna obdobja za upoštevanje stroškov in prejemkov, poleg tega pa je ta država članica sama zavrnila podobno metodologijo. Komisija je v tem dopisu tudi navedla, da če Italijanska republika ne bo takoj zagotovila vračila zadevne pomoči od družbe Mediaset, lahko sproži postopek iz člena 88(2) ES.

               13

               Italijanski organi so s sklepom z dne 12. novembra 2009 družbi Mediaset naložili plačilo zneska 5969442,12 EUR, ki je vključeval obresti, izračunane po postopku iz člena 14(2) Uredbe št. 659/1999.

               14

               Družba Mediaset je 11. decembra 2009, po plačilu zneska, ki so ga zahtevali italijanski organi, vložila tožbo pri Tribunale civile di Roma za razveljavitev navedenega sklepa in za zmanjšanje zneska za vračilo, pri čemer se je sklicevala zlasti na napačno uporabo meril za določitev zneska, navedenih v Odločbi 2007/374, in napačne izračune za ugotovitev dodatnih dobičkov, ustvarjenih zaradi zadevne pomoči. Poleg tega je družba Mediaset predlagala, naj se odredi izdelava izvedenskega mnenja.

               15

               Družba Mediaset je medtem vložila tožbo zoper Odločbo 2007/374 pri Splošnem sodišču Evropske unije. Ta tožba je bila zavrnjena s sodbo z dne 15. junija 2010 v zadevi Mediaset proti Komisiji (T-177/07, ZOdl., str. II-2341). Družba Mediaset je zoper to sodbo vložila pritožbo, ki jo je Sodišče zavrnilo s sodbo z dne 28. julija 2011 v zadevi Mediaset proti Komisiji (C‑403/10 P).

               16

               Tribunale civile di Roma je v postopku v glavni stvari odredilo izvedenstvo, na podlagi katerega je skupina izvedencev 6. septembra 2011 podala mnenje, ki vsebuje očitke tako glede javnomnenjske raziskave, uporabljene za izračun števila dodatnih gledalcev, ki jih je pritegnila ponudba s plačilom po ogledu in z novimi digitalnimi kanali, kot glede ekonometričnih modelov, ki sta jih predlagali in uporabili stranki v postopku v glavni stvari. V mnenju je tudi ugotovljeno, da ni dokazano, da je obstoj zadevne pomoči dejansko vplival na prodajo sprejemnikov v obravnavanem obdobju. Ministero dello Sviluppo Economico je v stališču z dne 17. julija 2012 ugotovitvam iz izvedenskega mnenja ugovarjal.

               17

               V teh okoliščinah je Tribunale di Milano prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali Odločba [2007/374], kakor je bila dopolnjena z odločbama, ki ju je […][K]omisija sprejela [z dopisoma z dne 11. junija 2008 in 23. oktobra 2009], in ki [je bila potrjena z zgoraj navedeno sodbo Splošnega sodišča v zadevi Mediaset proti Komisiji], zavezuje nacionalno sodišče, ki mora odločiti o višini državne pomoči, katere vračilo je odredila […][K]omisija, tako glede obstoja obveznosti kot glede zneska?

                  V nasprotnem primeru:

                        2.

                        Ali je Splošno sodišče, ko je [z zgoraj navedeno] sodbo [Mediaset proti Komisiji] potrdilo pristojnost nacionalnega sodišča, da določi višino državne pomoči, to pristojnost omejilo na določitev zneska, ki je, ker je povezan z dejansko izvedeno ali izplačano državno pomočjo, nujno pozitiven in torej ne more biti enak nič?

                        3.

                        Ali pa je Sodišče, ko je [z zgoraj navedeno] sodbo [Mediaset proti Komisiji] potrdilo pristojnost nacionalnega sodišča, da določi višino državne pomoči, nacionalnemu sodišču dodelilo pristojnost, da zahtevo za vračilo presodi tako z vidika obstoja obveznosti kot z vidika zneska, in torej tudi pristojnost, da zanika obstoj obveznosti vračila?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               18

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je predložitveno sodišče pri tem, ko zagotavlja izvršitev odločbe Komisije, s katero je sistem pomoči razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom, in odrejena zagotovitev vračila zadevnih pomoči, ne da bi bili opredeljeni posamezni prejemniki teh pomoči in določeni natančni zneski, ki jih je treba vrniti, vezano ne le na to odločbo, temveč tudi na stališča, ki jih je navedena institucija izrazila v zvezi z izvrševanjem navedene odločbe in ki se nanašajo prav na znesek pomoči, ki ga mora vrniti posamezni prejemnik.

               19

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je izvajanje sistema nadzora državnih pomoči na eni strani naloženo Komisiji in na drugi strani nacionalnim sodiščem, ki imajo dopolnjujočo, a ločeno vlogo (glej sodbo z dne 21. novembra 2013 v zadevi Deutsche Lufthansa, C‑284/12, točka 27 in navedena sodna praksa).

               20

               V skladu z navedenim sistemom je tako Komisija, ki deluje pod nadzorom sodišč Unije, izključno pristojna za presojo združljivosti pomoči z notranjim trgom (glej v tem smislu sodbi z dne 21. oktobra 2003 v združenih zadevah van Calster in drugi, C-261/01 in C-262/01, Recueil, str. I-12249, točka 75; z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, ZOdl., str. I-9957, točka 38, in zgoraj navedeno sodbo Deutsche Lufthansa, točka 28).

               21

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Komisiji pri odrejanju vračila pomoči, razglašene za nezdružljivo s skupnim trgom, ni treba določiti natančnega zneska pomoči, ki ga je treba vrniti. Zadostuje, da so v odločbi Komisije podatki, ki njenemu naslovniku dopuščajo, da sam in brez prevelikih težav določi ta znesek (glej v tem smislu sodbo z dne 12. oktobra 2000 v zadevi Španija proti Komisiji, C-480/98, Recueil, str. I-8717, točka 25; zgoraj navedeno sodbo Mediaset proti Komisiji, točka 126, in sodbo z dne 8. decembra 2011 v zadevi France Télécom proti Komisiji, C‑81/10 P, točka 102).

               22

               Ko je namreč Komisija soočena s sistemom pomoči, na splošno niti ne more natančno ugotoviti zneska pomoči, ki ga je prejel vsak posamezni upravičenec, zato je posebne okoliščine, lastne posameznemu upravičencu do sistema pomoči, mogoče presoditi šele v fazi izterjave pomoči (glej v tem smislu sodbo z dne 7. marca 2002 v zadevi Italija proti Komisiji, C-310/99, Recueil, str. I-2289, točke od 89 do 91).

               23

               Poleg tega je treba navesti, da so v skladu s členom 288, četrti odstavek, PDEU odločbe v celoti zavezujoče za tiste, na katere so naslovljene. Zato mora država članica, ki je naslovnica odločbe Komisije, na podlagi katere je zavezana zagotoviti vračilo nezakonite pomoči, na podlagi tega člena sprejeti vse ustrezne ukrepe, da zagotovi izvršitev navedene odločbe (glej v tem smislu sodbi z dne 12. decembra 2002 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-209/00, Recueil, str. I-11695, točka 31, in z dne26. junija 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C-404/00, Recueil, str. I-6695, točka 21). Ta zavezujoča narava velja za vse organe države naslovljenke, vključno z njenimi sodišči (glej v tem smislu sodbo z dne 21. maja 1987 v zadevi Albako Margarinefabrik, 249/85, Recueil, str. 2345, točka 17).

               24

               Čeprav je Odločba 2007/374 po izdaji zgoraj navedene sodbe Sodišča v zadevi Mediaset proti Komisiji postala dokončna in za Italijansko republiko, ki je njena naslovljenka, torej zavezujoča ter je treba na tej podlagi šteti, da je nacionalno sodišče nanjo vezano, pa to ne more veljati za dopise, ki jih je Komisija pozneje poslala Italijanski republiki v okviru komunikacije, ki je potekala za zagotovitev takojšnje in učinkovite izvršitve navedene odločbe.

               25

               V zvezi s tem je treba namreč ugotoviti, da ti dopisi, zlasti dopisa z dne 11. junija 2008 in 23. oktobra 2009, v katerih je bila družba Mediaset opredeljena kot prejemnica iz zadevnega sistema pomoči in določen natančen znesek pomoči, ki ga mora ta vrniti, niso odločbe v smislu člena 288, četrti odstavek, PDEU.

               26

               Ugotoviti je treba tudi, da taka stališča ne spadajo med akte, ki jih je mogoče sprejeti na podlagi Uredbe št. 659/1999.

               27

               Poleg tega je Komisija v pisnih stališčih sama priznala, da njena stališča glede Odločbe 2007/374 niso namenjena dopolnjevanju ali spreminjanju njene vsebine in da nikakor niso zavezujoča.

               28

               Zato ni mogoče šteti, da so stališča, ki jih je Komisija izrazila v okviru izvrševanja Odločbe 2007/374, za nacionalno sodišče zavezujoča.

               29

               Vendar je treba opozoriti, da uporaba predpisov Unije o državnih pomočeh temelji na obveznosti lojalnega sodelovanja med na eni strani nacionalnimi sodišči ter na drugi strani Komisijo in sodišči Unije, v okviru katerega vsak deluje glede na vlogo, ki mu je zaupana s Pogodbo o delovanju Evropske unije. V okviru tega sodelovanja morajo nacionalna sodišča sprejeti vse ustrezne, splošne ali posebne ukrepe, da bi zagotovila izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije, in se vzdržati vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev Pogodbe, kot to izhaja iz člena 4(3) PEU (glej zgoraj navedeno sodbo Deutsche Lufthansa, točka 41).

               30

               Tako ima nacionalno sodišče, če dvomi ali ima težave z določitvijo zneska pomoči, ki ga je treba vrniti, vedno možnost, da se obrne na Komisijo, da mu ta pomaga v skladu z načelom lojalnega sodelovanja, kot to izhaja zlasti iz točk od 89 do 96 Obvestila Komisije o izvrševanju zakonodaje o državni pomoči na nacionalnih sodiščih (UL 2009, C 85, str. 1).

               31

               Sicer stališča Komisije nacionalnega sodišča ne zavezujejo, vendar je treba ugotoviti, da jih mora nacionalno sodišče – glede na to, da so elementi iz navedenih stališč in mnenj Komisije, za katera lahko zaprosi nacionalno sodišče v okoliščinah, ki so navedene v prejšnji točki, namenjeni olajšanju izpolnitve nalog nacionalnih organov v okviru takojšnje in učinkovite izvršitve odločbe o zagotovitvi vračila, in ob upoštevanju načela lojalnega sodelovanja – v okviru spora, o katerem odloča, upoštevati kot element presoje in svojo odločitev obrazložiti glede na vse listine iz spisa, ki mu je bil predložen.

               32

               Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da čeprav je predložitveno sodišče pri tem, da zagotavlja izvršitev odločbe Komisije, s katero je sistem pomoči razglašen za nezakonit in nezdružljiv z notranjim trgom in je odrejena zagotovitev vračila zadevnih pomoči, ne da bi bili opredeljeni posamezni prejemniki teh pomoči in določeni natančni zneski, ki jih je treba vrniti, vezano na to odločbo, pa ni vezano na stališča, ki jih je navedena institucija izrazila v zvezi z izvrševanjem navedene odločbe. Vendar mora nacionalno sodišče v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU ta stališča upoštevati kot element presoje v sporu, o katerem odloča.

         Drugo in tretje vprašanje

               33

               Predložitveno sodišče želi z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali lahko nacionalno sodišče pri določitvi natančnih zneskov pomoči, ki jih je treba vrniti – če Komisija v odločbi, s katero je sistem pomoči razglasila za nezakonit in nezdružljiv z notranjim trgom, ni opredelila posameznih prejemnikov zadevnih pomoči niti ni določila natančnih zneskov za vračilo – ugotovi, da je znesek pomoči, ki ga je treba vrniti, enak nič, če to izhaja iz izračunov, opravljenih na podlagi vseh upoštevnih elementov, s katerimi je seznanjeno.

               34

               Opozoriti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso ob neobstoju določb prava Unije na tem področju treba vračilo pomoči, ki je razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom, izvesti po postopkih, ki jih določa nacionalno pravo, če vračilo pomoči, ki se zahteva v skladu s pravom Unije, z njimi posledično ne postane praktično nemogoče in če se z njimi ne kršijo načela enakovrednosti postopkov, s katerimi se odloča o podobnih sporih, ki pa so povsem nacionalni (glej sodbo z dne 13. junija 2002 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-382/99, Recueil, str. I-5163, točka 90). Spor v zvezi s tem vračilom je v izključni pristojnosti nacionalnega sodišča (glej v tem smislu sklep z dne 24. julija 2003 v zadevi Sicilcassa in drugi, C-297/01, Recueil, str. I-7849, točki 41 in 42).

               35

               Poleg tega, kot je bilo opozorjeno v točkah 22, 23 in 29 te sodbe, glede na to, da Komisija v odločbi ni niti opredelila posameznih prejemnikov zadevne pomoči niti ni določila natančnih zneskov pomoči, ki jih je treba vrniti, mora nacionalno sodišče, če mu je zadeva predložena, odločiti o znesku pomoči, katere vračilo je odredila Komisija. Kot je bilo navedeno v točki 30 te sodbe, lahko nacionalno sodišče, če ima pri tem težave, vedno možnost, da se obrne na Komisijo in da mu ta pomaga v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU.

               36

               Iz tega izhaja, da mora nacionalno sodišče pri določitvi zneska pomoči, ki ga je treba vrniti, v okoliščinah, kakršne so navedene v točki 31 te sodbe, upoštevati vse upoštevne elemente, s katerimi je seznanjeno, vključno z dopisi, ki so si jih Komisija in nacionalni organi izmenjali ob izvajanju načela lojalnega sodelovanja.

               37

               Torej ni mogoče izključiti, da ob upoštevanju vseh teh elementov izračuni nacionalnega sodišča v zvezi z določitvijo zneskov pomoči, ki jih je treba vrniti, privedejo do zneska, ki je enak nič.

               38

               Poleg tega je iz listin spisa, ki ga je posredovalo nacionalno sodišče, razvidno, da je Komisija glede družb TIMedia in Fastweb izrecno priznala, da od teh podjetij ni treba zahtevati nobenega vračila.

               39

               Zato in brez vpliva na veljavnost odločbe Komisije oziroma na obveznost vračila pomoči, ki so bile razglašene za nezakonite in nezdružljive z notranjim trgom, lahko nacionalno sodišče določi znesek pomoči za vračilo, enak nič, če ta določitev izhaja neposredno iz operacije določitve zneskov za vračilo.

               40

               Ob upoštevanju navedenega je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da lahko nacionalno sodišče pri določitvi natančnih zneskov pomoči, ki jih je treba vrniti – če Komisija v odločbi, s katero je sistem pomoči razglasila za nezakonit in nezdružljiv z notranjim trgom, ni niti opredelila posameznih prejemnikov zadevnih pomoči niti ni določila natančnih zneskov za vračilo – ugotovi, ne da bi to vplivalo na veljavnost odločbe Komisije in obveznost vračila zadevnih pomoči, da je znesek pomoči, ki ga je treba vrniti, enak nič, če to izhaja iz izračunov, opravljenih na podlagi vseh upoštevnih elementov, s katerimi je seznanjeno.

         Stroški

               41

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Čeprav je predložitveno sodišče pri tem, da zagotavlja izvršitev odločbe Evropske komisije, s katero je sistem pomoči razglašen za nezakonit in nezdružljiv z notranjim trgom in je odrejena zagotovitev vračila zadevnih pomoči, ne da bi bili opredeljeni posamezni prejemniki teh pomoči in določeni natančni zneski, ki jih je treba vrniti, vezano na to odločbo, pa ni vezano na stališča, ki jih je navedena institucija izrazila v zvezi z izvrševanjem navedene odločbe. Vendar mora nacionalno sodišče v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU ta stališča upoštevati kot element presoje v sporu, o katerem odloča.

                           2.

                           Nacionalno sodišče lahko pri določitvi natančnih zneskov pomoči, ki jih je treba vrniti – če Evropska komisija v odločbi, s katero je sistem pomoči razglasila za nezakonit in nezdružljiv z notranjim trgom, ni niti opredelila posameznih prejemnikov zadevnih pomoči niti ni določila natančnih zneskov za vračilo – ugotovi, ne da bi to vplivalo na veljavnost odločbe Komisije in obveznost vračila zadevnih pomoči, da je znesek pomoči, ki ga je treba vrniti, enak nič, če to izhaja iz izračunov, opravljenih na podlagi vseh upoštevnih elementov, s katerimi je seznanjeno.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.