title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 18. oktobra 2007. # Erika Krcova proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci. # Zadeva F-112/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 18. oktobra 2007
      Zadeva F-112/06
      Erika Krcova
      proti
      Sodišču Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradnik na poskusnem delu – Člen 34 Kadrovskih predpisov – Odpoved delovnega razmerja uradnika na poskusnem delu – Odločanje po prostem preudarku – Obveznost obrazložitve – Dolžna skrbnost – Načelo dobrega upravljanja“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero E. Krcova predlaga razglasitev ničnosti odločbe Sodišča z
         dne 17. oktobra 2005 o odpovedi njenega delovnega razmerja po koncu njene poskusne dobe, ter, če je potrebno, razglasitev
         ničnosti odločbe Sodišča z dne 16. septembra 2005 o drugem podaljšanju njene poskusne dobe za dva meseca od 1. avgusta 2005
         in njenega tretjega poročila o poskusnem delu z dne 12. septembra 2005, v katerem je bilo ugotovljeno, da organu za imenovanja
         ni mogoče predlagati njenega imenovanja.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Zaposlovanje – Poskusna doba – Poročilo o koncu poskusne dobe – Sestava z zamudo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 34)
      2.      Uradniki – Zaposlovanje – Poskusna doba – Predmet – Pogoji poteka
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 34)
      3.      Uradniki – Zaposlovanje – Poskusna doba – Ocena rezultatov
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 34)
      4.      Uradniki – Zaposlovanje – Poskusna doba – Negativna ocena sposobnosti zainteresirane stranke – Podaljšanje poskusne dobe in
            prerazporeditev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 34)
      1.      Ker je bilo uradniku na poskusnem delu omogočeno, da predstavi svoje stališče o ocenah v poročilu o poskusnem delu, zamuda
         pri sestavi tega poročila ali posvetovanju z odborom za poročila, čeprav je ta nepravilnost z vidika zahtev iz člena 34 Kadrovskih
         predpisov še tako obžalovanja vredna, ne more postaviti pod vprašaj veljavnosti tega poročila ali, če je potrebno, odločbe
         o odpovedi delovnega razmerja.

      (Glej točko 35.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 8. oktober 1981, Tither proti Komisiji, 175/80, Recueil, str. 2345, točka 13; 25. marec 1982, Munk proti Komisiji,
         98/81, Recueil, str. 1155, točka 8;

      Sodišče prve stopnje: 1. april 1992, Kupka‑Floridi proti ESO, T‑26/91, Recueil, str. II‑1615, točka 20; 5. marec 1997, Rozand-Lambiotte
         proti Komisiji, T‑96/95, RecFP, str. I‑A‑35 in II‑97, točka 68; 21. september 1999, Trigari-Venturin proti Prevajalskemu centru,
         T‑98/98, RecFP, str. I‑A‑159 in II‑821, točka 74.

      2.      Čeprav poskusnega dela iz člena 34 Kadrovskih predpisov ni mogoče enačiti z obdobjem usposabljanja, je vseeno nujno, da se
         zainteresirani osebi omogoči, da v tem obdobju dokaže svoje sposobnosti. Ta pogoj ustreza zahtevam po dobrem upravljanju in
         enakem obravnavanju ter dolžni skrbnosti, ki izraža ravnotežje vzajemnih pravic in obveznosti, ki so jih Kadrovskih predpisi
         oblikovali v razmerjih med javnim organom in njegovimi uslužbenci. To v praksi pomeni, da mora uradnik na poskusnem delu imeti
         ne samo ustrezne materialne pogoje, ampak dobiti tudi ustrezna navodila in nasvete, ob upoštevanju narave nalog, ki jih opravlja,
         da se lahko prilagodi posebnim potrebam svojega delovnega mesta.

      (Glej točko 48.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 12. december 1956, Mirossevich proti Visoki oblasti, 10/55, Recueil, str. 365, 387 in naslednje; 15. maj 1985, Patrinos
         proti ESO, 3/84, Recueil, str. 1421, točki 20 in 21;

      Sodišče prve stopnje: zgoraj navedena sodba Kupka‑Floridi proti ESO, točka 44; 30. november 1994, Correia proti Komisiji,
         T‑568/93, RecFP, str. I‑A‑271 in II‑857, točka 34; zgoraj navedena sodba Rozand-Lambiotte proti Komisiji, točka 95; 27. junij
         2002, Tralli proti ECB, združene zadeve T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 in T‑69/01, RecFP, str. I‑A‑97 in II‑453, točka 69.

      3.      Uprava ima široko pristojnost pri ocenjevanju sposobnosti in dela uradnika na poskusnem delu glede na interes službe. Torej
         ni treba, da Sodišče za uslužbence s svojo oceno nadomesti oceno institucij, kar zadeva rezultat poskusnega dela in sposobnosti
         kandidata za dokončno imenovanje za uradnika Skupnosti, saj je njegov nadzor omejen na neobstoj očitne napake pri presoji
         ali zlorabe pooblastil.

      (Glej točko 62.)
      Napotitev na:
      Sodišče: zgoraj navedena sodba Munk proti Komisiji, točka 16; 17. november 1983, Tréfois proti Sodišču, 290/82, Recueil, str. 3751,
         točka 29; 5. april 1984, Alvarez proti Parlamentu, 347/82, Recueil, str. 1847, točka 16; zgoraj navedena sodba Patrinos proti
         ESO, točka 25; 13. december 1989, Patrinos proti ESO, C‑17/88, Recueil, str. 4249, točka 33;

      Sodišče prve stopnje: zgoraj navedena sodba Kupka-Floridi proti ESO, točka 52; zgoraj navedena sodba Rozand-Lambiotte proti
         Komisiji, točka 112; zgoraj navedena sodba Tralli proti ECB, točka 76.

      4.      Namen postopka, urejenega s členom 34 Kadrovskih predpisov, ni dati uradniku na poskusnem delu priložnost, da izrazi svoje
         stališče o odločbi, ki bo sprejeta, ker je njegovo poročilo o poskusnem delu negativno. Poleg tega iz besedila člena 34(3),
         tretji pododstavek, Kadrovskih predpisov nikakor ne izhaja, da mora organ za imenovanja, če delo uradnika na poskusnem delu
         ni bilo ustrezno za stalno zaposlitev, predvideti podaljšanje njegove poskusne dobe z razporeditvijo v drugo službo. Nasprotno
         pa uporaba izraza „v izjemnih okoliščinah“ v navedeni določbi jasno dokazuje, da ima ta organ široko diskrecijsko pravico,
         da na podlagi dejstev primera in individualnih okoliščin ugotovi, v katerem primeru je podaljšanje poskusne dobe zaželeno.
         To v primeru podaljšanja poskusne dobe še toliko bolj velja za samo prerazporeditev, ki je predstavljena samo kot možnost,
         ker v skladu z odstavkom 4 tega člena skupno trajanje poskusne dobe v nobenem primeru ne more presegati 15 mesecev.

      (Glej točki 75 in 77.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 12. julij 1973, Di Pillo proti Komisiji, združeni zadevi 10/72 in 47/72, Recueil, str. 763, točka 16.


Sodba Sodišča z dne 5. marca 1986. # Tezi Textiel BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Skupna trgovinska politika - Zaščitni ukrepi. # Zadeva 59/84.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 23. aprila 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2005/29/ES - Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu - Neopravljen prenos v predpisanem roku. # Zadeva C-321/08.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 23. aprila 2009 – Komisija proti Španiji
      (Zadeva C-321/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu – Neopravljen prenos v predpisanem roku“
      1.                     Države članice – Obveznosti – Izvrševanje direktiv – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev na podlagi nacionalne ureditve
            – Nedopustnost (člen 226 ES) (Glej točko 9.)
      2.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku
            roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 10.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta
                  2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi
                  Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004
                  Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL L 149, str. 22), v predpisanem roku.

            Izrek

                  1)

                  	Kraljevina Španija s tem, da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Evropskega parlamenta
                     in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu
                     ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe
                     (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah), ni izpolnila obveznosti iz te
                     direktive.

                  2)

                  	Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. decembra 2010.#Evropska komisija proti Italijanski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Državne pomoči - Pomoči družbam, katerih delnice so začele kotirati na borzi - Izterjava.#Zadeva C-304/09.

text:
      Zadeva C-304/09
      Evropska komisija
      proti
      Italijanski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Državne pomoči – Pomoči družbam, katerih delnice so začele kotirati na borzi – Izterjava“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Nespoštovanje obveznosti izterjati nezakonite pomoči – Sredstva obrambe – Absolutna
            nemožnost izpolnitve
      (členi 10 ES, 88(2) ES in 249 ES)
      2.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Izterjava nezakonite pomoči – Uporaba nacionalnega prava – Sprejetje začasnih ukrepov prekinitve
            – Dopustnost – Pogoji
      (Uredba Sveta št. 659/1999, člen 14(3))
      1.        Država članica, ki je naslovnica odločbe, s katero ji je naložena obveznost izterjati nezakonite pomoči, je na podlagi člena
         249 ES zavezana sprejeti vse ustrezne ukrepe, da zagotovi izvršitev te odločbe. Država članica mora doseči učinkovito izterjavo
         dolgovanih zneskov. Pozna izterjava, opravljena po izteku roka, in zakonodajni ukrepi za zagotovitev tega, da nacionalna sodišča
         izvršijo odločbo Komisije, ki državi članici nalaga izterjavo nezakonitih pomoči, ki so sprejeti prepozno ali ki se izkažejo
         za neučinkovite, ne morejo biti v skladu z zahtevami Pogodbe.

      Država članica, ki v predpisanih rokih ne sprejme vseh potrebnih ukrepov za ukinitev programa pomoči, ki je bil z odločbo
         Komisije razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom, in za izterjavo pomoči, podeljenih na podlagi navedenega programa,
         od upravičencev, ne izpolni obveznosti iz te odločbe.

      Edini razlog, na katerega se država članica lahko sklicuje v obrambi zoper tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, ki jo Komisija
         vloži na podlagi člena 88(2) ES, je absolutna nemožnost pravilne izvršitve zadevne odločbe.

      Pogoj absolutne nemožnosti izvršitve ni izpolnjen, kadar tožena država članica le obvesti Komisijo o pravnih, političnih ali
         dejanskih težavah, ki so povezane z izpolnitvijo odločbe, ne da bi zoper zadevna podjetja dejansko ukrepala z namenom zagotovitve
         vračila pomoči in ne da bi Komisiji predlagala druge načine za izvršitev odločbe, s katerimi bi lahko premagala težave.

      Država članica, ki med izvrševanjem odločbe Komisije glede državnih pomoči naleti na nepredvidene in nepredvidljive težave
         ali opazi posledice, ki jih Komisija ni predvidela, mora o tem obvestiti Komisijo, da ta presodi o njih, in predlagati primerne
         spremembe zadevne odločbe. V takem primeru morata država članica in Komisija v skladu s pravilom, ki je izraženo med drugim
         v členu 10 ES in po katerem so državam članicam in institucijam Unije naložene vzajemne dolžnosti lojalnega sodelovanja, sodelovati
         v dobri veri z namenom premostiti težave, pri tem pa v celoti upoštevati določbe Pogodbe, zlasti te na področju pomoči.

      (Glej točke 31, 32, od 35 do 37, 42 in 58 ter izrek.)
      2.        Nacionalna sodišča so na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 659/1999 zavezana zagotoviti polni učinek odločbe, s katero je naložena
         zagotovitev vračila nezakonite pomoči, in doseči rešitev, ki je v skladu s ciljem te odločbe.

      Kar zadeva začasne ukrepe prekinitve, ki jih sprejmejo nacionalna sodišča, je take ukrepe mogoče sprejeti, če so izpolnjeni
         nekateri pogoji, in sicer, prvič, če to sodišče resno dvomi o veljavnosti akta Unije in če, kadar o veljavnosti izpodbijanega
         akta še ne poteka postopek pred Sodiščem, zadevo predloži v obravnavo Sodišču, drugič, če obstajajo nujni razlogi, da so začasni
         ukrepi potrebni, da se prepreči resna in nepopravljiva škoda stranki, ki predlaga te ukrepe, tretjič, če sodišče ustrezno
         upošteva interes Unije, četrtič, če nacionalno sodišče pri presoji vseh teh pogojev spoštuje odločbe Sodišča ali Splošnega
         sodišča, v katerih je bilo odločeno o zakonitosti akta Unije, ali sklep o začasni odredbi, ki na ravni Evropske unije določa
         podobne začasne ukrepe. Glede tega je treba poudariti, da ni dovolj, da nacionalno sodišče vprašanje o veljavnosti predloži
         v predhodno odločanje Sodišču, ampak mora v sklepu o začasni odredbi navesti razloge, iz katerih meni, da bo Sodišče ugotovilo,
         da je akt Unije ničen.

      (Glej točke od 44 do 46.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 22. decembra 2010(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Državne pomoči – Pomoči družbam, katerih delnice so začele kotirati na borzi – Izterjava“
      V zadevi C‑304/09,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 88(2) ES, vložene 30. julija 2009,
      Evropska komisija, ki jo zastopajo L. Flynn, V. Di Bucci in E. Righini, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Italijanski republiki, ki jo zastopa G. Palmieri, zastopnica, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits in M. Safjan (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. septembra 2010,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Italijanska republika s tem, da v predpisanih rokih
         ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za ukinitev programa pomoči, ki je bil z Odločbo Komisije 2006/261/ES z dne 16. marca 2005
         o programu pomoči C 8/2004 (prej NN 164/2003), ki ga Italija izvaja v korist družb, katerih delnice so začele kotirati na
         borzi (UL 2006 L 94, str. 42) razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom, in za izterjavo pomoči, podeljenih na
         podlagi navedenega programa, od upravičencev, ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe ES in členov od 2 do 4 te odločbe.

       Pravni okvir

      2        V uvodni izjavi 13 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL
         L 83, str. 1) je navedeno:

      „ker je treba v primeru nezakonite pomoči, ki ni združljiva s skupnim trgom, ponovno vzpostaviti učinkovito konkurenco; ker
         je v ta namen potrebno, da se pomoč, vključno z obrestmi, vrne brez odlašanja; ker je primerno, da se vračilo izvede skladno
         s postopki nacionalnega prava; ker uporaba teh postopkov ne sme, s preprečevanjem takojšnje in učinkovite izvedbe odločbe
         Komisije, preprečiti ponovne vzpostavitve učinkovite konkurence; ker morajo države članice, da bi dosegle ta rezultat, sprejeti
         vse potrebne ukrepe, da zagotovijo učinkovitost odločb Komisije“.

      3        Člen 14 Uredbe št. 659/1999, naslovljen „Vračilo pomoči“, določa:

      „1. Če se v primerih nezakonite pomoči sprejmejo negativne odločbe, Komisija odloči, da mora zadevna država članica sprejeti
         vse potrebne ukrepe, da upravičenec vrne pomoč (v nadaljnjem besedilu ‚odločba o vračilu‘). Komisija ne zahteva vračila pomoči,
         če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava Skupnosti.

      2. Pomoč, ki se vrne na podlagi odločbe o vračilu, vključuje obresti po primerni obrestni meri, ki jo določi Komisija. Obresti
         se plačajo od datuma, ko je bila nezakonita pomoč na razpolago upravičencu, do datuma vračila.

      3. Brez poseganja v odločbo [Sodišča Evropskih skupnosti] na podlagi člena [242 ES] se vračilo izvede nemudoma in skladno
         s postopki, določenimi v nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če omogočajo takojšnjo in učinkovito izvajanje odločbe
         Komisije. V ta namen in v primeru postopka pred državnimi sodišči zadevne države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, ki
         so jim na voljo v teh pravnih sistemih, vključno z začasnimi ukrepi, brez poseganja v pravo Skupnosti.“

      4        Člen 23(1) te uredbe določa:

      „Če zadevna država članica ne izpolni pogojne ali negativne odločbe, zlasti v primerih, navedenih v členu 14, lahko Komisija
         zadevo predloži neposredno [Sodišču Evropskih skupnosti] skladno s členom [88(2) ES].“

       Dejansko stanje in Odločba 2006/261
      5        Komisija je v členu 1 Odločbe 2006/261 ugotovila, da program državnih pomoči, ki ga je Italijanska republika izvedla v obliki
         davčnih spodbud za družbe, ki so dobile dovoljenje za vključitev na organizirani evropski trg, ni združljiv s skupnim trgom.

      6        Kot je razvidno iz navedene odločbe, je zadevni ukrep pomoči zagotavljal dve vrsti ekonomskih ugodnosti. Prvič, družbam, ki
         so se šele vključile v organizirano borzno poslovanje, je priznal za 20 % nižjo stopnjo davka od dobička pravnih oseb, s čimer
         jim je povečeval čisti dobiček, ki so ga v treh letih zaslužile pri vseh poslovnih dejavnostih. Drugič, program je tudi zmanjšal
         obdavčljivi prihodek v davčnem letu vključitve v borzno poslovanje, tako da je upravičenim podjetjem omogočal znižanje obdavčljivih
         prihodkov za znesek, ki ustreza stroškom za prvo javno ponudbo. Tudi ta negativna prilagoditev je imela učinek zmanjšanja
         dejanske davčne stopnje, ki se je uporabila za dohodek iz leta 2004.

      7        Italijanski organi so po začetku formalne preiskave Komisije javno opozorili potencialne upravičence programa na morebitne
         posledice, če bi ta institucija ugotovila, da gre pri tem programu za pomoč, ki je nezdružljiva s skupnim trgom. Komisija
         je menila, da je treba v vsakem primeru vrniti vsako pomoč, ki je bila na voljo upravičencem.

      8        Členi od 2 do 4 Odločbe 2006/261 natančneje določajo:

      „Člen 2
      Italija na dan uradnega obvestila o tej odločbi ukine program pomoči […] z začetkom veljavnosti od tekočega davčnega leta.
      Člen 3
      1. Italija sprejme vse potrebne ukrepe, da od upravičencev dobi povrnjeno pomoč […], ki so jo dobili nezakonito.
      2. Povračilo se izvede nemudoma in v skladu s postopki nacionalnega prava pod pogojem, da omogočajo takojšnjo in učinkovito
         izvedbo odločbe.

      3. Vračilo se opravi čim prej. Zlasti tam, kjer je bila pomoč že dodeljena v obliki znižanja delnega plačila davkov za tekoče
         davčno leto, Italija pobere ves davek prek končnega načrtovanega plačila za leto 2004. V vseh drugih primerih Italija dobi
         nazaj davek, ki bi ga morala pobrati, najpozneje do konca tekočega davčnega leta na dan uradnega obvestila o tej odločbi.

      4. Na pomoč, ki jo je treba vrniti, tečejo obresti, in sicer od dneva, ko je bila prvič na voljo upravičencu, do njenega dejanskega
         vračila.

      5. Obresti se izračunajo v skladu s poglavjem V Uredbe Komisije (ES) št. 794/2004.
      6. V dveh mesecih po dnevu uradnega obvestila o tej odločbi Italija naroči vsem upravičencem pomoči iz člena 1, naj vrnejo
         nezakonito pridobljeno pomoč, vključno z obrestmi.

      Člen 4
      V dveh mesecih po dnevu uradnega obvestila o tej odločbi Italija obvesti Komisijo o že sprejetih in načrtovanih ukrepih za
         njeno uresničitev. Te informacije se pošljejo z uporabo vprašalnika v Prilogi 1 k tej odločbi. V enakem časovnem obdobju Italija
         pošlje vse dokumente, ki dokazujejo, da so se proti upravičencem nezakonite pomoči začeli postopki za vračilo.“

       Tožba zoper Odločbo 2006/261
      9        Italijanska republika je 26. maja 2005 pri Splošnem sodišču vložila tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe 2006/261. Italijanska
         republika ni predlagala začasnih ukrepov.

      10      Splošno sodišče je s sodbo z dne 4. septembra 2009 v zadevi Italija proti Komisiji (T‑211/05, ZOdl., str. II‑2777) zavrnilo
         navedeno tožbo. Italijanska republika je 16. novembra 2009 zoper navedeno sodbo vložila pritožbo. O pritožbi, registrirani
         pod številko C‑458/09 P trenutno odloča Sodišče.

       Predhodni postopek
      11      Italijanska republika je bila 17. marca 2005 uradno obveščena o Odločbi 2006/261.

      12      Italijanski organi so za izvršitev te odločbe sprejeli nekatere ukrepe in o tem obvestili Komisijo. Tako se je med drugim
         postopek izvršitve izvajal na naslednji način:

      –        je bil pripravljen predlog zakona za izvršitev Odločbe 2006/261;
      –        zaradi težav v zakonodajnem postopku sprejemanja zakona so se italijanski organi julija 2006 odločili, da bodo nezakonite
         pomoči izterjali po upravni poti;

      –        Agenzia delle Entrate (v nadaljevanju: Agenzia) je zadevne zavezance predhodno obvestila o obvestilu, ki je vsebovalo zahtevo
         za plačilo dolgovanih zneskov v 60 dneh in določila ustrezne kode, da bi upravičenci lahko sami vrnili prejeto pomoč in obresti;
         posebna obvestila so bila poslana direktoratom in uradom, pristojnim za ustrezen nadzor in izterjavo pred 30. septembrom 2006;

      –        dve družbi sta vložili tožbo pri italijanskih davčnih sodiščih zoper akte za izterjavo pomoči; ena družba na prvi stopnji
         ni uspela in je nato 1. aprila 2009 vrnila vse dolgovane zneske; Commissione tributaria provinciale di Modena je glede druge
         družbe, ki je bila glavni upravičenec pomoči, začasno prekinilo postopek o zahtevi za plačilo, odločilen razlog za to prekinitev
         pa je bilo to, da naj bi bila ta zahteva sprejeta brez pravne podlage; Commissione tributaria regionale di Bologna, ki je
         odločalo o pritožbi zoper prvostopenjsko odločbo, s katero je bila navedena zahteva za plačilo zavrnjena, je s sklepom postopek
         začasno prekinilo in navedlo zlasti, da pred Splošnim sodiščem poteka postopek o tožbi za razglasitev ničnosti Odločbe 2006/261
         (zadeva T‑211/05);

      –        italijanski zakonodajalec je poskušal po zakonodajni poti rešiti postopkovno težavo, povzročeno s tem, da so nacionalna sodišča
         začasno prekinila postopke o zahtevah za vračilo pomoči, in je sprejel uredbo‑zakon št. 59 z dne 8. aprila 2008 (GURI št. 84
         z dne 9. aprila 2008, str. 3, v nadaljevanju uredba-zakon št. 59/2008), ki je bila z zakonom št. 101 z dne 6. junija 2008
         (GURI št. 132 z dne 7. junija 2008, str. 4) preoblikovana v zakon.

      13      Komisija je ves čas predhodnega postopka zahtevala takojšnjo in učinkovito izvršitev Odločbe 2006/261. Poleg tega je večkrat
         zahtevala podatke in dodatna pojasnila o upravičencih in o podrobnih pravilih za sprejetje predpisov za vračilo. Komisija
         navaja, da je bila njena zahteva utemeljena, bodisi ker italijanski organi niso zagotovili zadostnih podatkov bodisi ker podatki
         o tem, kako napreduje vračanje pomoči, niso bili posodobljeni. Italijanski organi so z več zaporednimi dopisi obvestili Komisijo
         o stanju in podrobnih pravilih izvrševanja Odločbe 2006/261.

      14      Komisija je Italijansko republiko opozorila na nezadostnost postopka izterjave nezakonite pomoči, saj je znesek nezakonito
         prejetih in še ne vrnjenih pomoči v oktobru 2008 znašal 4.365.265,04 EUR (pomoči in obresti). Zato po mnenju Komisije vračanje
         pomoči kljub zakonodajnemu posredovanju ni napredovalo. Komisija se je v teh okoliščinah odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      15      Komisija v tožbi trdi, da je država članica, na katero je naslovljena odločba, ki ji nalaga obveznost izterjati nezakonite
         pomoči, na podlagi člena 249 ES zavezana sprejeti vse ustrezne ukrepe, da zagotovi izvršitev navedene odločbe.

      16      Po mnenju Komisije je obveznost izterjave dejanska obveznost rezultata. Poleg tega mora biti izterjava ne le učinkovita, ampak
         tudi takojšnja.

      17      Glede prvotnega predloga zakona, ki ga je Italijanska republika nameravala sprejeti za izvršitev Odločbe 2006/261, je Komisija
         večkrat navedla, da zakonodajni instrument ni najustreznejše sredstvo za zagotovitev takojšnje in učinkovite izvršitve te
         odločbe.

      18      Vendar naj se z nacionalnimi postopki ne bi smelo ovirati ponovne vzpostavitve učinkovite konkurence. Ti postopki bi morali
         nasprotno biti uvedeni z namenom zagotoviti učinkovitost Odločbe 2006/261.

      19      Komisija nato navaja, da je edini razlog, na katerega se Italijanska republika lahko v tej zadevi sklicuje, absolutna nemožnost
         pravilne izvršitve Odločbe 2006/261. Vendar naj se italijanski organi ne bi nikoli sklicevali na kakršno koli absolutno nemožnost
         glede tega.

      20      Pogoj glede obstoja absolutne nemožnosti izvršitve naj ne bi bil izpolnjen, kadar tožena država, kot v obravnavanem primeru,
         le obvesti Komisijo o pravnih, političnih ali dejanskih težavah, ki so povezane z izpolnitvijo Odločbe 2006/261, ne da bi
         zoper zadevna podjetja dejansko ukrepala z namenom pridobitve vračila pomoči in ne da bi Komisiji predlagala druge načine
         za izvršitev te odločbe, s katerimi bi lahko premagala te težave.

      21      Glede odločb nacionalnih sodišč o začasni prekinitvi, Komisija poudarja, da načelo učinkovitosti velja tudi za nacionalna
         sodišča. Nacionalni sodnik bi moral pri odločanju o morebitni zahtevi za začasno prekinitev izvrševanja ukrepa izterjave,
         ki jo vloži upravičenec, upoštevati pogoje iz sodne prakse, da bi omogočil polni učinek odločbe o vračilu. Vendar naj v obravnavani
         zadevi ukrepi za začasno prekinitev, ki so jih sprejela nacionalna sodišča, ne bi izpolnjevali zahtev iz navedene sodne prakse.

      22      Čeprav mora na podlagi uredbe-zakona št. 59/2008, navedene v točki 12 te sodbe, pri začasni prekinitvi, utemeljeni z nezakonitostjo
         odločbe o vračilu, nacionalni sodnik načelno nemudoma predložiti vprašanje Sodišču v predhodno odločanje, Komisija meni, da
         ta nacionalna zakonodaja v praksi nima pomembnega učinka na postopke nacionalnih sodišč. Komisija namreč poudarja, da so italijanski
         organi več kot štiri leta po sprejetju Odločbe 2006/261 izterjali samo 25,91 % pomoči, za katere so bile poslane zahteve za
         plačilo.

      23      Komisija glede tožbe za razglasitev ničnosti Odločbe 2006/261, vložene pri Splošnem sodišču, poudarja, da je Italijanska republika
         izpodbijala to odločbo, vendar ni predlagala odloga njene izvršbe. Commissione tributaria provinciale di Modena pa naj se
         v sklepu ne bi sklicevalo na obstoj postopka pred Splošnim sodiščem niti na morebitne napake v tej odločbi, ampak je sklep
         utemeljilo samo z domnevnim neobstojem pravne podlage zahteve za vračilo italijanskih organov.

      24      Nazadnje Komisija glede družb, ki so upravičene do pomoči, navaja, da od 31. oktobra 2008 ni dobila nobenih posodobljenih
         podatkov o stanju postopka na drugi stopnji niti o stanju izterjave. To naj bi pomenilo kršitev obveznosti obveščanja, ki
         jo imajo italijanski organi na podlagi člena 4 Odločbe 2006/261 in člena 10 ES.

      25      Italijanska republika trdi, da pravo Unije za izterjavo državnih pomoči ne zahteva uporabe posebnega postopka, ampak določa
         samo, da mora uporaba nacionalnih postopkov omogočiti takojšnjo in učinkovito izvršitev Odločbe 2006/261.

      26      V skladu z italijansko ustavo bi se lahko samo z zakonodajnim ukrepom uredila upravna dejavnost izterjave in določili zneski,
         ki se tako izterjajo. Poleg tega naj bi predlog zakona, naveden v točki 17 te sodbe, ugodneje obravnaval samodejno vrnitev
         pomoči, ravno z namenom pospešiti fazo izterjave.

      27      Italijanska republika poleg tega navaja, da to, da se država članica naslovnica ne more sklicevati na druge razloge razen
         na absolutno nemožnost izvršitve, ne preprečuje državi članici, ki med izvrševanjem odločbe, kot je v tem sporu, naleti na
         nepredvidene in nepredvidljive težave ali opazi posledice, ki jih Komisija ni predvidela, da o teh težavah obvesti Komisijo,
         da ta presodi o njih, in predlaga primerne spremembe zadevne odločbe.

      28      Italijanski organi pa naj bi v obsežnem dopisovanju s Komisijo sporočili tako razloge, zaradi katerih bi bilo po njihovem
         treba sprejeti posebno pravilo, kot tudi nepredvidene okoliščine, ki so nazadnje privedle do sprejetja postopka izterjave,
         ki je drugačen od prvotno zamišljenega, in sicer izterjave po upravni poti.

      29      Italijanska republika glede sodnih ukrepov prekinitve navaja, da je Commissione tributaria provinciale di Modena odločitev
         o prekinitvi postopka o zahtevi za plačilo sprejela kljub temu, da je Agenzia vztrajno navajala, da je izterjava zakonita
         in da se Odločba 2006/261 v italijanskem pravnem redu neposredno uporablja. V zvezi s postopkom pred Commissione tributaria
         regionale di Bologna naj bi Agenzia pri tem sodišču vložila zahtevo za razveljavitev sklepa o začasni prekinitvi postopka
         o pritožbi, ki ga je izdalo slednje sodišče. Po zgoraj navedeni sodbi Splošnega sodišča Italija proti Komisiji, s katero je
         to zavrnilo tožbo zoper Odločbo 2006/261, naj bi Agenzia ponovno zahtevala razveljavitev zadevnega sklepa.

      30      Nazadnje, Italijanska republika je glede tožbenega razloga Komisije v zvezi s kršitvijo obveznosti obveščanja v odgovoru na
         tožbo predložila dopolnilno poročilo o prejetih zneskih in o upravnem sporu, ki poteka o tej zadevi.

       Presoja Sodišča
      31      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je država članica, ki je naslovnica odločbe, s katero ji je naložena obveznost izterjati
         nezakonite pomoči, na podlagi člena 249 ES zavezana sprejeti vse ustrezne ukrepe, da zagotovi izvršitev te odločbe (glej sodbo
         z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑232/05, ZOdl., str. I‑10071, točka 42 in navedena sodna praksa).

      32      Država članica mora doseči učinkovito izterjavo dolgovanih zneskov (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji, točka 42).
         Pozna izterjava, po izteku roka, ni v skladu z zahtevami Pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008 v zadevi
         Komisija proti Grčiji, C‑419/06, točki 38 in 61).

      33      Italijanska republika mora v skladu s členom 3(3) Odločbe 2006/261 čim prej ukiniti zadevni program pomoči. Zlasti tam, kjer
         je bila pomoč že dodeljena v obliki znižanja plačila davkov za tekoče davčno leto, je ta država članica morala izterjati ves
         davek skupaj z obrestmi ob zadnjem plačilu, načrtovanem za leto 2004. V vseh drugih primerih je Italija morala izterjati davek
         skupaj z obrestmi najpozneje do konca tekočega davčnega leta na dan uradnega obvestila o navedeni odločbi, to je 17. marca 2005.

      34      V tej zadevi pa se ne izpodbija, da več let po vročitvi Odločbe 2006/261 Italijanski republiki in po poteku vseh rokov, določenih
         v njej, ta država članica znatnega dela nezakonitih pomoči še ni izterjala. Tako stanje očitno ni v skladu z njeno obveznostjo
         doseči učinkovito izterjavo dolgovanih zneskov in pomeni kršitev obveznosti takojšnje in učinkovite izvršitve Odločbe 2006/261.

      35      Glede trditev, ki jih je Italijanska republika podala v svojo obrambo, je treba navesti, da je v skladu z ustaljeno sodno
         prakso edini razlog, na katerega se država članica lahko sklicuje v obrambi zoper tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, ki
         jo Komisija vloži na podlagi člena 88(2) ES, absolutna nemožnost pravilne izvršitve zadevne odločbe (glej zlasti sodbi z dne
         20. septembra 2007 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑177/06, ZOdl., str. I‑7689, točka 46, in z dne 13. novembra 2008 v zadevi
         Komisija proti Franciji, C‑214/07, ZOdl., str. I‑8357, točka 44).

      36      Pogoj absolutne nemožnosti izvršitve ni izpolnjen, kadar tožena država članica le obvesti Komisijo o pravnih, političnih ali
         dejanskih težavah, ki so povezane z izpolnitvijo odločbe, ne da bi zoper zadevna podjetja dejansko ukrepala z namenom zagotovitve
         vračila pomoči in ne da bi Komisiji predlagala druge načine za izvršitev odločbe, s katerimi bi lahko premagala težave (glej
         zlasti sodbo z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Komisija proti Španiji, od C‑485/03 do C-490/03, ZOdl., str. I‑11887,
         točka 74, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji z dne 13. novembra 2008, točka 46).

      37      Sodišče je odločilo tudi, da mora država članica, ki med izvrševanjem odločbe Komisije glede državnih pomoči naleti na nepredvidene
         in nepredvidljive težave ali opazi posledice, ki jih Komisija ni predvidela, o tem obvestiti Komisijo, da ta presodi o njih,
         in predlagati primerne spremembe zadevne odločbe. V takem primeru morata država članica in Komisija v skladu s pravilom, ki
         je izraženo med drugim v členu 10 ES in po katerem so državam članicam in institucijam Unije naložene vzajemne dolžnosti lojalnega
         sodelovanja, sodelovati v dobri veri z namenom premostiti težave, pri tem pa v celoti upoštevati določbe Pogodbe, zlasti te
         na področju pomoči (glej zlasti sodbe z dne 4. aprila 1995 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑348/93, Recueil, str. I‑673,
         točka 17; z dne 1. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑99/02, ZOdl., str. I‑3353, točka 17; z dne 1. junija 2006
         v zadevi Komisija proti Italiji, C‑207/05, točka 47, in z dne 6. decembra 2007 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑280/05,
         točka 20).

      38      Glede tega je treba poudariti, da se Italijanska republika v stikih s Komisijo in v okviru postopka pred Sodiščem ni sklicevala
         na absolutno nemožnost izvršitve Odločbe 2006/261, ki je na podlagi sodne prakse iz točke 35 te sodbe edini dopusten razlog
         obrambe.

      39      V resnici je italijanska vlada Komisijo samo obvestila o pravnih, političnih ali dejanskih težavah, ki jih povzroča izvršitev
         te odločbe.

      40      Res je, da je italijanski zakonodajalec med postopkom izterjave resno ukrepal z namenom zagotoviti učinkovitost te izterjave
         s tem, da je sprejel uredbo‑zakon št. 59/2008. Iz spisa je zlasti razvidno, da je bil namen te uredbe-zakona rešiti postopkovno
         težavo, povzročeno s tem, da so nacionalna sodišča začasno prekinila postopke o zahtevah za vračilo pomoči, in pospešiti reševanje
         sporov, ki so že potekali.

      41      Vendar uredba-zakon 59/2008 ni omogočila odprave zamude pri vračanju pomoči, določenem v Odločbi 2006/261. Ta je bila namreč
         sprejeta 8. aprila 2008, to je po 7. februarju 2007, ko je Commissione tributaria provinciale di Modena z odločbo začasno
         prekinilo postopek o zahtevi za plačilo, naslovljeni na glavnega upravičenca nezakonite pomoči. Poleg tega je pritožbeno sodišče
         potem kljub začetku veljave te uredbe-zakona začasno prekinilo postopek glede glavnega upravičenca pomoči.

      42      Vendar je treba ugotoviti, da zakonodajni ukrepi – za zagotovitev tega, da nacionalna sodišča izvršijo odločbo Komisije, ki
         državi članici nalaga izterjavo nezakonitih pomoči – ki so sprejeti prepozno ali ki se izkažejo za neučinkovite, niso v skladu
         z zahtevami sodne prakse, navedene v točkah 31 in 32 te sodbe.

      43      Treba je dodati, da italijanski organi vsekakor niso zahtevali spremembe ali razveljavitve odločbe Commissione tributaria
         provinciale di Modena z dne 7. februarja 2007, s katero je to začasno prekinilo postopek o zahtevi za plačilo, čeprav – kot
         je Italijanska republika priznala na obravnavi – je tako zahtevo mogoče vložiti v takem postopku. Poleg tega Italijanska republika
         do dne obravnave v obravnavanem primeru še ni ukrepala, da bi se končala začasna prekinitev pritožbenega postopka, ki jo je
         21. januarja 2010 odredilo Commissione tributaria regionale di Bologna.

      44      Poleg tega, glede trditve Komisije v zvezi z možnostjo nacionalnih sodišč, da začasno prekinejo postopke izterjave pomoči,
         je treba navesti, da so navedena sodišča na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 659/1999 zavezana zagotoviti polni učinek odločbe,
         s katero je naložena zagotovitev vračila nezakonite pomoči, in doseči rešitev, ki je v skladu s ciljem te odločbe (glej sodbo
         z dne 20. maja 2010 v zadevi Scott in Kimberly Clark, C‑210/09, ZOdl., str. I-4613, točka 29).

      45      Glede začasnih ukrepov prekinitve, ki so jih sprejela italijanska sodišča, je treba navesti, da je v skladu z ustaljeno sodno
         prakso (glej med drugim sodbi z dne 21. februarja 1991 v združenih zadevah Zuckerfabrik Süderdithmarschen in Zuckerfabrik
         Soest, C‑143/88 in C‑92/89, Recueil, str. I‑415, in z dne 9. novembra 1995 v zadevi Atlanta Fruchthandelsgesellschaft in drugi
         (I), C‑465/93, Recueil, str. I‑3761) take ukrepe mogoče sprejeti, če so izpolnjeni nekateri pogoji, in sicer:

      –        če to sodišče resno dvomi o veljavnosti akta Unije in če, kadar o veljavnosti izpodbijanega akta še ne poteka postopek pred
         Sodiščem, zadevo predloži v obravnavo Sodišču;

      –        če obstajajo nujni razlogi, da so začasni ukrepi potrebni, da se prepreči resna in nepopravljiva škoda stranki, ki predlaga
         te ukrepe;

      –        če sodišče ustrezno upošteva interes Unije;
      –        če nacionalno sodišče pri presoji vseh teh pogojev spoštuje odločbe Sodišča ali Splošnega sodišča, v katerih je bilo odločeno
         o zakonitosti akta Unije, ali sklep o začasni odredbi, ki na ravni Evropske unije določa podobne začasne ukrepe.

      46      Treba je tudi poudariti, da ni dovolj, da nacionalno sodišče vprašanje o veljavnosti predloži v predhodno odločanje Sodišču,
         ampak mora v sklepu o začasni odredbi navesti razloge, iz katerih meni, da bo Sodišče ugotovilo, da je akt Unije ničen (zgoraj
         navedena sodba Atlanta Fruchthandelsgesellschaft (I) in drugi, točka 36).

      47      Zahteve iz prejšnjih dveh točk se uporabljajo tudi za vsako dejanje, katerega cilj je začasna prekinitev pritožbenega postopka,
         v katerem se izpodbija prvostopenjska razglasitev ničnosti nacionalnega akta za izterjavo nezakonite pomoči.

      48      Treba je preučiti, ali so v obravnavanem primeru odločbe italijanskih sodišč v skladu s temi zahtevami.

      49      Italijanska sodišča so postopek izterjave glede glavnega upravičenca do nezakonite pomoči začasno prekinila iz dveh razlogov.
         Prvič, 7. februarja 2007 je Commissione tributaria provinciale di Modena začasno prekinilo postopek o zahtevi za vračilo,
         odločilen razlog za to prekinitev pa je bilo to, da naj bi bila ta zahteva sprejeta brez pravne podlage. Drugič, Commissione
         tributaria regionale di Bologna je z odločbama z dne 26. maja 2009 in 21. januarja 2010 začasno prekinilo pritožbeni postopek
         – v okviru katerega je bila izpodbijana prvostopenjska razglasitev ničnosti navedene zahteve – z utemeljitvijo, da pred Splošnim
         sodiščem poteka postopek za razglasitev ničnosti Odločbe 2006/261 (zadeva T‑211/05).

      50      Tako je treba ugotoviti, da prvi navedeni razlog ob upoštevanju sodne prakse v sodbah Zuckerfabrik Süderdithmarschen in Zuckerfabrik
         Soest ter Atlanta Fruchthandelsgesellschaft in drugi (I) ne upravičuje začasne prekinitve postopka o aktu za izterjavo nezakonite
         pomoči.

      51      Glede drugega razloga je treba navesti, da odločba nacionalnega sodišča, s katero se namerava začasno prekiniti postopek,
         da se zagotovi učinkovito izvršitev odločbe Komisije, ki državi članici nalaga, da mora izterjati nezakonito pomoč, ker se
         zakonitost navedene odločbe izpodbija pred Splošnim sodiščem, lahko utemelji to začasno prekinitev, podobno kot v primeru
         iz točke 46 te sodbe, tako da se v njej navedejo trditve, katerih namen je ugotoviti neveljavnost zadevne odločbe.

      52      To zahtevo potrjuje to, da ničnostna tožba, vložena pri Splošnem sodišču zoper odločbo, ki nalaga vračilo pomoči, nima odložilnega
         učinka na obveznost izvršitve te odločbe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji z dne 6. decembra 2007, točka 21).
         Enako velja, če je zoper sodbo Splošnega sodišča o tej tožbi vložena pritožba pri Sodišču. Glede tega je treba dodati, da
         v obravnavanem primeru Italijanska republika v okviru navedene ničnostne tožbe ni zahtevala začasnih ukrepov.

      53      V obravnavanem primeru pa italijanska sodišča v svojih odločbah ne navajajo razlogov, zaradi katerih bi morala sodišča Evropske
         unije Odločbo 2006/261 razglasiti za nično. Poleg tega je bil postopek začasno prekinjen, ker je bila pred Splošnim sodiščem
         zoper Odločbo 2006/261 21. januarja 2010 vložena tožba, čeprav je le-to tožbo zavrnilo s sodbo z dne 4. septembra 2009.

      54      Nazadnje, glede drugih pogojev, ki morajo biti izpolnjeni v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 45 te sodbe, zadošča navesti,
         da zadevne nacionalne odločbe ne omenjajo interesa Unije in da se Commissione tributaria regionale di Bologna v svojih odločbah
         z dne 26. maja 2009 in 21. januarja 2010 ne loteva vprašanja nujnih razlogov za začasne ukrepe.

      55      Torej je treba ugotoviti, da odločbe italijanskih sodišč o začasni prekinitvi očitno niso v skladu z zahtevami prava Unije
         glede vračanja državnih pomoči.

      56      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je ta tožba utemeljena glede očitkov Komisije, da Italijanska republika v predpisanih
         rokih ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za ukinitev programa pomoči, ki je bil z Odločbo 2006/261 razglašen za nezakonit
         in nezdružljiv s skupnim trgom, in za izterjavo pomoči, podeljenih na podlagi navedenega programa, od upravičencev.

      57      Ob upoštevanju zaključkov iz prejšnje točke ni treba odločiti o predlogih Komisije, naj se obsodi Italijansko republiko, ker
         Komisije ni obvestila o ukrepih, navedenih v tej točki, ker ta država članica Odločbe 2006/261 dejansko ni izvršila (glej
         zgoraj navedene sodbe Komisija proti Italiji z dne 4. aprila 1995, točka 31; Komisija proti Španiji z dne 14. decembra 2006,
         točka 82; Komisija proti Španiji z dne 20. septembra 2007, točka 54; Komisija proti Italiji z dne 6. decembra 2007, točka
         30, in Komisija proti Franciji z dne 13. novembra 2008, točka 67).

      58      Torej je treba ugotoviti, da Italijanska republika s tem, da v predpisanih rokih ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za ukinitev
         programa pomoči, ki je bil z Odločbo 2006/261 razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom, in za izterjavo pomoči,
         podeljenih na podlagi navedenega programa, od upravičencev, ni izpolnila obveznosti iz členov 2 in 3 te odločbe.

       Stroški
      59      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Italijanska
         republika s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Italijanska republika s tem, da v predpisanih rokih ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za ukinitev programa pomoči, ki je
            bil z Odločbo Komisije 2006/261/ES z dne 16. marca 2005 o programu pomoči C 8/2004 (prej NN 164/2003), ki ga Italija izvaja
            v korist družb, katerih delnice so začele kotirati na borzi, razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom, in za
            izterjavo pomoči, podeljenih na podlagi navedenega programa, od upravičencev, ni izpolnila obveznosti iz členov 2 in 3 te
            odločbe.
      2.      Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 16. januarja 2014.#Secretary of State for the Home Department proti M. G.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Direktiva 2004/38/ES – Člen 28(3)(a) – Varstvo pred izgonom – Metoda izračuna obdobja desetih let – Upoštevanje obdobij prestajanja zaporne kazni.#Zadeva C‑400/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 16. januarja 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Direktiva 2004/38/ES — Člen 28(3)(a) — Varstvo pred izgonom — Metoda izračuna obdobja desetih let — Upoštevanje obdobij prestajanja zaporne kazni“
      V zadevi C‑400/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 24. avgusta 2012, ki je prispela na Sodišče 31. avgusta 2012, v postopku

         Secretary of State for the Home Department

      proti

         M. G.,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. junija 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za G. R. Drabble, QC, L. Hirst, barrister, in E. Sibley,

               —

               za vlado Združenega kraljestva A. Robinson, agent, skupaj z R. Palmerjem, barrister,

               —

               za estonsko vlado M. Linntam in N. Grünberg, agentki,

               —

               za Irsko E. Creedon, agentka, skupaj z D. Conlanom Smythom, barrister,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna in M. Szpunar, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin in C. Tufvesson, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 28(3)(a) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46, ter popravka v UL 2004, L 229, str. 35, in UL 2005, L 197, str. 34).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Secretary of State for the Home Department (minister za notranje zadeve, v nadaljevanju: Secretary of State) in M. G. v zvezi z odločbo o izgonu zadnjenavedene z ozemlja Združenega kraljestva.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 23 in 24 Direktive 2004/38 je navedeno:

                        „(23)

                        Izgon državljanov [Evropske] [u]nije in njihovih družinskih članov zaradi javnega reda ali javne varnosti je ukrep, ki lahko resno prizadene osebe, ki so se potem, ko so uveljavile pravice in svoboščine, ki so jim podeljene po Pogodbi, resnično vključile v državo članico gostiteljico. Obseg takšnih ukrepov bi bilo zato treba omejiti v skladu z načelom sorazmernosti, s čimer bi se upoštevalo stopnjo vključenosti zadevnih oseb, trajanje njihovega prebivanja v državi članici gostiteljici, njihovo starost, zdravstveno stanje, družinske in ekonomske razmere in vezi z njihovo državo izvora.

                        (24)

                        Zatorej, čim večja je stopnja vključenosti državljanov Unije in njihovih družinskih članov v državo članico gostiteljico, tem večja bi morala biti stopnja varstva pred izgonom. Samo v izjemnih primerih, ko obstajajo nujni razlogi zaradi javne varnosti, bi bilo treba sprejeti ukrep izgona proti državljanom Unije, ki so prebivali na ozemlju države članice gostiteljice mnogo let, zlasti če so bili tam rojeni in so tam prebivali vse svoje življenje. Poleg tega bi se takšne izjemne okoliščine morale uporabiti tudi za sprejetje ukrepa izgona zoper mladoletne osebe, da bi se zaščitile njihove vezi z njihovo družino, v skladu s Konvencijo Združenih narodov o otrokovih pravicah z dne 20. novembra 1989.“

               4

               Člen 2 Direktive 2004/38, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
               „Za namene te direktive:

                        1.

                        ‚Državljan Unije‘ pomeni vsako osebo, ki ima državljanstvo države članice;

                        2.

                        ‚Družinski član‘ pomeni:

                                 (a)

                                 zakonca;

                           […]

                        3.

                        ‚Država članica gostiteljica‘ pomeni državo članico, v katero se državljan Unije preseli z namenom uresničevanja svoje pravice do prostega gibanja in prebivanja.“

               5

               Člen 3 te direktive, naslovljen „Upravičenci“, določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot opredeljene v točki 2 člena 2, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo.
               […].“

               6

               Poglavje III navedene direktive, naslovljeno „Pravica do prebivanja“, vsebuje člene od 6 do 15. Člen 6 se nanaša na „[p]ravico do prebivanja do treh mesecev“. Člen 7 pod nekaterimi pogoji omogoča „[p]ravico do prebivanja za več kot tri mesece“.

               7

               V poglavju IV te direktive, naslovljenem „Pravica do stalnega prebivališča“, člen 16 z naslovom „Splošno pravilo za državljane Unije in njihove družinske člane“ določa:
               „1.   Državljani Unije, ki zakonito prebivajo nepretrgano pet let v državi članici gostiteljici, imajo pravico do stalnega prebivališča v tej državi. Pravica ni zavezana pogojem, predvidenim v poglavju III.
               2.   Odstavek 1 velja tudi za družinske člane, ki niso državljani države članice in ki zakonito prebivajo z državljanom Unije v državi članici gostiteljici nepretrgano pet let.
               3.   Na nepretrgano prebivanje ne vplivajo začasne odsotnosti do skupaj šest mesecev na leto ali daljše odsotnosti zaradi obveznega služenja vojaškega roka ali ene odsotnosti do največ dvanajst zaporednih mesecev iz pomembnih razlogov, kot so nosečnost in rojstvo otroka, resna bolezen, študij ali poklicno usposabljanje ali napotitev v drugo državo članico ali v tretjo državo.
               4.   Ko je pravica do stalnega prebivališča enkrat pridobljena, se jo lahko izgubi samo zaradi odsotnosti iz države članice gostiteljice, ki traja več kot dve zaporedni leti.“

               8

               Poglavje VI Direktive 2004/38, naslovljeno „Omejitve pravice do vstopa in pravice do prebivanja zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja“, vsebuje člen 27 z naslovom „Splošna načela“, ki določa:
               „1.   Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko države članice omejijo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije in njihovih družinskih članov ne glede na državljanstvo, in sicer zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na te razloge se ne da sklicevati iz ekonomskih ciljev.
               2.   Ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda ali javne varnosti, so v skladu z načelom sorazmernosti in temeljijo izključno na osebnem obnašanju zadevnega posameznika. Predhodne kazenske obsodbe same po sebi še ne predstavljajo razlogov za sprejetje takšnih ukrepov.
               Osebno obnašanje zadevnega posameznika mora predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe. Utemeljitve, ki niso neposredno povezane s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno preventivo, niso dovoljene.
               3.   Da bi ugotovili, ali zadevna oseba predstavlja nevarnost za javni red ali javno varnost, država članica, ob izdaji potrdila o prijavi ali, če sistem prijavljanja ne obstaja, najpozneje v treh mesecih od datuma prihoda zadevne osebe na njeno ozemlje ali od datuma javljanja njegove/njene prisotnosti na ozemlju, kot predvideno v členu 5(5), ali ob izdaji dovoljenja za prebivanje in, če se ji to zdi pomembno, lahko zahteva od izvorne države članice in, če je potrebno, od drugih držav članic, da ji priskrbijo podatke o morebitni predhodni kazenski evidenci za zadevno osebo. Takšne poizvedbe ne smejo postati rutinske. Naprošena država članica pošlje odgovor v dveh mesecih.
               4.   Država članica, ki je izdala potni list ali osebno izkaznico, dovoli imetniku listine, ki je bil izgnan iz druge države članice zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja, da ponovno vstopi na njeno ozemlje brez kakršnih koli formalnosti, tudi če listina ni več veljavna ali je njegovo državljanstvo sporno.“

               9

               Člen 28 navedene direktive, naslovljen „Varstvo pred izgonom“, ki je prav tako del Poglavja VI te direktive, določa:
               „1.   Pred sprejetjem odločbe o izgonu zaradi javnega reda ali javne varnosti, država članica gostiteljica upošteva še zlasti, koliko časa je zadevna oseba bivala na njenem ozemlju, njegovo/njeno starost, zdravstveno stanje, družinske in ekonomske razmere, socialno in kulturno vključenost v državo članico gostiteljico ter obseg njegovih/njenih vezi z izvorno državo.
               2.   Država članica gostiteljica ne sme sprejeti odločbe o izgonu proti državljanom Unije ali njihovim družinskim članom, ne glede na državljanstvo, ki imajo pravico do stalnega prebivališča na njenem ozemlju, razen iz resnih razlogov v zvezi z javnim redom ali javno varnostjo.
               3.   Odločba o izgonu državljanov Unije ne sme biti sprejeta v naslednjih primerih, razen če odločba temelji na nujnih razlogih javne varnosti, ki jih države članice opredelijo:

                        (a)

                        če so državljani Unije prebivali v državi članici gostiteljici preteklih deset let ali

                        (b)

                        če so mladoletni, razen če je izgon potreben zaradi koristi otroka, kot je predvideno v Konvenciji Združenih narodov o otrokovih pravicah z dne 20. novembra 1989.“

         Pravo Združenega kraljestva

               10

               Z uredbo o priseljevanju iz leta 2006 (Evropski gospodarski prostor) (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006) je bila Direktiva 2004/38 prenesena v pravo Združenega kraljestva.

               11

               S členom 21 navedene uredbe, naslovljenim „Odločbe, sprejete zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja“, sta bila prenesena člena 27 in 28 te direktive.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               M. G. je portugalska državljanka. V Združeno kraljestvo je prišla 12. aprila 1998 skupaj z možem, ki je prav tako portugalski državljan. M. G. je bila zaposlena od maja 1998 do marca 1999. V tem mesecu je prenehala delati, ker je pričakovala prvega otroka, ki se je rodil junija tistega leta. Leta 2001 in leta 2004 sta imela M. G. in njen mož še dva otroka. M. G. je v obdobju neaktivnosti in vse do prenehanja njune življenjske skupnosti decembra 2006 vzdrževal njen mož. Kljub prenehanju življenjske skupnosti sta M. G. in njen mož ostala poročena.

               13

               Aprila 2008 so bili otroci M. G. na podlagi navedb bolnišničnega osebja, da so poškodbe enega od njih nastale namerno, oddani v rejništvo. Družinsko sodišče je 21. novembra 2008 ugotovilo, da je M. G. odgovorna za poškodbe enega od svojih otrok. Spoznana je bila za krivo storitve kaznivega dejanja grdega ravnanja in treh kaznivih dejanj povzročitve telesne poškodbe osebi, mlajši od 16 let, ter 27. avgusta 2009 obsojena na zaporno kazen 21 mesecev.

               14

               Po obsodbi M. G. so bili otroci dodeljeni možu. Ko je bila v zaporu, je bila M. G. dodeljena pravica do stikov z otroki, in sicer pod nadzorom in v javnosti. Vendar so lokalni organi aprila 2010 te stike prekinili in avgusta 2010 predlagali odvzem te pravice. Družinsko sodišče je 5. julija 2011 odredilo ohranitev nadzora, omejitev stikov na posredne stike in prepoved nekaterih ravnanj ter navedlo, da mora M. G. še dokazati, da lahko živi urejeno in brez uživanja drog.

               15

               M. G. je 11. maja 2010 med prestajanjem zaporne kazni pri Secretary of State zaprosila za izdajo potrdila o stalnem prebivanju v Združenem kraljestvu. Secretary of State je 8. julija 2010 to prošnjo zavrnil in M. G. odpovedal prebivanje iz razlogov javnega reda in javne varnosti v skladu s členom 21 uredbe o priseljevanju iz leta 2006 (Evropski gospodarski prostor).

               16

               M. G., ki je prestala svojo kazen, je 11. julija 2010 ostala pridržana zaradi odločbe Secretary of State, s katero ji je bilo odpovedano prebivanje. Secretary of State je v tej odločbi ugotovil, prvič, da povečana stopnja varstva pred izgonom iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 temelji na integraciji državljana Unije v državi članici gostiteljici in da taka integracija ne more potekati, medtem ko je ta v zaporu. Drugič, menilo je, da M. G. tudi ni upravičena do srednje stopnje varstva pred izgonom, ker po eni strani ni dokazala, da je pridobila pravico do stalnega prebivanja, in ker so po drugi strani vsekakor podani resni razlogi javnega reda in javne varnosti, ki upravičujejo odpoved prebivanja zadevni osebi. Tretjič, Secretary of State je ugotovilo, da M. G. a fortiori ne more biti upravičena do osnovne stopnje varstva pred izgonom.

               17

               M. G. je vložila tožbo pri First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber). To je 10. januarja 2011 tožbi ugodilo, saj je ugotovilo, da je M. G. pred izdajo odločbe o odpovedi prebivanja v Združenem kraljestvu prebivala več kot deset let in da Secretary of State ni dokazal obstoja nujnih razlogov v javnem interesu. First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) pa je vseeno ugotovilo, da M. G., ker ni dokazov, da je bil njen mož zaposlen ali da je kako drugače izvrševal pravice iz Pogodbe DEU, ni dokazala pridobitve pravice do stalnega prebivanja v smislu Direktive 2004/38.

               18

               Secretary of State se je zoper odločbo First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) pritožil pri predložitvenem sodišču. To je z odločbo, vročeno 13. avgusta 2011, odločbo First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) razveljavilo, ker je bila v nasprotju z notranjo sodno prakso.

               19

               V okviru postopka pred predložitvenim sodiščem je Secretary of State priznal, da je M. G. pravico do stalnega prebivanja v smislu Direktive 2004/38 pridobila maja 2003 in da te pravice nato ni izgubila. Stališča strank iz postopka v glavni stvari pa se razlikujejo glede metode izračuna obdobja desetih let iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 in glede tega, kako se v obravnavani zadevi presojajo resni razlogi javnega reda in javne varnosti v smislu člena 28(1) in (2) te direktive.

               20

               Med trajanjem postopkov pred First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) in predložitvenim sodiščem so bili postopki glede družinskih zadev končani septembra 2011, po preselitvi moža M. G. v Manchester (Združeno kraljestvo). M. G. je ostala pridržana do 20. marca 2012.

               21

               V teh okoliščinah je Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali obdobje prestajanja zaporne kazni zaradi obsodbe zaradi kaznivega dejanja, ki ga je storil državljan Unije, pretrga obdobje prebivanja v državi članici gostiteljici, ki je potrebno za to, da je ta oseba upravičena do najvišje stopnje varstva pred izgonom na podlagi člena 28(3)(a) Direktive 2004/38/ES, ali tej osebi kako drugače onemogoča sklicevanje na to stopnjo varstva?

                        2.

                        Ali besedna zveza ‚preteklih deset let‘ v členu 28(3)(a) [Direktive 2004/38] pomeni, da mora biti prebivanje neprekinjeno, da bi bil lahko državljan Unije upravičen do najvišje stopnje varstva pred izgonom?

                        3.

                        Ali se za namene [navedenega] člena 28(3)(a) zahtevano obdobje desetih let, ko je državljan Unije moral prebivati v državi članici gostiteljici, izračuna

                                 (a)

                                 s štetjem nazaj od odločbe o izgonu ali

                                 (b)

                                 s štetjem naprej od začetka prebivanja tega državljana v državi članici gostiteljici?

                        4.

                        Ali je, če je odgovor na vprašanje v točki 3(a), da se desetletno obdobje računa s štetjem nazaj, upoštevno dejstvo, da je oseba pred zaporno kaznijo deset let prebivala v državi članici gostiteljici?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Drugo in tretje vprašanje

               22

               Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, prvič, ali je obdobje prebivanja desetih let iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 treba izračunati s štetjem nazaj od izdaje odločbe o izgonu zadevne osebe ali pa je, nasprotno, treba to obdobje izračunati s štetjem naprej od začetka prebivanja te osebe in, drugič, ali mora biti to obdobje nepretrgano.

               23

               V zvezi s tem je treba na prvem mestu navesti, da je Sodišče že ugotovilo, da čeprav je res, da je v uvodnih izjavah 23 in 24 Direktive 2004/38 predvideno posebno varstvo za osebe, ki so se resnično vključile v državo članico gostiteljico, zlasti če so bile tam rojene in so tam prebivale vse življenje, pa vendar glede na besedilo člena 28(3) Direktive 2004/38 velja tudi, da je odločilno merilo še vedno odgovor na vprašanje, ali je državljan Unije v tej državi članici prebival deset let pred izdajo odločbe o izgonu (sodba z dne 23. novembra 2010 v zadevi Tsakouridis, C-145/09, ZOdl., str. I-11979, točka 31).

               24

               Iz tega sledi, da v nasprotju z obdobjem, ki se zahteva za pridobitev pravice do stalnega prebivanja in ki začne teči z začetkom zakonitega prebivanja zadevne osebe v državi članici gostiteljici, je obdobje prebivanja desetih let, zahtevano za pridobitev povečane stopnje varstva iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38, treba izračunati s štetjem nazaj od izdaje odločbe o izgonu te osebe.

               25

               Na drugem mestu, Sodišče je ugotovilo tudi, da je člen 28(3)(a) Direktive 2004/38 treba razlagati tako, da je za določitev, ali je državljan Unije v državi članici gostiteljici prebival deset let pred izdajo odločbe o izgonu, kar je odločilno merilo za pridobitev povečane stopnje varstva pred izgonom, ki jo daje ta določba, treba upoštevati vse upoštevne okoliščine v posameznem primeru, zlasti trajanje vsake odsotnosti zadevne osebe iz države članice gostiteljice, skupno trajanje in pogostnost teh odsotnosti, pa tudi razloge, ki so zadevno osebo vodili k temu, da je to državo članico zapustila, in na podlagi katerih se da ugotoviti, ali te odsotnosti pomenijo preselitev središča osebnih, družinskih ali poklicnih interesov zadevne osebe v drugo državo članico (zgoraj navedena sodba Tsakouridis, točka 38).

               26

               Te ugotovitve omogočajo odgovor na vprašanje, v kolikšni meri odsotnosti iz države članice gostiteljice v obdobju iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 zadevni osebi onemogočajo pridobitev povečane stopnje varstva iz te določbe, in temeljijo na predhodni ugotovitvi, da ta določba nikjer ne omenja okoliščin, ki bi lahko povzročile pretrganje obdobja prebivanja desetih let, ki je potrebno za pridobitev navedenega varstva (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Tsakouridis, točki 22 in 29).

               27

               Vendar je glede na to, da je odločilno merilo za pridobitev povečane stopnje varstva iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 to, ali je zadevna oseba v državi članici gostiteljici prebivala deset let pred izdajo odločbe o izgonu in da odsotnosti z ozemlja te države lahko vplivajo na tako pravico, treba ugotoviti, da mora biti obdobje prebivanja iz te določbe načeloma nepretrgano.

               28

               Glede na zgornje navedbe je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je člen 28(3)(a) Direktive 2004/38 treba razlagati tako, da mora biti obdobje prebivanja desetih let iz te določbe načeloma nepretrgano in ga je treba izračunati s štetjem nazaj od datuma izdaje odločbe o izgonu zadevne osebe.

         Prvo in četrto vprašanje

               29

               Predložitveno sodišče s prvim in četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 28(3)(a) Direktive 2004/38 treba razlagati tako, da obdobje prestajanja zaporne kazni zadevne osebe pretrga obdobje prebivanja v smislu te določbe in torej vpliva na dodelitev povečane stopnje varstva iz navedene določbe, tudi če je ta oseba v državi članici gostiteljici prebivala deset let pred začetkom prestajanja zaporne kazni.

               30

               Glede tega je treba navesti, da je Sodišče že ugotovilo, da sistem varstva pred izgonom, uveden z Direktivo 2004/38, temelji na stopnji vključenosti zadevnih oseb v državo članico gostiteljico, tako da mora biti njihovo varstvo pred izgonom tem večje, čim večja je stopnja vključenosti državljanov Unije in njihovih družinskih članov v državi gostiteljici, glede na to, da ta izgon lahko resno prizadene osebe, ki so uveljavile pravice in svoboščine, ki so jim podeljene po Pogodbi DEU, in so se resnično vključile v državo članico gostiteljico (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Tsakouridis, točki 24 in 25).

               31

               Sodišče je pri razlagi člena 16(2) Direktive 2004/38 že navedlo, da to, da je nacionalno sodišče izreklo zaporno kazen, dokazuje, da zadevna oseba ni spoštovala vrednot družbe države članice gostiteljice, izraženih v njenem kazenskem pravu, zato bi bilo upoštevanje obdobij prestajanja zaporne kazni za pridobitev pravice do stalnega prebivanja v smislu člena 16(2) Direktive 2004/38 s strani družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, očitno v nasprotju s ciljem, ki se poskuša doseči s to direktivo z uvedbo te pravice do prebivanja (sodba z dne 16. januarja 2014 v zadevi Onuekwere, C‑378/12, točka 26).

               32

               Ker stopnja vključenosti zadevnih oseb pomeni ključno podlago tako za pravico do stalnega prebivanja kot tudi za sistem varstva pred ukrepi izgona, ki sta določena z Direktivo 2004/38, je treba razloge, ki utemeljujejo, da se obdobij prestajanja zaporne kazni ne upošteva za pridobitev pravice do stalnega prebivanja in da ta obdobja pretrgajo trajanje prebivanja z namenom te pridobitve, upoštevati tudi v okviru razlage člena 28(3)(a) te direktive.

               33

               Iz tega sledi, da obdobij prestajanja zaporne kazni ni mogoče upoštevati za pridobitev povečane stopnje varstva iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38 in da ta obdobja načeloma pretrgajo trajanje prebivanja v smislu te določbe.

               34

               V zvezi z nepretrganostjo tega prebivanja je bilo v točki 28 te sodbe opozorjeno, da mora biti obdobje prebivanja desetih let, zahtevano za pridobitev povečane stopnje varstva, določene v členu 28(3)(a) Direktive 2004/38, načeloma nepretrgano.

               35

               V zvezi z vprašanjem, v kolikšni meri pretrganje prebivanja v obdobju desetih let pred odločbo o izgonu zadevne osebe tej onemogoča pridobitev povečane stopnje varstva iz te določbe, pa je treba celovito presojo položaja zadevne osebe vsakič opraviti v trenutku, ko se postavi vprašanje izgona (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Tsakouridis, točka 32).

               36

               Glede tega, ker obdobja prestajanja zaporne kazni načeloma pretrgajo trajanje prebivanja v smislu člena 28(3)(a) Direktive 2004/38, jih lahko nacionalni organi, pooblaščeni za izvajanje člena 28(3)(a) Direktive 2004/38, skupaj z drugimi elementi, ki pomenijo vse upoštevne vidike v vsakem posameznem primeru, upoštevajo pri celoviti presoji, ki se zahteva za določitev, ali so se pretrgale integracijske vezi, ki so bile prej vzpostavljene z državo članico gostiteljico, zaradi česar se bo povečana stopnja varstva iz navedene določbe dodelila ali pa ne (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Tsakouridis, točka 34).

               37

               Kar nazadnje zadeva vpliv okoliščine, da je zadevna oseba v državi članici gostiteljici prebivala deset let pred začetkom prestajanja zaporne kazni, je treba ugotoviti, da čeprav je, kot je bilo navedeno v točkah 24 in 25 te sodbe, treba obdobje prebivanja desetih let, zahtevano za pridobitev povečane stopnje varstva iz člena 28(3)(a) Direktive 2004/38, izračunati s štetjem nazaj od izdaje odločbe o izgonu te osebe, saj je izračun, ki se opravi na podlagi te določbe, drugačen od tistega, ki se opravi pri podelitvi pravice do stalnega prebivanja, pa je tako okoliščino mogoče upoštevati pri celoviti presoji, navedeni v prejšnji točki.

               38

               Glede na zgornje navedbe je treba na prvo in četrto vprašanje odgovoriti, da je člen 28(3)(a) Direktive 2004/38 treba razlagati tako, da obdobje prestajanja zaporne kazni zadevne osebe načeloma pretrga obdobje prebivanja v smislu te določbe in vpliva na dodelitev povečane stopnje varstva iz navedene določbe, tudi če je ta oseba v državi članici gostiteljici prebivala deset let pred začetkom prestajanja zaporne kazni. Vendar pa je to okoliščino mogoče upoštevati pri celoviti presoji, ki jo je treba opraviti za določitev, ali so bile prej nastale integracijske vezi z državo članico gostiteljico pretrgane.

         Stroški

               39

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 28(3)(a) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC, je treba razlagati tako, da mora obdobje prebivanja desetih let iz te določbe načeloma biti nepretrgano in ga je treba izračunati s štetjem nazaj od datuma izdaje odločbe o izgonu zadevne osebe.

                           2.

                           Člen 28(3)(a) Direktive 2004/38 je treba razlagati tako, da obdobje prestajanja zaporne kazni zadevne osebe načeloma pretrga obdobje prebivanja v smislu te določbe in vpliva na dodelitev povečane stopnje varstva iz navedene določbe, tudi če je ta oseba v državi članici gostiteljici prebivala deset let pred začetkom prestajanja zaporne kazni. Vendar pa je to okoliščino mogoče upoštevati pri celoviti presoji, ki jo je treba opraviti za določitev, ali so bile prej nastale integracijske vezi z državo članico gostiteljico pretrgane.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 25. septembra 2014. # CEWE Stiftung & Co. KgaA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-484/12.


Sodba Sodišča z dne 18. februarja 1971. # Sirena S.r.l. proti Eda S.r.l. in drugi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale civile e penale di Milano - Italija. # Zadeva 40-70.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 22. decembra 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Finski. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2004/35/ES - Okoljska odgovornost - Neopravljen prenos v predpisanem roku. # Zadeva C-328/08.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 22. decembra 2008 – Komisija proti Finski
      (Zadeva C-328/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2004/35/ES – Okoljska odgovornost – Neopravljen prenos v predpisanem roku“
      Države članice – Obveznosti – Izvršitev direktiv – Nesporna neizpolnitev obveznosti (člen 226 ES) (Glej točki 9 in 10.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje določb, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/35/ES Evropskega parlamenta
                  in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode (UL L 143, str.
                  56), v predpisanem roku

            Izrek

                  1)

                  	Republika Finska s tem, da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/35/ES Evropskega
                     parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode, ni
                     izpolnila obveznosti iz te direktive.

                  2)

                  	Republiki Finski se naloži plačilo stroškov postopka.


Sodba Sodišča z dne 28. aprila 1971. # Alfons Lütticke GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 4-69.