title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. oktobra 2014.#Guido Strack proti Evropski komisiji.#Pritožba – Pravica do izjave – Pravica do zakonitega sodnika – Dostop do dokumentov institucij – Delna zavrnitev dostopa do zadevnih dokumentov pritožniku – Prvotna odločba o zavrnitvi – Nastanek odločbe o zavrnitvi zaradi molka organa – Nadomestitev odločbe o zavrnitvi zaradi molka organa z izrecnimi odločbami – Pravni interes po sprejetju izrecnih odločb o zavrnitvi – Izjeme od dostopa do dokumentov – Varstvo interesa dobrega upravljanja – Varstvo osebnih podatkov in poslovnih interesov.#Zadeva C‑127/13 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 2. oktobra 2014 (
            *1
         )
      „Pritožba — Pravica do izjave — Pravica do zakonitega sodnika — Dostop do dokumentov institucij — Delna zavrnitev dostopa do zadevnih dokumentov pritožniku — Prvotna odločba o zavrnitvi — Nastanek odločbe o zavrnitvi zaradi molka organa — Nadomestitev odločbe o zavrnitvi zaradi molka organa z izrecnimi odločbami — Pravni interes po sprejetju izrecnih odločb o zavrnitvi — Izjeme od dostopa do dokumentov — Varstvo interesa dobrega upravljanja — Varstvo osebnih podatkov in poslovnih interesov“
      V zadevi C‑127/13 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 15. marca 2013,

         Guido Strack, stanujoč v Kölnu (Nemčija), ki ga zastopa H. Tettenborn, odvetnik,
      pritožnik,
      druga stranka v postopku je

         Evropska komisija, ki jo zastopata B. Conte in P. Costa de Oliveira, agentki,
      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot (poročevalec) in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 22. maja 2014,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               G. Strack s to pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi Strack/Komisija (T‑392/07, EU:T:2013:8, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), ker Splošno sodišče z njo ni v celoti ugodilo njegovim predlogom za razglasitev ničnosti več odločb Komisije v zvezi z njegovimi prošnjami za dostop do različnih dokumentov na podlagi Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331).

               2

               Evropska komisija je vložila nasprotno pritožbo, s katero predlaga delno razveljavitev izpodbijane sodbe, ker je Splošno sodišče z njo presodilo, prvič, da ob izteku rokov iz člena 8 Uredbe št. 1049/2001 nastanejo odločbe o zavrnitvi dostopa do dokumentov zaradi molka organa, ki so lahko predmet ničnostne tožbe, in drugič, da je Komisija kršila pravico pritožnika do dostopa do izvlečka iz registra, ki bi ga morala Komisija vzpostaviti v skladu s členom 11 te uredbe in bi moral vsebovati seznam pred 1. januarjem 2005 sprejetih odločb o zavrnitvi potrdilnih prošenj za dostop (v nadaljevanju: izvleček iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov).

         Dejansko stanje

               3

               Pritožnik je z dopisom z dne 20. junija 2007 pri Komisiji vložil začetno prošnjo za dostop do dokumentov na podlagi člena 7(1) Uredbe št. 1049/2001, ki se je nanašala na tri skupine dokumentov.

               4

               Prvič, pritožnik je zaprosil za dostop do vseh dokumentov, ki zadevajo vse potrdilne prošnje za dostop do dokumentov, ki jih je Komisija delno ali v celoti zavrnila od 1. januarja 2005 (v nadaljevanju: dokumenti, ki zadevajo zavrnjene potrdilne prošnje).

               5

               Drugič, zaprosil je za dostop do izvlečka iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov.

               6

               Tretjič, zaprosil je za dostop do vseh dokumentov v zvezi z zadevo, v kateri je bila izdana sodba Sequeira Wandschneider/Komisija (T‑110/04, EU:T:2007:78, v nadaljevanju: dokumenti v zvezi z zadevo T‑110/04).

               7

               O tej začetni prošnji za dostop do zadevnih dokumentov, ki jo je Komisija vpisala v register 3. julija 2007, je med Komisijo in pritožnikom potekala izmenjava dopisov. V okviru te izmenjave je Komisija pritožnika z dopisom z dne 24. julija 2007 obvestila, da izvleček iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov ne obstaja.

               8

               Pritožnik je ob izteku rokov iz člena 7 Uredbe št. 1049/2001 za obravnavo začetnih prošenj za dostop do dokumentov in potem, ko je Komisija 13. avgusta 2007 sprejela zavrnilno odločbo v zvezi z dostopom do dokumentov v zvezi z zadevo T‑110/04, 15. avgusta 2007 vložil „potrdilno prošnjo“ za dostop v skladu s členom 7(2) in (4) navedene uredbe.

               9

               Ta prošnja je bila predmet več odločb o odobritvi dostopa do dela zaprošenih dokumentov, ki so bile sprejete po izteku rokov iz člena 8 Uredbe št. 1049/2001 in po vložitvi tožbe, zaradi katere je bila izdana izpodbijana sodba, in sicer 23. oktobra 2007, 28. novembra 2007, 15. februarja 2008 ter 9. aprila 2008. Pritožnik je s temi odločbami pridobil dostop do več dokumentov, katerih vsebina je bila zaradi varstva osebnih podatkov ali poslovnih interesov delno prikrita.

         Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               10

               Pritožnik je s tožbo, vloženo v tajništvu Splošnega sodišča 12. oktobra 2007, predlagal razglasitev ničnosti odločb – zaradi molka organa in izdanih – o zavrnitvi dostopa do dokumentov, navedenih v njegovi začetni in potrditveni prošnji za dostop do zadevnih dokumentov. Potem ko je Komisija po vložitvi tožbe izdala več odločb o zavrnitvi dostopa do dela zaprošenih dokumentov, je pritožnik svojo tožbo razširil tudi na te odločbe.

               11

               Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da so, ker Komisija v rokih, ki jih določa člen 8(1) Uredbe št. 1049/2001, ni sprejela nobenih potrditvenih odločb v skladu s to določbo, nastale odločbe zaradi molka organa, ki so lahko predmet ničnostne tožbe. Vendar je tožbo v delu, v katerem se je nanašala na te odločbe zaradi molka organa, zavrnilo, ker pritožnik zanjo od takrat, ko je Komisija sprejela izrecne odločbe o delni zavrnitvi, ki naj bi nadomestile odločbe zaradi molka organa, ni imel več pravnega interesa.

               12

               Ker pa je bila tožba dopustna ob vložitvi, je Splošno sodišče dovolilo njeno razširitev na izrecne odločbe.

               13

               Splošno sodišče je ugotovilo, da so dopustni tudi predlogi iz tožbe, ki se nanašajo na dopis Komisije z dne 24. julija 2007, s katerim je bil pritožnik obveščen, da izvleček iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov ne obstaja.

               14

               Z vidika vsebine je Splošno sodišče za nične razglasilo odločbo Komisije z dne 24. julija 2007 o zavrnitvi dostopa do izvlečka iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov, odločbo z dne 23. oktobra 2007 v zvezi z dokumenti Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF), in sicer v delu, v katerem se nanaša na podatke o pravnih osebah, ter odločbi z dne 28. novembra 2007 in z dne 15. februarja 2008 v zvezi z dokumenti Komisije, razen dokumentov OLAF in dokumentov v zvezi z zadevo T‑110/04.

               15

               Poleg tega sta bili za delno nični razglašeni tudi odločba z dne 28. novembra 2007 v delu, ki se nanaša na dokumente v zvezi z zadevo T‑110/04, in odločba z dne 9. aprila 2008.

               16

               Splošno sodišče je tožbo v preostalem zavrnilo ter Komisiji naložilo plačilo njenih stroškov in dveh tretjin stroškov pritožnika.

         Predlogi strank

               17

               G. Strack Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano sodbo v delu, v katerem njegovim predlogom ni bilo oziroma ni bilo v celoti ugodeno, razveljavi;

                        —

                        ugodi njegovim predlogom, navedenim v tožbi, vloženi na prvi stopnji;

                        —

                        nasprotno pritožbo v celoti zavrne;

                        —

                        Komisiji naloži plačilo vseh stroškov in,

                        —

                        podredno, razveljavi tudi sklep, s katerim je predsednik Splošnega sodišča zadevo T‑392/07 dodelil četrtemu senatu Splošnega sodišča.

               18

               Komisija Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        pritožbo v celoti zavrne;

                        —

                        izpodbijano sodbo v delu, v katerem je bila tožba zoper zatrjevane odločbe o zavrnitvi dostopa do dokumentov – ki zadevajo zavrnjene potrdilne prošnje – zaradi molka organa razglašena za dopustno, razveljavi;

                        —

                        izpodbijano sodbo v delu, v katerem je bila z njo za nično razglašena odločba Komisije z dne 24. julija 2007, s katero je bil pritožnik obveščen, da izvleček iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov ne obstaja, razveljavi, in

                        —

                        pritožniku naloži plačilo vseh stroškov postopka pred Splošnim sodiščem in pred Sodiščem.

         Nasprotna pritožba

               19

               Komisija v okviru nasprotne pritožbe navaja dva pritožbena razloga, pri čemer se prvi nanaša na dopustnost tožbe. Zato je treba v obravnavani zadevi najprej preučiti ta pritožbena razloga.

         Prvi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               20

               Prvi pritožbeni razlog se nanaša na nedopustnost tožbe za razglasitev ničnosti odločb o zavrnitvi zaradi molka organa, ki naj bi v skladu s členom 8(3) Uredbe št. 1049/2001 nastale po izteku rokov, določenih v tem členu.

               21

               Komisija trdi, da po izteku rokov iz člena 8 Uredbe št. 1049/2001 ni mogla nastati nobena odločba o zavrnitvi zaradi molka organa, ker na eni strani pritožnik ni želel poiskati primerne rešitve v skladu s členom 6(3) te uredbe, na drugi pa Komisija v interesu dobrega upravljanja ni bila dolžna spoštovati rokov iz navedene uredbe, saj se je zadevna prošnja za dostop do dokumentov nanašala na očitno nesorazmerno število dokumentov.

               22

               Komisija zatrjuje tudi napačno obrazložitev izpodbijane sodbe, saj se je Splošno sodišče v točki 45 navedene sodbe oprlo na napačno razlago lastne sodne prakse. Poleg tega naj bi bila obrazložitev navedene sodbe v njenih točkah 49 in 144 protislovna.

               23

               Pritožnik predlaga, naj se prvi pritožbeni razlog Komisije zavrne.

         Presoja Sodišča

               24

               Opozoriti je treba, da iz člena 8(3) Uredbe št. 1049/2001 izhaja, da se po eni strani to, da zadevna institucija na potrdilno prošnjo za dostop ne odgovori v določenem roku, šteje za zavrnitev dostopa. Po drugi strani pa s to odločbo zaradi molka organa začne teči rok, v katerem lahko prosilec vloži ničnostno tožbo zoper to odločbo. Ti roki, določeni v splošnem interesu, so za stranke zavezujoči.

               25

               V zvezi s tem je treba spomniti, da Uredba št. 1049/2001 ne omogoča odstopanja od rokov iz členov 7 in 8 te uredbe ter da so ti roki odločilni za potek postopka za dostop do dokumentov zadevnih institucij, katerega namen je omogočiti hitro in lahko obravnavo prošenj za dostop do teh dokumentov (glej v tem smislu sodbo Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, točka 53).

               26

               Če se prošnja nanaša na zelo dolg dokument ali na veliko število dokumentov, je mogoče rok iz člena 8(1) te uredbe izjemoma podaljšati za 15 delovnih dni. Čeprav v takem primeru člen 6(3) navedene uredbe zadevni instituciji omogoča, da s prosilcem za dostop do dokumentov, ki jih ta institucija hrani, poišče primerno rešitev, pa se lahko ta rešitev nanaša samo na vsebino ali število zaprošenih dokumentov.

               27

               Trditev Komisije v zvezi z možnostjo, da institucije interese prosilcev za dostop do dokumentov, ki jih hranijo, uskladijo z interesom dobrega upravljanja, te ugotovitve ne more omajati. Iz točke 30 sodbe Svet/Hautala (C‑353/99 P, EU:C:2001:661) je sicer res razvidno, da iz načela sorazmernosti izhaja, da lahko institucije v določenih primerih – v katerih bi število dokumentov, za dostop do katerih je zaprošeno, ali število odlomkov, ki jih je treba zakriti, povzročilo neprimerno administrativno obremenitev – zaradi varovanja interesa dobrega upravljanja tehtajo med interesom prosilca za dostop in delovno obremenitvijo, ki bi izhajala iz obravnavanja prošnje za dostop.

               28

               Tako lahko institucija v izjemnih okoliščinah zavrne dostop do nekaterih dokumentov na podlagi tega, da je delovna obremenitev, povezana z njihovim razkritjem, nesorazmerna glede na namen prošnje za dostop do teh dokumentov. Vendar sklicevanje na načelo sorazmernosti ne more omogočiti spremembe rokov iz Uredbe št. 1049/2001, ne da bi to povzročilo pravno negotovost.

               29

               V zvezi z očitkom glede obrazložitve izpodbijane sodbe je treba opozoriti, da izpodbijani sodbi ni mogoče očitati pomanjkljive obrazložitve le zato, ker je Splošno sodišče prišlo do drugačne vsebinske ugotovitve kot Komisija (sodba Gogos/Komisija, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, točka 35).

               30

               Poleg tega domnevno protislovje med točkama 49 in 144 izpodbijane sodbe izhaja iz napačne razlage teh točk, saj volja pritožnika ostati v okviru rokov iz Uredbe št. 1049/2001 glede na ugotovitve iz točk od 24 do 28 te sodbe nikakor ne more pomeniti, da Komisija ni imela možnosti, da bi našla primerno rešitev.

               31

               Iz tega sledi, da je treba prvi pritožbeni razlog nasprotne pritožbe Komisije zavrniti.

         Drugi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               32

               Komisija z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je presodilo, da je kršila pravico pritožnika do dostopa do izvlečka iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov.

               33

               Komisija trdi, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je njen dopis z dne 24. julija 2007, s katerim je pritožnika obvestila o neobstoju takega izvlečka, pomenil zavrnitev dostopa do tega dokumenta. V zvezi s tem trdi, da je po eni strani nemogoče poslati izvleček iz registra, ki kljub obveznosti iz člena 11 Uredbe št. 1049/2001 ne obstaja, po drugi pa, da se ta uredba nanaša le na obstoječe dokumente. Prošnja za dostop naj nikakor ne bi mogla ustvarjati obveznosti ustvariti neobstoječi dokument.

               34

               Komisija prav tako trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je, prvič, za nično razglasilo izrecno odločbo o zavrnitvi, čeprav je pritožnik predlagal razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi zaradi molka organa, in da se je, drugič, izreklo o obsegu obveznosti Komisije v skladu s členom 11 Uredbe št. 1049/2001, odločilo ultra petita.

               35

               Pritožnik predlaga, naj se drugi pritožbeni razlog Komisije zavrne, ker temelji na njenih kršitvah Uredbe št. 1049/2001, in zlasti člena 11 te uredbe. Poleg tega trdi, da bi morala Komisija v podporo svoji trditvi, da izvleček iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov ni bil ustvarjen, predložiti zadosti dokazov. Nazadnje bi morala Komisija, če ta register ni obstajal, tega bodisi ustvariti bodisi posredovati same dokumente, ki bi morali biti v registru, kar naj bi izhajalo iz njene obveznosti zagotavljanja pomoči.

         Presoja Sodišča

               36

               Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da je postopek dostopa do dokumentov institucij dvostopenjski in da je odgovor na začetno prošnjo v smislu člena 7(1) Uredbe št. 1049/2001 le prvo stališče, zoper katerega tožba načeloma ni mogoča (glej sklep Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑208/11 P, EU:C:2012:76, točki 30 in 31). Vendar je zoper tak odgovor izjemoma mogoče vložiti ničnostno tožbo, če institucija z njim sprejme dokončno odločitev (glej sodbo Internationaler Hilfsfonds/Komisija, EU:C:2010:40, točka 62).

               37

               Iz izpodbijane sodbe je razvidno, da je pritožnik zaprosil za dostop do dela registra, katerega vzpostavitev je določena z Uredbo št. 1049/2001, in da mu je bil ta dostop zavrnjen z utemeljitvijo, da tak register ni bil vzpostavljen.

               38

               V zvezi s tem se, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 65 sklepnih predlogov, pravica dostopa do dokumentov institucij v smislu člena 2(3) Uredbe št. 1049/2001 nanaša le na obstoječe dokumente, ki jih zadevna institucija hrani.

               39

               Vendar je v skladu s členom 8(1) in (3) Uredbe št. 1049/2001, ki posebej izraža načelo sodnega varstva, vsako zavrnitev dostopa do dokumentov, ki se jih zahteva od uprave, mogoče izpodbijati po sodni poti. Tako je ne glede na to, na katere razloge se za zavrnitev sklicuje.

               40

               Tako trditev, da je treba dostop do dokumenta zavrniti zaradi enega od razlogov iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, ali trditev, da zahtevani dokument ne obstaja, ne vpliva na pravico prosilcev do vložitve tožbe. Vsaka druga rešitev bi onemogočala nadzor, ki ga mora opraviti sodišče Unije nad utemeljenostjo odločbe o zavrnitvi dostopa do dokumentov institucij, saj bi instituciji za to, da se izogne vsakemu sodnemu nadzoru, zadoščalo, da navede, da dokument ne obstaja.

               41

               Zato je treba ugotoviti, da neobstoj zaprošenega dokumenta ali to, da ga zadevna institucija ne hrani, ne izključuje uporabe Uredbe št. 1049/2001.

               42

               Nasprotno, zadevna institucija mora prosilcu odgovoriti in po potrebi pred sodiščem tudi upravičiti zavrnitev dostopa na tej podlagi (glej po analogiji sodbo Heylens in drugi, 222/86, EU:C:1987:442, točka 15).

               43

               Vendar je v obravnavani zadevi iz obrazložitev Komisije pred Splošnim sodiščem in dokumentov iz spisa, ki mu je bil predložen, jasno razvidno, da zadevni register ni bil vzpostavljen. Iz tega sledi, da Komisija ni mogla ugoditi prošnji pritožnika za dostop do izvlečka iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov.

               44

               Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 67 sklepnih predlogov, Uredba št. 1049/2001 obveznosti, ki izhaja iz njenega člena 11, ne povezuje neposredno s pravico dostopa do dokumentov iz člena 2(1). Zato s prošnjo za dostop do dokumentov ni mogoče uveljavljati izpolnitve obveznosti vpisa v register.

               45

               Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče s tem, da je izrecno odločbo z dne 24. julija 2007 o zavrnitvi dostopa do izvlečka iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov razglasilo za nično, napačno uporabilo pravo.

               46

               Niti člen 11 Uredbe št. 1049/2001 niti obveznost zagotavljanja pomoči iz člena 6(2) te uredbe institucije ne moreta zavezati k ustvarjanju dokumenta, za katerega je bila zaprošena, pa ne obstaja.

               47

               Glede na vse navedeno je treba izpodbijano sodbo v delu, v katerem je Splošno sodišče presodilo, da bi morala Komisija ustvariti neobstoječi dokument, in je zato odločbo Komisije z dne 24. julija 2007 o zavrnitvi dostopa do izvlečka iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov razglasilo za nično, razveljaviti.

         Glavna pritožba

         Prvi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               48

               Pritožnik s prvim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na nepristojnost sestave, trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je obravnavo njegove tožbe dodelilo drugemu senatu, kot je bilo sprva predvideno, kršilo načelo pravice do zakonitega sodnika, pravice, ki jih zagotavljata člen 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 in člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ter več določb Poslovnika Splošnega sodišča. Poleg tega pritožnik navaja kršitev pravice do izjave pred dodelitvijo njegove tožbe v obravnavo drugemu senatu.

               49

               Komisija meni, da je treba ta pritožbeni razlog zavrniti.

         Presoja Sodišča

               50

               V nasprotju s trditvami pritožnika je Splošno sodišče pravilno uporabilo Poslovnik. V zvezi s tem je treba opozoriti, da Splošno sodišče na podlagi člena 12 Poslovnika določa merila za dodeljevanje zadev senatom in da je ta sklep objavljen v Uradnem listu Evropske unije. Sklep o določitvi meril za dodelitev zadev senatom, ki je veljal ob vložitvi tožbe (UL 2007, C 269, str. 42), in tisti, ki je veljal ob dodelitvi tožbe drugemu senatu (UL 2011, C 232, str. 2), imata enako besedilo. Iz tega sledi, da lahko predsednik Splošnega sodišča odstopi od vrstnega reda dodelitve zadev, določenega v teh sklepih, „da bi zagotovil enakomerno porazdelitev dela“.

               51

               Ker izvajanje tega odstopanja ni omejeno na trenutek vložitve tožbe, nič ne nasprotuje dodelitvi zadeve drugemu senatu ob katerem drugem trenutku.

               52

               Ta razlaga je še toliko bolj tehtna, saj dodelitev zadeve drugemu senatu – v interesu učinkovitega izvajanja sodne oblasti, da bi se zagotovila enakomerna porazdelitev dela – sledi cilju obravnavanja zadev v razumnem času v skladu s členom 47, drugi odstavek, Listine.

               53

               Poleg tega, glede trditve pritožnika, ki se nanaša na kršitev njegove pravice do izjave pred dodelitvijo njegove tožbe drugemu senatu, je treba ugotoviti, da tudi ta ni utemeljena. Kot je to pri prvotni dodelitvi zadeve tudi dodelitev te zadeve drugemu senatu od prvotno predvidenega strankam ne daje pravice do predhodne izjave o tem ukrepu izvajanja sodne oblasti.

               54

               Poleg tega je treba opozoriti, da pritožnik v obravnavani zadevi nikakor ni podvomil o nepristranskosti sestave, ki je odločala o njegovi ničnostni tožbi.

               55

               Zato je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.

         Drugi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               56

               Z drugim pritožbenim razlogom pritožnik trdi, da je v izpodbijani sodbi več postopkovnih kršitev.

               57

               Prvič, pritožnik na eni strani Splošnemu sodišču očita, da je zavrnilo njegovo zahtevo za hitri postopek, po drugi strani pa navaja, da je bilo trajanje postopka nerazumno in da bi mu Splošno sodišče zato moralo bodisi prisoditi odškodnino bodisi bi moralo odškodninski zahtevek odstopiti pristojnemu sodnemu organu.

               58

               Drugič, pritožnik trdi, da je Splošno sodišče kršilo njegovo pravico do izjave. Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo dveh njegovih dopolnilnih izjav niti zahtevka za popravek zapisnika obravnave. Poleg tega naj bi bil njegov čas za predstavitev stališč na obravnavi omejen na 30 minut, Splošno sodišče pa naj bi sprejelo novo trditev Komisije v zvezi z Uredbo (ES) št. 45/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 26, str. 102), ne da bi mu omogočilo pisno odgovoriti nanjo. Nazadnje, pritožnik trdi, da mu Splošno sodišče ni omogočilo, da se ustrezno izjavi o dokumentih, ki jih je v skladu z odločbo z dne 23. oktobra 2007 predložil OLAF.

               59

               Tretjič, pritožnik trdi, da Splošno sodišče ni preučilo vseh dokumentov, ki mu jih je predložila Komisija, da bi ugotovilo, ali je bilo zakrivanje podatkov, ki ga je opravila Komisija na podlagi člena 4 Uredbe št. 1049/2001, utemeljeno.

               60

               Četrtič, pritožnik trdi, da Splošno sodišče ni zadostno dokazalo, da je Komisija dejansko predložila vse dokumente, ki zadevajo zavrnjene potrdilne prošnje.

               61

               Komisija predlaga, naj se drugi pritožbeni razlog kot nedopusten zavrže ali kot očitno neutemeljen zavrne.

         Presoja Sodišča

               62

               Poudariti je treba, da če ne obstajajo indici, da je trajanje postopka pred Splošnim sodiščem vplivalo na rešitev spora, se izpodbijana sodba zaradi domnevnega nespoštovanja sojenja v razumnem roku ne razveljavi (sodba Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, točka 73).

               63

               V obravnavani zadevi pritožnik ne trdi, da je trajanje postopka pred Splošnim sodiščem kakorkoli vplivalo na rešitev spora. Zato niti to, da je Splošno sodišče zavrnilo hitri postopek, niti domnevno predolgo trajanje postopka, ne moreta povzročiti razveljavitve izpodbijane sodbe.

               64

               Zavrniti je treba tudi trditev o nezakonitosti zavrnitve zahtevka za odškodnino, ki jo je pritožnik utemeljeval na enaki podlagi, povezani s trajanjem postopka. Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da je naloga Splošnega sodišča, ki je pristojno na podlagi člena 256(1) PDEU, da odloči o takih odškodninskih zahtevkih v drugi sestavi kot je ta, ki je odločala o sporu, v zvezi s katerim se graja trajanje postopka (sodba Groupe Gascogne/Komisija, EU:C:2013:770, točka 90).

               65

               Iz tega sledi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 93 izpodbijane sodbe presodilo, da je treba zahtevek za odškodnino zaradi trajanja postopka vložiti v ločeni tožbi, ta zahtevek upravičeno zavrglo kot nedopusten.

               66

               Prav tako je treba zavrniti trditve, ki se nanašajo na zavrnitev dveh dopolnilnih izjav in na to, da je Splošno sodišče zavrnilo podaljšanje časa za predstavitev stališč pritožnika na obravnavi prek 30 minut, saj je iz izpodbijane sodbe jasno razvidno, da je imel pritožnik možnost, da se zadostno izjavi o razlogih za ničnost, ki jih je navajal v okviru tožbe.

               67

               V zvezi z dokumenti OLAF je iz izpodbijane sodbe razvidno, da je bil z odločbo z dne 23. oktobra 2007 pritožniku odobren dostop do dela teh dokumentov. Vendar je pritožnik navedel, da je vse zadevne dokumente iz te odločbe o dostopu prejel šele po vložitvi replike in se zato v pisnem postopku pred Splošnim sodiščem ni mogel izjaviti o njihovi vsebini.

               68

               Vendar iz dokumentov v spisu izhaja, da je pritožnik zadevne dokumente prejel dovolj zgodaj pred obravnavo – in sicer najpozneje oktobra 2008 – da bi jih preučil in o njih sprejel stališče (glej v tem smislu sodbo Corus UK/Komisija, C‑199/99 P, EU:C:2003:531, točka 21).

               69

               Zavrniti je treba tudi trditev pritožnika glede tega, da je Splošno sodišče upoštevalo trditev v zvezi z Uredbo št. 45/2001, ki naj bi jo Komisija prvič navedla na obravnavi.

               70

               Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da če je namen prošnje, ki temelji na Uredbi št. 1049/2001, pridobiti dostop do dokumentov, ki vsebujejo osebne podatke, se določbe Uredbe št. 45/2001 v celoti uporabljajo (sodba Komisija/Bavarian Lager, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, točka 63).

               71

               Iz tega sledi, da je trditev Komisije, ki temelji na Uredbi št. 45/2001 in katere namen je upravičiti uporabo izjeme zaradi varstva osebnih podatkov iz člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001, ponovitev obrazložitve, ki je implicitno vsebovana že v odločbah, s katerimi je Komisija odobrila dostop do določenega števila dokumentov, katerih vsebina je bila delno prikrita zaradi varstva osebnih podatkov, kot je to navedla generalna pravobranilka v točki 123 sklepnih predlogov, in da je Splošno sodišče to trditev pravilno upoštevalo.

               72

               Poleg tega pritožnik trdi, da je imelo Splošno sodišče dolžnost, da preuči vse dokumente, do katerih je bil dostop v celoti ali delno zavrnjen, česar pa ni storilo.

               73

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Splošno sodišče dolžno odrediti predložitev takega dokumenta in ga preučiti le, če se izpodbija to, da informacije, ki jih zavrnitev dostopa zadeva, spadajo na področje uporabe izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 (sodba Jurašinović/Svet, C‑576/12 P, EU:C:2013:777, točki 27 in 29).

               74

               Ker pa je pritožnik izpodbijal utemeljenost obrazložitve odločb, s katerimi je Komisija odobrila dostop do določenega števila dokumentov, katerih vsebina je bila delno prikrita zaradi varstva osebnih podatkov, ne da bi trdil, da se izjeme iz člena 4 za zadevne dokumente ne uporabljajo, Splošno sodišče ni bilo dolžno preučiti teh dokumentov (glej v tem smislu sodbo Jurašinović/Svet, EU:C:2013:777, točke od 28 do 30).

               75

               Vendar pritožnik Splošnemu sodišču nadalje očita, da ni preverilo, ali je Komisija dejansko zakrila le podatke, ki spadajo na področje uporabe izjem, na katere se je sklicevala.

               76

               Drugače kot v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisija (C‑135/11 P, EU:C:2012:376) in Jurašinović/Svet (EU:C:2013:777), ima v obravnavani zadevi pritožnik dokumente, za katere je zaprosil, v posesti. Zato je imel možnost opozoriti na obstoj indicev, na podlagi katerih bi bilo mogoče utemeljeno dvomiti o tem, da je Komisija zakrila podatke, ki se nanašajo na informacije, zajete s katero od izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001.

               77

               V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko samo Splošno sodišče presoja morebitno potrebo po dopolnitvi podatkov, ki so mu na voljo v zadevi, o kateri odloča. Vprašanje, ali imajo ti elementi dokazno moč, je odvisno od njegove proste presoje dejstev (sodba E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, točka 115).

               78

               Tako glede na predpostavko veljavnosti aktov Unije, ki velja v odsotnosti kakršnekoli navedbe pritožnika, ki bi omogočala razumen dvom o tem, da je Komisija zakrila informacije, zajete s katero od izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, Splošno sodišče ni bilo dolžno niti odrediti predložitve vseh zadevnih dokumentov niti teh dokumentov preučiti.

               79

               Nazadnje, glede trditve v zvezi z nepopolno predložitvijo dokumentov, ki zadevajo zavrnjene potrdilne prošnje, je treba spomniti, da je samo Splošno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo upoštevnih dejstev ter za preučitev dokazov, razen če ti niso izkrivljeni (sodba Rousse Industry/Komisija, C‑271/13 P, EU:C:2014:175, točka 81). Do takega izkrivljanja pride, če Splošno sodišče očitno prekorači mejo razumne presoje dokazov.

               80

               V obravnavani zadevi je pritožnik pred Splošnim sodiščem trdil, da je z vidika lastnih statističnih podatkov Komisije ta predložila le del odločb o zavrnitvi dostopa do zadevnih dokumentov. Komisija je v odgovor navedla, da je ta odklon nastal zato, ker lahko ena odločba o zavrnitvi dostopa do dokumentov zajema več prošenj za dostop do takih dokumentov, nekatere prošnje za dostop pa ob koncu leta še niso bile rešene.

               81

               Iz dokumentov v spisu, ki je bil predložen Splošnemu sodišču, ni razvidno, da bi bila njegova presoja vseh okoliščin kakorkoli izkrivljena.

               82

               Glede na vse navedeno je treba drugi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.

         Tretji pritožbeni razlog

      Trditve strank

               83

               Pritožnik v okviru tretjega pritožbenega razloga navaja več trditev, ki se nanašajo na napačno uporabo prava v zvezi s presojo vseh odločb Komisije, tako tistih zaradi molka organa kot izrecnih.

               84

               Pritožnik najprej trdi, da bi moralo Splošno sodišče odločati o zakonitosti odločb o zavrnitvi dostopa do zadevnih dokumentov zaradi molka organa. V zvezi s tem trdi, da je imel za to pravni interes tudi po sprejetju izrecnih odločb.

               85

               Pritožnik nadalje trdi, da je Splošno sodišče napačno presodilo, da so izrecne odločbe, ki jih je sprejela Komisija, nadomestile odločbe o zavrnitvi dostopa do zadevnih dokumentov zaradi molka organa, ki so nastale v skladu s členom 8(3) Uredbe št. 1049/2001. Po eni strani naj izrecne odločbe ne bi vsebovale nobenega sklicevanja na odločbe zaradi molka organa, po drugi strani pa naj bi bila odločba z dne 23. oktobra 2007 v zvezi z dokumenti OLAF-a sprejeta na podlagi člena 7 namesto člena 8 navedene uredbe.

               86

               Nazadnje, pritožnik podredno trdi, da so bile z izrecnimi odločbami le delno odpravljene odločbe zaradi molka organa.

               87

               Komisija predlaga, naj se tretji pritožbeni razlog zavrže kot nedopusten ali zavrne kot neutemeljen, ker naj bi njene izrecne odločbe nadomestile odločbo o zavrnitvi dostopa do zadevnih dokumentov zaradi molka organa, čeprav je bil dostop do teh dokumentov z njimi omejen.

         Presoja Sodišča

               88

               Kot je bilo že navedeno v točki 24 te sodbe, ker ob izteku roka za odgovor na potrdilno prošnjo pritožnika ni bilo nobene izrecne odločbe, so nastale odločbe o zavrnitvi dostopa do zadevnih dokumentov zaradi molka organa, ki so lahko predmet tožbe na podlagi člena 8(3) Uredbe št. 1049/2001.

               89

               Vendar so bile te odločbe umaknjene z odločbami, ki jih je Komisija sprejela naknadno in s katerimi je ta pritožniku odobrila delni dostop do dokumentov, za katere je zaprosil. Zato Splošno sodišče s tem, da je razsodilo, da o tožbi v delu, v katerem je bila uperjena zoper odločbe o zavrnitvi dostopa do zadevnih dokumentov zaradi molka organa, ni več treba odločati, ni napačno uporabilo prava.

               90

               Natančneje, glede odločbe z dne 23. oktobra 2007 v zvezi z dokumenti OLAF trditev pritožnika, da odločba, sprejeta na podlagi člena 7 Uredbe št. 1049/2001, ne more nadomestiti odločbe zaradi molka organa v smislu člena 8(3) te uredbe, temelji na napačni razlagi te odločbe. Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da je treba pri opredelitvi akta izhajati iz njegove vsebine in da oblika, v kateri je bil akt ali odločba sprejeta, glede tega načeloma ni pomembna (glej po analogiji sodbo NDSHT/Komisija, C‑322/09 P, EU:C:2010:701, točka 46).

               91

               Ker je bila odločba z dne 23. oktobra 2007 sprejeta na podlagi potrdilne prošnje za dostop do zadevnih dokumentov OLAF in po izteku rokov iz člena 8 Uredbe št. 1049/2001, je treba ugotoviti, da gre za izrecno odločbo v odgovor na potrdilno prošnjo. Zato sklicevanje na člen 7 Uredbe št. 1049/2001 ni upoštevno.

               92

               Glede na vse navedeno je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.

         Četrti pritožbeni razlog

      Trditve strank

               93

               V okviru četrtega pritožbenega razloga pritožnik trdi, da so v izpodbijani sodbi v delu, v katerem se nanaša na dostop do dokumentov v zvezi z zadevo T‑110/04, izkrivljena dejstva in da izpodbijana sodba v tem delu ni zadostno obrazložena.

               94

               Komisija predlaga, naj se ta pritožbeni razlog zavrne.

         Presoja Sodišča

               95

               Pritožnik v okviru četrtega pritožbenega razloga v bistvu trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 151 do 154 izpodbijane sodbe izkrivilo dejstva.

               96

               Vendar je Splošno sodišče lahko brez izkrivljanja ugotovitev pritožnika in z zadostno obrazloženo sodbo ugotovilo, da je seznam dokumentov iz začetne prošnje za dostop do dokumentov, pred katerim je navedena beseda „natančneje“, izčrpen in da pritožnik ni zaprosil za noben drug dokument.

               97

               V zvezi z očitkom pritožnika glede neobstoja prilog A1 in A2 je treba ugotoviti, da iz dokumentov v spisu ni razvidno, da bi bil domneven neobstoj teh dokumentov predmet postopka pred Splošnim sodiščem. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča pa izhaja, da je v okviru pritožbe pristojnost Sodišča omejena na presojo pravnih ugotovitev o razlogih in trditvah, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji.

               98

               Zato je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti.

         Peti pritožbeni razlog

      Trditve strank

               99

               Pritožnik s petim pritožbenim razlogom izpodbija obrazložitev Komisije glede uporabe izjeme v zvezi z varstvom podatkov in zakonitost zakrivanja osebnih podatkov, ki ga je izvedla Komisija.

               100

               Komisija meni, da je treba ta pritožbeni razlog v celoti zavrniti.

         Presoja Sodišča

               101

               V zvezi z izpodbijanjem izpodbijane sodbe v delu, v katerem je Splošno sodišče ugotovilo, da je zakritje osebnih podatkov, ki ga je Komisija izvedla na podlagi člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001, zakonito, je treba opozoriti na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero se določbe Uredbe št. 45/2001, med katerimi sta člena 8(b) in 18 bistveni določbi, v celoti uporabljajo, kadar se prošnja, vložena na podlagi Uredbe št. 1049/2001, nanaša na pridobitev dostopa do dokumentov, ki vsebujejo osebne podatke (sodba Komisija/Bavarian Lager, EU:C:2010:378, točki 63 in 64).

               102

               Posredovanje takih podatkov je opredeljeno kot „obdelava“ v smislu Uredbe št. 45/2001 (sodba Komisija/Bavarian Lager, EU:C:2010:378, točka 69).

               103

               Iz člena 5 navedene uredbe je razvidno, da mora za zakonitost obdelave vsaka obdelava osebnih podatkov obvezno izpolnjevati enega od pogojev iz tega člena.

               104

               Poleg tega se lahko osebni podatki na podlagi Uredbe št. 1049/2001 posredujejo tretjim osebam le, če tako posredovanje izpolnjuje pogoje iz člena 8(a) ali (b) Uredbe št. 45/2001 in če gre pri njem za zakonito obdelavo v skladu z zahtevami iz člena 5 te uredbe.

               105

               Glede na navedeno Splošno sodišče s tem, da je preverilo, ali so pogoji iz člena 8(b) Uredbe št. 45/2001 izpolnjeni, ni napačno uporabilo prava.

               106

               Poleg tega v nasprotju s trditvami pritožnika iz navedene določbe ni mogoče sklepati, da so institucije, ki so prejele prošnjo za dostop do dokumentov, ki jih hranijo, zavezane po uradni dolžnosti preveriti obstoj razlogov, ki bi upravičili posredovanje osebnih podatkov.

               107

               Nasprotno, nujnost posredovanja teh podatkov mora dokazati prosilec za dostop (glej sodbo Komisija/Bavarian Lager, EU:C:2010:378, točka 77).

               108

               Zavrniti je treba tudi trditev pritožnika, da bi mu morala Komisija na podlagi člena 8(a) Uredbe št. 45/2001 posredovati osebne podatke, ker naj bi bil dostop do dokumentov institucij na podlagi Uredbe št. 1049/2001 vedno v javnem interesu. Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 154 sklepnih predlogov, bi bila taka trditev v nasprotju z obveznostjo prosilca za dostop, da dokaže nujnost posredovanja osebnih podatkov, navedeno v prejšnji točki.

               109

               Poleg tega je iz točke 173 izpodbijane sodbe razvidno, da pritožnik ni predložil nobenega dokaza za utemeljitev nujnosti posredovanja osebnih podatkov s strani Komisije.

               110

               Iz tega sledi, da je treba trditve pritožnika, ki se nanašajo na eni strani na neobstoj posvetovanja z vsemi osebami, katerih osebne podatke je prošnja zadevala, na drugi strani pa na neupoštevanje soglasja nekaterih oseb za razkritje njihovih podatkov, zavrniti kot brezpredmetne. Tudi če bi bilo posredovanje nekaterih podatkov zakonito, Komisija tega ne bi mogla izvesti, ker pritožnik ni dokazal, da je tako posredovanje nujno, kot je določeno v členu 8(b) Uredbe št. 45/2001.

               111

               Iz istih razlogov pritožnik ne more uspeti s trditvami, ki se nanašajo na pridobitev imen uradnikov, ki so navedena v dokumentih v zvezi z zadevo T‑110/04. Splošno sodišče je namreč v točkah 194 in 197 izpodbijane sodbe pravilno razsodilo, da so njihova imena podatki, varovani na podlagi člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001. Te ugotovitve ne izpodbije dejstvo, da so bila nekatera imena razkrita na obravnavi v tej zadevi pred Splošnim sodiščem. Kot je navedlo Splošno sodišče v točki 194 izpodbijane sodbe, ta okoliščina drugih institucij ne more razrešiti njihovih obveznosti.

               112

               Pritožnik tudi trdi, da je Splošno sodišče napačno presodilo glede obveznosti Komisije, da kodira imena, ki jih je zakrila.

               113

               V zvezi s tem je Splošno sodišče s tem, da je v točkah 207 in 208 izpodbijane sodbe presodilo, da bi obveznost sistematičnega kodiranja pomenila izredno visoko in nepotrebno delovno obremenitev, pravilno zavrnilo tožbeni razlog, ki ga je pritožnik navedel v zvezi s kodiranjem imen. Kot je bilo navedeno v točkah 27 in 28 te sodbe, lahko institucije v nekaterih primerih po tehtanju interesa prosilcev za dostop do dokumentov in delovne obremenitve, ki izhaja iz obravnave njihovih prošenj, dajo prednost interesu dobrega upravljanja.

               114

               Pritožnik tudi trdi, da je Splošno sodišče napačno presodilo, da je obrazložitev Komisije glede uporabe člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001 zadostna, čeprav se Komisija v njej nikakor ne sklicuje na Uredbo št. 45/2001 in ni podrobno navedla razlogov, ki bi upravičevali zakritje vseh osebnih podatkov iz dokumentov, do katerih je bil zaprošen dostop.

               115

               Vendar Splošno sodišče pri potrditvi zakonitosti uporabe navedene določbe s strani Komisije ni napačno uporabilo prava, saj, kot je bilo že navedeno v točkah 70 in 71 te sodbe, sklicevanje na člen 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001 nujno povzroči uporabo Uredbe št. 45/2001 (sodba Komisija/Bavarian Lager, EU:C:2010:378, točka 63).

               116

               Poleg tega se, kot je bilo navedeno v točkah od 106 do 111 te sodbe – ker pritožnik ni navedel nobenih razlogov, ki bi upravičili nujnost posredovanja osebnih podatkov – vprašanje zakonitosti posredovanja ne postavlja. Zato je Splošno sodišče v točki 120 izpodbijane sodbe pravilno razsodilo, da Komisiji ni bilo treba v tem smislu dodatno obrazložiti odločitve o uporabi člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001.

               117

               Enako velja tudi za točki 125 in 126 izpodbijane sodbe, saj je Splošno sodišče v njiju pravilno ugotovilo, da je odločitev Komisije o prikritju osebnih podatkov v skladu z običajnimi zahtevami s tega področja, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 145 sklepnih predlogov.

               118

               Nazadnje, pritožnik trdi, da izpodbijana sodba ni zadostno obrazložena v zvezi z zakonitostjo zakritja osebnih podatkov v dokumentih OLAF.

               119

               Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da stranka ne more spremeniti predmeta spora s tem, da pred Sodiščem prvič navede razlog, ki bi ga lahko navedla že pred Splošnim sodiščem, pa tega ni storila, saj bi ji to omogočalo, da Sodišču, katerega pristojnost glede pritožb je omejena, predloži zadevo, katere predmet je širši od tistega, o katerem je odločalo Splošno sodišče.

               120

               Iz tega sledi, da je treba to trditev zavrniti, saj pritožnik v okviru postopka pred Splošnim sodiščem v repliki ni izpodbijal obrazložitve odločbe z dne 23. oktobra 2007 v zvezi z dokumenti OLAF, čeprav ni sporno, da je to odločbo prejel najpozneje skupaj z odgovorom Komisije na tožbo.

               121

               Glede na vse navedeno je treba peti pritožbeni razlog zavrniti.

         Šesti pritožbeni razlog

      Trditve strank

               122

               Pritožnik s šestim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je za informacije v dokumentih v zvezi z zadevo T‑110/04 dovolilo preširoko uporabo izjeme iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001.

               123

               Poleg tega pritožnik izpodbija obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi z obstojem prevladujočega javnega interesa, ki upravičuje razkritje informacij, ki jih ta določba zajema.

               124

               Komisija meni, da je treba ta pritožbeni razlog zavrniti.

         Presoja Sodišča

               125

               Šesti pritožbeni razlog se nanaša na vse podatke, ki so bili zakriti, da bi se preprečila identifikacija določenih družb, vpletenih v protidampinške zadeve, ki jih je tožnik zadevi T‑110/04 obdeloval kot uslužbenec Komisije.

               126

               V nasprotju z navedbami pritožnika Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je v točki 228 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je treba zakriti imena podjetij in očitke zoper njih, da se zaščitijo interesi teh družb, saj bi bilo mogoče iz celote zakritih informacij ugotoviti imena vpletenih podjetij.

               127

               V zvezi s trditvijo pritožnika, katere namen je dokazati, da družbe, navedene v zadevi T‑110/04, ne uživajo varstva iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, ker so protidampinški sklepi načeloma objavljeni, je treba ugotoviti, da je pritožnik v postopku pred Splošnim sodiščem ni navajal. Zato je treba to trditev zavreči kot nedopustno.

               128

               Nazadnje, opozoriti je treba, da očitek pritožnika v zvezi s točko 229 izpodbijane sodbe ni utemeljen. Po eni strani je iz te točke razvidno, da je Komisija obstoj prevladujočega javnega interesa preučila. Po drugi stani pa mora v skladu s sodno prakso Sodišča pritožnik konkretno navesti okoliščine, na katerih temelji prevladujoč javni interes, ki upravičuje razkritje zadevnih dokumentov (glej sodbo LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 94).

               129

               V postopku pred Splošnim sodiščem in v okviru te pritožbe pa se je pritožnik omejil na sklicevanje na načelo preglednosti in pomembnost tega načela.

               130

               Res ni treba, da se prevladujoč javni interes, ki lahko upraviči razkritje dokumenta, razlikuje od načel, na katerih temelji Uredba št. 1049/2001 (sodba LPN in Finska/Komisija, EU:C:2013:738, točka 92).

               131

               Vendar, kot je Splošno sodišče razsodilo v točki 229 izpodbijane sodbe, s tako posplošenimi ugotovitvami, kot jih navaja pritožnik, ni mogoče dokazati, da je načelo preglednosti v obravnavani zadevi imelo kakršenkoli poseben pomen, ki bi lahko prevladal nad razlogi za zavrnitev razkritja zadevnih informacij (sodba LPN in Finska/Komisija, EU:C:2013:738, točka 93).

               132

               Glede na vse navedeno je treba šesti pritožbeni razlog zavrniti.

         Sedmi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               133

               Pritožnik v okviru sedmega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče kršilo njegovo pravico do odškodnine za škodo, nastalo zaradi obravnavanja – s strani Komisije – njegovih prošenj za dostop do dokumentov, ki jih ta institucija hrani.

               134

               Komisija predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne.

         Presoja Sodišča

               135

               Prvič, pritožnik trdi, da je Splošno sodišče neupravičeno zavrnilo dokaze, ki jih je predložil.

               136

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da samo Splošno sodišče presoja morebitno potrebo po dopolnitvi podatkov, ki so mu na voljo v zadevi, o kateri odloča. Vprašanje, ali imajo ti elementi dokazno moč, je odvisno od njegove proste presoje dejstev, za nadzor nad katero v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče v pritožbenem postopku ni pristojno, razen če ne gre za izkrivljanje dejstev ali dokazov.

               137

               Pritožnik s tem, da se je v okviru te pritožbe omejil na trditev, da bi si moralo Splošno sodišče ustvariti natančnejšo sliko o odgovornosti Komisije, Splošnemu sodišču ne očita, da je v točkah od 261 do 267 izpodbijane sodbe izkrivilo dejstva ali dokaze.

               138

               Drugič, pritožnik trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri presoji obstoja vzročne zveze med ravnanjem Komisije pri obravnavanju njegove prošnje za dostop do dokumentov, ki jih ta institucija hrani, in poslabšanjem njegovega zdravja.

               139

               Splošno sodišče se je za ugotovitev, da pritožnik ni dokazal obstoja take vzročne zveze, v točki 264 izpodbijane sodbe oprlo na izvedensko mnenje, ki ga je predložil pritožnik, in na njegove navedbe, na podlagi katerih je lahko brez izkrivljanja ugotovilo, da ni dokazano, da je ravnanje Komisije vplivalo na poslabšanje pritožnikovega zdravja.

               140

               Tretjič, v zvezi z domnevno kršitvijo pritožnikove pravice do sodelovanja v javnem posvetovanju o preglednosti je Splošno sodišče v točki 265 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da v obravnavani zadevi ravnanje Komisije glede tega ni imelo nobenega učinka, saj je bil konec obdobja za posvetovanje določen na 31. julij 2007, začetna prošnja za dostop do dokumentov pa je bila vložena šele 20. junija 2007.

               141

               Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 189 sklepnih predlogov, bi morala Komisija ob pravilni uporabi podaljšanja roka za odgovor v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 1049/2001 na začetno prošnjo odgovoriti najprej 31. julija 2007. Udeležba pri postopku posvetovanja na ta dan ne bi bila več mogoča.

               142

               Zato je treba sedmi pritožbeni razlog zavrniti.

         Osmi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               143

               Pritožnik v okviru osmega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče neupravičeno zavrnilo, da bi Komisiji naložilo predložitev dokumentov, do katerih je bil dostop zavrnjen v nasprotju z Uredbo št. 1049/2001.

               144

               Komisija predlaga, naj se ta pritožbeni razlog zavrne.

         Presoja Sodišča

               145

               V skladu s sodno prakso Sodišča sodišče Unije načeloma ne more na institucijo Unije nasloviti odredbe, ne da bi poseglo v prerogative upravne oblasti (glej sodbi Verzyck/Komisija, 225/82, EU:C:1983:165, točka 19, in Campogrande/Komisija, C‑62/01 P, EU:C:2002:248, točka 43).

               146

               Tako je Splošno sodišče v nasprotju s trditvami pritožnika v točki 90 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da je v skladu s členom 264 PDEU mogoča le razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Glede dela, v katerem trditev pritožnika temelji na členu 266 PDEU, je treba navesti, da niti ta določba ne določa možnosti naslavljanja odredb institucijam.

               147

               Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti s trditvami pritožnika, ki temeljijo na členu 47 Listine, ker namen tega člena ni spremeniti sistem sodnega nadzora, določen s Pogodbama (glej sodbo Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 97).

               148

               Zato je treba osmi pritožbeni razlog zavrniti.

         Deveti pritožbeni razlog

      Trditve strank

               149

               Pritožnik v okviru devetega pritožbenega razloga trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo izida spora pred njim, ker je Komisiji naložilo, da nosi svoje stroške in dve tretjini stroškov pritožnika.

               150

               Komisija predlaga, naj se ta pritožbeni razlog zavrne.

         Presoja Sodišča

               151

               Spomniti je treba, da na podlagi člena 58, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije pritožba ni dovoljena glede stroškov in njihove višine. Poleg tega je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso na podlagi te določbe, če so bili vsi pritožbeni razlogi zavrnjeni, predloge glede domnevne nepravilnosti odločitve Splošnega sodišča o stroških zavreči kot nedopustne.

               152

               Ker pritožnik s prvimi osmimi pritožbenimi razlogi ni uspel, je treba deveti pritožbeni razlog, ki se nanaša na razdelitev stroškov, razglasiti za nedopusten.

         Tožba pred Splošnim sodiščem

               153

               V skladu s členom 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča lahko to ob razveljavitvi izpodbijane sodbe samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje. V obravnavani zadevi je tako.

               154

               Glede na navedeno je treba odločati le o tožbenem razlogu pritožnika v tožbi, vloženi pri Splošnem sodišču, ki se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe Komisije o zavrnitvi dostopa do izvlečka iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov.

               155

               V zvezi s tem je iz točke 43 te sodbe razvidno, da zadevni register ni bil vzpostavljen in da Komisija zato ne more ugoditi prošnji pritožnika. Zato je treba njegovo tožbo glede tega zavrniti kot neutemeljeno.

         Stroški

               156

               Na podlagi člena 184(2) Poslovnika Sodišča to v primeru, da pritožba ni utemeljena ali pa je utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči o sporu, odloči tudi o stroških.

               157

               V skladu s členom 138(3) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporabi na podlagi njegovega člena 184(1), vsaka stranka, če uspe samo deloma, nosi svoje stroške. Vendar lahko Sodišče, če je to glede na okoliščine v zadevi očitno upravičeno, odloči, da ena stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.

               158

               Ker je Komisija predlagala, naj se G. Stracku naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspel, ni pa uspel tudi v okviru drugega pritožbenega razloga nasprotne pritožbe, je treba odločiti, da pritožnik nosi svoje stroške na tej stopnji in eno tretjino stroškov, ki jih je Komisija priglasila v zvezi s tem postopkom.

               159

               V zvezi s stroški postopka na prvi stopnji je treba ugotoviti, da stranki stroške postopka na prvi stopnji, ki se je končal z izpodbijano sodbo, nosita tako, kot je določeno v točki 7 izreka navedene sodbe.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                        1.

                           Sodba Splošnega sodišča Evropske unije Strack/Komisija (T‑392/07, EU:T:2013:8) se v delu, v katerem je Splošno sodišče z njo odločbo Evropske komisije z dne 24. julija 2007 razglasilo za nično, razveljavi.

                        2.

                           V preostalem se nasprotna pritožba zavrne.

                        3.

                           Pritožba se zavrne.

                        4.

                           Ničnostna tožba se v delu, v katerem je uperjena zoper odločbo Evropske komisije o zavrnitvi dostopa do izvlečka iz registra glede zavrnilnih odločb o potrdilnih prošnjah za dostop do dokumentov, zavrne.

                        5.

                           Guido Strack nosi svoje stroške na tej stopnji in tretjino stroškov, ki jih je priglasila Evropska komisija.

                        6.

                           Evropska komisija nosi dve tretjini svojih stroškov, povezanih s tem postopkom.

                        7.

                           Stroške, povezane s postopkom na prvi stopnji, ki je bil končan s sodbo Strack/Komisija (T‑392/07, EU:T:2013:8), stranki nosita tako, kot je določeno v točki 7 izreka navedene sodbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 4. junija 2015. # Bora Creations, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-140/14.


Sodba Sodišča z dne 26. februarja 1980. # Kazenski postopek proti Pieter Vriend. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof Amsterdam - Nizozemska. # Zadeva 94/79.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 8. maja 2003. # Gantner Electronic GmbH proti Basch Exploitatie Maatschappij BV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija. # Bruseljska konvencija - Člen 21. # Zadeva C-111/01.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (šesti senat) z dne 5. novembra 2008. # Calzaturificio Frau SpA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti v podobi stiliziranega oboda z zapolnjeno površino - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti v podobi stiliziranega oboda - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-304/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (šesti senat) z dne 5. novembra 2008 – Calzaturificio Frau proti UUNT – Camper (Podoba stiliziranega
            oboda z zapolnjeno površino)
      (Zadeva T-304/07)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti v podobi stiliziranega oboda z zapolnjeno površino – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti v podobi stiliziranega oboda – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba
            Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 30, 33, 36, 37, 40 in 52.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Postopkovne določbe – Obrazložitev odločb (Uredba Sveta št. 40/94, člen 73) (Glej točki 57 in 58.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 14. junija 2007 (zadeva R 768/2006-1) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med Camper, SL in Calzaturificio Frau SpA.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Calzaturificio Frau SpA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka v podobi stiliziranega oboda z zapolnjeno površino za proizvode iz razredov 18 in 25 – prijava št. 3388097

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Camper, SL

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               tridimenzionalna španska nacionalna znamka, ki predstavlja obliko čevlja, za proizvode iz razreda 25; serija figurativnih
                  angleških nacionalnih znamk, ki predstavljajo, v različnih velikostih, nagnjene obode, za proizvode iz razreda 25; in figurativni
                  znamki Skupnosti, ki imata tudi obliko oboda, za proizvode iz razreda 18

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev dela ugovora

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev izpodbijane odločbe in zavrnitev zahteve za registracijo

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Calzaturificio Frau SpA se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. januarja 1985. # Münchener Import-Weinkellerei Herold Binderer GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 147/83.


Sodba Sodišča z dne 2. decembra 1980. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 42/80.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 6. novembra 2014. # FIS'D - Formazione integrata superiore del design proti Evropski komisiji. # Zadeva T-283/12.


Sodba Sodišča z dne 5. maja 1981. # Firma Anton Dürbeck proti Hauptzollamt Frankfurt am Main-Flughafen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hessisches Finanzgericht - Nemčija. # Zadeva 112/80.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 26. julija 2017.#A.S. proti Republiki Sloveniji.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Predhodno odločanje – Uredba (EU) št. 604/2013 – Določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je v eni od držav članic vložil državljan tretje države – Prihod izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki želijo dobiti mednarodno zaščito – Organizacija prehoda meje s strani organov države članice zaradi tranzita v drugo državo članico – Dovoljen vstop na podlagi izjeme iz humanitarnih razlogov – Člen 13 – Nezakonit prehod zunanje meje – Rok dvanajstih mesecev od prehoda meje – Člen 27 – Pravno sredstvo – Obseg sodnega nadzora – Člen 29 – Rok šestih mesecev za izvedbo predaje – Računanje rokov – Vložitev pravnega sredstva – Odložilni učinek.#Zadeva C-490/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 26. julija 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje – Uredba (EU) št. 604/2013 – Določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je v eni od držav članic vložil državljan tretje države – Prihod izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki želijo dobiti mednarodno zaščito – Organizacija prehoda meje s strani organov države članice zaradi tranzita v drugo državo članico – Dovoljen vstop na podlagi izjeme iz humanitarnih razlogov – Člen 13 – Nezakonit prehod zunanje meje – Rok dvanajstih mesecev od prehoda meje – Člen 27 – Pravno sredstvo – Obseg sodnega nadzora – Člen 29 – Rok šestih mesecev za izvedbo predaje – Računanje rokov – Vložitev pravnega sredstva – Odložilni učinek“
      V zadevi C‑490/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče (Slovenija) s sklepom z dne 13. septembra 2016, ki je na Sodišče prispel 16. septembra 2016, v postopku

         A. S.

      proti

         Republiki Sloveniji,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, L. Bay Larsen (poročevalec), J. L. da Cruz Vilaça, predsednika senatov, M. Berger in A. Prechal, predsednici senatov, A. Rosas, A. Arabadjiev, sodnika, C. Toader, sodnica, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund in S. Rodin, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. marca 2017,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za A. S. M. Nabergoj in S. Zbičajnik, svetovalca za begunce,

               –

               za slovensko vlado N. Pintar Gosenca, B. Jovin Hrastnik in A. Vran, agentke,

               –

               za grško vlado T. Papadopoulou, agentka,

               –

               za francosko vlado E. Armoët, agentka,

               –

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. Cordì, avvocato dello Stato,

               –

               za madžarsko vlado M. M. Tátrai in M. Z. Fehér, agenta,

               –

               za avstrijsko vlado G. Hesse, agent,

               –

               za vlado Združenega kraljestva C. Crane, agentka, skupaj s C. Bannerjem, barrister,

               –

               za švicarsko vlado U. Bucher, agent,

               –

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande, M. Žebre in G. Wils, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 8. junija 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13(1), člena 27(1) in člena 29(2) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL 2013, L 180, str. 31, v nadaljevanju: Uredba Dublin III).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. S., sirskim državljanom, in Republiko Slovenijo glede odločitve zadnjenavedene, da ne bo obravnavala prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložil A. S.

         Pravni okvir

               3

               V uvodnih izjavah 4, 5 in 19 Uredbe Dublin III je navedeno:

                        „(4)

                        Sklepi [Evropskega Sveta s posebnega zasedanja] iz Tampereja [15. in 16. oktobra 1999] navajajo tudi, da bi moral [skupni evropski azilni sistem] v kratkem času vključevati tudi jasen in izvedljiv način za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil.

                        (5)

                        Tak način bi moral temeljiti na objektivnih, poštenih merilih za zadevne države članice in osebe. Zlasti bi moral omogočati hitro določitev odgovorne države članice, da bi se zagotovil učinkovit dostop do postopkov za priznanje mednarodne zaščite in ne bi bil ogrožen cilj hitre obravnave prošenj za mednarodno zaščito.

                  […]

                        (19)

                        Da se zagotovi učinkovita zaščita pravic zadevnih oseb, bi bilo zlasti v skladu s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah treba vzpostaviti pravne zaščitne ukrepe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z odločitvijo o predaji v odgovorno državo članico. Da se zagotovi spoštovanje mednarodnega prava, bi moralo učinkovito pravno sredstvo proti takim odločitvam obsegati tako preučitev uporabe te uredbe kot tudi pravnega in dejanskega stanja v državi članici, v katero je predan prosilec.“

               4

               Člen 1 te uredbe določa:
               „V tej uredbi so določena merila in mehanizmi za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (v nadaljnjem besedilu: odgovorna država članica).“

               5

               Člen 3(2), drugi pododstavek, navedene uredbe določa:
               „Kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila prvotno določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej preučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno.“

               6

               Člen 7(2) te uredbe določa:
               „Država članica, odgovorna v skladu z merili iz tega poglavja, se določi na podlagi položaja, ki je obstajal, ko je prosilec prvič vložil prošnjo za mednarodno zaščito v državi članici.“

               7

               Člen 12 Uredbe Dublin III določa merilo za določitev odgovorne države članice, ki se nanaša na izdajo dokumentov za prebivanje ali vizumov.

               8

               Člen 13 te uredbe, naslovljen „Vstop in/ali bivanje“, v odstavku 1 določa:
               „Kadar se na podlagi dokazov ali posrednih okoliščin, opisanih na dveh seznamih iz člena 22(3) te uredbe, vključno s podatki iz Uredbe (EU) št. 603/2013 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema Eurodac za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe št. 604/2013 in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema Eurodac, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol za namene kazenskega pregona, ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno upravljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (UL 2013, L, 180, str. 1)], ugotovi, da je prosilec ob prihodu iz tretje države nezakonito prečkal mejo države članice po kopnem, morju ali zraku, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna država članica, v katero je vstopil na ta način. Ta odgovornost preneha 12 mesecev po datumu nezakonitega prehoda meje.“

               9

               Člen 21(1) Uredbe Dublin III določa:
               „Kadar država članica, v kateri je bila vložena prošnja za mednarodno zaščito, meni, da je za obravnavanje prošnje odgovorna druga država članica, lahko čim hitreje, v vsakem primeru pa tri mesece od datuma, na katerega je bila prošnja vložena v smislu člena 20(2), od druge države članice zahteva, da sprejme prosilca.
               Ne glede na prvi pododstavek v primeru zadetka v sistemu Eurodac, ki se ujema s podatki, zabeleženimi v skladu s členom 14 Uredbe (EU) št. 603/2013, se v skladu s členom 15(2) navedene uredbe zahteva pošlje v dveh mesecih od prejema tega zadetka.
               Kadar zahteva po sprejemu prosilca ni dana v obdobjih, določenih v prvem in drugem pododstavku, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna država članica, v kateri je bila prošnja vložena.“

               10

               Člen 23(2) in (3) Uredbe Dublin III določa:
               „2.   Zahteva za ponovni sprejem zadevne osebe se poda čim hitreje oziroma v vsakem primeru v dveh mesecih od prejema zadetka Eurodac, kot je opredeljeno v členu 9(5) Uredbe (EU) št. 603/2013.
               Če zahteva za ponovni sprejem temelji na dokazih, ki niso pridobljeni iz sistema Eurodac, se državi članici, na katero je zahteva naslovljena, pošlje v treh mesecih od datuma, ko je bila v smislu člena 20(2) vložena prošnja za mednarodno zaščito.
               3.   Kadar zahteva za ponovni sprejem ni podana v rokih iz odstavka 2, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna država članica, v kateri je bila vložena nova prošnja.“

               11

               Člen 26(1) Uredbe Dublin III določa:
               „Kadar se država članica, na katero je naslovljena zahteva, strinja, da bo sprejela ali ponovno sprejela prosilca […], država članica, ki daje zahtevo, uradno obvesti zadevno osebo o odločitvi o njeni predaji v odgovorno državo članico in kjer je ustrezno, o odločitvi, da njene prošnje za mednarodno zaščito ne bo obravnavala. […]“

               12

               Člen 27(1) in (3) te uredbe določa:
               „1.   Prosilec […] ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.
               […]
               3.   Za namene pritožb zoper ali ponovnega pregleda odločitev o predaji države članice v svojem nacionalnem pravu določijo:

                        (a)

                        da ima prosilec na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda pravico ostati v zadevni državi članici do zaključka postopka pritožbe ali ponovnega pregleda, ali

                        (b)

                        da se predaja avtomatično odloži in da takšna odložitev preneha veljati po preteku razumnega obdobja, v katerem bi sodišče ali razsodišče po natančni preučitvi zahteve za odlog moralo odločiti, ali pritožbi ali ponovnemu pregledu zahteve odobri odložilni učinek, ali

                        (c)

                        da ima zadevna oseba možnost, da v razumnem obdobju od sodišča ali razsodišča zahteva odložitev izvršitve odločitve o predaji, dokler se obravnava njegova pritožba ali poteka ponovni pregled. Države članice z odložitvijo predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog zagotovijo, da je na voljo učinkovito pravno sredstvo. […]“

               13

               Člen 29(1) in (2) navedene uredbe določa:
               „1.   Predaja prosilca […] iz države članice, ki poda zahtevo, v odgovorno državo članico se izvede […] najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da bo druga država članica sprejela ali ponovno sprejela zadevno osebo ali končni odločitvi o pritožbi ali ponovnem pregledu, če v skladu s členom 27(3) obstaja odložilni učinek.
               […]
               2.   Kadar se predaja ne opravi v roku šestih mesecev, je odgovorna država članica oproščena svoje obveznosti sprejema ali ponovnega sprejema zadevne osebe, odgovornost pa se nato prenese na državo članico, ki poda zahtevo. Ta rok se lahko podaljša na največ eno leto, če predaja ni bila možna, ker je zadevna oseba v zaporu, ali na največ osemnajst mesecev, če zadevna oseba pobegne.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               14

               A. S. je iz Sirije odšel v Libanon, potem pa potoval skozi Turčijo, Grčijo, nekdanjo jugoslovansko republiko Makedonijo in Srbijo. Mejo med zadnjenavedeno državo in Hrvaško je prečkal leta 2016. Hrvaški organi so organizirali njegov prevoz do slovenske meje.

               15

               A. S. je vstopil v Slovenijo 20. februarja 2016. Slovenski organi so ga nato predali avstrijskim organom. Ti so njegov vstop v Avstrijo zavrnili.

               16

               A. S. je 23. februarja 2016 v Sloveniji vložil prošnjo za mednarodno zaščito.

               17

               Slovenski organi so hrvaške pozvali, naj na podlagi člena 21 Uredbe Dublin III sprejmejo A. S. Hrvaški organi so 20. maja 2016 tej zahtevi ugodili.

               18

               Ministrstvo za notranje zadeve (Slovenija) je 14. junija 2016 odločilo, da ne bo obravnavalo prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložil A. S., ker ga je treba predati Hrvaški, ki je država članica, ki je na podlagi merila iz člena 13(1) Uredbe Dublin III odgovorna za obravnavo te prošnje, saj naj bi A. S. hrvaško mejo iz tretje države prečkal nezakonito.

               19

               A. S. je to odločbo izpodbijal pred Upravnim sodiščem (Slovenija). To sodišče je 4. julija 2016 tožbo zavrnilo, pri tem pa zadržalo izvršitev odločbe Ministrstva za notranje zadeve z dne 14. junija 2016 do izdaje pravnomočne odločbe v sporu o glavni stvari. A. S. je nato vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               20

               V teh okoliščinah je Vrhovno sodišče (Slovenija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali se sodno varstvo po členu 27 Uredbe [Dublin III] nanaša tudi na razlago pogojev iz merila po členu 13(1) [te uredbe], ko gre za odločitev, da država članica ne bo obravnavala vloge za mednarodno zaščito, druga država članica pa je odgovornost za obravnavanje prosilčeve prošnje na isti podlagi že sprejela, in ko prosilec temu nasprotuje?

                        2.

                        Ali je treba razlagati pogoj nepravilnega prehoda po členu 13(1) Uredbe [Dublin III] samostojno in avtonomno, ali pa v povezavi z 2. točko 3. člena Direktive [2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2008, L 348, str. 98)] in s členom 5 [Uredba (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) (UL 2006, L 105, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 610/2013 Evropskega parlamenta Sveta z dne 26. junija 2013 (UL 2013, L 182, str. 1)], ki definirajo nezakonit prehod meje in je takšno razlago treba uporabiti pri členu 13(1) Uredbe [Dublin III]?

                        3.

                        Ali je treba glede na odgovor na drugo vprašanje, pojem nepravilni prehod po členu 13(1) Uredbe [Dublin III] v okoliščinah tega primera razlagati tako, da ne gre za nepravilen prehod meje, kadar je s strani države članice oblastno organiziran prehod meje z namenom tranzita v drugo državo članico […]?

                        4.

                        V primeru, da je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali je treba posledično člen 13(1) Uredbe [Dublin III] razlagati tako, da prepreči vrnitev državljana tretje države v državo, kjer je najprej vstopil v območje [Unije]?

                        5.

                        Ali je treba člen 27 Uredbe [Dublin III] razlagati tako, da roki iz členov 13(1) in 29(2) [te uredbe] ne tečejo, kadar vlagatelj izkoristi pravico do sodnega varstva, še posebej, kadar ta vključuje tudi vprašanje za predhodno odločanje, ali kadar nacionalno sodišče čaka na odgovor Sodišča EU na tako vprašanje, ki je bilo postavljeno v drugem primeru? Podrejeno, ali bi v takšnem primeru roki tekli, vendar pa odgovorna država članica ne bi imela pravice zavrniti sprejema?“

         Postopek pred Sodiščem

               21

               Predložitveno sodišče je predlagalo uporabo nujnega postopka predhodnega odločanja iz člena 107 Poslovnika Sodišča.

               22

               Sodišče je 27. septembra 2016 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalne pravobranilke odločilo, da temu predlogu ni treba ugoditi.

               23

               Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 22. decembra 2016 odločil, da se ta zadeva obravnava prednostno.

         Vprašanja za predhodno odločanje
      Prvo vprašanje

               24

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 27(1) Uredbe Dublin III razlagati tako, da se lahko prosilec za mednarodno zaščito v okviru pravnega sredstva zoper odločitev o njegovi predaji sklicuje na napačno uporabo merila o odgovornosti, ki se nanaša na nezakonit prehod meje države članice in ki je določeno v členu 13(1) navedene uredbe.

               25

               Člen 27(1) Uredbe Dublin III določa, da ima prosilec za mednarodno zaščito pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.

               26

               Obseg pravnega sredstva, ki ga ima prosilec za mednarodno zaščito na voljo zoper odločitev o njegovi predaji, je opredeljen v uvodni izjavi 19 te uredbe, v kateri je navedeno, da bi zaradi zagotavljanja spoštovanja mednarodnega prava učinkovito pravno sredstvo proti takim odločitvam, ki je določeno v navedeni uredbi, moralo obsegati tako preučitev uporabe te uredbe kot tudi preučitev pravnega in dejanskega stanja v državi članici, v katero je prosilec predan (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, točki 38 in 39).

               27

               V zvezi s tem je Sodišče v točki 61 sodbe z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), razsodilo, da se prosilec za mednarodno zaščito v okviru tega pravnega sredstva lahko sklicuje na napačno uporabo merila o odgovornosti za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, ki je določeno v poglavju III Uredbe Dublin III.

               28

               V tej sodbi Sodišče ni nikakor razlikovalo med različnimi merili, določenimi v tem poglavju, med katerimi je merilo, ki se nanaša na nezakonit prehod meje države članice in ki je določeno v členu 13(1) te uredbe.

               29

               V zadevi, na podlagi katere je bila izdana navedena sodba, je bilo neposredno sporno sicer le merilo iz člena 12 navedene uredbe.

               30

               Vendar razlogi, ki jih je Sodišče navedlo v tej sodbi, veljajo mutatis mutandis tudi za merilo iz člena 13(1) te uredbe.

               31

               Zato je treba poudariti zlasti to, da imajo merila iz členov 12 in 13 Uredbe Dublin III primerljivo vlogo v postopku za določitev odgovorne države članice, ki ga vzpostavlja ta uredba, in zato pri njenem izvajanju (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, točke od 41 do 44).

               32

               Poleg tega so za nadzor nad uporabo člena 13 navedene uredbe pomembni tudi dosedanji razvoj sistema za določitev države članice, odgovorne za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, vložene v eni od držav članic, in cilji tega sistema, ki jih je Sodišče izpostavilo v točkah od 45 do 59 sodbe z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409).

               33

               V zvezi z okoliščino, ki jo je izpostavilo predložitveno sodišče, da je v postopku v glavni stvari druga država članica že sprejela odgovornost za obravnavanje zadevne prošnje za mednarodno zaščito, je treba poudariti, da se v skladu s členom 26(1) Uredbe Dublin III zadevno osebo uradno obvesti o odločitvi o predaji šele po tem, ko se je pozvana država članica strinjala, da jo bo sprejela ali ponovno sprejela.

               34

               V tem položaju ta okoliščina ne more pomeniti, da je sodni nadzor nad odločitvijo o predaji glede uporabe meril, določenih v poglavju III te uredbe, izključen, sicer bi se členu 27(1) navedene uredbe odvzelo bistvo njegovega polnega učinka. Poleg tega je treba ugotoviti, da je v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), pozvana država članica izrecno priznala, da je odgovorna za obravnavo zadevne prošnje za mednarodno zaščito.

               35

               Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako, da je treba člen 27(1) Uredbe Dublin III v povezavi z uvodno izjavo 19 te uredbe razlagati tako, da se prosilec za mednarodno zaščito v okviru pravnega sredstva zoper odločitev o njegovi predaji lahko sklicuje na napačno uporabo merila o odgovornosti, ki se nanaša na nezakonit prehod meje države članice in ki je določeno v členu 13(1) navedene uredbe.

         Drugo in tretje vprašanje

               36

               Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(1) Uredbe Dublin III, po potrebi v povezavi z določbami Uredbe št. 562/2006, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 610/2013, in določbami Direktive 2008/115, razlagati tako, da je treba šteti, da je državljan tretje države – čigar vstop so organi prve države članice, ki so bili soočeni s prihodom izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki so želeli prečkati to državo članico, da bi v drugi državi članici vložili prošnjo za mednarodno zaščito, tolerirali, ne da bi izpolnjeval pogoje za vstop, ki načeloma morajo biti izpolnjeni v tej prvi državi članici – „nezakonito prečkal“ mejo navedene prve države članice v smislu te določbe.

               37

               Uvodoma je treba poudariti, da iz točk od 41 do 58 sodbe z današnjega dne, Jafari (C‑646/16), izhaja, da v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, sprejema državljana tretje države na ozemlje države članice ni mogoče opredeliti kot „vizum“ v smislu člena 12 Uredbe Dublin III.

               38

               V zvezi z razlago člena 13(1) te uredbe najprej iz točk od 60 do 72 navedene sodbe izhaja, da čeprav akti Unije na področju nadzora meje in priseljevanja pomenijo elemente konteksta, ki so koristni za razlago te določbe, pa iz njih vseeno ni mogoče neposredno izluščiti obsega pojma „nezakoniti prehod“ meje države članice v smislu navedene uredbe.

               39

               Dalje, iz točk od 73 do 92 navedene sodbe izhaja, da je treba šteti, da je državljan tretje države, ki je bil sprejet na ozemlje prve države članice, ne da bi izpolnjeval pogoje za vstop, ki v tej državi članici načeloma morajo biti izpolnjeni, zaradi tranzita v drugo državo članico, da bi v njej vložil prošnjo za mednarodno zaščito, „nezakonito prečkal“ mejo te prve države članice v smislu člena 13(1) Uredbe Dublin III, čeprav je bilo to prečkanje tolerirano ali dovoljeno v nasprotju z veljavnimi pravili ali pa je bilo dovoljeno s sklicevanjem na humanitarne razloge in v nasprotju s pogoji za vstop, ki načeloma veljajo za državljane tretjih držav.

               40

               Nazadnje, okoliščina, da je bila meja prečkana v položaju, ki ga je zaznamoval prihod izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki so želeli pridobiti mednarodno zaščito, ni taka, da bi lahko vplivala na razlago ali uporabo te določbe (sodba z današnjega dne, Jafari, C‑646/16, točke od 93 do 100).

               41

               Poudariti pa je treba, da se na podlagi člena 3(2) Uredbe Dublin III in člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah predaja prosilca za mednarodno zaščito odgovorni državi članici ne sme izvršiti, če bi ta predaja povzročila dejansko nevarnost, da bi se z zadevno osebo ravnalo nečloveško ali ponižujoče v smislu tega člena 4 (glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2017, C. K. in drugi, C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, točka 65). Predaje torej ni mogoče opraviti, če bi taka nevarnost obstajala v odgovorni državi članici po prihodu izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki želijo dobiti mednarodno zaščito.

               42

               Iz tega sledi, da je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti tako, da se mora člen 13(1) Uredbe Dublin III razlagati tako, da je treba šteti, da je državljan tretje države – čigar vstop so organi prve države članice, ki so bili soočeni s prihodom izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki so želeli prečkati to državo članico, da bi v drugi državi članici vložili prošnjo za mednarodno zaščito, tolerirali, ne da bi izpolnjeval pogoje za vstop, ki načeloma morajo biti izpolnjeni v tej prvi državi članici – „nezakonito prečkal“ mejo navedene prve države članice v smislu te določbe.

         Četrto vprašanje

               43

               Na četrto vprašanje glede na odgovor na drugo in tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

         Peto vprašanje

               44

               Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(1) in člen 29(2) Uredbe Dublin III razlagati tako, da roki iz teh določb tečejo tudi po vložitvi pravnega sredstva zoper zadevno odločitev o predaji, vključno kadar je sodišče, ki mu je zadeva predložena, odločilo, da na Sodišče naslovi predlog za sprejetje predhodne odločbe.

               45

               Člen 13(1) Uredbe Dublin III, ki je v njenem poglavju III o merilih za določitev odgovorne države članice, v drugem stavku določa, da odgovornost države članice, ki temelji na merilu v zvezi z nezakonitim prehodom meje države članice, preneha dvanajst mesecev po tem prehodu.

               46

               Člen 29(2) navedene uredbe, ki je v njenem poglavju VI, del VI o predajah, določa, da kadar se predaja iz države članice, ki poda zahtevo, v odgovorno državo članico ne opravi v roku šest mesecev, je zadnjenavedena država članica oproščena obveznosti sprejema ali ponovnega sprejema zadevne osebe, odgovornost pa se nato prenese na državo članico, ki poda zahtevo.

               47

               Iz teh določb je razvidno, da je namen obeh rokov, ki ju določata, časovno omejiti odgovornost države članice na podlagi Uredbe Dublin III.

               48

               Iz besedila navedenih določb in njihovega mesta v tej uredbi pa je razvidno, da se uporabljata v dveh različnih fazah postopka, uvedenega s to uredbo.

               49

               Tako je rok, naveden v členu 13(1) Uredbe Dublin III, pogoj za uporabo merila iz te določbe in je treba v postopku določanja odgovorne države članice, ob koncu katerega je glede na okoliščine mogoče sprejeti odločitev o predaji, paziti na to, da se ga spoštuje.

               50

               Člen 29(2) te uredbe pa se nanaša na izvršitev odločitve o predaji in se lahko uporabi šele, ko je dosežen dogovor o predaji, torej ne, preden pozvana država članica odobri zahtevo za sprejem ali ponovni sprejem.

               51

               Ureditev glede teh dveh rokov je torej treba pojasniti ob upoštevanju njunih posebnih ciljev v postopku, ki je bil uveden z navedeno uredbo.

               52

               Kar na prvem mestu zadeva rok iz člena 13(1) Uredbe Dublin III, je treba poudariti, da člen 7(2) te uredbe določa, da se država članica, ki je v skladu z merili iz poglavja III te uredbe odgovorna, določi na podlagi položaja, ki je obstajal, ko je prosilec prvič vložil prošnjo za mednarodno zaščito v državi članici.

               53

               Zadnji stavek člena 13(1) navedene uredbe je zato treba razlagati tako, da pomeni, da država članica, katere zunanjo mejo je državljan tretje države prečkal nezakonito, na podlagi te določbe ne more več biti odgovorna, če se je na dan, ko je prosilec prvič vložil prošnjo za mednarodno zaščito v državi članici, rok dvanajstih mesecev po nezakonitem prehodu te meje že iztekel.

               54

               V teh okoliščinah vložitev pravnega sredstva zoper odločitev o predaji, ki je nujno poznejša od uradnega obvestila o tej odločitvi in torej od vložitve prošnje za mednarodno zaščito, po naravi stvari ne more imeti nobenega vpliva na izračun roka iz člena 13(1) Uredbe Dublin III.

               55

               V okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, ko je bila prošnja za mednarodno zaščito vložena manj kot dvanajst mesecev po nezakonitem prehodu meje države članice, pravilo iz zadnjega stavka člena 13(1) Uredbe Dublin III ne preprečuje uporabe tega merila odgovornosti.

               56

               Kar na drugem mestu zadeva rok iz člena 29(2) Uredbe Dublin III, po eni strani iz povezave med več odstavki tega člena in po drugi strani iz tega, da v tej določbi ni jasno opredeljeno, kdaj začne ta rok teči, izhaja, da ta člen določa le posledice izteka roka za izvedbo predaje iz člena 29(1) te uredbe (glej po analogiji sodbo z dne 29. januarja 2009, Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, točka 50).

               57

               Člen 29(1) Uredbe Dublin III pa upošteva posledice morebitne vložitve pravnega sredstva, tako da določa, da začne rok šestih mesecev za izvedbo predaje teči od končne odločbe o pritožbi ali ponovnem pregledu, če je v skladu s členom 27(3) te uredbe odobren odložilni učinek.

               58

               Vložitev pravnega sredstva, ki ima tako kot v postopku v glavni stvari odložilni učinek, posledično pomeni, da se bo rok za izvedbo predaje načeloma iztekel šele šest mesecev po sprejetju pravnomočne odločbe o tem pravnem sredstvu.

               59

               Glede na navedeno je treba na peto vprašanje odgovoriti tako, da je treba člen 13(1), drugi stavek, Uredbe Dublin III v povezavi s členom 7(2) te uredbe razlagati tako, da vložitev pravnega sredstva zoper odločitev o predaji ne vpliva na izračun roka iz navedenega člena 13(1).

               60

               Člen 29(1) in (2) te uredbe je treba razlagati tako, da vložitev takega pravnega sredstva pomeni, da začne rok iz teh določb teči šele po sprejetju pravnomočne odločbe o tem pravnem sredstvu, tudi če se je sodišče, ki odloča o sporu, odločilo na Sodišče nasloviti predlog za sprejetje predhodne odločbe, če ima navedeno pravno sredstvo odložilni učinek v skladu s členom 27(3) navedene uredbe.

         Stroški

               61

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 27(1) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, v povezavi z uvodno izjavo 19 te uredbe, je treba razlagati tako, da se prosilec za mednarodno zaščito v okviru pravnega sredstva zoper odločitev o njegovi predaji lahko sklicuje na napačno uporabo merila o odgovornosti, ki se nanaša na nezakonit prehod meje države članice in ki je določeno v členu 13(1) navedene uredbe.

                           2.

                           Člen 13(1) Uredbe št. 604/2013 je treba razlagati tako, da je treba šteti, da je državljan tretje države – čigar vstop so organi prve države članice, ki so bili soočeni s prihodom izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki so želeli prečkati to državo članico, da bi v drugi državi članici vložili prošnjo za mednarodno zaščito, tolerirali, ne da bi izpolnjeval pogoje za vstop, ki načeloma morajo biti izpolnjeni v tej prvi državi članici – „nezakonito prečkal“ mejo navedene prve države članice v smislu te določbe.

                           3.

                           Člen 13(1), drugi stavek, Uredbe št. 604/2013 v povezavi s členom 7(2) te uredbe je treba razlagati tako, da vložitev pravnega sredstva zoper odločitev o predaji ne vpliva na izračun roka iz navedenega člena 13(1).

                           Člen 29(1) in (2) te uredbe je treba razlagati tako, da vložitev takega pravnega sredstva pomeni, da začne rok iz teh določb teči šele po sprejetju pravnomočne odločbe o tem pravnem sredstvu, tudi če se je sodišče, ki odloča o sporu, odločilo na Sodišče nasloviti predlog za sprejetje predhodne odločbe, če ima navedeno pravno sredstvo odložilni učinek v skladu s členom 27(3) navedene uredbe.

                           Lenaerts

                           Tizzano

                           Silva de Lapuerta

                           Bay Larsen

                           Da Cruz Vilaça

                           Berger

                           Prechal

                           Rosas

                           Arabadjiev

                           Toader

                           Safjan

                           Šváby

                           Jarašiūnas

                           Fernlund

                           Rodin

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. julija 2017.

                           A. Calot Escobar
                           Sodni tajnik

                           K. Lenaerts
                           Predsednik

            (
            *1
         )	Jezik postopka: slovenščina.