Sodba Sodišča prve stopnje (prvi razširjeni senat) z dne 18. septembra 1995. # Ladbroke Racing Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Zloraba prevladujočega položaja. # Zadeva T-548/93.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. decembra 2009.#Evropska komisija proti Republiki Finski.#Neizpolnitev obveznosti države - Brezcarinski uvoz vojaške opreme.#Zadeva C-284/05.

text:
      Zadeva C-284/05
      Evropska komisija
      proti
      Republiki Finski
      „Neizpolnitev obveznosti države – Brezcarinski uvoz vojaške opreme“
      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Področje uporabe – Neobstoj splošnega odstopanja, ki bi izključevalo ukrepe, sprejete zaradi javne varnosti
      (členi 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES in 297 ES)
      2.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Ugotovitev in dajanje na voljo s strani držav članic – Brezcarinski uvoz vojaške opreme
            s strani države članice
      (člen 26 ES; uredbe Sveta št. 1552/89, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1355/96, členi 2 in od 9 do 11, št. 2913/92,
            člen 20, in št. 1150/2000, členi 2 in od 9 do 11)
      1.        Čeprav države članice sprejmejo primerne ukrepe za zagotovitev svoje notranje in zunanje varnosti, pa vseeno ne velja, da
         taki ukrepi nikakor ne spadajo na področje uporabe prava Skupnosti. Pogodba namreč določa izrecna odstopanja, ki se lahko
         uporabijo zaradi javne varnosti, zgolj v členih 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES in 297 ES, ki se nanašajo na izjemne
         in jasno določene primere. Iz teh členov ni mogoče sklepati, da Pogodba vsebuje splošno odstopanje, ki vse ukrepe, sprejete
         zaradi javne varnosti, izključuje s področja uporabe prava Skupnosti. Priznavanje obstoja take izjeme, ne glede na posebne
         pogoje, ki jih določa Pogodba, lahko ogrozi zavezujočnost prava Skupnosti in njegovo enotno uporabo.

      Poleg tega je treba odstopanja iz členov 296 ES in 297 ES, tako kot velja za odstopanja od temeljnih svoboščin, razlagati
         ozko. Glede, natančneje, člena 296 ES velja, da čeprav se sklicuje na ukrepe, za katere lahko država članica meni, da so potrebni
         za zaščito bistvenih interesov njene varnosti, oziroma na informacije, za katere država članica meni, da bi bilo njihovo razkritje
         v nasprotju z njenimi interesi, ga vseeno ni mogoče razlagati tako, da državam članicam priznava pravico do odstopanja od
         določb Pogodbe že zgolj s sklicevanjem na navedene interese. Država članica, ki se sklicuje na ugodnost iz člena 296 ES, mora
         zato dokazati, da je treba uporabiti odstopanje, predvideno v tem členu, da bi se zaščitili bistveni interesi njene varnosti.

      (Glej točke od 45 do 47, 49.)
      2.        Država članica, ki je uvoz vojaške opreme v letih od 1998 do 2002 oprostila plačila carin, ni izpolnila obveznosti iz člena 26 ES,
         iz člena 20 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti in zato iz skupne carinske tarife.

      Država članica, ki, prvič, ni izračunala, ugotovila in Komisiji dala na voljo s tem uvozom povezanih lastnih sredstev, in
         drugič, ni plačala zamudnih obresti, ker navedenih lastnih sredstev ni dala na voljo Komisiji, tudi ni izpolnila obveznosti
         iz členov 2 in od 9 do 11 Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa 88/376 o sistemu lastnih sredstev Skupnosti, kakor je bila
         spremenjena z Uredbo št. 1355/96, ter iz istih členov Uredbe št. 1150/2000 o izvajanju Sklepa 94/728 o sistemu virov lastnih
         sredstev Skupnosti.

      Ni namreč mogoče sprejeti, da se država članica sklicuje na podražitev oborožitvenih sredstev zaradi carinjenja uvoza takih
         sredstev s poreklom iz tretjih držav, da bi se s tem poskusila na škodo drugih držav članic – ki same obračunavajo in plačujejo
         carine za tak uvoz – izogniti obveznostim, ki izhajajo iz finančne solidarnosti glede financiranja proračuna Skupnosti.

      (Glej točki 50, 60 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 15. decembra 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Brezcarinski uvoz vojaške opreme“
      V zadevi C‑284/05,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 15. julija 2005,
      Evropska komisija, ki jo zastopata G. Wilms in P. Aalto, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Republiki Finski, ki jo zastopajo T. Pynnä, E. Bygglin, J. Heliskoski in A. Guimaraes‑Purokoski, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Danske, ki jo zastopa J. Molde, zastopnik,

      Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopata M. Lumma in U. Forsthoff, zastopnika,

      Helenske republike, ki jo zastopajo E.-M. Mamouna in K. Boskovits, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Italijanske republike, ki jo zastopa I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. De Bellisom, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Portugalske republike, ki jo zastopa L. Inez Fernandes, zastopnik,

      Kraljevine Švedske, ki jo zastopa A. Falk, zastopnica,

      intervenientke,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits, predsedniki senatov, C. Toader,
         predsednica senata, C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (poročevalec), M. Ilešič, J. Malenovský in U. Lõhmus, sodniki,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. novembra 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. februarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Republika Finska ni izpolnila obveznosti iz člena 26 ES,
         iz člena 20 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju:
         carinski zakonik Skupnosti) in, posledično, iz skupne carinske tarife s tem, da je uvoz vojaške opreme v letih od 1998 do
         2002 oprostila plačila carin, in ni izpolnila niti obveznosti iz členov 2 in od 9 do 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89
         z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa Sveta 88/376/EGS, Euratom o sistemu lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1),
         kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 1355/96 z dne 8. julija 1996 (UL L 175, str. 3, v nadaljevanju:
         Uredba št. 1552/89), ter iz istih členov Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES,
         Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 130, str. 1) s tem, da ni izračunala, ugotovila in Komisiji dala
         na voljo s tem povezanih lastnih sredstev, in s tem, da ni plačala zamudnih obresti, ker navedenih lastnih sredstev ni dala
         na voljo Komisiji.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Člen 2(1) sklepov Sveta z dne 24. junija 1988 o sistemu lastnih sredstev Skupnosti (88/376/EGS, Euratom) (UL L 185, str. 24)
         in z dne 31. oktobra 1994 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (94/728/ES, Euratom) (UL L 293, str. 9) določa:

      „Lastna sredstva v proračunu Skupnosti sestavljajo prihodki iz naslednjih virov:
      […]
      (b)      carinskih dajatev po skupni carinski tarifi in drugih dajatev, ki jih določijo ali jih bodo določile institucije Skupnosti
         za trgovino z državami nečlanicami, ter carin na proizvode, ki spadajo v okvir Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za
         premog in jeklo;

      […]“
      3        Člen 20 carinskega zakonika Skupnosti določa:

      „1.      Carinska tarifa Evropskih skupnosti je podlaga za dajatve, ki so pri nastanku carinskega dolga zakonsko predpisane.
      […]
      3.      Carinska tarifa Evropskih skupnosti vsebuje:
      (a)      kombinirano nomenklaturo blaga;
      […]
      (c)      stopnje in druge podlage za izračun, ki običajno veljajo za blago, zajeto v kombinirani nomenklaturi, in sicer za:
      –        carine […]
      (d)      preferencialne tarifne ukrepe iz sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila z nekaterimi državami ali skupinami držav in ki predvidevajo
         podelitev preferencialne tarifne obravnave;

      (e)      preferencialne tarifne ukrepe, ki jih je Skupnost enostransko sprejela za nekatere države, skupine držav ali območja;
      (f)      avtonomne opustitvene ukrepe, ki predvidevajo zmanjšanje ali oprostitev uvoznih dajatev, ki se zaračunavajo za določeno blago;
      (g)      druge tarifne ukrepe, ki so predvideni po drugi zakonodaji Skupnosti.
      […]“
      4        Člen 217(1) carinskega zakonika Skupnosti določa:

      „Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ,znesek dajatev‘ – morajo carinski
         organi, takoj potem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne
         nosilce podatkov (vknjižba).

      […]“
      5        V zvezi z dajanjem lastnih sredstev Skupnosti na voljo Komisiji je Svet Evropske unije sprejel Uredbo št. 1552/89, ki se je
         uporabljala v zadevnem obdobju v obravnavani zadevi do 30. maja 2000. To uredbo je 31. maja 2000 nadomestila Uredba št. 1150/2000,
         s katero se kodificira Uredba št. 1552/89, ne da bi se spreminjala njena vsebina.

      6        Člen 2 Uredbe št. 1552/89 določa:

      „1.      Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa 88/376/EGS, Euratom določi takoj,
         ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice na račune in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih.

      1a.      Datum določitve pravice iz odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.
      […]“
      7        Člen 9(1) te uredbe določa:

      „Po postopku iz člena 10 vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu
         za finance ali organu, ki ga je ta določila.

      Račun se vodi brezplačno.“
      8        Člen 10(1) navedene uredbe določa:

      „Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja v skladu s členom 2(3) Sklepa 88/376/EGS, Euratom, se lastna sredstva iz člena 2(1)(a)
         in (b) tega sklepa vknjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena
         pravica v skladu s členom 2.

      […]“
      9        Člen 11 Uredbe št. 1552/89 določa:

      „Za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) država članica plača obresti po obrestni meri, ki velja na denarnem
         trgu te države članice za kratkoročne javnofinančne operacije na predpisani datum knjiženja, povečani za dve odstotni točki.
         Ta obrestna mera se poveča za 0,25 odstotne točke za vsak mesec zamude. Povečana obrestna mera velja za celotno obdobje zamude.“

      10      Člen 22 Uredbe št. 1150/2000 določa:

      „Uredba (EGS, Euratom) št. 1552/89 se razveljavi.
      Sklicevanje na omenjeno uredbo se šteje za sklicevanje na to uredbo in se bere v skladu s korelacijsko tabelo iz dela A Priloge.“
      11      Tako so – razen okoliščine, da se Uredba št. 1552/89 med drugim sklicuje na Sklep 88/376, Uredba št. 1150/2000 pa na Sklep
         94/728 – členi 2 in od 9 do 11 teh uredb v bistvu enaki.

      12      Stopnja 10 % iz člena 10(1) Uredbe št. 1150/2000 je bila povišana na 25 % s Sklepom Sveta z dne 29. septembra 2000 o sistemu
         virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti (2000/597/ES, Euratom) (UL L 253, str. 42).

      13      V točki 1 obrazložitve tega sklepa je navedeno:

      „Evropski svet, ki se je sestal 24. in 25. marca 1999 v Berlinu, je med drugim sklenil, da mora biti sistem virov lastnih
         sredstev Skupnosti pravičen, pregleden, učinkovit, preprost in mora temeljiti na merilih, ki najbolje izražajo sposobnost
         prispevanja vsake posamezne države članice.“

      14      V uvodni izjavi 5 Uredbe Sveta (ES) št. 150/2003 z dne 21. januarja 2003 o opustitvi uvoznih dajatev za nekatere vrste orožja
         in vojaško opremo (UL L 25, str. 1), sprejete na podlagi člena 26 ES, je navedeno:

      „Da bi se upoštevalo varovanje vojaške tajnosti držav članic[,] je treba določiti posebne upravne postopke za dodeljevanje
         ugodnosti opustitve dajatev. Izjava pristojnega organa države članice, za katere sile so orožje ali vojaška oprema namenjeni,
         ki bi se lahko uporabila tudi kot carinska deklaracija, ki se zahteva v skladu s carinskim zakonikom, bi se štela za ustrezno
         zagotovilo, da so ti pogoji izpolnjeni. Izjava bi morala biti dana v obliki potrdila. Treba je določiti obliko, ki jo morajo
         imeti taka potrdila, in tudi dovoliti uporabo sistema za obdelavo podatkov za izjavo.“

      15      Člen 1 te uredbe določa:

      „Ta uredba določa pogoje za avtonomno opustitev uvoznih dajatev za nekatere vrste orožja in vojaško opremo, ki jo organi,
         pristojni za vojaško obrambo držav članic, uvozijo iz tretjih držav ali se uvozi v njihovem imenu.“

      16      Člen 3(2) navedene uredbe določa:

      „Ne glede na odstavek 1 se zaradi vojaške tajnosti potrdilo in uvoženo blago lahko predložita drugim organom, ki jih v ta
         namen imenuje uvozna država članica. V takih primerih pristojni organ, ki izda potrdilo, pošlje carinskim organom svoje države
         članice pred 31. januarjem in 31. julijem vsakega leta zbirno poročilo o takem uvozu. Poročilo zajema 6 mesečno obdobje pred
         mesecem, v katerem je treba predložiti poročilo. Vsebovati mora številko in datum izdaje potrdil, datum uvoza ter skupno vrednost
         in bruto težo izdelkov, uvoženih s potrdili.“

      17      Uredba št. 150/2003 se v skladu s svojim členom 8 uporablja od 1. januarja 2003.

       Predhodni postopek
      18      Komisija je proti Republiki Finski leta 2001 začela prvi postopek v zvezi z uvozom sredstev za vojaške namene z uvozom sredstev
         za vojaške namene, oproščenim plačila uvoznih carin. Ta postopek je bil končan leta 2003, ko se je proti navedeni državi članici
         začel postopek, ki je podlaga za ta spor.

      19      Komisija je z dopisom z dne 15. oktobra 2003 Republiko Finsko opomnila, naj opravi potrebne izračune za ugotovitev zneska
         lastnih sredstev, ki niso bila plačana Skupnosti zaradi uvoza vojaške opreme, oproščenega plačila carin, v proračunskih letih
         od 1998 do 2002, da ta sredstva na voljo Komisiji in plača zamudne obresti v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000.

      20      Republika Finska je v odgovoru z dne 11. decembra 2003 menila, da je bila zaradi svojega posebnega položaja v skladu s členom 296(1)(b) ES
         upravičena do odstopa od skupne carinske tarife, če gre za uvoz opreme za izključno vojaške namene zaradi zaščite bistvenih
         interesov njene varnosti.

      21      Komisija je 7. julija 2004, potem ko se je seznanila z odgovorom Republike Finske, izdala obrazloženo mnenje, s katerim je
         to državo članico pozvala, naj v roku dveh mesecev od njegove vročitve sprejme potrebne ukrepe za uskladitev z njim. Navedena
         država članica je na to obrazloženo mnenje odgovorila 2. septembra 2004, tako da je ponovila in pojasnila prejšnje navedbe.

      22      Ker je Komisija ob upoštevanju informacij, ki jih je sporočila Republika Finska, menila, da ta država članica ni ravnala v
         skladu z obrazloženim mnenjem, je vložila to tožbo.

      23      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 13. septembra 2007 dovolil intervencijo Kraljevine Danske, Zvezne republike Nemčije,
         Helenske republike, Italijanske republike, Portugalske republike in Kraljevine Švedske v podporo predlogom Republike Finske.

       Tožba
       Trditve strank
      24      Komisija trdi, da se Republika Finska napačno sklicuje na člen 296 ES, da ne bi plačala carin za zadevni uvoz, saj njihovo
         obračunavanje ne ogroža bistvenih interesov varnosti te države članice.

      25      Komisija meni, da je napačna trditev Republike Finske, da Komisiji ne more sporočiti informacij, povezanih z uvozom vojaške
         opreme in posledično z njeno varnostjo, in da ji zato ni treba plačati zadevnih carin Komisiji.

      26      Komisija meni, da je treba ukrepe, s katerimi se uvedejo odstopanja ali izjeme, kakršen je zlasti člen 296 ES, razlagati ozko.
         Tako naj bi zadevna država članica, ki se sklicuje na uporabo tega člena, morala dokazati, da izpolnjuje vse pogoje iz te
         določbe, če namerava odstopati od člena 20 carinskega zakonika Skupnosti, v katerem je izraženo splošno načelo obračunavanja
         carin, kakršno je določeno v členu 26 ES.

      27      Komisija tudi meni, da zgolj okoliščina, da so proizvodi navedeni na seznamu – določenem s Sklepom Sveta 255/58 z dne 15. aprila 1958
         – ki opredeljuje proizvode, za katere je mogoče uporabiti člen 296(1)(b) ES, sama po sebi ne zadostuje za uporabo te določbe,
         ki predpostavlja, da so izpolnjeni vsi v njej navedeni pogoji.

      28      Komisija trdi, da mora zato Republika Finska predložiti konkreten in podroben dokaz, da obračunavanje zadevnih uvoznih carin
         v obravnavani zadevi ogroža bistvene interese varnosti te države članice.

      29      Glede tega Komisija meni, da ni prejela natančnega odgovora, ki bi na podlagi natančnih številk dokazoval, da Republika Finska,
         če bi za zadevni uvoz obračunavala carine, določene s carinskimi predpisi Skupnosti, ne bi mogla dovolj zaščititi bistvenih
         interesov svoje varnosti. Tega ne dokazuje niti sklicevanje na določbe o zaupnosti iz mednarodnih konvencij niti trditev te
         države članice, da vojaške skrivnosti izključujejo uporabo carinskih predpisov Skupnosti.

      30      Komisija trdi, da ni nikoli zahtevala kršitve določb o zaupnosti. Zahtevala naj bi samo, da se zadevne carine obračunajo in
         se ji dajo na voljo. Meni, da je v skladu s predpisi Skupnosti v postopku carinjenja zagotovljena zaupnost obdelovanih podatkov.
         Poleg tega naj bi Republika Finska skrbela za spoštovanje obveznosti zaupnosti, zato naj se ne bi mogla sklicevati na ogrožanje
         interesov svoje varnosti s tem, da trdi, da njeni lastni carinski organi ne spoštujejo pravil carinskega zakonika Skupnosti
         na tem področju.

      31      Komisija tudi poudarja, da se nobena druga država članica, ki ravna v skladu s carinskimi predpisi Skupnosti, ni pritožila
         nad tem, kako so institucije Skupnosti obdelovale informacije v zvezi z obračunavanjem carin za uvoz vojaške opreme in plačevanjem
         ustreznih sredstev Skupnosti.

      32      Komisija poudarja, da dejstvo, da Republika Finska ne obračunava zadevnih carin, povzroča neenakost med državami članicami
         glede njihovih prispevkov v proračun Skupnosti.

      33      Republika Finska meni, da imajo na podlagi člena 296(1)(b) ES države članice široko diskrecijsko pravico glede ukrepov, ki
         jih sprejemajo za zaščito bistvenih interesov svoje varnosti in so povezani s proizvodi, za katere se uporabljajo določbe
         navedenega odstavka 1(b). Tako naj bi jim ta člen 296(1)(b) ES priznaval možnost odstopanja od člena 26 ES in carinskega zakonika
         Skupnosti v primeru uvoza opreme za izključno vojaške namene zaradi zaščite bistvenih interesov njihove varnosti ob upoštevanju
         posebnega položaja zadevne države članice.

      34      Republika Finska meni, da ima člen 296 ES splošno področje uporabe in se ne uporablja zgolj za nekatere določbe Pogodbe. Tako
         dovoljuje odstopanje od uporabe člena 26 ES, ki zakonodajalcu Skupnosti pomeni pravno podlago pri določanju carinskih predpisov.

      35      Republika Finska meni, da mora sama presojati ukrepe, nujne za obrambo bistvenih interesov svoje varnosti, in meni, da mora,
         da bi Sodišče lahko preverilo, ali država članica ne zlorablja svojih pravic, ta država natančno navesti bistvene interese
         svoje varnosti, na katere se sklicuje, ter dokazati, da je sprejela zadevne ukrepe v prepričanju, da so nujni za zaščito teh
         interesov.

      36      Republika Finska trdi, da ni mogla spoštovati carinskega postopka Skupnosti za uvoz zadevnih sredstev za obrambo brez tveganja,
         da bi se z informacijami, bistvenimi za njeno varnost, seznanila tretja stranka. Dodaja, da mora za ohranitev varnosti dobave
         visokotehnoloških sredstev za obrambo zelo strogo spoštovati dogovore o zaupnosti, sklenjene z državami prodajalkami pred
         svojim pristopom k Evropski uniji.

      37      Glede, natančneje, plačila carin Republika Finska meni, da je potreba po sklicevanju na člen 296 ES pri uvozu vojaške opreme
         odvisna zgolj od vprašanja, ali ima zadevna država članica razvito vojaško industrijo, od vrste sredstev za obrambo, ki jih
         je treba uvoziti, in od tega, koliko je ta država članica odvisna od uvoza. Zadevna država članica naj bi namreč skrbela za
         bistvene interese svoje varnosti in ugotavljala, od katerih določb Pogodbe mora odstopati na podlagi člena 296 ES.

      38      Republika Finska poudarja, da seznam vojaške opreme, ki je oproščena plačila carine, v bistvu ni daljši od tistega iz člena 296(2) ES.
         Dodaja, da je bilo na podlagi Uredbe št. 150/2003 tudi obračunavanje carin za uvoz take opreme izključeno od 1. januarja 2003.
         Od tega datuma naj bi bili interesi Republike Finske glede sredstev za obrambo zaščiteni z določbami te uredbe. Vendar naj
         bi obstajala enaka potreba za prej uvožene proizvode. Republika Finska poudarja, da so bili njeni interesi v zvezi z uvoženimi
         sredstvi za obrambo decembra 2002 enaki kot januarja 2003.

      39      Republika Finska trdi, da dejstvo, da je država članica vojaška sredstva oprostila plačila uvoznih carin na podlagi člena 296 ES,
         ni nujno kršitev načela dobrega finančnega upravljanja, ki določa pravično razdelitev proračunskega bremena med države članice.

      40      Republika Finska tudi meni, da se v obravnavanem primeru ne uporabi člen 307 ES, saj je bilo njeno ravnanje v skladu s pravom
         Skupnosti in zlasti členom 296 ES. Vendar v odgovor Komisiji in podredno ta država trdi, da določb o zaupnosti iz pogodb,
         sklenjenih pred njenim pristopom k Evropski uniji, toda delno izvršenih po tem pristopu, ni mogoče izpodbijati ali o njih
         ponovno razpravljati, da se ne bi ogrozila sama izvršitev teh pogodb in s tem njena varnost.

      41      Podredno Republika Finska glede plačila morebitnih zamudnih obresti predlaga, naj se te obresti glede na posebej dolgo trajanje
         postopka in glede na to, da Komisija ni želela začeti pogajanj o pogojnem plačilu, naložijo šele od datuma razglasitve te
         sodbe.

       Presoja Sodišča
      42      Carinski zakonik Skupnosti določa obračunavanje carin za uvoz blaga za vojaško rabo s poreklom iz tretjih držav, kakršno je
         zadevno blago. Nobena določba carinskih predpisov Skupnosti ni za obdobje spornega uvoza, in sicer od 1. januarja 1998 do
         31. decembra 2002, določila posebne oprostitve plačila carin za uvoz te vrste blaga. Zato v tem obdobju tudi ni obstajala
         izrecna oprostitev od obveznosti izplačila dajatev pristojnim organom, po potrebi skupaj z zamudnimi obrestmi.

      43      Poleg tega je iz sprejetja Uredbe št. 150/2003, ki določa opustitev carin za nekatere vrste orožja in vojaško opremo od 1. januarja 2003,
         mogoče sklepati, da je zakonodajalec Skupnosti izhajal iz predpostavke, da je pred tem datumom obstajala obveznost plačila
         navedenih dajatev.

      44      Republika Finska ni nikoli zanikala obstoja spornega uvoza v obravnavanem obdobju. Ta država zgolj izpodbija pravico Skupnosti
         do zadevnih lastnih sredstev s tem, da na podlagi člena 296 ES utemeljuje, da bi obveznost plačila carin za oborožitvena sredstva,
         uvožena iz tretjih držav, resno ogrozila bistvene interese njene varnosti.

      45      Čeprav države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča sprejmejo primerne ukrepe za zagotovitev svoje notranje in
         zunanje varnosti, pa vseeno ne velja, da taki ukrepi nikakor ne spadajo na področje uporabe prava Skupnosti (glej v tem smislu
         sodbo z dne 26. oktobra 1999 v zadevi Sirdar, C‑273/97, Recueil, str. I‑7403, točka 15, in z dne 11. januarja 2000 v zadevi
         Kreil, C‑285/98, Recueil, str. I‑69, točka 15). Kot je Sodišče že ugotovilo, Pogodba namreč določa izrecna odstopanja, ki
         se lahko uporabijo zaradi javne varnosti, zgolj v členih 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES in 297 ES, ki se nanašajo
         na izjemne in jasno določene primere. Iz teh členov ni mogoče sklepati, da Pogodba vsebuje splošno odstopanje, ki vse ukrepe,
         sprejete zaradi javne varnosti, izključuje s področja uporabe prava Skupnosti. Priznavanje obstoja take izjeme, ne glede na
         posebne pogoje, ki jih določa Pogodba, lahko ogrozi zavezujočnost prava Skupnosti in njegovo enotno uporabo (glej v tem smislu
         sodbo z dne 11. marca 2003 v zadevi Dory, C‑186/01, Recueil, str. I‑2479, točka 31 in navedena sodna praksa).

      46      Poleg tega je treba odstopanja iz členov 296 ES in 297 ES, kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse v zvezi z odstopanji
         od temeljnih svoboščin (glej med drugim sodbe z dne 31. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑503/03, ZOdl., str. I‑1097,
         točka 45, z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑490/04, ZOdl., str. I‑6095, točka 86, in z dne 11. septembra 2008
         v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑141/07, ZOdl., str. I‑6935, točka 50), razlagati ozko.

      47      Glede, natančneje, člena 296 ES je treba poudariti, da čeprav se sklicuje na ukrepe, za katere lahko država članica meni,
         da so potrebni za zaščito bistvenih interesov njene varnosti, oziroma na informacije, za katere država članica meni, da bi
         bilo njihovo razkritje v nasprotju z njenimi interesi, ga vseeno ni mogoče razlagati tako, da državam članicam priznava pravico
         do odstopanja od določb Pogodbe že zgolj s sklicevanjem na navedene interese.

      48      Poleg tega je Sodišče na področju davka na dodano vrednost v sodbi z dne 16. septembra 1999 v zadevi Komisija proti Španiji
         (C‑414/97, Recueil, str. I‑5585) ugotovilo zadevno neizpolnitev obveznosti, ker Kraljevina Španija ni dokazala, da je s španskim
         zakonom določena oprostitev navedenega davka za uvoz in nabave orožja, streliva in sredstev za izključno vojaško rabo na podlagi
         člena 296(1)(b) ES utemeljena s potrebo po zaščiti bistvenih interesov varnosti te države članice.

      49      Država članica, ki se sklicuje na ugodnost iz člena 296 ES, mora zato dokazati, da je treba uporabiti odstopanje, predvideno
         v tem členu, da bi se zaščitili bistveni interesi njene varnosti.

      50      Ob upoštevanju navedenega ni mogoče sprejeti, da se država članica sklicuje na podražitev oborožitvenih sredstev zaradi carinjenja
         uvoza takih sredstev s poreklom iz tretjih držav, da bi se s tem poskusila na škodo drugih držav članic – ki same obračunavajo
         in plačujejo carine za tak uvoz – izogniti obveznostim, ki izhajajo iz finančne solidarnosti glede financiranja proračuna
         Skupnosti.

      51      Glede trditve, da carinski postopki Skupnosti ne morejo zagotoviti varnosti Republike Finske ob upoštevanju zahtev po zaupnosti
         iz sporazumov, sklenjenih z državami izvoznicami, je treba poudariti – kot upravičeno meni Komisija – da uporaba carinskega
         sistema Skupnosti vključuje poseg uslužbencev Skupnosti in nacionalnih uslužbencev, ki so po potrebi zavezani k zaupnosti
         pri obdelavi občutljivih podatkov, s čimer je mogoče zaščititi bistvene interese varnosti držav članic.

      52      Poleg tega izjave, ki jih morajo države članice periodično izpolnjevati in pošiljati Komisiji, niso tako natančne, da bi lahko
         škodovale interesom navedenih držav tako glede varnosti kot zaupnosti.

      53      V teh okoliščinah in v skladu s členom 10 ES o obveznosti držav članic, da Komisiji olajšujejo izpolnjevanje naloge nadzora
         nad spoštovanjem Pogodbe, morajo države članice tej instituciji dati na voljo dokumente, potrebne za preverjanje pravilnosti
         prenosa lastnih sredstev Skupnosti. Vendar ta obveznost ne preprečuje – kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 168
         sklepnih predlogov – možnosti držav članic, da poslano informacijo v posameznih primerih in izjemoma na podlagi člena 296 ES
         bodisi omejijo na nekatere dele dokumenta bodisi jo v celoti zadržijo.

      54      Glede na navedeno Republika Finska ni dokazala, da so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 296 ES.

      55      Glede predloga Republike Finske v zvezi z omejitvijo učinkov te sodbe glede obveznosti plačila zamudnih obresti na obdobje
         po datumu njene razglasitve je treba navesti, da je ta predlog utemeljen s posebej dolgim trajanjem postopka in dejstvom,
         da Komisija ni želela začeti pogajanj o pogojnem plačilu.

      56      V zvezi s tem je treba opozoriti, da sme Sodišče ob uporabi splošnega načela pravne varnosti, ki je sestavni del pravnega
         reda Skupnosti, osebam, ki jih posamezna določba zadeva, zgolj izjemoma omejiti možnost sklicevanja na določbo, v zvezi s
         katero je Sodišče podalo razlago, s katero bi izpodbijale pravna razmerja, nastala v dobri veri (glej zlasti sodbo z dne 23. maja 2000
         v zadevi Buchner in drugi, C‑104/98, Recueil, str. I‑3625, točka 39).

      57      Sodišče je namreč to rešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, kadar je obstajala nevarnost hudih gospodarskih
         posledic zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, vzpostavljenih v dobri veri na podlagi predpisov, za katere se je
         štelo, da se veljavno uporabljajo, in kadar se je zdelo, da so bili posamezniki in nacionalni organi napeljani k ravnanju,
         ki ni bilo v skladu s predpisi Skupnosti zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb Skupnosti, h kateri
         so morebiti prispevala tudi ravnanja drugih držav članic ali Komisije (sodba z dne 12. septembra 2000 v zadevi Komisija proti
         Združenemu kraljestvu, C‑359/97, Recueil, str. I‑6355, točka 91).

      58      Tudi če bi se predpostavljalo, da imajo sodbe, razglašene na podlagi člena 226 ES, enake učinke kot tiste, ki so razglašene
         na podlagi člena 234 ES, in bi se zato zaradi upoštevanja pravne varnosti izjemoma lahko omejili njihovi časovni učinki (glej
         sodbe z dne 7. junija 2007 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑178/05, ZOdl., str. I-4185, točka 67; z dne 12. februarja 2009
         v zadevi Komisija proti Poljski, C‑475/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 61, in z dne 26. marca 2009 v zadevi Komisija proti
         Grčiji, C‑559/07, točka 78), je treba ugotoviti, da ni Republika Finska v svojih pisnih stališčih ali na obravnavi nikoli
         poskušala dokazati obstoja nevarnosti hudih gospodarskih posledic.

      59      Predlog Republike Finske v zvezi z omejitvijo časovnih učinkov te sodbe je treba zato zavrniti.

      60      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da Republika Finska ni izpolnila obveznosti iz člena 26 ES, iz člena 20 carinskega zakonika
         Skupnosti in, posledično, iz skupne carinske tarife s tem, da je uvoz vojaške opreme v letih od 1998 do 2002 oprostila plačila
         carin, in ni izpolnila niti obveznosti iz členov 2 in od 9 do 11 Uredbe št. 1552/89 ter iz istih členov Uredbe št. 1150/2000
         s tem, da ni izračunala, ugotovila in Komisiji dala na voljo s tem povezanih lastnih sredstev, in s tem, da ni plačala zamudnih
         obresti, ker navedenih lastnih sredstev ni dala na voljo Komisiji.

       Stroški
      61      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Republiki Finski naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      62      V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, Poslovnika Kraljevina Danska, Zvezna republika Nemčija, Helenska republika, Italijanska
         republika, Portugalska republika in Kraljevina Švedska, ki so se kot intervenientke udeležile postopka, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Republika Finska ni izpolnila obveznosti iz člena 26 ES, iz člena 20 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992
            o carinskem zakoniku Skupnosti in, posledično, iz skupne carinske tarife s tem, da je uvoz vojaške opreme v letih od 1998
            do 2002 oprostila plačila carin, in ni izpolnila niti obveznosti iz členov 2 in od 9 do 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89
            z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa Sveta 88/376/EGS, Euratom o sistemu lastnih sredstev Skupnosti, kakor je bila spremenjena
            z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 1355/96 z dne 8. julija 1996, ter iz istih členov Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000
            z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti s tem, da ni izračunala,
            ugotovila in Komisiji dala na voljo s tem povezanih lastnih sredstev, in s tem, da ni plačala zamudnih obresti, ker navedenih
            lastnih sredstev ni dala na voljo Komisiji Evropskih skupnosti.
      2)      Republiki Finski se naloži plačilo stroškov.
      3)      Kraljevina Danska, Zvezna republika Nemčija, Helenska republika, Italijanska republika, Portugalska republika in Kraljevina
            Švedska nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


Sodba Sodišča z dne 4. februarja 1988. # Horst Ludwig Martin Hoffmann proti Adelheid Krieg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Bruseljska konvencija - Členi 26, 27, 31 in 36. # Zadeva 145/86.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. februarja 2007.#BVBA Management, Training en Consultancy proti Benelux-Merkenbureau.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Beroep te Brussel - Belgija.#Znamke - Direktiva 89/104/EGS - Zahteva za registracijo znamke za vse proizvode in storitve - Preučitev znaka s strani pristojnega organa - Upoštevanje vseh pomembnih dejstev in okoliščin - Pristojnost nacionalnega sodišča, ki odloča o tožbi.#Zadeva C-239/05.

text:
      Zadeva C-239/05
      BVBA Management, Training en Consultancy
      proti
      Benelux-Merkenbureau
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof van Beroep te Brussel)
      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Zahteva za registracijo znamke za vse proizvode in storitve – Preizkus znaka, ki ga opravi pristojni organ – Upoštevanje vseh pomembnih dejstev in okoliščin – Pristojnost nacionalnega sodišča, ki odloča o tožbi“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Registracija nove znamke – Preizkus znaka, ki ga opravi pristojni organ
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 3)
      2.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Registracija nove znamke – Preizkus znaka, ki ga opravi pristojni organ
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 3)
      3.         Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Registracija nove znamke – Preizkus znaka, ki ga opravi pristojni organ
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 3)
      1.        Prvo direktivo 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je treba razlagati tako, da se
         mora preučitev razlogov za zavrnitev, določenih v členu 3 te direktive, nanašati na vsakega od proizvodov ali storitev, za
         katere se zahteva registracija znamke. Iz tega je mogoče sklepati, da mora pristojni organ, kadar zavrne registracijo prijavljene
         znamke za vse proizvode in storitve, v odločbi navesti sklep, v katerem odloči za vsakega od proizvodov in storitev, navedenih
         v zahtevi za registracijo, ne glede na to, kako je bila ta zahteva oblikovana, pri čemer mora biti odločitev, s katero pristojni
         organ zavrne registracijo znamke, načeloma obrazložena za vsakega od navedenih proizvodov in storitev. Vendar pa se lahko
         pristojni organ, kadar se za vrsto ali neko skupino proizvodov ali storitev navaja enak razlog za zavrnitev, omeji zgolj na
         splošno obrazložitev za vse zadevne proizvode ali storitve.

      (Glej točke 34, 35, 37 in 38 ter izrek.)
      2.        Ob upoštevanju svobode, ki jo Prva direktiva 89/104 o blagovnih znamkah pušča državam članicam, da določijo postopek, med
         drugim v zvezi z registracijo znamk, je treba to direktivo razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki sodišču,
         ki odloča o tožbi zoper odločbo pristojnega organa, preprečuje, da bi se izreklo o razlikovalnem učinku znamke za vsakega
         od proizvodov in storitev iz zahteve za registracijo posebej, če se niti ta odločba niti ta zahteva ne nanašata na vrste proizvodov
         ali storitev ali na proizvode ali storitve, ki se upoštevajo posebej.

      Take omejitve sodnih pristojnosti namreč ni mogoče obravnavati, kot da bi lahko v praksi onemogočila ali bistveno otežila
         uveljavljanje pravic iz te direktive, ker bi zainteresirani zaradi sodbe, ki je bila zanj v celoti ali delno neugodna, lahko
         vložil novo zahtevo za registracijo znamke. Vendar pa to, ali sta spoštovani načeli enakovrednosti in učinkovitosti, preveri
         predložitveno sodišče.

      (Glej točke od 44 do 46 in 48 ter izrek.)
      3.        Prvo direktivo 89/104 o blagovnih znamkah je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki sodišču, ki odloča
         o tožbi zoper odločbo pristojnega organa, preprečuje, da bi upoštevalo dejstva in okoliščine, ki so nastale po dnevu sprejetja
         te odločbe. V takem položaju mora namreč nacionalno sodišče preveriti zakonitost določene odločbe pristojnega organa, ki je
         ta ni mogel sprejeti drugače kot glede na dejstva in okoliščine, s katerimi je bil seznanjen ob odločanju.

      (Glej točki 59 in 61 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 15. februarja 2007(*)

      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Zahteva za registracijo znamke za vse proizvode in storitve – Preizkus znaka, ki ga opravi pristojni organ – Upoštevanje vseh pomembnih dejstev in okoliščin – Pristojnost nacionalnega sodišča, ki odloča o tožbi“
      V zadevi C-239/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel
         (Belgija) z odločbo z dne 30. maja 2005, ki je prispela na Sodišče 3. junija 2005, v postopku

      BVBA Management, Training en Consultancy
      proti
      Benelux-Merkenbureau,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen, P. Kūris (poročevalec), G. Arestis in L. Bay Larsen, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Benelux-Merkenbureau L. de Gryse in B. Dauwe, avocaden,
      –        za nemško vlado M. Lumma, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti N. Rasmussen in H. van Vliet, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 6. julija 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju
         zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo BVBA Management, Training en Consultancy (v nadaljevanju: MT & C) in Benelux-Merkenbureau
         (urad Beneluksa za znamke, v nadaljevanju: UBZ), ker je UBZ zavrnil registracijo znamke za različne proizvode in storitve
         besedne znamke „The Kitchen Company“, ki jo je zahtevala družba MT & C.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s prvo uvodno izjavo Direktive je njen cilj približati zakone o blagovnih znamkah v državah članicah, da bi se odpravile
         neskladnosti, ki lahko ovirajo prosti pretok blaga in storitev ter izkrivljajo konkurenco na skupnem trgu.

      4        Vendar kot izhaja iz tretje uvodne izjave Direktive, ta ne določa popolnega približevanja zakonov o blagovnih znamkah v državah
         članicah in se omejuje na približevanje nacionalnih določb, ki najbolj neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga.

      5        V peti uvodni izjavi Direktive je poudarjeno, da lahko države članice še naprej prosto določajo postopek v zvezi z registracijo
         blagovnih znamk in da lahko določijo način registracije.

      6        V sedmi uvodni izjavi Direktive je pojasnjeno, da doseganje ciljev, h katerim je usmerjeno približevanje zakonodaje, zahteva,
         da so pogoji pridobivanja in ohranjanja registrirane znamke na splošno enaki v vseh državah članicah in da je treba izčrpno
         navesti razloge za zavrnitev ali neveljavnost v zvezi s samo znamko, na primer neobstoj vsakršne razlikovalnosti.

      7        Člen 3 Direktive z naslovom „Razlogi za zavrnitev ali neveljavnost“ določa:

      „1.      Kot znamka se ne smejo registrirati ali, če so registrirani, se jih lahko razglasi za neveljavne:
      […]
      b)      znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
      c)      znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali označbe, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino,
         namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitev ali druge lastnosti blaga;

      […]
      3.      Registracija znamke se ne zavrne, znamka pa se ne razglasi za neveljavno v skladu z odstavkom 1(b), (c) ali (d), če je pred
         datumom prijave za registracijo in z njeno uporabo dobila razlikovalen značaj. Vsaka država članica lahko poleg tega predvidi,
         da ta določba velja tudi, če je znamka dobila razlikovalni učinek po datumu vložitve prijave za registracijo ali po datumu
         registracije.

      […]“
      8        Člen 13 Direktive z naslovom „Razlogi za zavrnitev ali razveljavitev ali neveljavnost v zvezi z nekaterim blagom ali storitvami“
         določa:

      „Če razlogi za zavrnitev ali razveljavitev ali neveljavnost znamke obstajajo le za nekatero blago ali storitve, za katere
         je bila ta znamka zahtevana ali registrirana, zavrnitev registracije ali razveljavitev ali neveljavnost obsega le tisto blago
         in storitve.“

       Nacionalna ureditev
      9        Enotni zakon Beneluksa o blagovnih znamkah je bil z učinkom od 1. januarja 1996 spremenjen s protokolom z dne 2. decembra
         1992 o spremembi navedenega zakona (Moniteur belge z dne 12. marca 1996, str. 5317, v nadaljevanju: LBM), zaradi prenosa Direktive v pravni red treh držav članic Beneluksa.

      10      Člen 1 LBM določa:

      „Kot posamične znamke se upoštevajo imena, slike, odtisi, pečati, črke, števila, oblike blaga ali njegove embalaže in vsi
         drugi znaki, s katerimi se razlikujejo proizvodi nekega podjetja.

      […]“
      11      Člen 6a LBM določa:

      „1.      Urad Beneluksa za znamke zavrne registracijo vloge, če meni, da:
      a)      vloženi znak ne sestavlja znamke v smislu člena 1, zlasti ker je brez slehernega razlikovalnega učinka, kot je določeno v
         členu 6d(B)(2) Pariške konvencije;

      […]
      2.      Zavrnitev registracije se mora nanašati na znak, ki sestavlja znamko v celoti. Omeji se lahko na enega ali na več proizvodov
         od teh, ki jim je znamka namenjena.

      3.      Urad Beneluksa prijavitelja nemudoma in pisno obvesti, da namerava zavrniti registracijo v celoti ali v delu, navede razloge
         in mu omogoči, da na to odgovori v roku, ki je določen s pravilnikom.

      4.      Če ugovori urada Beneluksa zoper registracijo niso bili vloženi v za to določenem roku, se registracija prijave v celoti ali
         v delu zavrne. Urad Beneluksa prijavitelja nemudoma in pisno obvesti o razlogih za zavrnitev in navede, da je zoper to odločbo
         mogoče vložiti pravno sredstvo iz člena 6b.

      […]“
      12      Člen 6b LBM določa:

      „Prijavitelj lahko v dveh mesecih po objavi iz člena 6a[(4)] pri pritožbenem sodišču v Bruslju, pri pritožbenem sodišču v
         Haagu ali pri pritožbenem sodišču v Luxembourgu vloži tožbo za pridobitev naloga za registracijo vloge. […]“

      13      Nazadnje, UBZ v postopku registracije znamk za proizvode ali storitve sledi klasifikaciji proizvodov in storitev, uvedeni
         z Nicejskim aranžmajem o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev za klasifikacijo znamk z dne 15. junija 1957, kakor
         je bil revidiran in spremenjen (v nadaljevanju: Nicejski aranžma), katerega stranke so tri države Beneluksa.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Družba MT & C, prijaviteljica v postopku v glavni stvari, je 7. aprila 2000 pri UBZ vložila zahtevo za registracijo besednega
         znaka „The Kitchen Company“ kot znamke za nekatere proizvode iz razredov 11, 20 in 21 ter za storitve iz razredov 37 in 42
         Nicejskega aranžmaja.

      15      Proizvodi in storitve, za katere se je zahtevalo varstvo znamke, so bili navedeni za vsakega od razredov. Pri razredu 21 se
         je zahteva nanašala na kuhinjske pripomočke, jedilni pribor in kuhinjsko posodo iz stekla, porcelana, nežlahtnih kovin, sintetičnih
         materialov in nepravega porcelana.

      16      UBZ je 24. aprila 2001 začasno in 25. februarja 2002 dokončno sporočil svojo zavrnitev registracije besedne znamke „The Kitchen
         Company“, ker naj bi bila brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 6a(1)(a) LBM.

      17      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da UBZ ni sestavil ločenega sklepa za vsakega od proizvodov in storitev, za katere se
         je zahtevalo varstvo, ampak je odločil, da je prijavljeni znak brez slehernega razlikovalnega učinka za celoto, za katero
         se je zahtevalo varstvo.

      18      Družba MT & C je pri hof van beroep te Brussel (pritožbeno sodišče v Bruslju) vložila tožbo, s katero je sodišču predlagala,
         naj izpodbijano odločbo razveljavi in UBZ naloži, da registrira znamko, primarno, za vse prijavljene razrede in, podredno,
         za razrede, za katere je predložitveno sodišče presodilo, da ima prijavljena znamka razlikovalni učinek.

      19      Hof van beroep te Brussel je potrdilo odločbo UBZ, v skladu s katero je besedna znamka „The Kitchen Company“ brez slehernega
         razločevalnega učinka za celoto proizvodov in storitev iz zahteve za registracijo, razen za nekatere proizvode iz razreda
         21.

      20      V zvezi s tem hof van beroep te Brussel navaja, da obstaja opisnost znamke – med proizvodi, ki spadajo v ta razred – zgolj
         za kuhinjske pripomočke glede na njihovo vrsto in njihov namen. Predložitveno sodišče glede vseh preostalih proizvodov meni,
         da kombinacija besed „The Kitchen Company“ s spontanim jezikovnim povezovanjem pri zaznavanju povprečnega potrošnika ne prikliče
         namena proizvodov. Zato v nasprotju z mnenjem UBZ to sodišče meni, da ima znamka – ker ni opisna in ker UBZ pri tem sodišču
         ni navedel in razpravljal o nobenem drugem razlogu za zavrnitev registracije – razlikovalni učinek za te proizvode.

      21      Vendar pa UBZ, sklicujoč na sodbo sodišča Beneluksa z dne 15. decembra 2003 v zadevi UBZ proti Vlaamse Toeristenbond (A 2002/2),
         pred predložitvenim sodiščem navaja, da to ne more preučiti podredne zahteve družbe MT & C, saj ta ni zahtevala registracije,
         ki bi bila omejena na določene proizvode, niti v začetni zahtevi niti v njeni pritožbi pri UBZ, in da navedeno sodišče ne
         more biti seznanjeno z zahtevami, ki presegajo okvir odločbe UBZ ali ki mu niso bile predložene.

      22      Hof van beroep te Brussel zlasti meni, da iz sodbe Sodišča z dne 12. februarja 2004 v zadevi Koninklijke KPN Nederland (C‑363/99,
         Recueil, str. I‑1619) izhaja, da mora pristojni organ preučiti zahtevo za registracijo za vsakega od proizvodov in storitev,
         za katere se zahteva varstvo, in da lahko ta organ glede zadevnih proizvodov ali storitev izpelje različne sklepe. Predložitveno
         sodišče meni, da bi bilo v takem primeru treba iz tega logično izpeljati, da mora omenjeni organ te sklepe navesti v začasni
         odločbi o zavrnitvi in v nekaterih primerih v končni odločbi.

      23      Predložitveno sodišče navaja tudi, da ni izključeno, da se pomembna dejstva in okoliščine spremenijo od takrat, ko je pristojni
         organ sprejel odločitev, do tedaj, ko sodišče odloča o tožbi zoper to odločbo.

      24      Hof van Beroep te Brussel zato meni, da bi lahko v zakonskem okviru, kot je ta, ki je določen s členoma 6a in 6b LBM, praksa
         – da pristojni organ kakor v postopku v glavni stvari odloči, da je prijavljeni znak brez slehernega razlikovalnega učinka
         za celoto, za katero se zahteva varstvo, ne da bi sestavil ločen sklep za vsakega od proizvodov in storitev – sodišču, ki
         odloča o tožbi zoper tako odločbo, preprečila, da upošteva vsa pomembna dejstva in okoliščine. Kadar namreč ni podan razlog
         za zavrnitev za enega od proizvodov, ki so bili navedeni v zahtevi za registracijo, kar pa ne velja tudi za preostale proizvode,
         to lahko pomeni pomembno dejstvo pri presoji te zahteve. Vendar če ni končnega sklepa za vsak proizvod ali storitev posebej,
         navedeno sodišče ne more v celoti opraviti svojega nadzora, kadar nacionalna ureditev določa, da lahko to odloča le v mejah
         odločanja pristojnega organa in odločbe tega organa.

      25      V teh okoliščinah je hof van beroep te Brussel prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali mora urad za znamke pri pregledu vseh pomembnih dejstev in okoliščin, ki bi lahko prišle v poštev kot absolutni razlog
         za zavrnitev, v svoji začasni in končni odločbi o prijavi navesti sklep, ki ga izpelje ločeno za vsakega od proizvodov in
         storitev, za katere je vložena zahteva za varstvo znamke?

      2.      Ali so lahko pomembna dejstva in okoliščine, ki jih mora sodišče upoštevati v primeru tožbe proti odločbi urada za znamke,
         različna zaradi časa, ki je potekel med dvema […] odločbama, ali pa je to sodišče dolžno upoštevati samo dejstva in okoliščine,
         ki so bile podane v trenutku odločanja urada za znamke?

      3.      Ali je razlaga, ki jo je […] podalo Sodišče [v zgoraj navedeni sodbi Koninklijke KPN Nederland], ovira za to, da bi se pravila
         o [navedeni] sodni pristojnosti razlagala tako, da temu sodišču preprečujejo, da bi upoštevalo spremenjena dejstva in okoliščine
         ali da se izreče o razlikovalnem učinku znamke za vsakega od proizvodov in storitev [posebej]?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      26      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo razlagati tako, da je pristojni organ,
         če zavrne registracijo znamke, v svoji odločbi dolžan navesti sklep, v katerem odloči posebej za vsakega od navedenih proizvodov
         in storitev, navedenih v zahtevi za registracijo, ne glede na to, kako je bila zahteva oblikovana.

       Stališča, predložena Sodišču
      27      Po mnenju UBZ to, da je treba obstoj razloga za zavrnitev preučiti glede na proizvode ali storitve, za katere se je zahtevala
         registracija znamke, ne nalaga vedno, da se za vsak proizvod ali storitev, ki je bila navedena v zahtevi, navede razlog, iz
         katerega se registracija zavrne ali se ne.

      28      Nemška vlada pa meni, da mora pristojni organ v odločbi navesti sklep, v katerem odloči ločeno za vsakega od proizvodov in
         storitev, za katere se zahteva registracija znamke. Navedeni organ bi se vseeno lahko izognil navedbi takega sklepa za vsakega
         od navedenih proizvodov in storitev posebej, če je nekatere od njih mogoče razdeliti v skupine, pri katerih je sposobnost
         znaka, da je varovan, treba presojati enako.

      29      Po mnenju Komisije Evropskih skupnosti mora pristojni organ odločbo, s katero zavrne registracijo znamke za proizvode in storitve,
         za katere se zahteva registracija, obrazložiti. Vendar se lahko omeji na splošno obrazložitev, če meni, da ta velja za vse
         zadevne proizvode in storitve.

       Presoja Sodišča
      30      Najprej je treba spomniti, da mora biti preučitev razlogov za zavrnitev, določenih zlasti v členu 3 Direktive, ki se opravi
         pri zahtevi za registracijo, poglobljena in popolna, zato da bi se izognilo neupravičeni registraciji znamk (zgoraj navedena
         sodba Koninklijke KPN Nederland, točka 123 in navedena sodna praksa).

      31      Poleg tega je Sodišče že odločilo, da ker se registracija znamke vedno zahteva za proizvode in storitve, ki so navedeni v
         zahtevi za registracijo, je treba vprašanje, ali znamka kaže enega od razlogov za zavrnitev registracije, ki so določeni v
         členu 3 Direktive, preučiti konkretno glede na te proizvode ali storitve (zgoraj navedena sodba Koninklijke KPN Nederland,
         točka 33).

      32      Sodišče je tudi odločilo, da če se zahteva registracija znamke za različne proizvode in storitve, mora pristojni organ glede
         teh proizvodov ali storitev preveriti, ali znamka ne kaže nobenega od razlogov za zavrnitev registracije, ki so določeni v
         členu 3(1) Direktive, in lahko za obravnavane proizvode ali storitve izpelje različne sklepe (zgoraj navedena sodba Koninklijke
         KPN Nederland, točka 73).

      33      Poleg tega člen 13 Direktive določa, da če razlogi za zavrnitev ali razveljavitev ali neveljavnost znamke obstajajo le za
         del blaga ali storitev, za katere je bila ta znamka zahtevana ali registrirana, zavrnitev registracije obsega le tisto blago
         in storitve.

      34      Iz tega izhaja, prvič, da se mora preučitev razlogov za zavrnitev, določenih v členu 3 Direktive, nanašati na vsakega od proizvodov
         ali storitev, za katere se zahteva registracija znamke, in drugič, da mora biti odločitev, s katero pristojni organ zavrne
         registracijo znamke, načeloma obrazložena za vsakega od navedenih proizvodov ali navedenih storitev.

      35      Ta sklep ni omajan, če se zahteva, o kateri odloča pristojni organ za celoto proizvodov in storitev, ne nanaša podredno na
         registracijo znamke za posamezne razrede proizvodov ali storitev ali za proizvode ali storitve, ki se obravnavajo posebej.

      36      Obveznost pristojnega organa, da obrazloži zavrnitev registracije znamke glede na vsakega od proizvodov ali storitev, za katere
         se zahteva registracija, izhaja tudi iz bistvene zahteve, da je mogoče vse odločbe nacionalnega organa, s katerimi se zavrne
         uživanje pravice, ki je priznana s pravom Skupnosti, podrediti sodnemu nadzoru, ki je namenjen zagotovitvi učinkovitega varstva
         te pravice in ki se mora zato nanašati na zakonitost razlogov (glej v tem smislu sodbo z dne 15. oktobra 1987 v zadevi Heylens
         in drugi, 222/86, Recueil, str. 4097, točki 14 in 15).

      37      Toda kadar se za zavrnitev za vrsto ali skupino proizvodov ali storitev navaja enak razlog, se lahko pristojni organ omeji
         na splošno obrazložitev za vse zadevne proizvode ali storitve.

      38      Glede na vse navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo razlagati tako, da mora pristojni
         organ, kadar odloča o registraciji znamke, v svoji odločbi navesti sklep, v katerem odloči za vsakega od proizvodov in storitev,
         ki so navedeni v zahtevi za registracijo, ne glede na to, kako je bila ta zahteva oblikovana. Toda kadar se za vrsto ali skupino
         proizvodov ali storitev navaja enak razlog za zavrnitev, se lahko pristojni organ omeji zgolj na splošno obrazložitev za vse
         zadevne proizvode ali storitve.

       Drugi del tretjega vprašanja
      39      Predložitveno sodišče z drugim delom tretjega vprašanja, ki ga je treba preučiti v nadaljevanju, v bistvu sprašuje, ali je
         treba Direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki sodišču, ki odloča o tožbi zoper odločbo pristojnega
         organa, preprečuje, da bi se izreklo o razlikovalnem učinku znamke za vsakega od obravnavanih proizvodov in storitev posebej.

       Stališča, predložena Sodišču
      40      UBZ navaja, da se to vprašanje, ki obravnavava pristojnost sodišča, da se izreče o razlikovalnem učinku znamke „za vsakega
         od proizvodov in storitev [posebej]“, ne razlikuje od prvega vprašanja in je zato nanj treba odgovoriti enako. Poleg tega
         naj bi bil pri tretjem vprašanju, v katerem je navedeno mogoče nasprotje med zgoraj navedeno sodbo Koninklijke KPN Nederland
         in razlago „nacionalnih pravil, ki urejajo pristojnost sodišča [v primeru tožbe zoper odločbo pristojnega nacionalnega organa]“,
         drugi del tega vprašanja dejansko zgrešen. Iz navedene sodbe naj bi namreč izhajalo, da so omejitve pristojnosti nacionalnih
         sodišč postavljene s pravili notranjega prava.

      41      Nemška vlada v nasprotju s tem meni, da je izključena omejitev sodnega nadzora z nacionalnimi pravili v zvezi s preučitvijo
         razlikovalnega učinka znamke, ki se opravi posebej za vsak proizvod ali storitev. Direktiva naj bi v skladu z njeno razlago
         v zgoraj navedeni sodbi Koninklijke KPN Nederland pristojnim organom dajala obvezna navodila o tem pri njihovih odločbah.
         Po mnenju te vlade se sodišča, ki so v skladu z notranjim pravnim redom pristojna zgolj, da preverijo pravilnost teh odločb,
         morejo in morajo izreči tudi glede proizvodov in storitev, kar pomeni za vsak razred posebej. Navedena vlada pa vseeno dodaja,
         da se pristojni organ lahko reši posebne navedbe za vsakega od proizvodov ali storitev, če je mogoče izdati strjen sklep za
         vse proizvode in storitve, pri katerih je sposobnost znaka, da ga je mogoče varovati, treba presojati enako.

      42      Po mnenju Komisije Direktiva ne nasprotuje temu, da se nacionalna pravila o pristojnosti sodišča, ki odloča o tožbi zoper
         odločbo pristojnega organa, razlagajo tako, da kadar prijavitelj znamke ni oblikoval podredne zahteve za registracijo za proizvode
         in storitve, za katere ta organ ni navedel nobenega razloga za zavrnitev, temu sodišču preprečujejo, da bi navedenemu organu
         naložilo, naj registrira znamko za del proizvodov ali storitev. Po mnenju Komisije je LBM izpolnil zlasti člen 3 in 13 Direktive,
         ki državam članicam še naprej daje na voljo, da prosto izdelujejo notranje postopke na področju blagovnih znamk.

       Presoja Sodišča
      43      Najprej je treba navesti, da namen Direktive, kot izhaja iz njene tretje uvodne izjave, ni popolno približanje zakonov o blagovnih
         znamkah v državah članicah, ampak je omejena zgolj na približanje nacionalnih določb, ki najbolj neposredno vplivajo na delovanje
         notranjega trga.

      44      Poleg tega Direktiva v peti uvodni izjavi državam članicam daje na voljo, da lahko še naprej prosto določajo postopek, med
         drugim v zvezi z registracijo znamk, zlasti glede določitve načina registracije.

      45      Kadar ni predpisov Skupnosti o določenem posebnem vidiku področja, ki spada k pravu Skupnosti, mora v skladu z ustaljeno sodno
         prakso pravni red vsake države članice določiti pristojna sodišča in podrobneje urediti postopkovna pravila pravnih sredstev,
         katerih namen je varstvo pravic, ki za upravičene subjekte izhajajo iz prava Skupnosti, pri čemer ta pravila ne smejo biti
         manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in v praksi ne povzročajo
         nemogočega ali znatno oteženega uveljavljanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej v
         tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2001 v zadevi Clean Car Autoservice, C‑472/99, Recueil, str. I‑9687, točka 28 in navedena
         sodna praksa).

      46      V zvezi z nacionalno ureditvijo, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki preprečuje sodišču, ki odloča o
         tožbi zoper odločbo pristojnega organa, da se izreče o razlikovalnem učinku znamke ločeno za vsakega od proizvodov in storitev,
         navedenih v zahtevi za registracijo te znamke, take omejitve sodnih pristojnosti, kadar se niti ta zahteva niti odločba navedenega
         organa ne nanašata na vrste proizvodov ali storitev ali na proizvode ali storitve, ki se obravnavajo ločeno, ni mogoče obravnavati,
         kot da je v nasprotju z načelom učinkovitosti, zlasti če bi zainteresirani zaradi sodbe, ki je bila zanj v celoti ali delno
         neugodna, lahko vložil novo zahtevo za registracijo znamke. Vendar pa to, ali sta spoštovani načeli enakovrednosti in učinkovitosti,
         preveri predložitveno sodišče.

      47      Iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da mora sodišče, ki odloča o tožbi zoper odločbo o zahtevi za registracijo znamke, prav
         tako upoštevati vsa pomembna dejstva in okoliščine v mejah izvajanja svojih pooblastil, kot jih določa veljavna nacionalna
         ureditev (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Koninklijke KPN Nederland, točka 36).

      48      Glede na zgoraj navedeno je treba na drugi del tretjega vprašanja odgovoriti, da je treba Direktivo razlagati tako, da ne
         nasprotuje nacionalni ureditvi, ki sodišču, ki odloča o tožbi zoper odločbo pristojnega organa, preprečuje, da bi se izreklo
         o razlikovalnem učinku znamke za vsakega od proizvodov in storitev iz zahteve za registracijo posebej, če se niti ta odločba
         niti ta zahteva ne nanašata na vrste proizvodov ali storitev ali na proizvode ali storitve, ki se upoštevajo posebej.

       Drugo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja
      49      Z drugim vprašanjem in prvim delom tretjega vprašanja, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje,
         ali je treba Direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki preprečuje sodišču, ki odloča o tožbi zoper odločbo
         pristojnega organa, da bi upoštevalo dejstva in okoliščine, ki so nastali po dnevu sprejetja te odločbe.

       Dopustnost
      50      UBZ je v stališčih primarno navedel ugovor nedopustnosti glede teh vprašanj.

      51      Ti naj bi bili utemeljeni na zamisli, da so „pomembna dejstva in okoliščine“, ki jih je treba upoštevati, različna zaradi
         časa, ki je potekel med odločbo, ki jo je sprejel UBZ, in odločbo sodišča, ki odloča o tožbi zoper to odločbo. Vendar pa iz
         predložitvene odločbe nikakor ni razvidno, da se je taka sprememba dejansko zgodila. Zato naj bi bili ti vprašanji zgolj teoretični
         ali hipotetični in zato nedopustni.

      52      V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi
         sodišči, ki je določeno v členu 234 ES, edino nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost za bodočo
         sodno odločbo, glede na posebnosti zadeve presodi o potrebi predloga za sprejetje predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo,
         in o ustreznosti vprašanj, ki jih zastavi Sodišču. Toda Sodišče ne more odločati o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga
         zastavi nacionalno sodišče, če je precej očitno, da razlaga prava Skupnosti, ki jo predlaga nacionalno sodišče, zlasti nima
         nikakršne zveze z resničnim dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, ali kadar je težava hipotetična (glej v
         tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Schulte, C‑350/03, ZOdl., str. I‑9215, točka 43 in navedena sodna praksa).

      53      Pri teh vprašanjih pa ni tako. Predložitveno sodišče namreč navaja, da kadar je pozvano, naj odloči o tožbi zoper odločbo
         pristojnega organa, je mogoče, da v okoliščinah postopka v glavni stvari nacionalna ureditev preprečuje upoštevanje vseh pomembnih
         dejstev in okoliščin. Meni, da bi bilo pri preučitvi zahteve za registracijo lahko tako pomembno dejstvo neobstoj razloga
         za zavrnitev za nekatere proizvode, na katere se nanaša ta zahteva, čeprav tak razlog za preostale obstaja.

      54      V teh okoliščinah kaže, da drugo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja nista teoretična ali hipotetična in da sta zato
         dopustna.

       Stališča, predložena Sodišču
      55      UBZ trdi, da člen 3 Direktive ne daje odgovora na drugo vprašanje.

      56      Nemška vlada meni, opirajoč se na zgoraj navedeno sodbo Koninklijke KPN Nederland in na člen 3(3), drugi stavek, Direktive,
         da spada vprašanje omejenega upoštevanja dejstev in okoliščin, ki se zgodijo ali se pojavijo šele po odločbi pristojnega organa
         o zahtevi za registracijo znamke, v pristojnost držav članic.

      57      Komisija se s tem mnenjem strinja in dodaja, da morajo pravila nacionalnega prava, ki sodišču preprečujejo, da bi razglasilo
         odločbo pristojnega organa za nezakonito na podlagi dejstev in okoliščin, ki so se zgodile po tej odločbi, spoštovati načeli
         enakovrednosti in učinkovitosti.

       Presoja Sodišča
      58      Sodišče je že razsodilo, da mora na eni strani pristojni organ upoštevati vsa pomembna dejstva in okoliščine pred sprejetjem
         končne odločbe o zahtevi za registracijo znamke in da mora na drugi strani sodišče, ki odloča o tožbi zoper tako odločbo,
         upoštevati tudi vsa pomembna dejstva in okoliščine v mejah izvajanja svojih pristojnosti, kot so določene z veljavno nacionalno
         ureditvijo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Koninklijke KPN Nederland, točka 36).

      59      V takih sporih, kot upravičeno navaja Komisija, je nacionalno sodišče pozvano, naj preveri zakonitost določene odločbe pristojnega
         organa. Te odločbe zato ta organ ni mogel sprejeti drugače kakor glede na dejstva in okoliščine, s katerimi je bil seznanjen
         ob odločanju.

      60      Zato je treba zaključiti, da lahko nacionalni pravni red sodišču, ki odloča o tožbi zoper odločbo pristojnega organa, prepreči,
         da pri oceni zakonitosti te odločbe upošteva dejstva in okoliščine, ki so nastale po sprejetju te odločbe.

      61      Glede na navedene preudarke je treba na drugo vprašanje in na prvi del tretjega vprašanja odgovoriti, da je treba Direktivo
         razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki sodišču, ki odloča o tožbi zoper odločbo pristojnega organa, preprečuje,
         da bi upoštevalo dejstva in okoliščine, ki so nastali po sprejetju te odločbe.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Prvo direktivo Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami
            je treba razlagati tako:
      –        da mora pristojni organ, kadar odloča o registraciji znamke, v svoji odločbi navesti sklep, v katerem odloči za vsakega od
            proizvodov in storitev, ki so navedeni v zahtevi za registracijo, ne glede na to, kako je bila ta zahteva oblikovana. Vendar
            pa se lahko pristojni organ, kadar se za vrsto ali skupino proizvodov ali storitev navaja enak razlog za zavrnitev, omeji
            zgolj na splošno obrazložitev za vse zadevne proizvode ali storitve;
      –        da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki sodišču, ki odloča o tožbi zoper odločbo pristojnega organa, preprečuje, da bi se
            izreklo o razlikovalnem učinku znamke za vsakega od proizvodov in storitev iz zahteve za registracijo posebej, če se niti
            ta odločba niti ta zahteva ne nanašata na vrste proizvodov ali storitev ali na proizvode ali storitve, ki se upoštevajo posebej;
      –        da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki sodišču, ki odloča o tožbi zoper odločbo pristojnega organa, preprečuje, da bi upoštevalo
            dejstva in okoliščine, ki so nastali po dnevu sprejetja te odločbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.