title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. marca 2011.#IMI plc in drugi proti Evropski komisiji.#Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Industrija pribora (fitingov) iz bakra in bakrenih zlitin - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Globe - Upošteven promet - Obvestilo o ugodni obravnavi - Smernice o načinu določanja glob - Enako obravnavanje.#Zadeva T-378/06.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. marca 2011 – IMI in drugi proti Komisiji
      (Zadeva T-378/06)
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Industrija pribora (fitingov) iz bakra in bakrenih zlitin – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Globe – Upošteven promet – Obvestilo o ugodni obravnavi – Smernice o načinu določanja glob – Enako obravnavanje“
      1.                     Postopek – Ugovor litispendence – Istovetnost strank, predmeta in tožbenih razlogov v dveh tožbah – Nedopustnost pozneje vložene
            tožbe (Glej točko 29.)
      2.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Diskrecijska pravica Komisije – Omejitve – Spoštovanje načela enakega obravnavanja
            (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2)) (Glej točke od 40 do 42.)
      3.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Trajanje kršitve – Dolgotrajne kršitve – Letno desetodstotno povečanje
            izhodiščnega zneska – Diskrecijska pravica Komisije (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka
            1 B) (Glej točki 57 in 58.)
      Predmet

               Predlog za delno razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2006) 4180 z dne 20. septembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi
                  člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/F-1/38.121 – Fitingi) ter, podredno, predlog za zmanjšanje zneska globe,
                  naložene tožečim strankam v navedeni odločbi.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	2.	 IMI plc, IMI Kynoch Ltd, Yorkshire Fittings Ltd, VSH Italia Srl, Comap SA in Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG
                     se naloži plačilo stroškov postopka.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. oktobra 1981. # Waltraut Kruse proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 218/80.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. marca 2006.#Rosmarie Kapferer proti Schlank & Schick GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landesgericht Innsbruck - Avstrija.#Sodna pristojnost v civilnih zadevah - Uredba (ES) št. 44/2001 - Razlaga člena 15 - Pristojnost za potrošniške pogodbe - Obljuba nagrade - Zavajajoče oglaševanje - Sodna odločba o pristojnosti - Pravnomočnost - Ponovna obravnava pred pritožbenim organom - Pravna varnost - Primarnost prava Skupnosti - Člen 10 ES.#Zadeva C-234/04.

text:
      Zadeva C-234/04
      Rosmarie Kapferer
      proti
      Schlank & Schick GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesgericht Innsbruck)
      „Sodna pristojnost v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Razlaga člena 15 – Pristojnost za potrošniške pogodbe – Obljuba nagrade – Zavajajoče oglaševanje – Sodna odločba o pristojnosti – Pravnomočnost – Ponovna obravnava pred pritožbenim organom – Pravna varnost – Primarnost prava Skupnosti – Člen 10 ES“
      Povzetek sodbe
      Države članice – Obveznosti – Obveznost sodelovanja
      (člen 10 ES)
      Načelo sodelovanja, ki izhaja iz člena 10 ES, nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil,
         zato da bi ponovno preučilo pravnomočno sodno odločbo in jo razveljavilo, če se izkaže, da je v nasprotju s pravom Skupnosti.
         Da bi se namreč zagotovili stabilnost prava in pravnih razmerij in učinkovitost sojenja, je pomembno, da sodnih odločb, ki
         so postale dokončne po tem, ko so bila izčrpana vsa razpoložljiva pravna sredstva, ali po tem, ko so se iztekli roki zanje,
         ni več mogoče izpodbijati.

      (Glej točko 20 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. marca 2006(*)

      „Sodna pristojnost v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Razlaga člena 15 – Pristojnost za potrošniške pogodbe – Obljuba nagrade – Zavajajoče oglaševanje – Sodna odločba o pristojnosti – Pravnomočnost – Ponovna obravnava pred pritožbenim organom – Pravna varnost – Primarnost prava Skupnosti – Člen 10 ES“
      V zadevi C-234/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Landesgericht Innsbruck
         (Avstrija) z odločbo z dne 26. maja 2004, ki je na Sodišče prispela 3. junija 2004, v postopku

      Rosmarie Kapferer
      proti
      Schlank & Schick GmbH,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric (poročevalka), sodnica, K. Lenaerts, E. Juhász in M. Ilešič, sodniki,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. septembra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Schlank & Schick GmbH M. Alexander in M. Dreschers, odvetnika,
      –        za Republiko Avstrijo H. Dossi in S. Pfanner, zastopnika,
      –        za Češko republiko T. Boček, zastopnik,
      –        za Zvezno republiko Nemčijo A. Tiemann in A. Günther, zastopnika,
      –        za Francosko republiko A. Bodard‑Hermant ter R. Abraham, G. de Bergues in J.-C. Niollet, zastopniki,
      –        za Republiko Ciper M. Chatzigeorgiou, zastopnica,
      –        za Kraljevino Nizozemsko C. A. H. M. ten Dam, zastopnica,
      –        za Republiko Finsko T. Pynnä, zastopnica,
      –        za Kraljevino Švedsko A. Falk, zastopnica,
      –        za Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska E. O’Neill, zastopnica, skupaj z D. Lloyd-Jonesom, QC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.‑M. Rouchaud in W. Bogensberger, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. novembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 10 ES in 15 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra
         2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med avstrijsko državljanko R. Kapferer, s stalnim prebivališčem v Hallu na Tirolskem
         (Avstrija), in družbo za prodajo po pošti, ustanovljeno po nemškem pravu, Schlank & Schick GmbH (v nadaljevanju: Schlank &
         Schick) s sedežem v Nemčiji, v katerem tožeča stranka zahteva, naj se toženo stranko obsodi na izplačilo dobitka tožeči stranki,
         ker je v pošiljki, ki jo je poimensko naslovila na tožečo stranko, predmetna družba pri njej ustvarila vtis, da je zadela
         nagrado.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 15(1) Uredbe št. 44/2001 določa:

      „V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne
         ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 4 in v peto točko člena 5:

       […]
      c)     v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici,
         v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali
         v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.“

      4        V skladu s členom 16(1) te uredbe lahko „[p]otrošnik […] sproži postopek zoper drugo pogodbeno stranko bodisi pred sodišči
         v državi članici, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče, ali pred sodišči kraja, kjer ima potrošnik stalno prebivališče“.

      5        Člen 24 Uredbe št. 44/2001 določa:

      „Poleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče države članice, pred katerim se toženec
         spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je spustil v postopek, da bi ugovarjal pristojnosti ali če je v skladu s
         členom 22 izključno pristojno drugo sodišče.“

       Nacionalna ureditev
      6        Člen 5j avstrijskega zakona o varstvu potrošnikov (Konsumentenschutzgesetz) v različici na podlagi zakona, ki je začel veljati
         1. oktobra 1999 (BGBl. 185/1999, v nadaljevanju: KSchG), določa:

      „Podjetja, ki na določenega potrošnika naslovijo obljube nagrade ali podobna sporočila, ki so zapisana tako, da pri potrošniku
         vzbudijo vtis, da je zadel določeno nagrado, morajo to nagrado potrošniku izročiti; to nagrado je mogoče zahtevati pred sodišči.“

      7        Člen 530 avstrijskega zakonika o pravdnem postopku (Zivilprozessordnung, v nadaljevanju: ZPO) glede pogojev za obnovo postopka
         določa:

      „(1) postopek, ki se je končal z meritorno odločbo, se lahko na zahtevo stranke ponovno odpre,
      [...]
      5.     če je bila odločba kazenskega sodišča, na kateri temelji zadevna odločba, razveljavljena z drugo pravnomočno sodbo;
      6.     če stranka odkrije ali ji je omogočena uporaba predhodne pravnomočne odločbe glede iste zahteve ali istega pravnega razmerja,
         s katero se konča spor med strankama postopka, ki ga je treba ponovno odpreti;

      7.     če stranka ali izve za obstoj novih dejstev, ali odkrije, ali lahko uveljavlja nove dokaze, katerih predložitev ali uporaba
         v predhodnih postopkih bi lahko imela za posledico zanjo ugodnejšo odločbo.

      (2)   Če predlog za obnovo postopka utemeljujejo okoliščine, navedene v odstavku 1, točka 7, je ta dopustna le, če stranka brez
         lastne krivde novih dejstev ali dokazov ni mogla uveljavljati pred zaključkom ustnega postopka, na podlagi katerega je prvostopenjsko
         sodišče sprejelo odločbo.“

      8        Člen 534 tega zakonika določa:

      „(1) Predlog je treba vložiti v prekluzivnem roku štirih tednov.
      (2)   Ta rok začne teči:
      [...]
      4.     v primeru iz člena 530(1), točka 7, od dne, ko bi stranka sodišču lahko predložila dejstva in dokaze, za katere je izvedela.
      (3)   Predloga za obnovo postopka ni več mogoče vložiti po poteku desetih let od dneva, ko je sodba postala pravnomočna.“
       Spor o glavni stvari
      9        R. Kapferer je kot potrošnica od družbe Schlank & Schick večkrat prejela reklamno pošto z obljubami nagrad. Približno dva
         tedna po vnovičnem dopisu, ki je bil nanjo naslovljen osebno in v skladu s katerim naj bi ji bila na voljo nagrada v obliki
         gotovinskega dobroimetja v znesku 53.750 ATS, to je 3.906,16 EUR, je R. Kapferer prejela dopis, ki je med drugim vseboval
         naročilnico, dopis o zadnjem pozivu v zvezi s tem gotovinskim dobroimetjem in obračun poslovanja. V skladu s pogoji sodelovanja/podelitve,
         navedenimi na zadnji strani zadnjega poziva, je bilo sodelovanje pri podelitvi dobroimetij pogojeno s poskusnim naročilom
         brez obveznosti.

      10      R. Kapferer je družbi Schlank & Schick poslala zadevno naročilnico, potem ko je nanjo prilepila odrezek dobroimetja in se
         na hrbtno stran te naročilnice podpisala pod navedbo „[s]eznanjen/a sem s pogoji sodelovanja“, ne da bi pogoje sodelovanja/podelitve
         prebrala. Ni bilo mogoče ugotoviti, ali je pri tem opravila naročilo.

      11      R. Kapferer, ki ni dobila nagrade, za katero je menila, da jo je zadela, je to nagrado zahtevala na podlagi člena 5j KSchG
         in Bezirksgericht Hall in Tirol predlagala, naj družbi Schlank & Schick naloži, naj ji izplača znesek 3906,16 EUR, povečan
         za 5 % obresti, ki so začele teči 27. maja 2000.

      12      Družba Schlank & Schick je podala ugovor nepristojnosti sodišča, kateremu je bila zadeva predložena v odločanje. Zatrjuje,
         da se določbe členov 15 in 16 Uredbe št. 44/2001 ne uporabljajo, ker predpostavljajo obstoj odplačne pogodbe. Sodelovanje
         v nagradni igri naj bi bilo pogojeno z naročilom, ki pa naj ga R. Kapferer ne bi nikoli opravila. Pravica, ki izhaja iz člena
         5j KSchG, naj ne bi bila pogodbena.

      13      Bezirksgericht je zavrnilo ugovor nepristojnosti in se razglasilo za pristojno na podlagi členov 15 in 16 Uredbe št. 44/2001,
         ker po njegovem mnenju med strankama v sporu obstaja pravno razmerje. Po vsebini pa je vse zahteve R. Kapferer zavrnilo.

      14      R. Kapferer je vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču. Družba Schlank & Schick je presodila, da sklep Bezirksgericht
         o njegovi pristojnosti nanjo ni vplival neugodno, ker je v vsakem primeru uspela po vsebini. Zato ni izpodbijala tega sklepa
         o pristojnosti.

      15      Vendar predložitveno sodišče opozarja, da bi družba Schlank & Schick lahko izpodbijala zavrnitev ugovora nepristojnosti, ker
         bi ta sklep sam lahko vplival na njen položaj.

       Vprašanja za predhodno odločanje
      16      Landesgericht Innsbruck izraža dvome o mednarodni pristojnosti Bezirksgericht. Predložitveno sodišče, ki se sklicuje na sodbo
         z dne 11. julija 2002 v zadevi Gabriel (C‑96/00, Recueil, str. I‑6367), se sprašuje, ali zavajajoča obljuba nagrade z namenom,
         da se sklene pogodba, ki pripravi podlago za sklenitev te pogodbe, pomeni dovolj tesno zvezo z nameravano sklenitvijo potrošniške
         pogodbe, da bi vzpostavila pristojnost za potrošniške pogodbe.

      17      Ker družba Schlank & Schick ni izpodbijala sklepa o zavrnitvi ugovora nepristojnosti, se predložitveno sodišče sprašuje, ali
         mora na podlagi člena 10 ES vseeno ponovno preučiti in razveljaviti pravnomočno sodbo glede mednarodne pristojnosti, če bi
         se izkazalo, da je v nasprotju s pravom Skupnosti. Predložitveno sodišče preučuje obstoj take obveznosti in se sprašuje zlasti
         o možnosti prenosa načel, postavljenih v sodbi z dne 13. januarja 2004 v zadevi Kühne & Heitz (C‑453/00, Recueil, str. I‑837),
         o dolžnosti upravnega organa, da ponovno preuči dokončno upravno odločbo, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti, kot ga je
         medtem razlagalo Sodišče.

      18      V teh okoliščinah je Landesgericht Innsbruck prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.    O odločbi prvostopenjskega sodišča o pristojnosti
      a)     Ali je treba v členu 10 ES zapisano načelo sodelovanja razlagati tako, da je tudi nacionalno sodišče na podlagi pogojev, zapisanih
         v sodbi v zadevi Kühne & Heitz, dolžno ponovno preučiti pravnomočno sodno odločbo in jo razveljaviti, če se izkaže, da je
         v nasprotju s pravom Skupnosti? Ali v primerjavi s tistimi, ki veljajo za upravne odločbe, obstajajo za ponovno preučitev
         in umik sodnih odločb še drugi pogoji?

      b)     Ob pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje pod a
      Ali je v členu 534 ZPO določeni rok za umik sodne odločbe, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti, združljiv z načelom polne
         učinkovitosti prava Skupnosti?

      c)     Prav tako ob pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje pod a
      Ali mednarodna (ali krajevna) nepristojnost, ki ni bila popravljena v skladu s členom 24 Uredbe Sveta št. 44/2001, pomeni
         kršitev prava Skupnosti, ki ob upoštevanju zadevnih načel lahko ovrže pravnomočnost sodne odločbe?

      d)     Ob pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje pod c
      Ali mora pritožbeno sodišče ponovno preučiti vprašanje mednarodne (ali krajevne) pristojnosti po Uredbi št. 44/2001, če je
         odločba o pristojnosti prvostopenjskega sodišča sicer že pravnomočna, meritorna odločba pa še ne? Ali je ob pritrdilnem odgovoru
         ta preizkus treba izvesti po uradni dolžnosti ali le na zahtevo ene od strank v postopku?

      2.     O določitvi sodne pristojnosti za potrošniške pogodbe v smislu člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001
      a)     Ali pomeni zavajajoča obljuba nagrade, ki je pobuda za sklenitev pogodbe, ki pripravi podlago za sklenitev te pogodbe, dovolj
         tesno zvezo z nameravano sklenitvijo potrošniške pogodbe, da se za iz nje izhajajoče zahtevke lahko uporabi pravilo določitve
         sodne pristojnosti za potrošniške pogodbe v smislu člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001?

      b)     Ob nikalnem odgovoru na drugo vprašanje pod a
      Ali se pravilo določitve sodne pristojnosti za potrošniške pogodbe lahko uporabi za zahtevke, ki izhajajo iz predpogodbenega
         dolžniškega razmerja in ali pomeni neka zavajajoča obljuba nagrade, ki pripravi podlago za sklenitev pogodbe, dovolj tesno
         zvezo z iz nje izhajajočim predpogodbenim dolžniškim razmerjem, da se tudi v tem primeru lahko uporabi pravilo določitve sodne
         pristojnosti za potrošniške pogodbe?

      c)     Ali se pravilo določitve sodne pristojnosti za potrošniške pogodbe lahko uporabi le tedaj, ko so izpolnjeni pogoji, ki jih
         podjetje objavi za sodelovanje v nagradni igri, tudi če ti pogoji za materialni zahtevek, ki izhaja iz člena 5j KSchG, sploh
         niso pomembni?

      d)     Ob nikalnem odgovoru na drugo vprašanje pod a in b
      Ali se pravilo določitve sodne pristojnosti za potrošniške pogodbe lahko uporabi za pogodbeni izpolnitveni zahtevek sui generis, ki ga posebej ureja zakon, ali za izpolnitveni zahtevek sui generis, ki je domneven in kvazipogodben in ki nastane zaradi podjetnikove obljube nagrade in zahteve potrošnika po tej nagradi?“

       Prvo vprašanje, pod a
      19      S prvim vprašanjem, pod a, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali, in če da, pod katerimi pogoji, načelo sodelovanja,
         ki izhaja iz člena 10 ES nacionalno sodišče obvezuje, da ponovno preuči pravnomočno sodno odločbo in da jo razveljavi, če
         se izkaže, da je v nasprotju s pravom Skupnosti.

      20      Glede tega je treba opozoriti na poseben pomen načela pravnomočnosti, tako v pravnem redu Skupnosti kot v nacionalnih pravnih
         redih. Da bi se zagotovili stabilnost prava in pravnih razmerij in učinkovitost sojenja, je namreč pomembno, da sodnih odločb,
         ki so postale dokončne po tem, ko so bila izčrpana vsa razpoložljiva pravna sredstva, ali po tem, ko so se iztekli roki zanje,
         ni več mogoče izpodbijati (sodba z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler, C-224/01, Recueil, str. I-10239, točka 38).

      21      Torej pravo Skupnosti nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, po katerih odločba
         postane pravnomočna, čeprav bi se s tem lahko odpravila kršitev prava Skupnosti, ki jo povzroči zadevna odločba (glej v tem
         smislu sodbo z dne 1. junija 1999 v zadevi Eco Swiss, C‑126/97, Recueil, str. I‑3055, točki 46 in 47).

      22      Pri urejanju postopkovnih pravil za pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki za posameznike izhajajo iz neposrednega
         učinka prava Skupnosti, morajo države članice poskrbeti, da ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobne
         zahtevke notranje narave (načelo ekvivalentnosti), in da niso urejena tako, da bi v praksi onemogočala izvajanje pravic, ki
         jih priznava pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 16. maja 2000 v zadevi Preston in
         drugi, C-78/98, Recueil, str. I‑3201, točka 31 in navedena sodna praksa). Spoštovanje omejitev pristojnosti držav članic na
         področju postopkovnih pravil pa glede pritožbenega postopka v sporu o glavni stvari ni bilo sporno.

      23      Dodati je treba, da zgoraj navedena sodba Kühne & Heitz, na katero se sklicuje predložitveno sodišče v prvem vprašanju pod
         a, ne nasprotuje zgoraj navedeni analizi. Ob predpostavki, da je načela, ki so bila razdelana v tej sodbi, mogoče prenesti
         v okvir, ki se tako kot v postopku v glavni stvari nanaša na pravnomočno sodno odločbo, je treba namreč opozoriti, da ista
         sodba na podlagi člena 10 ES obveznost zadevnega organa, da ponovno preuči dokončno odločbo, če se zdi, da je bilo z njenim
         sprejetjem kršeno pravo Skupnosti, med drugim pogojuje s tem, da je navedeni organ po nacionalnem pravu pristojen za razveljavitev
         te odločbe (glej točki 26 in 28 navedene sodbe). V obravnavanem primeru zadostuje poudariti, da iz predložitvene odločbe izhaja,
         da zgoraj omenjeni pogoj ni izpolnjen.

      24      Upoštevaje navedene ugotovitve, je treba na prvo vprašanje, pod a, odgovoriti, da načelo sodelovanja, ki izhaja iz člena 10
         ES, nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, zato da bi ponovno preučilo pravnomočno
         sodno odločbo in jo razveljavilo, če se izkaže, da je v nasprotju s pravom Skupnosti.

       Druga vprašanja
      25      Upoštevaje odgovor na prvo vprašanje, pod a, in ob tem, da je predložitveno sodišče izrazilo mnenje, da na podlagi nacionalnega
         prava ne more ponovno preučiti odločbe o pristojnosti Bezirksgericht, ni treba odgovoriti niti na prvo vprašanje, od b do
         d, niti na drugo vprašanje, od a do d.

       Stroški
      26      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Načelo sodelovanja, ki izhaja iz člena 10 ES, nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil,
            zato da bi ponovno preučilo pravnomočno sodno odločbo in jo razveljavilo, če se izkaže, da je v nasprotju s pravom Skupnosti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 18. oktobra 2016.#Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd in Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG proti Svetu Evropske unije.#Damping – Uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov s poreklom iz Kitajske – Dokončna protidampinška dajatev – Ničnostna tožba – Neposredno nanašanje – Dopustnost – Določitev normalne vrednosti – Člen 2(7)(a) Uredbe (ES) št. 1225/2009 – Pravilo nižje dajatve – Člen 9(4) Uredbe št. 1225/2009 – Obveznost obrazložitve.#Zadeva T-351/13.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 6. marca 2002. # Girish Ojha proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Nedopustnost. # Zadeva T-77/99 REV.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 4. decembra 2014.#Evropska komisija proti Kraljevini Švedski.#Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Direktiva 2008/1/ES – Celovito preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja – Obstoječi obrat – Postopek izdaje dovoljenja – Postopek v teku – Sodba Sodišča, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizvršitev – Člen 260(2) PDEU – Denarne kazni – Pavšalni znesek – Periodična denarna kazen.#Zadeva C‑243/13.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 5. oktobra 1999. # IPK-München GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba. # Zadeva C-433/97 P.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 7. julija 2011.#Gregorio Valero Jordana proti Evropski komisiji.#Dostop do dokumentov - Uredba (ES) št. 1049/2001 - Rezervni seznam splošnega natečaja in posamične odločbe glede imenovanja uradnikov - Zavrnitev dostopa - Izjema v zvezi z varstvom zasebnosti in integritete posameznika - Varstvo osebnih podatkov - Uredba (ES) št. 45/2001.#Zadeva T-161/04.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 7. julija 2011 – Valero Jordana proti Komisiji
      (Zadeva T-161/04)
      „Dostop do dokumentov – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Rezervni seznam splošnega natečaja in posamične odločbe glede imenovanja uradnikov – Zavrnitev dostopa – Izjema v zvezi z varstvom zasebnosti in integritete posameznika – Varstvo osebnih podatkov – Uredba (ES) št. 45/2001“
      1.                     Evropska unija – Institucije – Pravica dostopa javnosti do dokumentov – Uredba št. 1049/2001 – Izjeme od pravice dostopa do
            dokumentov – Obveznost obrazložitve – Obseg (člen 253 ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001) (Glej točki 48
            in 49.)
      2.                     Evropska unija – Institucije – Pravica dostopa javnosti do dokumentov – Uredba št. 1049/2001 – Izjeme od pravice dostopa do
            dokumentov – Varstvo zasebnosti in integritete posameznika – Obseg – Obveznost presoje v skladu z zakonodajo Unije s področja
            varstva osebnih podatkov (uredbi Evropskega parlamenta in Sveta št. 45/2001, člena 1(1) in 2(a)(b), in št. 1049/2001, člen 4(1)(b))
            (Glej točke od 87 do 89, 91, 95, 96 in 102.)
      3.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Obrazložitev, podana med postopkom, ki v izpodbijani odločbi ni bila
            navedena – Nedopustnost (člen 253 ES) (Glej točko 107.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 10. februarja 2004, s katero je bil tožeči stranki zavrnjen dostop
                  do rezervnega seznama splošnega natečaja A 7/A 6 COM/A/637 in do posamičnih odločb o imenovanju uradnikov v naziv A 6 od 5. oktobra 1995
                  dalje.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba Komisije Evropskih skupnosti z dne 10. februarja 2004, s katero je bil Gregoriu Valeru Jordani zavrnjen dostop do
                     rezervnega seznama splošnega natečaja A 7/A 6 COM/A/637 in do posamičnih odločb o imenovanju uradnikov v naziv A 6 od 5. oktobra
                     1995 dalje, se razglasi za nično.

                  2.

                  	Komisija poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki jih je priglasil G. Valero Jordana.

                  3.

                  	Kraljevina Švedska nosi svoje stroške.

                  4.

                  	Evropski nadzornik za varstvo podatkov (ENVP) nosi svoje stroške.

                  5.

                  	Kraljevina Danska se v zadevi T‑161/04 izbriše iz vpisnika kot intervenientka.

                  6.

                  	Kraljevina Danska nosi svoje stroške.

                  7.

                  	G. Valero Jordana, Komisija, Kraljevina Švedska in ENVP nosijo svoje stroške v zvezi z intervencijo Kraljevine Danske.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 29. septembra 1998. # The Queen proti Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte: First City Trading Ltd in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Kmetijstvo - Skupna ureditev trgov - Višja sila. # Zadeva C-263/97.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 5. decembra 2006. # Angel Angelidis proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Ocenjevalno poročilo - Ničnostna tožba - Obrazložitev - Odškodninska tožba - Dopustnost. # Zadeva T-424/04.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. oktobra 2004. # Vedial SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Pritožba - Znamka Skupnosti - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 - Verjetnost zmede - Besedna in figurativna znamka "HUBERT" - Ugovor imetnika nacionalne besedne znamke "SAINT-HUBERT 41" - Položaj UUNT kot tožene stranke pred Sodiščem prve stopnje. # Zadeva C-106/03 P.

text:
      Zadeva C-106/03 P
      Vedial SA
      proti
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
       „Pritožba – Znamka Skupnosti – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Verjetnost zmede – Besedna in figurativna znamka ‚HUBERT‘ – Ugovor imetnika nacionalne besedne znamke ‚SAINT-HUBERT 41‘ – Položaj UUNT kot tožene stranke pred Sodiščem prve stopnje“
      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Postopek s tožbo – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Procesna vloga Urada – Postopek z ugovorom – Možnost
            spremembe predmeta spora pred Sodiščem prve stopnje – Neobstoj
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 133(2); Uredba Sveta št. 40/94, člen 63(2))
      V tožbenem postopku proti odločbi odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli), s katero
         je bilo odločeno o ugovoru zoper registracijo znamke Skupnosti, utemeljenem na verjetnosti zmede s prejšnjo znamko, Urad pred
         Sodiščem prve stopnje nikakor ne more spremeniti predmeta spora, kot izhaja iz zahtev in trditev prijavitelja znamke in vlagatelja
         ugovora.

      Dejansko, čeprav je po členu 133(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje Urad tožena stranka v postopku pred Sodiščem prve stopnje,
         ima tožba pred slednjim za predmet rešitev spora, v katerem prijavitelj registracije nasprotuje imetniku prejšnje znamke.

      Zato bi vsaka presoja, s katero lahko Urad spreminja predmet spora pred Sodiščem prve stopnje, škodila zaupanju v pravo stranke,
         ki je z zadevo uspela pred odborom za pritožbe, ker je namen postopka pred Sodiščem prve stopnje preizkusiti zakonitost odločbe
         omenjenega odbora v skladu s členom 63(2) Uredbe št. 40/94.

      (Glej točke 26, 27 in 36.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 12. oktobra 2004(*)

      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Verjetnost zmede – Besedna in figurativna znamka ‚HUBERT‘ – Ugovor imetnika nacionalne besedne znamke ‚SAINT-HUBERT 41‘ – Položaj UUNT kot tožene stranke pred Sodiščem prve stopnje“
      V zadevi C-106/03 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča,
      vložene 27. februarja 2003,
      Vedial SA, s sedežem v Ludres (Francija), ki jo zastopajo T. van Innis, G. Glas in F. Herbert, odvetniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      druga stranka v postopku je:
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata O. Montalto in P. Geroulakos, zastopnika,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann in R. Schintgen, sodnika, F. Macken (poročevalka) in N. Colneric,
         sodnici,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. julija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družba Vedial SA (v nadaljevanju: družba Vedial) s pritožbo zahteva razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti
         (četrti senat) z dne 12. decembra 2002 v zadevi Vedial proti UUNT – France Distribution (HUBERT) (T-110/01, Recueil, str.
         II-5275, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je zavrnilo tožbo za razveljavitev odločbe prvega odbora za pritožbe
         Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: UUNT) z dne 9. marca 2001 (zadeva R 127/2000-1),
         s katero je ta zavrnil ugovor družbe Vedial za registracijo besedne in figurativne znamke „HUBERT“, ki jo je zahtevala družba
         France Distribution (v nadaljevanju: sporna odločba).

       Pravni okvir
      2        Člen 8(1)(b) in (2)(a)(ii) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1)
         določa:

      „1.      Ob ugovoru imetnika prejšnje znamke se znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira v naslednjih primerih:
      […]
      (b)      če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo znamke,
         obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost
         povezovanja s prejšnjo znamko.

      2.       Za namen odstavka 1 izraz ‚prejšnje znamke‘ pomeni:
      (a)       znamke naslednje vrste z datumom zahtev za registracijo, ki predhodi datumu zahteve za registracijo znamke Skupnosti, ob upoštevanju,
         če je to primerno, predhodnih pravic, ki se zahtevajo v zvezi s to znamko;

      […]
      (ii)  znamke, registrirane v državi članici, oziroma v primeru Belgije, Nizozemske ali Luksemburga, v Uradu Beneluksa za znamke;“
       Dejansko stanje
      3        Družba France Distribution je 1. aprila 1996 pri UUNT vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti, sestavljene iz besednega
         in figurativnega znaka, ki je označba „HUBERT“, pisana z velikimi tiskanimi črnimi belo obrobljenimi črkami, nad katero je
         doprsje kuharja vedrega izraza z dvignjeno desno roko in vzdignjenim palcem.

      4        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razredov 29, 30 in 42 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen.

      5        Družba Vedial je 6. januarja 1998 v skladu s členom 42 Uredbe št. 40/94 zoper prijavljeno znamko vložila ugovor za del proizvodov
         iz prijave za registracijo, in sicer za „mleko in druge mlečne izdelke“ iz razreda 29 in za „kis, omake“ iz razreda 30.

      6        Prejšnja znamka, katere imetnik je družba Vedial, je nacionalna besedna znamka SAINT-HUBERT 41, registrirana v Franciji, ki
         označuje „piva, užitne maščobe, sire in vse mlečne izdelke“, ki izhajajo iz razreda 29. Sestavljena je iz dveh besed, ki ju
         združuje pomišljaj in številka 41.

      7        Ker je oddelek za ugovore UUNT njen ugovor zavrnil z odločbo z dne 1. decembra 1999, je družba Vedial v skladu z členom 59
         Uredbe št. 40/94 pri UUNT vložila pritožbo ter predložila več dokumentov, da bi prikazala ugled svoje znamke v Franciji.

      8        Ta pritožba je bila s sporno odločbo zavrnjena. V tem primeru je prvi odbor za pritožbe UUNT ugotovil, da čeprav obstaja velika
         stopnja podobnosti med zadevnimi proizvodi in čeprav je po členu 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 mogoče upoštevati ugled prejšnje
         znamke, na katerega se je sklicevala družba Vedial, ni verjetnosti zmede v okviru zadevne javnosti, saj si nasprotujoči si
         znamki nista zelo podobni.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      9        Družba Vedial je z vlogo, vloženo v tajništvu Sodišča prve stopnje 23. maja 2001, vložila tožbo na razveljavitev sporne odločbe
         na podlagi edinega tožbenega razloga kršitve načela „verjetnosti zmede“ v skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      10      UUNT je pred Sodiščem prve stopnje priznal, da bi se lahko sklepalo na obstoj verjetnosti zmede s prijavljeno znamko, če bi
         se prejšnjo znamko lahko veljavno štelo za znamka z ugledom. Vendar je UUNT menil, da je treba, ker ugleda prejšnje znamke
         ni bilo mogoče upoštevati, zato ker družba Vedial v roku, ki ga je zato določil oddelek za pritožbe, ni predložila dokaza
         o obstoju ugleda prejšnje znamke, zadevo presoditi brez tega dejanskega elementa.

      11      Ob tem je UUNT menil, da bo, če Sodišče prve stopnje ugotovi, da je prevladujoč element prejšnje znamke ime „HUBERT“, težko
         zanikati obstoj verjetnosti zmede med zadevnima znamkama. Nasprotno, če Sodišče prve stopnje ugotovi, da prejšnja znamka ni
         posebej razlikovalna in tvori celoto, katere noben del ni prevladujoč, morajo biti razlike med znamkama zadostne za odpravo
         obstoja kakršnekoli verjetnosti zmede. UUNT je prepustil razumni presoji Sodišča prve stopnje, da razreši to predloženo pravno
         vprašanje.

      12      Družba France Distribution, ki je bila pravna stranka v postopku pred oddelkom za ugovore in odborom za pritožbe, ni intervenirala
         v postopku pred Sodiščem prve stopnje.

      13      Sodišče prve stopnje je v točkah od 35 do 39 izpodbijane sodbe najprej opozorilo na sodno prakso Sodišča glede verjetnosti
         zmede med prijavljeno in prejšnjo znamko.

      14      Sodišče prve stopnje je v točkah od 40 do 59 izpodbijane sodbe nadaljevalo s primerjavo po eni strani zadevnih proizvodov
         in po drugi strani nasprotujočih si znamk. Tako je ugotovilo, da so „mlečni izdelki“ in proizvodi „užitne maščobe“, za katere
         je bila registrirana prejšnja znamka, enaki proizvodom „mleko in drugi mlečni izdelki“ in podobni proizvodom „kis, omake“
         iz prijave za zadevno znamko. Nasprotno je za prejšnjo in prijavljeno znamko presodilo, da si „vidno nista podobni“, da sta
         „slišno različni“ in da „[med njima] ni pojmovne podobnosti“.

      15      Sodišče prve stopnje je končno v točkah od 60 do 66 izpodbijane sodbe razsodilo, da ni verjetnosti zmede med prejšnjo in prijavljeno
         znamko. V točki 63 je še posebej razsodilo, da „čeprav obstaja enakost in podobnost med proizvodi nasprotujočih si znamk,
         tvorijo vidna, slišna in pojmovna podobnost med znaki zadosten razlog za odpravo obstoja verjetnosti zmede v zaznavi ciljne
         javnosti“, v točkah 65 in 66 pa, da se „v tem primeru za nasprotujoča si znaka vidno, slišno in pojmovno nikakor ne more ugotoviti
         enakost ali podobnost“ in da zato „eden od nujnih pogojev za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 ni izpolnjen“.

      16      Zato je Sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevo za razveljavitev sporne odločbe.

       Pritožba
      17      V svoji pritožbi, v podporo katere navaja tri pritožbene razloge, družba Vedial predlaga Sodišču, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo;
      –        dokončno odloči o zadevi, s tem da ugodi predlogom, ki so bili vloženi na prvi stopnji, ali podredno, naj vrne zadevo v odločanje
         Sodišču prve stopnje;

      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      18      UUNT predlaga Sodišču, naj pritožbo zavrne in družbi Vedial naloži plačilo stroškov.

       Prvi pritožbeni razlog
       Trditve strank
      19      Družba Vedial s prvim pritožbenim razlogom navaja, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi kršilo temeljno načelo prava
         Skupnosti, in sicer „načelo dispozitivnosti“, ki ga je Sodišče priznalo v sodbi z dne 14. decembra 1995 v zadevi Van Schijndel
         in Van Veen (C-430/93 in C-431-93, Recueil, str. I-4705).

      20      Izpostavlja, da lahko po tem načelu samo stranke vodijo pravna dejanja in omejujejo predmet spora. Sodnemu organu naj bi prepovedovalo,
         da začne s sporom, ki ga pritožbeni predlogi strank ne omenjajo. Zato, če v določeni točki ni spora med strankama ali če stranki
         izrecno priznata obstoj upoštevnega in določenega pravnega dejstva, sodni organ ne sme delovati na lastno pobudo, razen če
         je sporazum med strankama v določeni točki v nasprotju z javnim redom.

      21      V tem primeru sta se v postopku pred Sodiščem prve stopnje družba Vedial in UUNT strinjala o obstoju podobnosti, vendar samo
         slišne, med prejšnjo in prijavljeno znamko, ter o obstoju verjetnosti zmede, če odboru za pritožbe ne bi bilo mogoče očitati,
         da je ugotovil, da ima prejšnja znamka veliko razlikovalno moč, čeprav le zaradi ugleda, ki ga je pridobila v Franciji. Po
         mnenju družbe Vedial ta omejitev spora ni bila v nasprotju z javnim redom.

      22      Zato naj bi Sodišče prve stopnje kršilo načelo dispozitivnosti, ko je v nasprotju s sporazumom strank v tem delu odločilo,
         da si nasprotujoči si znamki nista podobni.

      23      UUNT ugotavlja, da prvi pritožbeni razlog nima podlage. Navaja, da se načelo dispozitivnosti uporablja v civilnem pravu, medtem
         ko imajo spori glede znamke Skupnosti načeloma upraven značaj. Poleg tega pa UUNT nima ustreznega locus standi glede na to, da ni bil stranka v postopku pred odborom za pritožbe. Ko Sodišče prve stopnje odloča o tožbi, bi moralo najprej
         preveriti, ali je UUNT, torej odbor za pritožbe, ustrezno uporabil Uredbo št. 40/94, in če sklene, da je UUNT omenjeno Uredbo
         kršil, bi moralo razveljaviti odločbo.

      24      UUNT poudarja, da je družba Vedial v postopku pred Sodiščem prve stopnje navajala, da sporna odločba krši pojem verjetnosti
         zmede, in je zato od Sodišča prve stopnje izrecno zahtevala, naj preizkusi nasprotujoči si znamki in sklene o obstoju verjetnosti
         zmede. Zato naj bi Sodišče prve stopnje upravičeno preizkusilo ta pojem in uporabilo Uredbo št. 40/94. Tako naj se mu ne bi
         moglo očitati, da je kršilo načelo dispozitivnosti.

      25      UUNT poleg tega meni, da med njim in družbo Vedial v tem primeru ni bilo sporazuma. Po njegovem mnenju naj poleg tega, da
         je bilo mnenje UUNT izraženo v stališču odbora za pritožbe, kot je v izpodbijani sodbi razsodilo Sodišče prve stopnje, družba
         France Distribution, ki bi lahko intervenirala pred Sodiščem prve stopnje, ne bi z ničemer izrazila svojega soglasja k razlagi
         družbe Vedial o verjetnosti zmede. V okviru sporov na področju industrijske in tržne lastnine pa naj bi Poslovnik Sodišča
         prve stopnje intervenientu dodeljeval položaj, ki je skoraj enak položaju drugih strank.

       Presoja Sodišča
      26      Ob domnevi, da se načelo dispozitivnosti uporablja v postopku, kot je postopek na prvi stopnji, ki se nanaša na tožbo zoper
         odločbo odbora za pritožbe UUNT, ki je odločal o ugovoru registraciji znamke, utemeljenem na verjetnosti zmede s prejšnjo
         znamko, UUNT pred Sodiščem prve stopnje nikakor ne more spremeniti predmeta spora, kot izhaja iz zahtev in trditev prijavitelja
         znamke in vlagatelja ugovora.

      27      Dejansko, čeprav je po členu 133(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje UUNT tožena stranka v postopku pred Sodiščem prve stopnje,
         ima tožba pred slednjim za predmet rešitev spora, v katerem prijavitelj registracije nasprotuje imetniku prejšnje znamke,
         kot izhaja tudi iz naslednjih določb Uredbe št. 40/94 in omenjenega Poslovnika.

      28      Prvič, v skladu s členom 63(2) in (3) Uredbe št. 40/94 je cilj te tožbe preizkusiti zakonitost odločbe odbora za pritožbe,
         ki je odločil o sporu glede registracije prijavljene znamke, in v takem primeru doseči spremembo ali razveljavitev te odločbe.

      29      Pred oddelkom za ugovore in pred odborom za pritožbe gre za spor med prijaviteljem registracije in vlagateljem ugovora, ne
         da bi v njem sodeloval UUNT.

      30      Posebej je treba omeniti, da lahko po členu 42(1)(a) Uredbe št. 40/94 samo imetniki prejšnje znamke vložijo ugovor zoper registracijo
         znamke iz razloga, navedenega v členu 8(1)(b) te Uredbe. Zato UUNT na podlagi tega ne more nasprotovati registraciji znamke.

      31      Drugič, tožbe pred Sodiščem prve stopnje zoper odločbo odbora za pritožbe, ki je odločil o ugovoru, ne more več vložiti UUNT.
         Dejansko lahko po členu 63(4) Uredbe št. 40/94 tožbo „vloži vsaka stranka v postopku, prizadeta z odločitvijo odbora za pritožbe“.

      32      Nazadnje je položaj UUNT kot tožene stranke omejen, nasprotno pa je treba strankam v postopku pred odborom za pritožbe, ki
         se razlikujejo od tožeče stranke in v skladu s členom 134(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje lahko sodelujejo v postopku pred
         Sodiščem prve stopnje kot intervenienti, priznati razširjene pravice, ki jih izenačujejo s pravimi toženimi strankami.

      33      Zato imajo v skladu s členom 134(2) tega Poslovnika „intervenienti […] v postopku enake procesne pravice kot stranke“.

      34      Poleg tega v nasprotju s splošnim pravilom glede intervencije iz člena 116(4), drugi pododstavek, (a) Poslovnika Sodišča prve
         stopnje člen 134(3) tega Poslovnika določa, da „intervenient lahko […] predlaga razveljavitev ali spremembo odločbe odbora
         za pritožbe glede vprašanja, ki v tožbi ni navedeno, in na podlagi razlogov, ki v tožbi niso navedeni“. Iz navedene določbe
         a contrario izhaja tudi, da  UUNT tega ne more predlagati.

      35      Končno iz člena 134(4) tega Poslovnika izhaja, da se z odstopanjem od člena 122 navedenega Poslovnika, čeprav UUNT v predpisani
         obliki in pravočasno ne odgovori na tožbo, postopek o zamudni sodbi ne bo uporabil, če stranka v postopku pred odborom za
         pritožbe, ki se razlikuje od tožeče stranke, intervenira pred Sodiščem prve stopnje.

      36      Zato UUNT ni dana možnost, da z morebitno delno pridružitvijo k razlagi, ki jo je predstavila tožeča stranka, ali celo s privolitvijo
         k tožbi spreminja predmet spora pred Sodiščem prve stopnje. Vsaka drugačna presoja bi škodila zaupanju v pravo stranke, ki
         je z zadevo uspela pred odborom za pritožbe, ker je namen postopka pred Sodiščem prve stopnje preizkusiti zakonitost odločbe
         omenjenega odbora v skladu s členom 63(2) Uredbe št. 40/94.

      37      V tem primeru Sodišče prve stopnje torej ni bilo vezano z domnevnim sporazumom med družbo Vedial in UUNT glede podobnosti
         ali celo verjetnosti zmede med nasprotujočima si znamkama. Zato je upravičeno preverilo, ali sporna odločba krši pojem verjetnosti
         zmede, kot je navajala družba Vedial v pritožbi, in uporabilo Uredbo št. 40/94.

      38      Zato je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.

       Drugi pritožbeni razlog
       Trditve strank
      39      S svojim drugim pritožbenim razlogom družba Vedial navaja, da je Sodišče prve stopnje kršilo njeno pravico do obrambe s tem,
         da je zlorabilo njeno zaupanje v pravo pri omejitvi spora, ki je izhajala iz sporazuma med strankama. Dejansko naj bi se omenjena
         družba ob upoštevanju stališča, ki ga je v odgovoru na tožbo pred Sodiščem prve stopnje zavzel UUNT, odrekla zahtevi za vložitev
         ugovora in omejila svojo obrambo glede na okvir, ki ga je s svojim stališčem določil UUNT.

      40      Po mnenju družbe Vedial bi moralo Sodišče prve stopnje, tudi če ga ni zavezovalo načelo dispozitivnosti, odrediti ponovno
         odprtje razprave, s tem da bi stranki seznanilo, da ne sprejema njunega sporazuma, kar zadeva vsaj slišno podobnost med nasprotujočima
         si znamkama.

      41      UUNT ugotavlja, da drugi pritožbeni razlog predpostavlja, da je Sodišče prve stopnje kršilo načelo dispozitivnosti, kar pa
         po njegovem mnenju ne drži. Dodaja, da je tako v pritožbi kot na obravnavi družba Vedial na dolgo in široko navajala svoje
         mnenje ter razlago normativnih določb in zadevno sodno prakso.

       Presoja sodišča
      42      Glede drugega pritožbenega razloga je treba, tudi če sta Vedial in UUNT soglašala, da sta si nasprotujoči si znamki nekoliko
         podobni in da celo obstaja verjetnost zmede, opozoriti, da po eni strani, kot izhaja iz presoje prvega pritožbenega razloga,
         Sodišče prve stopnje ni bilo vezano na takšen dogovor, ampak je bilo obvezano preizkusiti, ali je odbor za pritožbe s sklepanjem
         v sporni odločbi, da ni podobnosti med nasprotujočima si znamkama, kršil Uredbo št. 40/94. Po drugi strani Sodišče prve stopnje
         svoje odločbe ni utemeljilo na dejstvih ali trditvah, ki bi bile zunaj razprave.

      43      Zato Sodišče prve stopnje nikakor ni zlorabilo zaupanja družbe Vedial v pravo in ni bilo obvezano ponovno odpreti razprave,
         da bi družbo seznanilo, da ne bo sprejelo sklepa o slišni podobnosti med prejšnjo in prijavljeno znamko.

      44      Zato je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.

       Tretji pritožbeni razlog
       Trditve strank
      45      S tretjim podrednim pritožbenim razlogom družba Vedial uveljavlja, da je Sodišče prve stopnje kršilo pojem „verjetnosti zmede“
         v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      46      S prvim delom tega razloga družba Vedial trdi, da je Sodišče prve stopnje v točki 62 izpodbijane odločbe napačno sklenilo,
         da ni verjetnosti zmede med prejšnjo in prijavljeno znamko, ne da bi preverilo, kot bi moralo, ali obstaja verjetnost, da
         bi javnost lahko mislila, da zadevni proizvodi ali storitve izhajajo iz le gospodarsko povezanih podjetij.

      47      Z drugim delom tega razloga družba Vedial zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje v točki 63 izpodbijane sodbe napačno razsodilo,
         da vidne, slišne in pojmovne razlike med prejšnjo in prijavljeno znamko zadostujejo za odpravo obstoja verjetnosti zmede.
         Po mnenju družbe Vedial ne gre za vprašanje obstoja razlik med nasprotujočima si znamkama, temveč, ali sta znamki enaki oziroma
         podobni in ali sta, če v celoti upoštevamo enakost ali podobnost zadevnih proizvodov ali storitev, ta enakost ali podobnost
         take stopnje, da obstaja verjetnost zmede.

      48      S tretjim delom omenjenega razloga družba Vedial uveljavlja, da Sodišče prve stopnje ni jasno uporabilo pravila medsebojne
         odvisnosti. Dejansko naj bi po krivem spregledalo, da sta domnevno šibko podobnost med prejšnjo in prijavljeno znamko odtehtali
         močna podobnost med zadevnimi proizvodi ter močna razlikovalna moč prejšnje znamke.

      49      Z zadnjim delom tretjega razloga družba Vedial trdi, da je Sodišče prve stopnje v točki 62 izpodbijane sodbe napačno omejilo
         zadevno javnost na „ciljno javnost“, torej samo na potrošnike, ki lahko kupijo zadevne proizvode. Po mnenju družbe Vedial
         je upoštevna javnost za presojo verjetnosti zmede sestavljena iz vseh oseb, ki se lahko seznanijo z znamko.

      50      UUNT predlaga, naj se tretji pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen v vseh delih.

       Presoja Sodišča
      51      Za namene uporabe člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 verjetnost zmede predvideva hkrati enakost ali podobnost prijavljene znamke
         in prejšnje znamke ter enakost ali podobnost proizvodov ali storitev iz zahteve za registracijo in tistih, za katere je bila
         registrirana prejšnja znamka. Gre za kumulativna pogoja (glej v tem smislu enake določbe v členu 4(1)(b) Prve Direktive Sveta
         z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (89/104/EGS) (UL 1989, L 40,
         str. 1) in sodbo z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 22).

      52      V nasprotju s trditvami družbe Vedial se Sodišče prve stopnje ni omejilo samo na to, da je ugotovilo vidne, slišne in pojmovne
         razlik med prejšnjo in prijavljeno znamko za izključitev obstoja verjetnosti zmede.

      53      Po tem, ko je v točkah od 48 do 59 izpodbijane sodbe opravilo primerjalno vidno, slišno in pojmovno presojo obeh znamk, je
         Sodišče prve stopnje v točki 65 omenjene sodbe sklenilo, da se za znamki nikakor ne more ugotoviti enakost ali podobnost v
         smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      54      Sodišče prve stopnje je ob ugotovitvi, da ni podobnosti med prejšnjo in prijavljeno znamko, upravičeno sklenilo, da ne glede
         na ugled prejšnje znamke ali stopnjo enakosti oziroma podobnosti zadevnih proizvodov ali storitev ni verjetnosti zmede.

      55      Zato je tretji pritožbeni razlog v vseh delih brez učinka in ga je treba zavrniti.

      56      Pritožbo je zato treba v celoti zavrniti.

       Stroški
      57      V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča, ki se na podlagi člena 118 tega Poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, se
         neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je UUNT predlagal, naj se družbi Vedial naloži plačilo
         stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      Družbi Vedial SA se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. decembra 1996. # Kazenska postopka proti X. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Procura della Repubblica presso la Pretura circondariale di Torino in Pretura circondariale di Torino - Italija. # Združeni zadevi C-74/95 in C-129/95.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 19. junija 1997. # Air Inter SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-260/94.