title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 12. septembra 2007. # Philippe Combescot proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Zavrnitev prijave - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-250/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 12. septembra 2007
      Zadeva T-250/04
      Philippe Combescot
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Zapolnitev delovnega mesta vodje delegacije v Kolumbiji – Zavrnitev prijave – Ničnostna tožba – Neobstoj pravnega interesa – Odškodninska tožba“
      Predmet: Tožba zaradi, po eni strani, ugotovitve nezakonitosti odločbe, s katero je bila tožeča stranka izključena iz natečaja za dodelitev
         delovnega mesta vodje delegacije v Kolumbiji, razglasitve ničnosti postopka navedenega natečaja in razglasitve ničnosti odločbe
         za dodelitev zadevnega mesta ter, po drugi strani, plačila odškodnine za zatrjevano škodo, ki jo je utrpela tožeča stranka.

      Odločitev: Komisiji se naloži, naj tožeči stranki, P. Combescotu, iz naslova odškodnine plača znesek v višini 3000 EUR. V preostalem
         se tožba zavrne. Komisija poleg svojih stroškov nosi tudi polovico stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka. Tožeča stranka
         nosi polovico svojih stroškov.

      Povzetek
      1.      Postopek – Zastopanje strank
      2.      Uradniki – Tožba – Pravni interes
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      3.      Uradniki – Tožba – Odškodninski zahtevek, povezan s predlogom za razglasitev ničnosti
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      4.      Uradniki – Prosto delovno mesto – Zapolnitev z notranjim natečajem
      5.      Uradniki – Prosto delovno mesto – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 29(1))
      6.      Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Pogoji
      1.      Postopkovna pravila, ki se uporabljajo pred Sodiščem prve stopnje, ne nasprotujejo temu, da stranka da enotno pooblastilo
         za več zadev, ki tečejo pred tem sodiščem in v katerih namerava sodelovati, in da posledično zadevni zastopnik v okviru več
         tožb predloži isto pooblastilo.

      (Glej točko 19.)
      2.      Da lahko upokojeni uradnik nadaljuje tožbo za razglasitev ničnosti odločbe organa za imenovanja, mora ohraniti osebni interes
         za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.

      To ne velja, kadar je predmet njegove tožbe razglasitev ničnosti odločbe, s katero je bil izključen iz natečaja za dodelitev
         delovnega mesta, za katero se ne more več potegovati, ker je bil po vložitvi tožbe upokojen in mu je bila dodeljena pokojnina
         zaradi popolne trajne invalidnosti.

      Vendar zainteresirana oseba ohrani interes, da predlaga sodno odločbo o zakonitosti odločbe o izključitvi v okviru predloga
         za povrnitev poklicne, telesne in nepremoženjske škode, za katero meni, da jo je utrpela zaradi ravnanja zadevne institucije.

      (Glej točke 28, 29 in 33.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 13. december 1990, Moritz proti Komisiji, T‑20/89, Recueil str. II-769, točka 18; Sodišče
         prve stopnje, 15. februar 1995, Moat proti Komisiji, T-112/94, RecFP, str. I-A-37 in II-135, točka 26; Sodišče prve stopnje,
         29. maj 1997, Contargyris proti Svetu, T-6/96, RecFP, str. I-A-119 in II‑357, točka 32.

      3.      Izrecni cilj pravila sodne prakse, da nedopustnost predloga za razglasitev ničnosti povzroči nedopustnost odškodninskega zahtevka,
         tesno povezanega s predlogom za razglasitev ničnosti, je preprečiti, da uradnik, ki ni pravočasno izpodbijal odločbe organa
         za imenovanja, ki posega v njegov položaj, obide to prekluzijo z vložitvijo tožbe zaradi ugotovitve odgovornosti, ki temelji
         na domnevni nezakonitosti te odločbe.

      Posledično se to pravilo ne uporablja v primeru uradnika, ki je z ničnostno tožbo pravočasno izpodbijal odločbo o izključitvi
         iz notranjega natečaja, kadar je predlog za razglasitev ničnosti postal nedopusten šele po vložitvi tožbe, in to iz razloga,
         ki ni bil odvisen od njegove volje, to je zaradi njegove upokojitve. Posledica tega, da se odškodninski zahtevek razglasi
         za dopusten, namreč ni, da se tožeči stranki omogoči, da obide prekluzijo, povezano s tem, da ni pravočasno predlagala razglasitve
         ničnosti akta, katerega nezakonitost zatrjuje.

      (Glej točke od 38 do 40.)
      Napotitev na: Sodišče, 15. december 1966, Schreckenberg proti Komisiji, 59/65, Recueil, str. 785, 797; Sodišče, 12. december 1967,
         Collignon proti Komisiji, 4/67, Recueil, str. 469, 480; Sodišče, 22. oktober 1975, Meyer-Burckhardt proti Komisiji, 9/75,
         Recueil, str. 1171, točka 11; Sodišče, 7. oktober 1987, Schina proti Komisiji, 401/85, Recueil, str. 3911, točki 10 in 13;
         Sodišče, 14. februar 1989, Bossi proti Komisiji, 346/87, Recueil, str. 303, točki 31 in 34; Sodišče prve stopnje, 6. april
         2006, Camós Grau proti Komisiji, T-309/03, ZOdl., str. II-1173, točka 76.

      4.      Institucija se na obvestila za osebje, ki niso notranje smernice, ki bi jih morala upoštevati, temveč so le pripravljalni,
         posvetovalni ali usmerjevalni dokumenti brez zavezujoče vrednosti, ne more sklicevati, da bi utemeljila, da za uradnika uporablja
         zahtevo, ki je v teh obvestilih določena za udeležbo na notranjem natečaju.

      Zato je odločba, s katero je uradnik izključen iz notranjega natečaja za dodelitev srednjega vodstvenega delovnega mesta in
         ki temelji na neupoštevanju zahteve iz internega pripravljalnega dokumenta, ki pa ni določena v veljavnih predpisih ali razpisu
         prostega delovnega mesta, nezakonita.

      (Glej točke 59, 64 in 66.)
      5.      Organ za imenovanja mora presoditi, ali kandidat izpolnjuje pogoje, zahtevane v razpisu prostega delovnega mesta, to presojo
         pa je mogoče izpodbijati le v primeru očitne napake. Kadar se v razpisu prostega delovnega mesta od kandidatov zahtevajo dodatne
         delovne izkušnje na področjih, povezanih s prostim delovnim mestom, mora organ za imenovanja presoditi ustreznost dodatnih
         izkušenj za zadevno delovno mesto.

      (Glej točko 71.)
      Napotitev na: Sodišče, 4. julij 1989, Kerzmann proti Računskemu sodišču, 198/87, Recueil, str. 2083.
      6.      Nastanek nepogodbene odgovornosti Skupnosti poleg nezakonitosti ravnanja, ki se očita institucijam, predpostavlja obstoj dejanske
         škode, ki jo je utrpela tožeča stranka, in vzročne zveze med ravnanjem institucije in zatrjevano škodo.

      Za priznanje take zveze je načeloma treba dokazati neposredno in gotovo vzročno-posledično zvezo med kršitvijo, ki jo je storila
         zadevna institucija Skupnosti, in navedeno škodo.

      V posebnih okoliščinah natečaja je stopnja gotovosti vzročne zveze dosežena, ko je kršitev, ki jo je storila institucija Skupnosti,
         osebi gotovo odvzela ne nujno dodelitev zadevnega delovnega mesta, pravice do katerega zainteresirana oseba ne more nikakor
         dokazati, temveč resno možnost, da bi bila imenovana na to delovno mesto, kar je zainteresirani osebi povzročilo premoženjsko
         škodo, ki jo predstavlja izguba prihodkov. Ker se v okoliščinah primera izkaže za zelo verjetno, da bi zadevna institucija
         Skupnosti ob spoštovanju zakonitosti delovno mesto dodelila zainteresirani osebi, teoretična negotovost, ki ostane glede rezultata,
         ki bi ga prinesel zakonito voden postopek, ne preprečuje, da se povrne dejanska premoženjska škoda, ki je zainteresirani osebi
         nastala, ker je bila izključena iz natečaja za delovno mesto, za katero bi imela vse možnosti za uspeh.

      (Glej točke 92, 95 in 96.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 9. februar 1994, Latham proti Komisiji, T‑82/91, RecFP, str. I-A-15 in II-61, točka 72;
         Sodišče prve stopnje, 24. april 2001, Pierard proti Komisiji, T-172/00, RecFP, str. I-A-91 in II-429, točka 34; Sodišče prve
         stopnje, 5. oktober 2004, Sanders in drugi proti Komisiji, T-45/01, ZOdl., str. II-3315, točki 149 in 150; Sodišče prve stopnje,
         5. oktober 2004, Eagle in drugi proti Komisiji, T-144/02, ZOdl., str. II-3381, točki 148 in 149; Sodišče prve stopnje, 9. november 2004,
         Montalto proti Svetu, T‑116/03, ZOdl. JU, str. I-A-339 in II-1541, točka 125.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. oktobra 2007.#Helenska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Pritožba - EKUJS - Izdatki, izključeni iz financiranja zaradi neskladnosti s predpisi Skupnosti.#Zadeva C-332/06 P.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. oktobra 2007 – Grčija proti Komisiji
      (Zadeva C‑332/06 P)
      „Pritožba – EKUJS – Izdatki, izključeni iz financiranja zaradi neskladnosti s predpisi Skupnosti“
      1.                     Kmetijstvo – EKUJS – Potrditev obračuna (uredbi Sveta št. 729/70, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1287/95, člen 5(2)(c),
            peti pododstavek, in št. 1258/1999, člen 7(4)(a)); Uredba Komisije št. 1663/95, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2245/1999,
            člen 8(1), prvi pododstavek) (Glej točke od 46 do 48 in 52.)
      2.                     Pritožba – Pritožbeni razlogi – Nadzor pravne opredelitve dejstev s strani Sodišča – Dopustnost (člen 225 ES) (Glej točko
            59.)
      Predmet

               Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 20. junija 2006 v zadevi Grčija proti Komisiji (T-251/04), s
                  katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2004/457/ES z dne 29. aprila 2004 o
                  izključitvi nekaterih izdatkov držav članic iz naslova Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega
                  sklada (EKUJS) iz financiranja Skupnosti (notificirana pod št. C(2004) 1706) (UL L 156, str. 48).

            Izrek

                  1)

                  	Pritožba se zavrne.

                  2)

                  	Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 21. junija 2007. # Stichting ROM-projecten proti Staatssecretaris van Economische Zaken. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska. # Strukturni skladi - Povračilo pomoči Skupnosti v primeru nepravilnosti - Neobjava in neseznanitev s pogoji dodelitve pomoči - Upravičenčevo nepoznavanje - Dobra vera - Pravna varnost - Učinkovitost - Člen 10 ES. # Zadeva C-158/06.

text:
      Zadeva C-158/06
      Stichting ROM-projecten
      proti
      Staatssecretaris van Economische Zaken
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Strukturni skladi – Povračilo pomoči Skupnosti v primeru nepravilnosti – Neobjava in neseznanitev s pogoji za dodelitev pomoči – Upravičenčevo nepoznavanje – Dobra vera – Pravna varnost – Učinkovitost – Člen 10 ES“
      Povzetek sodbe
      1.        Ekonomsko-socialna kohezija – Strukturne intervencije – Financiranje Skupnosti – Neupravičeno izplačana finančna pomoč zaradi
            malomarnosti nacionalnih oblasti
      (člen 10 ES)
      2.        Ekonomsko-socialna kohezija – Strukturne intervencije – Financiranje Skupnosti – Neupravičeno izplačana finančna pomoč
      1.        Načelo pravne varnosti zahteva, naj Skupnostna ureditev omogoči osebam, na katere se nanaša, da se natančno seznanijo z obsegom
         obveznosti, ki jim jih nalaga. Upravičenci se morajo namreč nedvoumno seznaniti s svojimi pravicami in obveznostmi ter v skladu
         z njimi ukrepati. Navedena zahteva po pravni varnosti je še posebno nujna v primeru predpisov, ki bi lahko imeli finančne
         posledice.

      V teh okoliščinah, kadar so pogoji za pridobitev finančne pomoči, ki jo Skupnost podeli državi članici, določeni v odločbi
         o dodelitvi, vendar niso bili niti objavljeni niti jih ni država članica sporočila končnemu upravičencu do pomoči, pravo Skupnosti
         ne nasprotuje uporabi načela pravne varnosti, da se izključi obveznost tega upravičenca, da povrne neupravičeno izplačane
         zneske, pod pogojem, da se ugotovi dobra vera omenjenega upravičenca. V takem primeru se mora vseeno upoštevati interes Skupnosti
         za povračilo te pomoči. Torej, kadar je vzrok za upravičenčevo nepovrnitev pomoči malomarnost nacionalnih organov, iz načela
         sodelovanja iz člena 10 ES sledi, da je lahko zadevna država članica finančno odgovorna za neizterjane zneske, da se zagotovi
         učinek pravice Skupnosti do povračila zneska pomoči.

       (Glej točke 25 in 26, od 32 do 34 in izrek.)
      2.        Kadar so pogoji za pridobitev finančne pomoči, ki jo Skupnost podeli državi članici, določeni v odločbi o dodelitvi, vendar
         niso bili niti objavljeni niti jih ni država članica sporočila končnemu upravičencu do pomoči, pravo Skupnosti ne nasprotuje
         uporabi načela pravne varnosti, da se izključi obveznost tega upravičenca, da povrne neupravičeno izplačane zneske, pod pogojem,
         da se ugotovi dobra vera omenjenega upravičenca. V takem primeru je lahko zadevna država članica finančno odgovorna za neizterjane
         zneske, da se zagotovi učinek pravice Skupnosti do povračila zneska pomoči.

      (Glej točko 34 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 21. junija 2007(*)

      „Strukturni skladi – Povračilo pomoči Skupnosti v primeru nepravilnosti – Neobjava in neseznanitev s pogoji dodelitve pomoči – Upravičenčevo nepoznavanje – Dobra vera – Pravna varnost – Učinkovitost – Člen 10 ES“
      V zadevi C‑158/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Nizozemska) z odločbo z dne 16. marca 2006, ki je prispela na Sodišče 23. marca 2006, v postopku

      Stichting ROM-projecten
      proti
      Staatssecretaris van Economische Zaken,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Schintgen, predsednik petega senata v funkciji predsednika prvega senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič
         (poročevalec) in E. Levits, sodniki,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. februarja 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Stichting ROM-projecten J. Roeleveld, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado C. ten Dam, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti L. Flynn in A. Weimar, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. marca 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6 Odločbe Komisije C(95)1753 z dne 16. oktobra 1995 o dodelitvi
         finančne pomoči Evropskega sklada za regionalni razvoj (ESRR) in Evropskega socialnega sklada (ESS) za operativni program
         v okviru pobude Skupnosti MSP v korist območij, upravičenih na podlagi ciljev 1 in 2 na Nizozemskem (v nadaljevanju: odločba
         o dodelitvi) in člena 249 ES.

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med nizozemsko ustanovo Stichting ROM-projecten (v nadaljevanju: ROM-projecten)
         in Staatssecretaris van Economische Zaken (državni sekretar za gospodarske zadeve, v nadaljevanju: državni sekretar) o ukinitvi
         in povračilu finančne pomoči, dodeljene v okviru pobude Skupnosti v korist malih in srednjih podjetji.

       Pravni okvir
      3        Komisija Evropskih skupnosti je 1. julija 1994 objavila sporočilo državam članicam o določitvi smernic za operativne programe
         ali globalna nepovratna sredstva, ki naj jih države članice predlagajo v okviru Pobude Skupnosti za prilagajanje malih in
         srednjih podjetij enotnemu trgu (UL C 180, str. 10).

      4        V odločbi o dodelitvi je določeno:

      „Člen 1
      MSP operativni program za Nizozemsko, sprejet za obdobje od 30. novembra 1994 do 31. decembra 1999 in določen v prilogah,
         ki zajema povezan sklop večletnih ukrepov v okviru pobude Skupnosti MSP v korist območij, upravičenih na podlagi ciljev 1
         in 2 na Nizozemskem, se odobri.

      […]
      Člen 6
      Pomoč Skupnosti zajema izdatke za dejavnosti, izvedene v okviru tega programa, ki so v zadevni državi članici predmet pravno
         zavezujočih obveznosti in za katere so bila potrebna finančna sredstva posebej dodeljena najpozneje do 31. decembra 1999.
         Zadnji datum za upoštevanje izdatkov za te dejavnosti je 31. december 2001.

      […]
      Člen 9
      Ta odločba je naslovljena na Kraljevino Nizozemsko.“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      5        ROM-projecten je z dopisom z dne 31. avgusta 1999 zaprosila državnega sekretarja za dodelitev subvencije v okviru operativnega
         programa MSP za Nizozemsko za projekt z naslovom „Kenniskaart Medische Technologie en Life Sciences“ (potrdilo o poznavanju
         medicinske tehnologije in znanosti o življenju).

      6        Z odločbo z dne 29. decembra 1999 je državni sekretar v okviru navedenega programa dodelil ROM-projecten subvencijo v višini,
         ki ne presega 200.000 NLG. Eden od postavljenih pogojev je bil, da je treba navedeni projekt izvesti do 31. decembra 2000
         in da stroški, ki so nastali pred 1. januarjem 2000 in po 31. decembru istega leta, niso upravičeni do subvencije.

      7        Na prošnjo ROM-projecten ji je državni sekretar nakazal v letih 2000 in 2001 predujem v višini 80.000 NLG.

      8        Z odločbo z dne 11. julija 2002 je državni sekretar obvestil ROM-projecten, da ni izpolnila pogoja, ki ga je postavila Komisija
         v členu 6 odločbe o dodelitvi, da mora upravičenec do subvencije prevzeti obveznosti pred 31. decembrom 1999 (v nadaljevanju:
         časovni pogoj). Vprašanje, ali je treba zato subvencijo določiti na nič, je državni sekretar zastavil Komisiji, njene službe
         pa so podale neuraden negativen odgovor. Med čakanjem na uradno potrditev stališča Komisije je državni sekretar določil višino
         pomoči na 69.788 NLG s splošnim pridržkom. Od ROM-projecten je zahteval povračilo zneska 90.212 NLG.

      9        Z odločbo z dne 27. februarja 2003 je državni sekretar določil subvencijo na nič in hkrati od ROM-projecten zahteval povračilo
         zneska 69.788 NLG, ker je Komisija menila, da bi moral upravičenec do subvencije prevzeti obveznosti najpozneje do 31. decembra 1999.

      10      Z odločbo z dne 26. maja 2003 je državni sekretar zavrnil ugovore zoper odločbi z dne 11. julija 2002 in 27. februarja 2003.

      11      S sodbo z dne 23. januarja 2004 je Rechtbank te Roermond razveljavilo odločbo z dne 26. maja 2003. Državnemu sekretarju je
         naložilo, naj sprejme novo odločbo v zvezi z ugovorom, ki mu je bil predložen.

      12      Z odločbo z dne 16. avgusta 2004 je državni sekretar določil znesek subvencije na nič in zahteval povračilo 72.604,84 eura,
         ker ROM-projecten ni zadostila časovnemu pogoju.

      13      College van Beroep voor het bedrijfsleven, pri katerem je ROM-projecten vložila pritožbo zoper to odločbo, se sprašuje, ali
         je državni sekretar lahko dejstvo, da ROM-projecten ni izpolnila tega pogoja, štel njej v škodo. V zvezi s tem opozarja, da
         je v nizozemskem pravu tak pogoj mogoče šteti v škodo upravičenca do subvencije le, če je bil o njem vnaprej obveščen. To
         pravilo izhaja iz načela pravne varnosti in nizozemske zakonodaje. V obravnavanem primeru omenjeni pogoj ni naveden niti v
         odločbi državnega sekretarja z dne 29. decembra 1999 niti v pogojih, ki so ji priloženi. Prav tako ni omenjen v obrazcu za
         prijavo za subvencijo in v navodilih, ki so mu priloženi.

      14      Predložitveno sodišče iz tega sklepa, da se z vidika zgolj nizozemskega prava časovni pogoj ne more uveljavljati v škodo ROM-projecten.
         Vendar se sprašuje, ali se ta časovni pogoj lahko uveljavlja v škodo ROM-projecten na podlagi prava Skupnosti.

      15      V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1. Ali je člen 6 odločbe [o dodelitvi] brezpogojen in dovolj natančen, da se lahko neposredno uporabi v nacionalnem pravnem
         redu?

      2. V primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje:
      Ali je treba člen 249 ES razlagati tako, da člen 6 zgoraj navedene odločbe posameznikom kot končnim upravičencem neposredno
         nalaga, naj se pravno zavezujoče obvežejo in naj posebej razdelijo potrebna finančna sredstva najpozneje do 31. decembra 1999?

      3. V primeru pritrdilnega odgovora na drugo vprašanje:
      Ali [obveznost držav članic, da sprejmejo ukrepe, potrebne za povrnitev sredstev, ki so bila izgubljena zaradi nepravilnosti,]
         glede na načela prava Skupnosti državam članicam pušča prosto presojo, ki jim omogoča, da se odpovejo povračilu zaradi kršitve
         predpisa, če upravičenec subvencije tega določila ni poznal in če mu tega nepoznavanja tudi ni mogoče očitati?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      16      V okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 234 ES, je naloga Sodišča, da poda
         predložitvenemu sodišču uporaben odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika lahko, odvisno od primera,
         Sodišče preoblikuje vprašanja, ki so mu bila predložena (sodba z dne 23. marca 2006 v zadevi FCE Bank, C-210/04, ZOdl., str.
         I-2803, točka 21, in navedena sodna praksa).

      17      V obravnavanem primeru je predložitveno sodišče postavilo tretje vprašanje podredno, namreč pod pogojem, da sta predhodno
         obravnavani prvo in drugo vprašanje in da se nanju odgovori pritrdilno.

      18      Ugotoviti je treba, da je tudi tretje vprašanje mogoče obravnavati samostojno in da bi pritrdilen odgovor na to vprašanje
         imel za posledico odvečnost prvih dveh vprašanj. Če se domneva, da je treba pogoje za dodelitev finančne pomoči, med katere
         spada časovni pogoj, v vsakem primeru šteti, kot da ne škodujejo končnemu upravičencu, ker mu niso bili sporočeni, pravzaprav
         ne bi bilo treba ugotavljati, ali je omenjeni časovni pogoj brezpogojen in dovolj natančen ter ali lahko omenjenemu upravičencu
         neposredno nalaga obveznosti.

      19      Torej je primerno najprej obravnavati tretje vprašanje in ga preoblikovati tako:

      „Ali pravo Skupnosti, kadar so pogoji dodelitve finančne pomoči, ki jo Skupnost podeli državi članici, določeni v odločbi
         o dodelitvi, vendar niso bili objavljeni in jih država članica ni sporočila končnemu upravičencu do pomoči, nasprotuje uporabi
         načela pravne varnosti, da se izključi obveznost omenjenega upravičenca, da povrne neupravičeno izplačane zneske?“

       Tretje vprašanje
       Stališča, predložena Sodišču
      20      ROM-projecten navaja, da ni bila seznanjena s členom 6 odločbe o dodelitvi in da se ji to nepoznavanje ne bi smelo očitati.
         Načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti zato nasprotujeta povračilu denarne pomoči, ki jo je prejela. Pravo
         Skupnosti pravzaprav ne nasprotuje uporabi omenjenih načel za izključitev takega povračila, če se upošteva interes Skupnosti
         in se ugotovi dobrovernost upravičenca.

      21      Nizozemska vlada navaja, da morajo posamezniki poznati pravo Skupnosti in da mora biti njegova uporaba zanje predvidljiva.
         Iz tega sledi, da se časovni pogoj ne more uveljaviti v škodo ROM-projecten, ker o njem ni bila obveščena.

      22      Tudi Komisija meni, da se časovni pogoj ne sme uveljaviti v škodo ROM‑projecten. S tem ko je predložitveno sodišče ugotovilo,
         da ROM-projecten ni bila obveščena o tem pogoju in da ji tega nepoznavanja ni mogoče očitati, naj načelo pravne varnosti ne
         bi nasprotovalo, da se omenjeni pogoj uporabi v škodo ROM‑projecten.

       Odgovor Sodišča
      23      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da morajo Sodišča v sporih o zahtevkih za povračilo sredstev, ki so bila po pravu Skupnosti
         nepravilno izplačana, če ni predpisov prava Skupnosti, odločiti nacionalna sodišča ter pri tem uporabiti svoje nacionalno
         pravo, ki pa je podvrženo omejitvam prava Skupnosti, kar izhaja iz tega, da pravila in postopki, ki jih predpisuje domače
         pravo, ne smejo imeti učinka, ki bi dejansko onemogočil ali znatno otežil izterjavo neupravičeno izplačane pomoči, in da mora
         biti nacionalno pravo uporabljeno na način, ki ni diskriminatoren v primerjavi s postopki, po katerih se odloča o podobnih
         nacionalnih sporih (sodbe z dne 21. septembra 1983 v zadevi Deutsche Milchkontor in drugi, od 205/82 do 215/82, Recueil, str.
         2633, točka 19; z dne 12. maja 1998 v zadevi Steff-Houlberg Export in drugi, C-366/95, Recueil, str. I‑2661, točka 15, in
         z dne 19. septembra 2002 v zadevi Huber, C-336/00, Recueil, str. I-7699, točka 55).

      24      Torej se ne bi štelo, da je v nasprotju s pravom Skupnosti, če nacionalno pravo na področju preklica upravnih ukrepov in povračila
         finančnih prejemkov, ki so jo javnih organi neupravičeno izplačali, upošteva načelo pravne varnosti skupaj z načelom zakonitosti,
         ker je prvo načelo del pravnega reda Skupnosti (zgoraj navedena sodba Deutsche Milchkontor in drugi, točka 30; sodba z dne
         9. oktobra 2001 v zadevi Flemmer in drugi, od C-80/99 do C-82/99, Recueil, str. I-7211, točka 60, in zgoraj navedena sodba
         Huber, točka 56).

      25      Načelo pravne varnosti zlasti zahteva, naj Skupnostna ureditev omogoči osebam, na katere se nanaša, da se natančno seznanijo
         z obsegom obveznosti, ki jim jih nalaga (sodbe z dne 1. oktobra 1998 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, C-209/96,
         Recueil, str. I-5655, točka 35; z dne 20. maja 2003 v zadevi Consorzio del Prosciutto di Parma in Salumificio S. Rita, C-108/01,
         Recueil, str. I-5121, točka 89, in z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi, C-255/02, ZOdl., str. I-1609, točka
         72). Upravičenci se morajo namreč nedvoumno seznaniti s svojimi pravicami in obveznostmi ter v skladu z njimi ukrepati (sodbi
         z dne 13. februarja 1996 v zadevi Van Es Douane Agenten, C-143/93, Recueil, str. I‑431, točka 27, in z dne 26. oktobra 2006
         v zadevi Koninklijke Coöperatie Cosun, C-248/04, ZOdl., str. I-10211, točka 79).

      26      Navedena zahteva po pravni varnosti je še posebej nujna v primeru predpisov, ki bi lahko imeli finančne posledice (sodba z
         dne 16. marca 2006 v zadevi Emsland‑Stärke, C-94/05, ZOdl., str. I-2619, točka 43, in zgoraj navedena sodba Koninklijke Coöperatie
         Cosun, točka 79).

      27      Najprej, kot izhaja iz člena 9 odločbe o dodelitvi, je v obravnavanem primeru ta odločba naslovljena le na Kraljevino Nizozemsko.
         Vendar nizozemski organi ROM-projecten niso seznanili s časovnim pogojem, določenim v njej, kljub dejstvu, da omenjena odločba
         ni bila objavljena in da je bila znana zgolj njim.

      28      Poleg tega je državni sekretar s tem, ko je ROM-projecten z odločbo o dodelitvi podelil subvencijo 29. decembra 1999, kar
         je le dva dni pred iztekom roka, določenega v členu 6 te odločbe, ne da bi bila ROM-projecten obveščena o tem roku, ustvaril
         okoliščine, ki so skoraj nujno privedle do nespoštovanja pogojev dodelitve.

      29      Ugotoviti je treba, da v takšnih okoliščinah končni upravičenec finančne pomoči Skupnosti ne more biti nedvoumno seznanjen
         s svojimi pravicami in obveznostmi ter v skladu z njimi ukrepati.

      30      Tako kot ROM-projecten tudi nizozemska vlada in Komisija trdita, da v takšnih okoliščinah, ki jih zaznamuje dejstvo, da končni
         upravičenec ni seznanjen s pogoji, določenimi v odločbi o dodelitvi, načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da se na te pogoje
         sklicuje v škodo končnega upravičenca.

      31      Vendar pa lahko omenjeni upravičenec izpodbija ukinitev in povračilo le pod pogojem, da je bil v dobri veri v zvezi s pravilnostjo
         uporabe finančne pomoči. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali je bil ta pogoj izpolnjen (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 1998
         v zadevi Oelmühle in Schmidt Söhne, C‑298/96, Recueil, str. I-4767, točka 29, in zgoraj navedeno sodbo Huber, točka 58).

      32      Nazadnje je treba opozoriti, da kadar načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da mora upravičenec do finančne pomoči to pomoč
         Skupnosti povrniti, se mora vseeno upoštevati interes Skupnosti za povračilo te pomoči (zgoraj navedena sodba Huber, točka
         57).

      33      V okoliščinah, kot so te v sporu o glavni stvari, kjer je vzrok za upravičenčevo nepovrnitev pomoči malomarnost nacionalnih
         organov, iz načela sodelovanja iz člena 10 ES sledi, da je lahko zadevna država članica finančno odgovorna za neizterjane
         zneske, da se zagotovi učinek pravice Skupnosti do povračila zneska pomoči.

      34      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da kadar so pogoji za pridobitev finančne pomoči,
         ki jo Skupnost podeli državi članici, določeni v odločbi o dodelitvi, vendar niso bili niti objavljeni niti jih ni država
         članica sporočila končnemu upravičencu do pomoči, pravo Skupnosti ne nasprotuje uporabi načela pravne varnosti, da se izključi
         obveznost tega upravičenca, da povrne neupravičeno izplačane zneske, pod pogojem, da se ugotovi dobra vera omenjenega upravičenca.
         V takem primeru je lahko zadevna država članica finančno odgovorna za neizterjane zneske, da se zagotovi učinek pravice Skupnosti
         do povračila zneska pomoči.

       Prvo in drugo vprašanje
      35      Glede na odgovor na tretje vprašanje ni več treba odgovoriti na vprašanje, ali je časovni pogoj brezpogojen in dovolj natančen,
         da se lahko neposredno uporabi v nacionalnem pravnem redu, niti na vprašanje, ali lahko omenjeni pogoj neposredno nalaga obveznosti
         končnemu upravičencu do finančne pomoči.

       Stroški
      36      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Kadar so pogoji za pridobitev finančne pomoči, ki jo Skupnost podeli državi članici, določeni v odločbi o dodelitvi, vendar
            niso bili niti objavljeni niti jih ni država članica sporočila končnemu upravičencu do pomoči, pravo Skupnosti ne nasprotuje
            uporabi načela pravne varnosti, da se izključi obveznost tega upravičenca, da povrne neupravičeno izplačane zneske, pod pogojem,
            da se ugotovi dobra vera omenjenega upravičenca. V takem primeru je lahko zadevna država članica finančno odgovorna za neizterjane
            zneske, da se zagotovi učinek pravice Skupnosti do povračila zneska pomoči.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 8. decembra 2005. # Georgios Rounis proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ocenjevalno poročilo - Ničnostna tožba - Ustavitev postopka - Odškodninska tožba. # Zadeva T-274/04.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. septembra 2006.#Jean Leon Van Straaten proti Staat der Nederlanden in Republiek Italië.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank 's-Hertogenbosch - Nizozemska.#Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma - Načelo ne bis in idem - Pojma "ista dejanja" in "končan sodni postopek" - Izvoz v eno državo in uvoz v drugo državo - Oprostitev obtoženca.#Zadeva C-150/05.

text:
      Zadeva C-150/05
      Jean Leon Van Straaten
      proti
      državi Nizozemski
      in
      Italijanski republiki
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Rechtbank 's-Hertogenbosch)
      „Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem – Pojma ‚ista dejanja‘ in ‚končan sodni postopek‘ – Izvoz v eno in uvoz v drugo državo – Oprostitev obtoženca“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje
      (člen 234 ES)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje
      (člen 234 ES)
      3.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem

      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      4.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem

      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      1.        V okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, opredeljenega v členu 234 ES, je le nacionalno sodišče, ki odloča
         v sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo je treba sprejeti, pristojno, da presodi, glede na posebnosti
         zadeve, ali potrebuje predhodno odločbo, da izda sodbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih zastavi Sodišču. Zato glede na to,
         da se zastavljeni vprašanji za predhodno odločanje nanašata na razlago prava Skupnosti, Sodišče načeloma mora odločiti.

      Odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je zastavilo nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, če je očitno,
         da zahtevana razlaga prava Skupnosti ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen
         ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, potrebnih, da poda koristen odgovor na zastavljena vprašanja.

      (Glej točki 33 in 34.)
      2.        Čeprav Sodišče glede na člen 234 ES ni pristojno, da za določen spor uporabi pravilo Skupnosti in s tem glede na to pravilo
         opredeli določbo nacionalnega prava, pa lahko v okviru sodnega sodelovanja, uvedenega z navedenim členom, na podlagi dokazov
         v spisu nacionalnemu sodišču predloži razlago prava Skupnosti, ki bi se lahko uporabila pri presoji učinkov te določbe.

      (Glej točko 37.)
      3.        Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma je treba razlagati v smislu, da je edino upoštevno merilo za uporabo
         navedenega člena merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo povezanih okoliščin, ne glede na
         pravno kvalifikacijo teh dejanj ali pravno zavarovani interes.

      Kar zadeva kazniva dejanja, povezana z mamili, ni potrebno, da sta količini obravnavane droge v dveh zadevnih državah pogodbenicah
         ali osebe, ki naj bi sodelovale pri dejanjih v teh dveh državah, enake. Tako ni izključeno, da položaj, v katerem ni te enakosti,
         ne bi mogel obstajati kot celota med seboj po naravi neločljivo povezanih dejanj. Poleg tega se kazniva dejanja izvoza in
         uvoza istih prepovedanih drog, preganjana v različnih državah pogodbenicah te konvencije, načeloma štejejo za „ista dejanja“
         v smislu člena 54, dokončno pa o tem presodijo pristojni nacionalni organi.

      (Glej točke od 48 do 51 in 53 ter točko 1 izreka.)
      4.        Načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma (KISS), katerega cilj je preprečiti, da bi se zoper
         osebo, ki izvršuje svojo pravico do prostega gibanja, zaradi istih dejanj začel pregon na ozemlju več držav pogodbenic, se
         uporabi v odločbi sodnih organov države pogodbenice, na podlagi katere je obtoženec pravnomočno oproščen zaradi pomanjkanja
         dokazov.

      Glavna trditev v edinem stavku člena 54 KISS se ne sklicuje na vsebino pravnomočne sodbe. Zgolj v podredni trditvi določa
         člen 54 KISS predpostavko, da je, če je bila izrečena kazen, prepoved kazenskega pregona podvržena posebnemu pogoju. Če bi
         bilo splošno pravilo, navedeno v glavni trditvi, uporabljivo le za sodbe, s katerimi se izreče kazen, bi bilo brez pomena
         natančneje navesti, da je posebno pravilo uporabljivo pri izreku kazni.

      Če se ta člen dalje ne bi uporabil za pravnomočno oprostilno sodbo, izdano zaradi pomanjkanja dokazov, bi to ogrozilo izvrševanje
         pravice do prostega pretoka.

      Končno bi začetek kazenskega postopka v drugi državi pogodbenici za ista dejanja škodoval – v primeru pravnomočne oprostilne
         sodbe zaradi pomanjkanja dokazov – načelom pravne varnosti in legitimnega pričakovanja. Obtoženec bi se namreč moral bati
         novih kazenskih pregonov v drugi državi pogodbenici, čeprav je bil postopek o istih dejanjih že pravnomočno končan.

      (Glej točke od 56 do 59 in 61 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 28. septembra 2006(*)

      „Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem – Pojma ‚ista dejanja‘ in ‚končan sodni postopek‘ – Izvoz v eno in uvoz v drugo državo – Oprostitev obtoženca“
      V zadevi C-150/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 35 EU, ki ga je vložilo Rechtbank 's-Hertogenbosch
         (Nizozemska) z odločbo z dne 23. marca 2005, ki je na Sodišče prispela 4. aprila 2005, v postopku

      Jean Leon Van Straaten
      proti
      državi Nizozemski,

      Italijanski republiki,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi K. Schiemann, predsednik četrtega senata, v funkciji predsednika prvega senata, N. Colneric (poročevalka), sodnica,
         J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: H. von Holstein,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. maja 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za nizozemsko vlado H. Sevenster in D. J. M. de Grave, zastopnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Aiellom, avvocato dello Stato,
      –        za češko vlado T. Boček, zastopnik,
      –        za špansko vlado M. Muñoz Pérez, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in J.-C. Niollet, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za poljsko vlado T. Nowakowski, zastopnik,
      –        za švedsko vlado K. Wistrand, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Bogensberger in R. Troosters, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. junija 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne
         14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi
         kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 19, v nadaljevanju: KISS), podpisane v Schengnu (Luksemburg) 19. junija 1990.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. L. Van Straaten in Staat der Nederlanden (v nadaljevanju: država Nizozemska)
         ter Italijansko republiko o razpisu ukrepa, ki so ga v schengenskem informacijskem sistemu (v nadaljevanju: SIS) shranili
         italijanski organi, glede njegove kazenske obsodbe v Italiji za promet z mamili, zaradi njegove izročitve.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 1 Protokola, ki vključuje schengenski pravni red v okvir Evropske unije in je priložen k Pogodbi o Evropski
         uniji in Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti z Amsterdamsko pogodbo (v nadaljevanju: Protokol), lahko trinajst držav
         članic Evropske unije, med njimi Italijanska republika in Kraljevina Nizozemska, vzpostavi med seboj okrepljeno sodelovanje
         na področju, ki spada v uporabo schengenskega pravnega reda, kot je določen v prilogi k omenjenemu Protokolu.

      4        Tako kot KISS je del tako določenega schengenskega pravnega reda tudi Sporazum med vladami držav Gospodarske unije Beneluks,
         Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisan 14. junija 1985 v Schengenu
         (UL 2000, L 239, str. 13, v nadaljevanju: Schengenski sporazum). Italijanska republika je podpisala Sporazum o pridružitvi
         h KISS 27. novembra 1990 (UL 2000, L 239, str. 63), ki je začel veljati 26. oktobra 1997.

      5        V skladu s členom 2(1), prvi pododstavek, Protokola se od začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe schengenski pravni red
         začne nemudoma uporabljati v trinajstih državah članicah iz člena 1 tega protokola.

      6        Ob uporabi drugega stavka člena 2(1), drugi pododstavek, Protokola je Svet Evropske unije 20. maja 1999 sprejel Sklep 1999/436/ES
         o določitvi pravne podlage za vsako določbo ali sklep, ki sestavlja schengenski pravni red, skladno z ustreznimi določbami
         Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji (UL L 176, str. 17). Iz člena 2 tega Sklepa v povezavi
         z njegovo Prilogo A izhaja, da je Svet določil člena 34 EU in 31 EU iz naslova VI Pogodbe o Evropski uniji, imenovanega „Določbe
         o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah“, kot pravni temelj členov od 54 do 58 KISS.

      7        Ti členi sestavljajo poglavje 3 z naslovom „Uporaba načela ne bis in idem“ naslova III KISS, imenovanega „Policija in varnost.“

      8        Člen 54 KISS določa:

      „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi
         pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice,
         ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

      9        Člen 55(1) KISS določa:

      „1.      Pogodbenica lahko pri ratifikaciji, sprejetju ali potrditvi te konvencije izjavi, da je člen 54 ne zavezuje v enem ali več
         od naslednjih primerov:

      a)       če so bila dejanja, na katera se nanaša tuja sodba, v celoti ali deloma storjena na njenem ozemlju; v zadnjem primeru ta izjema
         ne velja, če so bila ta dejanja storjena deloma na ozemlju države članice, v kateri je bila izrečena sodba;

      [...]“
      10      Člen 71(1) KISS, za katerega je kot podlaga določen člen 34 EU, pa tudi člena 30 EU in 31 EU, določa:

      „1. Pogodbenice se v zvezi z neposredno in posredno prodajo kakršne koli vrste prepovedanih drog, tudi konoplje, in s posedovanjem
         takih proizvodov in snovi za prodajo ali izvoz zavezujejo v skladu z obstoječimi konvencijami Združenih narodov [...], da
         bodo sprejele vse potrebne ukrepe za preprečevanje in kaznovanje nedovoljenega prometa s prepovedanimi drogami.“

      11      Člen 95(1) in (3) KISS določa:

      „1.      Podatki o osebah, za katere se zaproša za prijetje zaradi izročitve, se vnesejo na zahtevo sodnega organa pogodbenice prosilke.
      3.      Zaprošena pogodbenica lahko razpisu ukrepa v podatkovni zbirki svojega nacionalnega dela schengenskega informacijskega sistema
         doda označitev, ki prepoveduje prijetje na podlagi razpisa, dokler se označitev ne zbriše. Označitev je treba zbrisati najkasneje
         v 24 urah po vnosu razpisa, razen če prizadeta pogodbenica zavrne prijetje, za katero je bila zaprošena iz pravnih razlogov
         ali zaradi posebnih razlogov primernosti. Če v posebej izjemnih primerih to zahteva kompleksnost dejanskega stanja, se lahko
         navedeni rok podaljša na en teden. Brez poseganja v označitev ali odločitev o zavrnitvi prijetja ostanejo druge pogodbenice
         upravičene izvesti prijetje, navedeno v razpisu.“

      12      Člen 106(1) KISS določa:

      „Samo pogodbenica, ki izda razpis ukrepa, sme spreminjati, dodajati, popravljati ali brisati podatke, ki jih je vnesla.“
      13      Člen 111 KISS določa:

      „1.      Vsaka oseba lahko na ozemlju vsake pogodbenice na sodišču ali pri organu, pristojnem po nacionalni zakonodaji, zahteva popravek,
         izbris, pridobitev informacije ali odškodnino v zvezi z razpisom ukrepa, ki se nanaša nanjo.

      2.      Pogodbenice se zavezujejo, da bodo vzajemno izvršile pravnomočne odločbe sodišč ali organov iz odstavka 1, brez vpliva na
         določbe člena 116.“

      14      Pristojnost Sodišča za predhodno odločanje na tem področju je urejena v členu 35 EU, katerega odstavek 3(b) določa:

      „Država članica, ki da izjavo v skladu z odstavkom 2, podrobno navede, ali:
      […]
      b)      lahko Sodišče te države zaprosi za predhodno odločanje o vprašanju v zadevi, ki jo obravnava in ki se nanaša na veljavnost
         ali razlago akta iz odstavka 1, če to Sodišče meni, da je za izrek njegove sodbe potrebna odločitev o tem vprašanju.“

      15      Kraljevina Nizozemska je z izjavo priznala pristojnost Sodišča na način, določen v členu 35(2) in (3)(b) EU (UL 1997, C 340,
         str. 308).

       Mednarodno pravo
      16      Člen 4 Protokola št. 7 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra
         1950, določa:

      „1.      Pravosodni organi iste države ne smejo nikogar ne kazensko preganjati ne kaznovati za kaznivo dejanje, za katero je bil na
         podlagi zakona in v skladu s kazenskim postopkom te države s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.

      2.      Določbe prejšnjega odstavka ne preprečujejo obnove kazenskega postopka na podlagi zakona in skladno s kazenskim postopkom
         prizadete države, če obstajajo dokazi o novih ali na novo odkritih dejstvih ali pa če je v prejšnjih postopkih prišlo do bistvene
         napake, ki bi lahko vplivala na izid sojenja.

      3.      Od tega člena niso dovoljena odstopanja na podlagi člena 15 Konvencije.“
      17      Člen 14(7) Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah, sprejetega 16. decembra 1966, ki je začel veljati 23.
         marca 1976, določa:

      „Nikogar se ne sme preganjati ali kaznovati za kaznivo dejanje, za katero je bil na podlagi zakona in v skladu s kazenskim
         postopkom posamezne države s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“

      18      Člen 36 Enotne konvencije o mamilih, sprejete v New Yorku 30. marca 1961 v okviru Združenih narodov, določa:

      „1. a)  Vsaka podpisnica bo v okviru svojih ustavnih določb sprejela potrebne ukrepe, da bo gojenje, pridelava, proizvodnja, pridobivanje,
         priprava, posest, ponujanje, ponujanje naprodaj, razdeljevanje, nakup, prodaja, dostava iz katerega koli naslova, posredovanje,
         pošiljanje, odprava, prevoz, uvoz in izvoz mamil, ki ni v skladu s to Konvencijo, ali vsako drugo dejanje, ki bi bilo po mnenju
         omenjene podpisnice v nasprotju z določbami te konvencije, opredeljeno kot kaznivo dejanje, če je storjeno naklepno, in da
         bodo za hujša kazniva dejanja predpisane ustrezne kazni, zlasti zaporne kazni ali druge kazni odvzema prostosti.

      b)      […]
      2.      V okviru ustavnih določb, pravnega sistema in nacionalne zakonodaje vsake podpisnice,
      a)      i)     se bo vsako izmed kaznivih dejanj, naštetih v odstavku 1, štelo za samostojno kaznivo dejanje, če so bila dejanja storjena
         v različnih državah;

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      19      Iz predložitvenega sklepa izhaja, da je J. L. Van Straaten okoli 27. marca 1983 v Italiji posedoval paket s približno 5 kilogrami
         heroina, da je bil ta heroin prenesen iz Italije na Nizozemsko in da je J. L. Van Straaten v obdobju od 27. do 30. marca 1983
         posedoval 1000 gramov tega paketa heroina.

      20      J. L. Van Straaten je bil preganjan na Nizozemskem, prvič zato, ker je 26. marca 1983 ali okoli tega datuma, skupaj z A. Yilmazom,
         iz Italije na Nizozemsko uvozil približno 5500 gramov heroina, drugič zato, ker je posedoval približno 1000 gramov heroina
         na Nizozemskem v obdobju od 27. do 30. marca 1983 ali okoli tega obdobja, in tretjič zato, ker je marca 1983 na Nizozemskem
         posedoval strelno orožje in strelivo. S sodbo z dne 23. junija 1983 je Arrondissementsrechtbank te s’-Hertogenbosch (Nizozemska)
         opustilo pregon zoper J. L. Van Straatna zaradi uvoza heroina, saj je presodilo, da to dejanje ni bilo pravno in prepričljivo
         dokazano, in ga obsodilo za dve drugi dejanji na zaporno kazen 20 mesecev.

      21      V Italiji je bil J. L. Van Straaten, skupaj z drugimi osebami, preganjan, ker je 27. marca 1983 ali okoli tega datuma posedoval
         in večkrat na Nizozemsko izvozil, skupaj z Karakusom Coskunom, večjo količino heroina, skupaj približno 5 kilogramov. S sodbo
         zaradi izostanka z dne 22. novembra 1999 je Tribunale ordinario di Milano na tej podlagi J. L. Van Straatna, kot tudi dve
         drugi osebi, obsodilo na zaporno kazen desetih let, na denarno kazen v višini 50 milijonov lir in na plačilo stroškov postopka.

      22      Spor o glavni stvari poteka med J. L.Van Straatnom in državo Nizozemsko ter Italijansko republiko. Predložitveno sodišče preverja
         razpis ukrepa glede J. L. Van Straatna, katerega zakonitost je v tem postopku v glavni stvari sporna in ga preučuje glede
         na KISS. S sklepom z dne 16. julija 2004 je bila Italijanska republika vključena kot stranka v postopek v glavni stvari.

      23      Pred predložitvenim sodiščem je Italijanska republika zavrnila očitke J. L. Van Straatna, ki meni, da v skladu s členom 54
         KISS ne bi smel biti preganjan s strani Italije ali v njenem imenu in da so vsi akti, ki so povezani s tem pregonom, nezakoniti.
         Italijanska republika meni, da se s sodbo z dne 23. junija 1983 ni razsojalo o krivdi J. L. Van Straatna, kar zadeva tožbeni
         razlog uvoza heroina, saj je bil iz tega naslova pregona oproščen. J. L. Van Straatnu naj ne bi bilo sojeno za to dejanje
         v smislu člena 54 KISS. Med drugim je Italijanska republika navedla, da je zaradi izjave, ki jo je opravila na podlagi člena
         55(1)(a) KISS, člen 54 te Konvencije ne zavezuje. Predložitveno sodišče tega zadnjega razloga ni sprejelo.

      24      V predložitveni odločbi ni naveden noben drug podatek glede narave postopka.

      25      Nizozemska vlada navaja, da je bila sodba Arrondissementsrechtbank te ’s‑Hertogenbosch z dne 23. junija 1983 potrjena s sodbo
         Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch z dne 3. januarja 1984, ki je spremenila kvalifikacijo drugega tožbenega razloga proti J.
         L. Van Straatnu. To sodišče je kvalificiralo dejanja „prostovoljnega posedovanja približno 1000 gramov heroina na Nizozemskem
         v obdobju od 27. do 30. marca 1983 ali okoli tega obdobja“. Kasacijska pritožba, ki jo je vložil J. L. Van Straaten proti
         tej sodbi, je Hoge Raad zavrnilo s sodbo z dne 26. februarja 1985. Ta sodba je postala pravnomočna. J. L. Van Straaten je
         odslužil zaporno kazen, ki mu je bila naložena.

      26      Ista vlada navaja, da je bil po prošnji italijanskih sodnih organov leta 2002 v SIS vnesen razpis ukrepa za prijetje zaradi
         izročitve J. L. Van Straatna na podlagi naloga za prijetje milanskega državnega tožilca z dne 11. septembra 2001. Kraljevina
         Nizozemska je temu razpisu ukrepa dodala označitev iz člena 95(3) KISS, tako da se zadevno prijetje ni moglo izvesti na Nizozemskem.

      27      J. L. Van Straaten se je po tem, ko je bil leta 2003 obveščen o omenjenem razpisu ukrepa in tako tudi o njegovi obsodbi v
         Italiji, najprej neuspešno obrnil na italijanske sodne organe, da bi dosegel izbris podatkov, ki se v SIS nanašajo nanj. Korps
         Landelijke Politiediensten (služba nizozemske nacionalne policije, v nadaljevanju: KLPD) je v dopisu z dne 16. aprila 2004
         J. L. Van Straatnu navedla, da ni pristojna za izbris razpisa ukrepa v SIS, ker ni organ, ki je izdal razpis ukrepa, iz člena
         106 KISS.

      28      J. L. Van Straaten je pozneje vložil pri predložitvenem sodišču tožbo za naložitev zadevnemu ministrstvu in/ali KLPD, naj
         izbriše njegove osebne podatke iz registra policije. Omenjeno sodišče je s sklepom z dne 16. julija 2004 ugotovilo, da je
         na podlagi člena 106(1) KISS le Italijanska republika pristojna opraviti izbris podatkov, ki ga zahteva J. L. Van Straaten.
         Glede na to dejstvo je predložitveno sodišče tožbo opredelilo kot tožbo za naložitev Italijanski republiki, naj izbriše zadevne
         podatke. Ta je bila zato vključena kot stranka v postopek v glavni stvari.

      29      Predložitveno sodišče je pozneje ugotovilo, da lahko J. L. Van Straaten na podlagi člena 111(1) KISS po nizozemski zakonodaji
         pri pristojnem sodišču vloži zahtevo proti vpisu podatkov, ki se nanašajo nanj. Ob uporabi odstavka 2 tega člena mora Italijanska
         republika izvršiti pravnomočno odločbo nizozemskega sodišča, ki odloča o tej zahtevi.

      30      V teh okoliščinah je Rechtbank ’s-Hertogenbosch prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.       Kaj je razumeti pod ,ista dejanja‘ v smislu člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma? (Ali je posedovanje približno
         1000 gramov heroina na Nizozemskem v obdobju ali okoli obdobja od 27. do 30. marca 1983 isto dejanje kot posedovanje približno
         5 kilogramov heroina v Italiji dne 27. marca 1983 ali [okoli] tega dne, ob upoštevanju, da je bila pošiljka heroina na Nizozemskem
         del pošiljke v Italiji? Ali je izvoz pošiljke heroina iz Italije na Nizozemsko isto dejanje kot uvoz iste pošiljke heroina
         iz Italije na Nizozemsko, tudi ob upoštevanju, da soobtoženci Van Straatna niso v celoti isti na Nizozemskem in v Italiji?
         Ali gre pri obravnavanju dejanj kot celote, sestavljene iz posesti zadevnega heroina v Italiji, izvoza iz Italije, njegovega
         uvoza na Nizozemsko in njegove posesti na Nizozemskem, za ,ista dejanja‘?)

      2.       Ali je mogoče šteti, da je sodni postopek zoper osebo ‚končan‘ v smislu člena 54 [KISS], če obtožbe proti tej osebi niso bile
         pravno in prepričljivo dokazane in je bila ta oseba zato s sodbo oproščena?“

       Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
      31      Predhodno je treba ugotoviti, da je v tem primeru Sodišče pristojno odločati glede razlage člena 54 KISS, saj se režim, ki
         je določen v členu 234 ES, uporablja za predlog za sprejetje predhodne odločbe iz člena 35 EU, ob upoštevanju pogojev, predvidenih
         v tem členu (glej v zvezi s tem sodbo z dne 16. junija 2005 v zadevi Pupino, C-105/03, ZOdl., str. I-5285, točka 28), in tega,
         da je Kraljevina Nizozemska dala izjavo, v smislu člena 35(3)(b) EU, ki je začela veljati 1. maja 1999, na dan začetka veljave
         Amsterdamske pogodbe.

      32      Francoska vlada dvomi o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe zaradi majhne količine podatkov, ki jih je predložilo
         predložitveno sodišče, iz katerih ni mogoče razbrati, kaj je predmet spora in zakaj so potrebni odgovori na ti predloženi
         vprašanji.

      33      Glede tega je treba spomniti, da je le nacionalno Sodišče, ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev,
         ki jo je treba sprejeti, pristojno presojati, glede na posebnosti zadeve, o tem, ali potrebuje predhodno odločbo za to, da
         izda sodbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih zastavi Sodišču (glej sodbi z dne 9. marca 2000 v zadevi EKW in Wein & Co, C‑437/97,
         Recueil, str. I‑1157, točka 52, in z dne 4. decembra 2003 v zadevi EVN in Wienstrom, C-448/01, Recueil, str. I‑14527, str
         74). Zato glede na to, da se zastavljeni vprašanji za predhodno odločanje nanašata na razlago prava Skupnosti, mora Sodišče
         načeloma odločiti.

      34      Odločitev o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je zastavilo nacionalno Sodišče, je mogoče zavrniti le, če je očitno,
         da zahtevana razlaga prava Skupnosti ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen
         ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, potrebnih za to, da poda koristen odgovor na zastavljena vprašanja
         (glej zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, str. I-2099, točka 39, z dne 19. februarja
         2002 v zadevi Arduino, C‑35/99, Recueil, str. I-1529, točka 25, in z dne 11. julija 2006 v zadevi Chacón Navas, C-13/05, točka
         33, ZOdl., str. I-6467).

      35      V tej zadevi je treba ugotoviti, da razlogi predložitvene odločbe, kljub zgoščenosti in nestrukturiranosti, zadosti povzemajo
         elemente, na podlagi katerih se po eni strani lahko izključi, da vprašanja ne bi imela nobene zveze z resničnostjo in predmetom
         spora o glavni stvari ali da je problem hipotetičen, in po drugi strani lahko Sodišče poda uporaben odgovor na omenjena vprašanja.
         Dejansko izhaja iz vsebine predložitvene odločbe, da želi tožba J. L. Van Straatna doseči izbris zadevnega razpisa ukrepa,
         shranjenega v SIS, ki se nanaša nanj, in da je lahko po mnenju predložitvenega sodišča J. L. Van Straaten v sporu uspešen
         le, če ob uporabi načela ne bis in idem, uzakonjenega v členu 54 KISS, izrek kazni, naložene na Nizozemskem, nasprotuje temu, da bi bil v Italiji predmet pregona,
         ki je vzrok za omenjeni razpis ukrepa.

      36      Španska vlada navaja, da je prvo vprašanje nedopustno. Trdi, da se vprašanje nanaša le na dejansko stanje iz spora v glavni
         stvari in da predložitveno sodišče v resnici želi, naj Sodišče uporabi člen 54 KISS na dejansko stanje, zaradi katerega se
         je začel nacionalni postopek.

      37      V zvezi s tem je treba opozoriti, da Sodišče, glede na člen 234 ES, ni pristojno, da uporabi skupnostno pravilo za določen
         spor, vendar pa lahko v okviru sodnega sodelovanja, ki ga vzpostavlja navedeni člen, na podlagi dokazov v spisu nacionalnemu
         sodišču predloži razlago prava Skupnosti, ki bi se lahko uporabila pri presoji učinkov te določbe (sodba z dne 5. marca 2002
         v združenih zadevah Reisch in drugi, C-515/99, od C-519/99 do C-524/99 in od C-526/99 do C-540/99, Recueil, str. I-2157, točka
         22).

      38      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem pridobiti razlago člena 54 KISS ob upoštevanju dejanskega stanja, ki ga je podrobneje
         podalo med oklepaji. Po drugi strani od Sodišča ni zahtevalo, naj uporabi ta člen na podano dejansko stanje.

      39      Iz navedenega izhaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      40      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, katera so upoštevna merila za uporabo izraza „ista dejanja“ v smislu
         člena 54 KISS, glede na dejansko stanje, ki ga je podrobneje podalo med oklepaji.

      41      V zvezi s tem je Sodišče v točki 27 sodbe z dne 9. marca 2006 v zadevi Van Esbroeck (C-436/04, ZOdl., str. I‑2333) ugotovilo,
         da iz besedila člena 54 KISS, ki uporablja izraz „ista dejanja“, izhaja, da se ta določba nanaša samo na obstoj resničnosti
         obravnavanih dejanj in ne na njihovo pravno kvalifikacijo.

      42      V tem členu uporabljeni izrazi se razlikujejo od izrazov v drugih mednarodnih instrumentih, ki vsebujejo načelo ne bis in idem (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 28).

      43      Načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 KISS, nujno kaže na to, da obstaja vzajemno zaupanje držav pogodbenic v njihove kazenske sisteme in
         da vsaka od teh držav sprejema uporabo kazenskega prava, ki velja v drugih državah pogodbenicah, tudi če bi bila po izvajanju
         njenega nacionalnega prava rešitev drugačna (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 30).

      44      Morebitne različne pravne kvalifikacije za ista dejanja v dveh različnih državah pogodbenicah niso ovira za uporabo člena
         54 KISS (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 31).

      45      Te ugotovitve potrjuje tudi cilj omenjenega člena 54, ki je v tem, da se prepreči, da bi se zoper osebo, ki izvršuje svojo
         pravico do prostega gibanja, zaradi istih dejanj začel pregon na ozemlju več držav pogodbenic (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck,
         točka 33 in navedena sodna praksa).

      46      Ta pravica do prostega gibanja je uporabno zagotovljena le, če storilec dejanja, potem ko je bil enkrat obsojen in je kazen
         prestal oziroma potem ko je bil pravnomočno oproščen v državi pogodbenici, ve, da se znotraj schengenskega območja lahko giblje,
         ne da bi se mu bilo treba bati, da bo v drugi državi pogodbenici kazensko preganjan, ker je to dejanje v pravnem redu te države
         drugo kaznivo dejanje (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 34).

      47      Zaradi neusklajenosti nacionalnih kazenskih zakonodaj bi torej merilo, temelječe na pravni kvalifikaciji dejanj ali na zavarovanem
         pravnem interesu, postavilo toliko ovir prostemu gibanju v schengenskem območju, kolikor je kazenskih sistemov v državah pogodbenicah
         (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 35).

      48      V teh okoliščinah je edino upoštevno merilo za uporabo člena 54 KISS merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med
         seboj neločljivo povezanih konkretnih okoliščin (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 36).

      49      Kar zadeva kazniva dejanja, povezana z mamili, ni potrebno, da so količine obravnavane droge v dveh zadevnih državah pogodbenicah
         ali osebe, ki naj bi domnevno sodelovale pri dejanjih v teh dveh državah, istovetne.

      50      Tako se ne more izključiti, da položaj, v katerem ni te istovetnosti, ne bi mogel obstajati kot celota med seboj, po njihovi
         naravi, neločljivo povezanih dejanj.

      51      Poleg tega je Sodišče že presodilo, da je treba kaznivi dejanji izvoza in uvoza istih prepovedanih drog, ki sta preganjani
         v različnih državah pogodbenicah KISS, načeloma šteti za „ista dejanja“ v smislu člena 54 (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck,
         točka 42).

      52      Vendar, kot utemeljeno zatrjuje nizozemska vlada, dokončna presoja o tem pripada pristojnim nacionalnim Sodiščem, ki morajo
         ugotoviti, ali obravnavana dejanja pomenijo celoto dejanj, ki so med seboj časovno, prostorsko in glede predmeta neločljivo
         povezana (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 38).

      53      Glede na to je torej na prvo vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 54 KISS razlagati tako, da:

      –        je upoštevno merilo za uporabo omenjenega člena merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo povezanih
         dejanj, ne glede na pravno kvalifikacijo teh dejanj ali pravno zavarovani interes;

      –        kar zadeva kazniva dejanja, povezana z mamili, ni potrebno, da sta količini obravnavane droge v dveh zadevnih državah pogodbenicah
         ali osebe, ki naj bi domnevno sodelovale pri dejanjih v teh dveh državah, identične;

      –        je treba kaznivi dejanji izvoza in uvoza istih prepovedanih drog, ki sta preganjani v različnih državah pogodbenicah te Konvencije,
         načeloma šteti za „ista dejanja“ v smislu tega člena 54, dokončna presoja o tem pa pripada pristojnim nacionalnim sodiščem.

       Drugo vprašanje
      54      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 KISS, uporablja za odločitev sodnih organov države pogodbenice, na podlagi katere je obtoženec oproščen
         zaradi pomanjkanja dokazov.

      55      V skladu z omenjenim členom 54 se oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici „pravnomočno končan“, za ista
         dejanja ne sme preganjati v drugi pogodbenici, če je bila izrečena kazen tudi izvršena, če je v postopku izvrševanja ali je
         ni več mogoče izvršiti.

      56      Glavna trditev v edinem stavku člena 54 KISS se ne sklicuje na vsebino pravnomočne sodbe. Zgolj v podredni trditvi določa
         člen 54 KISS predpostavko, da je v primeru, če je bila izrečena kazen, prepoved kazenskega pregona podvržena posebnemu pogoju.
         Če bi bilo splošno pravilo, navedeno v glavni trditvi, uporabljivo le za sodbe, s katerimi se izreče kazen, bi bila brez pomena
         natančneje navesti, da je posebno pravilo uporabljivo v primeru izreka kazni.

      57      Ni sporno, da je cilj člena 54 KISS, da se prepreči, da bi se zoper osebo, ki izvršuje svojo pravico do prostega gibanja,
         zaradi istih dejanj začel pregon na ozemlju več držav pogodbenic (glej sodbo z dne 11. februarja 2003 v združenih zadevah
         Gözütok in Brügge, C‑187/01 in C‑385/01, Recueil, str. I‑1345, točka 38).

      58      Vendar bi se, če se ta člen ne bi uporabil za pravnomočno oprostilno sodbo, ki je izdana zaradi pomanjkanja dokazov, ogrozilo
         izvrševanje pravice do prostega pretoka (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Van Esbroeck, točka 34).

      59      Med drugim bi začetek kazenskega postopka v drugi državi pogodbenici za ista dejanja škodoval, v primeru pravnomočne oprostilne
         sodbe zaradi pomanjkanja dokazov, načelom pravne varnosti in legitimnega pričakovanja. Dejansko bi se obtoženec moral bati
         novih kazenskih pregonov v drugi državi pogodbenici, čeprav je bil postopek o istih dejanjih že pravnomočno končan.

      60      Dodati je treba, da je Sodišče v sodbi z dne 10. marca 2005 v zadevi Miraglia (C‑469/03, ZOdl., str. I‑2009, točka 35) razsodilo,
         da se načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 KISS, ne uporablja za odločitev sodnih organov države članice, ki brez vsebinske presoje razglasi
         zadevo za končano, potem ko se je državni tožilec odločil, da ne bo kazenskega pregona zgolj zato, ker se je kazenski pregon
         začel v drugi državi članici proti istemu obtožencu in za ista dejanja. Vendar ne da bi bilo treba v tej zadevi odločiti,
         ali oprostilna sodba, ki ne temelji na vsebinski presoji, spada na področje uporabe tega člena, je treba ugotoviti, da oprostilna
         sodba zaradi pomanjkanja dokazov temelji na taki presoji.

      61      Posledično je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da se načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 KISS, uporablja za odločbo sodnih organov države pogodbenice, na podlagi katere je obtoženec pravnomočno
         oproščen zaradi pomanjkanja dokazov.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks,
            Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane v Schengnu 19. junija
            1990, je treba razlagati tako, da:
      –        je upoštevno merilo za uporabo omenjenega člena merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo povezanih
            dejanj, ne glede na pravno kvalifikacijo teh dejanj ali pravno zavarovani interes;
      –         kar zadeva kazniva dejanja, povezana z mamili, ni potrebno, da sta količini obravnavane droge v dveh zadevnih državah pogodbenicah
            ali osebe, ki naj bi domnevno sodelovale pri dejanjih v teh dveh državah, identične;
      –        je treba kaznivi dejanji izvoza in uvoza istih prepovedanih drog, ki sta preganjani v različnih državah pogodbenicah te konvencije,
            načeloma šteti za „ista dejanja“ v smislu tega člena 54, dokončna presoja o tem pa pripada pristojnim nacionalnim sodiščem.
      2)      Načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 te konvencije, se uporablja za odločbo sodnih organov države pogodbenice, na podlagi katere je obtoženec
            pravnomočno oproščen zaradi pomanjkanja dokazov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 6. junija 2006. # Marie-Claude Girardot proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci. # Zadeva T-10/02.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 13. decembra 2007. # Paulo Sequeira Wandschneider proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Ničnostna tožba - Obrazložitev. # Zadeva F-28/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 13. decembra 2007
      Zadeva F-28/06
      Paulo Sequeira Wandschneider
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Ocenjevalno obdobje 2004 – Ničnostna tožba – Obrazložitev – Očitna napaka pri presoji“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero P. Sequeira Wandschneider predlaga razglasitev ničnosti njegovega
         kariernega ocenjevalnega poročila za obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2004 in naložitev Komisiji, naj mu plača znesek
         5000 EUR za povračilo premoženjske in nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel zaradi kariernega ocenjevalnega poročila za
         leto 2004.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Ocenjevanje  – Karierno ocenjevalno poročilo – Posredovanje potrjevalca v postopku ocenjevanja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      2.      Uradniki – Ocenjevanje  – Karierno ocenjevalno poročilo – Sestava – Različni ocenjevalci v istem ocenjevalnem obdobju
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      3.      Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Sestava paritetnega odbora za ocenjevanje
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      4.      Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Vloga drugostopenjskega ocenjevalca
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      5.      Uradniki – Ocenjevanje – Spoštovanje pravice do obrambe
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      6.      Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Nujno ujemanje med pojasnjevalnimi pripombami in oceno, izraženo
            v številkah
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      7.      Uradniki – Pravice in obveznosti – Svoboda izražanja – Izvajanje – Meje
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 12 in 21)
      1.      Iz člena 2(3) Splošnih določb za izvajanje člena 43 Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejela Komisija, po katerem potrjevalec
         sopodpiše karierno ocenjevalno poročilo, ki ga prvotno sestavi ocenjevalec, in člena 8(8), prvi pododstavek, navedenih splošnih
         določb za izvajanje, po katerem ocenjevalec in potrjevalec dokončata to poročilo, izhaja, da je treba potrjevalca šteti za
         ocenjevalca v polnem pomenu izraza. Zato okoliščine, da je v informacijskem sistemu navedeno, da je potrjevalec končal ocenjevanje,
         ni mogoče uporabiti za sklepanje, da je ocenjevalec svoje naloge prepustil potrjevalcu.

      (Glej točko 43.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 25. oktober 2005, Fardoom in Reinard proti Komisiji, T‑43/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑329 in II‑1465, točka
         64.

      2.      Iz določb člena 1(1) in (2) v povezavi z določbami člena 4(1) in (2) Splošnih določb za izvajanje člena 43 Kadrovskih predpisov,
         ki jih je sprejela Komisija, izhaja, da je namen kariernega ocenjevalnega poročila oceniti učinkovitost, sposobnosti in obnašanje
         v službi, ki jih je oseba na delovnem mestu izkazala med celotnim ocenjevalnim obdobjem. Ocenjevalec mora torej glede na prej
         določene cilje oceniti delo, ki ga je ta oseba opravila v celotnem ocenjevalnem obdobju, čeprav v določenem delu navedenega
         obdobja ni bil nadrejen tej osebi. Cilj poenostavljenega poročila je torej dati ocenjevalcu potrebne informacije za ocenitev
         nalog, ki jih je ocenjevani uradnik opravljal v tem določenem delu ocenjevalnega obdobja. Zato okoliščina, da je drug ocenjevalec
         prevzel ocene od prvega ocenjevalca za isto ocenjevalno obdobje, ne more biti dokaz, da ni ocenil zadevne osebe.

      (Glej točko 49.)
      3.      Dejstvo, da je bil na seji paritetnega odbora za ocenjevanje, na kateri se je preučevala pritožba uradnika zoper njegovo karierno
         ocenjevalno poročilo, navzoč član, s katerim je imel ta uradnik prej konfliktne odnose, ne more vplivati na postopek pred
         tem organom, ker ta član, ki je bil samo nadomestni član navedenega odbora, ni sodeloval pri glasovanju in ker nič ne kaže,
         da bi s svojo navzočnostjo lahko vplival na izid tega glasovanja.

      (Glej točke od 59 do 61.)
      4.      Iz člena 9(7), drugi pododstavek, Splošnih določb za izvajanje člena 43 Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejela Komisija,
         izhaja, da se vloga drugostopenjskega ocenjevalca ne sme zamenjevati z vlogo ocenjevalca ali potrjevalca in da se tako lahko
         drugostopenjski ocenjevalec, če mu paritetni odbor za ocenjevanje ni dal priporočil, omeji na dokončno sprejetje kariernega
         ocenjevalnega poročila, ne da bi svojo odločitev podrobno obrazložil.

      (Glej točko 78.)
      5.      Spoštovanje pravice do obrambe v vseh postopkih, začetih zoper osebo, ki se lahko končajo s sprejetjem akta, ki posega v položaj
         te osebe, je temeljno načelo prava Skupnosti. To načelo zahteva, da mora biti zadevni osebi dana možnost, da učinkovito predstavi
         svoje stališče o informacijah, ki se lahko uporabijo proti njej ob sprejetju akta. Ta cilj je dosežen zlasti s Splošnimi določbami
         za izvajanje člena 43 Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejela Komisija, katerih cilj je zagotavljati spoštovanje kontradiktornosti
         v celotnem postopku ocenjevanja uradnikov. Tožeča stranka, ki je lahko uveljavljala svoje očitke v vseh fazah tega postopka,
         ne more trditi, da je bila njena pravica do obrambe kršena.

      (Glej točke od 87 do 90.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 10. julij 1986, Belgija proti Komisiji, 234/84, Recueil, str. 2263, točka 27; 5. oktober 2000, Nemčija proti Komisiji,
         C‑288/96, Recueil, str. I‑8237, točka 99;

      Sodišče prve stopnje: 8. marec 2005, Vlachaki proti Komisiji, T-277/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑57 in II‑243, točka 64.
      6.      Pri sestavi kariernih ocenjevalnih poročil je namen pojasnjevalnih pripomb, navedenih v takem poročilu, utemeljiti ocene,
         izražene v točkah. Te pojasnjevalne pripombe so temelj za pripravo ocene, ki je njihov številčni prikaz, in uradniku omogočajo,
         da razume dobljeno oceno. Zato morajo biti v takem poročilu pojasnjevalne pripombe skladne z ocenami, izraženimi v točkah.
         Ob upoštevanju zelo široke diskrecijske pravice, priznane ocenjevalcem pri presoji dela oseb, ki jih morajo oceniti, morebitna
         neskladnost v kariernem ocenjevalnem poročilu vseeno lahko upraviči razglasitev njegove ničnosti samo, če je očitna.

      (Glej točko 109.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 25. oktober 2006, Carius proti Komisiji, T‑173/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-243 in II‑A‑2‑1269, točka 106.
      7.      Čeprav je svoboda izražanja temeljna pravica, ki jo imajo uradniki Skupnosti, taka svoboščina ne more upravičiti, da lahko
         uradnik o svojih nadrejenih izraža neutemeljene trditve, ki lahko očrnijo njihovo poštenost.

      (Glej točko 143.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 13. december 1989, Oyowe in Traore proti Komisiji, C‑100/88, Recueil, str. 4285, točka 16;
      Sodišče prve stopnje: 26. november 1991, Williams proti Računskemu sodišču, T‑146/89, Recueil, str. II‑1293, točki 72 in 76.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 13. julija 1972. # Alo Heinemann proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 79-71.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 24. septembra 1996. # Ricardo Marx Esser in Casto Del Amo Martinez proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Odbor osebja. # Zadeva T-182/94.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 21. januarja 1999. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Neizvršitev prenosa. # Zadeva C-207/97.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 9. decembra 2004.#The Queen, na predlog Approved Prescription Services Ltd proti Licensing Authority.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Združeno kraljestvo.#Zdravila - Dovoljenje za promet - Postopki za bistveno podobne proizvode.#Zadeva C-36/03.

text:
      Zadeva C-36/03
      Approved Prescription Services Ltd
      proti
      Licensing Authority
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division
         (Administrative Court))

      „Zdravila – Dovoljenje za promet – Postopki za bistveno podobne proizvode“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Zdravila – Dovoljenje za promet – Hibridni skrajšani postopek – Referenčno zdravilo med preučitvijo
            vloge za dovoljenje za promet – Možnost pristojnega organa, da upošteva novo farmacevtsko obliko, ki že ima dovoljenje za
            promet v Skupnosti najmanj šest ali deset let
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta št. 2001/83, člen 10(1)(a)(iii))
      Vloga za dovoljenje za promet za zdravilo C se lahko vloži na podlagi hibridnega skrajšanega postopka iz člena 10(1)(a)(iii)
         Direktive 2001/83/ES o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, če je namen vloge dokazati, da je proizvod
         C bistveno podoben proizvodu B, kadar je proizvod B nova farmacevtska oblika proizvoda A in ima proizvod A, v nasprotju s
         proizvodom B, dovoljenje za promet v Skupnosti najmanj za obdobje šestih ali desetih let, določenih v členu 10(1)(a)(iii)
         navedene direktive.

      (Glej točko 30 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 9. decembra 2004(*)

      „Zdravila – Dovoljenje za promet – Postopki za bistveno podobne proizvode“
      V zadevi C-36/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče z odločbo High Court
         of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Združeno kraljestvo) z dne 23. decembra 2002,
         ki je prispela na Sodišče 3. februarja 2003, v postopku

      The Queen, na predlog

      Approved Prescription Services Ltd,
      proti
      The Licensing Authority (ki jo zastopa The Medicines Control Agency, ki je postala The Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency),

      ob udeležbi
      Eli Lilly Company Ltd,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann (poročevalec), J.-P. Puissochet, sodnika, N. Colneric, sodnica,
         in J. N. Cunha Rodrigues, sodnik,

      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. maja 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Approved Prescription Services Ltd J. Mutimear in M. T. Cook, solicitors,
      –        za Eli Lilly Company Ltd I. Dodds-Smith, solicitor, D. Anderson, Q. C., in R. Hugues, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva P. Ormond in K. Manji, zastopnika, skupaj s P. Salesom in z J. Coppelom, barristers,
      –        za dansko vlado J. Molde, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in C. Bergeot-Nunes, zastopnika,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Støvlbæk in X. Lewis, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. julija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 10(1)(a)(iii) Direktive Evropskega Parlamenta in Sveta 2001/83/ES
         z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini (UL L 311, str. 67).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Approved Prescription Services Ltd (v nadaljevanju: APS) in The Medicines
         Control Agency, ki je postala The Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency (v nadaljevanju: MHRA), glede vloge
         za pridobitev dovoljenja za promet z zdravili (v nadaljevanju: DP).

       Pravni okvir
      3        Skladno s členom 6(1) Direktive 2001/83 je zdravilo lahko v državi članici v prometu samo na podlagi DP.

      4        V členu 8(3) te direktive je določeno:

      „Vlogi, [vloženi za pridobitev DP,] se priložijo naslednji podatki in dokumenti v skladu s Prilogo I:
      […]
      i)      Rezultati:
      –        fizikalno-kemijskih, bioloških in mikrobioloških preskusov,
      –        toksikoloških in farmakoloških preskusov,
      –        kliničnih preskušanj.
      […]“
      5        V členu 10(1)(a) omenjene direktive, ki je veljal v času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari, je bilo določeno:

      „1. Z odstopanjem od člena 8(3)(i) in brez vpliva na zakon, ki se nanaša na varstvo industrijske in poslovne lastnine:
      (a)      se od vlagatelja ne zahteva predložitev rezultatov toksikoloških in farmakoloških preskusov ali rezultatov kliničnih preskušanj,
         če lahko dokaže, da:

      […]
      (iii) ali da je zdravilo bistveno podobno zdravilu, za katerega je v Skupnosti izdano dovoljenje za promet v skladu z veljavnimi
         predpisi Skupnosti najmanj 6 let in je že v prometu v državi članici, v kateri je predložena vloga […] država članica lahko
         podaljša to obdobje na 10 let z enotnim sklepom, ki zajema vsa zdravila, ki so v prometu na njenem ozemlju, kadar ocenjuje,
         da je to v interesu javnega zdravja.[…]

      Kadar je zdravilo namenjeno za drugačno terapevtsko uporabo, ki se razlikuje od uporabe zdravil, ki so že v prometu, ali bo
         način jemanja drugačen ali v drugačnih odmerkih, je treba predložiti rezultate ustreznih farmakoloških in toksikoloških preskusov
         in/ali ustreznih kliničnih preskušanj.“

      6        Postopki, določeni v členu 10(1)(a)(i) do (iii) Direktive 2001/83, so splošno znani kot „skrajšani postopki“. Poseben postopek
         za pridobitev DP, določen v členu 10(1)(a)(zadnji pododstavek) Direktive 2001/83 (v nadaljevanju: pridržek), je znan kot „hibridni“
         skrajšani postopek.

      7        Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska je izrabilo možnost, ki jo državam članicam daje člen 10(1)(a)(iii)
         Direktive 2001/83, in je obdobje, omenjeno v tej določbi, podaljšalo na deset let.

       Dejanski okvir in vprašanje za predhodno odločanje
      8        V postopku v glavni stvari gre za tri zdravila, ki vsebujejo zdravilno učinkovino fluoksetin.

      9        Dvoje izmed teh zdravil izdeluje Eli Lilly Company Ltd (v nadaljevanju: Eli Lilly). Prozac v kapsulah je prvo zdravilo, za
         katero je v Skupnosti pridobljeno DP, ki kot zdravilno učinkovino vsebuje fluoksetin. V Združenem kraljestvu je dovoljenje
         pridobilo 25. novembra 1988. Drugo zdravilo je prozac v tekočini, ki je bilo v Skupnosti prvič dovoljeno na Danskem, in sicer
         14. oktobra 1992. Po tem, ko je Eli Lilly vložila vlogo, je bilo DP v Združenem kraljestvu, na podlagi hibridnega skrajšanega
         postopka, izdano 28. oktobra 1992. Referenčno zdravilo, na katero se je v vlogi sklicevala Eli Lilly, je bil prozac v kapsulah.
         Eli Lilly je priznala, da prozac v tekočini zaradi svoje drugačne farmacevtske oblike ni bistveno podoben prozacu v kapsulah,
         in je zato, da bi dokazala, da sta proizvoda bioekvivalentna, posredovala dodatne podatke.

      10      Sporno tretje zdravilo v postopku v glavni stvari, imenovano fluoxetine v tekočini 20 mg/5ml, proizvaja APS.

      11      Oktobra leta 1999 je APS pri MHRA vložil vlogo za pridobitev DP za to zdravilo.

      12      APS se je skliceval na skrajšani postopek, določen v členu 10(1)(a)(iii) Direktive 2001/83, ker je bil njegov proizvod bistveno
         podoben prozacu v tekočini. Poleg tega je navedel, da je bilo prvo DP za njegovo referenčno zdravilo izdano 25. novembra 1988,
         tj. datum izdaje DP za prozac v kapsulah v Združenem kraljestvu.

      13      MHRA je menila, da APS za potrebe uporabe člena 10(1)(a)(iii) Direktive 2001/83 prozaca v tekočini ne more navesti kot referenčnega
         zdravila, ker je bilo to v trenutku predložitve vloge APS v Skupnosti dovoljeno manj kot deset let.

      14      Posledično je bil APS pozvan, naj spremeni svojo vlogo in naj tokrat kot referenčno zdravilo navede prozac v kapsulah, ki
         je bil dovoljen več kot deset let. Glede na to, da prozac v kapsulah ni bil bistveno podoben fluoxetinu v tekočini, bi APS,
         po mnenju MHRA, moral postopati v skladu s hibridnim skrajšanim postopkom in predložiti dodatne podatke v obliki študije bioekvivalence,
         ki primerja obe zdravili.

      15      APS je na High Court of Justice zoper to odločbo vložil tožbo, v kateri je zatrjeval, da se je upravičeno oprl na podatke,
         posredovane za prozac v tekočini.

      16      Predložitveno sodišče je z odločbo z dne 23. decembra 2002 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali je ob uporabi prvega odstavka člena 10(1)(a)(iii)(pododstavek 1) Direktive 2001/83 vloga za [DP], vložena za zdravilo
         C, dovoljena, če ima vloga za namen dokazati, da je zdravilo C bistveno podobno zdravilu B, kadar:

      –        sta zdravilo B in inovativno zdravilo A povezani tako, da je zdravilo B pridobilo DP kot „razširitev asortimana“ zdravila
         A, pri čemer pa ima zdravilo B drugačno farmacevtsko obliko kot zdravilo A, ali v smislu člena 10(1)(a)(iii) ni na drug način
         bistveno podobno zdravilu A;

      –        je promet z zdravilom A v Skupnosti dovoljen v obdobju, ki je daljše kot šest oziroma deset let, določenem v členu 10(1)(a)(iii),
         in kadar

      –        je promet z zdravilom B dovoljen v obdobju, ki je krajše od šestih oziroma desetih let, določenem v členu 10(1)(a)(iii)?“
       Vprašanje za predhodno odločanje
      17      Zdravilo je v smislu člena 10(1)(a)(iii) Direktive 2001/83 bistveno podobno inovativnemu zdravilu, če izpolnjuje merila enake
         kvalitativne in kvantitativne sestave učinkovin, enake farmacevtske oblike in bioekvivalence, če se ne izkaže, da se glede
         na znanstvena dognanja občutno razlikuje od inovativnega zdravila v varnosti in po učinkovitosti (sodba z dne 3. decembra
         1998, Generics (UK) in drugi, C-368/96, Recueil, str. I-7967, točka 36, glede istovrstne določbe Direktive Sveta 65/65/EGS
         o približevanju zakonskih, podzakonskih in upravnih določb o lastniških zdravilih).

      18      Na podlagi člena 10(1)(a)(iii) Direktive 2001/83 se od vlagatelja ne zahteva predložitev rezultatov farmakoloških in toksikoloških
         preskusov ali rezultatov kliničnih preskušanj, če je zdravilo bistveno podobno zdravilu, za katero je v Skupnosti izdano dovoljenje
         za promet najmanj 6 ali 10 let in ki je že v prometu v državi članici, v kateri je predložena vloga. Zadnji pododstavek te
         določbe se glasi: „Kadar je zdravilo namenjeno za drugačno terapevtsko uporabo, ki se razlikuje od uporabe zdravil, ki so
         že v prometu, ali bo način jemanja drugačen ali v drugačnih odmerkih, je treba predložiti rezultate ustreznih toksikoloških
         in farmakoloških preskusov in/ali ustreznih kliničnih preskušanj.“

      19      Med obravnavo so se APS, danska, francoska in nizozemska vlada ter vlada Združenega kraljestva in Komisija sklicevale na sodbo
         z dne 29. aprila 2004 v zadevi Novartis Pharmaceuticals (C-106/01, še ne objavljena v ZOdl.), ki je bila izrečena po predložitvi
         pisnih stališč, vendar pred obravnavo. Ocenjujejo, da sklepanje, ki ga je Sodišče uporabilo v tej sodbi, nujno pomeni, da
         mora biti vloga za DP z zdravilom C, v okoliščinah, kot izhajajo iz dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, obravnavana
         v skladu s skrajšanim postopkom, čeprav je bil promet s proizvodom B v Skupnosti dovoljen manj kot deset let in čeprav si
         proizvoda A in B v smislu Direktive nista bistveno podobna, ker imata različni farmacevtski obliki.

      20      Eli Lilly, ki je v pisnih stališčih zagovarjala nasprotno stališče, na omenjeni obravnavi ni bila prisotna.

      21      Treba je ugotoviti, da je stališče strank, ki so podale ustna stališča, naj se sklepanje Sodišča v zgoraj navedeni sodbi Novartis
         Pharmaceuticals uporabi tudi za zadevni primer, utemeljeno.

      22      V tej sodbi je Sodišče razložilo člen 4(pododstavek 3)(8)(a) Direktive 65/65. Besedilo člena 10(1)(a) Direktive 2001/83 pa
         je v bistvu enako besedilu omenjene določbe.

      23      Dejansko stanje v zgoraj navedeni sodbi Novartis Pharmaceuticals je bilo naslednje. Zdravili A in B, ki ju proizvaja isto
         podjetje, sta imeli DP v Združenem kraljestvu, in sicer glede na vlogo, vloženo za zdravilo C, več kot deset let (zdravilo
         A) in manj kot deset let (zdravilo B). DP za proizvod B je bilo pridobljeno v skladu s hibridnim skrajšanim postopkom. Proizvodi
         A, B in C si v smislu člena 4(pododstavek 3)(8)(a) Direktive 65/65 niso bili bistveno podobni, ker so bile njihove biološke
         uporabnosti različne.

      24      Ob sklicevanju na „pridržek“ je Sodišče v tej sodbi (točke od 56 do 67) pripoznalo, da se je vlagatelj vloge za DP za zdravilo
         C, čeprav si proizvoda A in B zaradi različne biološke uporabnosti nista bistveno podobna, lahko skliceval na farmakološko,
         toksikološko in klinično dokumentacijo za proizvod B, ki izhaja iz razvoja referenčnega proizvoda A.

      25      V tem pogledu je Sodišče zlasti poudarilo, da če se vlagatelj na podlagi „pridržka“ lahko sklicuje na podatke glede izvedenke
         B, ki se po načinu jemanja ali odmerkov razlikuje od referenčnega zdravila A, pri čemer te razlike običajno pomenijo, da proizvoda
         A in B nista bioekvivalentna, mu je treba, a fortiori, dovoliti takšno sklicevanje tudi, kadar se proizvoda razlikujeta samo po biološki uporabnosti, pri čemer njun način jemanja
         in njuni odmerki ostajajo nespremenjeni (glej zgoraj navedeno sodbo Novartis Pharmaceuticals, točka 66).

      26      Enako sklepanje se lahko uporabi, če se inovativno zdravilo in izvedenka razlikujeta samo po farmacevtskih oblikah. Položaj,
         podan v postopku v glavni stvari, je enak položaju, na podlagi katerega je bila izdana zgoraj navedena sodba Novartis Pharmaceuticals,
         saj kot so poudarile vse stranke, prisotne na obravnavi, sprememba načina jemanja običajno pomeni spremembo farmacevtske oblike.

      27      Poleg tega je tak sklep, kot to poudarja tudi generalni pravobranilec v točkah od 14 do 18 in od 69 do 73 sklepnih predlogov,
         podkrepljen z obvestilom vlagateljem vlog za DP z zdravili za ljudi v državah članicah Evropske skupnosti, ki ga je Komisija
         objavila v letu 2001.

      28      Čeprav se, kot je poudarjeno v točki 19 te sodbe, Vlada Združenega kraljestva strinja s sklepanjem, uporabljenim v točki 26
         te sodbe, kljub temu zatrjuje, da iz zgoraj navedene sodbe Novartis Pharmaceuticals izhaja tudi, da se v okoliščinah v postopku
         v glavni stvari vlagatelj vloge za DP lahko sklicuje na podatke glede proizvoda B samo, če je vlogo vložil na podlagi „pridržka“.

      29      V tem pogledu je dovolj poudariti, da čeprav se sklepanje, uporabljeno v zgoraj navedeni sodbi Novartis Pharmaceuticals, nanaša
         na določbo o „pridržku“, iz tega ne izhaja, da mora vlagatelj vloge za DP za zdravilo C vložiti vlogo, sklicujoč se na to
         določbo.

      30      Glede na zgoraj navedeno je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti tako, da se vloga za dovoljenje za promet
         za zdravilo C lahko predloži na podlagi člena 10(1)(a)(iii) Direktive 2001/83, če je namen vloge dokazati, da je proizvod
         C bistveno podoben proizvodu B, kadar

      –        je proizvod B nova farmacevtska oblika proizvoda A, in
      –        ima proizvod A, za razliko od proizvoda B, dovoljenje za promet v Skupnosti najmanj za obdobje šestih ali desetih let, določenih
         v členu 10(1)(a)(iii) Direktive 2001/83.

       Stroški
      31      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Vloga za dovoljenje za promet za zdravilo C se lahko vloži na podlagi člena 10(1)(a)(iii) Direktive Evropskega parlamenta
            in Sveta 2001/83/ES z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, če je namen vloge
            dokazati, da je proizvod C bistveno podoben proizvodu B, kadar
      –        je proizvod B nova farmacevtska oblika proizvoda A, in
      –        ima proizvod A, za razliko od proizvoda B, dovoljenje za promet v Skupnosti najmanj za obdobje šestih ali desetih let, določenih
            v členu 10(1)(a)(iii) Direktive 2001/83.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. avgusta 1995. # Komisija Evropskih skupnosti proti Muireann Noonan. # Pritožba - Uradnik. # Zadeva C-448/93 P.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. junija 1989. # Industrie- en Handelsonderneming Vreugdenhil BV in Gijs van der Kolk - Douane Expediteur BV proti Minister van Landbouw en Visserij. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Kmetijstvo. # Zadeva 22/88.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 27. aprila 2016.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias proti Evropski komisiji.#Arbitražna klavzula – Sporazumi o dodelitvi nepovratnih sredstev, sklenjeni v okviru Sedmega okvirnega programa za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007 – 2013) – Projekta Perform in Oasis – Upravičeni stroški – Vračilo izplačanih sredstev – Nasprotni zahtevek – Zamudne obresti.#Zadeva T-154/14.