title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. septembra 2006.#Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny proti Finanzamt Landshut.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija.#Šesta direktiva o DDV - Člen 11(A)(1)(c) - Uporaba nepremičnine, ki je del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca - Izenačenje te uporabe z opravljanjem storitev za plačilo - Določitev davčne osnove - Pojem stroški davčnega zavezanca za opravljene storitve.#Zadeva C-72/05.

text:
      Zadeva C-72/05
      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      proti
      Finanzamt Landshut
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht München)
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 11(A)(1)(c) – Uporaba nepremičnine, ki je del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca – Izenačenje te uporabe z opravljanjem storitev za plačilo – Določitev davčne osnove – Pojem stroškov davčnega zavezanca za opravljene storitve“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčna osnova
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 11(A)(1)(c))
      Člen 11(A)(1)(c) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih (77/388/EGS),
         kakor je bila spremenjena z Direktivo 95/7, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da bi se v davčno osnovo za davek
         na dodano vrednost v zvezi z zasebno rabo dela nepremičnine, ki je v celoti del poslovnih sredstev podjetja davčnega zavezanca,
         vštel del stroškov pridobitve ali gradnje stavbe glede na dolžino obdobja popravka odbitkov vstopnega davka, določenega v
         skladu s členom 20 navedene direktive. Ta davčna osnova mora vključevati stroške pridobitve zemljišča, na katerem je bila
         zgrajena stavba, ko je bil ta nakup obdavčen s tem davkom in je davčni zavezanec odbil ta davek.

      (Glej točko 53 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 14. septembra 2006(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 11(A)(1)(c) – Uporaba nepremičnine, ki je del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca – Izenačenje te uporabe z opravljanjem storitev za plačilo – Določitev davčne osnove – Pojem stroški davčnega zavezanca za opravljene storitve“
      V zadevi C-72/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht München (Nemčija)
         z odločbo z dne 1. februarja 2005, ki je prispela na Sodišče 15. februarja 2005, v postopku

      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      proti
      Finanzamt Landshut,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (poročevalec) in E. Levits,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. marca 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny J. Wollny in H. Wollny,
      –        za Finanzamt Landshut D. Baumann, Regierungsdirektor,
      –        za nemško vlado U. Forsthoff, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva R. Hill, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. junija 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 11(A)(1)(c) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja
         1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za
         odmero (UL L 145, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995 (UL L 102, str. 18, v nadaljevanju:
         Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil predstavljen v okviru spora glede določitve davčne osnove za davek na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV)
         v zvezi z uporabo dela nepremičnine, ki je v celoti del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Po členu 2(1) Šeste direktive je predmet davka na dodano vrednost „dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje
         kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo“.

      4        Člen 6(2), prvi pododstavek, točka (a), Šeste direktive določa, da se za opravljanje storitev za plačilo šteje „uporaba blaga,
         ki je del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca ali za zasebno rabo njegovih zaposlenih ali splošneje
         za druge namene kot za namene njegove dejavnosti, kjer je davek na dodano vrednost za takšno blago v celoti ali deloma odbiten“.

      5        Na podlagi člena 11(A)(1)(c) Šeste direktive so davčna osnova „pri dobavah iz člena 6(2) […] celotni stroški davčnega zavezanca
         za opravljene storitve“.

      6        Člen 17(2) Šeste direktive določa:

      „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti
         davek, ki ga je dolžan plačati:

      (a)      [DDV], ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih bo dobavil drug davčni
         zavezanec;

      […]“
      7        Člen 20 Šeste direktive določa:

      „1.      Začetni odbitek se popravi po postopkih, ki jih določijo države članice, zlasti:
      (a)      če je bil odbitek višji ali nižji od odbitka, do katerega je bil davčni zavezanec upravičen;
      (b)      če se po opravljenem obračunu spremenijo dejavniki, uporabljeni za določitev zneska, ki se odbije, zlasti v primeru odpovedi
         nakupov ali znižanja cen […]

      2.      Za investicijsko blago se popravek razporedi na obdobje petih let, vključno z letom, v katerem je bilo blago pridobljeno ali
         izdelano. Letni popravek znaša samo eno petino davka, obračunanega od tega blaga. Popravek se izvede na podlagi razlik v upravičenosti
         do odbitka v naslednjih letih glede na upravičenost v letu, v katerem je bilo blago pridobljeno ali izdelano.

      Z odstopanjem od prejšnjega pododstavka lahko države članice za popravek upoštevajo obdobje celih pet let od trenutka prve
         uporabe blaga.

      Pri nepremičninah, pridobljenih kot investicijsko blago, se obdobje popravka lahko podaljša na največ 20 let.
      3.      Pri dobavi investicijskega blaga v obdobju popravka se šteje, kakor da jih je davčni zavezanec uporabljal za poslovni namen
         do konca obdobja popravka. Šteje se, da so takšne poslovne dejavnosti v celoti obdavčene, če je dobava omenjenega blaga obdavčena;
         šteje se, da so poslovne dejavnosti v celoti oproščene, če je dobava oproščena. Popravek se izvede samo enkrat za celotno
         preostalo obdobje popravka.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      8        Člen 3(9a)(1) zakona o prometnem davku (Umsatzsteuergesetz, BGBl. 1993, I, str. 565, v nadaljevanju: UStG) izenačuje storitve,
         ki jih davčni zavezanec opravi za plačilo za druge namene kot za namene podjetja, z uporabo blaga, ki je del poslovnih sredstev
         podjetja, če je bil vstopni davek na to blago v celoti ali deloma odbiten.

      9        Davčna osnova za storitve, določene v navedenem členu 3(9a)(1), je opredeljena v členu 10 UStG. V različici, veljavni do 30.
         junija 2004, navedeni člen 10 določa, da so davčna osnova za te storitve „stroški, ki nastanejo pri izvedbi teh transakcij,
         kolikor je vstopni davek v celoti ali deloma odbiten“.

      10      V različici, ki je začela veljati 1. julija 2004, člen 10(4), točka 2, UStG določa:

      „4.      Davčna osnova so […] stroški, ki nastanejo pri izvedbi transakcij, kolikor je bil od njih v celoti ali deloma odbit vstopni
         davek. Ti stroški zajemajo stroške pridobitve ali izdelave investicijskega blaga, če je zadnje del poslovnih sredstev podjetja
         in če se uporablja za opravljanje drugih storitev. Stroški pridobitve ali izdelave, ki znašajo najmanj 500 evrov, se enakomerno
         razporedijo na obdobje, ki ustreza obdobju popravka, ki velja za investicijsko blago, kot je določeno v členu 15a.“

      11      Člen 15a UStG se nanaša na popravke odbitkov. V odstavku 1 določa:

      „Če se dejavniki, ki so se upoštevali pri določitvi zneska prvotnih odbitkov, spremenijo v petih letih od prve uporabe investicijskega
         blaga, je treba opraviti izravnavo za vsako koledarsko leto teh sprememb s popravkom odbitka vstopnih davkov, ki so bili naloženi
         na stroške pridobitve ali izdelave. Pri nepremičninah, vključno z njihovimi bistvenimi sestavnimi deli, pri pravicah, za katere
         se uporabljajo določbe civilnega prava o nepremičninah, in pri zgradbah na tujem zemljišču, se obdobje petih let nadomesti
         z obdobjem desetih let.“

      12      Člen 7(4)(2)(a) zakona o davku na dohodek (Einkommensteuergesetz) določa za zgradbe, ki so namenjene stanovanjski uporabi
         in so bile dokončane po 1. januarju 1925, da „stopnja amortizacije, ki velja za zgradbe, dokler niso dokončno amortizirane,
         znaša: […] 2 % na leto“.

       Dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje
      13      Med letom 2003 je Hausgemeinschaft Jörg in Stefanie Wollny, stanovanjska skupnost, v kateri sta J. in S. Wollny (v nadaljevanju:
         stanovanjska skupnost), zgradila stavbo, ki je bila v celoti del poslovnih sredstev podjetja. V tej stavbi so zasebno stanovanje
         dveh članov navedene skupnosti ter prostori davčne pisarne, ki so bili dani v najem enemu od omenjenih članov. Del, ki je
         bil dan v najem, ustreza 20,33 % stavbe. To dajanje v najem je predmet DDV.

      14      Stanovanjska skupnost je v začasnih obračunih DDV za mesec december 2003 ter za mesece od januarja do marca 2004 odbila celotni
         DDV, ki ji je bil zaračunan na stroške gradnje stavbe. Opirajoč se na amortizacijsko stopnjo za nepremičnino, kot je določena
         s členom 7(4), točka 2, (a), EStG, je menila, da je davčna osnova za zasebno rabo 79,67 % stavbe enaka mesečnemu znesku 1/12
         2 % stroškov gradnje, ki pripadajo delu, ki se uporablja za zasebne namene.

      15      Opirajoč se na pismo Bundesministerium für Finanzen (nemško ministrstvo za finance) z dne 13. aprila 2004 (BStBl. I 2004,
         str. 468) je Finanzamt Landshut menil, da bi se navedena davčna osnova za DDV morala določiti glede na obdobje popravka odbitkov,
         predvidenega v členu 15a UStG, namreč deset let. Torej je popravil izračun stanovanjske skupnosti in določil mesečno davčno
         osnovo za DDV za zasebno rabo dela nepremičnine na 1/12 10 % stroškov gradnje, ki pripadajo temu delu.

      16      Ker je Finanzamt Landshut zavrnil ugovore, ki jih je vložila stanovanjska skupnost zoper začasno odločbo o obdavčitvi, izdano
         v skladu z izračunom, razloženim v prejšnji točki, je ta vložila tožbo pri Finanzgericht München.

      17      To sodišče meni, da je rešitev spora, ki mu je bil predložen, odvisna od določitve davčne osnove za zasebno rabo nepremičnine,
         ki je v celoti del poslovnih sredstev podjetja stanovanjske skupnosti. Opozarjajoč, da člen 11(A)(1)(c) Šeste direktive ne
         opredeljuje pojma „stroški“, se sprašuje o pomenu, ki bi ga bilo treba dati temu pojmu.

      18      V zvezi s tem poudarja, da sodbi Sodišča z dne 26. septembra 1996 v zadevi Enkler (C-230/94, Recueil, str. I-4517) in z dne
         8. maja 2003 v zadevi Seeling (C‑269/00, Recueil, str. I-4101, točka 54) vsebujeta dejavnike, med katerimi eni govorijo v
         prid trditvi tožeče stranke, drugi pa v korist trditvi nemške davčne uprave.

      19      V teh okoliščinah je Finanzgericht München odločilo, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži vprašanje:

      „Kako je treba razlagati pojem ‚celotni stroški‘ iz člena 11(A)(1)(c) [Šeste direktive]? Ali stroški stanovanja, ki se uporablja
         za zasebno rabo, v stavbi, ki je v celoti del poslovnih sredstev podjetja, zajemajo (poleg tekočih stroškov) letno amortizacijo
         zaradi obrabe stavb, ki se določi v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi, in/ali letni delež stroškov pridobitve in izdelave,
         ki se izračunajo glede na nacionalno obdobje popravka odbitkov in na podlagi katerih se lahko uveljavlja pravica do odbitka?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      20      Uvodoma je treba opozoriti, da se lahko v skladu z logiko sistema, ki ga je vzpostavila Šesta direktiva, vstopni davki, ki
         so bili obračunani za blago in storitve, ki jih je davčni zavezanec uporabil za namene obdavčljivih transakcij, odbijejo.
         Odbitek vstopnih davkov je povezan s pobiranjem izstopnih davkov. Če se blago in storitve uporabijo za namene obdavčljivih
         transakcij, se mora uveljavljati odbitek davka, ki je bil obračunan za te transakcije, da se izogne dvojni obdavčitvi. Vendar
         se izstopni davek ne more niti pobrati niti odbiti, če se blago ali storitve, ki jih pridobi davčni zavezanec, uporabi za
         potrebe transakcij, ki so oproščene ali ki ne sodijo na področje uporabe DDV (glej sodbo z dne 30. marca 2006 v zadevi Uudenkaupungin
         kaupunki, C-184/04, še neobjavljena v ZOdl., točka 24).

      21      Pri uporabi investicijskega blaga tako za namene dejavnosti kot za zasebne namene ima zadevna oseba za potrebe DDV izbiro,
         bodisi da to blago v celoti vključi v poslovna sredstva svojega podjetja, bodisi da ga v celoti ohrani v svojem zasebnem premoženju
         in ga s tem v celoti izvzame iz sistema DDV, ali pa da ga v svoje podjetje vključi toliko, kolikor se dejansko uporablja za
         dejavnost (sodba z dne 14. julija 2005 v zadevi Charles in Charles-Tijmens, C-434/03, ZOdl., str. I‑7037, točka 23).

      22      Če se davčni zavezanec odloči, da z investicijskim blagom, uporabljenim tako za namene dejavnosti kot za zasebne namene, ravna
         kot s poslovnimi sredstvi podjetja, je vstopni DDV, ki ga mora plačati za pridobitev ali za izdelavo tega blaga, načeloma
         takoj v celoti odbiten (zgoraj navedeni sodbi Seeling, točka 41, in Charles in Charles-Tijmens, točka 24).

      23      Vendar iz člena 6(2), prvi pododstavek, točka (a), Šeste direktive izhaja, da kadar je vstopni davek na blago, ki je del poslovnih
         sredstev podjetja, delno ali v celoti odbiten, se njegova uporaba za zasebne namene ali za druge namene kot za namene dejavnosti
         davčnega zavezanca ali njegovih zaposlenih šteje za opravljanje storitev za plačilo. Ta uporaba, ki je torej obdavčljiva transakcija
         v smislu člena 17(2) te direktive, je v skladu s členom 11(A)(1)(c) obdavčena na podlagi zneska celotnih stroškov za opravljene
         storitve (zgoraj navedena sodba Charles in Charles-Tijmens, točka 25).

      24      Torej ima davčni zavezanec, ki se odloči, da bo stavbo v celoti vključil med poslovna sredstva svojega podjetja, in ki del
         te stavbe uporablja za zasebne potrebe, na eni strani pravico do odbitka vstopnega DDV od vseh stroškov gradnje navedene stavbe
         in na drugi strani ustrezno obveznost plačati DDV na stroške za to uporabo (zgoraj navedena sodba Seeling, točka 43).

      25      Vprašanje, ki ga je zastavilo predložitveno sodišče, se v tem smislu nanaša na to, kako razlagati pojem „stroški za opravljene
         storitve“ v smislu člena 11(A)(1)(c) Šeste direktive. Omenjeno sodišče se v bistvu sprašuje, ali je treba ta znesek določiti
         glede na nacionalna pravila, ki se uporabljajo za amortizacijo zaradi obrabe stavbe, ali glede na obdobje popravka odbitkov
         vstopnega DDV, kot je določeno z nacionalnim pravom v skladu s členom 20 Šeste direktive.

      26      Sporni pojem se pojavi v določbi prava Skupnosti, ki ne napoti na pravo držav članic za določitev njegovega pomena in obsega.
         Iz tega sledi, da se razlaga tega pojma na splošno ne more prepustiti diskreciji vsake države članice (v tem smislu glej sodbo
         z dne 1. februarja 1977 v zadevi Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 51/76, Recueil, str. 113, točki 10 in 11).

      27      Na splošno ta pojem ustreza stroškom, ki so povezani s samim blagom (glej zgoraj navedeno sodbo Enkler, točka 36). Ta pojem
         zajema stroške, kot so stroški pridobitve ali izdelave omenjenega blaga, glede katerega je bil DDV odbiten in brez katerega
         zadevna zasebna raba ne bi bila mogoča.

      28      Ker pa v Šesti direktivi ni potrebnih navodil za enotno in natančno opredelitev pravil določitve zadevnih stroškov, je treba
         priznati, da države članice uživajo določeno stopnjo diskrecije v zvezi s temi pravili samo, če upoštevajo namen in mesto
         zadevne določbe v sistematiki Šeste direktive (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Verbond van Nederlandse Ondernemingen,
         točki 16 in 17).

      29      V tem primeru je treba torej preučiti, ali je napotitev nacionalne zakonodaje za namene določitve zneska navedenih stroškov
         na obdobje popravka odbitkov, ki je določeno v skladu s členom 20 Šeste direktive, združljiva z namenom člena 11(A)(1)(c)
         navedene direktive in njenim mestom v sistematiki te direktive.

      30      Cilj te zadnje določbe je, da opredeli davčno osnovo za zasebno rabo – ali splošneje za druge namene kot za namene dejavnosti
         podjetja – blaga, ki ga je davčni zavezanec vključil med poslovna sredstva navedenega podjetja, in ker člen 6(2), prvi pododstavek,
         točka (a), navedene direktive izenačuje tako uporabo z opravljanjem storitev za plačilo, je to predmet DDV.

      31      Namen tega izenačenja je preprečiti, da bi se davčni zavezanec, ki je lahko odbil DDV za pridobitev ali izdelavo blaga, ki
         je del poslovnih sredstev njegovega podjetja, izognil plačilu tega davka, kadar bi to blago ali del blaga uporabljal za zasebne
         namene (glej sodbo z dne 27. junija 1989 v zadevi Kühne, 50/88, Recueil, str. 1925, točka 8).

      32      Kot sta poudarili nemška vlada in na obravnavi vlada Združenega kraljestva, gre pri tem, prvič, za to, da se zagotovi enakost
         obravnavanja med davčnim zavezancem in končnim potrošnikom s tem, da se prepreči, da bi bil prvi deležen neupravičene ugodnosti
         glede na drugega, ki kupi blago in pri tem plača DDV (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Enkler, točki 33 in 35, in sodbo
         z dne 20. januarja 2005 v zadevi Hotel Scandic Gåsabäck, C-412/03, ZOdl., str. I-743, točka 23).

      33      Drugič, cilj je, da se v skladu z logiko sistema, vzpostavljenega s Šesto direktivo (glej točko 20 te sodbe), zagotovi povezanost
         med odbitkom vstopnega DDV in obračunom izstopnega davka (v tem smislu glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Jacobsa
         v zgoraj navedeni zadevi Charles in Charles-Tijmens, točka 60).

      34      Čeprav se njeno področje uporabe ne sklada v celoti s področjem uporabe člena 6(2), prvi pododstavek, točka (a), Šeste direktive,
         se sistem popravka odbitkov, vzpostavljen s členom 20 navedene direktive, uporablja, tako kot zgoraj navedena določba, kadar
         se blago, zaradi katerega uporabe nastane pravica do odbitka, nato nameni za uporabo, na podlagi katere ni mogoče uveljavljati
         pravice do odbitka (glej zgoraj navedeno sodbo Uudenkaupungin kaupunki, točka 30). Kot je poudaril generalni pravobranilec
         v točki 98 sklepnih predlogov, se tako člen 6(2) kot člen 20 Šeste direktive nanašata na primere, v katerih se blago uporablja
         tako za namene dejavnosti kot za zasebne namene.

      35      Poleg tega je namen sistema popravka podoben namenu obdavčitve zasebne rabe investicijskega blaga z DDV. Dejansko gre za to,
         prvič, da se izogne temu, da se da neupravičeno gospodarsko ugodnost davčnemu zavezancu v primerjavi s končnim potrošnikom,
         tako da se ga prisili, da plača zneske, enake odbitkom, do katerih ni bil upravičen (v tem smislu glej sodbo z dne 29. aprila
         2004 v zadevi Gemeente Leusden in Holin Groep, C-487/01 in C-7/02, Recueil, str. I-5337, točka 90, ter zgoraj navedeno sodbo
         Uudenkaupungin kaupunki, točka 30).

      36      Drugič gre za to, da se zagotovi povezanost med odbitkom vstopnega DDV in obračunom izstopnega davka (glej sklepne predloge
         generalnega pravobranilca Jacobsa v zgoraj navedeni zadevi Charles in Charles-Tijmens, točka 60).

      37      Ob upoštevanju tega skupnega namena in dopolnilne vloge, ki so jo v ta namen prevzele določbe členov 6 in 20 v sistematiki
         Šeste direktive, si država članica ne razlaga napačno diskrecije, ki jo uživa, kadar za namene določitve davčne osnove za
         zasebno rabo blaga podjetja predvideva uporabo pravil v zvezi s popravkom odbitkov.

      38      Kot je na obravnavi poudarila nemška vlada in kot je opozoril generalni pravobranilec v točki 95 sklepnih predlogov, ta rešitev
         prispeva med drugim k zmanjšanju likvidnostne koristi, ki jo daje porazdeljena obdavčitev z DDV davčnemu zavezancu, ki uporablja
         nepremičnino podjetja za zasebne namene, v primerjavi s končnim potrošnikom, ki mora plačati celoten DDV ob nakupu ali gradnji
         take stavbe.

      39      Poleg tega, kot sta poudarili nemška vlada ter na obravnavi vlada Združenega kraljestva, bi taka rešitev omogočila izključitev
         primerov neobdavčene končne potrošnje, če bi se nepremičnina odsvojila brez DDV na koncu obdobja popravka odbitkov. Z izenačitvijo
         obdobja, na katero se razporedi obdavčitev zasebne rabe sporne stavbe z DDV, z obdobjem popravka se zagotovi, da se pred morebitno
         ponovno odsvojitvijo stavbe, oproščeno DDV, do katere pride po poteku tega obdobja, za to uporabo naloži celoten znesek davka,
         ki je enak odbitku vstopnega davka.

      40      Iz navedenega izhaja, da je rešitev, določena v zadevni nacionalni zakonodaji, v skladu z namenom člena 6(2) Šeste direktive.

      41      Res je, kot je navedla stanovanjska skupnost, da se je Sodišče v točki 36 zgoraj navedene sodbe Enkler v povezavi s členoma
         6(2) in 11(A)(1)(c) sklicevalo na stroške, „kot je amortizacija“.

      42      Vendarle se tega ne bi smelo razlagati, če se ne želi kršiti diskrecije, ki jo imajo države članice v zvezi s tem, kot da
         pomeni, da zadnje nimajo druge izbire pri določitvi davčne osnove za DDV v zvezi z zasebno rabo nepremičnine podjetja, kot
         da uporabijo nacionalna pravila za amortizacijo stavbe ob izključitvi vseh drugih metod, ki bi bile vseeno združljive z namenom
         člena 6(2) Šeste direktive, kot so te določene z zadevno nacionalno zakonodajo.

      43      V nasprotju s tem, kar je trdila stanovanjska skupnost, zgoraj navedena sodba Seeling ni taka, da bi postala zgornja analiza
         vprašljiva.

      44      V zadevi, v kateri je bila razglašena ta sodba in ki se tudi nanaša na mešano uporabo stavbe, ki je del poslovnih sredstev
         podjetja davčnega zavezanca, je nemška vlada zastopala mnenje, da se zasebna raba te nepremičnine izenači z dajanjem nepremičnine
         v najem, ki je bilo oproščeno DDV na podlagi člena 13(B)(b) Šeste direktive, in zato ni bilo mogoče uveljavljati pravice do
         odbitka vstopnega DDV. V podporo svoji trditvi je med drugim navedla, da v nasprotju z rešitvijo, v skladu s katero se prizna
         odbitek tega davka, plačanega na vse stroške gradnje stavbe, in se ga porazdeli na zasebno rabo te stavbe, bi zastopana rešitev
         izključila primere neobdavčene končne potrošnje v primeru ponovne odsvojitve nepremičnine brez DDV po preteku obdobja popravka,
         določenega v členu 20 Šeste direktive.

      45      Sodišče pa je menilo, da taka zasebna raba ne pomeni dajanja v najem v smislu člena 13(B)(b) Šeste direktive (zgoraj navedena
         sodba v zadevi Seeling, točke od 49 do 52).

      46      V tem smislu je v točki 54 zgoraj navedene sodbe Seeling potrdilo, da če ima dejstvo, da se davčnemu zavezancu dovoli, da
         vključi celotno zgradbo med poslovna sredstva svojega podjetja in tako odbije vstopni davek od vseh stroškov gradnje, lahko
         za posledico, da končna potrošnja ne bi bila obdavčena, ker obdobje popravka, določeno v členu 20(2) Šeste direktive, lahko
         samo delno popravi odbitek vstopnega DDV, ki se je izvedel, ko je bila stavba zgrajena, je to rezultat namerne izbire zakonodajalca
         Skupnosti in naj ne bi vodila do tega, da se zahteva široka razlaga člena 13(B)(b) te direktive.

      47      S tem je Sodišče ugotovilo, da bi imela dolžina obdobja popravka, predvidenega v členu 20 Šeste direktive, omejeno zmožnost
         izključiti neobdavčeno končno potrošnjo, če bi bila porazdelitev obdavčitve z DDV za zasebno rabo nepremičnine podjetja dovoljena
         za daljše časovno obdobje, kot je navedeno obdobje popravka.

      48      Kot je navedla nemška vlada in kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 90 sklepnih predlogov, se te ugotovitve vendar
         ne bi smelo razumeti, kot da državam članicam odvzema možnost, da za določitev davčne osnove za tako zasebno rabo uporabijo
         metodo, ki tako kot metoda porazdelitve navedene obdavčitve na obdobje, ki je enako obdobju popravka odbitkov, omogoča v skrbi
         za enakopravnost med davčnimi zavezanci in končnimi potrošniki izogniti se, kolikor je mogoče, primerom neobdavčene končne
         potrošnje, kadar davčni zavezanec odsvoji blago, oproščeno DDV.

      49      Končno, da bi se predložitvenemu sodišču posredoval koristen odgovor glede vprašanja, ki se je zastavilo v nekaterih pisnih
         stališčih ter na obravnavi, je treba še natančneje razložiti, kot so navedle Komisija Evropskih skupnost ter nemška vlada
         in vlada Združenega kraljestva, da kadar so bili stroški pridobitve zemljišča, na katerem je bila postavljena stavba, ki se
         deloma uporablja za zasebne namene, predmet DDV in je davčni zavezanec odbil ta davek, ker je to zemljišče vključil med poslovna
         sredstva svojega podjetja, je treba navedene stroške vključiti v davčno osnovo za DDV v zvezi s to zasebno rabo.

      50      Prvič je treba pojem stroški davčnega zavezanca za opravljene storitve v smislu člena 11(A)(1)(c) Šeste direktive razumeti,
         kot da zajema vse stroške, ki so nastali zaradi tega, vključno s tistimi, ki so povezani z nakupom zemljišča, brez katerih
         zadevna zasebna raba ne bi bila mogoča.

      51      Drugič, dejstvo, da bi se stroški pridobitve zemljišča, na podlagi katerih se je lahko uveljavljala pravica do odbitka, izključili
         iz davčne osnove za DDV, bi oslabilo povezanost med odbitkom vstopnega davka in obračunom izstopnega davka.

      52      V tem primeru je naloga predložitvenega sodišča, da presodi, ali je bil nakup zemljišča, na katerem je bila postavljena zadevna
         stavba, ki ga je opravila tožeča stranka, predmet DDV in ali je ta odbila ta davek.

      53      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 11(A)(1)(c) Šeste direktive
         razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da bi se v davčno osnovo za DDV v zvezi z zasebno rabo dela nepremičnine, ki je v celoti
         del poslovnih sredstev podjetja davčnega zavezanca, vštel del stroškov pridobitve ali gradnje stavbe glede na dolžino obdobja
         popravka odbitkov vstopnega davka, določenega v skladu s členom 20 navedene direktive. Ta davčna osnova mora vključevati stroške
         pridobitve zemljišča, na katerem je bila zgrajena stavba, ko je bil ta nakup obdavčen s tem davkom in je davčni zavezanec
         odbil ta davek.

       Stroški
      54      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 11(A)(1)(c) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih
            – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne
            10. aprila 1995, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da bi se v davčno osnovo za DDV v zvezi z zasebno rabo dela
            nepremičnine, ki je v celoti del poslovnih sredstev podjetja davčnega zavezanca, vštel del stroškov pridobitve ali gradnje
            stavbe glede na dolžino obdobja popravka odbitkov vstopnega davka, določenega v skladu s členom 20 navedene direktive.
      Ta davčna osnova mora vključevati stroške pridobitve zemljišča, na katerem je bila zgrajena stavba, ko je bil ta nakup obdavčen
            s tem davkom in je davčni zavezanec odbil ta davek.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. marca 2005. # Kraljevina Španija proti Eurojustu. # Ničnostna tožba na podlagi člena 230 ES - Tožba, ki jo vloži država članica zoper razpise Eurojusta za delovna mesta začasnih uslužbencev - Nepristojnost Sodišča - Nedopustnost. # Zadeva C-160/03.

text:
      Zadeva C‑160/03
      Kraljevina Španija
      proti
      Eurojustu
      „Ničnostna tožba na podlagi člena 230 ES – Tožba, ki jo vloži država članica zoper razpise Eurojusta za delovna mesta začasnih uslužbencev – Nepristojnost Sodišča – Nedopustnost“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 16. decembra 2004
      Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. marca 2005.
      Povzetek sodbe
      1.     Postopek – Pravna podlaga tožbe – Odločitev, ki jo sprejme tožeča stranka in ne sodišče Skupnosti – Dopustnost, ki se presoja
            glede na odločitev tožeče stranke
      2.     Ničnostna tožba – Akti, zoper katere je mogoče vložiti tožbo – Tožba, ki jo vloži država članica zoper razpise Eurojusta za
            delovna mesta začasnih uslužbencev – Izključitev – Zahteva po sodnem nadzoru – Oblike
      (člen 230 ES; členi 35 EU, 41 EU, 46(b) EU; Poslovnik Sodišča, člena 40 in 56; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91; Sklep
            Sveta 2002/187, člen 30)
      1.     V okviru sodnega postopka je tožeča stranka tista, ki izbere pravno podlago svoje tožbe, zatorej sodišče Skupnosti ni tisto,
         ki izbere najprimernejšo pravno podlago. Iz tega sledi, da je treba v primeru, ko tožeča stranka opira svojo tožbo na določeno
         določbo, pri čemer pa vseeno prepušča presoji Sodišča izbiro po njegovem mnenju najustreznejše pravne podlage za obravnavo
         te tožbe, dopustnost zadevne tožbe preučiti glede na to določbo.

      (Glej točko 35.)
      2.     Predmet ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES ne more biti razpis Eurojusta za delovna mesta začasnih uslužbencev. Tak razpis
         namreč ni eden izmed aktov, katerih zakonitost lahko Sodišče preverja na podlagi tega člena. Poleg tega člen 41 EU ne določa,
         da se člen 230 ES uporablja za določbe o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah iz naslova VI Pogodbe
         o EU, pristojnost Sodišča na tem področju je namreč določena v členu 35 EU, na katerega napotuje člen 46(b) EU.

      Tak razpis pa kljub vsemu ni izvzet iz kakršnegakoli sodnega nadzora, saj, kot izhaja iz člena 30 Sklepa 2002/187 o ustanovitvi
         Eurojusta za okrepitev boja proti težjim oblikam kriminala, za osebje Eurojusta veljajo predpisi in pravila, ki se uporabljajo
         za uradnike in druge uslužbence Evropskih skupnosti. Iz tega sledi, da so glavni interesenti, in sicer kandidati za različna
         delovna mesta iz razpisa, imeli dostop do sodišča Skupnosti pod pogoji, določenimi v členu 91 Kadrovskih predpisov za uradnike.
         V primeru takšne tožbe bi države članice lahko intevenirale v sporu v skladu s členom 40 Statuta Sodišča in bi lahko, glede
         na okoliščine primera, kot izhaja iz člena 56, drugi in tretji odstavek, tega statuta, vložile pritožbo zoper sodbo Sodišča
         prve stopnje.

      (Glej točke od 36 od 38 in od 40 do 43.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 15. marca 2005(*)

      „Ničnostna tožba na podlagi člena 230 ES – Tožba, ki jo vloži država članica zoper razpise Eurojusta za delovna mesta začasnih uslužbencev – Nepristojnost Sodišča – Nedopustnost“
      V zadevi C-160/03,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES, vložene 8. aprila 2004,
      Kraljevina Španija, ki jo zastopa L. Fraguas Gadea, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Republike Finske, ki jo zastopa T. Pynnä, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      proti
      Eurojustu, ki ga zastopata J. Rivas de Andrés, odvetnik, in D. O’Keeffe, solicitor,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (veliki senat)
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (poročevalec) in A. Borg Barthet, predsedniki senatov,
         R. Schintgen, sodnik, N. Colneric, sodnica, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič in J. Malenovský,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. oktobra 2004,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi z dne 16. decembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Kraljevina Španija s tožbo zahteva razglasitev ničnosti točke v sedmih razpisih Eurojusta za zaposlitev začasnih uslužbencev
         (v nadaljevanju: izpodbijani razpisi), ki zadeva dokumente, ki jih morajo poslati v angleščini osebe, ki so se prijavile v
         drugem jeziku, kot tudi različnih točk, navedenih v vsakem razpisu, glede kvalifikacij o znanju jezikov kandidatov.

       Pravni okvir
      2       Naslov VI Pogodbe o Evropski uniji vsebuje določbe o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah, in sicer
         člene od 29 EU do 42 EU.

      3       Člen 31 EU opisuje cilj skupnih ukrepov na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah.
      4       Člen 34(2) EU določa:
      „Svet sprejema ukrepe in spodbuja sodelovanje z uporabo ustrezne oblike in ustreznih postopkov iz tega naslova, s čimer prispeva
         k doseganju ciljev Unije. V ta namen lahko Svet na pobudo katere koli države članice ali Komisije soglasno:

      […]
      c)       sprejema sklepe za vse druge namene, ki so skladni s cilji tega naslova, razen za približevanje zakonov in drugih predpisov
         držav članic. Ti sklepi so zavezujoči in nimajo neposrednega učinka; Svet s kvalificirano večino sprejme ukrepe, potrebne
         za izvajanje teh sklepov na ravni Unije;

      […]“
      5       Člen 35 EU se nanaša na pristojnosti Sodišča glede določb naslova VI Pogodbe o Evropski uniji. Odstavka 6 in 7 tega člena
         se glasita:

      „6. Sodišče je pristojno za preverjanje zakonitosti okvirnih sklepov in sklepov v tožbah, ki jih vloži država članica ali
         Komisija zaradi nepristojnosti, bistvene kršitve postopka, kršitve te pogodbe ali katerega koli pravnega pravila, ki se nanaša
         na njeno uporabo, ali zaradi zlorabe pooblastil. Postopek iz tega odstavka se sproži v dveh mesecih po objavi ukrepa.

      7. Sodišče je pristojno za razsojanje v vseh sporih med državami članicami glede razlage ali uporabe aktov, sprejetih v skladu
         s členom 34(2), če Svet takšnega spora ne more rešiti v šestih mesecih po tem, ko mu ga je predložil eden od njegovih članov.
         Sodišče je pristojno tudi za razsojanje v vseh sporih med državami članicami in Komisijo glede razlage ali uporabe konvencij,
         pripravljenih v skladu s členom 34(2)(d).“

      6       Člen 41(1) EU določa:
      „Členi 189, 190, 195, od 196 do 199, 203 in 204, člen 205(3) in členi od 206 do 209, 213 do 219, 255 in 290 Pogodbe o ustanovitvi
         Evropske skupnosti se uporabljajo za določbe, ki se nanašajo na področja iz tega naslova.“

      7       Člen 46 EU, ki je del končnih določb Pogodbe o Evropski uniji, se glasi kot sledi:
      „Določbe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo in Pogodbe
         o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo, ki se nanašajo na pristojnost Sodišča Evropskih skupnosti in na izvajanje
         te pristojnosti, se uporabljajo samo za naslednje določbe te pogodbe:

      […]
      b)       določbe naslova VI pod pogoji iz člena 35;
      […]“
      8       Člen 12(1) ES določa:
      „Kjer se uporablja ta pogodba in ne da bi to vplivalo na njene posebne določbe, je prepovedana vsakršna diskriminacija glede
         na državljanstvo.“

      9       Člen 230(1) ES se glasi:
      „Sodišče nadzira zakonitost aktov, ki jih skupaj sprejemata Evropski parlament in Svet, ter aktov Sveta, Komisije in ECB razen
         priporočil in mnenj, pa tudi zakonitost aktov Evropskega parlamenta s pravnim učinkom do tretjih oseb.“

      10     Člen 236 ES določa, da je Sodišče „v mejah in pod pogoji, ki so določeni v kadrovskih predpisih ali v pogojih za zaposlitev,
         pristojno za vse spore med Skupnostjo in njenimi uslužbenci.“

      11     Člen 1 Uredbe Sveta št. 1 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti, z dne 15. aprila 1958 (UL
         1958, 17, str. 385), kot je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine
         Švedske k Evropski uniji (UL 1994, C 241, str. 21, in UL 1995, L 1, str. 1 ), se glasi:

      „Uradni jeziki in delovni jeziki institucij Unije so nemščina, angleščina, danščina, španščina, finščina, francoščina, grščina,
         italijanščina, nizozemščina, portugalščina in švedščina.“

      12     Sklep Sveta 2002/187/PNZ z dne 28. februarja 2002 o ustanovitvi Eurojusta za okrepitev boja proti težjim oblikam kriminala
         (UL L 63, str. 1, v nadaljevanju: Sklep) temelji na Pogodbi o Evropski uniji, zlasti na členih 31 EU in 34(2)(c) EU. V členu
         1 določa, da je Eurojust organ Unije, ki je pravna oseba.

      13     Na podlagi člena 2 tega sklepa Eurojust sestavlja nacionalni član, ki ga začasno napoti vsaka država članica v skladu s svojim
         pravnim sistemom in je lahko tožilec, sodnik ali policijski uradnik z enakovrednimi pristojnostmi.

      14     Cilji Eurojusta, ki so opisani v členu 3 istega sklepa, so spodbujati in izboljševati koordinacijo med pristojnimi organi
         držav članic pri preiskavah in pregonih v teh državah, izboljšati sodelovanje med temi organi, predvsem z olajševanjem izvajanja
         mednarodne pravne pomoči in izvrševanjem zaprosil za izročitev, kot tudi podpirati pristojne organe držav članic, da bi povečali
         učinkovitost njihovih preiskav in pregonov. Če je to primerno, lahko Eurojust pomaga tudi pri preiskavah in pregonih, ki se
         nanašajo na državo članico in tretjo državo ali državo članico in Skupnost.

      15     Člen 30 Sklepa z naslovom „Osebje“ določa:
      „1. Za osebje Eurojusta veljajo predpisi in pravila, ki se uporabljajo za uradnike in druge uslužbence Evropskih skupnosti,
         predvsem v zvezi z zaposlovanjem in statusom.

      2. Osebje Eurojusta je osebje, ki se zaposli v skladu s predpisi in pravili iz odstavka 1 ob upoštevanju vseh pogojev iz člena
         27 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti, ki jih določa Uredba (EGS, Euratom, ESPJ) št. 259/68 […], vključno
         z njihovo geografsko razporeditvijo. […]

      3. Osebje opravlja svoje naloge pod nadzorom Kolegija in pri tem upošteva cilje in mandat Eurojusta […]
      16     Člen 31 istega sklepa z naslovom „Pomoč pri tolmačenju in prevajanju“ določa:
      „1. Za postopke Eurojusta se uporabljajo uradna jezikovna pravila Unije [v španskem besedilu : ‘El régimen lingüístico de
         las instituciones de la Comunidad Europea será aplicable a Eurojust’].

      2. Letno poročilo za Svet iz drugega pododstavka člena 32(1) se sestavi v uradnih jezikih institucij Unije.“
      17     Členi od 12 do 15 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: PZDU) urejajo pogoje zaposlitve
         le-teh. Člen 12 določa:

      „1. Zaposlitev začasnih uslužbencev mora zagotoviti organu storitve oseb, ki so visoko kvalificirane, učinkovite in poštene,
         zaposlene po najširši možni geografski osnovi med državljani držav članic.

      […]
      2.       Nikogar ni mogoče zaposliti kot začasnega uslužbenca:
      [...]
      e)      če ne dokaže poglobljenega znanja enega jezika Skupnosti in zadovoljivega znanja drugega jezika Skupnosti v meri, ki je potrebna
         za opravljanje nalog, ki so mu dodeljene.“

      18     Člen 91 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), ki velja za začasne uslužbence
         na podlagi člena 73 PZDU, ki napotuje na določbe naslova VII Kadrovskih predpisov o pravnih sredstvih, natančno določa pogoje
         dopustnosti tožb uradnikov pred Sodiščem. V skladu z ustaljeno sodno prakso je to pravno sredstvo na voljo kandidatom za splošne
         javne natečaje ali za postopke izbire, naj bodo uslužbenci Skupnosti ali pa ne (glej v tem smislu sodbo z dne 31. marca 1965
         v zadevi Vandevyvere proti Parlamentu, 23/64, Recueil, str. 205, 214).

      19     Dne 13. februarja 2003 so bili v Uradnem listu Evropske unije objavljeni izpodbijani razpisi. Glede teh razpisov so zahteve glede znanja jezika naslednje:

      –       za delovno mesto uslužbenca za varstvo osebnih podatkov (UL C 34 A, str. 1) „odlično poznavanje angleščine in francoščine;
         sposobnost delati v drugih jezikih Evropskih skupnosti bi pomenilo prednost“;

      –       za delovno mesto računovodje (UL C 34 A, str. 4) „poglobljeno znanje enega izmed uradnih jezikov Evropskih skupnosti in zadovoljivo
         znanje enega drugega jezika Skupnosti, vključno z zadovoljivim znanjem angleščine“;

      –       za delovno mesto strokovnjaka za računalništvo in informacijsko tehnologijo (urejevalec spletne strani) evropske pravosodne
         mreže (UL C 34 A, str. 6) „bistveno je dobro poznavanje angleščine, sposobnost sporazumevanja v vsaj dveh drugih uradnih jezikih
         Evropskih skupnosti, vključno s francoščino, bo nedvomno predstavljalo prednost“;

      –       za delovno mesto pravnega svetovalca (UL C 34 A, str. 11) „odlično poznavanje angleščine in francoščine; sposobnost delati
         v drugih jezikih Evropskih skupnosti bi pomenilo prednost“;

      –       za delovno mesto knjižničarja/arhivarja (UL C 34 A, str. 13) ni posebnih zahtev;
      –       za delovno mesto tiskovnega predstavnika (UL C 34 A, str. 16) „sposobnost sporazumevanja vsaj v angleščini in [v] francoščini,
         znanje drugih uradnih jezikov Evropskih skupnosti bi pomenilo prednost“;

      –       za delovno mesto tajnice v splošni upravi (UL C 34 A, str. 18) „poglobljeno znanje angleščine in francoščine, zadovoljivo
         znanje drugih jezikov Skupnosti bi nedvomno pomenilo prednost“.

      20     Navedeni razpisi določajo, da mora kandidat prijavo izpolniti tako v svojem jeziku kot tudi v angleščini. Še več, tej prijavi
         morata biti priložena motivacijsko pismo in življenjepis, sestavljena izključno v angleščini.

       Tožbeni razlogi
      21     Kraljevina Španija navaja v podporo svoji tožbi tri tožbene razloge.
      22     Prvi tožbeni razlog izvira iz kršitve člena 12(2)(e) PZDU, po katerem od kandidatov ne bi bilo mogoče zahtevati poglobljeno
         znanje samo enega jezika, in sicer načelno njihove materinščine, kot tudi zadovoljivo znanje drugega jezika, ki je prepuščen
         izbiri kandidatov.

      23     Drugi tožbeni razlog izvira iz kršitve jezikovne ureditve Eurojusta, kot je predvidena v členu 31 Sklepa. Ta ureditev je določena
         z Uredbo št. 1, katere člen 1 natančno določa uradne jezike in delovne jezike institucij. Ker naj nobena določba tega sklepa
         ne bi določala, da sta delovna jezika Eurojusta angleščina in francoščina, bi člani Eurojusta in osebje sektretariata tega
         organa lahko uporabljali vse uradne jezike Unije. Posledično naj bi razpisi kršili jezikovno ureditev Eurojusta.

      24     Tretji tožbeni razlog izvira iz kršitve načela prepovedi diskriminacije iz člena 12 ES kot tudi obveznosti obrazložitve. Kraljevina
         Španija v tem pogledu zatrjuje, da zahteva, da morajo kandidati izpolniti določene dokumente v angleščini, kot tudi v razpisu
         navedena pogoja o poznavanju angleščine in francoščine, predstavljajo očitno diskriminacijo glede na državljanstvo, saj to
         daje prednost kandidatom, katerih materinščina je angleščina ali francoščina. Ker ugodnejša obravnava teh dveh jezikov ni
         niti utemeljena niti obrazložena, bi v tem pogledu predstavljala kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 253 ES.

       Dopustnost tožbe
       Trditve strank
      25     Preden poda svoje trditve o temelju, Eurojust podaja ugovor nedopustnosti, ki ga je treba preučiti.
      26     Eurojust navaja, da je tožba nedopustna, ker naj zanjo ne bi obstajala nobena pravna podlaga za vložitev.
      27     Prvič, tožba ne bi mogla temeljiti na členu 230 ES, ker seznam aktov, katerih zakonitost lahko preverja Sodišče, ne vsebuje
         teh, ki jih sprejme Eurojust, ki je organ Unije in ki je pravna oseba.

      28     Drugič, tožba ne bi mogla temeljiti na členu 35(6) EU, ker izpodbijani akti niso niti okvirni sklep niti eden izmed aktov
         iz te določbe.

      29     Tretjič, tožba ne bi mogla temeljiti na členu 91 Kadrovskih predpisov, če ta določba, če omogoča kandidatu, da vloži tožbo
         zoper razpis, ne bi omogočila državi članici tožbe zoper akte, za katere se domneva, da škodijo osebam, za katere se uporabljajo
         ti Kadrovski predpisi.

      30     Četrtič, tožba ne bi mogla temeljiti na Sklepu, saj ta ne podeljuje pristojnosti Sodišču, da bi se izreklo o aktih Eurojusta.

      31     Na koncu, tožba ne bi mogla temeljiti na členu 35(7) EU, ker ne bi šlo za tožbo o razlagi člena 31(1) Sklepa v skladu s postopkom
         iz člena 35(7) EU.

      32     Kraljevina Španija opozarja, da je Skupnost skupnost prava, katere akti so predmet sodnega nadzora (sodba z dne 25. julija
         2002 v zadevi Uniòn de Pequeños Agricultores proti Svetu, C-50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 38), in navaja, da je vsak
         akt organa s pravno osebnostjo po pravu Skupnosti predmet sodnega nadzora.

      33     Priznava, da je na podlagi členov 35 EU in 46 EU pristojnost Sodišča na področju tretjega stebra omejena. Vendar pa izpodbijanih
         razpisov ni mogoče šteti za akte, sprejete na tem področju, in nadzor Sodišča nad temi akti prav tako ne more biti podrejen
         tem pogojem.

      34     Kraljevina Španija vseeno prepušča presoji Sodišča izbiro najustreznejše pravne podlage za njeno tožbo z zaprosilom, naj njena
         morebitna napaka pri izbiri ne povzroči nedopustnosti ali nepresoje te zadeve po temelju.

       Presoja Sodišča
      35     Uvodoma je treba poudariti, da je tožeča stranka tista, ki izbere pravno podlago svoje tožbe, ne pa sodišče Skupnosti , ki
         naj bi sam izbral najprimernejšo pravno podlago (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 8. oktobra 1974 v zadevi Union syndicale
         in drugi proti Svetu, 175/73, Recueil, str. 917, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 8. junija 1998 v zadevi Keeling proti
         UUNT, T-148/97, Recueil, str. II-2217). Iz preučitve tožbe izhaja, da je tožeča stranka tožbo oprla na člen 230 ES. Dopustnost
         zadevne tožbe je torej treba preučiti glede na to določbo.

      36     Kot tudi izhaja iz člena 230 ES, Sodišče „nadzira zakonitost aktov, ki jih skupaj sprejemata Evropski parlament in Svet, ter
         aktov Sveta, Komisije in ECB razen priporočil in mnenj, pa tudi zakonitost aktov Evropskega parlamenta s pravnim učinkom do
         tretjih oseb.“

      37     Treba je ugotoviti, da izpodbijani akti v tej tožbi niso eni izmed aktov, katerih zakonitost lahko preverja Sodišče na podlagi
         tega člena.

      38     Še več, člen 41 EU ne določa, da se člen 230 ES uporabi za določbe o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah
         iz naslova VI Pogodbe o Evropski uniji, pristojnost Sodišča na tem področju je namreč določena v členu 35 EU, na katerega
         napotuje člen 46(b) EU.

      39     V vsakem primeru je Kraljevina Španija prerekala, da se razpisi štejejo za akte, sprejete v okviru naslova VI Pogodbe o Evropski
         uniji.

      40     Iz tega izhaja, da tožba, vložena na podlagi člena 230 ES, ne more biti dopustna.
      41     Glede pravice do učinkovitega sodnega varstva v okviru skupnosti prava, ki po mnenje Kraljevine Španije nalaga, da so vse
         odločbe organa, ki ima pravno osebnost po pravu Skupnosti, lahko predmet sodnega nadzora, je treba poudariti, da so izpodbijani
         akti predmet sodnega nadzora.

      42     Pravzaprav, kot izhaja iz člena 30 Sklepa, za osebje Eurojusta veljajo predpisi in pravila, ki se uporabljajo za uradnike
         in druge uslužbence Evropskih skupnosti. Iz tega izhaja, da bi na podlagi ustaljene sodne prakse glavni interesenti, in sicer
         kandidati za različna delovna mesta iz izpodbijanih razpisov, imeli dostop do sodišča Skupnosti  pod pogoji, določenimi v
         členu 91 Kadrovskih predpisov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Vandeyvere proti Parlamentu, str. 214).

      43     V primeru takšne tožbe bi države članice lahko intevenirale v sporu v skladu s členom 40 Statuta Sodišča in bi lahko, glede
         na okoliščine primera, kot izhaja iz člena 56, drugi in tretji pododstavek tega statuta, vložile pritožbo zoper sodbo Sodišča
         prve stopnje.

      44     Iz vseh teh elementov izhaja, da je tožba nedopustna.
       Stroški
      45     Na podlagi člena 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Eurojust je predlagal,
         da se Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
         Republika Finska, ki se je kot intervenient udeležila postopka, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Tožba je nedopustna.
      2)      Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.
      3)      Republika Finska nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.