title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. julija 2012.#Evropska komisija proti Zvezni republiki Nemčiji.#Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Člen 56 PDEU – Nemška ureditev zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi – Storitve nege na domu, izključene v primeru prebivanja v drugi državi – Nižja stopnja izvozljivih denarnih dajatev – Nepovračilo stroškov najema pripomočkov za nego v drugih državah članicah.#Zadeva C‑562/10.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-562/10,
            zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 30. novembra 2010,
            Evropska komisija , ki jo zastopata F. Bulst in I. Rogalski, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
            tožeča stranka,
            proti
            Zvezni republiki Nemčiji , ki jo zastopata T. Henze in J. Möller, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
            tožena stranka,
            SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (poročevalec) in C. G. Fernlund, sodniki,
            generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 18. aprila 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Evropska komisija Sodišču s tožbo predlaga, naj ugotovi, da Zvezna republika Nemčija s tem, da:
            – je, kot je razvidno iz besedila člena 34(1), točka 1, enajste knjige socialnega zakonika (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch) v različici, ki se uporablja v obravnavani zadevi (v nadaljevanju: SGB XI), prejemanje dodatka za pomoč in postrežbo v primeru začasnega prebivanja v drugi državi članici Evropske unije omejila na šest tednov;
            – za storitve pomoči in postrežbe, ki jih ponudnik storitev s sedežem v drugi državi članici opravlja za osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo ter začasno prebiva v drugi državi članici, ni predvidela povračila stroškov do višine, predvidene za storitve pomoči in postrežbe v Nemčiji, oziroma je to povračilo izključila s členom 34(1), točka 1, SGB XI;
            – za najem pripomočkov za nego med začasnim prebivanjem osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, v drugi državi članici Unije ni predvidela povračila stroškov oziroma je to povračilo s členom 34(1), točka 1, SGB XI izključila, čeprav se v Nemčiji taki stroški povrnejo oziroma se pripomočki za nego dajo na voljo in se s povračilom ne podvajajo stroški ali povečajo dajatve, ki se v Nemčiji priznavajo,
            ni izpolnila obveznosti iz člena 56 PDEU.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            2. Člen 1 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, spremenjeni in posodobljeni z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 592/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 (UL L 177, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), določa:
            „V tej uredbi:
            […]
            (i) začasno bivanje pomeni začasno prebivališče;
            […]
            (o) pristojni nosilec pomeni:
            (i) nosilca, pri kateri je oseba zavarovana v času vloge za dajatev;
            ali
            […]
            (p) nosilec v kraju stalnega prebivališča in nosilec v kraju začasnega prebivališča pomeni nosilca, ki je pristojen za zagotavljanje dajatev v kraju, kjer oseba stalno prebiva, ali nosilca, ki je pristojen za zagotavljanje dajatev v kraju, kjer oseba začasno biva, po zakonodaji, ki jo uporablja ta nosilec, ali kadar takega nosilca ni, nosilec, ki ga imenuje pristojni organ v državi članici;
            (q) pristojna država pomeni državo članico, na ozemlju katere je pristojni nosilec;
            […]“
            3. Naslov III Uredbe št. 1408/71 se, kot je razvidno iz njegovega naslova, nanaša na posebne določbe v zvezi z različnimi vrstami dajatev.
            4. V poglavju I naslova III „Bolezen in materinstvo“ so členi od 18 do 36 Uredbe št. 1408/71.
            5. Člen 22 Uredbe št. 1408/71 se, kot je razvidno iz njegovega naslova, med drugim nanaša na bivanje zavarovancev zunaj pristojne države v smislu navedene uredbe. V odstavku 1 določa:
            „Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev […] in:
            […]
            (c) ki ji pristojni nosilec odobri, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejela zdravljenje, ki ustreza njenemu zdravstvenemu stanju,
            je upravičena do:
            (i) storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se nudijo te dajatve, pa ureja zakonodaja pristojne države;
            (ii) denarnih dajatev, ki jih zagotavlja pristojni nosilec v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja. S sporazumom med pristojnim nosilcem in nosilcem v kraju začasnega ali v stalnega prebivališča pa lahko te dajatve nudi tudi slednji nosilec v imenu prvega v skladu z določbami zakonodaje pristojne države.“
            6. Člen 31 Uredbe št. 1408/71, naslovljen „Začasno bivanje upokojenca in/ali njegovih družinskih članov v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča“, je v oddelku 5 navedenega poglavja I, naslovljenem „Upokojenci in njihovi družinski člani“. V odstavku 1 določa:
            „Upokojenec, upravičen do pokojnine ali pokojnin po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodaji dveh ali več držav članic, ki je upravičen do storitev oziroma dajatev po zakonodaji ene od teh držav, skupaj s svojimi družinskimi člani, ki začasno bivajo na ozemlju države članice, v kateri nimajo stalnega prebivališča, prejema:
            (a) storitve, ki postanejo med začasnim bivanjem na ozemlju države članice, v kateri nimajo stalnega prebivališča, potrebne iz medicinskih razlogov, ob upoštevanju narave storitev in predvidenega trajanja začasnega bivanja. Te storitve zagotavlja nosilec v kraju začasnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, pri čemer stroški bremenijo nosilca v kraju stalnega prebivališča upokojenca ali njegovih družinskih članov;
            (b) denarne dajatve, če je to primerno dodeli pristojni nosilec […] v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja. S sporazumom med pristojnim nosilcem in nosilcem v kraju začasnega prebivališča, lahko te dajatve zagotavlja ta nosilec v imenu prvega v skladu z določbami zakonodaje pristojne države.“
            7. V skladu s členom 36 Uredbe št. 1408/71 se stroški storitev, ki jih nudi nosilec ene države članice za račun nosilca druge države članice, zlasti na podlagi členov 22 ali 31 te uredbe, v celoti povrnejo. Ta povračila so opredeljena in se izvajajo v skladu s členi od 93 do 95 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 83), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 120/2009 z dne 9. februarja 2009 (UL L 39, str. 29).
            Nemško pravo
            8. SGB XI ureja sistem zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi (v nadaljevanju: zavarovanje za primer potrebe po pomoči in postrežbi). Člen 1(2), prvi stavek, SGB XI določa, da „kdor je vključen v zakonski sistem zdravstvenega zavarovanja, je po samem zakonu vključen v zavarovanje za primer potrebe po pomoči in postrežbi“.
            9. Zavarovanci so iz naslova zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi v primeru nege na domu upravičeni do negovalnih storitev („Pflegesachleistung“) v skladu s členom 36 SGB XI in/ali „dodatka za pomoč in postrežbo“ („Pflegegeld“) v skladu s členoma 37 ali 38 SGB XI. Višina teh storitev oziroma denarnih dajatev je odvisna od stopnje potrebe upravičenca po pomoči in postrežbi, ki se uvršča v kategorije od I do III. Dajatve za pripomočke za zdravstveno nego so urejene v členu 40 SGB XI.
            10. V skladu s členom 36 SGB XI imajo osebe, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, v okviru nege na domu pravico do storitev osnovne nege („Grundpflege“) in gospodinjske pomoči na domu („häusliche Pflegehilfe“). Te storitve opravljajo bodisi negovalci, zaposleni pri nosilcu zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi, bodisi ponudniki storitev nege na domu, s katerimi imajo ti nosilci zavarovanja sklenjeno pogodbo o zagotavljanju storitev („Versorgungsvertrag“). Stroške teh storitev krije nosilec zavarovanja, in sicer do najvišje mesečne vsote, ki je odvisna od stopnje potrebe upravičenca po pomoči in postrežbi. Te vsote so ob izteku roka, podanega v obrazloženem mnenju v obravnavani zadevi, znašale 440 EUR, 1040 EUR ali 1510 EUR, odvisno od stopnje potrebe po pomoči in postrežbi. Za osebe z zelo visoko stopnjo te potrebe, tako imenovane „nujne primere“, je ta vsota lahko 1918 EUR.
            11. Člen 37 SGB XI daje možnost zahtevati dodatek za pomoč in postrežbo, ki se dodeli v denarju in namesto storitev pomoči in postrežbe, če oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, sama ustrezno poskrbi, da bo prejela storitve osnovne nege in gospodinjske pomoči. Višina dodatka za pomoč in postrežbo, ki je pavšalen in neodvisen od dejansko nastalih stroškov, je ob izteku roka, podanega v obrazloženem mnenju v obravnavani zadevi, znašala 225 EUR, 430 EUR ali 685 EUR mesečno, odvisno od stopnje potrebe po pomoči in postrežbi. Za nujne primere ni predviden poseben znesek.
            12. Člen 38 SGB XI ureja mešane dajatve („Kombinationsleistung“), to je kombinacijo storitve v naravi v smislu člena 36 SGB XI in dodatka za pomoč in postrežbo, določenega v členu 37 SGB XI. V skladu z navedenim členom 38 SGB XI lahko zavarovanec, ki ne izkoristi v celoti storitev, do katerih je upravičen na podlagi navedenega člena 36, hkrati pridobi dodatek za pomoč in postrežbo, določen v navedenem členu 37, katerega znesek pa se zniža za odstotek, ki ustreza odstotku izkoriščenih storitev v naravi, določenih v navedenem členu 36. Odločitev o tem, kolikšen odstotni delež storitev v naravi bo izkoristil, je prepuščena upravičencu. Odločitev glede odstotnega deleža teh storitev in dajatev, ki ga namerava izkoristiti, zavarovanca zavezuje šest mesecev.
            13. Člen 40 SGB XI določa, da imajo osebe, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, pravico do pridobitve pripomočkov za nego, ki olajšujejo nego, blažijo bolečine ali jim omogočajo samostojnejše življenje, vendar zgolj, če jim noben drug ponudnik storitev ni dolžan zagotoviti pripomočkov za nego. Če je zavarovanec na podlagi teh določb upravičen do pridobitve pripomočkov za nego, mu jih mora, če je mogoče, nosilec zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi posoditi, če narava teh pripomočkov to omogoča. V nasprotnem primeru se stroški, nastali v zvezi s pripomočki za nego, povrnejo, vendar mora del stroškov kriti zavarovanec.
            14. Člen 34(1) SGB XI, naslovljen „Mirovanje pravic do storitev“, določa:
            „Pravica do storitev miruje:
            (1) dokler zavarovanec prebiva v tujini. V primeru začasnega prebivanja v tujini, ki traja največ šest tednov v koledarskem letu, se dodatek za pomoč in postrežbo v smislu člena 37 ali njegov sorazmerni delež v smislu člena 38 še naprej izplačuje. Stroški negovalnih storitev se povrnejo le, če oseba, ki običajno opravlja nego, spremlja zavarovanca med prebivanjem v tujini,
            […]“
            15. V skladu s členom 7 zakona z dne 22. junija 2011 o usklajevanju sistemov socialne varnosti v Evropi in o spremembah drugih zakonov (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze) je bil člen 34 SGB XI spremenjen tako, da je bilo dodano to besedilo:
            „(1a) Pravica do dodatka za pomoč in postrežbo v skladu s členom 37 ali sorazmernega dodatka za pomoč in postrežbo v skladu s členom 38 ne miruje pri tistih zavarovancih, ki potrebujejo pomoč in postrežbo in ki prebivajo v državi članici Evropske unije, državi podpisnici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru ali Švici.“
            Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem
            16. Po pritožbi, ki jo je nemški par, ki je dva meseca prebival v Španiji, leta 2006 vložil zoper nemške organe v zvezi s povračilom stroškov za negovalne storitve in najem zdravstvenih pripomočkov, do katerega je bil upravičen, je bila Komisija opozorjena na to, da so s členi 36, 37 in 40 SGB XI za primer, da oseba, ki je zavarovana za primer potrebe po pomoči in postrežbi, začasno prebiva v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, določene precej nižje dajatve, kot so določene za primer nege v Nemčiji, kar je v nasprotju s členom 56 PDEU.
            17. Komisija je torej nemške organe pozvala, naj ji predložijo pojasnila glede sporne nacionalne ureditve, in v zvezi s tem na Zvezno republiko Nemčijo naslovila uradni opomin z dne 17. oktobra 2008.
            18. Ker Komisija z odgovori Zvezne republike Nemčije ni bila zadovoljna, je 23. novembra 2009 na to državo članico naslovila obrazloženo mnenje, v katerem jo je pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja sprejme ustrezne ukrepe za uskladitev z njim.
            19. Ker je Zvezna republika Nemčija v svojem odgovoru z dne 25. januarja 2010 vztrajala pri svojem stališču, je Komisija vložila to tožbo.
            20. Ker je bila Komisija v dupliki Zvezne republike Nemčije seznanjena s tem, da je bil z zakonom z dne 22. junija 2011 spremenjen člen 34 SGB XI, je z vlogo z dne 2. decembra 2011 Sodišče obvestila o delnem umiku tožbe, in sicer v delu, v katerem je predlagala, naj se ugotovi, da Zvezna republika Nemčija s tem, da je v skladu z besedilom člena 34(1), točka 1, SGB XI pravico do prejemanja dodatka za primer potrebe po pomoči in postrežbi med začasnim prebivanjem osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, omejila na šest tednov, ni izpolnila obveznosti iz člena 56 PDEU.
            Tožba
            21. Komisija po delnem umiku tožbe, kakor je opredeljen v prejšnji točki, v okviru prvega tožbenega razloga v bistvu trdi, da Zvezna republika Nemčija s tem, da za storitve nege na domu, ki jih ponudnik teh storitev s sedežem v drugi državi članici opravi za osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo in ki v tej državi članici začasno prebiva, ne predvideva povračila stroškov do višine, predvidene za storitve pomoči in postrežbe v Nemčiji, ni izpolnila obveznosti iz člena 56 PDEU.
            22. Komisija v okviru drugega tožbenega razloga tej državi članici očita, da s tem, da ne predvideva povračila stroškov najema pripomočkov za nego med začasnim prebivanjem osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, medtem ko se v Nemčiji taki stroški povrnejo oziroma se pripomočki za zdravstveno nego dajo na voljo in se s povračilom ne podvajajo stroški ali povečajo dajatve, ki se v Nemčiji priznavajo, ni izpolnila obveznosti iz člena 56 PDEU.
            23. Ker so trditve, na katerih ta tožbena razloga temeljita, podobne, ju je treba v tem primeru obravnavati skupaj.
            Trditve strank
            Obstoj omejitev svobode opravljanja storitev
            24. Komisija zatrjuje, da je v obravnavanem primeru mogoče uporabiti sodno prakso v zvezi s povračilom stroškov zdravljenja, ki nastanejo v drugi državi članici. V zvezi s tem navaja sodbe Sodišča z dne 28. aprila 1998 v zadevi Kohll (C-158/96, Recueil, str. I-1931); z dne 12. julija 2001 v zadevi Smits in Peerbooms (C-157/99, Recueil, str. I-5473); v zadevi Vanbraekel in drugi (C-368/98, Recueil, str. I-5363); z dne 13. maja 2003 v zadevi Müller-Fauré in van Riet (C-385/99, Recueil, str. I-4509); z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Inizan (C-56/01, Recueil, str. I-12403) in z dne 16. maja 2006 v zadevi Watts (C-372/04, ZOdl., str. I-4325).
            25. Komisija v teh okoliščinah v okviru prvega tožbenega razloga trdi, da nemška ureditev storitev pomoči in postrežbe, in sicer člen 36 SGB XI, pomeni diskriminatorno omejitev, ker z njo ni predvideno povračilo stroškov za storitve nege, ki jih med začasnim prebivanjem v drugi državi članici opravi ponudnik storitev s sedežem v tej državi. Poleg tega naj bi bila višina dodatka za pomoč in postrežbo nižja od zneska tega povračila.
            26. Po mnenju Komisije nemški sistem pogodb o zagotavljanju storitev ne obravnava enako ponudnikov storitev nege v tujini in Nemčiji. Namreč, medtem ko so v Nemčiji številni ponudniki podpisali pogodbe o zagotavljanju storitev, kolikor je Komisiji znano, v drugih državah članicah pogodbenih ponudnikov ni. Osebe, ki potrebujejo pomoč in postrežbo in so zavarovane v Nemčiji, naj zato v drugih državah članicah ne bi imele nobene možnosti dostopa do storitev v okviru zavarovanja za primer potrebe po pomoči in potrebi, čeprav bi do njih v Nemčiji lahko imele dostop po pogodbenih ponudnikih storitev.
            27. Komisija v okviru drugega tožbenega razloga trdi, da nemške določbe, ki se nanašajo na nego s pripomočki na podlagi člena 40 SGB XI, pomenijo diskriminatorno omejitev, ker se stroški najema in uporabe takih pripomočkov v drugih državah članicah ne povrnejo, medtem ko se za nego v Nemčiji povrnejo vsaj do določene vsote.
            28. Zvezna republika Nemčija navaja, da povračilo stroškov storitev ambulantne oskrbe na podlagi člena 36 SGB XI ne pomeni omejitve svobode opravljanja storitev. Ta država članica pojasnjuje, da če osebe, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, tovrstne storitve prejmejo od ponudnikov, ki z nosilcem zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi nimajo sklenjene pogodbe o zagotavljanju storitev, nosilci zavarovanja ne povrnejo niti stroškov, nastalih v tujini, niti stroškov, nastalih v Nemčiji. Tako naj bi se vse ponudnike storitev, ki z nosilci zdravstvenega zavarovanja nimajo sklenjene pogodbe, obravnavalo enako.
            29. Poleg tega po prepričanju Zvezne republike Nemčije Komisija ne upošteva okoliščine, da je izguba možnosti, da se med začasnim prebivanjem v tujini storitve zahtevajo od Zvezne republike Nemčije, nadomeščena z možnostjo, določeno s sekundarno zakonodajo Unije, da se te storitve zahtevajo od pristojnih institucij države članice začasnega prebivanja. Obstoj omejitve svobode opravljanja storitev naj bi bil v teh okoliščinah izključen.
            30. Zvezna republika Nemčija priznava, da zgolj to, da je neka nacionalna določba v skladu z Uredbo št. 1408/71, ne pomeni, da državam članicam ni treba spoštovati primarne zakonodaje, ki se nanaša na svobodo opravljanja storitev. Vendar ta država članica meni, da iz tega ne sledi, da se pravic, ki izhajajo iz sekundarne zakonodaje in so namenjene zlasti varstvu zavarovancev, ne bi smelo upoštevati pri ugotavljanju, ali gre za omejitev te temeljne svoboščine. V nasprotnem primeru bi se namreč omajala tako smisel kot namen Uredbe št. 1408/71 ter Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL L 200, str. 1), ki je prvo nadomestila.
            31. Po mnenju Zvezne republike Nemčije ni pomembno, da zneski dajatev iz naslova potrebe po pomoči in postrežbi v drugih državah članicah niso enaki kot tisti, ki se dodelijo na podlagi zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi. Pravo Unije naj bi namreč temeljilo na ideji, da je razlike med zneski dajatev, ki so določeni s sistemi socialne varnosti držav članic, mogoče in treba sprejeti. V nasprotnem primeru bi bila koordinacija institucij socialne varnosti, zlasti razmejitev njihovih pristojnosti, vedno negotova, saj bi vsaka napotitev na manj ugoden sistem socialnega varstva z vidika svobode opravljanja storitev postala nemogoča. Zvezna republika Nemčija meni, da je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da pravo Unije ob medsebojnem vplivu sekundarne in primarne zakonodaje dopušča obstoj razlik med zneski dajatev, ki se dodelijo na podlagi sistemov socialne varnosti držav članic.
            32. Tudi kar zadeva drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na nepovračilo stroškov najema pripomočkov za nego v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, ta država trdi, da možnost seštevanja dajatev izključuje obstoj omejitve svobode opravljanja storitev. Zvezna republika Nemčija navaja, da je celo Komisija v tožbi izključila, da bi lahko šlo za omejitev svobode opravljanja storitev, ker najem pripomočkov za nego v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, za nemške nosilce zavarovanja pomeni dodatno breme, ki poveča financiranje pripomočkov za nego v Nemčiji.
            Utemeljitev
            33. Če bi bil ugotovljen obstoj omejitve svobode opravljanja storitev, Zvezna republika Nemčija najprej trdi, da je v Nemčiji jamstvo kakovosti storitev nege zagotovljeno s strogimi predpisi, ki se nanašajo na odobritev teh storitev, in s pogostimi nadzori. Po navedbah te države članice je zato, ker se predpisi o kakovosti nanašajo tako na naravo dejavnosti kot na posamična merila, ki zagotavljajo kakovost, težko preveriti, ali nega, ki se prejme v drugih državah članicah, tem predpisom ustreza.
            34. Zvezna republika Nemčija dalje trdi, da vzdrževanje sistema ambulantne oskrbe zahteva organizacijo in velika denarna sredstva, da se med drugim izogne zmanjšanju zaposlenosti negovalnega osebja med dopusti.
            35. Nazadnje, po navedbah te države članice bi bilo finančno ravnovesje nemškega sistema socialne varnosti ogroženo, če bi bila nega, prejeta v tujini, krita. Zvezna republika Nemčija v zvezi s tem navaja, da pri zavarovanju za primer potrebe po pomoči in postrežbi, drugače kot pri zdravstvenem zavarovanju, obstaja posebna izvozljiva dajatev, in sicer dodatek za pomoč in postrežbo, s katerim se vsem osebam, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, omogoči, da v Nemčiji in tujini financirajo nego, ki jo prejmejo od nepogodbenih ponudnikov storitev. Če bi zavarovanci, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, lahko izvažali storitve, ne pa le denarnih dajatev, in sicer dodatek za pomoč in postrežbo, bi bila lahko omajana volja nemškega zakonodajalca, da se osebe, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, spodbudi k temu, da nego prejmejo od svoje družine.
            36. Po navedbah Zvezne republike Nemčije bi obveznost izvoza storitev pomoči in postrežbe v tujino za zavarovanje za primer potrebe po pomoči in postrežbi pomenila bistveno večje splošno finančno breme, ki bi ogrozilo načelo solidarnega financiranja zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi. Tak prehod bi namreč za zavarovanje za primer potrebe po pomoči in postrežbi lahko pomenil dodatno breme do 100 milijonov EUR letno.
            37. Poleg tega morajo merila kakovosti, določena za povračilo stroškov storitev nege, temeljiti na objektivnih, nediskriminatornih in vnaprej znanih merilih, s čimer naj bi se določile meje diskrecijske pravice nacionalnih organov.
            38. Komisija trdi, da trditev, ki se nanašajo na varstvo javnega zdravja in zlasti na spoštovanje predpisov o kakovosti, ni mogoče sprejeti, ker Zvezna republika Nemčija ni dokazala niti domnevnega tveganja, ki naj bi ga imela nega, ki ni v skladu s temi predpisi, za javno zdravje, niti tega, da je dosledno zavračanje povračila sorazmerno.
            39. Komisija v bistvu navaja, v nasprotju s stališčem Zvezne republike Nemčije, da ugotovitev, ki se nanašajo na zadostno, uravnoteženo in stalno ponudbo kakovostne bolnišnične oskrbe in potrebo po zagotavljanju finančne stabilnosti sistema zdravstvenega zavarovanja, ki izhajajo iz sodne prakse v zvezi z bolnišnično oskrbo, ni mogoče uporabiti v zvezi z ambulantno oskrbo v obravnavani zadevi.
            Presoja Sodišča
            40. Najprej je treba opozoriti, kot je razvidno iz točk 21 in 22 te sodbe in kot je generalna pravobranilka navedla v točki 48 sklepnih predlogov, da se ta tožba ne nanaša na nemški sistem pogodb med ponudniki storitev nege na domu in osebami, ki potrebujejo pomoč in postrežbo.
            41. Kot je Sodišče že večkrat odločilo, mora Komisija v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti, tako da Sodišču predloži vse dokaze, ki jih to potrebuje za preizkus, ali je ta neizpolnitev podana (glej zlasti sodbi z dne 25. maja 1982 v zadevi Komisija proti Nizozemski, 96/81, Recueil, str. 1791, točka 6, in z dne 5. oktobra 2010 v zadevi Komisija proti Franciji, C-512/08, ZOdl., str. I-8833, točka 56).
            42. V zvezi s tem je treba v tem primeru presoditi, ali je Komisija v okviru obeh tožbenih razlogov, navedenih v točkah 21 in 22 te sodbe, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložila ustrezne dokaze.
            43. Kot je razvidno iz točke 24 te sodbe, Komisija meni, da se sodna praksa v zvezi s povračilom stroškov zdravljenja, ki nastanejo v drugi državi članici, lahko uporabi za nemško ureditev, ki se nanaša na primer potrebe po pomoči in postrežbi, da bi se ugotovil obstoj omejitve svobodnega opravljanja storitev.
            44. V zvezi s tem je treba takoj pojasniti, da je potrebo po pomoči in postrežbi v bistvenem mogoče razumeti kot okoliščino, v kateri neka oseba zaradi zmanjšane samostojnosti potrebuje pomoč druge osebe za opravljanje osnovnih vsakodnevnih dejavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 30. junija 2011 v zadevi da Silva Martins, C-388/09, ZOdl., str. I-5737, točki 39 in 40).
            45. Poleg tega je iz sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 5. marca 1998 v zadevi Molenaar (C-160/96, Recueil, str. I-843), razvidno, da je Sodišče zato, ker v Uredbi št. 1408/71 ni posebnih določb v zvezi z verjetnostjo potrebe po pomoči in postrežbi, dajatve v zvezi s to verjetnostjo, kot so tiste, ki so zagotovljene v okviru nemškega sistema zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi, opredelilo kot „dajatve za bolezen“ v smislu navedene uredbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo da Silva Martins, točke od 39 do 48).
            46. Iz iste sodne prakse je razvidno, da dajatve zavarovanja za pomoč in postrežbo, ki zajemajo prevzem ali nadomestitev stroškov, ki zadevni osebi nastanejo zaradi potrebe po pomoči in postrežbi, zlasti stroškov, namenjenih kritju nege na domu, ki jo opravijo tretje osebe, ter dobave in namestitve pripomočkov, ki jih zavarovanec potrebuje, uvrščajo pod pojem „storitve“ v smislu naslova III Uredbe št. 1408/71 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Molenaar, točke 5, 6, 23 in 32, in sodbo z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah Gaumain-Cerri in Barth, C-502/01 in C-31/02, ZOdl., str. I-6483, točka 26).
            47. Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso zdravstvene storitve, opravljene proti plačilu, spadajo na področje uporabe določb Pogodbe DEU, ki se nanašajo na svobodo opravljanja storitev, pri čemer ni treba razlikovati med zdravljenjem v okviru bolnišnice in zdravljenjem zunaj nje (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Smits in Peerbooms, točka 53, in Komisija proti Franciji, točka 30).
            48. V okviru tega okoliščine, da zadevna ureditev spada na področje socialnega varstva in določa, da se nudijo storitve v naravi, niso take, da bi lahko izločile zdravstvene storitve s področja uporabe svobode opravljanja storitev, zagotovljene s Pogodbo DEU (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Müller-Fauré in van Riet, točka 39).
            49. V skladu s sodno prakso, ki je prav tako ustaljena, čeprav pravo Unije ne vpliva na pristojnost držav članic, da organizirajo svoje sisteme socialne varnosti, in čeprav ob neusklajenosti na ravni Unije vsaka država članica določi pogoje za odobritev storitev s področja socialne varnosti, pa morajo države članice pri izvajanju te pristojnosti vsekakor spoštovati pravo Unije, predvsem določbe o svobodi opravljanja storitev (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Kohll, točke od 17 do 21, in sodbi z dne 16. julija 2009 v zadevi von Chamier-Glisczinski, C-208/07, ZOdl., str. I-6095, točka 63, in z dne 27. januarja 2011 v zadevi Komisija proti Luksemburgu, C-490/09, ZOdl., str. I-247, točka 32 in navedena sodna praksa).
            50. V nasprotju s tem, kar Komisija navaja v svojih pisanjih, pa iz same sodne prakse, ki je navedena v točki 24 te sodbe in se nanaša na povračilo stroškov zdravstvene oskrbe, pridobljene v drugih državah članicah, ni razvidno, da bi nemška ureditev v obravnavani zadevi pomenila omejitev svobode opravljanja storitev.
            51. Kakor je namreč razvidno iz točke 45 te sodbe, čeprav v Uredbi št. 1408/71 ni določb, ki bi se nanašale posebej na tveganje potrebe po pomoči in postrežbi, in se dajatve v zvezi s tem tveganjem štejejo za „dajatve za bolezen“ v smislu navedene uredbe, vseeno obstajajo razlike med dajatvami v zvezi s tveganjem potrebe po pomoči in postrežbi in tistimi, ki so povezane izključno z zdravstveno oskrbo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo da Silva Martins, točki 47 in 48). Zlasti velja, da se dajatve v zvezi s tveganjem potrebe po pomoči in postrežbi, ki so načeloma dolgotrajne, drugače od dajatev, povezanih z zdravstveno oskrbo, načeloma ne izplačujejo le kratek čas (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo da Silva Martins, točka 48).
            52. V teh okoliščinah za ugotovitev obstoja omejitev, ki so posledica sporne ureditve, v obravnavani zadevi ne zadošča samo sklicevanje na sodno prakso, navedeno v točki 24 te sodbe, ne da bi bila ta pojasnjena in posebej razložena.
            53. Poleg tega, čeprav Komisija opozarja, da sekundarna zakonodaja državo članico zavarovanja ne oprošča obveznosti, da mora na področju socialne varnosti spoštovati primarno zakonodajo, česar Zvezna republika Nemčija, kakor je razvidno iz točke 30 te sodbe, ne izpodbija, navedena institucija vendarle ni odgovorila na trditve Zvezne republike Nemčije, navedene v točkah od 29 do 32 te sodbe, v zvezi z možnostjo, ki izhaja iz Uredbe št. 1408/71, da so zavarovanci iz naslova zavarovanja za primer po pomoči in potrebi med začasnim prebivanjem v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, upravičeni do storitev, ki jih opravi institucija države članice prebivanja za račun pristojne institucije v Nemčiji.
            54. Vsekakor je treba navesti, da v skladu z Uredbo št. 1408/71, katere veljavnost upoštevnih določb se v obravnavani zadevi ne izpodbija in ki je med državami članicami Unije veljala ob izteku roka, podanega v obrazloženem mnenju, je zavezanec, ki potrebuje pomoč in postrežbo, upravičen celo do kombinacije storitev in dajatev, katerih skupni znesek presega znesek podobnih storitev, ki so na voljo na ozemlju pristojne države članice.
            55. Ko so namreč pogoji, predvideni za njihovo uporabo, izpolnjeni, določbe člena 22(1)(c) te uredbe in, kar zadeva „upokojence, upravičene do pokojnine“, določbe člena 31 te uredbe med drugim zagotavljajo prejemanje storitev v državi članici, ki ni država pristojne institucije, s strani institucije v državi prebivanja in za račun pristojne institucije ter v skladu z zakonodajo, ki se uporablja za institucijo te druge države članice, in dajatev v skladu z zakonodajo, ki se uporablja za pristojno institucijo, ki jih dodeli bodisi neposredno zadnjenavedena institucija bodisi se dodelijo za njen račun.
            56. V zvezi s tem je treba dodati, da je Sodišče glede zdravstvene oskrbe že odločilo, da za storitve iz člena 31 Uredbe št. 1408/71 ni mogoče zahtevati nobenega postopka odobritve niti tega, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med začasnim prebivanjem, tako da je bilo navedeno zdravljenje nemudoma potrebno (glej sodbo z dne 25. februarja 2003 v zadevi IKA, C-326/00, Recueil, str. I-1703, točka 43).
            57. Poleg tega, ker člen 48 PDEU določa koordinacijo zakonodaj držav članic na področju socialne varnosti, in ne njihove uskladitve, pravila Pogodbe DEU o prostem pretoku zavarovani osebi ne morejo zagotavljati, da bo preselitev v drugo državo članico s stališča socialne varnosti nevtralna, še zlasti glede dajatev za primer bolezni ali potrebe po pomoči in postrežbi. Ob upoštevanju razlik med sistemi in zakonodajami držav članic, ki urejajo to področje, je namreč lahko taka preselitev, odvisno od primera, s finančnega vidika bolj ali manj ugodna za zadevno osebo (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 19. marca 2002 v združenih zadevah Hervein in drugi, C-393/99 in C-394/99, Recueil, str. I-2829, točke od 50 do 52; zgoraj navedeno sodbo von Chamier-Glisczinski, točki 84 in 85, in sodbo z dne 15. junija 2010 v zadevi Komisija proti Španiji, C-211/08, ZOdl., str. I-5267, točka 61 in navedena sodna praksa).
            58. Zato je med začasnim prebivanjem v državi članici uporaba – po potrebi na podlagi določb Uredbe št. 1408/71 – nacionalne ureditve te države, ki naj bi bila s stališča socialne varnosti manj ugodna od ureditve pristojne države, v smislu člena 1(q) navedene uredbe načeloma lahko v skladu z zahtevami primarnega prava Unije na področju prostega gibanja oseb (glej zlasti po analogiji zgoraj navedeni sodbi von Chamier-Glisczinski, točki 85 in 87, in da Silva Martins, točka 72).
            59. Poleg tega je Komisija v okviru drugega tožbenega razloga, navedenega v točki 22 te sodbe, sama izključila obstoj omejitve svobode opravljanja storitev, ker naj bi najem pripomočkov za nego v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, za nemške nosilce zavarovanja pomenil dodatno breme, ki poveča financiranje pripomočkov za nego, ki so bili prejeti že v Nemčiji.
            60. V zvezi s tem pa je treba opozoriti, da se v skladu s členom 36 Uredbe št. 1408/71 stroški storitev, ki jih na podlagi naslova III navedene uredbe institucija ene države članice nudi za račun institucije druge države članice, v celoti povrnejo.
            61. Iz navedenega izhaja, da Komisija ni učinkovito odgovorila na trditve Zvezne republike Nemčije, ki se nanašajo na možnost, da zavarovanec, ki potrebuje pomoč in postrežbo, na podlagi naslova III Uredbe št. 1408/71 v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, pridobi pripomočke za nego poleg podobnih pripomočkov, ki jih je pridobil že v Nemčiji.
            62. Ob upoštevanju vseh predhodnih ugotovitev je treba presoditi, da Komisija ni pravno zadostno utemeljila obstoja omejitve svobode opravljanja storitev, ki naj bi izhajala iz sporne ureditve.
            63. Ker ni bil utemeljen noben tožbeni razlog, ki ga je Komisija navedla v utemeljitev tožbe, je treba le-to v teh okoliščinah zavrniti.
            Stroški
            64. V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
            65. Ker Komisija s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
            1. Tožba se zavrne.
            2. Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. decembra 1990. # Karl Spagl proti Hauptzollamt Rosenheim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-189/89.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 19. aprila 2007.#Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH proti Hauptzollamt Kiel.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija.#Skupna carinska tarifa - Tarifna razvrstitev -Kombinirana nomenklatura - Bučna semena, ki so izgubila kaljivost.#Zadeva C-229/06.

text:
      Zadeva C-229/06
      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      proti
      Hauptzollamt Kiel
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg)
      „Skupna carinska tarifa – Tarifna razvrstitev – Kombinirana nomenklatura – Bučna semena, ki niso več kaljiva“
      Povzetek sodbe
      Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Oluščena bučna semena, ki ne morejo več kaliti in so namenjena za uporabo v pekarski
            industriji

      Ker oluščena bučna semena, ki ne morejo več kaliti in so namenjena za uporabo v pekarski industriji, niso namenjena za setev,
         temveč za človeško prehrano, spadajo v podštevilko 1212 99 80 Kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o
         tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1789/2003.

      (Glej točki 30 in 32 ter izrek.)

SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 19. aprila 2007(*)

      „Skupna carinska tarifa – Tarifna razvrstitev – Kombinirana nomenklatura – Bučna semena, ki niso več kaljiva“
      V zadevi C‑229/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg (Nemčija)
         z odločbo z dne 26. aprila 2006, ki je prispela na Sodišče 22. maja 2006, v postopku

      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      proti
      Hauptzollamt Kiel,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi J. Klučka, predsednik senata, A. Ó Caoimh, sodnik, in P. Lindh (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH P. Klose, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in P. van Ginneken, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J. Hottiaux, zastopnica, skupaj z B. Wägenbaurem, odvetnikom,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago podštevilk 1209 91 90 in 1212 99 80 Kombinirane nomenklature iz
         Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski
         tarifi (UL L 256, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1789/2003 z dne 11. septembra 2003 (UL L 281,
         str. 1, v nadaljevanju: KN).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH (v nadaljevanju: Sunshine) in Hauptzollamt
         Kiel zaradi uvrstitve v KN oluščenih bučnih semen, ki ne morejo več kaliti in so namenjena za uporabo v pekarski industriji.

       Pravni okvir
      3        KN, ki je bila uvedena z Uredbo št. 2658/87, temelji na harmoniziranem sistemu poimenovanj in šifrskih oznak blaga (v nadaljevanju:
         HS), ki ga je pripravil Svet za carinsko sodelovanje – ki je postal Svetovna carinska organizacija – in ki ga je vzpostavila
         mednarodna konvencija, sklenjena v Bruslju 14. junija 1983 in v imenu Skupnosti potrjena s Sklepom Sveta 87/369/EGS z dne
         7. aprila 1987 (UL 198, str. 1). Iz HS povzema šestmestne tarifne številke in podštevilke, le sedma in osma tarifna številka
         sta njena lastna uvrstitev.

      4        Drugi del KN vsebuje oddelek II z naslovom „Rastlinski proizvodi“, kamor spadajo številna poglavja, med drugim poglavje 12
         z naslovom „Oljna semena in plodovi; razno zrnje, semena in plodovi; industrijske ali zdravilne rastline; slama in krma“.

      5        Tarifna številka 1209 z naslovom „Seme, plodovi in trosi, namenjeni za setev“ vsebuje podštevilko 1209 91 z naslovom „Semena
         rastlin“, ki vsebuje podštevilko 1209 91 90 z imenom „drugo“.

      6        Tarifna številka 1212 z naslovom „[…] sadne koščice in jedrca iz sadnih koščic in drugi rastlinski proizvodi […], ki se uporabljajo
         predvsem za človeško prehrano in niso navedeni in ne zajeti na drugem mestu“ vsebuje podštevilko 1212 99 z naslovom „drugo“,
         ki sama vsebuje podštevilko 1212 99 80 z imenom „drugo“.

      7        Splošna pravila za razlago KN, ki so navedena v njenem prvem oddelku, naslov I, A, določajo zlasti:

      „Blago se v kombinirani nomenklaturi uvršča po naslednjih načelih:
      1.      Naslovi oddelkov, poglavij in podpoglavij so podani zato, da se je laže znajti pri uvrščanju; zaradi pravnih razlogov uvrščanje
         poteka po poimenovanjih tarifnih številk in opombah k ustreznim oddelkom ali poglavjem in po nadalje opisanih pravilih, če
         niso v nasprotju z vsebino teh tarifnih številk ali opomb.

      […]“
      8        Pojasnjevalne opombe KN, ki jih je objavila Komisija Evropskih skupnosti v skladu s členom 9(1) Uredbe št. 2658/87 v različici,
         ki je veljala v času dejanskega stanja (UL 2002, C 256, str. 1), dajejo naslednja pojasnila:

      „[…] 1209 Seme, plodovi in trosi, namenjeni za setev
      […]
      1209 91 90 drugo
      Ta tarifna podštevilka zajema npr. semena buč, ki se gojijo kot vrtnine in so namenjena za setev, za takojšnje uživanje (npr.
         v solatah), za prehrambno industrijo (npr. za pekarske proizvode) ali za medicinske namene.

      […]
      1212      […] sadne koščice in jedrca iz sadnih koščic in drugi rastlinski proizvodi […], ki se uporabljajo predvsem za človeško prehrano
         in niso navedeni in ne zajeti na drugem mestu

      […]
      1212 99 80 drugo
      Poleg proizvodov, naštetih […], zajema tarifna podštevilka še:
      […]
      Ta tarifna podštevilka ne zajema bučnih semen (tarifna številka 1207 ali 1209) […].“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9        Družba Sunshine trži prehranske izdelke. Med drugim iz Kitajske uvaža oluščena bučna semena, ki ne morejo več kaliti in ki
         so namenjena temu, da se jih v pekarnah vmesi v kruh.

      10      V carinski urad Mölln (Nemčija) je 4. marca 2004 vložila carinsko deklaracijo in zaprosila za sprostitev v prosti promet serije
         oluščenih bučnih semen z navedbo podštevilke 1209 91 90 KN, za katero je določena 3-% konvencionalna stopnja dajatve. Ta carinski
         urad je sprejel deklaracijo in z odločbo z dne 10. marca 2004 določil znesek carinskih dajatve na 825,95 EUR, kar je končno
         privedlo do zneska 782,09 EUR.

      11      Ker je družba Sunshine izvedela, da je Gerechtshof te Amsterdam (Nizozemska) odločilo, da je treba oluščena bučna semena,
         namenjena človeški prehrani, uvrstiti v podštevilko 1212 99 80 KN in so zato oproščena carinskih dajatev, je zahtevala povračilo
         dajatev, ki jih je plačala na podlagi odločbe carinskega urada Mölln.

      12      Hauptzollamt Kiel je z odločbo z dne 16. februarja 2005 zavrnil zahtevo za povračilo in potrdil, da je treba blago uvrstiti
         v podštevilko 1209 91 90. Ker je bil ugovor, ki ga je družba Sunshine vložila zoper to odločbo, zavrnjen, je slednja zadevo
         predložila v odločanje Finanzgericht Hamburg.

      13      Družba Sunshine je pri tem sodišču zahtevala povračilo carinskih dajatev, tako da je zatrjevala, da mora biti blago uvrščeno
         v podštevilko 1212 99 80 KN, in se v ta namen opirala na sodbo Gerechtshof te Amsterdam z dne 23. maja 2004 in na obvezujoče
         tarifne podatke nizozemske carinske uprave z dne 24. februarja 2005, v skladu s katerimi je treba oluščena bučna semena uvrstiti
         v to podštevilko.

      14      Finanzgericht Hamburg v predložitveni odločbi navaja, da je v sodbi z dne 21. julija 2005, opirajoče se na pojasnjevalne opombe
         KN, presodilo, da morajo biti oluščena bučna semena, ki niso namenjena setvi, temveč uporabi v pekovstvu, uvrščena v podštevilko
         1209 91 90 KN. Vendar pa predložitveno sodišče meni, da se lahko stališče, ki sta ga zavzela sodišče in nizozemska carinska
         uprava, obrani, če je v skladu s poimenovanjem videti, da se tarifna številka 1209 KN nanaša na semena, plodove in trose,
         namenjene za setev, in da to poimenovanje ni v neskladju s podštevilkami. Predložitveno sodišče torej sprašuje, ali pojasnjevalne
         opombe KN, ki se nanašajo na tarifno številko 1209, niso v nasprotju s samim poimenovanjem te tarifne številke in ali ne bi
         bilo treba teh opomb odstraniti. Na tej točki opozarja, da v skladu s sodno prakso Sodišča pojasnjevalne opombe KN, ki jih
         je izdelala Komisija, niso pravno zavezujoče, čeprav pomembno prispevajo k razlagi vsebine številnih carinskih tarifnih številk
         (sodba z dne 9. decembra 1997 v zadevi Knubben Speditions, C-143/96, Recueil, str. I-7039, točka 14).

      15      V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali se oluščena semena zelenjavnih buč, ki ne morejo več kaliti in so namenjena pekarski industriji, uvrstijo v podštevilko
         1209 91 90 KN ali v podštevilko 1212 99 80 KN?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      16      Družba Sunshine izpostavlja, da je v skladu s sodno prakso Sodišča odločilno merilo za uvrstitev blaga treba iskati v njegovih
         objektivnih značilnostih in lastnostih, kakršne določa poimenovanje tarifnih številk KN. Sklicuje se na točko 14 sodbe z dne
         28. marca 2000 v zadevi Holz Geenen (C-309/98, Recueil, str. I-1975), v kateri je Sodišče potrdilo, da pojasnjevalne opombe
         KN prispevajo k razlagi KN, ne da bi bile pravno zavezujoče.

      17      Družba Sunshine navaja tudi to, da je Sodišče presodilo, da je lahko namen proizvoda objektivno merilo za uvrstitev, če je
         neločljivo povezan s proizvodom (sodba z dne 1. junija 1995 v zadevi Thyssen Haniel Logistic, C-459/93, Recueil, str. I-1381,
         točka 13), kar je mogoče oceniti z objektivnimi značilnostmi in lastnostmi proizvoda (zgoraj navedena sodba Holz Geenen, točka
         15).

      18      Tarifna številka 1209 naj bi se nanašala na semena in podštevilke naj bi vključevale le blago, ki je namenjeno, da se uporablja
         kot seme. Vendar pa semena, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, ne morejo več kaliti. Samo pojasnjevalne opombe
         KN določajo, da bučna semena, ki so namenjena za takojšnje uživanje ali v medicinske namene, spadajo v podštevilko 1209 91
         90. Torej naj bi obstajalo nasprotje med poimenovanjem KN in njenimi pojasnjevalnimi opombami.

      19      Sicer pa naj bi preučitev pojasnjevalnih opomb KN kazala na to, da je merilo za uvrstitev različnih bučnih semen v različne
         podštevilke namen teh semen, če je z njimi neločljivo povezan.

      20      Tako naj bi bila mogoča le uvrstitev v podštevilko 1212 99 80. Blago, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, naj bi namreč
         pomenilo „druge rastlinske proizvode […], ki niso navedeni in ne zajeti na drugem mestu“ v smislu tarifne številke 1212, in
         to kljub pojasnjevalnim opombam KN.

      21      Nizozemska vlada meni tudi to, da je treba blago, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, uvrstiti v podštevilko 1212
         99 80 KN. Ta semena namreč ne morejo več kaliti in se lahko uporabljajo le za prehrano. Torej naj bi pomenila sadne koščice,
         ki se uporabljajo za človeško prehrano v smislu tarifne številke 1212.

      22      Po mnenju te vlade iz pojasnjevalnih opomb KN izhaja, da je mogoče semena, ki spadajo v podštevilko 1209 91 90, čeprav se
         lahko uporabljajo za prehrano, tudi sejati. Vendar pa blago, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, nima te lastnosti.
         Iz istega razloga naj bi bila bučna semena, namenjena za setev, v skladu s pojasnjevalnimi opombami KN izključena iz podštevilke
         1212 99 80.

      23      Komisija po zgledu družbe Sunshine in nizozemske vlade meni, da je treba blago, ki se obravnava v postopku v glavni stvari,
         uvrstiti v podštevilko 1212 99 80 KN. Zaradi zgoščenega poimenovanja obeh upoštevnih podštevilk naj bi bilo treba upoštevati
         tarifne številke.

      24      Tarifna številka 1209 naj bi se nanašala le na semena, ki omogočajo nastanek nove rastline. Poleg tega je treba, da se to
         seme lahko poseje. V obravnavanem primeru pa bučna semena, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, ne morejo več kaliti.
         Preostala naj bi tarifna številka 1212. Ker bučnih semen, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, ni mogoče uvrstiti
         v druge tarifne številke, naj bi spadala v slednjo.

      25      Komisija navaja, da so bile pojasnjevalne opombe KN, ki se nanašajo na tarifno številko 1209, narejene po angleški različici
         KN, ki dopušča možnost, da semena niso izključno namenjena setvi, ampak morajo zgolj imeti enako sestavo kot semena za setev.
         Nasprotno je v drugih jezikovnih različicah natančno navedeno, da morajo biti semena taka, da se jih lahko poseje. Komisija
         zaradi teh pomembnih razlik med jezikovnimi različicami predlaga, naj se pojasnjevalne opombe KN ne upoštevajo.

       Odgovor Sodišča
      26      Najprej je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba odločilno merilo za tarifno uvrščanje blaga zaradi
         zagotavljanja pravne varnosti in lažjega nadzora na splošno iskati v njegovih objektivnih značilnostih in lastnostih, kot
         so opredeljene v tarifni številki KN in pojasnilih oddelkov in poglavij (glej zlasti sodbe z dne 26. septembra 2000 v zadevi
         Eru Portuguesa, C-42/99, Recueil, str. I‑7691, točka 13; z dne 15. septembra 2005 v zadevi Intermodal Transports, C‑495/03,
         ZOdl., str. I-8151, točka 47; z dne 8. decembra 2005 v zadevi Possehl Erzkontor, C-445/04, ZOdl., str. I-10721, točka 19,
         in z dne 16. februarja 2006 v zadevi Proxxon, C-500/04, ZOdl., str. I-1545, točka 21).

      27      Sodišče je že presodilo, da pojasnjevalne opombe KN in pojasnila HS pomembno pomagajo pri razlagi pomena različnih tarifnih
         številk, ne da bi imeli zavezujoč pravni učinek. Vsebina navedenih pojasnil mora biti v skladu z določbami KN in ne sme spreminjati
         njenega obsega (zgoraj navedene sodbe Intermodal Transports, točka 48; Possehl Erzkontor, točka 20, in Proxxon, točka 22).

      28      Končno je treba opozoriti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namen proizvoda pri tarifnem uvrščanju pomeni
         objektivno merilo, če je namen tesno povezan z zadevnim proizvodom, pri čemer je treba tako povezanost presojati glede na
         njegove objektivne značilnosti in lastnosti (glej zlasti sodbe z dne 5. aprila 2001 v zadevi Deutsche Nichimen, C-201/99,
         Recueil, str. I-2701, točka 20; z dne 4. marca 2004 v zadevi Krings, C-130/02, Recueil, str. I-2121, točka 30, in z dne 17.
         marca 2005 v zadevi Ikegami, C-467/03, ZOdl., str. I-2389, točka 23, in zgoraj navedeno sodbo Proxxon, točka 31).

      29      V obravnavanem primeru je treba opozoriti, da poimenovanje podštevilk 1209 91 90 in 1212 99 80 vsebuje le izraz „drugo“, zato
         je treba upoštevati tarifne podštevilke, torej številki 1209 in 1212.

      30      Kot je opozorila Komisija, iz poimenovanja tarifne številke 1209 „Seme, plodovi in trosi, namenjeni za setev“ izhaja, da se
         ta tarifna številka nanaša le na rastlinske dele, ki lahko kalijo in ustvarjajo nove rastline. Nasprotno je tarifna številka
         1212, ki med drugim vsebuje „sadne koščice in jedrca iz sadnih koščic in druge rastlinske proizvode […], ki se uporabljajo
         predvsem za človeško prehrano in niso navedeni in ne zajeti na drugem mestu“, kategorija, ki preostane in ki vključuje rastlinska
         semena, ki niso namenjena za setev, temveč za človeško prehrano.

      31      Zato je pojasnjevalne opombe KN, ki iz podštevilke 1212 99 80 izključujejo bučna semena in ki napotujejo med drugim na tarifno
         številko 1209, mogoče razumeti le tako, da iz te podštevilke izključujejo bučna semena, namenjena setvi, in ne semena, ki
         so bila tako kot ta, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, oluščena in ne morejo več kaliti. Poleg tega ni mogoče
         upoštevati teh pojasnjevalnih opomb, ki v podštevilko 1209 91 90 vključujejo bučna semena, ki so namenjena človeški prehrani
         ali prehranski industriji.

      32      Na podlagi navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba podštevilko 1212 99 80 KN razlagati tako,
         da oluščena bučna semena, ki ne morejo več kaliti in so namenjena pekarski industriji, spadajo v to podštevilko.

       Stroški
      33      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:
      Podštevilko 1212 99 80 Kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni
            in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1789/2003 z dne
            11. septembra 2003, je treba razlagati tako, da oluščena bučna semena, ki ne morejo več kaliti in so namenjena pekarski industriji,
            spadajo v to podštevilko.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 27. marca 2014.#LCL Le Crédit Lyonnais SA proti Fesihu Kalhanu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal d’instance d’Orléans.#Varstvo potrošnikov – Potrošniške kreditne pogodbe – Direktiva 2008/48/ES – Člena 8 in 23 – Predpogodbena obveznost dajalca kredita, da preveri kreditno sposobnost kreditojemalca – Nacionalni predpis, ki nalaga poizvedbo v zbirki podatkov – Izguba pogodbenih obresti zaradi kršitve te obveznosti – Učinkovita, sorazmerna in odvračilna kazen.#Zadeva C‑565/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑565/12,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo tribunal d’instance d’Orléans (Francija) z odločbo z dne 30. novembra 2012, ki je prispela na Sodišče 6. decembra 2012, v postopku
            LCL Le Crédit Lyonnais SA
            proti
            Fesihu Kalhanu ,
            SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, M. Safjan, J. Malenovský, sodnika, A. Prechal (poročevalka) in K. Jürimäe, sodnici,
            generalni pravobranilec: N. Wahl,
            sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. novembra 2013,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za LCL Le Crédit Lyonnais SA C. Vexliard, odvetnik,
            – za francosko vlado D. Colas in S. Menez, agenta,
            – za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,
            – za Evropsko komisijo M. van Beek in M. Owsiany-Hornung, agenta,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 8 in 23 Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL L 133, str. 66, in popravki v UL 2009, L 207, str. 14, UL 2010, L 199, str. 40, ter UL 2011, L 234, str. 46).
            2. Ta predlog je bil vložen v sporu med LCL Le Crédit Lyonnais SA (v nadaljevanju: LCL) in F. Kalhanom v zvezi z plačilom zneskov, ki jih slednji še dolguje na podlagi osebnega kredita, ki mu ga je ta družba odobrila in ga ni odplačal.
            Pravni okvir
            A – Pravo Unije
            3. V uvodnih izjavah 7, 9, 26, 28 in 47 Direktive 2008/78 je navedeno:
            „(7) Da bi olajšali nastanek dobro delujočega notranjega trga potrošniških kreditov, je treba zagotoviti usklajen okvir Skupnosti v številnih osrednjih območjih. […]
            […]
            (9) Polna uskladitev je potrebna zato, da se vsem potrošnikom v Skupnosti zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in se vzpostavi pravi notranji trg. Državam članicam se torej ne bi smelo dovoliti, da obdržijo ali uvedejo druge nacionalne določbe kot tiste, določene s to direktivo. […]
            […]
            (26) Države članice bi morale sprejeti ustrezne ukrepe za spodbujanje odgovornega ravnanja v vseh fazah kreditnega razmerja ob upoštevanju posebnosti svojih kreditnih trgov. […] Še zlasti na rastočem kreditnem trgu je pomembno, da se dajalci kreditov ne spuščajo v neodgovorno posojanje ali izdajanje kreditov brez poprejšnje ocene kreditne sposobnosti, države članice pa bi morale izvajati potreben nadzor, da se izogne takšnemu ravnanju, in bi morale določiti potrebne ukrepe za sankcioniranje dajalcev kredita, v kolikor bi tako ravnali. […]
            […]
            (28) Pri oceni kreditnega statusa [kreditne sposobnosti] potrošnika bi moral dajalec kredita uporabljati tudi ustrezne zbirke podatkov. Zaradi pravnih in dejanskih okoliščin se te lahko uporabijo v različnem obsegu. […]
            […]
            (47) Države članice bi morale predpisati pravila za kazni za kršitve nacionalnih določb, sprejetih v skladu s to direktivo, in zagotoviti njihovo izvajanje. Čeprav izbira kazni ostaja v pristojnosti držav članic, bi morale biti predpisane kazni učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
            4. Člen 8 te direktive, naslovljen „Obveznost ocene kreditne sposobnosti potrošnika“, v odstavku 1 določa:
            „Države članice zagotovijo, da pred sklenitvijo kreditne pogodbe dajalec kredita oceni potrošnikovo kreditno sposobnost na podlagi zadostnih informacij, ki jih, kjer je to primerno, pridobi od potrošnika, in po potrebi informacij, ki jih pridobi s poizvedbo v ustrezni zbirki podatkov. Države članice, ki v okviru nacionalne zakonodaje zahtevajo, da dajalec kredita oceni potrošnikovo kreditno sposobnost na podlagi poizvedbe v ustrezni zbirki podatkov, lahko ohranijo to zahtevo.“
            5. Člen 23 Direktive 2008/48, naslovljen „Kazni“, določa:
            „Države članice sprejmejo pravila glede kazni, ki veljajo v primeru kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi te direktive, in vse potrebne ukrepe za zagotovitev izvrševanja teh kazni. Predpisane kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
            Francosko pravo
            6. Zakon št. 2010‑737 z dne 1. julija 2010 o reformi potrošniškega kredita (ULRF z dne 2. julija 2010, str. 12001), s katerim je bila v notranje francosko pravo prenesena Direktiva 2008/48, je bil vključen v člene L. 311‑1 in naslednje zakonika o varstvu potrošnikov.
            7. Člen L. 311‑9 tega zakonika določa:
            „Pred sklenitvijo kreditne pogodbe dajalec kreditov preveri kreditno sposobnost kreditojemalca na podlagi zadostnih informacij, vključno z informacijami, ki jih slednji predloži na zahtevo dajalca kreditov. Dajalec kreditov opravi poizvedbo v registru iz člena L. 333‑4 pod pogoji, ki jih v ta namen določa odlok iz člena L. 333‑5.“
            8. V zvezi z nacionalnim registrom odplačil kreditov posameznikov, kot je določen v členu L. 333‑5 zakonika o varstvu potrošnikov (v nadaljevanju: nacionalni register), je bil 26. oktobra 2010 sprejet ministrski odlok. Ta določa, kako morajo dajalci kreditov shraniti dokaze, da so opravili poizvedbo v nacionalnem registru podatkov, ki jih bodo lahko predložili v primeru spora ali revizije.
            9. Člen L. 311‑48, drugi in tretji odstavek, zakonika o varstvu potrošnikov določa:
            „Če dajalec kreditov ne izpolni obveznosti iz členov L. 311‑8 in L. 311‑9, izgubi pravico do obresti v celoti ali v razmerju, ki ga določi sodišče. […]
            Kreditojemalec je zavezan le k vračilu glavnice v skladu s časovnim razporedom in v skrajnem primeru k vračilu obresti, do katerih dajalec kreditov ni izgubil pravice. Zneske, pridobljene z obrestmi, ki se obračunajo po zakonski obrestni stopnji, od dne, ko so bile plačane, dajalec kredita vrne ali se odbijejo od še dolgovane glavnice.“
            10. Člen L. 313‑3 denarnega in finančnega zakonika določa:
            „Če je bila s sodno odločbo naložena denarna kazen, se zakonska obrestna stopnja po poteku dvomesečnega roka poveča za pet odstotnih točk od dne, ko je sodna odločba postala izvršljiva, tudi če je bila izvršljiva takoj. […]
            Vendar pa lahko izvršilno sodišče na predlog dolžnika ali upnika in ob upoštevanju dolžnikovega stanja slednjega oprosti plačila tega povišanja ali znesek zniža.“
            11. Člen 1153, prvi, drugi in tretji odstavek, civilnega zakonika določa:
            „Pri obveznostih za plačilo določenega zneska je odškodnina zaradi zamude pri izvršitvi le v naložitvi obresti po zakonski stopnji, razen pri posebnih pravilih na področju trgovine in jamstev.
            Plačilo te odškodnine se naloži, ne da bi bilo upniku treba izkazati, da je utrpel kakršno koli izgubo.
            Odškodnino je treba plačati na dan zahteve za plačilo ali enakovrednega akta, kot je dopis, v katerem se odškodnina jasno zahteva, razen ko jo je treba plačati po samem zakonu […].“
            12. Člen 1154 tega zakonika določa:
            „Na zapadle obresti na glavnico se lahko obresti obračunajo bodisi na podlagi tožbe ali na podlagi posebnega sporazuma, če gre v tožbi ali sporazumu za obresti, ki se dolgujejo najmanj za vse leto.“
            13. Člen 1254 civilnega zakonika določa:
            „Dolžnik tistega dolga, na katerega tečejo obresti ali ki ustvarja stroške, ne sme brez privolitve upnika poplačati glavnice pred stroški in obrestmi: iz plačanega zneska, ki se nanaša na glavnico ali obresti in s katerim celotni dolg ni poplačan, se najprej poplačajo obresti.“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            14. F. Kalhan je 4. maja 2011 z LCL sklenil kreditno pogodbo v višini 38.000 EUR, ki jih je treba plačati v 60 mesečnih obrokih v višini 730,46 EUR po fiksni letni obrestni stopnji 5,60 % in EOM 5,918 %.
            15. Ker je z 12. januarjem 2012 prenehal odplačevati kredit, je LCL pri tribunal d’instance d’Orléans zahtevala takojšnje poplačilo celotnega dolga.
            16. LCL je 18. oktobra 2012 pri predložitvenem sodišču zahtevala, da se F. Kalhanu naložita plačilo zneska v višini 37.611,23 EUR z obrestmi po letni obrestni stopnji 5,918 % od 17. aprila 2012 in letna kapitalizacija obresti.
            17. To sodišče je po uradni dolžnosti predlagalo ugotovitev morebitne izgube pravice do obresti, ki je določena v členu L. 311‑48, drugi odstavek, zakonika o varstvu potrošnikov, dajalca kredita, ki ni opravil poizvedbe v nacionalnem registru iz člena L. 333‑4 zakonika o varstvu potrošnikov, da bi preveril kreditno sposobnost kreditojemalca, kot je določeno v členu L. 311‑9 tega zakonika. LCL je navedla, da ne more dokazati, da je pred sklenitvijo kreditne pogodbe opravila to poizvedbo.
            18. Predložitveno sodišče ugotavlja, da je razlago kazni izgube pravice do obresti, ki je določena v členu L. 311‑48, drugi odstavek, zakonika o varstvu potrošnikov, podalo Cour de cassation (Francija), in sicer da se nanaša le na pogodbene obresti, medtem ko je obresti po zakonski stopnji treba plačati na podlagi člena 1153 civilnega zakonika.
            19. Opozarja, da se v skladu s členom L. 313‑3 denarnega in finančnega zakonika ta zakonska stopnja zviša za pet odstotnih točk, če kreditojemalec v roku dveh mesecev, potem ko je sodna odločba postala izvršljiva, dolga ni plačal v celoti.
            20. Predložitveno sodišče poleg tega navaja, da je iz sodne prakse Cour de cassation razvidno, da obresti po zakonski obrestni stopnji in zvišanje za pet odstotnih točk veljajo po zakonu, kar pomeni, da se te zvišane obresti dolgujejo avtomatično, čeprav se niso zahtevale oziroma niso bile naložene s sodno odločbo.
            21. Poleg tega to sodišče ugotavlja, da v tem primeru pogodbena obrestna stopnja znaša 5,60 %, medtem ko bo po ugotovitvi izgube pravice do teh obresti LCL lahko upravičena do obresti po zakonski stopnji, ki bodo, če bodo povišane za pet obrestnih točk dva meseca po tem, ko bo sodba postala izvršljiva, za leto 2012 znašale 5,71 %. Torej bi izguba pravice do obresti lahko pomenila ugodnost za dajalca kreditov.
            22. V teh okoliščinah predložitveno sodišče, prvič, sprašuje glede učinkovitosti kazni izgube pravice do pogodbenih obresti v primeru izkazane kršitve obveznosti dajalca kreditov, da opravi poizvedbo v nacionalnem registru, ki je namenjen, da preveri kreditno sposobnost potrošnika.
            23. To sodišče je ugotovilo, da bi kazen izgube pravice do obresti lahko bila učinkovita, če potrošnik plača zneske, ki jih je dolžan, v roku dveh mesecev po tem, ko sodna odločba postane izvršljiva. Vendar bi bilo to v praksi nemogoče, ker na splošno velja, da je bil dajalec kreditov prisiljen vložiti tožbo, ker položaj kreditojemalcu ni več omogočal, da izpolni svoje obveznosti. Poleg tega je treba, čeprav sodišče, ki odloča, lahko odredi odlog plačila za največ 24 ur, zakonske obresti še vedno plačati. Neizpolnitev obveznosti, ki jo ima dajalec kreditov, da preveri kreditno sposobnost potrošnika, pa poleg tega prispeva k čezmernemu zadolževanju kreditojemalca.
            24. Predložitveno sodišče ugotavlja tudi, da člen L. 313‑3 denarnega in finančnega zakonika določa možnost, da potrošnik predlaga sodišču, naj ga oprosti od povečanja zakonskih obresti ali jih zmanjša. Vendar naj bi bili v praksi primeri, v katerih je bil lahko potrošnik upravičen do takega ukrepa po izgubi pravice do obresti, izjemno redki, predvsem zaradi dejstva, da potrošnik o tej pravici ni bil obveščen ali da se ta pravica določi ne glede na težo kršitve dajalca kreditov, ampak le glede na finančni položaj potrošnika.
            25. Drugič, glede sorazmernosti pravil glede kazni v postopku v glavni stvari predložitveno sodišče najprej ugotavlja, da lahko sodišče prilagodi kazen izgube pravice do obresti glede na težo kršitve zadevne obveznosti s strani dajalca kreditov. Vendar naj bi bil celo v tem primeru slednji upravičen do zakonskih obresti na še dolgovane zneske.
            26. Dalje, če v skladu s členom 1254 civilnega zakonika zakonske obresti postanejo izterljive zaradi izgube pravice do pogodbenih obresti in se plačila prvenstveno prištejejo k dolgovanim obrestim, bi bilo vračilo glavnice nujno prepozno, tako da bi bilo mogoče zahtevati že nove zakonske obresti.
            27. Nazadnje naj bi se učinek te izgube zmanjšal tudi zaradi kapitalizacije obresti, ki jih lahko zahteva dajalec kreditov v skladu z načelom prepovedi anatocizma, ki ga določa člen 1154 civilnega zakonika.
            28. Tretjič, predložitveno sodišče sprašuje glede odvračilnega učinka pravil v zvezi z izgubo pravice do obresti, kot je določena v zakoniku o varstvu potrošnikov. Meni, da če dajalci kreditov lahko računajo na izterljivost obresti po povišani zakonski stopnji tudi v primeru izgube svoje pravice do pogodbenih obresti, niso motivirani, da bi spremenili svojo prakso v smislu striktne izpolnitve svojih obveznosti v skladu z Direktivo 2008/48 in z zakonodajo, s katero je bila ta direktiva prenesena v pravo držav članic.
            29. V teh okoliščinah je tribunal d’instance d’Orléans prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali zahteva po učinkovitih, sorazmernih in odvračilnih kaznih, ki jo določa člen 23 [Direktive 2008/48] za kršitve obveznosti, ki jih direktiva določa za dajalce kreditov, nasprotuje obstoju pravil, ki dajalcu kreditov, ki mu je bila v skladu s francoskimi predpisi naložena kazen izgube pravice do obresti, omogočajo, da je po izreku kazni upravičen do obresti, ki se po zakonski obrestni stopnji, povečani za pet odstotnih točk, dva meseca po izvršilni sodni odločbi v skladu z zakonom naložijo na zneske, ki jih potrošnik še dolguje?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            30. Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 23 Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim pravilom glede kazni, na podlagi katerih dajalec kreditov, če krši svojo predpogodbeno obveznost preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca s poizvedbo v zbirki podatkov, izgubi svojo pravico do pogodbenih obresti, vendar ima v skladu z zakonom pravico do obresti po zakonski obrestni stopnji, ki jih je mogoče zahtevati od razglasitve sodne odločbe, s katero je bilo temu kreditojemalcu naloženo vračilo dolgovanih zneskov, zvišanih za pet odstotnih točk, če po poteku dvomesečnega roka od te razglasitve svojega dolga ni plačal.
            Dopustnost
            31. Evropska komisija dvomi o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe zaradi dveh razlogov.
            32. Prvič, trdi, da je namen nacionalnih pravil glede kazni, kot so veljala v postopku v glavni stvari, preprečiti kršitev obveznosti, ki je ne določa Direktiva 2008/48, ampak nacionalni predpis, ki določa, da mora dajalec kredita opraviti poizvedbo v bazi podatkov, ki ga države članice lahko vzdržujejo v skladu s členom 8 te direktive, čeprav se ta pravila uporabijo tudi za kršitev drugih obveznosti, ki so neposredno določena v tej direktivi. Zato naj vprašanje, ali taka pravila glede kazni spadajo na področje uporabe člena 23 te direktive, ne bi bilo jasno.
            33. Drugič, ker načelo uporabe obresti po zakonski stopnji v skladu z zakonom in zvišanje teh obresti pomeni, da nacionalno sodišče ne more razveljaviti določb v postopku v glavni stvari, ki določajo plačilo teh zneskov, niti jih ne more razlagati glede na pravo Unije, je koristnost odgovora Sodišča na vprašanje, ki ga je predložilo predložitveno sodišče, vprašljiva.
            34. V zvezi s tem je treba po eni strani v zvezi z uporabo člena 23 Direktive 2008/48 v nacionalnih pravilih glede kazni v postopku v glavni stvari navesti, da se v skladu z besedilom tega člena ta člen uporablja za „pravila glede kazni, ki veljajo v primeru kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi [te] direktive“.
            35. Vendar je treba ugotoviti, da ta pravila glede kazni sankcionirajo kršitev nacionalnega predpisa, ki je bil sprejet v okviru prenosa Direktive 2008/48.
            36. Ta pravila, kot so določena v členu L. 311‑48 zakonika o varstvu potrošnikov, namreč sankcionirajo predvsem kršitev obveznosti dajalca kredita, ki je določena v členu L. 311‑9 istega zakonika, da preveri kreditno sposobnost kreditojemalca s poizvedbo v nacionalnem registru, ki je za to predviden. Vendar člen 8 Direktive 2008/48 izrecno določa, da lahko države članice to obveznost poizvedbe ohranijo. Poleg tega se pravila glede kazni iz postopka v glavni stvari na splošno uporabijo v primeru kršitev obveznosti predpogodbenega preverjanja kreditne sposobnosti potrošnika, kot je določeno v členu L. 311‑9, s katerim je prenesen člen 8 te direktive. Poleg tega je v uvodni izjavi 28 te direktive navedeno, da se taka poizvedba opravi, če pravne in dejanske okoliščine to zahtevajo.
            37. Drugič, glede dvomov, ki jih je imela Komisija, glede tega, ali je odgovor na vprašanje koristen za rešitev spora v glavni stvari, je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko odločanje o predlogu nacionalnega sodišča za sprejetje predhodne odločbe zavrne samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo uporabne odgovore (glej zlasti sodbo z dne 19. decembra 2013 v zadevi Fish Legal in Shirley, C‑279/12, točka 30).
            38. V zvezi s tem iz načela avtomatične uporabe ali uporabe obresti v skladu z zakonom po zakonski obrestni stopnji in povišanje zneska, ki ni bil plačan v določenih rokih, ni očitno, da predložitveno sodišče ne bi moglo koristno uporabiti odgovora, ki ga na to vprašanje poda Sodišče, med drugim s tem, da poda razlago nacionalnih določb, na podlagi katerih je ta znesek treba plačati glede na pravo Unije, če bi bilo to potrebno glede na ta odgovor.
            39. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da pomisleki Komisije ne vplivajo na dopustnost vprašanja za predhodno odločanje.
            Utemeljenost
            40. Člen 8(1) Direktive 2008/48 glede na uvodno izjavo 28 te direktive določa, da mora dajalec kredita pred sklenitvijo kreditne pogodbe oceniti kreditno sposobnost potrošnika, ta obveznost pa lahko celo vključuje poizvedbo v ustrezni zbirki podatkov.
            41. V takih okoliščinah je v uvodni izjavi 26 te direktive navedeno, da se dajalci kredita zlasti na rastočem kreditnem trgu ne spuščajo v neodgovorno posojanje ali izdajanje kreditov brez poprejšnje ocene kreditne sposobnosti, države članice pa bi morale izvajati potreben nadzor, da se takšnemu ravnanju izognejo, in določiti potrebne ukrepe za sankcioniranje dajalcev kredita, ki bi tako ravnali.
            42. Predpogodbena obveznost dajalca kredita, da oceni kreditno sposobnost kreditojemalca s tem, da zaščiti potrošnike pred tveganji čezmernega zadolževanja in plačilne nesposobnosti, pripomore k cilju Direktive 2008/48, ki je, kot je navedeno v uvodnih izjavah 7 in 9 te direktive, zagotoviti usklajen okvir na številnih ključnih področjih, ki je potreben za to, da se vsem potrošnikom v Uniji zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in se na trgu potrošniških kreditov vzpostavi pravi notranji trg.
            43. Glede na ta cilj, s katerim se želi zagotoviti učinkovito varstvo potrošnikov zoper neodgovorno izdajanje kreditnih pogodb, ki presegajo njihove finančne zmogljivosti in lahko povzročijo plačilno nespodobnost, člen 23 Direktive 2008/48 po eni strani določa, da so pravila glede kazni, ki veljajo v primeru kršitve nacionalnih predpisov glede predpogodbenega preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca, ki so bila sprejeta na podlagi člena 8 te direktive, določena tako, da so te kazni učinkovite, sorazmerne in odvračilne, in po drugi strani, da države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, da se ta pravila uporabljajo. Poleg tega je iz uvodne izjave 47 te direktive razvidno, da – v okviru teh omejitev – izbira kazni ostaja v pristojnosti držav članic.
            44. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je iz ustaljene sodne prakse Sodišča glede načela lojalnega sodelovanja, ki je določeno v členu 4(3) PDEU, razvidno, da morajo države članice, čeprav jim je pridržana izbira kazni, predvsem zagotoviti, da so kršitve prava Unije sankcionirane pod vsebinskimi in postopkovnimi pogoji, ki so podobni tistim, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnega prava, ki so podobne narave in teže, pri čemer morajo biti sankcije v vsakem primeru učinkovite, sorazmerne in odvračilne (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 3. maja 2005 v združenih zadevah Berlusconi in drugi, C‑387/02, C‑391/02 in C‑403/02, ZOdl., str. I‑3565, točki 64 in 65, in z dne 26. septembra 2013 v zadevi Texdata Software, C‑418/11, točka 50).
            45. Sodišče je med drugim razsodilo, da mora strogost sankcij ustrezati teži kršitev, ki se z njimi sankcionirajo, med drugim zato, da se zagotovi resničen odvračilni učinek, pri čemer pa je treba spoštovati splošno načelo sorazmernosti (zgoraj navedena sodba Texdata Software, točka 51).
            46. V tej zadevi je predpogodbena obveznost preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca, ki jo dajalcu kredita nalaga člen L. 311‑9 zakonika o varstvu potrošnikov – določba, s katero je prenesen člen 8 Direktive 2008/48 – v primeru kršitve sankcionirana s členom L. 311‑48 tega zakonika, to je določba, s katero je prenesen člen 23 te direktive in za dajalca kredita določa načeloma v celoti izgubljeno pravico do obresti.
            47. Zato se postavlja vprašanje, ali strogost te kazni ustreza teži kršitev, ki jih sankcionira, in zlasti, ali ima taka sankcija resnično odvračilni učinek.
            48. V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja, da se v skladu z nacionalno sodno prakso kazen izgube obresti nanaša le na pogodbene obresti, tako da so dajalci kredita avtomatično upravičeni do obresti po zakonski obrestni stopnji, ki so v večini primerov povečane za pet odstotnih točk. V zadevi v postopku v glavni stvari in za leto 2012 to sodišče ugotavlja, da so pogodbene obresti znašale 5,60 %, medtem ko naj bi obresti po zakonski stopnji, povečane za pet odstotnih točk, znašale 5,71 %. Razlika med tema stopnjama naj bi bila še večja za leto 2013. Iz tega naj bi izhajalo, da uporaba kazni izgube pravice, kot jo določa nacionalna zakonodaja, lahko za dajalca kredita pomeni ugodnost.
            49. Po drugi strani pa Komisija trdi, da je v primerih, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerih dajalec kredita zahteva takojšnjo vračilo posojila, ker kreditojemalec ni plačal dolga, izpolnjena zahteva po učinkovitosti in odvračilnosti kazni. Stroški poizvedbe v zbirki podatkov, ki se opravi v okviru preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca, naj bi bili v tem primeru relativno majhni, medtem ko naj bi kazen izgube pogodbenih obresti pomenila tveganje, katerega ekonomski stroški naj bi bili potencialno visoki. Poleg tega, ker neskrben dajalec kredita lahko zahteva zakonske obresti, ki se celo zvišajo za pet odstotnih točk, naj bi se izkazalo, da – drugače kot dajalec kredita, ki je spoštoval obveznost predpogodbenega preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca – osnova, po kateri se obračunajo te obresti, ne vključuje niti pogodbenih obresti niti njihovih zakonskih obresti.
            50. V zvezi s tem mora predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za razlago in uporabo nacionalnega prava, pri presoji resničnega odvračilnega učinka kazni primerjati – v okoliščinah zadeve, o kateri odloča – zneske, ki bi jih dajalec kredita dobil kot plačilo posojila, če ne bi izpolnil svoje predpogodbene obveznosti ocene kreditne sposobnosti kreditojemalca tako, da opravi poizvedbo v ustrezni bazi podatkov, z zneski, ki bi jih dobil na podlagi sankcije kršitve te pogodbene obveznosti. Pri določitvi zadnjih zneskov mora to sodišče upoštevati vse elemente in zlasti vse posledice, ki lahko izhajajo iz ugotovitve tega sodišča, da dajalec kredita ni izpolnil predpogodbene obveznosti.
            51. Če predložitveno sodišče po primerjavi, opisani v prejšnji točki, ugotovi, da v sporu, o katerem odloča, uporaba kazni izgube pogodbenih obresti lahko za dajalca kredita pomeni ugodnost, ker so zneski, ki jih je izgubil, nižji kot zneski, ki nastanejo pri uporabi obresti po zakonski obrestni meri, bi to pomenilo, da pravila glede kazni iz postopka v glavni stvari ne zagotavljajo, da ima naložena kazen resnično odvračilni učinek.
            52. Poleg tega, glede na pomen, naveden v točki 43 te sodbe, cilja varstva potrošnikov, ki je povezan z obveznostjo, da dajalec kredita preveri kreditno sposobnost kreditojemalca, kazni izgube pogodbenih obresti na splošno ne bi bilo mogoče obravnavati, kot da ima resnično odvračilni učinek, čeprav je predložitveno sodišče po primerjavi, opisani v točki 50 te sodbe, in glede na vse upoštevne okoliščine iz te točke moralo ugotoviti, da v primeru, kot je ta v postopku, o katerem odloča, ki določa takojšnjo izterljivost glavnice kredita, ki je ostal dolgovan zaradi neplačila kreditojemalca, zneski, ki jih lahko dobi dajalec kredita na podlagi te kazni, niso občutno nižji kot tisti, do katerih bi bil upravičen, če bi to obveznost izpolnil.
            53. Če je namreč kazen izgube obresti oslabljena ali celo zanemarljiva, ker lahko uporaba obresti po povečani zakonski obrestni meri nadomesti učinke te kazni, bi iz tega nujno izhajalo, da resnično nima odvračilnega učinka (glej po analogiji sodbo z dne 8. junija 1994 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑382/92, Recueil, str. I‑2435, točke od 56 do 58).
            54. V tem primeru, če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da kazen izgube pogodbenih obresti nima pravega odvračilnega učinka v smislu člena 23 Direktive 2008/48, je treba v zvezi s tem opozoriti, da mora nacionalno sodišče, ki odloča o sporu, ki poteka izključno med posamezniki, pri uporabi predpisov notranjega prava upoštevati vsa pravila nacionalnega prava in jih razlagati, če je to mogoče, v smislu besedila in namena te direktive, da bi tako prišlo do rešitve, ki je v skladu z njenim ciljem (glej zlasti sodbo z dne 27. februarja 2014 v zadevi OSA, C‑351/12, točka 44).
            55. Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 23 Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim pravilom glede kazni, na podlagi katerih dajalec kreditov, če krši svojo predpogodbeno obveznost preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca s poizvedbo v zbirki podatkov, izgubi svojo pravico do pogodbenih obresti, vendar ima v skladu z zakonom pravico do obresti po zakonski obrestni stopnji, ki zapadejo na dan razglasitve sodne odločbe, s katero je bilo temu kreditojemalcu naloženo vračilo dolgovanih zneskov, zvišanih za pet odstotnih točk, če po poteku dvomesečnega roka od te razglasitve ni plačal svojega dolga, če predložitveno sodišče ugotovi, da v primeru, kot je ta v postopku o glavni stvari, ki določa takojšnjo izterljivost glavnice kredita, ki je ostal dolgovan zaradi neplačila kreditojemalca, zneski, ki jih lahko dobi dajalec kredita na podlagi te kazni, niso občutno nižji od tistih, do katerih bi bil upravičen, če bi izpolnil obveznost preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca.
            Stroški
            56. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
            Člen 23 Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim pravilom glede kazni, na podlagi katerih dajalec kreditov, če krši svojo predpogodbeno obveznost preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca s poizvedbo v zbirki podatkov, izgubi svojo pravico do pogodbenih obresti, vendar ima v skladu z zakonom pravico do obresti po zakonski obrestni stopnji, ki zapadejo na dan razglasitve sodne odločbe, s katero je bilo temu kreditojemalcu naloženo vračilo dolgovanih zneskov, zvišanih za pet odstotnih točk, če po poteku dvomesečnega roka od te razglasitve ni plačal svojega dolga, če predložitveno sodišče ugotovi, da v primeru, kot je ta v postopku o glavni stvari, ki določa takojšnjo izterljivost glavnice kredita, ki je ostal dolgovan zaradi neplačila kreditojemalca, zneski, ki jih lahko dobi dajalec kredita na podlagi te kazni, niso občutno nižji od tistih, do katerih bi bil upravičen, če bi izpolnil obveznost preverjanja kreditne sposobnosti kreditojemalca.


Sodba Sodišča z dne 15. junija 1972. # Fratelli Grassi fu Davide proti Amministrazione delle finanze dello Stato italiano. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte d'appello di Brescia - Italija. # Zadeva 5-72.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 6. oktobra 2011. # medi GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti deutschemedi.de - Prejšnja besedna znamka Skupnosti World of medi, prejšnje nacionalne figurativne in verbalne znamke medi.eu, medi welt, medi-Verband, medi ter trgovsko ime in prejšnja firma medi - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1) Uredbe (ES) št.º207/2009. # Zadeva T-247/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 6. oktobra 2011 – medi proti UUNT –Deutsche Medien Center (deutschemedi.de)
      (Zadeva T-247/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti deutschemedi.de – Prejšnja besedna znamka Skupnosti World of medi, prejšnje nacionalne figurativne in verbalne znamke medi.eu, medi welt, medi-Verband,
         medi ter trgovsko ime in prejšnja firma medi – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1) Uredbe (ES) št. 207/2009“

      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 22, 38, 44, 49 in 53.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 16. marca 2010 (zadeva R 1366/2008-4) v zvezi s postopkom z
                  ugovorom med družbama Weihermüller & Voigtmann GmbH & Co. KG in Deutsche Medi Präventions GmbH.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba četrtega odbora za pritožbe pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 16. marca
                     2010 (zadeva R 1366/2008-4) se razveljavi.

                  2.

                  	UUNT se naloži, da poleg lastnih stroškov nosi stroške družbe medi GmbH & Co. KG.

                  3.

                  	Družba Deutsche Medien Center GmbH nosi svoje stroške.