title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 4. septembra 2014.#Evropska komisija proti Svetu Evropske unije.#Ničnostna tožba – Zunanje delovanje Evropske unije – Mednarodni sporazumi – Varstvo sorodnih pravic RTV organizacij – Pogajanja o konvenciji Sveta Evrope – Sklep Sveta in predstavnikov vlad držav članic o odobritvi sodelovanja Unije in držav članic v pogajanjih – Člen 3(2) PDEU – Izključna zunanja pristojnost Unije.#Zadeva C‑114/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑114/12,
            zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU, vložene 1. marca 2012,
            Evropska komisija , ki jo zastopajo F. Castillo de la Torre, P. Hetsch, L. Gussetti in J. Samnadda, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
            tožeča stranka,
            ob intervenciji
            Evropskega parlamenta , ki ga zastopata R. Passos in D. Warin, agenta,
            intervenient,
            proti
            Svetu Evropske unije , ki ga zastopajo H. Legal, J.-P. Hix, F. Florindo Gijón in M. Balta, agenti,
            tožena stranka,
            ob intervenciji
            Češke republike , ki jo zastopajo M. Smolek, E. Ruffer, D. Hadroušek in J. Králová, agenti,
            Zvezne republike Nemčije , ki jo zastopajo T. Henze, B. Beutler in N. Graf Vitzthum, agenti,
            Kraljevine Nizozemske , ki jo zastopata C. Wissels in J. Langer, agenta,
            Republike Poljske , ki so jo sprva zastopali M. Szpunar, B. Majczyna, M. Drwięcki in E. Gromnicka, nato pa zadnji trije, agenti,
            Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska , ki ga zastopa C. Murrell, agentka, skupaj z R. Palmerjem, barrister,
            intervenienti,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts (poročevalec), podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund in J. L. da Cruz Vilaça, predsedniki senatov, A. Rosas, J. Malenovský, sodnika, A. Prechal, sodnica, E. Jarašiūnas, C. Vajda in S. Rodin, sodniki,
            generalna pravobranilka: E. Sharpston,
            sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. septembra 2013,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 3. aprila 2014
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Evropska komisija s tožbo predlaga, naj se Sklep Sveta in predstavnikov vlad držav članic, ki so se sestali v okviru Sveta, z dne 19. decembra 2011 o sodelovanju Evropske unije in njenih držav članic pri pogajanjih o Konvenciji Sveta Evrope o zaščiti pravic radiodifuznih organizacij (v nadaljevanju: izpodbijani sklep) razglasi za ničen.
            Pravni okvir
            Mednarodno pravo
            2. Mednarodna konvencija za varstvo izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in radiodifuznih organizacij, sklenjena v Rimu 26. oktobra 1961 (v nadaljevanju: Rimska konvencija), je s členom 13 prvič na mednarodni ravni uvedla avtorskim sorodne pravice za RTV organizacije v zvezi s snemanjem njihovih oddaj. V tej konvenciji, pri kateri Evropska unija ni pogodbenica, je v členu 1 določeno tudi načelo, ki je povzeto v poznejših konvencijah s področja sorodnih pravic, v skladu s katerim varstvo, priznano imetnikom teh pravic, ne vpliva na pravico, ki jo ima avtor lahko nad delom, ki se prenaša v oddaji, ki jo posnamejo proizvajalci diskov ali jo izvajajo izvajalci.
            3. Tudi Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, ki je Priloga  1 C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO), podpisanemu v Marakešu 15. aprila 1994 in potrjenemu s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 80), v členu 14(3), (5) in (6) ureja sorodne pravice RTV organizacij. Tako kot Rimska konvencija se nanaša izključno na klasično radiodifuzijo na brezžičen način.
            4. Pogodba Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (SOIL) o avtorski pravici in Pogodba SOIL o izvedbah in fonogramih, ki sta bili sprejeti 20. decembra 1996 v Ženevi in v imenu Evropske skupnosti potrjeni s Sklepom Sveta 2000/278/ES z dne 16. marca 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 33, str. 208), krepita pravice avtorjev, proizvajalcev fonogramov in izvajalcev v okviru novih digitalnih tehnologij, ne pa pravic RTV organizacij.
            Pravo Unije
            Direktiva 92/100/EGS, ki je bila kodificirana z Direktivo 2006/115/ES
            5. Direktiva Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 120) je v pravu Unije prvič uredila sorodne pravice RTV organizacij. Ta direktiva je bila kodificirana in razveljavljena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2006/115/ES z dne 12. decembra 2006 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine (UL L 376, str. 28).
            6. Člen 7 Direktive 2006/115, naslovljen „Pravica do snemanja“, v odstavkih 2 in 3 določa:
            „2. Države članice za RTV organizacije predvidijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo snemanje svojih oddaj, če se te prenašajo po žici ali po zraku, vključno preko kabla ali satelita.
            3. Kabelski distributer nima pravice iz odstavka 2, če zgolj opravi kabelsko retransmisijo oddaj RTV organizacij.“
            7. Člen 8 te direktive, naslovljen „Oddajanje in priobčitev javnosti“, v odstavku 3 določa:
            „Države članice za RTV organizacije predvidijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo retransmisijo svojih oddaj na brezžični način, pa tudi priobčitev svojih oddaj javnosti, če do te priobčitve pride na javno dostopnih krajih ob plačilu vstopnine.“
            8. Člen 9 iste direktive, naslovljen „Pravica distribuiranja“, določa:
            „1. Države članice predvidijo izključno pravico do dajanja na voljo javnosti predmetov iz točk (a) do (d), vključno z njihovimi kopijami, s prodajo ali kako drugače, v nadaljnjem besedilu ‚pravica distribuiranja‘ za:
            […]
            (d) RTV organizacije za posnetke njihovih oddaj, kot je določeno v členu 7(2).
            2. Pravica distribuiranja v zvezi s predmetom iz odstavka 1 se v Skupnosti ne izčrpa, razen če prva prodaja tega predmeta v Skupnosti izvrši s strani imetnika pravic ali z njegovim privoljenjem.
            3. Pravica distribuiranja ne vpliva na posamezne določbe Poglavja I, še posebej člena 1(2).
            4. Pravica distribuiranja se lahko prenaša, dodeli ali je predmet pogodbenih licenc.“
            9. V členu 10 Direktive 2006/115 so opredeljeni primeri, v katerih lahko države članice določijo omejitve različnih pravic.
            10. V skladu s členom 12 omenjene direktive se „[v]arstvo avtorski sorodnih pravic po tej direktivi […] ne dotika in nikakor ne vpliva na varstvo avtorske pravice“.
            Direktiva 93/83/EGS
            11. Sorodne pravice RTV organizacij so urejene tudi v Direktivi Sveta 93/83/EGS z dne 27. septembra 1993 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 134).
            12. Člen 1 navedene direktive, naslovljen „Opredelitve“, v odstavku 2(a) določa:
            „Za namen te direktive izraz ‚priobčitev javnosti po satelitu‘ pomeni dejanje pod nadzorom in odgovornostjo RTV organizacije, s katerimi pošlje signale kot nosilce programa, ki so namenjeni javnemu sprejemu, v neprekinjeno komunikacijsko verigo, ki vodi k satelitu in nazaj na zemljo.“
            13. Člen 4(1) iste direktive se v zvezi z varstvom sorodnih pravic RTV organizacij, kar zadeva priobčitev javnosti po satelitu, sklicuje na upoštevne določbe Direktive 92/100, ki je bila pozneje kodificirana in razveljavljena z Direktivo 2006/115. Omenjeni člen 4 v odstavku 2 za namene odstavka 1 natančneje določa, da izraz „oddajanje na brezžični način“, ki je uporabljen v zadnjenavedeni direktivi, zajema tudi priobčitev javnosti po satelitu.
            14. V členu 5 Direktive 93/83 je določeno, da „[v]arstvo avtorski sorodnih pravic po tej direktivi ne vpliva in nikakor ne sme vplivati na varstvo avtorskih pravic“.
            Direktiva 2001/29/ES
            15. Direktiva 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230) ureja tudi sorodne pravice RTV organizacij.
            16. Člen 2 te direktive, naslovljen „Pravica reproduciranja“, določa:
            „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:
            […]
            (e) RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.“
            17. V členu 3 navedene direktive, naslovljenem „Pravica priobčitve del javnosti in pravica do dajanja na voljo javnosti predmetov sorodnih pravic“, je določeno:
            „1. Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.
            2. Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo vsakršno obliko dajanja na voljo njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami:
            […]
            (d) RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.
            3. Pravice iz odstavka 1 in 2 se ne izčrpajo z nobenim dejanjem priobčitve javnosti oziroma dajanja na voljo javnosti, kot ju določa ta člen.“
            18. V členu 5 iste direktive so opredeljeni primeri, v katerih lahko države članice določijo izjeme in omejitve, kar zadeva pravico do reproduciranja.
            19. V členu 6 Direktive 2001/29 so urejene „[o]bveznosti glede tehničnih ukrepov“.
            20. V členu 7 te direktive so urejene „[o]bveznosti v zvezi s podatki za upravljanje s pravicami“.
            21. Člen 8 iste direktive z naslovom „Sankcije in pravna sredstva“ določa:
            „1. Države članice predvidijo ustrezne sankcije in pravna sredstva v zvezi s kršitvami pravic in obveznosti, ki jih določa ta direktiva, in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da se ta sankcije in pravna sredstva uporabljajo. Takšne sankcije so učinkovite, sorazmerne in odvračilne.
            2. Vsaka država članica sprejme potrebne ukrepe za zagotovitev, da lahko imetniki pravic, katerih interesi so prizadeti s kršitvijo na njenem območju, vložijo odškodninsko tožbo in/ali zahtevajo sodno odredbo ter, kjer je to potrebno, zaplembo gradiva, ki je predmet kršitve, pa tudi naprav, izdelkov ali komponent iz člena 6(2).
            3. Države članice zagotovijo, da imetniki pravic lahko zahtevajo sodno odredbo proti posrednikom, katerih storitve uporablja tretja stranka in s tem krši avtorske ali sorodne pravice.“
            Direktiva 2004/48/ES
            22. Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32) v členu 1 določa, da se „nanaša na ukrepe, postopke in pravna sredstva, ki so potrebna za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine“.
            23. V skladu s členom 2(3)(c) te direktive zadnja ne vpliva na „nacionalne določbe držav članic v zvezi s kazenskimi postopki ali kaznimi v zvezi s kršitvami pravic intelektualne lastnine“.
            Direktiva 2006/116/ES
            24. Direktiva 2006/116/ES Evropskega parlamenta in Sveta dne 12. decembra 2006 o trajanju varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic (UL L 372, str. 12), s katero je bila kodificirana in razveljavljena Direktiva Sveta 93/98/EGS z dne 29. oktobra 1993 o uskladitvi trajanja varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 141), v členu 3(4) določa:
            „Pravice RTV organizacij trajajo 50 let od prvega radiodifuznega oddajanja ne glede na to, ali to oddajanje poteka po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.“
            Dejansko stanje
            Pogajanja o konvenciji Sveta Evrope o varstvu sorodnih pravic RTV organizacij
            25. Svet Evrope je 11. septembra 2002 sprejel Priporočilo Rec(2002)7 o ukrepih za okrepitev varstva sorodnih pravic RTV organizacij (v nadaljevanju: priporočilo iz leta 2002).
            26. Odbor ministrov Sveta Evrope je s sklepom z dne 20. februarja 2008 usmerjevalnemu odboru za medije in nove komunikacijske storitve naložil, da oceni možnosti za okrepitev teh pravic. Ad hoc  skupina za oceno stanja na področju varstva sorodnih pravic RTV organizacij je 25. septembra 2008 pripravila memorandum o mogoči konvenciji Sveta Evrope glede tega varstva (v nadaljevanju: memorandum iz leta 2008).
            27. Omenjeni memorandum vsebuje prilogo z naslovom „Seznam mogočih vprašanj, ki jih je treba preučiti pri pripravi novega pravnega instrumenta“ s to vsebino:
            „I. Uvodne in splošne določbe
            – Razmerje do drugih konvencij in pogodb
            – Obstoječe obveznosti
            – Prihodnje obveznosti
            – Razmerje do varstva avtorske pravice ali sorodnih pravic na oddajah
            – Opredelitev pojmov
            – Navezne okoliščine
            – Nacionalna obravnava
            II. Obseg varstva
            – Pravica do snemanja
            – Pravica do reproduciranja
            – Pravica do retransmisije
            – Pravica do dajanja na voljo javnosti
            – Pravica do javne priobčitve
            – Pravica do distribucije
            – Varstvo signalov, ki nosijo programe, pred njihovim oddajanjem
            – Omejitve in izjeme
            – Obdobje varstva
            – Obveznosti glede tehničnih ukrepov
            – Obveznosti v zvezi s podatki za upravljanje s pravicami
            – Spoštovanje pravic
            III. Končne določbe“.
            28. Ob upoštevanju memoranduma iz leta 2008 se je usmerjevalni odbor za medije in nove komunikacijske storitve 27. maja 2009 odločil, da potrdi mandat ad hoc svetovalne skupine za varstvo sorodnih pravic RTV organizacij, in nato na sestanku, ki je potekal od 20. do 23. oktobra 2009, sklenil, da nadaljuje delo v zvezi s pripravo konvencije Sveta Evrope glede tega varstva.
            29. Pred ustanovitvijo te skupine je 28. in 29. januarja 2010 potekal tudi posvetovalni sestanek za pripravo prihodnjega dela te skupine. Na tem sestanku je bilo sprejeto poročilo (v nadaljevanju: poročilo iz leta 2010).
            Izpodbijani sklep
            30. Komisija je 9. februarja 2011 Svetu Evropske unije predložila priporočilo za sklep Sveta o odobritvi njenega sodelovanja pri pogajanjih o prihodnji konvenciji Sveta Evrope s področja varstva sorodnih pravic RTV organizacij.
            31. Svet in predstavniki vlad držav članic, ki so se sestali v njegovem okviru, so 19. decembra 2011 sprejeli izpodbijani sklep, ki je bil Komisiji sporočen 21. decembra 2011.
            32. V izpodbijanem sklepu je navedeno:
            „Svet […] in predstavniki vlad držav članic, ki so se sestali v okviru Sveta so,
            ob upoštevanju [Pogodbe DEU] in zlasti njenega člena 218(3) in (4),
            ob upoštevanju priporočila […] Komisije,
            ob upoštevanju naslednjega:
            (1)  Komisijo bi bilo treba pooblastiti, naj v imenu Unije sodeluje pri pogajanjih o Konvenciji Sveta Evrope o zaščiti pravic radiodifuznih organizacij, in sicer v zvezi z zadevami, ki spadajo v pristojnost Unije in za katere je Unija sprejela pravila.
            (2) Države članice bi morale v svojem imenu sodelovati v pogajanjih le v kolikor zadeve, o katerih se pogaja, spadajo v njihovo pristojnost. Za zagotovitev enotnega zunanjega zastopanja Unije, bi morale države članice in Komisija med pogajanji tesno sodelovati,
            sprejeli naslednji sklep:
            Člen 1
            1. Komisija je pooblaščena, da sodeluje pri pogajanjih o Konvenciji Sveta Evrope za zaščito pravic radiodifuznih organizacij ter se v imenu Unije pogaja o zadevah, ki spadajo v pristojnost Unije in v zvezi s katerimi je Unija sprejela pravila, in sicer v posvetovanju z Delovno skupino za intelektualno lastnino (avtorske pravice) (v nadaljnjem besedilu: posebni odbor).
            2. Komisija vodi zadevna pogajanja v skladu s pogajalskimi smernicami iz Priloge k temu sklepu in/ali sprejetimi stališči Unije, o katerih se je posebej za namen teh pogajanj dogovoril posebni odbor.
            3. Predsedstvo v celoti sodeluje pri pogajanjih ter se v imenu držav članic pogaja o zadevah, ki spadajo v pristojnost držav članic, in sicer na podlagi predhodno dogovorjenega skupnega stališča. Če dogovora o skupnem stališču ni mogoče doseči, imajo države članice pravico, da o zadevnem vprašanju govorijo in glasujejo samostojno, ne da bi to vplivalo na odstavek 4.
            4. Komisija in države članice med pogajanji tesno sodelujejo, da bi bilo mednarodno zastopanje Unije in njenih držav članic enotno.
            5. Komisija in/ali predsedstvo zagotovita, da se državam članicam pravočasno posredujejo vsi dokumenti, povezani s pogajanji. Svetu in/ali posebnemu odboru na odprt in pregleden način poročata o izidu pogajanj pred vsakim pogajalskim krogom in po njem ter po potrebi o morebitnih težavah pri pogajanjih.
            Člen 2
            Ta sklep je naslovljen na Komisijo.“
            33. V Prilogi k izpodbijanemu sklepu so določene pogajalske smernice, v skladu s katerimi velja:
            „1. Komisija zagotovi, da osnutek sporazuma o zaščiti pravic radiodifuznih organizacij, ki ga predlaga Svet Evrope, vsebuje ustrezne določbe, na podlagi katerih […] [U]nija lahko postane njegova pogodbenica.
            2. Komisija pri vodenju pogajanj zagotovi, da bodo načrtovane določbe v skladu z Direktivo 2006/115 […], Direktivo 2006/116 […], Direktivo 93/83 […] in Direktivo 2001/29 […] ter obveznostmi, ki so jih […] [U]nija in njene države članice prevzele s Sporazumom o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine pod okriljem STO.
            3. Te pogajalske smernice se lahko prilagodijo glede na napredek, dosežen med pogajanji.“
            34. V skladu z izjavo v zvezi s sprejetjem izpodbijanega sklepa je Komisija ves čas postopka, ki je privedel do sprejetja tega sklepa, zatrjevala izključno pristojnost Unije na tem področju in nasprotovala temu, da bi Svet in predstavniki vlad držav članic sprejeli „hibridni akt“.
            Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
            35. Komisija Sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep razglasi za ničen in Svetu naloži plačilo stroškov.
            36. Svet predlaga zavrnitev tožbe in naložitev plačila stroškov Komisiji.
            37. S sklepom predsednika Sodišča z dne 14. avgusta 2012 je bila Češki republiki, Zvezni republiki Nemčiji, Kraljevini Nizozemski, Republiki Poljski in Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta, Evropskemu parlamentu pa je bila dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije.
            Tožba
            Dopustnost
            38. Brez formalnega uveljavljanja ugovora nedopustnosti Svet ob podpori Zvezne republike Nemčije in Kraljevine Nizozemske Sodišču predlaga, naj preuči, ali je Sodišče v skladu s členom 263 PDEU pristojno za odločanje o tožbi v delu, v katerem se nanaša na sklep, ki so ga sprejeli predstavniki držav članic kot predstavniki svojih vlad, in ne kot člani Sveta.
            39. V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora biti ničnostna tožba na voljo zoper vse ukrepe, ki jih sprejemajo institucije in ki povzročajo pravne učinke, ne glede na njihovo pravno naravo ali obliko (sodba Komisija/Svet, imenovana „AETR“, 22/70, EU:C:1971:32, točka 42, ter sodbi Parlament/Svet in Komisija, C‑181/91 in C‑248/91, EU:C:1993:271, točka 13, in Komisija/Svet, C‑27/04, EU:C:2004:436, točka 44).
            40. V obravnavani zadevi je bil izpodbijani sklep, ki ima pravne učinke v odnosih med Unijo in njenimi državami članicami ter institucijami Unije, sprejet na podlagi člena 218(3) in (4) PDEU.
            41. Poleg tega izpodbijani sklep vsebuje pooblastilo za pogajanje Komisije po eni strani ter pooblastilo za pogajanje držav članic in predsedstva Sveta po drugi, iz česar nujno izhaja, da je Svet sodeloval pri dodelitvi obeh pooblastil. Zato je tožba zoper izpodbijani sklep v celoti dopustna.
            Utemeljenost
            42. Komisija v utemeljitev tožbe navaja štiri razloge.
            43. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev členov 2(2) in 3(2) PDEU. V preostalih treh tožbenih razlogih, ki se uveljavljajo ne glede na to, ali je pristojnost Unije v tem primeru izključna ali deljena, se zatrjuje kršitev postopkov in pogojev za odobritev pogajanj Unije o mednarodnih sporazumih (drugi tožbeni razlog), kršitev pravil o glasovanju v Svetu, določenih v členu 218(8) PDEU (tretji tožbeni razlog), ter nespoštovanje ciljev, opredeljenih v PDEU in PEU, in nespoštovanje načela lojalnega sodelovanja iz člena 13 PEU (četrti tožbeni razlog).
            Prvi tožbeni razlog
            – Trditve strank
            44. V prvem tožbenem razlogu Komisija ob podpori Parlamenta trdi, da ima v skladu s sodno prakso od sodbe AETR (EU:C:1971:32) dalje, ki je danes uzakonjena v členu 3(2) PDEU, Unija izključno zunanjo pristojnost, kadar – kot v tem primeru – mednarodne zaveze vsaj pretežno spadajo na področje uporabe skupnih pravil, ki jih je Unija sprejela.
            45. Prvič, Komisija in Parlament trdita, da bodo pogajanja v okviru Sveta Evrope o varstvu sorodnih pravic RTV organizacij temeljila zlasti na pravnem redu Unije na tem področju. Iz pregleda različnih elementov iz priloge k memorandumu iz leta 2008 so razvidni razlogi, iz katerih lahko ta pogajanja vplivajo na skupna pravila Unije na omenjenem področju, tudi kadar se bodo osredotočala na elemente, za katere je v memorandumu predvideno, da presegajo ta pravni red.
            46. Komisija zaključuje, da mora imeti Unija v primeru, da skupek pravic, postopoma uveljavljen v pravu Unije, doseže – kot v tem primeru – visoko stopnjo in da se želi s predvidenim mednarodnim sporazumom utrditi in kvečjemu nekoliko izboljšati varstvo zadevnih imetnikov glede marginalnih vidikov, ki še niso zajeti v tem pravu, izključno pristojnost.
            47. Drugič, Komisija, ki jo v tej točki podpira Parlament, trdi, da je Unija zaradi zagotovitve dobrega delovanja notranjega trga sprejela skupek doslednih pravil in tako presegla zgolj minimalne določbe, ki urejajo sorodne pravice RTV organizacij. Okoliščina, da ta ureditev ne pomeni popolne uskladitve in državam članicam dopušča urejanje določenih vidikov tega področja, naj ne bi nasprotovala izključni pristojnosti Unije na tem področju.
            48. Tretjič, Komisija trdi, da spadajo sorodne pravice RTV organizacij, tako kot so urejene v pravu Unije, v skupek doslednih in uravnoteženih pravil s področja intelektualne lastnine, katerega namen je ohraniti enotnost pravnega reda Unije na tem področju. V teh okoliščinah in ob upoštevanju tesne povezave med pravicami in dejavnostmi RTV organizacij ter pravicami in dejavnostmi imetnikov pravic intelektualne lastnine naj bi vsaka sprememba pravic enih ali drugih vplivala na razlago in uporabo celotne pravne ureditve Unije.
            49. Svet, ki ga podpirajo Češka republika, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska in Združeno kraljestvo, trdi, da spada prihodnja konvencija Sveta Evrope na področje deljenih pristojnosti med Unijo in njenimi državami članicami, in sicer na področje notranjega trga, ki zajema varstvo intelektualne lastnine. Zato bi morale biti tako Unija kot države članice ob tesnem sodelovanju v vseh fazah postopka vključene v prihodnja pogajanja, da bi zagotovile enotnost zunanjega zastopanja Unije. Ravno to naj bi bil cilj izpodbijanega sklepa.
            50. Svet in navedene države članice trdijo, da dejstvo, da del predvidenega mednarodnega sporazuma, čeprav velik, spada na področje, ki je urejeno s skupnimi pravili Unije, ne zadošča za sklep o izključni pristojnosti Unije za pogajanja o tem sporazumu. Tak sklep bi bil mogoč le, če bi natančna in konkretna analiza narave in vsebine zadevnih pravil Unije ter odnosa med temi pravili in predvidenim sporazumom pokazala, da lahko ta sporazum vpliva na navedena pravila ali spremeni področje njihove uporabe.
            51. Te stranke trdijo tudi, da je treba zadnji del stavka člena 3(2) PDEU brati v povezavi s protokolom (št. 25) o izvajanju deljenih pristojnosti, ki je priložen k PEU in PDEU.
            52. Svet, Kraljevina Nizozemska in Združeno kraljestvo dodajajo, da so se podpisnice Lizbonske pogodbe v zadnjem delu stavku člena 3(2) PDEU sporazumele o uzakonitvi sodne prakse od sodbe AETR (EU:C:1971:32) dalje, kot je bila pojasnjena v mnenju 1/03 (EU:C:2006:81), in s tem zavrnile določitev merila „področja, ki je pretežno že zajeto s pravili Unije“, ki ga je Sodišče med drugim uporabilo v svojem mnenju 2/91 (EU:C:1993:106) in v sodbi Komisija/Danska (C‑467/98, EU:C:2002:625).
            53. Ob upoštevanju teh splošnih ugotovitev Svet, Češka republika, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska in Združeno kraljestvo prerekajo, da bi imela Unija v obravnavani zadevi izključno pristojnost.
            54. V zvezi s tem na prvem mestu trdijo, da lahko prihodnja konvencija Sveta Evrope preseže obstoječo pravno ureditev Unije v treh elementih.
            55. Prvič, ta prihodnja konvencija bi lahko RTV organizacijam priznala izključno pravico glede priobčitve njihovih oddaj javnosti na javno dostopnih krajih brez plačila vstopnine, čeprav taka izključna pravica zadevnih organizacij v pravu Unije ni določena.
            56. Drugič, ta konvencija bi lahko urejala varstvo signalov pred njihovim oddajanjem v javnost (v nadaljevanju: signali pred oddajanjem), čeprav tako varstvo ni predmet nobene določbe prava Unije. Pravice avtorjev na njihovih delih, ki so priznane v pravni ureditvi Unije, naj namreč ne bi zajemale pravic RTV organizacij na teh signalih.
            57. Tretjič, pogajanja o prihodnji konvenciji Sveta Evrope bi lahko zadevala tudi uvedbo kazenskih ukrepov zaradi zagotovitve spoštovanja zadevnih pravic, čeprav taki ukrepi niso zajeti s skupnimi pravili Unije.
            58. Republika Poljska dodaja, da je mogoče tudi, da bo prihodnja konvencija vsebovala širšo opredelitev pojma „RTV organizacija“ od te, ki je v pravu Unije, zato da bi se z njo zajele tudi organizacije, ki oddajajo program po spletu ali z uporabo načina „simulcast“.
            59. Tako kot Združeno kraljestvo tudi Republika Poljska med drugim poudarja, da trenutno nobeno skupno pravilo Unije RTV organizacijam ne priznava izključne pravice do retransmisije po žici.
            60. Svet, Češka republika, Zvezna republika Nemčija in Združeno kraljestvo dodajajo, da bi priznanje izključne zunanje pristojnosti Unije kljub odsotnosti skupnih pravil Unije – ker se zadevni mednarodni sporazum le obrobno nanaša na skupek pravil, ki so bila postopno sprejeta na ravni Unije – privedlo do nedopustne razširitve področja uporabe člena 3(2) PDEU in bi poseglo v načelo prenosa pristojnosti.
            61. Drugič, Svet, Češka republika, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska in Združeno kraljestvo poudarjajo, da je bila s pravom Unije v korist RTV organizacij izvedena le minimalna, fragmentarna in pomožna uskladitev varstva drugih pravic intelektualne lastnine.
            62. Tretjič, Svet, Republika Poljska in Združeno kraljestvo trdijo, da ureditev – v pravu Unije – avtorskih pravic in sorodnih pravic, ki niso pravice RTV organizacij, pri oceni obstoja skupnih pravil Unije na zadevnem področju v obravnavanem primeru nikakor ni upoštevna. V zvezi s tem opozarjajo na temeljno razliko med avtorsko pravico in pravicami navedenih organizacij, in sicer z zgodovinskega vidika ter tudi z vidika narave in predmeta varstva.
            63. V teh okoliščinah naj okrepitev varstva, priznanega tem organizacijam, ne bi bila taka, da bi lahko vplivala bodisi na splošno ravnovesje varstva drugih imetnikov pravic intelektualne lastnine bodisi na izvajanje teh pravic s strani teh imetnikov.
            – Presoja Sodišča
            64. Prvi tožbeni razlog pravzaprav temelji na kršitvi člena 3(2) PDEU.
            65. Najprej je treba opozoriti, da je med različnimi primeri izključne zunanje pristojnosti Unije iz te določbe v obravnavani zadevi upošteven le zadnji del stavka te določbe, ki ustreza položaju, v katerem sklenitev mednarodnega sporazuma „lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe“.
            66. V zvezi s tem je treba opozoriti, da izrazi, uporabljeni v tem zadnjem delu stavka, ustrezajo izrazom, s katerimi je Sodišče v točki 22 sodbe AETR (EU:C:1971:32) opredelilo naravo mednarodnih zavez, ki jih države članice ne smejo prevzeti zunaj institucionalnega okvira Unije, kadar so bila za uresničitev ciljev pogodbe sprejeta skupna pravila Unije.
            67. Te izraze je treba torej razlagati ob upoštevanju pojasnil, ki jih je Sodišče zanje podalo v sodbi AETR (EU:C:1971:32) in v sodni praksi od te sodbe dalje.
            68. V skladu s sodno prakso Sodišča je podano tveganje, da se z mednarodnimi zavezami vpliva na skupna pravila Unije ali spremeni njihovo področje uporabe, ki upravičuje izključno zunanjo pristojnost Unije, če te zaveze spadajo na področje uporabe teh pravil (glej v tem smislu sodbi AETR, EU:C:1971:32, točka 30, in Komisija/Danska, EU:C:2002:625, točka 82).
            69. Ugotovitev takega tveganja ne predpostavlja popolnega ujemanja med področjem, ki ga zajemajo mednarodne zaveze, in tistim, ki ga zajema pravna ureditev Unije (glej v tem smislu mnenje 1/03, EU:C:2006:81, točka 126).
            70. Kot je Sodišče že večkrat poudarilo, lahko take zaveze na področje uporabe skupnih pravil Unije vplivajo ali pa ga spremenijo tudi takrat, kadar spadajo na področje, ki je v velikem delu zajeto s takimi pravili (mnenje 2/91, EU:C:1993:106, točka 25; sodba Komisija/Danska, EU:C:2002:625, točka 82, in mnenje 1/03, EU:C:2006:81, točki 120 in 126).
            71. Poleg tega države članice zunaj institucionalnega okvira Unije ne smejo prevzeti takih zavez, in sicer tudi če te niso v nasprotju s skupnimi pravili Unije (glej v tem smislu mnenje 2/91, EU:C:1993:106, točki 25 in 26, in sodbo Komisija/Danska, EU:C:2002:625, točka 82).
            72. Navedene analize ne omajejo trditve Sveta, Kraljevine Nizozemske in Združenega kraljestva, ki izhajajo iz domnevno strožjega pojmovanja izključne zunanje pristojnosti Unije od uveljavitve Lizbonske pogodbe dalje.
            73. Protokol (št. 25) o izvajanju deljenih pristojnosti, naveden v podporo tem trditvam, katerega edini člen določa, da „kadar Unija ukrepa na posameznem področju, zajema obseg izvajanja pristojnosti le elemente, ki jih ureja zadevni akt Unije, in torej ne zajema celotnega področja“, se namreč – kot izhaja iz njegovega besedila – nanaša izključno na člen 2(2) PDEU, in ne člen 3(2) PDEU. Zato natančneje določa, v kakšnem obsegu lahko Unija izvaja pristojnost, ki si jo deli z državami članicami in ki ji je bila dodeljena s pogodbami, in ne omejuje obsega izključne zunanje pristojnosti Unije v primerih iz člena 3(2) PDEU, kot je pojasnjen v zgoraj navedeni sodni praksi Sodišča.
            74. Ob tem pa je treba poudariti, da ima Unija zgolj dodeljene pristojnosti in da je treba pristojnost, še zlasti izključno, utemeljiti z ugotovitvami iz konkretne analize razmerja med predvidenim mednarodnim sporazumom in veljavnim pravom Unije, iz katere izhaja, da bi lahko tak sporazum vplival na skupna pravila Unije ali spremenil področje njihove uporabe (glej v tem smislu mnenje 1/03, EU:C:2006:81, točka 124).
            75. V skladu z načelom prenosa pristojnosti iz člena 5(1) in (2) PEU je zadevna stranka tista, ki mora za tako analizo priskrbeti elemente, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti izključni značaj zunanje pristojnosti Unije, na katerega se sklicuje.
            76. Konkretno je treba najprej poudariti, da v izpodbijanem sklepu ni nobenega pojasnila glede vsebine pogajanj o prihodnji konvenciji Sveta Evrope o varstvu pravic RTV organizacij. Prav tako v njem niso opredeljeni elementi teh pogajanj, ki v skladu z njegovim členom 1(1) spadajo v pristojnost Unije, in elementi pogajanj, ki v skladu z njegovim členom 1(3) spadajo v pristojnost držav članic.
            77. V teh okoliščinah je treba glede vsebine predvidenih pogajanj za namen te analize upoštevati priporočilo iz leta 2002, memorandum iz leta 2008 in poročilo iz leta 2010, ki jih je Komisija predložila v spis v podporo svojemu prvemu tožbenemu razlogu in glede katerih nobena stranka ni prerekala, da zagotavljajo upoštevne in najnovejše informacije v zvezi s tem.
            78. V zvezi z zadevnim področjem v obravnavanem primeru je iz teh dokumentov Sveta Evrope razvidno, da je cilj zadevnih pogajanj sprejetje konvencije o varstvu sorodnih pravic RTV organizacij.
            79. Kot izhaja iz Direktiv 93/83, 2001/29, 2004/48, 2006/115 in 2006/116, so te pravice v pravu Unije del usklajenega pravnega okvira, katerega namen je zlasti zagotoviti dobro delovanje notranjega trga in ki – z vključitvijo številnih razvojnih sprememb, povezanih s tehnološkimi izzivi, z novim digitalnim okoljem in z razvojem informacijske družbe – je vzpostavil sistem okrepljenega in enotnega varstva v korist RTV organizacij, kar zadeva njihove oddaje.
            80. Iz tega sledi, da je varstvo sorodnih pravic teh organizacij, ki je predmet pogajanj v okviru Sveta Evrope, tisto področje, ki je upoštevno za to analizo.
            81. Okoliščina, da je bil navedeni usklajeni pravni okvir vzpostavljen z različnimi pravnimi instrumenti, ki urejajo tudi druge pravice intelektualne lastnine, ne more vzbuditi dvoma o utemeljenosti takega pristopa.
            82. Presoja tveganja za vpliv mednarodnih zavez na skupna pravila Unije ali spremembo področja njihove uporabe namreč ne bi smela biti odvisna od umetnega razlikovanja, ki temelji na obstoju ali neobstoju takih pravil v edinem pravnem instrumentu Unije.
            83. Tako je med drugim Sodišče v točkah 27 in 29 sodbe Komisija/Francija (C‑239/03, EU:C:2004:598) varstvo voda pred onesnaženjem, ki je bilo predmet mednarodnega sporazuma, obravnavanega v zadevi, v kateri je bila sprejeta ta sodba, štelo za „področje“, čeprav je bila upoštevna pravna ureditev Unije vsebovana v različnih pravnih instrumentih.
            84. Ob tako določenem zadevnem področju je treba poudariti, da v skladu z različnimi odlomki memoranduma iz leta 2008, natančneje točkami 49, 52, 57 in 78, zadevna konvencija Sveta Evrope temelji na pravnem redu Unije, ki pretežno zajema področje materialnega prava intelektualne lastnine, zlasti tistega dela, ki zadeva RTV organizacije.
            85. Kot priznavajo Svet in države članice, ki intervenirajo v njegovo podporo, so številni elementi predvidenih pogajanj, ki so omenjeni na seznamu, priloženemu k memorandumu iz leta 2008, dejansko že zajeti v skupnih pravilih Unije.
            86. Na prvem mestu, Republika Poljska glede elementov, opredeljenih pod naslovom I tega seznama, trdi, da se lahko pojem „RTV organizacija“ v prihodnji zadevni konvenciji opredeli širše, in sicer tako, da zajame tudi organizacije, ki oddajajo program po spletu ali z uporabo načina „simulcast“.
            87. Vendar pa – ne glede na to, ali se lahko v okviru novih digitalnih tehnologij s sklicevanjem na oddaje, ki se oddajajo bodisi po žici ali brezžično, iz členov 2 in 3(2)(d) Direktive 2001/29, členov 7(2) in 9(1)(d) Direktive 2006/115 ter člena 3(4) Direktive 2006/116 na področje uporabe skupnih pravil Unije na obravnavanem področju zajamejo tudi take RTV organizacije – vsekakor ni mogoče zanikati, kot trdi Komisija, da bi pogajanja, s katerimi naj bi se take RTV organizacije nekako vključile v področje prihodnje konvencije Sveta Evrope, zlasti tako, da bi se za potrebe te konvencije sprejela opredelitev „RTV organizacij“ s „tehnično nevtralnimi“ izrazi, kot se predlaga v točki 13 poročila iz leta 2010, horizontalno vplivala na področje uporabe skupka skupnih pravil Unije, ki se nanašajo na varstvo sorodnih pravic takih organizacij.
            88. Na drugem mestu pa glede elementov, ki so opredeljeni pod naslovom II seznama, ki je priloga k memorandumu iz leta 2008, med strankami ni sporno, da so tisti elementi, ki se nanašajo na pravico do snemanja, pravico do reprodukcije, pravico do dajanja na voljo javnosti, pravico do distribucije, omejitve in izjeme od teh pravic, obdobje varstva teh pravic, obveznosti glede tehničnih ukrepov in obveznosti v zvezi s podatki za upravljanje s temi pravicami, zajeti s skupnimi pravili Unije in da lahko pogajanja o teh elementih vplivajo na področje uporabe teh skupnih pravil ali ga spremenijo.
            89. Vendar pa se stranke ne strinjajo glede četrtega elementa, omenjenega pod tem naslovom II, to je glede pravice do retransmisije, pravice do javne priobčitve, varstva signalov pred njihovim oddajanjem in spoštovanja sorodnih pravic RTV organizacij.
            90. Prvič, glede pravice do retransmisije Republika Poljska in Združeno kraljestvo trdita, da je bila s pravom Unije dosežena le minimalna uskladitev, saj ta v skladu s členom 8(3) Direktive 2006/115 zadeva izključno brezžično retransmisijo. Zadevna pogajanja pa lahko pripeljejo do tega, da se bo RTV organizacijam priznala izključna pravica do retransmisije tudi po žici, zlasti po internetu.
            91. V zvezi s tem je treba opozoriti, da se člen 8(3) Direktive 2006/115 ne nanaša na položaj, ki je primerljiv s položajem iz točk 18 in 21 mnenja 2/91 (EU:C:1993:106), v katerem Sodišče Uniji ni priznalo izključne pristojnosti, ker so tako določbe prava Unije kot določbe zadevne mednarodne konvencije določale minimalne zahteve. Ta določba namreč določa natančen vsebinski domet pravice do retransmisije v pravu Unije, in sicer tako, da jo omejuje na brezžično retransmisijo.
            92. Kot zatrjuje Komisija, lahko pogajanja v okviru Sveta Evrope, s katerimi se želi, kot izhaja iz točke 54 memoranduma iz leta 2008, ta pravica razširiti na retransmisijo po žici ali po internetu, zato spremenijo področje uporabe skupnih pravil Unije na področju pravice do retransmisije.
            93. Poleg tega, kot opozarja tudi Komisija, je pravica RTV organizacij na področju retransmisije po žici kot taka že delno zajeta s skupnimi pravili Unije, in sicer zaradi medsebojne povezanosti različnih pravic intelektualne lastnine teh organizacij, ki so urejene s pravom Unije. Kot je Sodišče odločilo v sodbi ITV Broadcasting in drugi (C‑607/11, EU:C:2013:147), namreč izključna pravica do javne priobčitve, ki v skladu s členom 3(1) Direktive 2001/29 pripada RTV organizacijam, ki opravljajo prizemno televizijsko retransmisijo za oddaje, zaščitene z avtorsko pravico, zajema izključno pravico do odobritve ali prepovedi retransmisije takih del po internetu s strani druge organizacije.
            94. Drugič, glede pravice do javne priobčitve Svet in več držav članic, ki so intervenirale v njegovo podporo, trdijo, da lahko zadevna pogajanja presežejo pravni red Unije tako, da drugače kot člen 8(3) Direktive 2006/115 razširijo področje uporabe te pravice, tako da zajema javno dostopne kraje brez plačila vstopnine.
            95. V zvezi s tem je treba kljub vsemu ugotoviti, kot je to storila Komisija, da niti memorandum iz leta 2008 niti poročilo iz leta 2010 ne vsebujeta navedb v tem smislu in da niti Svet niti države članice intervenientke niso priskrbeli nobenega elementa v podporo teh navedb.
            96. Nasprotno, v skladu s priporočilom iz leta 2002 ter zlasti točko (f) pod razdelkom „Pravice, ki se dodelijo“, ki je priloga k temu priporočilu, in točko 24 preambule tega priporočila se področje uporabe pravice do javne priobčitve določi v skladu s členom 13(d) Rimske konvencije, ki to področje omejuje na javno dostopne kraje ob plačilu vstopnine.
            97. Tretjič, v zvezi z varstvom signalov pred njihovim oddajanjem Svet in več držav članic, ki so intervenirale v njegovo podporo, pravilno opozarjajo, da RTV organizacije v skladu z veljavnim pravom Unije ne uživajo varstva signalov kot takih, zadevna pogajanja pa lahko v skladu s točkami od 41 do 43 in 54 memoranduma iz leta 2008 in točko 14 poročila iz leta 2010 privedejo do vzpostavitve takega varstva zaradi možnosti nepooblaščene prilastitve ali izkoriščanja omenjenih signalov.
            98. Vendar bi ena od rešitev, ki jo je izpostavila Komisija in ki je v skladu s točko 43 memoranduma iz leta 2008 vredna razmisleka, to je razširitev pojma „oddaje“ na signale pred oddajanjem tako, da bi se zadnjenavedeni vključili v področje varstva različnih pravic RTV organizacij, nedvomno lahko horizontalno spremenila področje uporabe skupnih pravil Unije na zadevnem področju.
            99. V zvezi z drugimi mogočimi rešitvami, ki so bile navajane pred Sodiščem, kot je vzpostavitev sui generis  pravnega varstva signalov pred njihovim oddajanjem ali uporaba določb o varstvu tehničnih ukrepov zanje, je treba ugotoviti, da – ker se memorandum iz leta 2008 in poročilo iz leta 2010 nanje ne sklicujeta in ker Svet ter države članice intervenientke svojih trditev niso podprli z nobenim elementom – se v tej fazi zdijo te rešitve hipotetične in jih torej ni mogoče upoštevati pri določitvi izključnega ali deljenega značaja pristojnosti Unije v obravnavani zadevi.
            100. Četrtič, v zvezi s spoštovanjem sorodnih pravic RTV organizacij Svet in več držav članic, ki so intervenirale v njegovo podporo – ne da bi prerekali, da so sankcije in pravna sredstva za primer kršitve teh pravic v pravu Unije urejeni v členu 8 Direktive 2001/29 in z vsemi skupnimi pravili v Direktivi 2004/48 – vseeno trdijo, da lahko zadevna pogajanja, drugače kot v pravni ureditvi Unije, privedejo do naložitve obveznosti pogodbenicam, da sprejmejo kazenske sankcije za primere teh kršitev.
            101. Vendar pa je treba ugotoviti, kot je to storila Komisija, da niti memorandum iz leta 2008 niti poročilo iz leta 2010 ne vsebujeta navedb v tem smislu in da trditve iz prejšnje točke niso bile podprte z nobenim elementom v zvezi s prihodnjimi pogajanji v okviru Sveta Evrope.
            102. Iz zgornje analize izhaja, da vsebina pogajanj za konvencijo Sveta Evrope o varstvu sorodnih pravic RTV organizacij, kot je določena s priporočilom iz leta 2002, memorandumom iz leta 2008 in poročilom iz leta 2010, spada na področje, ki je pretežno zajeto s skupnimi pravili Unije, in da lahko ta pogajanja vplivajo na skupna pravila Unije ali spremenijo področje njihove uporabe. Zato ta pogajanja spadajo v izključno pristojnost Unije.
            103. Iz tega sledi, da je bil izpodbijani sklep sprejet v nasprotju s členom 3(2) PDEU.
            Drugi, tretji in četrti tožbeni razlog
            104. Ker je bil prvi tožbeni razlog utemeljen, je treba izpodbijani sklep razglasiti za ničen, ne da bi bilo treba preizkusiti preostale tožbene razloge, ki jih Komisija navaja v podporo svoji tožbi.
            Stroški
            105. V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov. Ker Svet s svojimi razlogi ni uspel in ker je Komisija predlagala, naj se mu naloži plačilo stroškov, se mu naloži plačilo stroškov. V skladu s členom 140(1) Poslovnika, v skladu s katerim države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške, Češka republika, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Združeno Kraljestvo in Parlament nosijo vsak svoje stroške.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            1. Sklep Sveta in predstavnikov vlad držav članic, ki so se sestali v okviru Sveta, z dne 19. decembra 2011 o sodelovanju Evropske unije in njenih držav članic pri pogajanjih o Konvenciji Sveta Evrope o zaščiti pravic radiodifuznih organizacij se razglasi za ničen.
            2. Svetu Evropske unije se naloži plačilo stroškov.
            3. Češka republika, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ter Evropski parlament nosijo vsak svoje stroške.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. junija 2016.#Evonik Degussa GmbH in AlzChem AG proti Evropski komisiji.#Pritožba – Konkurenca – Člen 81 ES – Omejevalni sporazumi – Trgi kalcijevega karbida v prahu, granulatov kalcijevega karbida in magnezijevih granulatov v velikem delu Evropskega gospodarskega prostora – Določanje cen, razdelitev trgov in izmenjava informacij – Odgovornost matične družbe za kršitve konkurenčnih pravil s strani hčerinskih družb – Odločilni vpliv, ki ga izvaja matična družba – Izpodbojna domneva v primeru 100‑odstotne udeležbe – Pogoj za ovrženje te domneve – Neupoštevanje izrecnih navodil.#Zadeva C-155/14 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 16. junija 2016 (
            *1
         )
      „Pritožba — Konkurenca — Člen 81 ES — Omejevalni sporazumi — Trgi kalcijevega karbida v prahu, granulatov kalcijevega karbida in magnezijevih granulatov v velikem delu Evropskega gospodarskega prostora — Določanje cen, razdelitev trgov in izmenjava informacij — Odgovornost matične družbe za kršitve konkurenčnih pravil s strani hčerinskih družb — Odločilni vpliv, ki ga izvaja matična družba — Izpodbojna domneva v primeru 100‑odstotne udeležbe — Pogoj za ovrženje te domneve — Neupoštevanje izrecnih navodil“
      V zadevi C‑155/14 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 3. aprila 2014,

         Evonik Degussa GmbH s sedežem v Essnu (Nemčija),

         AlzChem AG, nekdanja AlzChem Trostberg GmbH, s sedežem v Trostbergu (Nemčija),
      ki ju zastopata C. Steinle in I. Bodenstein, odvetnika,
      pritožnici,
      druga stranka v postopku je

         Evropska komisija, ki jo zastopajo G. Meessen in R. Sauer, agenta, skupaj z A. Böhlkejem, odvetnikom,
      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik četrtega senata v funkciji predsednika petega senata, D. Šváby (poročevalec), A. Rosas, E. Juhász in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. junija 2015,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 3. septembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Družbi Evonik Degussa GmbH (v nadaljevanju: Degussa) in AlzChem AG, nekdanja AlzChem Trostberg GmbH, s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 23. januarja 2014, Evonik Degussa in AlzChem/Komisija (T‑391/09, neobjavljena, EU:T:2014:22, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to delno zavrnilo njuno tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2009) 5791 final z dne 22. julija 2009 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma o EGP (zadeva COMP/39.396 – Kalcijev karbid in reagenti na osnovi magnezija za jeklarstvo in plinsko industrijo) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) v delu, v katerem se nanaša na pritožnici, ter podredno, predlog za spremembo navedene odločbe, s katerim se predlaga, prvič, odprava globe, naložene pritožnicama, ali njeno znižanje in, drugič, naložitev plačila celotnega zneska navedene globe družbi SKW Stahl-Metallurgie GmbH (v nadaljevanju: SKW) solidarno s pritožnicama.

         Pravni okvir

               2

               Člen 23 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) določa sistem glob, ki jih lahko Evropska komisija naloži na podlagi členov 81 ES in 82 ES.

         Dejansko stanje in sporna odločba

               3

               Upoštevno dejansko stanje spora je bilo v točkah od 1 do 4 izpodbijane sodbe predstavljeno tako:

                        „1

                        [Komisija] je s [sporno odločbo] ugotovila, da so glavni dobavitelji kalcijevega karbida in magnezija za jeklarsko in plinsko industrijo kršili člen 81(1) ES in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) s tem, da so od 7. aprila 2004 do 16. januarja 2007 sodelovali pri enotni in trajajoči kršitvi. Ta je zajemala razdelitev trgov, določitev kvot, razdelitev kupcev, določitev cen in izmenjavo poslovno občutljivih informacij o cenah, strankah in obsegih prodaje v EGP, razen Irske, Španije, Portugalske in Združenega kraljestva.

                        2

                        Postopek se je začel na podlagi prošnje za imuniteto na podlagi Obvestila o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v nadaljevanju: obvestilo o prizanesljivosti), ki jo je vložila družba Akzo Nobel NV.

                        3

                        V členu 1(f) [sporne] odločbe je Komisija ugotovila, da sta družbi Degussa in AlzChem Hart GmbH (ki je postala AlzChem Trostberg GmbH, nato pa [AlzChem]), [pritožnici], pri kršitvi sodelovali od 22. aprila do 30. avgusta 2004. Iz točk 226 in 227 obrazložitve [sporne] odločbe je razvidno, da sta ti družbi odgovorni za sporno kršitev zaradi neposredne udeležbe članov SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG, katere firma je bila leta 2005 spremenjena v [SKW], pri tej kršitvi. V skladu s točkami 227, 228 in 235 obrazložitve [sporne] odločbe je bila družba SKW v prvem delu obdobja svoje udeležbe pri spornem kartelu hčerinska družba v 100 % lasti [pritožnic].

                        4

                        Komisija je [pritožnicama] zaradi njunega sodelovanja pri sporni kršitvi v členu 2 [sporne] odločbe naložila, prvič, globo v višini 1,04 milijona EUR, ki jo morata plačati solidarno z družbo SKW [člen 2(g)], in drugič, globo v višini 3,64 milijona EUR, za plačilo katere sta bili določeni kot solidarno odgovorni [člen 2(h)].“

               4

               Glede obdobja od 1. septembra 2004 do 16. januarja 2007, v katerem družba SKW ni bila več v popolni lasti družb AlzChem in Degussa, ampak družb SKW Stahl-Metallurgie Holding (v nadaljevanju: SKW Holding) in Arques Industrie AG, ki je postala Gigaset AG, je Komisija ugotovila, da so družbe SKW, SKW Holding in Gigaset sodelovale in/ali bi se morale šteti za odgovorne za zadevno kršitev. Komisija je s členom 2(f) sporne odločbe, kakor je bila spremenjena s sodbo Gigaset/Komisija (T‑395/09, EU:T:2014:23), naložila globo 13.300.000 EUR, ki jo morata plačati solidarno družbi SKW in SKW Holding, za del te globe, in sicer 12.300.000 EUR, pa je solidarno odgovorna tudi družba Gigaset.

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               5

               Pritožnici sta v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 5. oktobra 2009 vložili tožbo, s katero sta predlagali, primarno, razglasitev ničnosti sporne odločbe v delu, v katerem se nanaša nanju, ter podredno, znižanje zneskov glob, ki sta bila naložena s členom 2(g) in (h) te odločbe, in naložitev plačila celotnega zneska navedenih glob družbi SKW solidarno z njima.

               6

               Pritožnici sta v utemeljitev tožbe predložili argumentacijo, ki ni bila razdeljena v tožbene razloge in ki jo je Splošno sodišče razumelo, kot da se nanaša, prvič, na naložitev odgovornosti za kršitev, ki jo je storila njuna hčerinska družba SKW, njima, drugič, na znesek glob, ki so jima bile naložene, tretjič, na solidarno odgovornost družbe SKW za plačilo teh glob in, četrtič, na neskladnost sporne odločbe s sodbo z dne 3. marca 2011, Siemens in VA Tech Transmission & Distribution/Komisija (od T‑122/07 do T‑124/07, EU:T:2011:70), pri čemer je bil zadnji očitek naveden skupaj s predlogom za ukrepe procesnega vodstva in na obravnavi.

               7

               Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tej tožbi delno ugodilo. Izrek sodbe je bil tak:

                        „1.

                        Člen 2(g) in (h) [sporne] odločbe se razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša na družbi [Degussa] in [AlzChem], pri čemer ta razglasitev ničnosti nikakor ne vpliva na izpolnitev obveznosti plačila – s strani ene ali druge družbe – globe, ki jima je solidarno naložena za kršitev, ugotovljeno v členu 1(f) navedene odločbe, glede družbe [SKW], in globe, ki je bila zadnje navedeni družbi naložena v členu 2(g) te odločbe.

                        2.

                        Za kršitev, ugotovljeno v zvezi z družbama [Degussa] in AlzChem v členu 1(f) [sporne] odločbe, se naložijo te globe:

                                 —

                                 družbama [Degussa] in AlzChem solidarno: 2,49 milijona EUR, pri čemer se šteje, da sta družbi [Degussa] in AlzChem to globo plačali do zneskov, ki jih je družba [SKW] plačala na podlagi globe, ki ji je bila naložena v členu 2(f) in (g) te odločbe;

                                 —

                                 družbi [Degussa], ki je edina odgovorna za plačilo te globe, 1,24 milijona EUR.

                        3.

                        V preostalem se tožba zavrne.

                        4.

                        Družbi [Degussa] in AlzChem nosita dve tretjini svojih stroškov in dve tretjini stroškov [Komisije]. Komisija nosi tretjino svojih stroškov in tretjino stroškov družb [Degussa] in AlzChem.“

               8

               Iz te sodbe je razvidno, da so družbam, ki so bile del gospodarske enote, ki jo je imela v lasti družba Degussa, matična družba, zaradi sodelovanja družbe SKW pri zadevni kršitvi v obdobju od 22. aprila 2004 do 30. avgusta 2004 naložene te globe:

                        —

                        družbi SKW: 1,04 milijona EUR na podlagi člena 2(g) sporne odločbe;

                        —

                        družbama Degussa in AlzChem solidarno: 2,49 milijona EUR, pri čemer je Splošno sodišče navedlo, da se šteje, da sta ti družbi to globo plačali do zneskov, ki jih je družba SKW plačala na podlagi globe, ki ji je bila naložena v členu 2(f) in (g) sporne odločbe za obdobje od 1. septembra 2004 do 16. januarja 2007 oziroma od 22. aprila 2004 do 30. avgusta 2004, in

                        —

                        družbi Degussa: 1,24 milijona EUR.

         Predlogi strank v pritožbenem postopku

               9

               Družbi Degussa in AlzChem Sodišču predlagata, naj:

                        —

                        izpodbijano sodbo v celoti razveljavi, kolikor posega v njun položaj, in razglasi ničnost sporne odločbe v delu, v katerem ju zadeva;

                        —

                        podredno, zniža globi, ki sta jima bili naloženi v členu 2(g) in (h) sporne odločbe;

                        —

                        še bolj podredno, člen 2(g) in (h) sporne odločbe spremeni tako, da bo družba SKW solidarno odgovorna za celotno globo, ki jima je bila naložena;

                        —

                        še bolj podredno, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču ter

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               10

               Komisija Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        pritožbo zavrne in

                        —

                        pritožnicama naloži plačilo stroškov postopka.

         Pritožba

               11

               Pritožnici v podporo pritožbi navajata pet pritožbenih razlogov.

               12

               Njun prvi pritožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 81 ES, načela osebne odgovornosti, domneve nedolžnosti in načela krivdne odgovornosti. Z drugim pritožbenim razlogom navajata, da je Splošno sodišče kršilo njuno pravico do izjave in člen 296 PDEU, ker je zavrnilo ugoditev njuni utemeljitvi glede protislovja sporne odločbe s sodbo z dne 3. marca 2011, Siemens in VA Tech Transmission & Distribution/Komisija (od T‑122/07 do T‑124/07, EU:T:2011:70). S tretjim pritožbenim razlogom zatrjujeta, da Splošno sodišče ni spoštovalo obveznosti obrazložitve in načela enakega obravnavanja. V okviru četrtega pritožbenega razloga, ki ga uveljavljata podredno, trdita, da je Splošno sodišče kršilo načeli pravne varnosti in nulla poena sine lege certa ter obveznost obrazložitve. Nazadnje, njun peti pritožbeni razlog, ki je tudi uveljavljan podredno, se nanaša na kršitev člena 81 ES, njune pravice do izjave in člena 23 Uredbe št. 1/2003.

               13

               Pritožnici sta na obravnavi drugi pritožbeni razlog umaknili.

         Prvi pritožbeni razlog: kršitev člena 81 ES, načela osebne odgovornosti, domneve nedolžnosti in krivdne odgovornosti

      Trditve strank

               14

               Pritožnici v prvem pritožbenem razlogu, ki se nanaša na točke od 70 do 119 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očitata, da je kršilo člen 81 ES ter načela osebne odgovornosti, domneve nedolžnosti in krivdne odgovornosti, ker je za izpodbojnost domneve njunega dejanskega izvajanja odločilnega vpliva na družbo SKW pogojevalo s previsokimi zahtevami, kar je privedlo do kršitve izpodbojnosti te domneve.

               15

               Po eni strani izpodbijata, da je Splošno sodišče v točkah od 102 do 107 izpodbijane sodbe zavrnilo priznanje ovrženja te domneve, čeprav sta navedli, da je družba SKW sodelovala pri spornem kartelu ob očitnem neupoštevanju njunih izrecnih navodil, navedenih v točkah 91 in 102 izpodbijane sodbe, s katerimi je bilo edinemu upravitelju družbe SKW odrejeno, da ne sklepa sporazumov s konkurenti glede proizvodov za razžvepljevanje litega železa. Po navedbah pritožnic naj bi tak položaj dokazoval neobstoj dejanskega izvajanja odločilnega vpliva na družbo SKW.

               16

               Splošnemu sodišču očitata tudi, da je štelo, da izjava komercialnega direktorja družbe SKW v času dejanskega stanja, navedena v točki 107 izpodbijane sodbe, in sicer da direktor družbe AlzChem ni imel na voljo sredstev za zagotovitev spoštovanja teh navodil, ni upoštevna. Taka izjava pa naj bi bila ravno dokaz neobstoja dejanskega izvajanja odločilnega vpliva avtorja tega navodila na njegovega naslovnika.

               17

               Pritožnici zatrjujeta tudi, da za namene pripisa odgovornosti za kršitev člena 81 ES odločilni element ni samo možnost izvajanja odločilnega vpliva, ampak njegovo dejansko izvajanje, kar naj bi bilo potrjeno v točki 62 sodbe z dne 12. decembra 2007, Akzo Nobel in drugi/Komisija (T‑112/05, EU:T:2007:381). Splošno sodišče pa naj bi se ob več priložnostih in zlasti tudi glede prometa družbe SKW, obravnavanega v točkah od 108 od 113 izpodbijane sodbe, zadovoljilo s hipotetičnim vplivom, ki temelji na špekulativnih elementih, in naj ne bi dokazalo dejanskega izvajanja takega odločilnega vpliva pritožnic na družbo SKW.

               18

               Pritožnici Splošnemu sodišču očitata tudi, da je iz presoje, ki se nanaša na položaj pred kršitvenim obdobjem, izpeljalo sklep o tem obdobju, čeprav sta zatrjevali, da nikoli nista izvajali odločilnega vpliva. Poleg tega Splošnemu sodišču očitata, da se je omejilo na presojo razmerij med pritožnicama in družbo SKW glede na razdelitev deležev družbe in vodstveno osebje, ne da bi konkretno preučilo, ali sta dejansko izvajali odločilni vpliv na svojo hčerinsko družbo.

               19

               Po drugi strani pritožnici Splošnemu sodišču očitata, da ni ugotavljalo neobstoja njunega dejanskega izvajanja odločilnega vpliva na družbo SKW, čeprav je slednja svojo dejavnost upravljala samostojno, medtem ko sta bili pritožnici zaposleni z njeno prodajo, in da dokazi potrjujejo nezaupanje te družbe svojima matičnima družbama, kakor je to razvidno iz izjave N. iz točke 105 izpodbijane sodbe.

               20

               Zlasti naj bi Splošno sodišče napačno presodilo dokazno breme pri izpodbijanju domneve dejanskega izvajanja odločilnega vpliva, tako da se je opiralo na morebiten teoretičen vpliv pritožnic na družbo SKW, in ne na njen konkretni položaj. Po mnenju pritožnic naj jima ne bi bilo treba dokazati, da na splošno nista mogli izvajati nobenega odločilnega vpliva na družbo SKW, ampak samo, da v konkretnem primeru nista dejansko izvajali nobenega tovrstnega vpliva. Splošno sodišče naj bi se v točkah 82, 83, 88, 89, 93, od 94 do 98 in od 108 do 113 izpodbijane sodbe oprlo samo na njun morebiten teoretičen vpliv na družbo SKW.

               21

               Nazadnje pritožnici navajata, da naj bi Splošno sodišče s tem, da je iz preproste obveznosti poročanja družbe SKW družbi AlzChem sklepalo o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva, izkrivilo dokaze.

               22

               Komisija poudarja, da je ta pritožbeni razlog nedopusten, saj z njim pritožnici izpodbijata presojo, ki jo je Splošno sodišče opravilo glede dejstev in dokazov, ki so mu bili predloženi. Komisija vsekakor meni, da je treba ta pritožbeni zavrniti kot neutemeljen.

         Presoja Sodišča
      – Dopustnost

               23

               Spomniti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča edino Splošno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja ter načeloma za presojo dokazov, ki jih je sprejelo za utemeljitev tega dejanskega stanja. Če so bili namreč ti dokazi pravilno pridobljeni in če so bila spoštovana splošna pravna načela ter postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov, je le Splošno sodišče pristojno za presojo vrednosti, ki jo je treba pripisati predloženim dokazom. Ta presoja torej, razen izkrivljanja teh dokazov, ne pomeni pravnega vprašanja, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča (sodba z dne 20. januarja 2016, Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, točka 40). Poleg tega mora tako izkrivljanje očitno izhajati iz listin v spisu, ne da bi bilo treba ponovno ugotavljati dejansko stanje in presojati dokaze (sodba z dne 28. januarja 2016, Éditions Odile Jacob/Komisija, C‑514/14 P, EU:C:2016:55, točka 73 in navedena sodna praksa).

               24

               V obravnavanem primeru, kakor je poudaril generalni pravobranilec v točki 75 sklepnih predlogov, Splošno sodišče ni izkrivilo dokazov, ki so mu bili predloženi, ko je v točki 87 izpodbijane sodbe štelo, da obveznost upravitelja družbe SKW, da redno pošilja poročila direktorju družbe AlzChem, pomeni indic v prid trditvi, da je slednja odločilno vplivala na odločitve prve družbe.

               25

               V delu, v katerem pritožnici izpodbijata ugotovitev dejanskega stanja Splošnega sodišča, vključno z ugotovitvijo iz točk 87 in 107 izpodbijane sodbe, so njuni očitki nedopustni.

               26

               Nasprotno pa v delu, v katerem pritožnici izpodbijata metodologijo Splošnega sodišča pri presoji dokazne vrednosti elementov, ki sta jih predložili pritožnici, da bi ovrgli domnevo njunega izvajanja odločilnega vpliva na družbo SKW, ker Splošnemu sodišču očitata, da je štelo, da to, da hčerinska družba ravna v očitnem nasprotju z navodili matične družbe, ne omogoča, da se ovrže ta domneva, in ker mu očitata tudi, da je uporabilo prestrogo merilo, zaradi česar je taka domneva neizpodbojna, pa so njuni očitki dopustni. Vprašanje, postavljeno s temi očitki, in sicer ali je Splošno sodišče pri ugotavljanju dejstev in pri presoji dokazov uporabilo ustrezno pravno merilo, namreč pomeni pravno vprašanje, ki spada k nadzoru, ki ga Sodišče opravi v okviru te pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2013, Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:51425, točka 59 in navedena sodna praksa).

         – Vsebinska presoja

               27

               Najprej je treba poudariti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča odgovornost za ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše njeni matični družbi, zlasti kadar hčerinska družba, čeprav je ločen pravni subjekt, o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak se v bistvenem ravna po navodilih matične družbe, in sicer predvsem zaradi gospodarskih, organizacijskih in pravnih povezav med obema pravnima subjektoma. Ker sta namreč v takem primeru matična in hčerinska družba del iste gospodarske enote in sta eno samo podjetje v smislu člena 81 ES, lahko Komisija odločbo, s katero je naloženo plačilo glob, naslovi na matično družbo, ne da bi bilo treba dokazati, da je bila matična družba pri tej kršitvi osebno vpletena (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Komisija in drugi/Versalis in drugi, C‑93/13 P in C‑123/13 P, EU:C:2015:150, točka 40 in navedena sodna praksa).

               28

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča je razvidno tudi, da v posebnem primeru, v katerem ima matična družba neposredno ali posredno v lasti ves ali skoraj ves kapital svoje hčerinske družbe, ki je kršila pravila Evropske unije o konkurenci, obstaja izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na hčerinsko družbo (sodbi z dne 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, točka 56 in navedena sodna praksa, in z dne 5. marca 2015, Komisija in drugi/Versalis in drugi, C‑93/13 P in C‑123/13 P, EU:C:2015:150, točka 41).

               29

               V takih okoliščinah za tako domnevo zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves ali skoraj ves kapital hčerinske družbe neposredno ali posredno v lasti matične družbe. Komisija bo zato lahko štela, da je matična družba odgovorna za ravnanje svoje hčerinske družbe in solidarno odgovorna za plačilo globe, naložene slednji, razen če ta matična družba, ki mora ovreči to domnevo, ne predloži zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Komisija in drugi/Versalis in drugi, C‑93/13 P in C‑123/13 P, EU:C:2015:150, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa).

               30

               Taka domneva, kadar je sprejeta, razen če je ovržena – česar pritožnici v obravnavanem primeru ne izpodbijata – pomeni, da se dejansko izvajanje odločilnega vpliva matične družbe na hčerinsko družbo šteje za dokazano in Komisiji omogoča, da prvonavedeno šteje za odgovorno za ravnanje drugonavedene, ne da bi ji bilo treba predložiti kakršne koli dodatne dokaze.

               31

               Ker je bila namreč domneva dejanskega izvajanja odločilnega vpliva sprejeta, mora le matična družba, ki ima v lasti ves ali skoraj ves kapital hčerinske družbe, to domnevo ovreči.

               32

               Za ovrženje te domneve mora matična družba v okviru tožbe, vložene zoper odločbo Komisije, sodišču Unije v presojo predložiti vse elemente v zvezi z organizacijskimi, gospodarskimi in pravnimi povezavami med njo in svojo hčerinsko družbo, s katerimi lahko dokaže, da nista enoten gospodarski subjekt (glej v tem smislu sodbo z dne 20. januarja 2011, General Química in drugi/Komisija, C‑90/09 P, EU:C:2011:21, točka 51 in navedena sodna praksa).

               33

               Za presojo, ali ta hčerinska družba samostojno določa svoje ravnanje na trgu ali pa se v glavnem drži navodil svoje matične družbe (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2013, Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, točka 38 in navedena sodna praksa), mora sodišče Unije upoštevati vse upoštevne elemente, ki se lahko od primera do primera razlikujejo in torej ne morejo biti predmet taksativnega naštevanja (sodba z dne 26. septembra 2013, The Dow Chemical Company/Komisija, C‑179/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:605, točka 54).

               34

               V okviru tega mora Splošno sodišče opraviti presojo dejanskega stanja v obdobju kršitve, vendar ne da bi to vplivalo na možnost, da se opira na elemente, ki se nanašajo na obdobje pred kršitvijo, če lahko ugotovi upoštevnost teh elementov za obdobje kršitve in če ne prenese samodejno na to obdobje sklepov, ki izvirajo iz presoje elementov pred kršitvijo.

               35

               V obravnavanem primeru je iz točk od 100 do 107 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče presojo opravilo v skladu s temi zahtevami.

               36

               Tako je Splošno sodišče po tem, ko je v točki 99 izpodbijane sodbe ugotovilo, da pritožnici nista uspeli dokazati, da pred 1. januarjem 2004 nista dejansko izvajali odločilnega vpliva na komercialno politiko družbe SKW, v točki 100 te sodbe navedlo, da je treba preveriti, ali velja podobna ugotovitev za obdobje kršitve, in splošneje, za obdobje po 1. januarju 2004. V okviru tega je v točkah 106 in 107 te sodbe poudarilo, da trditve pritožnic, navedene v točkah od 102 do 105 iste sodbe, ki se bodisi ne izpodbijajo bodisi ne izpodbijajo veljavno v okviru te pritožbe, ne omogočajo dokaza, da pritožnici leta 2004 nista več dejansko izvajali takega vpliva, za presojo česar je pristojno, kot je bilo tudi opozorjeno v točki 23 te sodbe.

               37

               Posledično je Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, lahko upoštevalo položaj pred 1. januarjem 2004, da je zavrnilo argumentacijo pritožnic, s katero sta ti zatrjevali, da sta ovrgli domnevo, da sta dejansko izvajali odločilni vpliv na družbo SKW.

               38

               V delu, v katerem pritožnici Splošnemu sodišču očitata, da je zlasti v točkah od 84 do 87, 88, 89, od 93 do 98 in od 108 do 113 napačno zavrnilo ovrženje domneve, da sta pritožnici dejansko izvajali odločilen vpliv na družbo SKW, tako da se je oprlo na obstoj morebitnega ali teoretičnega obstoja vpliva, je treba ugotoviti, da ta očitek izvira iz napačnega razumevanja izpodbijane sodbe in ga je zato treba zavrniti. V nasprotju s tem, kar zatrjujeta pritožnici, je namreč iz te sodbe razvidno, da se Splošno sodišče ni oprlo na obstoj morebitnega ali teoretičnega vpliva pritožnic na družbo SKW, ampak je samo ugotovilo, da z njunimi trditvami ni mogoče dokazati neobstoja dejanskega izvajanja odločilnega vpliva teh pritožnic na družbo SKW, zato te ne zadoščajo za ovrženje domneve, povezane s kapitalom.

               39

               Glede očitka, da je Splošno sodišče zavrnilo upoštevanje dejstva, da je družba SKW sodelovala pri zadevni kršitvi v očitnem nasprotju z izrecnimi navodili pritožnic, ki so navedena v točkah 106 in 107 izpodbijane sodbe, je treba spomniti, kakor je bilo navedeno v točkah 32 in 33 te sodbe, da mora sodišče Unije pri preučevanju, ali je domneva dejanskega izvajanja odločilnega vpliva ovržena, upoštevati vse dokaze, ki so mu predloženi.

               40

               V okviru te celostne presoje, čeprav obstoj izrecnega navodila matične družbe svoji hčerinski družbi, da naj ne sodeluje pri protikonkurenčnih dejanjih na zadevnem trgu, lahko pomeni indic, ki dokazuje dejansko izvajanje odločilnega vpliva prvonavedene družbe na drugonavedeno, pa dejstva, da drugonavedena družba tega navodila ni upoštevala, Splošno sodišče – kakor je bilo storjeno v točkah od 90 do 92 izpodbijane sodbe – ne more šteti za indic, ki bi dokazoval dejansko izvajanje takega vpliva.

               41

               Zato dejstvo, da hčerinska družba ne upošteva navodil svoje matične družbe, samo po sebi ne more zadostovati za dokaz neobstoja dejanskega izvajanja odločilnega vpliva te matične družbe na hčerinsko, ker je Sodišče že imelo priložnost pojasniti, da hčerinski družbi ni treba ravnati v skladu z vsemi navodili matične družbe, da bi bil dokazan obstoj odločilnega vpliva, če ni neupoštevanje danih navodil postalo že pravilo (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisija in Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P in C‑294/13 P, EU:C:2015:416, točki 96 in 97).

               42

               Zato je Splošno sodišče v točkah 106 in 107 izpodbijane sodbe, ne da bi napačno uporabilo pravo, lahko štelo, da kljub navodilom, ki sta jih pritožnici dali družbi SKW, naj ne sodeluje pri protikonkurenčnih sporazumih na zadevnih trgih, pritožnici nista podali pravno zadostnega dokaza, da v obdobju kršitve nista izvajali odločilnega vpliva na družbo SKW.

               43

               Nazadnje pritožnici Splošnemu sodišču očitata, da je uporabilo prestrogo merilo, zaradi katerega je postala domneva o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva neizpodbojna.

               44

               Glede tega je Sodišče že imelo priložnost pojasniti, da težavnost predložitve nasprotnega dokaza, potrebnega za ovrženje domneve dejanskega izvajanja odločilnega vpliva, sama po sebi ne pomeni, da je ta domneva dejansko neizpodbojna, zlasti če ta dokaz v okviru svojih dejavnosti najlažje poiščejo subjekti, na katere se domneva nanaša (sodba z dne 5. marca 2015, Komisija in drugi/Versalis in drugi, C‑93/13 P in C‑123/13 P, EU:C:2015:150, točka 46 in navedena sodna praksa).

               45

               Podobno tudi dejstvo, da je Splošno sodišče v okviru presoje dejanskega stanja in dokazov v tej zadevi ugotovilo, da pritožnici nista ovrgli domneve dejanskega izvajanja odločilnega vpliva, ne more privesti do ugotovitve, da je to sodišče s tem, da se je sklicevalo na neizpodbojnost te domneve, napačno uporabilo pravo.

               46

               Zato tega očitka ni mogoče sprejeti.

               47

               Ker so bili vsi očitki pritožnic zavrnjeni, za presojo dejanskega stanja in dokazov pa je pristojno Splošno sodišče, je treba prvi pritožbeni razlog zavreči kot deloma nedopusten in zavrniti kot deloma neutemeljen.

         Tretji pritožbeni razlog: kršitev – s strani Splošnega sodišča – načela enakega obravnavanja, pravice pritožnic do izjave in obveznosti obrazložitve

      Trditve strank

               48

               Pritožnici s tretjim pritožbenim razlogom, usmerjenim zoper točke od 287 do 289 izpodbijane sodbe, trdita, da je Splošno sodišče, ker jima ni znižalo naložene globe, kršilo načelo enakega obravnavanja ter njuno pravico do izjave in svojo obveznost obrazložitve.

               49

               V zvezi s tem navajata, da je znižanje njune globe nujno iz dveh razlogov. Prvič, Splošno sodišče bi moralo izpeljati posledice iz lastne ugotovitve v točkah od 272 do 275 izpodbijane sodbe, v skladu s katero Komisija pri izračunu celotne solidarne odgovornosti družbe SKW neupravičeno ni upoštevala vsote, določene v točki 25 Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (UL 2006, C 210, str. 2), in sicer tako imenovane „vstopne pristojbine“, ter je zato kršila načelo enakega obravnavanja in načela, s katerimi je urejeno določanje solidarnih glob.

               50

               Drugič, zatrjujeta, da kakor je razvidno iz sodbe z dne 23. januarja 2014, SKW Stahl-Metallurgie Holding in SKW Stahl-Metallurgie/Komisija (T‑384/09, neobjavljena, EU:T:2014:27), ki se je nanašala na obdobje kršitve od 1. septembra 2004 do 16. januarja 2007, Komisija ne bi smela družbi SKW zmanjšati globe na podlagi obvestila o prizanesljivosti, ker prošnja zaradi prizanesljivosti, ki sta jo vložili pritožnici, ni veljala za družbo SKW, družba SKW pa ni vložila lastne prošnje zaradi prizanesljivosti. Pritožnici iz tega sklepata, da če Komisija ne bi storila teh napak, bi morala biti globa, naložena družbi SKW za prvi del kršitve, ki se nanaša na obdobje od 22. aprila 2004 do 30. avgusta 2004, bistveno večja.

               51

               Splošno sodišče pa naj bi s tem, da ni znižalo glob, naloženih pritožnicama, da bi tako popravilo nezakonito nesorazmerje med globama, naloženima pritožnicama, in globo, naloženo družbi SKW na podlagi člena 2(g) sporne odločbe, kršilo načelo enakega obravnavanja, in to kljub temu, da je v sodbi z dne 23. januarja 2014, Gigaset/Komisija (T‑395/09, neobjavljena, EU:T:2014:23), v zvezi s tožbo, vloženo zoper člen 2(f) te odločbe, Splošno sodišče v podobnem položaju znižalo znesek globe, naložene družbi Gigaset, matični družbi družbe SKW po prodaji s strani pritožnic, ki jo je Komisija štela za odgovorno za ravnanje družbe SKW za obdobje od 1. septembra 2004 do 16. januarja 2007.

               52

               Glede tega pritožnici opozarjata, da je Splošno sodišče v točki 192 sodbe z dne 23. januarja 2014, Gigaset/Komisija (T‑395/09, neobjavljena, EU:T:2014:23), po tem, ko je navedlo, da je „enako obravnavanje neenakih položajev družb [Gigaset] in SKW povzročilo, da jima je bila naložena enaka globa, čeprav bi morala biti razlika v znesku glob, naloženih tema družbama, milijon EUR“, odločilo, „da za to, da se popravi neenako obravnavanje, ugotovljeno v škodo družbe [Gigaset]“, v okviru izvajanja svoje neomejene sodne pristojnosti „zniža znesek globe, naložene družbi [Gigaset] v [sporni] odločbi, za en milijon EUR“.

               53

               Poleg tega naj bi Splošno sodišče s tem, da ni odgovorilo na trditve, ki jih je štelo za prepozne, ker sta jih pritožnici prvič navedli v repliki, in ki se nanašajo na kršitev načela enakega obravnavanja, kršilo pravico do izjave in svojo obveznost obrazložitve. Pritožnici namreč pojasnjujeta, da teh trditev nista mogli navesti v zgodnejši fazi postopka.

               54

               Komisija meni, da ta pritožbeni razlog ni dopusten, ker presega predmet postopka na prvi stopnji, vsekakor pa ni utemeljen.

         Presoja Sodišča

               55

               Najprej je treba spomniti, da lahko pritožnik vloži pritožbo, v kateri se sklicuje na razloge, ki izhajajo iz izpodbijane sodbe in s katerimi izpodbija njeno utemeljenost (glej v tem smislu sodbi z dne 10. aprila 2014, Komisija in drugi/Siemens Österreich in drugi, od C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, točka 102, in z dne 10. aprila 2014, Areva in drugi/Komisija, C‑247/11 P in C‑253/11 P, EU:C:2014:257, točki 118 in 170 ter navedena sodna praksa).

               56

               Ni pa sporno, da je po navedbah pritožnic Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri ponovni presoji zneska glob, ki sta jima bili naloženi, pri čemer je Splošno sodišče to ponovno presojo, kot je razvidno iz točke 269 izpodbijane sodbe, izvedlo na podlagi svoje neomejene sodne pristojnosti v smislu člena 261 PDEU.

               57

               Zato je v nasprotju s trditvami Komisije ta pritožbeni razlog dopusten.

               58

               Dalje je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da mora biti načelo enakega obravnavanja, na katero se sklicujeta pritožnici, usklajeno s spoštovanjem zakonitosti, v skladu s katerim se ne more nihče v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega (sodba z dne 10. novembra 2011, The Rank Group, C‑259/10 in C‑260/10, EU:C:2011:719, točka 62 in navedena sodna praksa).

               59

               Zato se pritožnici, ker v svojo korist navajata domnevno nezakonitost, storjeno pri določitvi zneska globe, naložene družbi SKW – kakor izhaja iz točk 49 in 50 te sodbe – nikakor ne moreta sklicevati na načelo enakega obravnavanja in na sodbo z dne 23. januarja 2014, Gigaset/Komisija (T‑395/09, neobjavljena, EU:T:2014:23), da bi izpodbijali znesek glob, ki jima ga je Splošno sodišče naložilo.

               60

               Nazadnje in ob upoštevanju navedenega očitki pritožnic, ki se nanašajo na eni strani na kršitev njune pravice do izjave in na drugi strani na kršitev obveznosti obrazložitve, ki izvirajo iz tega, da Splošno sodišče ni preučilo njunih trditev o kršitvi načela enakega obravnavanja, ne morejo uspeti, čeprav bi lahko bili utemeljeni.

               61

               Zato je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti kot deloma neupošteven in deloma neutemeljen.

         Četrti pritožbeni razlog: kršitev načela pravne varnosti, načela nulla poena sine lege certa in obveznosti obrazložitve

      Trditve strank

               62

               S četrtim pritožbenim razlogom, uveljavljanim podredno in vloženim hkrati zoper točko 288 izpodbijane sodbe in točko 2, prva alinea, zadnji del stavka, izreka iste sodbe, pritožnici zatrjujeta, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni izrecno navedlo, da bo imelo plačilo družbe SKW učinek dvojne ugasnitve tako zanju kot za družbo Gigaset, in dodajata, da lahko ta opustitev Komisijo privede k temu, da ob izterjavi glob, ki so jima bile naložene, izpodbija učinek ugasnitve v korist družbe Gigaset zaradi eventualnega plačila družbe SKW. V zvezi s tem navajata, da če bi Komisija štela, da bo imelo plačilo družbe SKW učinek ugasnitve samo v njuno korist, in ne v korist družbe Gigaset, ne bosta mogli ugotoviti zneska, ki ga morata na koncu plačati, nacionalno sodišče, ki mu bo morebiti predložen spor glede tega, pa se o tem ne bo moglo izreči.

               63

               S tem naj Splošno sodišče ne bi kršilo samo načela pravne varnosti, ki velja na področju solidarne odgovornosti pri plačilu glob, ampak tudi načelo nulla poena sine lege certa, obveznost obrazložitve, h kateri je zavezano, in člen 296 PDEU.

               64

               Komisija navaja, da je ta pritožbeni razlog nov in zato ni dopusten, v vsakem primeru pa ni utemeljen.

         Presoja Sodišča

               65

               Najprej je treba poudariti, da pritožnici s tem pritožbenim razlogom, ki je usmerjen hkrati zoper točko 288 izpodbijane sodbe in točko 2, prva alinea, zadnji del stavka, izreka iste sodbe, zatrjujeta, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je navedlo, da sta na podlagi zneskov, ki jih eventualno plača družba SKW iz naslova glob, ki so ji bile naložene v členu 2(f) in (g) sporne odločbe, plačila odvezani le pritožnici.

               66

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je pravni interes procesna predpostavka, ki mora biti podana, vse dokler sodišče vsebinsko ne odloči. Tak interes obstaja, dokler lahko pritožba – če ji je ugodeno – stranki, ki jo je vložila, zagotovi neko korist (sodba z dne 24. marca 2011, Ferrero/UUNT, C‑552/09 P, EU:C:2011:177, točka 39 in navedena sodna praksa).

               67

               Taka procesna predpostavka mora biti podana tako za pritožbo v celoti kot tudi za vsakega od pritožbenih razlogov, navedenih v njeno utemeljitev.

               68

               V obravnavanem primeru je, kakor je generalni pravobranilec poudaril v točkah 96 in 98 sklepnih predlogov, Splošno sodišče v točki 288 izpodbijane sodbe in v točki 2, prva alinea, zadnji del stavka, njenega izreka izrecno določilo, da bodo imela plačila zneskov s strani družbe SKW iz naslova glob, ki so ji bile naložene na podlagi člena 2(f) in (g) sporne odločbe, učinek ugasnitve na globah, ki sta bili naloženi pritožnicam. Tako se s tem pritožbenim razlogom v bistvu predlaga Sodišču, naj v korist tretje osebe, v obravnavanem primeru družbe Gigaset, prizna učinek ugasnitve takih plačil, od česar pa pritožnici ne moreta imeti nobene koristi.

               69

               Zato je treba četrti pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten.

         Peti pritožbeni razlog: kršitev člena 81 ES in člena 23 Uredbe št. 1/2003 ter načela enakega obravnavanja, pravice pritožnic do izjave in obveznosti obrazložitve

      Trditve strank

               70

               S petim pritožbenim razlogom, uveljavljanim podredno in usmerjenim hkrati zoper točko 288 izpodbijane sodbe in točko 2, prva alinea, izreka izpodbijane sodbe, pritožnici Splošnemu sodišču očitata, da je pri ponovni presoji zneska glob, naloženih pritožnicama, kršilo člen 81 ES in člen 23 Uredbe št. 1/2003 ter načelo enakega obravnavanja, pravico pritožnic do izjave in obveznost obrazložitve, ker je od dela globe, za katerega se v primeru plačila družbe SKW šteje, da sta ga plačali pritožnici, odštelo znižanje, ki naj bi jima bilo nezakonito podeljeno na podlagi obvestila o prizanesljivosti, in to ne da bi odgovorilo na njune trditve glede tega.

               71

               V tem smislu pritožnici navajata, da če ne bi bilo znižanja globe, ki je bilo nezakonito podeljeno družbi SKW na podlagi obvestila o prizanesljivosti, ki sta ga vložili samo v svojem imenu, in ne tudi za račun družbe SKW, bi bil delež globe, naložene pritožnicama v točki 2, prva alinea, izreka izpodbijane sodbe – in sicer 2,49 milijona EUR – glede katerega imajo plačila družbe SKW učinek ugasnitve, višji, in sicer 3,47 milijona EUR. Iz tega naj bi sledilo, da je Splošno sodišče v škodo pritožnic posredno upoštevalo nezakonito znižanje globe družbi SKW.

               72

               Zato pritožnici Sodišču predlagata, da učinek izpolnitve obveznosti, ki ga ima plačilo družbe SKW za družbo Degussa, določi na 3,47 milijona EUR.

         Presoja Sodišča

               73

               Pritožnici s tem pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očitata, da je glede globe 2,49 milijona EUR, ki jo je Splošno sodišče naložilo v solidarno plačilo v točki 2, prva alinea, izreka izpodbijane sodbe, učinek ugasnitve, ki ga ima plačilo družbe SKW iz naslova glob, ki so bile tej naložene v členu 2(f) in (g) izpodbijane odločbe, za družbo Degussa določilo na 2,49 milijona EUR, in ne na 3,47 milijona EUR.

               74

               Glede tega je treba poudariti, da imajo lahko na podlagi mehanizma globe, ki jo je Splošno sodišče v točki 2, prva alinea, izreka izpodbijane sodbe solidarno naložilo pritožnicama, plačila družbe SKW, opravljena iz naslova glob, ki so ji bile naložene s členom 2(f) in (g) izpodbijane odločbe, že zdaj učinek ugasnitve za pritožnici za celotno globo v znesku 2,49 milijona EUR, ki jim je bila solidarno naložena.

               75

               Kakor je poudaril generalni pravobranilec v točki 106 sklepnih predlogov, pa družba SKW nikakor ne more biti zavezana k plačilu – niti dela – globe 1,24 milijona EUR, določene v točki 2, druga alinea, izreka izpodbijane sodbe. Kot je namreč razvidno iz točke 289 izpodbijane sodbe in točke 2, druga alinea, izreka te sodbe, ki se v okviru te pritožbe ne izpodbijata, je bil ta znesek naložen izključno družbi Degussa zaradi ponovitve kršitve in zato nanj ne bodo vplivala eventualna plačila družbe SKW, da bi poravnala globo, ki ji je bila naložena.

               76

               Zato je treba peti pritožbeni razlog zavrniti.

               77

               Torej je treba pritožbo zavrniti v celoti.

         Stroški

               78

               V skladu s členom 184(2) Poslovnika Sodišča, če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.

               79

               V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               80

               Ker družbi Degussa in AlzChem s pritožbenimi predlogi nista uspeli in je Komisija predlagala, naj se jima naloži plačilo stroškov, nosita svoje stroške in stroške Komisije.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Evonik Degussa GmbH in AlzChem AG nosita svoje stroške in stroške Evropske komisije.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. februarja 1983. # Armando Toledano Laredo in Mario Garilli proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi 225/81 in 241/81.