title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 15. septembra 2017.#Carina Skareby proti Evropski službi za zunanje delovanje.#Javni uslužbenci – Uradniki – Svoboda izražanja – Dolžnost lojalnosti – Resna škoda legitimnim interesom Unije – Zavrnitev dovoljenja za objavo članka – Poziv k spremembi besedila – Člen 17a Kadrovskih predpisov – Predmet tožbe – Odločba o zavrnitvi upravne pritožbe.#Zadeva T-585/16.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 15. septembra 2017 (
            *1
         )
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Svoboda izražanja – Dolžnost lojalnosti – Resna škoda legitimnim interesom Unije – Zavrnitev dovoljenja za objavo članka – Poziv k spremembi besedila – Člen 17a Kadrovskih predpisov – Predmet tožbe – Odločba o zavrnitvi upravne pritožbe“
      V zadevi T‑585/16,

         Carina Skareby, uradnica Evropske službe za zunanje delovanje (ESZD), stanujoča v Louvainu (Belgija), ki jo zastopata S. Rodrigues in C. Bernard-Glanz, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Evropski službi za zunanje delovanje (ESZD), ki jo zastopa S. Marquardt, agent, skupaj z M. Troncosom Ferrerom, F.‑M. Hislairejem in S. Moya Izquierdo, odvetniki,
      tožena stranka,
      katere predmet je predlog, ki temelji na členu 270 PDEU in s katerim se želi doseči razglasitev ničnosti, prvič, odločbe ESZD z dne 5. junija 2015 o zavrnitvi objave članka in pozivu za spremembo dveh odstavkov predlaganega besedila ter, drugič, „če bi bilo potrebno“, odločbe ESZD z dne 18. decembra 2015 o zavrnitvi pritožbe, vložene zoper prvotno odločbo,
      SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Prek, predsednik, F. Schalin, sodnik, in J. Costeira (poročevalka), sodnica,
      sodni tajnik: P. Cullen, administrator,
      na podlagi pisnega dela postopka in obravnave z dne 3. maja 2017,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, C. Skareby, je uradnica Evropske službe za zunanje delovanje (ESZD).

               2

               Tožeča stranka je z dopisom z dne 19. maja 2015 ESZD na podlagi člena 17a Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) prek svojih pravnih svetovalcev obvestila o nameri, da bo v reviji Politico objavila članek z naslovom „Odprto pismo državljanu Hermanu“, ki je bilo odprto pismo nekdanjemu predsedniku Evropskega sveta, Hermanu Van Rompuyu, njegov namen pa naj bi bil opozoriti na problem nadlegovanja v okviru evropskih institucij (v nadaljevanju: sporno besedilo).

               3

               Uslužbenec, zaposlen kot vodja oddelka „Pravice in obveznosti“ direktorata „Kadrovske zadeve“ generalnega direktorata ESZD „Uprava in finance“, je v obvestilu z dne 5. junija 2015 odgovoril, da sta dva odstavka članka, predloženega v odobritev, v nasprotju z „dolžnostjo lojalnosti in nerazkritja“, ki jo ima tožeča stranka kot uradnica Evropske unije do institucije, saj je tožeča stranka neposredno in brez kakršnega koli dokaza direktoratu ESZD pripisala posebno ravnanje, ki naj bi bilo v nasprotju s Kadrovskimi predpisi. Tožečo stranko je zato prosil, naj ob upoštevanju teh pripomb predloži popravljeno besedilo, sicer objave ne bo mogoče odobriti (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi objave).

               4

               Zadevna odstavka spornega besedila, v tem primeru peti in osemnajsti odstavek (v nadaljevanju skupaj: sporna odstavka), sta bila oblikovana tako:
               „Zdi se, da je modus operandi hierarhije evropskih institucij, čemur sem bila lahko priča, v prepričevanju posameznika, ki ima mnenje o načinu vodenja institucij, da je zanj ali zanjo bolje, da zamenja službo ali da se predčasno ali invalidsko upokoji. Pojdi naprej. Pozabi. Tako lahko nadrejeni še naprej nadlegujejo nekatere podrejene in spodbujajo druge: morda to ni načrtovana strategija – je pa sistematična.
               […]
               ESZD mora dajati zgled pri notranjem uresničevanju pravic, organizacijske preglednosti in pravne države – sicer na mednarodnem prizorišču ne bomo verodostojni.“

               5

               Tožeča stranka je v dopisu z dne 1. julija 2015 prek svojih svetovalcev zaprosila za pojasnila glede odločbe o zavrnitvi objave, zlasti glede vprašanja, kako bi lahko sporna odstavka, razen da naj bi bila z njima domnevno kršena dolžnost lojalnosti in nerazkrivanja, „resno škodila legitimnim interesom Unije“ v smislu člena 17a Kadrovskih predpisov.

               6

               Vodja pravne službe oddelka „Pravice in obveznosti“ je z dopisom z dne 24. julija 2015 odgovoril:
               „V [odločbi o zavrnitvi objave] nismo navedli, da je [bila] vsebina tista, ki bi lahko ‚resno škodila legitimnim interesom Unije‘.
               Pomembno pa je ponoviti, da ESZD ne dovoli objave [spornega besedila], kot je to, ker ga štejemo za kršitev dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja.
               Objava je predmet dovoljenja v skladu s členom 17(1) Kadrovskih predpisov […].
               Vaši stranki močno svetujemo, naj ne objavi članka brez našega dovoljenja.“

               7

               Tožeča stranka je z dopisom z dne 4. septembra 2015 prek svojih svetovalcev v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov zoper odločbo o zavrnitvi objave vložila pritožbo. V svoji pritožbi v bistvu trdi, prvič, da je ESZD kršila člen 17a Kadrovskih predpisov, saj ni dokazala, da bi objava spornega besedila lahko „resno škodila legitimnim interesom Unije“, in drugič, da je tako kršila pravico do svobode izražanja, ki je tožeči stranki zagotovljena s členom 10 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP) in členom 11 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

               8

               Organ za imenovanja (v nadaljevanju: OI) ESZD je z odločbo z dne 18. decembra 2015 pritožbo tožeče stranke zavrnil (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi pritožbe).

               9

               V odločbi o zavrnitvi pritožbe je v bistvu navedeno, da člen 17a Kadrovskih predpisov izraža idejo stalne potrebe po pravičnem ravnotežju med zagotavljanjem izvrševanja svobode izražanja uradnikov Unije in varstvom legitimnega cilja javnega interesa, zlasti varstvom legitimnih interesov Unije. V zvezi s tem je v odločbi o zavrnitvi pritožbe najprej pojasnjeno, da se predmet spornega besedila navezuje na dejavnost Unije, dalje, da bi bila lahko s spornim besedilom kršena „obveznost lojalnosti in nerazkrivanja“ in, nazadnje, da ta kršitev sama po sebi pomeni dejansko tveganje resne škode za interese Unije v smislu člena 17a Kadrovskih predpisov. V odločbi o zavrnitvi pritožbe je poudarjeno, da bi objava spornega besedila resno škodila legitimnim interesom Unije, ker, prvič, v spornem besedilu ni nobenega dokaza za utemeljitev trditev, ki se nanašajo na nadlegovanje uradnikov, in drugič, spornih odstavkov ni mogoče razumeti kot mnenje, drugačno od mnenja ESZD, temveč naj bi bilo v njih nakazano, da v institucijah Unije obstaja nerešen problem vsesplošnega nadlegovanja, kar bi bilo mogoče z vidika povprečnega bralca razumeti kot dejstvo, da institucije ne izvajajo ustrezne politike za preprečevanje nadlegovanja. Poleg tega je v odločbi o zavrnitvi pritožbe poudarjeno, da bi bilo mogoče oblikovati druge pripombe glede številnih delov spornega besedila, ampak da je ESZD oblikovala le pripombe glede dveh odstavkov, kar naj bi dokazovalo, da je odločba o zavrnitvi pritožbe sorazmerna in omejena le na to, kar je nujno potrebno.

         Postopek in predlogi strank

               10

               Tožeča stranka je 15. marca 2016 v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložila to tožbo. Ta tožba je bila vpisana pod številko F‑15/16.

               11

               Odgovor na tožbo ESZD je bil 10. junija 2016 vložen v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence.

               12

               V skladu s členom 3 Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 2016 o prenosu pristojnosti za odločanje o sporih med Evropsko unijo in njenimi uslužbenci na prvi stopnji na Splošno sodišče (UL 2016, L 200, str. 137) je bila obravnavana zadeva prenesena na Splošno sodišče v stanju, v kakršnem je bila 31. avgusta 2016. Evidentirana je bila pod številko T‑585/16 in dodeljena drugemu senatu.

               13

               Ker je do konca pisnega dela postopka prišlo pred prenosom te zadeve na Splošno sodišče, je to stranki prek dopisov sodnega tajništva z dne 9. novembra 2016 vprašalo o tem, ali naj se opravi obravnava.

               14

               Stranki sta na obravnavi 3. maja 2017 podali ustne navedbe.

               15

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        –

                        tožbo razglasi za dopustno;

                        –

                        odločbo o zavrnitvi objave, in „če bi bilo potrebno“, odločbo o zavrnitvi pritožbe razglasi za nični;

                        –

                        ESZD naloži plačilo stroškov.

               16

               ESZD Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        –

                        tožbo razglasi za neutemeljeno;

                        –

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo
      Uvodna ugotovitev o predmetu tožbe

               17

               Podariti je treba, da je tožeča stranka to tožbo vložila zoper odločbo o zavrnitvi objave, in „če bi bilo potrebno“, zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe.

               18

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da sta upravna pritožba in njena zavrnitev, z izrecno odločbo ali zaradi molka organa, sestavni del večstopenjskega postopka in sta le pogoj, ki mora biti izpolnjen pred predložitvijo spora sodišču. V teh okoliščinah tožba, čeprav je formalno usmerjena zoper zavrnitev pritožbe, učinkuje, kot da je bil sodišču predložen akt, ki posega v položaj, zoper katerega je bila ta pritožba vložena, razen kadar ima zavrnitev pritožbe drugačno vsebino od akta, zoper katerega je bila ta pritožba vložena. Mogoče je namreč, da izrecna odločba o zavrnitvi pritožbe glede na svojo vsebino ne potrjuje akta, ki ga tožeča stranka izpodbija. Tako je, če odločba o zavrnitvi pritožbe vsebuje ponovno preučitev položaja tožeče stranke na novi pravni podlagi ali ob upoštevanju novih dejstev oziroma če spreminja ali dopolnjuje prvotno odločbo. V teh primerih je zavrnitev pritožbe akt, ki je predmet sodnega nadzora, sodišče pa ga upošteva pri presoji zakonitosti izpodbijanega akta ali ga šteje celo za akt, ki posega v položaj in ki izpodbijani akt nadomešča (glej sodbo z dne 21. maja 2014, Mocová/Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, točka 34 in navedena sodna praksa).

               19

               Poleg tega je ta pristop podprt tudi z ugotovitvijo, da je dodatna obrazložitev v fazi izdajanja odločbe o zavrnitvi pritožbe v skladu z namenom člena 90, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov, ki določa, da je odločba o pritožbi obrazložena. Ta določba namreč vsekakor pomeni, da organ, ki odloča o pritožbi, ni zavezan s samo obrazložitvijo – ki je lahko nezadostna ali pa je, v primeru zavrnitve zaradi molka organa, sploh ni – odločbe, ki je predmet pritožbe (glej sodbi z dne 21. maja 2014, Mocová/Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, točka 35 in navedena sodna praksa, in z dne 17. januarja 2017, LP/Europol, T‑719/15 P, neobjavljena, EU:T:2017:7, točka 19 in navedena sodna praksa).

               20

               V obravnavani zadevi, kot je razvidno iz točk 3, 8 in 9 zgoraj, odločba o zavrnitvi pritožbe ne spreminja niti smisla niti obsega odločbe o zavrnitvi objave. Odločba o zavrnitvi pritožbe namreč ohranja zavrnitev objave spornega besedila in omejuje zahtevo po predhodni spremembi spornega besedila v dveh odstavkih, ki sta bila opredeljena v odločbi o zavrnitvi objave.

               21

               Vendar se obrazložitev iz odločbe o zavrnitvi pritožbe deloma razlikuje od obrazložitve iz odločbe o zavrnitvi objave. V odločbi o zavrnitvi objave je bila namreč objava spornega besedila zavrnjena na podlagi kršitve „dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja“, ker je tožeča stranka direktoratu ESZD neposredno in brez vsakršnega dokaza pripisala posebno ravnanje, ki naj bi bilo v nasprotju s Kadrovskimi predpisi. Odločba o zavrnitvi pritožbe pa v bistvu temelji na obstoju dejanskega tveganja resne škode za interese Unije v smislu člena 17a Kadrovskih predpisov. Natančneje, v njej je bilo ugotovljeno, prvič, da kršitev „dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja“ sama po sebi pomeni dejansko tveganje resne škode za te interese, drugič, da v spornem besedilu ni nobenega dokaza, ki bi podprl trditve, navedene v njem, in tretjič, da je v spornih odstavkih zanikan obstoj politike v zvezi s preprečevanjem nadlegovanja v institucijah Unije.

               22

               Tako je treba ugotoviti, da odločba o zavrnitvi pritožbe vsebuje dodatno obrazložitev, ki pojasnjuje in nadgrajuje obrazložitev iz akta, zoper katerega je bila usmerjena ta pritožba, v tem primeru iz odločbe o zavrnitvi objave.

               23

               Ker ta obrazložitev pojasnjuje in dopolnjuje obrazložitev iz odločbe o zavrnitvi objave in glede na razvijajočo se naravo predhodnega postopka, je treba pri preučitvi zakonitosti odločbe o zavrnitvi objave upoštevati obrazložitev odločbe o zavrnitvi pritožbe.

         Vsebinska presoja

               24

               Tožeča stranka v utemeljitev svojega predloga za razglasitev ničnosti navaja dva tožbena razloga. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev pravice do svobode izražanja. Drugi tožbeni razlog se nanaša na napako pri presoji, ki se nanaša na kršitev „dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja“.

               25

               Splošno sodišče meni, da je treba najprej obravnavati drugi tožbeni razlog.

         Drugi tožbeni razlog: napaka pri presoji, ki se nanaša na kršitev dolžnosti lojalnosti

               26

               Tožeča stranka v okviru drugega tožbenega razloga navaja prvi očitek, v skladu s katerim je OI napačno ocenil, da prvi, od četrtega do sedmega, trinajsti in devetnajsti odstavek spornega besedila zanikajo obstoj politike ESZD in Unije v zvezi s preprečevanjem nadlegovanja. Tožeča stranka namreč trdi, da je v teh odstavkih le podala mnenje, da je, prvič, nadlegovanje močno razširjen pojav in, drugič, da lahko ta položaj omejuje avtoriteto ESZD in posledično Unije na svetovni ravni. Vendar naj tožeča stranka v spornem besedilu ne bi trdila, niti da nadlegovanje „ogroža dobro delovanje služb“ niti da „ni na voljo nobenega sredstva“. Sporno besedilo naj vsekakor ne bi bilo „ravnanje, ki škodi dostojanstvu in spoštovanju, ki ga je treba izkazovati do institucije“, v smislu sodne prakse, ki se uporablja.

               27

               Tožeča stranka v okviru drugega očitka poudarja, da je OI s tem, da je menil, da je v drugem in šestem odstavku spornega besedila svojega delodajalca štela za sovražnika in bila do njega dalj čas nezaupljiva, storil „očitno“ napako pri presoji. Tožeča stranka namreč trdi, da čeprav se zadevna odstavka sklicujeta na „vojno“, je šlo za „vojno v okviru evropskih institucij“, in ne zoper njih.

               28

               Tožeča stranka s tretjim očitkom zatrjuje, da je OI napačno menil, da iz tretjega in petnajstega odstavka spornega besedila izhaja, da „so bili zaradi močno razširjenega nadlegovanja številni uradniki dolgo časa na bolniškem dopustu ali so se invalidsko upokojili“. Tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da ni nikoli navedla številke glede oseb, ki so bile dalj časa na bolniškem dopustu ali so se invalidsko upokojile, in da zato iz spornega besedila ni mogoče sklepati, da so bili te številne. Poleg tega, čeprav je izrazila mnenje, da je bilo nadlegovanje močno razširjen pojav in da so bili številni sodelavci dalj časa na bolniškem dopustu ali so se invalidsko upokojili, naj bi OI s tem, da je menil, da je treba to mnenje šteti za ravnanje, ki škodi dostojanstvu in spoštovanju, ki ga je treba izkazovati do institucije, storil napako.

               29

               Tožeča stranka v okviru četrtega očitka trdi, da je OI storil napako pri razlagi, ker je ugotovil, da je bilo v osemnajstem odstavku spornega besedila navedeno, da ESZD in Unija s svojo politiko reševanja zadev nadlegovanja v okviru njunih služb „nista dajali zgleda“. Tožeča stranka meni, da je v zadevnem odstavku navedeno le, da bi morala biti ESZD zgled, in ne, da to ni, in da iz tega odstavka izhaja, da bi lahko storila več.

               30

               Tožeča stranka s petim očitkom zatrjuje, da sporna odstavka ne vsebujeta nobene žalitve niti ne izražata nespoštovanja, agresije ali druge oblike zlonamernosti in da ustrezata le odrazu njene svobode izražanja, ki vključuje pravico izražati mnenja, ki so v nasprotju ali v manjšini glede na mnenja, ki jih zagovarja institucija, ki jo je zaposlovala, četudi bi lahko ta mnenja žalila, šokirala ali bila zaskrbljujoča.

               31

               Tožeča stranka s šestim očitkom trdi, da je OI s tem, da je menil, da sta bila zgoraj navedena odstavka v nasprotju z „dolžnostjo lojalnosti in nerazkrivanja“, ki jo ima kot uradnica do institucije, storil „očitno“ napako pri presoji.

               32

               ESZD trditve tožeče stranke izpodbija.

               33

               Najprej je treba navesti, da je iz točk 3, 4, 8 in 9 zgoraj razvidno, da je, prvič, odločba o zavrnitvi objave omejena na navedbo, da sta dva odstavka spornega besedila, in sicer peti in osemnajsti, v nasprotju z „dolžnostjo lojalnosti in nerazkrivanja“, ki jo ima tožeča stranka kot uradnica Unije, ter drugič, da je bila ta omejitev na dva odstavka ohranjena v odločbi o zavrnitvi pritožbe.

               34

               Zato, čeprav je res, da odločba o zavrnitvi pritožbe vsebuje opombe glede drugih odstavkov spornega besedila, pa teh opomb ni mogoče šteti za obiter dicta.

               35

               Iz tega sledi, da so očitki, ki se nanašajo na odstavke spornega besedila, ki niso peti in osemnajsti odstavek, brezpredmetni, glede na to, da ne morejo koristno vplivati na zakonitost odločbe o zavrnitvi objave.

               36

               Zato je treba odločiti, prvič, da je prvi očitek brezpredmeten v delu, v katerem se nanaša na prvi, četrti, šesti, sedmi, trinajsti in devetnajsti odstavek spornega besedila, ter drugič, da sta drugi in tretji očitek v celoti brezpredmetna.

               37

               Zato je treba preizkusiti le prvi, četrti, peti in šesti očitek, ki se nanašajo na sporna odstavka.

               38

               Tožeča stranka s prvim in četrtim očitkom zatrjuje, da je OI napačno menil, da sporna odstavka zanikata obstoj politike ESZD in Unije glede preprečevanja nadlegovanja ter da je v njima navedeno, da ESZD in Unija s svojo politiko reševanja zadev v zvezi z nadlegovanjem v okviru njunih služb „ne dajeta zgleda“.

               39

               V zvezi s tem je treba spomniti na besedilo spornih odstavkov:
               „Zdi se, da je modus operandi hierarhije evropskih institucij, čemur sem bila lahko priča, v prepričevanju posameznika, ki ima mnenje o vodenju institucij, da je zanj ali zanjo bolje, da zamenja službo ali da se predčasno ali invalidsko upokoji. Pojdi naprej. Pozabi. Tako lahko nadrejeni še naprej nadlegujejo nekatere podrejene in spodbujajo druge: morda to ni načrtovana strategija – je pa sistematična.
               […]
               ESZD mora dajati zgled pri notranjem uresničevanju pravic, organizacijske preglednosti in pravne države – sicer na mednarodnem prizorišču ne bomo verodostojni.“

               40

               Opozoriti je treba tudi, da sta oba sporna odstavka vključena v besedilo, ki obravnava problem nadlegovanja v okviru evropskih institucij. V petem odstavku spornega besedila je podrobneje opisan „modus operandi hierarhije evropskih institucij“ in v njem je dodano, da „nadrejeni lahko še naprej nadlegujejo nekatere podrejene in spodbujajo druge“, in to „sistematično“. Tako v tem okviru ta navedba, v kateri sta uporabljeni predvsem besedi „modus operandi“ in „sistematično“, pomeni, da naj bi bilo nadlegovanje vsesplošni pojav v hierarhiji evropskih institucij.

               41

               Poleg tega je v osemnajstem odstavku spornega besedila navedeno, da mora ESZD „dajati zgled pri notranjem uresničevanju pravic, organizacijske preglednosti in pravne države“. Iz tega je razvidno, da naj ESZD ne bi dajala „zgleda“ na področju preprečevanja nadlegovanja. Z drugimi besedami, ta institucija naj s svojo politiko reševanja zadev z zvezi z nadlegovanjem v okviru njenih služb ne bi dajala „zgleda“.

               42

               Poleg tega je v osemnajstem odstavku spornega besedila povzeto mnenje, ki naj bi bilo razvidno že iz petega odstavka, namreč da ne obstaja učinkovita politika preprečevanja nadlegovanja v okviru ESZD in tudi sicer v okviru institucij Unije.

               43

               Poleg tega te ugotovitve potrjuje sama tožeča stranka v tožbi. V točki 44 tožbe namreč priznava, da je v spornem besedilu „izrazila mnenje, da je [bilo] nadlegovanje močno razširjen pojav ter svojo zaskrbljenost glede tega, da bi lahko tak položaj omejeval avtoriteto ESZD in posledično Unije na svetovni ravni“.

               44

               Iz tega sledi, da OI pri razlagi spornih odstavkov ni storil napake pri razlagi.

               45

               Zato je treba prvi in četrti tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljena.

               46

               Tožeča stranka s petim očitkom v bistvu trdi, da sporna odstavka ne vsebujeta nobene žalitve niti ne izražata nespoštovanja, agresije ali druge oblike zlonamernosti in da ustrezata le odrazu njene svobode izražanja.

               47

               Vendar kot je razvidno iz točk 3 in 9 zgoraj, odločba o zavrnitvi objave ni bila sprejeta zaradi tega, ker naj bi sporno besedilo vsebovalo žalitve oziroma izražalo kakršno koli nespoštovanje, agresijo ali drugo obliko zlonamernosti. Obrazložitev odločbe o zavrnitvi objave se namreč sklicuje na to, da sta bila sporna odstavka v nasprotju z „dolžnostjo lojalnosti in nerazkrivanja“, ki jo ima tožeča stranka kot uradnica Unije do institucije.

               48

               Tako je treba, ker OI ni ugotovil, da sporna odstavka vsebujeta žalitve oziroma da izražata kakršno koli nespoštovanje, agresijo ali drugo obliko zlonamernosti, peti očitek zavrniti kot neutemeljen.

               49

               Nazadnje, tožeča stranka s šestim očitkom trdi, da je OI s tem, da je menil, da sta bila sporna odstavka v nasprotju z „dolžnostjo lojalnosti in nerazkrivanja“, ki jo ima kot uradnica Unije do institucije, storil „očitno“ napako pri presoji.

               50

               V zvezi s tem je treba opozoriti na načela, ki izhajajo iz določb, ki urejajo odnos med Unijo ter njenimi uradniki in uslužbenci.

               51

               Tako mora v skladu s členom 11, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov uradnik pri opravljanju svojih nalog in pri svojem ravnanju postopati izključno v skladu z interesi Unije. Ista določba uradnika zavezuje, da dodeljene naloge opravlja objektivno, nepristransko in v skladu s svojo dolžnostjo biti lojalen do Unije.

               52

               Dalje, uradnik se mora v skladu s členom 12 Kadrovskih predpisov vzdržati kakršnih koli dejanj ali obnašanja, ki bi njegov položaj lahko kazali v slabi luči.

               53

               Poleg tega mora uradnik za opravljanje zunanje dejavnosti, plačane ali ne, v skladu s členom 12b(1) najprej dobiti dovoljenje OI.

               54

               Nazadnje in poleg tega ima uradnik v skladu s členom 17a(1) Kadrovskih predpisov pravico do svobode izražanja, pri čemer mora spoštovati „načela lojalnosti in nepristranskosti“. Ta člen je, tako kot členi 11, 12 in 12b, eden od posebnih izrazov dolžnosti lojalnosti, naložene vsem uradnikom. V skladu s to dolžnostjo se mora uradnik zlasti vzdržati ravnanja, ki krati dostojanstvo in škodi spoštovanju, ki ga je treba izkazovati do institucije in njenih organov (glej glede dolžnosti lojalnosti v okviru člena 17a Kadrovskih predpisov sodbo z dne 23. oktobra 2013, Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, točka 61 in navedena sodna praksa).

               55

               Poleg tega je treba poudariti, da iz sodne prakse izhaja, da uradnik ne sme z ustnim ali pisnim izražanjem ali kakršnim koli drugim ravnanjem kršiti obveznosti iz Kadrovskih predpisov, ki izhajajo zlasti iz členov 11, 12, 12b in 17a Kadrovskih predpisov, v zvezi z Unijo, za katero dela, s čimer bi prekinil razmerje zaupanja, ki ga povezuje z njo, in naknadno otežil ali celo onemogočil izvrševanje nalog, prenesenih na Unijo, v sodelovanju z njo (sodba z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, točka 47).

               56

               Poleg tega je treba tudi pojasniti, da je zlasti iz sklicevanj v členu 11, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov na „svoje naloge“ in „svoje ravnanje“, v členu 12 Kadrovskih predpisov na „kakršna koli dejanja“ ter v členu 12b na „zunanjo dejavnost“ razvidno, da ohranjanje odnosa zaupanja ne velja le pri uresničevanju posebnih nalog, zaupanih uradniku, ampak se razteza tudi na vse ravni odnosov, ki obstajajo med uradnikom in Unijo (sodba z dne 23. oktobra 2013, Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, točka 65; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 26. novembra 1991, Williams/Računsko sodišče, T‑146/89, EU:T:1991:61, točka 72).

               57

               Najprej je treba opozoriti, da je v odločbi o zavrnitvi objave ugotovljeno, da sta sporna odstavka v nasprotju z „dolžnostjo lojalnosti in nerazkrivanja“. Vendar je iz te odločbe jasno razvidno, da se dejansko nanaša na kršitev dolžnosti lojalnosti in da je dolžnost nerazkrivanja v njej le omenjena, ne da bi imela v tej zadevi kakršen koli pomen. Zato je treba napako pri presoji, na katero se sklicuje tožeča stranka, preizkusiti le glede na dolžnost lojalnosti.

               58

               V tej zadevi je treba ugotoviti, da sporna odstavka vsebujeta trditve, ki blatijo ugled vseh oseb, ki imajo določen hierarhični položaj v evropskih institucijah, in mu škodijo. V nasprotju s trditvijo tožeče stranke trditev, v skladu s katerimi naj bi, prvič, obstajal „modus operandi evropskih institucij“ ali „sistematična praksa“, ki naj bi nadrejenim omogočala „še naprej nadlegovati nekatere podrejene in spodbujati druge“, ter naj, drugič, ESZD ne bi izpolnila dolžnosti „dajati zgled pri notranjem uresničevanju pravic, organizacijske preglednosti in pravne države“, ni mogoče opredeliti zgolj za nasprotna mnenja ali mnenja, ki so v manjšini. Za te formulacije je treba šteti, kot da same po sebi lahko škodijo ugledu vseh oseb, ki imajo določen hierarhični položaj v evropskih institucijah, in posledično samim institucijam.

               59

               Kot trdi ESZD, nadlegovanje namreč pomeni nezakonito ravnanje, ki lahko ogrozi delovanje institucije, in to še toliko bolj, če je to vsesplošno, kot je navedeno v spornem besedilu. Trditve, ki namigujejo na eni strani na ravnanje, ki pomeni resno kršitev s strani hierarhije evropskih institucij, kot je nadlegovanje, in na drugi strani na neobstoj ustreznih ukrepov institucij za njegovo odpravo, pa so take, da škodijo ugledu, dostojanstvu in na splošno spoštovanju vseh oseb, ki imajo določen hierarhični položaj v institucijah, ter posledično samim institucijam in zlasti ESZD. Te trditve pomenijo torej kršitev dolžnosti lojalnosti.

               60

               Iz tega sledi, da je OI pravilno ugotovil, da so trditve, ki izhajajo iz spornih odstavkov, v nasprotju z dolžnostjo lojalnosti, ki zavezuje tožečo stranko kot uradnico.

               61

               Zato tega očitka ni mogoče sprejeti.

               62

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba drugi tožbeni razlog zavrniti v celoti, in sicer kot deloma brezpredmeten in deloma neutemeljen.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice do svobode izražanja

               63

               Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga v bistvu trdi, da je OI s tem, da ni dokazal, da bi sporno besedilo lahko povzročilo resno škodo legitimnim interesom Unije, in s tem, da ji je zavrnil objavo spornega besedila, kršil člen 17a Kadrovskih predpisov in tako svobodo izražanja, do katere je upravičena v skladu s členom 10 EKČP in členom 11 Listine o temeljnih pravicah.

               64

               Tožeča stranka ta tožbeni razlog v zvezi s tem deli na tri dele. S prvim delom želi izpodbijati dejstvo, da kršitev „dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja“ pomeni dejansko tveganje resne škode za legitimne interese Unije, drugi del se nanaša na izpodbijanje zahteve, da mora uradnik, ki želi objaviti časopisni članek, imeti dokaze, ki njegove izjave potrjujejo, tretji del pa se nanaša na izpodbijanje trditve, da sporna odstavka zanikata obstoj politike v zvezi s preprečevanjem nadlegovanja v institucijah Unije.

         – Prvi del: izpodbijanje dejstva, da kršitev dolžnosti lojalnosti pomeni dejansko tveganje resne škode za legitimne interese Unije

               65

               Prvič, tožeča stranka trdi, da sodba z dne 23. oktobra 2013, Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), na katero se OI opira pri trditvi, da je kršitev „dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja“ sama po sebi resna škoda za splošni javni interes, v obravnavani zadevi ni upoštevna. Tožeča stranka namreč meni, da dejstva, na podlagi katerih je bila ta sodba izrečena, niso primerljiva z dejstvi v obravnavani zadevi, saj ta sodba ni bila sprejeta v okviru prošnje za objavo, ampak v okviru prenehanja pogodbe o zaposlitvi.

               66

               ESZD prvo trditev tožeče stranke izpodbija.

               67

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se odločba o zavrnitvi pritožbe v utemeljitev ugotovitve, da „kršitev dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja sama po sebi pomeni tveganje resne škode za splošni javni interes“, sklicuje na točki 62 in 64 sodbe z dne 23. oktobra 2013, Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159).

               68

               Vendar sklicevanje na sodbo z dne 23. oktobra 2013, Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), ne pomeni posebnega temelja za odločbo o zavrnitvi pritožbe. Odločba o zavrnitvi pritožbe je namreč obrazložena z ugotovitvijo, da „kršitev dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja sama po sebi pomeni tveganje resne škode za splošni javni interes“, in ne s samo navedbo sodbe z dne 23. oktobra 2013, Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159).

               69

               Zato zakonitosti odločbe o zavrnitvi pritožbe ni mogoče izpodbijati z morebitno napako pri sklicevanju na sodno prakso, uporabljeno za utemeljitev navedene odločbe.

               70

               Zato je treba to prvo trditev šteti za brezpredmetno.

               71

               Drugič, tožeča stranka v bistvu trdi, da se OI sklicuje na tveganje resne škode za „splošni javni interes“, medtem ko je v členu 17a Kadrovskih predpisov navedeno le tveganje škode za „legitimne interese Unije“. Ta dva pojma pa naj bi bila različna in nezamenljiva.

               72

               ESZD drugo trditev tožeče stranke izpodbija.

               73

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da odločba o zavrnitvi pritožbe, v nasprotju s trditvijo tožeče stranke, ne vnaša nobene zmede med pojmoma „splošni javni interes“ in „legitimni interesi Unije“. Kot je razvidno iz odstavka, povzetega v nadaljevanju, je v odločbi o zavrnitvi pritožbe navedeno le, da varstvo „interesov Unije“ med drugim pomeni cilj „splošnega interesa“:
               „Kot je lahko ugotovilo Sodišče, člen 17a Kadrovskih predpisov izraža idejo o stalni potrebi po pravičnem ravnotežju med zagotavljanjem izvrševanja temeljne pravice, kot je svoboda izražanja, in varstvom legitimnega cilja splošnega interesa, kot je tveganje škode za interese Unije, ki izhaja iz objave besedila (sodbi z dne 13. decembra 2001, Komisija/Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, točka 19, in z dne 14. julija 2000, Cwik/Komisija, T‑82/99, EU:T:2000:193, točka 52).“

               74

               Zato je treba to drugo trditev zavrniti.

               75

               Tretjič, tožeča stranka trdi, da iz sodne prakse ni mogoče izpeljati domneve, na katero se sklicuje OI, v skladu s katero kršitev „dolžnosti lojalnosti in nerazkrivanja“ sama po sebi pomeni tveganje resne škode za legitimne interese Unije. Po mnenju tožeče stranke to – tudi če bi se hipotetično priznalo, da taka kršitev izhaja iz spornega besedila – ne omogoča ipso facto ugotovitve, da objava spornega besedila pomeni dejansko tveganje resne škode za interese Unije.

               76

               ESZD tretjo trditev tožeče stranke izpodbija.

               77

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da imajo uradniki in uslužbenci Unije v skladu z ustaljeno sodno prakso pravico do svobode izražanja, tudi na področjih, ki spadajo v okvir delovanja institucij Unije. Ta svoboda vključuje svobodo ustnega ali pisnega izražanja mnenj, ki so v nasprotju ali v manjšini glede na mnenja, ki jih zagovarja institucija, ki jih zaposluje (glej sodbo z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, točka 43 in navedena sodna praksa).

               78

               V skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso pa je lahko svoboda izražanja predmet omejitev iz člena 10(2) EKČP, v skladu s katerim je lahko izvrševanje te svobode, ki vključuje dolžnosti in odgovornosti, predmet nekaterih formalnosti, pogojev, omejitev ali sankcij, določenih z zakonom, ki so nujni v demokratični družbi (glej sodbo z dne 13. decembra 2012, Strack/Komisija, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, točka 137 in navedena sodna praksa).

               79

               Zlasti je legitimno, da za uradnike zaradi njihovega statusa veljajo obveznosti, kot so te iz členov 11, 12 in 17a Kadrovskih predpisih. Take obveznosti, ki sicer pomenijo omejitve pri uveljavljanju svobode izražanja, so namenjene ohranitvi odnosa zaupanja, ki mora obstajati med institucijo in njenimi uradniki, ter so lahko upravičene z legitimnim ciljem varstva pravic tretjih oseb v smislu člena 10(2) EKČP (sodbi z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, točka 44, in z dne 13. decembra 2012, Strack/Komisija, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, točka 138).

               80

               Poleg tega je treba opozoriti, da je iz člena 17a(2) Kadrovskih predpisov razvidno, da uradnik brez dovoljenja OI ne sme sam ali skupaj z drugimi objaviti ali sprožiti objave kakršnega koli besedila, katerega predmet se nanaša na delo Unije. To dovoljenje pa je lahko zavrnjeno le, če bi bila načrtovana objava taka, da bi „resno škodila legitimnim interesom Unije“.

               81

               V zvezi s tem je v sodni praksi pojasnjeno, da člen 17a(2) Kadrovskih predpisov vzpostavlja načelo izdaje dovoljenja, ki pa ga je mogoče zavrniti le izjemoma. Ker navedena določba institucijam dopušča zavrnitev dovoljenja za objavo in tako določa možnost resnega poseganja v svobodo izražanja, ki pomeni enega od bistvenih temeljev demokratične družbe, jo je treba namreč razlagati ozko, tako da je dovoljenje mogoče zavrniti le, če bi zadevna objava lahko povzročila resno škodo interesom Unije (glej sodbo z dne 13. decembra 2001, Komisija/Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, točki 17 in 18 ter navedena sodna praksa).

               82

               Taka ureditev odraža odnos zaupanja, ki mora obstajati med delodajalcem in njegovimi uslužbenci, njeno izvajanje pa je mogoče presojati le glede na vse okoliščine primera in njihovega vpliva na izvajanje javne službe (sodba z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, točka 56).

               83

               Iz tega sledi, da mora sodišče Unije pri izvajanju nadzora glede na vse okoliščine primera preveriti, ali je bilo spoštovano pravično ravnotežje med temeljno pravico posameznika do svobode izražanja in legitimnim interesom institucije, da skrbi za to, da njeni uradniki in uslužbenci delujejo v skladu z dolžnostmi in odgovornostmi, povezanimi z njihovimi nalogami (sodba z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, točka 48).

               84

               V obravnavani zadevi je treba opozoriti, kot je bilo ugotovljeno že v točkah od 50 do 60 zgoraj, da OI s tem, da je ugotovil, da sta sporna odstavka v nasprotju z dolžnostjo lojalnosti, ki zavezuje tožečo stranko kot uradnico, ni storil napake pri presoji.

               85

               Kot je bilo dokazano že v točkah od 39 do 43 zgoraj, je iz spornih odstavkov namreč razvidno, prvič, da naj bi obstajal vsesplošni pojav nadlegovanja s strani oseb, ki imajo v evropskih institucijah določen hierarhični položaj, in drugič, da naj te institucije ne bi imele učinkovite politike za reševanje tega resnega problema.

               86

               V teh okoliščinah, kot je bilo dokazano v točkah od 58 do 60 zgoraj, bi uradnikova objava besedila, ki vsebuje odstavke, kot sta sporna odstavka, pomenila kršitev dolžnosti lojalnosti zadevnega uradnika, če bi ta objava resno negativno vplivala na ugled in dostojanstvo oseb, ki imajo določen hierarhični položaj v institucijah Unije, ter institucij na splošno in zlasti ESZD.

               87

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da ima uradnik v skladu s členom 17a(1) Kadrovskih predpisov pravico do svobode izražanja, pri čemer mora med drugim spoštovati načelo lojalnosti (glej točko 54 zgoraj).

               88

               Poleg tega varstvo evropskih institucij pred trditvami, ki lahko močno in resno negativno vplivajo na njihov ugled, samo po sebi pomeni cilj splošnega interesa in, natančneje, legitimnega interesa Unije.

               89

               Ker sta sporna odstavka taka, da bi lahko resno vplivala na ugled in dostojanstvo evropskih institucij, bi lahko objava spornega besedila resno škodila legitimnim interesom Unije.

               90

               V vsakem primeru je treba navesti, da je bilo v tej zadevi pravično ravnotežje med zagotavljanjem pravice do svobode izražanja in varstvom legitimnih interesov Unije spoštovano. Do omejitve svobode izražanja z določbo o zavrnitvi objave je prišlo namreč le v dveh odstavkih od štiriindvajsetih, ki jih vsebuje sporno besedilo, kar je tožeči stranki v veliki meri omogočilo predstaviti popravljeno besedilo.

               91

               Iz tega sledi, da je OI pravilno ugotovil, da bi lahko objava besedila, ki vsebuje odstavke, kot sta sporna odstavka, resno škodila legitimnim interesom Unije v smislu člena 17a(2) Kadrovskih predpisov.

               92

               Zato je treba prvi del prvega tožbenega razloga delno zavreči kot brezpredmeten in delno zavrniti kot neutemeljen.

         – Drugi del: izpodbijanje zahteve, da mora imeti uradnik, ki želi objaviti članek, dokaz, ki podpira njegove izjave

               93

               Tožeča stranka v bistvu trdi, prvič, da zahteva OI, da mora uradnik, ki želi objaviti članek, razpolagati z dokazi, ki podpirajo njegove izjave, pomeni omejitev uveljavljanja svobode izražanja, drugič, da ta omejitev ni določena z zakonom in, tretjič, da tudi če bi taka določba obstajala, zahteva ne bi bila sorazmerna.

               94

               ESZD trditve tožeče stranke izpodbija.

               95

               V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da so trditve v spornih odstavkih, ki se nanašajo na domnevni pojav vsesplošnega nadlegovanja s strani hierarhije evropskih institucij in na domnevni neobstoj politike za njegovo odpravo, ohlapne in splošne, brez kakršnega koli konkretnega dokaza, s katerim bi jih bilo mogoče podpreti. Dalje, opozoriti je treba na resnost teh trditev, saj namigujejo na obstoj domnevno vsesplošnih ravnanj, ki pomenijo resno nedopustnost in celo nezakonitost, s strani oseb, ki imajo v institucijah določen hierarhični položaj. Nazadnje je treba navesti, da bi te trditve lahko negativno vplivale na ugled in dostojanstvo samih institucij in posledično resno škodile legitimnim interesom Unije.

               96

               V tej zadevi, v nasprotju s trditvijo tožeče stranke, ne gre za to, da se od uradnika, ki želi objaviti članek, zahteva, da razpolaga z „dokazi, ki bi podpirali njegove izjave“. Nasprotno, gre za zahtevo, da so trditve, ki bi lahko odgovornost za ravnanja, ki pomenijo resno nedopustnost in celo nezakonitost, pripisale nedoločeni skupini oseb v okviru hierarhije institucij, podprte in natančne.

               97

               Zato je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.

         – Tretji del: izpodbijanje trditve, da sporna odstavka zanikata obstoj politike v zvezi s preprečevanjem nadlegovanja v institucijah Unije

               98

               Tožeča stranka trdi, da trditev OI, v skladu s katero sporna odstavka zanikata obstoj politike v zvezi s preprečevanjem nadlegovanja v institucijah Unije, ni podprta z dejstvi. Poudarja, da se sporno besedilo nanaša na problem nadlegovanja v institucijah Unije, ki ga ocenjuje za močno razširjen, ampak da ni nikoli trdila, da politika reševanja tega problema ne obstaja. Vsekakor je treba morebitno zanikanje obstoja politike v zvezi s preprečevanjem nadlegovanja razlagati le kot nasprotno ali manjšinsko mnenje glede na mnenje, ki ga zagovarja institucija, in tako kot nekaj, kar ne more pomeniti dejanskega tveganja resne škode za legitimne interese Unije.

               99

               ESZD trditev tožeče stranke izpodbija.

               100

               V zvezi s tem zadostuje opozorilo, da zaradi že navedenih razlogov v točkah 58 in 59 zgoraj spornih odstavkov ni mogoče šteti zgolj za nasprotna ali manjšinska mnenja glede na mnenja institucije, temveč je zanju treba šteti, da lahko sama po sebi škodita dostojanstvu zadevnih institucij.

               101

               Zato je treba tretji del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.

               102

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti – v nasprotju s trditvijo tožeče stranke – da OI s tem, da je sprejel odločbo o zavrnitvi objave ni kršil člena 17a Kadrovskih predpisov in tako tudi ne njene svobode izražanja.

               103

               Zato je treba prvi tožbeni razlog zavrniti kot delno brezpredmeten in delno neutemeljen ter posledično tožbo zavrniti v celoti.

         Stroški

               104

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               105

               Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi ESZD naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Carini Skareby se naloži plačilo stroškov.

                           Prek

                           Schalin

                           Costeira

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. septembra 2017.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. novembra 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2002/74/ES - Varstvo delavcev - Plačilna nesposobnost delodajalca. # Zadeva C-6/07.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. novembra 2007 – Komisija proti Španiji
      (Zadeva C‑6/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2002/74/ES – Varstvo delavcev – Plačilna nesposobnost delodajalca“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati – Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 9.)
      Predmet

         Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta
                  in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 80/987/EGS o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu
                  delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (UL L 270, str. 10).

            Izrek

                  Kraljevina Španija, s tem da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo
                     2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 80/987/EGS o približevanju
                     zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca, ni izpolnila obveznosti
                     iz te direktive.

                  Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 8. marca 1972. # Nordgetreide GmbH & Co. Kg proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 42-71.


Sodba Sodišča z dne 8. julija 1975. # Rewe-Zentralfinanz eGmbH proti Landwirtschaftskammer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Köln - Nemčija. # Zadeva 4-75.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 21. septembra 2017.#Eurofast SARL proti Evropski komisiji.#Finančna pomoč – Sedmi okvirni program za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti 2007 – 2013 – Sporazum ASSET – Sklep o izterjavi nekaterih zneskov, izplačanih po finančni reviziji, s pobotom – Ničnostna tožba – Legitimno pričakovanje – Arbitražna klavzula – Rok za posredovanje revizijskega poročila – Načelo kontradiktornosti – Upravičenost stroškov – Pogodbena odgovornost.#Zadeva T-87/16.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. oktobra 1992. # William Dowling proti Irski, Attorney General in Minister for Agriculture and Food. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supreme Court - Irska. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-85/90.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 8. junija 2010.#The Queen, na predlog Vodafone Ltd in drugi proti Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Združeno kraljestvo.#Uredba (ES) št. 717/2007- Gostovanje v javnih mobilnih telefonskih omrežjih znotraj Skupnosti - Veljavnost - Pravna podlaga - Člen 95 ES - Načeli sorazmernosti in subsidiarnosti.#Zadeva C-58/08.

text:
      Zadeva C-58/08
      The Queen, na predlog
      Vodafone Ltd in drugih,
      proti
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice of England and Wales, Queen's Bench Division
         (Administrative Court))

      „Uredba (ES) št. 717/2007 – Gostovanje v javnih mobilnih telefonskih omrežjih znotraj Skupnosti – Veljavnost – Pravna podlaga – Člen 95 ES – Načeli sorazmernosti in subsidiarnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Gostovanje v javnih
            mobilnih omrežjih znotraj Skupnosti – Uredba št. 717/2007 – Pravna podlaga – Člen 95 ES – Veljavnost
      (člen 95 ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 717/2007)
      2.        Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Gostovanje v javnih
            mobilnih omrežjih znotraj Skupnosti – Uredba št. 717/2007 – Člena 4 in 6(3) – Kršitev načela sorazmernosti – Neobstoj
      (člen 95(3) ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 717/2007, člena 4 in 6(3))
      3.        Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Gostovanje v javnih
            mobilnih omrežjih znotraj Skupnosti – Uredba št. 717/2007 – Člena 4 in 6(3) – Kršitev načela subsidiarnosti – Neobstoj
      (člena 5, drugi odstavek, ES in 95 ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 717/2007, člena 4 in 6(3))
      1.        V skladu s členom 1 ter uvodnima izjavama 16 in 38 Uredbe št. 717/2007 o gostovanju v javnih mobilnih telefonskih omrežjih
         znotraj Skupnosti ta uvaja skupni pristop k zagotovitvi, da uporabniki javnih prizemnih mobilnih telefonskih omrežij ne plačujejo
         pretiranih cen za storitve gostovanja v Skupnosti in da lahko mobilni operaterji delujejo znotraj enega samega skladnega regulativnega
         okvira, ki temelji na objektivnih merilih. Tako je njen namen prispevati k nemotenemu delovanju notranjega trga, da bi se
         zagotovila visoka stopnja varstva potrošnikov in ohranila konkurenca med operaterji mobilnih omrežij.

      Zakonodajalec Skupnosti se je, zato da bi ohranil konkurenco med operaterji mobilnih omrežij, odločil ukrepati, da bi preprečil
         ukrepe, ki bi jih države članice verjetno sprejele na podlagi svoje neprenesene pristojnosti na področju varstva potrošnikov.
         Glede na delovanje trgov gostovanja in glede na občutno soodvisnost med maloprodajnimi in veleprodajnimi cenami za storitve
         gostovanja pa bi heterogen razvoj nacionalnih zakonodaj, katerih namen bi bilo zgolj znižanje maloprodajnih cen brez vplivanja
         na stroške veleprodajnih storitev gostovanja v Skupnosti, povzročil občutno izkrivljanje konkurence in oviral pravilno delovanje
         trga gostovanja v Skupnosti. Tak položaj upravičuje, da zakonodajalec Skupnosti sledi cilju varovanja nemotenega delovanja
         notranjega trga.

      Iz navedenega je razvidno, da je dejanski namen Direktive št. 717/2007 izboljšati pogoje delovanja notranjega trga in da jo
         je bilo mogoče sprejeti na podlagi člena 95 ES.

      (Glej točke 38 in od 46 do 48.)
      2.        V zvezi s sodnim nadzorom nad spoštovanjem zahtev, ki izhajajo iz načela sorazmernosti, ima zakonodajalec Skupnosti v okviru
         izvajanja svojih pristojnosti široko diskrecijsko pravico na področjih, na katerih se njegovo delovanje nanaša tako na politične
         kot na gospodarske ali socialne izbire in na katerih je dolžan podati kompleksne presoje in ocene.

      Toda zakonodajalec Skupnosti je kljub taki pristojnosti dolžan svojo izbiro utemeljiti na objektivnih merilih. V okviru presoje
         omejitev, vezanih na različne ukrepe, mora tudi preučiti, ali cilji sprejetega ukrepa upravičujejo negativne, celo precejšnje,
         gospodarske posledice za posamezne operaterje.

      V zvezi s tem zakonodajalec Skupnosti s tem, da je s členom 4 Uredbe št. 717/2007 o gostovanju v javnih mobilnih telefonskih
         omrežjih znotraj Skupnosti poleg zgornjih mejnih cen na veleprodajni ravni določil tudi zgornje mejne cene na maloprodajni
         ravni, ni prekoračil svoje diskrecijske pravice. Enako velja za obveznost obveščanja iz člena 6(3) iste uredbe glede na to,
         da se s to določbo krepi polni učinek ureditve maloprodajnih cen in da je ta določba tako upravičena zaradi cilja varstva
         potrošnikov.

      V zvezi s tem je treba spomniti, da je Komisija, preden je pripravila predlog uredbe, opravila obsežno študijo, katere rezultat
         je povzet v oceni učinka. Iz nje je razvidno, da je preverila različne možnosti, med drugim možnost ureditve cen na zgolj
         maloprodajni ravni, na zgolj veleprodajni ravni ali na obeh ravneh, in da je ocenila gospodarski učinek teh različnih vrst
         ureditve in učinke različnih načinov določitve cen.

      Vendar tudi če ima časovno omejen poseg na konkurenčnem trgu, kakršen je sporni poseg, s katerim je mogoče takoj zagotoviti
         varstvo potrošnikov pred pretiranimi cenami, lahko negativne gospodarske posledice za nekatere operaterje, je zaradi pomena
         cilja varstva potrošnikov v okviru člena 95(3) ES sorazmeren glede na sledeni cilj. Iz tega izhaja, da s členoma 4 in 6(3)
         Uredbe št. 717/2007 ni kršeno načelo sorazmernosti.

      (Glej točke 52, 53, 55 in od 69 do 71.)
      3.        Načelo subsidiarnosti se uporabi, kadar zakonodajalec Skupnosti uporabi člen 95 ES kot pravno podlago, saj mu z navedeno določbo
         ni podeljena izključna pristojnost za ureditev gospodarskih dejavnosti na notranjem trgu.

      Vendar določbe členov 4 in 6(3) Uredbe št. 717/2007 o gostovanju v javnih mobilnih telefonskih omrežjih znotraj Skupnosti
         niso neveljavne zaradi kršitve načela subsidiarnosti.

      Kot je namreč razvidno iz uvodne izjave 14 te uredbe, je soodvisnost med maloprodajnimi in veleprodajnimi cenami za storitve
         gostovanja občutna, tako da bi vsak ukrep za znižanje ravni maloprodajnih cen brez ukvarjanja z ravnjo veleprodajnih stroškov,
         povezanih z zagotavljanjem storitev gostovanja v Skupnosti, lahko oviral pravilno delovanje trga gostovanja v Skupnosti. Zakonodajalec
         Skupnosti je na podlagi tega ugotovil, da njegovo ukrepanje zahteva skupen pristop tako na ravni veleprodajnih kot maloprodajnih
         cen, da bi prispeval k nemotenemu delovanju notranjega trga teh storitev.

      Na podlagi te soodvisnosti je zakonodajalec Skupnosti upravičeno ocenil, da mora njegovo ukrepanje prav tako vključevati poseg
         na ravni maloprodajnih cen. Tako je zaradi učinkov skupnega pristopa, določenega z navedeno uredbo, cilj, ki mu ta sledi,
         mogoče lažje doseči na ravni Skupnosti.

      (Glej točke 75 in od 77 do 79.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 8. junija 2010(*)

      „Uredba (ES) št. 717/2007 – Gostovanje v javnih mobilnih telefonskih omrežjih znotraj Skupnosti – Veljavnost – Pravna podlaga – Člen 95 ES – Načeli sorazmernosti in subsidiarnosti“
      V zadevi C‑58/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Queens’s Bench Division (Administrative Court) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 18. decembra 2007, ki je prispela
         na Sodišče 13. februarja 2008, v postopku

      The Queen, na predlog

      Vodafone Ltd,

      Telefónica O2 Europe plc,

      T-Mobile International AG,

      Orange Personal Communications Services Ltd,

      proti
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform,

      ob udeležbi
      Office of Communications,

      Hutchison 3G UK Ltd,

      GSM Association,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, sodniki, R. Silva de Lapuerta, P. Lindh
         in C. Toader, predsednice senatov, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, P. Kūris, T. von Danwitz (poročevalec) in
         A. Arabadžiev, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. aprila 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Vodafone Ltd D. Pannick, QC, in R. Kreisberger, odvetnik,
      –        za Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International AG in Orange Personal Communications Services Ltd, D. Anderson, QC, I.
         Ross, M. Lemanski, solicitors, in D. Scannell, barrister,

      –        za Hutchison 3G UK Ltd F. Richmond, solicitor, in B. Kennelly, barrister,
      –        za GSM Association B. Amory in S. Clerckx, odvetnika, ter M. Chamberlain, barrister,
      –        za vlado Združenega kraljestva I. Rao, zastopnica, skupaj z J. Turnerjem, QC, in T. Wardom, barrister,
      –        za nizozemsko vlado C. M. Wissels in Y. de Vries, zastopnika,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za Evropski parlament E. Perillo, J. Rodrigues in L. Visaggio, zastopniki,
      –        za Svet Evropske unije D. Canga Fano in G. Kimberley, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti F. Benyon in A. Nijenhuis, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 1. oktobra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost Uredbe (ES) št. 717/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne
         27. junija 2007 o gostovanju v javnih mobilnih telefonskih omrežjih znotraj Skupnosti in spremembah Direktive 2002/21/ES (UL
         L 171, str. 32).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbami Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International AG in
         Orange Personal Communications Services Ltd, operaterji javnih mobilnih telefonskih omrežij v Združenem kraljestvu, Evropski
         uniji in na drugih mednarodnih trgih, ter Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform (državni sekretar
         za ekonomske zadeve, podjetja in reformo zakonodaje) glede veljavnosti določb o uporabi Uredbe št. 717/2007, ki jih je sprejelo
         Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska.

       Pravni okvir
       Regulativni okvir za elektronska komunikacijska omrežja in storitve
      3        Zakonodajalec Skupnosti je leta 2002 na podlagi člena 95 ES sprejel regulativni okvir za elektronska komunikacijska omrežja
         in storitve (v nadaljevanju: regulativni okvir), da bi vsa prenosna omrežja in z njimi povezane storitve vključil v isti regulativni
         okvir, ki med drugim zajema Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem
         okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL L 108, str. 33) ter druge posebne direktive.
         Ta okvir vzpostavlja mehanizem, ki nacionalnim regulativnim organom (v nadaljevanju: NRO) omogoča, da če ni učinkovite konkurence
         na upoštevnem trgu, podjetjem v sektorju elektronskih komunikacij, za katera je bilo na podlagi analize upoštevnega trga ugotovljeno,
         da imajo pomembno tržno moč, naložijo regulativne obveznosti ex ante.

       Sklep 2002/627/ES
      4        S Sklepom Komisije z dne 29. julija 2002 o ustanovitvi Evropske skupine regulatornih organov za elektronska komunikacijska
         omrežja in storitve (2002/627/ES) (UL L 200, str. 38) je bila ustanovljena svetovalna skupina NRO za elektronska komunikacijska
         omrežja in storitve. Na podlagi člena 3, prvi odstavek, tega sklepa je vloga te skupine (v nadaljevanju: ESRO) svetovati in
         pomagati Komisiji Evropskih skupnosti pri utrditvi notranjega trga elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev.

       Uredba št. 717/2007
      5        Komisija je 12. julija 2006, potem ko je sprožila javno posvetovanje zainteresiranih strank, predstavila oceno učinka možnosti
         politik v zvezi s predlogom Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o gostovanju v javnih mobilnih omrežjih znotraj Skupnosti
         (SEC(2006) 925, v nadaljevanju: ocena učinka). Na podlagi te ocene je bil isti dan predstavljen predlog Uredbe Evropskega
         parlamenta in Sveta o gostovanju v javnih mobilnih omrežjih znotraj Skupnosti in spremembi Direktive 2002/21/ES (COM(2006)
         382 konč., v nadaljevanju: predlog Uredbe), ob upoštevanju katerega je bila na podlagi člena 95 ES sprejeta Uredba št. 717/2007.

      6        S to uredbo so prizemnim mobilnim operaterjem določene zgornje mejne cene na maloprodajni in veleprodajni ravni za zagotavljanje
         storitev gostovanja v javnih mobilnih omrežjih za glasovne klice med državami članicami (v nadaljevanju: storitve gostovanja
         v Skupnosti).

       Delovanje storitev gostovanja
      7        Delovanje storitev gostovanja je zlasti ob upoštevanju opredelitev iz člena 2 Uredbe št. 717/2007 mogoče opisati tako.

      8        Storitve gostovanja, ki jih ponujajo mobilni operaterji, vključujejo neprekinjeno ponujanje storitev strankam v tujini, s
         čimer jim je omogočeno, da vzpostavljajo ali sprejemajo klice v omrežjih v drugih državah članicah.

      9        Da bi lahko zagotavljal storitve gostovanja, operater domačega omrežja sklepa posebne veleprodajne sporazume z operaterji
         omrežij v drugih državah članicah. Lokalni operater države članice, v kateri je uporabnik domačega omrežja na obisku in s
         katero je operater domačega omrežja sklenil tak sporazum, uporabniku dostavi klic. Storitev, ki jo obiskano omrežje zagotavlja
         za domače omrežje, je „veleprodajna storitev gostovanja“.

      10      Domači ponudnik je podjetje, ki gostujočemu uporabniku zagotavlja storitve mobilne telefonije bodisi v svojem prizemnem javnem
         omrežju bodisi kot operater navideznega mobilnega omrežja ali preprodajalec govornih mobilnih storitev. Storitev, ki jo gostujočim
         uporabnikom zagotavlja tak ponudnik, je „maloprodajna storitev gostovanja“.

      11      Maloprodajne storitve gostovanja so del dogovora ali pogodbe o storitvah mobilne telefonije, ki jo uporabnik sklene z domačim
         ponudnikom, in zanje se plačuje kot za druge storitve iz tega dogovora ali te pogodbe. Pogoji zagotavljanja maloprodajnih
         storitev gostovanja so tako odvisni od sklenjenega dogovora ali pogodbe in od morebitnih posebnih obveznosti, ki jih NRO naložijo
         domačim ponudnikom.

       Vsebina Uredbe št. 717/2007
      12      V uvodni izjavi 1 Uredbe št. 717/2007 je glede cen, ki jih za maloprodajne storitve gostovanja plačujejo uporabniki javnih
         mobilnih telefonskih omrežij, navedeno, da „[v]isoke cene […] vzbujajo skrbi [NRO], kakor tudi porabnikom in institucijam
         Skupnosti. Pretirane maloprodajne cene so posledica visokih veleprodajnih cen, ki jih zaračunava operater tujega gostiteljskega
         omrežja, in pogosto tudi visokih maloprodajnih pribitkov, ki jih zaračunava uporabnikov domači operater omrežja. Znižanja
         veleprodajnih cen se pogosto ne odražajo na maloprodajnih cenah za uporabnika. Čeprav so nekateri operaterji nedavno uvedli
         tarifne sheme, ki uporabnikom ponujajo ugodnejše pogoje in nižje cene, je še vedno očitno, da razmerje med stroški in cenami
         ni takšno, kakršno bi vladalo na povsem konkurenčnih trgih“.

      13      Iz uvodne izjave 4 Uredbe št. 717/2007 je razvidno, da ta uredba v zvezi z gostovanjem v Skupnosti dopolnjuje in krepi regulativni
         okvir, saj ta NRO ni zagotavljal primernih instrumentov, s katerimi bi lahko učinkovito in odločno ukrepali v zvezi s cenami
         storitev gostovanja v Skupnosti.

      14      V uvodni izjavi 6 navedene uredbe je v zvezi s tem pojasnjeno:

      „[…] pri analizi veleprodajnih nacionalnih trgov za mednarodno gostovanje, ki so jo opravili [NRO] (individualno in v okviru
         [ESRO]) [se je] pokazalo, da se [NRO] ne more[jo] učinkovito spopasti z visokimi veleprodajnimi cenami gostovanja v Skupnosti
         zaradi težavnosti opredeljevanja podjetij s pomembno tržno močjo glede na posebne okoliščine mednarodnega gostovanja, vključno
         z njegovo čezmejno naravo.“

      15      V uvodnih izjavah 8 in 9 Uredbe št. 717/2007 je navedeno:

      „(8)      Poleg tega [NRO], odgovorni za zaščito in uveljavljanje interesov mobilnih porabnikov, ki običajno prebivajo na njihovem ozemlju,
         ne morejo nadzorovati ravnanja operaterjev obiskanega omrežja iz drugih držav članic, od katerih so navedeni porabniki odvisni,
         ko uporabljajo storitve mednarodnega gostovanja. Ta ovira bi tudi lahko zmanjšala učinkovitost ukrepov, ki bi jih države članice
         sprejele na podlagi svoje neprenesene pristojnosti za sprejemanje predpisov za zaščito porabnikov.

      (9)      Zato se pritiska na države članice, da sprejmejo ukrepe, s katerimi bi uredile višino cen za mednarodno gostovanje, vendar
         se mehanizem za ex ante regulativno ukrepanje [NRO], ki ga predvideva regulativni okvir […], ni izkazal za učinkovitega, da
         bi tem organom omogočil, da bi na tem posebnem področju lahko odločno ukrepali v skladu z interesi porabnikov.“

      16      Iz uvodnih izjav 12 in 13 navedene uredbe je razvidno, da ta upošteva posebne značilnosti trgov gostovanja, ki upravičujejo
         izredne ukrepe, ki presegajo mehanizme, določene v regulativnem okviru.

      17      Glede ciljev Uredbe št. 717/2007 je v uvodni izjavi 14 navedeno, da bi „[r]egulativne obveznosti […] bilo treba naložiti na
         maloprodajni in veleprodajni ravni, tako da bi bili zavarovani interesi gostujočih porabnikov, ker kot kažejo izkušnje, ni
         nujno, da se zaradi znižanj veleprodajnih cen za storitve gostovanja v Skupnosti znižajo tudi maloprodajne cene za gostovanje,
         saj za to ni pobud. Po drugi strani pa bi ukrepi za znižanje ravni maloprodajnih cen brez ukvarjanja z ravnjo veleprodajnih
         stroškov, povezanih z zagotavljanjem teh storitev, lahko ovirali pravilno delovanje trga gostovanja v Skupnosti“.

      18      Navedena uredba v skladu s svojo uvodno izjavo 16 določa „skupni pristop, ki bo zagotavljal, da uporabniki prizemnih javnih
         mobilnih telefonskih omrežij na poti znotraj Skupnosti ne bodo plačevali previsokih cen za storitve gostovanja v Skupnosti,
         ko bodo klicali ali prejemali govorne klice […]. Čezmejna narava zadevnih storitev narekuje uvedbo skupnega pristopa, tako
         da bodo lahko mobilni operaterji delovali znotraj enega samega skladnega regulativnega okvira, ki bo temeljil na objektivno
         oblikovanih merilih“.

      19      Regulativni pristop, določen v Uredbi št. 717/2007, bi moral, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 19, „zagotavljati, da
         bi maloprodajne cene za gostovanje v Skupnosti bolj stvarno odražale osnovne stroške za zagotavljanje storitve kot doslej“.

      20      Ker v zvezi s tem v skladu z uvodno izjavo 38 navedene uredbe njenih ciljev „države članice ne morejo doseči varno, usklajeno
         in pravočasno, in jih je potemtakem mogoče bolje uresničiti na ravni Skupnosti, lahko ukrepe sprejme Skupnost v skladu z načelom
         subsidiarnosti, kakor je določeno v členu 5 Pogodbe [ES]“.

      21      Uredba št. 717/2007 glede svojega cilja v členu 1(1) določa:

      „Ta uredba uvaja skupni pristop […], kar prispeva k nemotenemu delovanju notranjega trga s hkratnim doseganjem visoke ravni
         zaščite porabnikov in varstva konkurence med mobilnimi operaterji ter ohranitvijo tako spodbude za inovacije kot porabniške
         izbire. […]“

      22      V skladu s členom 2(2)(a) Uredbe št. 717/2007 „evropska tarifa“ (v nadaljevanju: evrotarifa) pomeni „vsako tarifo, ki ne presega
         najvišje cene, določene v členu 4, ki jo domači ponudnik lahko zaračuna za zagotavljanje reguliranih gostujočih klicev v skladu
         z navedenim členom“.

      23      Člen 3(1) navedene uredbe določa najvišjo povprečno veleprodajno ceno, ki jo operater obiskanega omrežja lahko zaračuna operaterju
         domačega omrežja gostujočega porabnika za zagotavljanje reguliranega gostujočega klica, ki izvira iz obiskanega omrežja. Ta
         cena, ki vključuje stroške izvora, prenosa in zaključevanja, je najprej znašala 0,30 EUR na minuto, od 30. avgusta 2008 0,28 EUR
         na minuto in od 30. avgusta 2009 0,26 EUR na minuto.

      24      Člen 4(1) in (2) Uredbe št. 717/2007 glede maloprodajnih cen določa, da domači ponudniki vsem obstoječim gostujočim porabnikom
         za zagotavljanje reguliranega gostujočega klica ponudijo evrotarifo, ki ne sme presegati zgornje mejne cene, najprej določene
         na 0,49 EUR na minuto za vse odhodne klice in na 0,24 EUR na minuto za vse dohodne klice. Zgornja mejna cena za odhodne klice
         se nato postopoma zniža, in sicer najprej na 0,46 EUR na minuto, nato na 0,43 EUR na minuto, za dohodne klice pa na 0,22 EUR
         na minuto, nato na 0,19 EUR na minuto, in sicer od 30. avgusta 2008 oziroma od 30. avgusta 2009 naprej. Na podlagi odstavka
         3 navedenega člena se vsem obstoječim gostujočim porabnikom da možnost, da se do 30. julija 2007 zavestno odločijo za evrotarifo
         ali katero koli drugo tarifo gostovanja in da v dveh mesecih z odločitvijo seznanijo svojega domačega ponudnika.

      25      Člen 6 navedene uredbe v zvezi z maloprodajnimi cenami domačim ponudnikom nalaga obveznost obveščanja vseh njihovih gostujočih
         porabnikov in obveznost preglednosti.

      26      Člena 1(3) in 10 Uredbe št. 717/2007 urejata razmerje med to uredbo in regulativnim okvirom. Člen 1(3) določa:

      „Ta uredba predstavlja poseben ukrep v smislu člena 1(5) Okvirne direktive.“
      27      Člen 10 Uredbe št. 717/2007 določa:

      „V členu 1 Direktive 2002/21/ES (Okvirna direktiva) se doda naslednji odstavek:
      ‚5.       Ta direktiva in posebne direktive ne vplivajo na noben posebni ukrep, sprejet za regulacijo mednarodnega gostovanja v javnih
         mobilnih telefonskih omrežjih znotraj Skupnosti.‘“

      28      Uredba št. 717/2007 v členu 11(1) prav tako določa, da Komisija pregleda izvajanje te uredbe in poroča Evropskemu parlamentu
         in Svetu Evropske unije najpozneje do 30. decembra 2008. V skladu s členom 13 ta uredba preneha veljati 30. junija 2010.

       Postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      29      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so pri High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court) vložile tožbo zoper uredbo o gostovanju na področju mobilne telefonije iz leta 2007 (Mobil Roaming Regulations 2007),
         na podlagi katere imajo nekatere določbe Uredbe št. 717/2007 učinke v Združenem kraljestvu. Vsebinsko izpodbijajo veljavnost
         te uredbe iz treh razlogov, in sicer ker navedena uredba nima ustrezne pravne podlage in ker sta z njo kršeni načeli sorazmernosti
         in subsidiarnosti.

      30      Tožena stranka v postopku v glavni stvari, in sicer Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform, meni,
         da so trditve tožečih strank v postopku v glavni stvari in združenja GSM Association nedopustne in da ugovor neveljavnosti
         Uredbe ni utemeljen.

      31      Predložitveno sodišče je tožečim strankam v postopku v glavni stvari dovolilo, da pri njem vložijo tožbo, ter prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali Uredba (ES) št. 717/2007 v celoti ali deloma ni veljavna zaradi neprimernosti člena 95 ES kot pravne podlage?
      2.      Ali člen 4 Uredbe (ES) št. 717/2007 (skupaj s členoma 2[(2)](a) in 6(3) v delu, v katerem se sklicujeta na evrotarifo in obveznosti
         v zvezi z njo) ni veljaven, ker je z določitvijo najvišjih maloprodajnih cen za [storitve] gostovanj[a] kršeno načelo sorazmernosti
         in/ali načelo subsidiarnosti?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      32      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora biti dejanski cilj ukrepov iz člena 95(1) ES izboljšanje pogojev za vzpostavitev
         in delovanje notranjega trga (sodbi z dne 10. decembra 2002 v zadevi British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco,
         C‑491/01, Recueil, str. I-11453, točka 60, ter z dne 2. maja 2006 v zadevi Združeno kraljestvo proti Parlamentu in Svetu,
         C-217/04, ZOdl., str. I‑3771, točka 42). Čeprav sama ugotovitev razlik med nacionalnimi ureditvami ter abstraktnega tveganja
         za temeljne svoboščine ali izkrivljanj konkurence ne zadostuje za utemeljitev izbire člena 95 ES kot pravne podlage, ga zakonodajalec
         Skupnosti lahko uporabi zlasti v primeru razlik med nacionalnimi predpisi, ki po svoji naravi lahko ovirajo temeljne svoboščine
         in tako neposredno vplivajo ne delovanje notranjega trga (sodba z dne 12. decembra 2006 v zadevi Nemčija proti Parlamentu
         in Svetu, C‑380/03, ZOdl., str. I‑11573, točka 37 ter navedena sodna praksa) ali občutno izkrivljajo konkurenco (sodba z dne
         5. oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C‑376/98, Recueil, str. I‑8419, točki 84 in 106).

      33      Uporaba tega člena je prav tako mogoča zaradi preprečitve nastanka takih ovir pri trgovanju, ki nastanejo zaradi heterogenega
         razvoja nacionalnih zakonodaj. Toda nastanek teh ovir mora biti verjeten, namen spornega ukrepa pa mora biti njihova preprečitev
         (zgoraj navedena sodba Nemčija proti Parlamentu in Svetu z dne 12. decembra 2006, točka 38 in navedena sodna praksa, ter sodba
         z dne 10. februarja 2009 v zadevi Irska proti Parlamentu in Svetu, C‑301/06, ZOdl., str. I‑593, točka 64; glej tudi v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Združeno kraljestvo proti Parlamentu in Svetu, točke od 60 do 64).

      34      Če so bile z aktom, ki temelji na členu 95 ES, že odstranjene vse ovire pri trgovanju na področju, ki ga usklajuje, to zakonodajalcu
         Skupnosti ne more preprečiti možnosti, da to določbo prilagodi vsem spremembam okoliščin ali razvoju znanja zaradi njegove
         naloge varovanja splošnih interesov, določenih s Pogodbo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo British American Tobacco
         (Investments) in Imperial Tobacco, točki 77 in 78).

      35      Sodišče je v zvezi s tem v točki 43 zgoraj navedene sodbe Združeno kraljestvo proti Parlamentu in Svetu razsodilo, da so avtorji
         Pogodbe z izrazom „ukrepi za približevanje“ iz člena 95 ES želeli zakonodajalcu Skupnosti pustiti – odvisno od splošnih in
         posebnih okoliščin področja, ki ga je treba uskladiti – diskrecijo pri tehniki usklajevanja, ki je najprimernejša za dosego
         želenega cilja, predvsem na področjih, za katera so značilne kompleksne tehnične posebnosti.

      36      Če so poleg tega pogoji za uporabo člena 95 ES kot pravne podlage izpolnjeni, zakonodajalcu Skupnosti ni mogoče preprečiti,
         da se ne bi oprl na to pravno podlago, ker je varstvo potrošnikov odločilen dejavnik pri odločitvah, ki jih je treba sprejeti
         (glede varovanja javnega zdravja glej zgoraj navedeni sodbi Nemčija proti Parlamentu in Svetu z dne 5. oktobra 2000, točka
         88, in British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka 62, ter sodbo z dne 12. julija 2005 v združenih zadevah
         Alliance for Natural Health in drugi, C‑154/04 in C‑155/04, ZOdl., str. I-6451, točka 30).

      37      Ali so pogoji za uporabo člena 95 ES kot pravne podlage Uredbe št. 717/2007 izpolnjeni, je treba preveriti ob upoštevanju
         vseh teh ugotovitev.

      38      V skladu s členom 1 ter uvodnima izjavama 16 in 38 Uredbe št. 717/2007 ta uvaja skupni pristop k zagotovitvi, da uporabniki
         javnih prizemnih mobilnih telefonskih omrežij ne plačujejo pretiranih cen za storitve gostovanja v Skupnosti in da lahko mobilni
         operaterji delujejo znotraj enega samega skladnega regulativnega okvira, ki temelji na objektivnih merilih. Tako je njen namen
         prispevati k nemotenemu delovanju notranjega trga, da bi se zagotovila visoka stopnja varstva potrošnikov in ohranila konkurenca
         med operaterji mobilnih omrežij.

      39      Kot je med drugim razvidno iz uvodne izjave 1 Uredbe št. 717/2007 in točke 1 obrazložitve predloga Uredbe, so bile ob sprejetju
         navedene uredbe maloprodajne cene storitev mednarodnega gostovanja visoke, razmerje med stroški in cenami pa ni bilo takšno,
         kakršno bi vladalo na povsem konkurenčnih trgih. Pretirane maloprodajne cene so bile tako posledica visokih veleprodajnih
         cen, ki so jih zaračunavali operaterji tujega gostiteljskega omrežja, pogosto pa tudi visokih maloprodajnih pribitkov, ki
         so jih zaračunavali domači ponudniki.

      40      Iz tega je prav tako razvidno, da so NRO, javni organi in združenja za varstvo potrošnikov po vsej Skupnosti visoke maloprodajne
         cene šteli za trdovratno težavo in da se s poskusi rešitve te težave na podlagi obstoječega pravnega okvira cene niso znižale.

      41      Kot je razvidno iz uvodnih izjav 6 in 8 Uredbe št. 717/2007, regulativni okvir, ki je izhajal iz veljavne ureditve ob sprejetju
         navedene uredbe, NRO namreč ni zagotavljal primernih instrumentov, s katerimi bi lahko učinkovito in odločno ukrepali zlasti
         v zvezi s povišanimi veleprodajnimi cenami zadevnih storitev, od katerih so zaradi posebnih značilnosti veleprodajnih trgov
         gostovanja in čezmejne narave teh storitev odvisne maloprodajne cene. Zakonodajalec Skupnosti je v zvezi s tem ugotovil, da
         so NRO po eni strani imeli težave pri opredeljevanju podjetij s pomembno tržno močjo, po drugi strani pa niso mogli nadzorovati
         obnašanja operaterjev obiskanih omrežij v drugih državah članicah, od katerih so bili odvisni porabniki, ko so uporabljali
         storitve gostovanja v Skupnosti.

      42      Kot je razvidno iz uvodnih izjav 4 in 12 Uredbe št. 717/2007, je zakonodajalec Skupnosti v tem okviru ocenil, da je nujno
         dopolniti in okrepiti določbe regulativnega okvira, in zato, da bi odpravil pomanjkljivosti navedenega okvira, na podlagi
         drugačnega konceptualnega pristopa in ob upoštevanju posebnih značilnosti trgov gostovanja sprejel to uredbo kot posebni ureditveni
         ukrep ex ante. Zakonodajalec je v uvodni izjavi 4 poudaril, da ta okvir NRO ni zagotovil primernih instrumentov, s katerimi bi lahko učinkovito
         in odločno ukrepali v zvezi s cenami storitev gostovanja v Skupnosti, in zato ne zagotavlja nemotenega delovanja notranjega
         trga navedenih storitev. Ugotovil je, da je navedena uredba primerno sredstvo za izboljšanje tega stanja.

      43      V skladu s tem, kar je bilo že navedeno v točki 1 obrazložitve predloga Uredbe, se je zakonodajalec Skupnosti v teh okoliščinah
         skliceval tudi na nepreneseno pristojnost držav članic za sprejemanje predpisov za varstvo potrošnikov in ocenil, da bi lahko
         te okoliščine zmanjšale učinkovitost ukrepov, ki jih države članice sprejmejo na podlagi te pristojnosti.

      44      Zakonodajalec Skupnosti je v uvodni izjavi 9 navedene uredbe ugotovil, da se pritiska na države članice, da sprejmejo ukrepe,
         s katerimi bi uredile visoko raven maloprodajnih cen za storitve gostovanja v Skupnosti, kar je na obravnavi priznala tudi
         Komisija.

      45      Iz tega je razvidno, da je bil zakonodajalec Skupnosti dejansko v položaju, v katerem se je zdelo verjetno, da bodo sprejeti
         nacionalni ukrepi za ureditev pretiranih maloprodajnih cen za storitve gostovanja v Skupnosti v obliki pravil o tarifnem sistemu
         maloprodajnih cen. Kot pa je razvidno iz točke 1 obrazložitve predloga Uredbe in iz točke 2.4 ocene učinka, bi taki ukrepi
         lahko povzročili heterogen razvoj nacionalnih zakonodaj.

      46      Zakonodajalec Skupnosti se je glede na te okoliščine in zato, da bi, kot je bilo že ugotovljeno v točki 38 te sodbe, ohranil
         konkurenco med operaterji mobilnih omrežij, odločil ukrepati, da bi preprečil ukrepe, ki bi jih države članice verjetno sprejele
         na podlagi svoje neprenesene pristojnosti na področju varstva potrošnikov.

      47      Glede na delovanje trgov gostovanja, kot je bilo opisano v točkah od 7 do 11 te sodbe, in glede na občutno soodvisnost med
         maloprodajnimi in veleprodajnimi cenami za storitve gostovanja pa je treba ugotoviti, da bi heterogeni razvoj nacionalnih
         zakonodaj, katerih namen bi bilo zgolj znižanje maloprodajnih cen brez vplivanja na stroške veleprodajnih storitev gostovanja
         v Skupnosti, povzročil občutno izkrivljanje konkurence in oviral pravilno delovanje trga gostovanja v Skupnosti, kot je to
         razvidno iz uvodne izjave 14 Uredbe št. 717/2007. Tak položaj upravičuje, da zakonodajalec Skupnosti sledi cilju, navedenemu
         v točki 38 te sodbe, in sicer da varuje nemoteno delovanje notranjega trga.

      48      Iz navedenega je razvidno, da je dejanski namen Direktive št. 717/2007 izboljšanje pogojev delovanja notranjega trga in da
         jo je bilo mogoče sprejeti na podlagi člena 95 ES.

      49      Zato je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da pri njegovi preučitvi ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi vplival na veljavnost
         Uredbe št. 717/2007.

       Drugo vprašanje
      50      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali sta z Uredbo št. 717/2007 kršeni načeli sorazmernosti in subsidiarnosti,
         ker ta povprečnih zgornjih mejnih cen na minuto ne določa zgolj na veleprodajni ravni, temveč tudi na maloprodajni, in ker
         določa, da je treba gostujoče uporabnike o teh cenah obveščati.

       Kršitev načela sorazmernosti
      51      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je načelo sorazmernosti eno od splošnih načel prava Skupnosti, ki zahteva, da morajo
         biti ukrepi, sprejeti v skladu s pravom Skupnosti, primerni za uresničenje legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev,
         in ne smejo prekoračiti okvirov, ki so potrebni za njihovo doseganje (sodba z dne 6. decembra 2005 v združenih zadevah ABNA
         in drugi, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 in C‑194/04, ZOdl., str. I‑10423, točka 68 in navedena sodna praksa).

      52      V zvezi s sodnim nadzorom nad spoštovanjem teh pogojev je Sodišče zakonodajalcu Skupnosti v okviru izvajanja njegovih pristojnosti
         priznalo široko diskrecijsko pravico na področjih, na katerih se njegovo delovanje nanaša tako na politične kot na gospodarske
         ali socialne izbire in na katerih je dolžan podati kompleksne presoje in ocene. Tako ni pomembno, ali je bil ukrep, sprejet
         na takem področju, edini ali najboljši mogoč, temveč lahko samo očitna neprimernost tega ukrepa glede na cilj, ki ga pristojna
         institucija želi doseči, vpliva na zakonitost tega ukrepa (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2001 v zadevi Jippes in
         drugi, C‑189/01, Recueil, str. I‑5689, točki 82 in 83; zgoraj navedeni sodbi British American Tobacco (Investments) in Imperial
         Tobacco, točka 123, in Alliance for Natural Health in drugi, točka 52, ter sodbo z dne 7. julija 2009 v zadevi S.P.C.M. in
         drugi, C‑558/07, ZOdl., str. I-5783, točka 42).

      53      Toda zakonodajalec Skupnosti je kljub taki pristojnosti dolžan svojo izbiro utemeljiti na objektivnih merilih. V okviru presoje
         omejitev, vezanih na različne mogoče ukrepe, mora tudi preučiti, ali cilji sprejetega ukrepa upravičujejo negativne gospodarske
         posledice, celo precejšnje, za posamezne operaterje (glej v tem smislu sodbe z dne 10. marca 2005 v združenih zadevah Tempelman
         in van Schaijk, C‑96/03 in C‑97/03, ZOdl., str. I‑1895, točka 48; z dne 15. decembra 2005 v zadevi Grčija proti Komisiji,
         C‑86/03, ZOdl., str. I‑10979, točka 96, in z dne 12. januarja 2006 v zadevi Agrarproduktion Staebelow, C-504/04, ZOdl., str. I-679,
         točka 37).

      54      Sodišče mora zato na podlagi zgoraj navedenih meril preizkusiti, ali je, kot trdijo tožeče stranke v postopku v glavni stvari,
         z Uredbo št. 717/2007 kršeno načelo sorazmernosti, ker ta zgornjih mejnih cen ne določa zgolj na veleprodajni ravni, temveč
         tudi na maloprodajni, in ker določa obveznost obveščanja gostujočih uporabnikov o teh cenah.

      55      V zvezi s tem je treba uvodoma spomniti, da je Komisija, preden je pripravila predlog Uredbe, opravila obsežno študijo, katere
         rezultat je povzet v oceni učinka, navedeni v točki 5 te sodbe. Iz nje je razvidno, da je preverila različne možnosti, med
         drugim možnost ureditve cen na zgolj maloprodajni ravni, na zgolj veleprodajni ravni ali na obeh ravneh, in da je ocenila
         gospodarski učinek teh različnih vrst ureditve in učinke različnih načinov določitve cen.

      56      Namen določitve zgornjih mejnih cen za zagotavljanje maloprodajnih storitev gostovanja z uvedbo evrotarife, določene v členu
         4(2) Uredbe št. 717/2007, je med drugim, kot je razvidno zlasti iz člena 1 ter uvodnih izjav 14 in 16 te uredbe, zaradi varstva
         potrošnikov znižati cene, ki jih plačujejo uporabniki javnih mobilnih telefonskih omrežjih za te storitve.

      57      Poleg tega je iz uvodne izjave 19 Uredbe št. 717/2007 med drugim razvidno, da bi morale zaradi uvedbe evrotarife maloprodajne
         cene za storitve gostovanja v Skupnosti stvarneje odražati osnovne stroške za zagotavljanje teh storitev kot doslej.

      58      Kot je razvidno iz točke 39 te sodbe, so bile ob sprejetju Uredbe št. 717/2007 povprečne maloprodajne cene gostujočih klicev
         v Skupnosti visoke, razmerje med stroški in cenami pa ni bilo takšno, kakršno bi vladalo na povsem konkurenčnih trgih. Kot
         je razvidno iz povzetka študije učinka, je bila tako povprečna maloprodajna cena za gostujoči klic s 1,15 EUR na minuto več
         kot petkrat višja od dejanskega stroška zagotavljanja veleprodajne storitve.

      59      Evrotarifa iz člena 4(2) Uredbe št. 717/2007 pa je veliko nižja od te povprečne cene. Kot je razvidno iz točke 3 obrazložitve
         predloga Uredbe, so zgornje mejne cene določene glede na ustrezne zgornje mejne cene na veleprodajni ravni, da bi se zagotovilo,
         da maloprodajne cene čim natančneje odražajo stroške ponudnikov.

      60      V teh okoliščinah je treba šteti, da je z zgornjimi mejnimi cenami na maloprodajni ravni, uvedenimi s to določbo, mogoče varovati
         potrošnike pred pretiranimi cenami.

      61      Nujnost spornega ukrepa se izpodbija, ker naj bi navedeni ukrep ob upoštevanju konkurenčnosti maloprodajnih trgov prekoračil
         tisto, kar je nujno za dosego zasledovanega cilja. Manj zavezujoč in bolj sorazmeren pristop naj bi vključeval ureditev zgolj
         veleprodajnih cen, pri čemer bi se znižanje maloprodajnih cen doseglo s svobodno konkurenco v skladu s pravili ponudbe in
         povpraševanja, NRO pa bi se omogočilo, da v primeru nepravilnega delovanja trgov ukrepajo na podlagi jasno opredeljenih ureditvenih
         meril.

      62      V zvezi s tem je zlasti iz uvodne izjave 14 Uredbe št. 717/2007 razvidno, da je zakonodajalec Skupnosti izhajal iz ugotovitve,
         da ni nujno, da se zaradi znižanj veleprodajnih cen znižajo tudi maloprodajne cene, saj za to ni pobud.

      63      Parlament in Komisija s sklicevanjem na obrazložitev predloga Uredbe, na podlagi katerega je zakonodajalec Skupnosti sprejel
         Uredbo št. 717/2007, med drugim zatrjujeta, da ureditev zgolj trga zagotavljanja veleprodajnih storitev gostovanja v Skupnosti
         ne bi zagotovila, da bi se znižanje veleprodajnih cen odrazilo na maloprodajnih cenah, saj operaterji niso bili pod nikakršnim
         konkurenčnim pritiskom, da bi znižali cene. Izkušnje naj bi pokazale, da znižanje veleprodajnih cen ne povzroči nujno znižanja
         maloprodajnih cen.

      64      Svet je v zvezi s tem pojasnil, da je zakonodajalec Skupnosti ocenil, da je nadzor nad maloprodajnimi cenami nujen zlasti
         zato, ker na tem posebnem področju do konkurence glede maloprodajnih cen načeloma pride na ravni celotne ponudbe paketa maloprodajnih
         storitev in ker večini potrošnikov gostovanje pomeni zgolj manj pomemben del tega paketa, tako da ni odločilno ne pri izbiri
         operaterja ne pri odločitvi o njegovi zamenjavi.

      65      Institucije, ki so Sodišču predložile svoja stališča, so se sklicevale tudi na oceno učinka, iz katere je razvidno, da je
         bila dinamika trgov gostovanja opredeljena kot zapletena in spremenljiva, tako da je obstajalo tveganje, da se znižanje veleprodajnih
         cen ne bo odrazilo na maloprodajnih cenah. Iz ocene učinka je prav tako razvidno, da bi bilo tako bolj premišljeno obenem
         določiti maloprodajne cene. To tveganje je zlasti glede držav članic z manj konkurenčnimi trgi potrdila tudi ESRO v točki
         3.12 odgovora z dne 22. marca 2006, ki je bil predložen med javnim posvetovanjem, ki je potekalo pred izdelavo ocene učinka.

      66      Poleg tega je treba ugotoviti, da ureditev zgolj veleprodajnih cen ne bi imela neposrednih in takojšnjih učinkov za potrošnike.
         Njihov položaj bi lahko neposredno izboljšala zgolj ureditev maloprodajnih cen.

      67      Poleg tega je treba spomniti, da je, kot je razvidno iz uvodne izjave 13 Uredbe št. 717/2007, zakonodajalec Skupnosti priznal,
         da so sprejeti ukrepi izjemni in da so upravičeni zaradi posebnih značilnosti trgov gostovanja.

      68      V teh okoliščinah, zlasti pa glede na široko diskrecijsko pravico, ki jo ima zakonodajalec Skupnosti na zadevnem področju
         in ki vključuje gospodarske izbire, pri katerih je dolžan opraviti zapletene presoje in ocene, je ta lahko upravičeno menil,
         da ureditev zgolj veleprodajnih trgov ne bo privedla do enakega rezultata kot sporna ureditev, ki obenem zajema veleprodajne
         in maloprodajne trge, in da je bila tako ta ureditev nujna.

      69      Nazadnje, tudi če lahko ima časovno omejen poseg na konkurenčnem trgu, kakršen je sporni poseg, s katerim je mogoče takoj
         zagotoviti varstvo potrošnikov pred pretiranimi cenami, negativne gospodarske posledice za nekatere operaterje, je zaradi
         pomena cilja varstva potrošnikov v okviru člena 95(3) ES sorazmeren glede na zasledovani cilj.

      70      Zato je treba ugotoviti, da zakonodajalec Skupnosti s tem, da je s členom 4 Uredbe št. 717/2007 poleg zgornjih mejnih cen
         na veleprodajni ravni določil tudi zgornje mejne cene na maloprodajni ravni, ni prekoračil svoje diskrecijske pravice. Enako
         velja za obveznost obveščanja iz člena 6(3) iste uredbe glede na to, da se s to določbo krepi polni učinek ureditve maloprodajnih
         cen in da je ta določba tako upravičena zaradi cilja varstva potrošnikov.

      71      Iz tega izhaja, da s členoma 4 in 6(3) Uredbe št. 717/2007 ni kršeno načelo sorazmernosti.

       Kršitev načela subsidiarnosti
      72      Glede tega je treba spomniti, da je načelo subsidiarnosti določeno v členu 5, drugi odstavek, ES in konkretizirano s Protokolom
         o uporabi načel subsidiarnosti in sorazmernosti, ki je priloga k Pogodbi in v skladu s katerim Skupnost na področjih, ki niso
         v njeni izključni pristojnosti, ukrepa le, če in kolikor države članice ne morejo zadovoljivo doseči ciljev predlaganih ukrepov
         in jih torej zaradi obsega ali učinkov predlaganih ukrepov laže doseže Skupnost. V odstavku 5 tega protokola so prav tako
         določene smernice za ugotavljanje, ali so ti pogoji izpolnjeni.

      73      Protokol glede zakonodajnih aktov v odstavkih 6 in 7 pojasnjuje, da Skupnost izdaja predpise le v potrebnem obsegu in da naj
         bi ukrepi Skupnosti pustili čim več prostora za nacionalne odločitve, če je to skladno z zagotavljanjem cilja iz ukrepa in
         upoštevanjem zahtev Pogodbe.

      74      Protokol v odstavku 3 tudi pojasnjuje, da načelo subsidiarnosti ne povzroča dvoma o pristojnostih, dodeljenih Skupnosti s
         Pogodbo, kakor jih razlaga Sodišče.

      75      Sodišče je glede člena 95 ES razsodilo, da se načelo subsidiarnosti uporabi, kadar zakonodajalec Skupnosti uporabi to pravno
         podlago, ker mu s to določbo ni podeljena izključna pristojnost za ureditev gospodarske dejavnosti na notranjem trgu (zgoraj
         navedena sodba British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka 179).

      76      Glede tega je treba spomniti, da je zakonodajalec Skupnosti, da bi ohranil konkurenco med operaterji mobilnih omrežij, s sprejetjem
         Uredbe št. 717/2007 uvedel skupen pristop, da bi zlasti prispeval k nemotenemu delovanju notranjega trga in tem operaterjem
         omogočil, da delujejo znotraj enega samega skladnega regulativnega okvira.

      77      Kot je razvidno iz uvodne izjave 14 te uredbe je soodvisnost med maloprodajnimi in veleprodajnimi cenami za storitve gostovanja
         občutna, tako da bi vsak ukrep za znižanje ravni maloprodajnih cen brez ukvarjanja z ravnjo veleprodajnih stroškov, povezanih
         z zagotavljanjem storitev gostovanja v Skupnosti, lahko oviral pravilno delovanje trga gostovanja v Skupnosti. Zakonodajalec
         Skupnosti je na podlagi tega ugotovil, da njegovo ukrepanje zahteva skupen pristop tako na ravni veleprodajnih kot maloprodajnih
         cen, da bi prispeval k nemotenemu delovanju notranjega trga teh storitev.

      78      Na podlagi navedene soodvisnosti je zakonodajalec Skupnosti upravičeno ocenil, da mora njegovo ukrepanje prav tako vključevati
         poseg na ravni maloprodajnih cen. Tako je zaradi učinkov skupnega pristopa, določenega z Uredbo št. 717/2007, cilj, ki mu
         ta sledi, mogoče lažje doseči na ravni Skupnosti.

      79      Zato določbe členov 4 in 6(3) Uredbe št. 717/2007 niso neveljavne zaradi kršitve načela subsidiarnosti.

      80      Glede na vse navedene ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da pri njegovi preučitvi ni bil ugotovljen noben
         dejavnik, ki bi vplival na veljavnost določb členov 4 in 6(3) Uredbe št. 717/2007.

       Stroški
      81      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Pri preučitvi predloženih vprašanj ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi vplival na veljavnost Uredbe (ES) št. 717/2007
            Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2007 o gostovanju v javnih mobilnih telefonskih omrežjih znotraj Skupnosti
            in spremembah Direktive 2002/21/ES.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 17. julija 1959. # Phoenix-Rheinrohr AG proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Zadeva 20-58.