title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 25. oktobra 2007. # Carmela Lo Giudice proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Ničnostna tožba - Dopustnost. # Zadeva T-154/05.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 25. oktobra 2007
      Zadeva T-154/05
      Carmela Lo Giudice
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Psihično nadlegovanje – Ničnostna tožba – Dolžnost pomoči – Obveznost obrazložitve – Legitimno pričakovanje – Člen 24 Kadrovskih predpisov – Dolžnost skrbnega ravnanja – Dopustnost – Odškodninski zahtevek“
      Predmet: Tožba za razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero je bil ugotovljen neobstoj psihičnega nadlegovanja, in odškodninski
         zahtevek za povračilo domnevno utrpele nepremoženjske škode.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Psihično nadlegovanje – Pojem
      2.      Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Skladnost med pritožbo in tožbo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      3.      Uradniki – Obveznost uprave, da zagotovi pomoč – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 24)
      4.      Uradniki – Odločba, ki posega v položaj – Obveznost obrazložitve – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 25)
      1.      Uradnik, ki trdi, da je žrtev psihičnega nadlegovanja, mora ne glede na svoje subjektivno dojemanje zatrjevanih dejstev predložiti
         vse dokaze, na podlagi katerih je mogoče dokazati, da je bil žrtev ravnanja, katerega objektivni namen je bil diskreditirati
         ga ali namerno poslabšati njegove delovne razmere.

      Iz tega sledi, da mora biti za ugotovitev obstoja psihičnega nadlegovanja zadevno ravnanje objektivno namerno.
      Zavrnitev dopusta zaradi zagotovitve dobrega delovanja službe se načeloma ne more šteti za izraz nadlegovanja. Še več, zadevni
         uradnik svojemu nadrejenemu ne more utemeljeno očitati zavrnitve prošnje za dopust, če ni opravil upravnih formalnosti, ki
         so v navodilih za odsotnosti določene za primer prošnje za dopust.

      (Glej točke 82, 83 in 107.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 23. februar 2001, De Nicola proti EIB, združene zadeve T‑7/87, T‑208/98 in T‑109/99, RecFP,
         str. I‑A‑49 in II‑185, točka 286; Sodišče prve stopnje, 8. julij 2004, Schochaert proti Svetu, T‑136/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑215
         in II‑957, točka 41; Sodišče prve stopnje, 4. maj 2005, Schmit proti Komisiji, T‑144/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑101 in II‑465,
         točke 64, 65 in 78.

      2.      Glede na pravilo skladnosti med upravno pritožbo v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov in poznejšo tožbo je tožbeni razlog,
         naveden pred sodiščem Skupnosti, dopusten le, če je bil naveden že v predhodnem postopku, tako da se je lahko organ za imenovanja
         dovolj natančno seznanil z očitki zainteresirane osebe zoper izpodbijano odločbo.

      (Glej točko 122.)
      Napotitev na: Sodišče, 1. julij 1976, Sergy proti Komisiji, 58/75, Recueil, str. 1139, točka 32; Sodišče prve stopnje, 14. oktober
         2003, Wieme proti Komisiji, T‑174/02, RecFP, str. I‑A‑241 in II‑1165, točka 18; Sodišče prve stopnje, 25. oktober 2005, Cwik
         proti Komisiji, T‑96/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑343 in II‑1523, točka 32.

      3.      Člen 24 Kadrovskih predpisov je bil zasnovan za zaščito uradnikov Evropskih skupnosti pred vsakršnim nadlegovanjem ali ponižujočim
         ravnanjem ne samo s strani tretjih oseb, ampak tudi s strani njihovih nadrejenih ali sodelavcev.

      Uprava mora zaradi dolžnosti pomoči, ki jo ima na podlagi tega člena, kadar obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom in
         dobrim vzdušjem v službi, ukrepati z vso odločnostjo in odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega
         primera, da ugotovi dejstva in ob poznavanju dejstev sprejme ustrezne ukrepe. Za to zadošča, da uradnik, ki od svoje institucije
         zahteva varstvo, predloži začetne dokaze glede resničnosti napadov, katerim naj bi bil izpostavljen. Zadevna institucija mora
         ob takih dejstvih sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti opraviti preiskavo, da bi ugotovila dejstva, ki so razlog za pritožbo,
         in sicer ob sodelovanju njenega vlagatelja.

      Kar zadeva ukrepe, ki jih je treba sprejeti v položaju, ki spada na področje uporabe člena 24 Kadrovskih predpisov, ima uprava
         pod nadzorom sodišča Skupnosti široko diskrecijsko pravico pri izbiri ukrepov in načinov za izvajanje navedenega člena 24.
         Nadzor sodišča Skupnosti je omejen na vprašanje, ali je zadevna institucija delovala v razumnih mejah in ni očitno nepravilno
         uporabila svoje diskrecijske pravice.

      (Glej točke od 135 do 137.)
      Napotitev na: Sodišče, 14. junij 1979, V proti Komisiji, 18/78, Recueil, str. 2093, točka 15; Sodišče, 26. januar 1989, Koutchoumoff
         proti Komisiji, 224/87, Recueil, str. 99, točki 15 in 16; Sodišče prve stopnje, 21. april 1993, Tallarico proti Parlamentu,
         T‑5/92, Recueil, str. II‑477, točka 31; Sodišče prve stopnje, 11. oktober 1995, Baltsavias proti Komisiji, združeni zadevi
         T‑39/93 in T‑553/93, RecFP, str. I‑A‑233 in II‑695, točka 58; Sodišče prve stopnje, 15. september 1998, Haas in drugi proti
         Komisiji, T‑3/96, RecFP, str. I‑A‑475 in II‑1395, točka 54; Sodišče prve stopnje, 5. december 2000, Campogrande proti Komisiji,
         T‑136/98, RecFP, str. I‑A‑267 in II‑1225, točka 42; zgoraj navedena sodba Schochaert proti Svetu, točki 48 in 49; zgoraj navedena
         sodba Schmit proti Komisiji, točki 96 in 98.

      4.      Namen obveznosti obrazložitve odločbe, ki posega v položaj, je zainteresirani osebi dati na voljo dovolj podatkov za ugotovitev,
         ali je odločitev utemeljena in ali vsebuje napake, na podlagi katerih bi lahko izpodbijala njeno zakonitost, ter sodišču Skupnosti
         omogočiti izvajanje nadzora nad zakonitostjo odločbe.

      Obseg obveznosti obrazložitve je treba v vsakem posameznem primeru presojati ne samo ob upoštevanju izpodbijane odločbe, ampak
         tudi glede na dejanske okoliščine, v katerih je bila navedena odločba sprejeta.

      Odločba je tako zadostno obrazložena, če je bil akt, ki je predmet tožbe, sprejet v okoliščinah, ki jih zadevni uradnik pozna
         in mu omogočajo razumevanje obsega ukrepa, sprejetega v zvezi z njim.

      (Glej točke od 160 do 162.)
      Napotitev na: Sodišče, 29. oktober 1981, Arning proti Komisiji, 125/80, Recueil, str. 2539, točka 13; Sodišče, 26. november
         1981, Michel proti Parlamentu, 195/80, Recueil, str. 2861, točka 22; Sodišče, 21. junij 1984, Lux proti Računskemu sodišču,
         69/83, Recueil, str. 2447, točka 36; Sodišče, 13. december 1989, Prelle proti Komisiji, C‑169/88, Recueil, str. 4335, točka 9;
         Sodišče prve stopnje, 16. december 1993, Turner proti Komisiji, T‑80/92, Recueil, str. II‑1465, točka 62; Sodišče prve stopnje,
         15. februar 1996, Ryan-Sheridan proti Eurofoundu, T‑589/93, RecFP, str. I‑A‑27 in II‑77, točka 95; Sodišče prve stopnje, 2. april 1998,
         Apostolidis proti Sodišču, T‑86/97, RecFP, str. I‑A‑167 in II‑521, točke od 73 do 77; Sodišče prve stopnje, 6. marec 2001,
         Campoli proti Komisiji, T‑100/00, RecFP, str. I‑A‑71 in II‑347, točka 53; Sodišče prve stopnje, 20. julij 2001, Brumter proti
         Komisiji, T‑351/99, RecFP, str. I‑A‑165 in II‑757, točka 28; zgoraj navedena sodba Schmit proti Komisiji, točki 115 in 116.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. julija 1976. # Lydia Nemirovsky, poročena Hirschberg, proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 129-75.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 17. decembra 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Neizpolnitev obveznosti države - Javna naročila blaga. # Zadeva C-353/96.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 16. maja 2012. # Carina Skareby proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci. # Zadeva F-42/10.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (tretji senat)
      z dne 16. maja 2012(*)

      „Javni uslužbenci – Dolžnost pomoči – Člena 12a in 24 Kadrovskih predpisov – Psihično nasilje nadrejene osebe“
      V zadevi F‑42/10,
      zaradi tožbe, vložene na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a,
      Carina Skareby, uradnica Evropske komisije, stanujoča v Louvainu (Belgija), ki jo zastopata S. Rodrigues in C. Bernard-Glanz, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropski komisiji, ki jo zastopata J. Currall in J. Baquero Cruz, zastopnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE(tretji senat),

      v sestavi S. Van Raepenbusch (poročevalec), predsednik, R. Barents in K. Bradley, sodnika,
      sodna tajnica: W. Hakenberg,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. novembra 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        C. Skareby s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 3. junija 2010, predlaga razglasitev ničnosti odločbe
         Evropske komisije z dne 23. julija 2009, s katero je bila zavrnjena njena prošnja za pomoč pri pritožbi zaradi psihičnega
         nasilja, in po potrebi razglasitev ničnosti odločbe organa, pristojnega za imenovanja (v nadaljevanju: OPI), z dne 19. februarja
         2010, s katero je bila zavrnjena njena pritožba.

       Pravni okvir
      2        Člen 41(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki se nanaša na „pravico do dobrega upravljanja“, določa:

      „Ta pravica vključuje predvsem:
      (a) pravico vsake osebe, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene;
      […]“
      3        Člen 12a Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:

      „1. Uradniki se vzdržijo vseh oblik psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja.
      2. Uradnik, ki je žrtev psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja, ne utrpi nobenih škodljivih posledic s strani institucije.
         Uradnik, ki je pričal o psihičnem nasilju ali spolnem nadlegovanju, s strani institucije ne utrpi nobenih škodljivih posledic,
         pod pogojem, da je ravnal pošteno.

      3. ,Psihično nasilje‘; pomeni vsako neprimerno ravnanje, ki traja, se ponavlja ali je sistematično in vključuje fizično vedenje,
         govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja, ki so namerna in lahko razvrednotijo osebnost, dostojanstvo ali fizično
         ali psihološko integriteto katere koli osebe.

      […]“
      4        Člen 24 Kadrovskih predpisov je v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, določal:

      „Skupnosti pomagajo vsakemu uradniku, zlasti pri sodnih postopkih proti kateri koli osebi, ki njemu ali članu njegove družine
         grozi, ga žali ali kleveta ali klevete širi, ali ob kakršnem koli napadu nanj ali njegovo lastnino oziroma člana njegove družine
         ali njegovo lastnino, če je tak napad posledica njegovega položaja ali njegovih nalog.

      Uradniku solidarno povrnejo tako nastalo škodo, kolikor je ni povzročil namerno ali iz hude malomarnosti in mu nadomestila
         ni uspelo dobiti od osebe, ki je povzročila škodo.“

       Dejansko stanje
      5        Tožeča stranka je od 1. decembra 1996 uradnica Evropske unije. 18. aprila 2003 je bila napotena v delegacijo Komisije v Almatiju
         (Kazahstan). Ko je Kirgizistan nato sprejel tako imenovano „regionalizirano“ delegacijo, je bila tožeča stranka 19. aprila
         2004 napotena v Biškek (Kirgizistan). V verbalni noti z dne 8. junija 2004, s katero je bila predstavljena ministru za zunanje
         zadeve Kirgizistana in diplomatski skupnosti v tej državi, je bilo pojasnjeno, po eni strani, da bo opravljala funkcijo „vodje
         oddelka z nazivom začasne odpravnice poslov v odsotnosti vodje delegacije“, ki ostane akreditiran za Kirgizistan, in, po drugi
         strani, da „je regionalizirana delegacija v Biškeku podrejena [regionalni] delegaciji Komisije […] v Almatiju“. Tožeča stranka
         se je avgusta 2007 vrnila v generalni direktorat Komisije za zunanje odnose v Bruslju (Belgija).

      6        Tožeča stranka je z dopisom z dne 10. novembra 2008 vložila prošnjo za pomoč na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov (v nadaljevanju:
         prošnja za pomoč), v kateri je trdila, da je bila žrtev psihičnega nasilja dveh zaporednih nadrejenih oseb, ki sta bili ena
         za drugo vodji delegacije Komisije v Kazahstanu (v nadaljevanju: prvi vodja delegacije oziroma drugi vodja delegacije). V
         zvezi s tem je zahtevala začetek upravne preiskave za ugotovitev zatrjevanih dejstev psihičnega nasilja. Iz navedenega dopisa
         izhaja, da dejstva, ki se očitajo prvemu vodji delegacije, segajo v obdobje od aprila 2003 do septembra 2005, medtem ko dejstva,
         ki se očitajo drugemu vodji delegacije, segajo v obdobje od oktobra 2005 do avgusta 2007, to je do datuma, ko se je tožeča
         stranka vrnila na sedež Komisije v Bruslju.

      7        Tožeča stranka je z dopisom z dne 28. novembra 2008 predstavila dodatne informacije v zvezi s prošnjo za pomoč. V dopisu je
         pojasnila, da sta prvi in drugi vodja delegacije sistematično spodkopavala in podcenjevala njeno vlogo v delegacijah v Almatiju
         in Biškeku, s čimer sta jo po njenem mnenju diskreditirala in ponižala pred sogovorniki iz vlad Kazahstana in Kirgizistana,
         veleposlaništev držav članic Unije ter mednarodnih in nevladnih organizacij, navzočih v teh državah.

      8        Po prošnji za pomoč je Komisija tožečo stranko z dopisom z dne 4. marca 2009 obvestila, da je Preiskovalni in disciplinski
         urad Komisije (IDOC) prejel pooblastilo za začetek upravne preiskave v zvezi z obtožbami o psihičnem nasilju drugega vodje
         delegacije. Komisija je z istim dopisom tožečo stranko obvestila o zavrnitvi začetka preiskave zoper prvega vodjo delegacije
         z obrazložitvijo, da tožeča stranka prošnje za pomoč ni vložila v razumnem roku.

      9        Tožeča stranka je z dopisom z dne 28. maja 2009 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper odločbo
         Komisije z dne 4. marca 2009 v delu, v katerem je zavrnila začetek preiskave zoper prvega vodjo delegacije. Komisija je to
         pritožbo zavrnila z odločbo z dne 31. julija 2009. Tožeča stranka je 13. novembra 2009 vložila tožbo zoper zgoraj navedeno
         odločbo z dne 4. marca 2009. Tej tožbi je bilo ugodeno in Sodišče za uslužbence je sporno zavrnitev razglasilo za nično (sodba
         z dne 8. februarja 2011 v zadevi Skareby proti Komisiji, F‑95/09, v nadaljevanju: sodba Skareby).

      10      Komisija je medtem z dopisom z dne 23. julija 2009 tožečo stranko obvestila o ugotovitvah urada IDOC iz njegovega poročila
         o upravni preiskavi zoper drugega vodjo delegacije (v nadaljevanju: poročilo o preiskavi). Glede na te ugotovitve zatrjevano
         psihično nasilje ni bilo dokazano, zato je bilo treba preiskavo končati brez nadaljnjih disciplinskih ukrepov. Komisija je
         v istem dopisu tožečo stranko obvestila tudi o posledični odločitvi, da prošnji za pomoč ne bo ugodila in da bo zadevo zaključila.

      11      Tožeča stranka je z dopisom z dne 26. oktobra 2009 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper odločbo
         Komisije z dne 23. julija 2009, da ne bo ugodila njeni prošnji za pomoč; OPI je 19. februarja 2010 to pritožbo zavrnil.

       Predlogi strank in postopek
      12      Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        tožbo razglasi za dopustno;
      –        zahteva, naj Komisija predloži poročilo o preiskavi in pripadajoče dokaze;
      –        razglasi ničnost odločbe Komisije z dne 23. julija 2009, s katero je bila zavrnjena njena pritožba zaradi psihičnega nasilja
         zoper drugega vodjo delegacije, in po potrebi ničnost odločbe OPI z dne 19. februarja 2010, s katero je bila zavrnjena njena
         pritožba;

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      13      Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        tožbo zavrže kot nedopustno ali vsekakor zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      14      Tožeča stranka je v vlogi za začetek postopka Sodišču za uslužbence predlagala, naj Komisijo pozove k predložitvi poročila
         o preiskavi in pripadajočih dokazov, da bo lahko preverila, ali je bila upravna preiskava dejansko opravljena.

      15      Komisija je v odgovoru na tožbo navedla, da tožeči stranki ne more izročiti zadevnih dokumentov, ker vsebujejo osebne podatke,
         ki jih je treba zaščititi in katerih razkritje bi škodovalo interesom tretjih oseb. Navedla pa je, da je pripravljena Sodišču
         za uslužbence poslati zaupno različico teh dokumentov, če bi jo to zahtevalo z obrazloženim sklepom. Vendar je Sodišče za
         uslužbence opozorila na težavo, ki bi jo imela s predložitvijo nezaupne različice navedenih dokumentov, ker se je domnevno
         psihično nasilje izvajalo v majhni upravni enoti, tako da izbrisanje imen prič ne bi preprečilo ugotovitve njihove identitete
         na podlagi drugih posebnih elementov.

      16      Sodišče za uslužbence je z obrazloženim sklepom z dne 6. aprila 2011, sprejetim na podlagi člena 44 Poslovnika, tožečo stranko
         pozvalo, naj predloži stališča v zvezi s trditvami Komisije, da so poročilo o preiskavi in dokumenti, na katerih to poročilo
         temelji, zaupni. Z istim sklepom je od Komisije zahtevalo, naj predloži poročilo o preiskavi in zgoraj navedene dokumente,
         ter pojasnilo, da vpogled vanje ne bo dovoljen niti tožeči stranki niti njenima odvetnikoma, vsaj dokler ne bo odločeno o
         njihovi upoštevnosti in zaupnosti.

      17      Komisija je poročilo o preiskavi in zahtevane dokumente poslala z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispel
         18. aprila 2011, tožeča stranka pa je stališča v zvezi z njihovo morebitno zaupnostjo predložila 26. aprila 2011.

      18      Sodišče za uslužbence se je seznanilo s poročilom o preiskavi in drugimi dokumenti, ki jih je poslala Komisija, ter je glede
         na tožbene razloge, predstavljene v tožbi, menilo, da je za rešitev spora upoštevno samo poročilo o preiskavi. Poleg tega
         je menilo, da to poročilo vsebuje zaupne elemente, ker glede na to, da je bilo sestavljeno na podlagi preiskave zaradi psihičnega
         nasilja, vsebuje osebne podatke – to je imena, priimke, funkcije in nazive zaslišanih oseb – na podlagi katerih bi bilo te
         osebe mogoče prepoznati. Sodišče za uslužbence se je zato odločilo Komisijo pozvati, naj mu predloži nezaupno različico poročila
         o preiskavi, iz katere bodo izpuščeni zgoraj navedeni osebni podatki in ki jo bo poslalo tožeči stranki. Nazadnje se je Sodišče
         za uslužbence odločilo, da bo Komisiji vrnilo druge dokumente, ki mu jih je poslala na podlagi sklepa z dne 6. aprila 2011.
         Sodno tajništvo Sodišča za uslužbence je stranki o teh različnih odločitvah obvestilo z dopisom z dne 31. maja 2011.

      19      Komisija je nezaupno različico poročila o preiskavi predložila 7. junija 2011, tožeča stranka pa je stališča v zvezi s to
         različico predložila z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispel 15. julija 2011 in ki so mu bile priložene
         tri priloge. Stališča tožeče stranke so bila vročena Komisiji in ta je pripombe na navedena stališča predložila 29. julija
         2011 ter jih dopolnila z dopisom z dne 30. avgusta 2011, ki mu je bilo priloženih več dokumentov.

      20      Tožeča stranka je z dopisom z dne 3. oktobra 2011 predložila dokumenta, ki ju je napovedala v stališčih z dne 15. julija 2011.

      21      Tožeča stranka je bila v pripravljalnem poročilu za obravnavo pozvana, naj na obravnavi odgovori na ugovor nedopustnosti,
         ki ga Komisija uveljavlja v odgovoru na tožbo, in predloži stališča do dokumentov, priloženih dopisu Komisije z dne 30. avgusta
         2011. Komisija je bila pozvana, naj na obravnavi predloži stališča do dokumentov, ki jih je Sodišču za uslužbence 28. septembra
         2011 predložila tožeča stranka.

       Predmet spora
      22      Tožeča stranka poleg razglasitve ničnosti odločbe Komisije z dne 23. julija 2009, da ne bo ugodila prošnji za pomoč, zahteva
         razglasitev ničnosti odločbe z dne 19. februarja 2010, s katero je bila zavrnjena njena pritožba zoper navedeno odločbo.

      23      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče za uslužbence na podlagi predlogov za razglasitev ničnosti, ki so formalno usmerjeni
         zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, odloča o aktu, zoper katerega je bila vložena pritožba, kadar navedena odločba nima samostojne
         vsebine (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 17. januarja 1989 v zadevi Vainker proti Parlamentu, 293/87, točka 8). Ker
         odločba o zavrnitvi pritožbe, vložene zoper odločbo Komisije z dne 23. julija 2009, v obravnavanem primeru nima samostojne
         vsebine, je treba za tožbo šteti, da je usmerjena samo zoper navedeno odločbo (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

       Dopustnost
       Trditve strank
      24      Komisija trdi, da je tožba nedopustna, ker tožeča stranka nima pravnega interesa. Tudi če bi bila tožba utemeljena, z razglasitvijo
         ničnosti izpodbijane odločbe namreč ne bi dosegla zadoščenja. Psihično nasilje naj bi se vsekakor končalo, ko se je tožeča
         stranka leta 2007 vrnila na sedež Komisije v Bruslju, tožeča stranka pa naj ne bi zahtevala odškodnine za utrpelo škodo.

      25      Namen tožbe naj bi v resnici bil sprožiti začetek nove upravne preiskave, ki bi privedla do morebitnega disciplinskega postopka
         zoper drugega vodjo delegacije, ali če bi bila dejstva dokazana, doseči izdajo preproste sodne odločbe, s katero bi bil ugotovljen
         obstoj nasilja. Kar zadeva prvo predpostavko, naj bi imela uprava široko diskrecijsko pravico pri odločitvi, ali naj uvede
         disciplinski postopek zoper uradnika ali ne, in je drugi uradniki ne bi mogli prisiliti k začetku takega postopka. Kar zadeva
         drugo predpostavko, naj tožeča stranka ne bi upravičila pravnega interesa, saj ni dolžnost Sodišča za uslužbence, da izrek
         svojih sodb dopolni s pravnimi izjavami ali ugotovitvami.

      26      Tožeča stranka je na obravnavi izpodbijala ugovor nedopustnosti, ki ga je uveljavljala Komisija. Med drugim je trdila, da
         je namen njene tožbe povrniti si dostojanstvo, kar bi se zgodilo s priznanjem dejstva, da je bila žrtev psihičnega nasilja.
         Meni, da s tem upravičuje osebni interes za zahtevo razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe, ker bo uprava v primeru razglasitve
         ničnosti morala znova preučiti prav vprašanje, ali je bila žrtev takega nasilja.

       Presoja Sodišča za uslužbence
      27      Navesti je treba, da je Komisija v obravnavanem primeru vztrajala pri ugovoru nedopustnosti, ki ga je uveljavljala v odgovoru
         na tožbo, čeprav je Sodišče za uslužbence podoben ugovor nedopustnosti zavrnilo v sodbi Skareby (točke od 22 do 31), ki je
         bila izrečena pred potekom obravnave v tej zadevi. V teh okoliščinah je treba opozoriti na naslednje.

      28      Ni sporno, da so predlogi za razglasitev ničnosti upravnega akta nedopustni zaradi neobstoja utemeljenega in dejanskega pravnega
         interesa, kadar zadevna stranka z razglasitvijo ničnosti spornega akta ne more doseči zadoščenja.

      29      V obravnavanem primeru je res, da tožeča stranka ne zahteva odškodnine za škodo, ki naj bi izhajala iz zatrjevanega psihičnega
         nasilja. Prav tako je res, da ima Komisija na podlagi člena 86(2) Kadrovskih predpisov polje proste presoje za uvedbo disciplinskega
         postopka. Nazadnje ni sporno, da se je zatrjevano psihično nasilje končalo avgusta 2007, ko se je tožeča stranka vrnila na
         sedež Komisije v Bruslju.

      30      Vendar zgoraj navedene okoliščine ne povzročijo niti brezpredmetnosti te tožbe niti prenehanja interesa tožeče stranke za
         predlaganje razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe.

      31      Pri tako resnem vprašanju, kot je psihično nasilje, je namreč treba priznati, da domnevna žrtev takega nasilja, ki na sodišču
         izpodbija zavrnitev institucije, da ugodi njeni prošnji za pomoč, kljub trditvam, ki jih je predstavila Komisija, ohrani interes,
         ki ga sodna praksa nalaga kot pogoj za dopustnost tožbe.

      32      Taka rešitev je potrebna zaradi resnosti psihičnega nasilja, ki ima lahko izjemno škodljive učinke na zdravstveno stanje žrtve.
         Če ugled upokojenega uradnika upravičuje njegov pravni interes za izpodbijanje odločbe o njegovi začasni odstranitvi z delovnega
         mesta, čeprav je ta odločba o začasni odstranitvi z delovnega mesta na dan njegove upokojitve nujno postala neupoštevna (sodba
         Sodišča za uslužbence z dne 30. novembra 2009 v zadevi Wenig proti Komisiji, F‑80/08, točka 35), mora enako veljati za člana
         osebja, ki trdi, da je žrtev psihičnega nasilja, ne glede na to, ali se tako nasilje nadaljuje oziroma ali zadevni uradnik
         ali uslužbenec vloži ali namerava vložiti ali celo ima samo pravico vložiti druge zahtevke, zlasti odškodninske, v zvezi s
         psihičnim nasiljem, katerega žrtev naj bi bil. V tem okviru je treba dodati, da lahko že samo morebitno priznanje uprave,
         da se izvaja psihično nasilje, blagodejno vpliva na ozdravitev nadlegovane osebe v terapevtskem procesu.

      33      Iz vsega navedenega izhaja, da ugovora nedopustnosti, ki ga uveljavlja Komisija, ni mogoče sprejeti.

       Vsebinska presoja
      34      Tožeča stranka v podporo svojim predlogom za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe navaja tri tožbene razloge, od katerih
         se prvi nanaša na kršitev pravice do obrambe in pravice do dobrega upravljanja, drugi na kršitev člena 12a(3) Kadrovskih predpisov
         in tretji na obstoj očitnih napak pri presoji, kršitev obveznosti obrazložitve, kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja in kršitev
         dolžnosti pomoči.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe in pravice do dobrega upravljanja
      35      Iz različnih procesnih pisanj tožeče stranke izhaja, da prvi tožbeni razlog vsebuje dva dela. V prvem delu tožeča stranka
         izpodbija učinkovitost upravne preiskave, ki naj bi jo opravil urad IDOC, medtem ko v drugem graja, da na podlagi pravice
         do obrambe in načela dobrega upravljanja ni bila zadostno vključena v postopek.

       Prvi del prvega tožbenega razloga: neučinkovitost upravne preiskave
      36      Tožeča stranka je v vlogi za začetek postopka, ki jo je vložila, ko še ni prejela poročila o preiskavi, najprej izrazila dvome
         o tem, ali je bila preiskava dejansko opravljena.

      37      Tožeča stranka v stališčih do poročila o preiskavi, ki ga je Komisija na podlagi sklepa Sodišča za uslužbence z dne 6. aprila
         2011 poslala v nezaupni različici (točka 16 in naslednje zgoraj), trdi, da je iz poročila razvidno, da preiskava ni bila temeljita,
         objektivna in nepristranska. V podporo tej trditvi navaja, da so bile od tridesetih prič, ki jih je predlagala v prošnji za
         pomoč, zaslišane samo štiri. Poleg tega naj poročilo o preiskavi ne bi vsebovalo sklicevanja na točno določene primere psihičnega
         nasilja, opisane v prošnji za pomoč, niti naj iz njega ne bi bilo razvidno, da je urad IDOC te primere kakor koli preiskal.
         Še več, urad IDOC naj bi nekatera dejstva prikazal pristransko. Poročilo o preiskavi naj bi vsebovalo tudi nedoslednosti in
         protislovja. Nazadnje naj bi dejstvo, da so izjave priče C citirane enkrat v francoščini, drugič v angleščini, vzbujalo sum
         o zadevnem pričanju, predstavitev dejanskega stanja s strani prič A in B pa naj bi vsebovala napake, zaradi katerih naj bi
         bila pod vprašaj postavljena njuna verodostojnost.

      38      V zvezi s tem je treba navesti, da ima urad IDOC široko diskrecijsko pravico, kar zadeva izvajanje upravnih preiskav, ki so
         mu zaupane (glej v tem smislu sodbo Sodišča za uslužbence z dne 13. januarja 2010 v združenih zadevah A in G proti Komisiji,
         F‑124/05 in F‑96/06, točka 173). Ker so viri te službe omejeni, mora spise, ki so ji predloženi, preiskati sorazmerno, predvsem
         tako, da lahko vsaki zadevi nameni pravičen delež časa, ki ga ima na voljo. Poleg tega ima urad IDOC tudi široko polje proste
         presoje za oceno kakovosti in koristnosti sodelovanja prič.

      39      Zato se je urad IDOC v obravnavanem primeru lahko odločil, da bo od vseh prič, ki jih je predlagala tožeča stranka, zaslišal
         samo nekatere. Poleg tega ni mogoče na podlagi nobenega elementa iz spisa, predloženega Sodišču za uslužbence, sklepati, da
         je bila odločitev urada IDOC pristranska ali da je škodovala kakovosti preiskav. Kar zadeva grajo tožeče stranke v zvezi z
         izjavami priče C, Sodišče za uslužbence ne razume, zakaj naj bi dejstvo, da so bile izjave te priče citirane enkrat v francoščini,
         drugič v angleščini, vzbujalo sum o teh izjavah. Kar zadeva odsotnosti tožeče stranke, ki jih navajata priči, so te potrjene
         z dokumenti, ki jih je predložila Komisija, tako da verodostojnosti navedenih prič ni mogoče izpodbijati z obrazložitvijo,
         da so njune trditve v zvezi s tem netočne.

      40      Poleg tega je iz tem, obravnavanih v poročilu o preiskavi, razvidno, da urad IDOC ni izpustil preiskave očitkov o psihičnem
         nasilju, ki jih v bistvu navaja tožeča stranka, čeprav, kot ta navaja, navedeno poročilo ne obravnava vseh točno določenih
         „primerov“, ki jih je naštela v prošnji za pomoč. Urad IDOC je torej preučil vprašanje navodil, ki ji jih je drugi vodja delegacije
         dajal prek podrejenih, vprašanje, ali ji je preprečeval sestavo poročil o političnem položaju v Kirgizistanu ali ne, in težavo
         v zvezi z njenim sodelovanjem na sestankih držav donatoric za Kirgizistan.

      41      Dalje, predstavitev dejstev v poročilu o preiskavi se ne zdi pristranska. Tako je poročilo o preiskavi, kar zadeva dejstvo,
         da tožeča stranka, potem ko je leta 2005 osebi, ki ji je zaupala, potožila, da jo prvi vodja delegacije nadleguje, ni nadalje
         ukrepala, potem ko je navedena oseba menila, da je ravnanje njenega nadrejenega v okviru običajnega, omejeno na vsebinsko
         predstavitev izjav tožeče stranke v dodatku k prošnji za pomoč z dne 28. novembra 2008.

      42      Poročilo o preiskavi se tudi ne zdi protislovno. Tako je urad IDOC lahko kljub izjavi priče B, da je bila običajna delovna
         metoda drugega vodje delegacije, da je navodila posredoval prek podrejenih, menil, da je bilo tako ravnanje, čeprav je zadnjenavedeni
         tako ravnal v zvezi z vsem osebjem pod njegovim vodstvom, vseeno samo občasno, ker je iz različnih zbranih izjav izhajalo,
         da je drugi vodja delegacije tako ravnal samo v nujnih primerih, v zvezi z manj pomembnimi vprašanji in ob odsotnosti zadevne
         osebe. Poleg tega ni protislovja med, po eni strani, trditvijo iz ocenjevalnega poročila tožeče stranke za leto 2006, v skladu
         s katero je pogosto in redno pripravljala poročila o političnem položaju v Kirgizistanu, in, po drugi strani, dejstvom, da
         je iz poročila o preiskavi razvidno, da so bila navedena poročila, namenjena službam Komisije v Bruslju, pripravljena v Almatiju
         na podlagi prispevkov tožeče stranke. Poleg tega sta omejeno vlogo zadnjenavedene pri sestavi navedenih poročil potrdili priča C
         in sama tožeča stranka.

      43      Nazadnje, o neresnosti preiskave, ki jo je opravil urad IDOC, ni mogoče sklepati na podlagi dejstva, da pričanja, ki jih je
         predložila tožeča stranka, potrjujejo, da je ustrezno zastopala Komisijo na sestankih držav donatoric za Kirgizistan. Ta različna
         pričanja namreč dejansko kažejo na sposobnost tožeče stranke v funkciji začasne odpravnice poslov in njeno verodostojnost
         v vlogi predstavnice Komisije ter so v nasprotju s trditvijo drugega vodje delegacije, da so imele „vse druge donatorice za
         Kirgizistan [drugačno] mnenje“. Vendar se urad IDOC ni omejil na upoštevanje izjav drugega vodje delegacije. Zbral je druga
         pričanja, s katerimi je bil poudarjen „splošni okvir“, namreč dejstvo, da se tožeča stranka ni mogla udeležiti vseh uradnih
         dogodkov in opraviti vseh nalog, za katere je bila pristojna, in to predvsem zaradi njenih odsotnosti v času, ko je institucija
         morala pripraviti strategijo v okviru zgoraj navedenih sestankov držav donatoric.

      44      Glede na navedeno in dokumente, ki sta jih predložili stranki, Sodišče za uslužbence meni, da ima dovolj informacij, in ugotavlja,
         po eni strani, da očitek v zvezi z neučinkovitostjo preiskave urada IDOC ni utemeljen, in, po drugi strani, da ni treba ugoditi
         predlogom tožeče stranke, predstavljenim v njenih stališčih do poročila o preiskavi, prvič, naj Sodišče za uslužbence zbere
         pričanja predstavnikov mednarodnih organizacij, nevladnih organizacij ali držav članic ali naj vsaj zasliši Komisijo o razlogih,
         zaradi katerih je urad IDOC izbral samo nekatere priče od vseh, katerih zaslišanje je predlagala, drugič, naj Komisiji odredi
         predložitev vprašanj, postavljenih pričam, in tretjič, naj zbere pričanja oseb, katerih izjave je priložila navedenim stališčem.

       Drugi del prvega tožbenega razloga: kršitev pravice do obrambe in načela dobrega upravljanja
      45      Tožeča stranka, ki se sklicuje na kršitev pravice do obrambe in „zahteve za dobro upravljanje“ iz člena 41(2)(a) Listine o
         temeljnih pravicah, trdi, da bi morala imeti dostop do poročila o preiskavi in dokazov, predloženih v podporo temu poročilu,
         ter da bi morala biti zaslišana v zvezi z vsebino teh dokumentov, preden je OPI sprejel izpodbijano odločbo.

      46      Vendar je treba ugotoviti, da se tožeča stranka ne more sklicevati na obveznost Komisije, da spoštuje pravico do obrambe in
         ki jo je v skladu z ustaljeno sodno prakso kot splošno načelo prava Unije treba upoštevati v vsakem postopku, ki je uveden
         zoper osebo in lahko pripelje do akta, s katerim se posega v njen položaj (sodba Sodišča z dne 9. novembra 2006 v zadevi Komisija
         proti De Bry, C‑344/05 P, točka 37; sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. oktobra 2006 v zadevi Bonnet proti Sodišču, T‑406/04,
         točka 76; zgoraj navedena sodba Wenig proti Komisiji, točka 48). Preiskovalnega postopka urada IDOC, uvedenega na podlagi
         prošnje uradnika za pomoč pri pritožbi zaradi psihičnega nasilja, namreč nikakor ni mogoče enačiti s preiskovalnim postopkom,
         uvedenim zoper navedenega uradnika.

      47      Poleg tega in ne da bi bilo treba preučiti vprašanje uporabe člena 41 Listine o temeljnih pravicah ratione temporis, zadostuje opozoriti, da izraža rešitve iz sodne prakse, s katerimi je bil potrjen obstoj splošnega načela dobrega upravljanja
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. oktobra 2004 v zadevi K proti Sodišču, T‑257/02, točka 104), kot je
         sicer poudarjeno v pojasnilu k členu 41 v pojasnilih k Listini (UL 2007, C 303, str. 17).

      48      S tega vidika je treba priznati, da se tožeča stranka lahko sklicuje na procesne pravice, ki so ločene od pravice do obrambe
         in niso tako obsežne kot zadnjenavedene (v zvezi s tem razlikovanjem glej sodbo Sodišča z dne 29. junija 2010 v zadevi Komisija
         proti Alrosa, C‑441/07 P, točka 91, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 27. novembra 1997 v zadevi Kaysersberg proti Komisiji,
         T‑290/94, točka 108).

      49      V obravnavanem primeru ni sporno, da je lahko tožeča stranka svoje trditve uveljavljala trikrat, in sicer v okviru prošnje
         za pomoč, z dodatnimi informacijami, ki jih je pisno predložila 28. novembra 2008, in na zaslišanju, ki ga je urad IDOC opravil
         v okviru upravne preiskave.

      50      Ker procesne pravice, ki jih tožeča stranka lahko zahteva v obravnavanem primeru, ne pomenijo, da bi morala imeti dostop do
         poročila o preiskavi in dokazov, ki jih je zbral urad IDOC, niti da bi morala biti o vsebini teh dokumentov zaslišana, preden
         je bila sprejeta izpodbijana odločba, je torej treba drugi del prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev pravice do
         obrambe in načela dobrega upravljanja, zavrniti.

      51      Ker sta bila oba dela prvega tožbenega razloga zavrnjena, je treba navedeni tožbeni razlog zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 12a(3) Kadrovskih predpisov
      52      Na prvem mestu, tožeča stranka izpodbija, da je OPI lahko sprejel ugotovitve urada IDOC, v skladu s katerimi se nasilje ni
         izvajalo, z obrazložitvijo, da je drugi vodja delegacije, s tem ko je v Almati pozval člane osebja pod njenim neposrednim
         vodstvom, da bi se pogovoril o njihovem delu v njeni odsotnosti in ji prek njih poslal navodila, ni obravnaval drugače kot
         drug srednji vodstveni kader delegacije v Almatiju. V členu 12a(3) Kadrovskih predpisov naj namreč opredelitev psihičnega
         nasilja ne bi bila pogojena z obstojem diskriminacije.

      53      Najprej je treba opozoriti, da če so bila z eksplicitno odločbo o zavrnitvi pritožbe navedena pomembna pojasnila v zvezi z
         razlogi, ki jih je uprava uporabila v prvotni odločbi, mora konkretna opredelitev razlogov uprave izhajati iz skupnega branja
         obeh odločb (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 10. junija 2004 v zadevi Eveillard proti Komisiji, T‑258/01,
         točka 31).

      54      Pri tem je iz odločbe o zavrnitvi pritožbe razvidno, da Komisija obstoja diskriminacije ni določila kot pogoja, od katerega
         bi bilo odvisno priznanje psihičnega nasilja. OPI je namreč v odgovoru na očitek tožeče stranke, da je drugi vodja delegacije
         navodila dajal neposredno njenim podrejenim, navedel samo, da je urad IDOC ugotovil, po eni strani, da drugi vodja delegacije
         ni ravnal tako samo v zvezi z zadevno osebo, ampak da se je tak pristop ujemal z njegovim splošnim načinom vodenja osebja,
         in, po drugi strani, da samo dejstvo, da se tožeča stranka ne strinja s tem načinom, ne zadostuje, da bi ga bilo mogoče označiti
         za psihično nasilje.

      55      Na drugem mestu, tožeča stranka meni, da izpodbijana odločba krši člen 12a(3) Kadrovskih predpisov, ker s tem členom resničnost
         psihičnega nasilja ni pogojena z obstojem več žrtev, medtem ko je bil v izpodbijani odločbi in odločbi o zavrnitvi pritožbe
         velik pomen pripisan dejstvu, da nobena druga oseba, ki je delala v regionalni delegaciji v Almatiju ali drugi regionalizirani
         delegaciji, ni vložila pritožbe zaradi psihičnega nasilja, ki naj bi ga izvajal drugi vodja delegacije.

      56      Vendar je treba navesti, da je Komisija, s tem ko je ugotovila, da ni bila zoper drugega vodjo delegacije vložena nobena druga
         pritožba zaradi psihičnega nasilja, samo odgovorila na trditev tožeče stranke, da so bili tudi drugi člani osebja žrtve psihičnega
         nasilja navedenega vodje.

      57      Na tretjem mestu, tožeča stranka očita, da izpodbijana odločba in odločba o zavrnitvi njene pritožbe temeljita na ugotovitvah
         urada IDOC, po mnenju katerega naj bi bila namera psihičnega nasilja nujna za opredelitev psihičnega nasilja, medtem ko naj
         se ta pogoj ne bi zahteval s členom 12a(3) Kadrovskih predpisov, kot ga je Sodišče za uslužbence razložilo v sodbi z dne 9. decembra
         2008 v zadevi Q proti Komisiji (F‑52/05, delno razveljavljena s sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. julija 2011
         v zadevi Q proti Komisiji, T‑80/09 P, vendar samo v delu, v katerem je bilo v točki 2 izreka z navedeno sodbo Komisiji naloženo,
         naj Q plača odškodnino, v nadaljevanju: sodba Q proti Komisiji). Tožeča stranka sicer poudarja, da je OPI v odločbi o zavrnitvi
         njene pritožbe pojasnil, da je urad IDOC samo želel poudariti dejstvo, da je treba pritožbe zaradi psihičnega nasilja preučiti
         brez upoštevanja subjektivnega vtisa pritožnika, vendar je po njenem mnenju OPI s tem zamolčal, da je urad IDOC ugotovil tudi,
         da „ni bila predmet ravnanja, katerega objektivni namen jo je bil diskreditirati ali namerno poslabšati njene delovne razmere“.

      58      Komisija odgovarja, da sodba Q proti Komisiji uvaja pretirano subjektivnost, ker v nasprotju s predhodno sodno prakso obstoja
         psihičnega nasilja ne pogojuje več z dokazom, da je nadlegovalec s svojim ravnanjem želel namerno diskreditirati žrtev ali
         poslabšati njene delovne razmere. Z navedeno sodbo Sodišča za uslužbence naj bi bile institucije izpostavljene tveganju, da
         jih bodo preobčutljivi uradniki ali uslužbenci instrumentalizirali. Po mnenju Komisije bi bilo treba v opredelitvi psihičnega
         nasilja upoštevati potrjeno ali domnevno namero domnevnega nadlegovalca, dojemanje domnevne žrtve, objektivnost dejstev in
         okvir, v katerem so se zgodila. Res je, da je Sodišče za uslužbence v točki 135 sodbe Q proti Komisiji pojasnilo, da morajo
         zadevna dejanja „objektivno“ povzročiti diskreditiranje žrtve in poslabšanje njenih delovnih razmer, da so opredeljena kot
         psihično nasilje. Vendar naj to pojasnilo še vedno ne bi zadostovalo, saj naj ne bi preprečevalo, da bi se na področje uporabe
         člena 12a(3) Kadrovskih predpisov uvrstila ravnanja, ki niso neprimerna, a bi lahko pri osebah s psihičnimi težavami „objektivno“
         povzročila poslabšanje delovnih razmer ali občutek diskreditacije.

      59      Komisija meni, da če se Sodišče za uslužbence ne bo vrnilo na sodno prakso pred sodbo Q proti Komisiji, bi bilo treba opredelitev
         psihičnega nasilja vsekakor pogojiti s tem, da je mogoče ugotoviti zadostno objektivno resničnost zadevnega ravnanja v tem
         smislu, da bi ga običajno občutljiv nepristranski in razumen opazovalec štel za neprimerno.

      60      Komisija v obravnavanem primeru trdi, da ravnanje drugega vodje delegacije ni bilo objektivno tako, da bi diskreditiralo tožečo
         stranko ali poslabšalo njene delovne razmere, zato ga ni bilo mogoče opredeliti kot neprimerno v zgoraj navedenem smislu,
         ampak da je bilo povsem običajno v okviru delovnega razmerja. Dejstvo, da se noben drug član osebja delegacije v Almatiju,
         ki je delal v podobnih razmerah, ni štel za žrtev psihičnega nasilja drugega vodje delegacije, naj bi kazalo na to, da je
         občutek psihičnega nasilja pri tožeči stranki izhajal izključno iz njenega osebnega dojemanja dejstev.

      61      Poleg tega naj bi urad IDOC in OPI menila, da dejstva niso pomenila dejanj psihičnega nasilja zaradi njihove narave, tako
         da naj bi izpodbijana odločba samo delno temeljila na neobstoju namernosti ravnanja drugega vodje delegacije.

      62      Nazadnje, sporno ravnanje drugega vodje delegacije se naj ne bi ponavljalo in naj ne bi bilo sistematično, kot se zahteva
         v opredelitvi psihičnega nasilja.

      63      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče za uslužbence v točkah 133 in naslednjih sodbe Q proti Komisiji razsodilo,
         da v členu 12a(3) Kadrovskih predpisov nikakor ni določeno, da je zlonamernost domnevnega nadlegovalca nujna, da se ravnanje
         opredeli kot psihično nasilje. Sodišče za uslužbence je namreč v navedeni sodbi (glej tudi sodbo Sodišča za uslužbence z dne
         9. marca 2010 v zadevi N proti Parlamentu, F‑26/09, točka 72) navedlo naslednje:

      „134 V členu 12a(3) Kadrovskih predpisov je […] psihično nasilje opredeljeno kot ,neprimerno ravnanje‘, za dokaz katerega
         se zahteva izpolnjevanje dveh kumulativnih pogojev. Prvi pogoj se nanaša na obstoj fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega
         jezika, gest ali drugih dejanj, ki ,traja[jo], se ponavlja[jo] ali [so] sistematičn[i]‘ in ,namern[i]‘. Drugi pogoj, ki je
         od prvega ločen z veznikom ,in‘, zahteva, da je posledica tega fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali
         drugih dejanj, da ,razvrednoti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe‘.

      135 Ker se pridevnik ,nameren‘ nanaša na prvi, ne pa na drugi pogoj, je iz tega mogoče sklepati dvoje. Po eni strani morajo
         biti fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja iz člena 12a(3) Kadrovskih predpisov namerni, kar
         s področja uporabe te določbe izključuje dejanja, ki bi se zgodila naključno. Po drugi strani se ne zahteva, da se to fizično
         vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja storijo z namenom razvrednotiti osebnost, dostojanstvo ali fizično
         ali psihološko integriteto katere koli osebe. Povedano drugače, psihično nasilje v smislu člena 12a(3) Kadrovskih predpisov
         lahko obstaja, ne da bi nadlegovalec nameraval s svojimi dejanji diskreditirati žrtev ali namerno poslabšati njene delovne
         razmere. Zadostuje, da so njegova dejanja, ker so bila storjena namerno, objektivno imela take posledice.“

      64      Komisija v bistvu meni, da ta sodna praksa daje prevelik poudarek občutku domnevne žrtve in da je vir negotovosti.

      65      Vendar je Sodišče za uslužbence v točki 135 sodbe Q proti Komisiji pojasnilo, da so morala zadevna dejanja, da bi bila opredeljena
         kot psihično nasilje, „objektivno [imeti] posledice“, ki so vključevale diskreditiranje žrtve ali poslabšanje njenih delovnih
         razmer. Ker morajo biti zadevna dejanja na podlagi člena 12a(3) Kadrovskih predpisov neprimerna, iz tega izhaja, da je opredelitev
         nadlegovanja pogojena s tem, da je mogoče ugotoviti zadostno objektivno resničnost nadlegovanja v tem smislu, da bi ga običajno
         občutljiv nepristranski in razumen opazovalec v enakem položaju štel za pretirano in graje vredno.

      66      V obravnavanem primeru je urad IDOC v svojem poročilu ugotovil, da je „ekipa, odgovorna za preiskavo, […] ugotovila, da [zadevna
         oseba] ni bila predmet ravnanja, katerega objektivni namen bi jo bil diskreditirati ali namerno poslabšati njene delovne razmere,
         in da se zdi, da ne glede na njene osebne vtise nobenega od navedenih dogodkov in ravnanj, upoštevanih posamično ali kot celoto,
         ni mogoče šteti za psihično nasilje“.

      67      Vendar je vprašanje, na katero mora odgovoriti Sodišče za uslužbence, ali je Komisija v izpodbijani odločbi in zavrnitvi pritožbe
         presodila položaj tožeče stranke na podlagi napačne razlage člena 12a Kadrovskih predpisov, v skladu s katero naj bi bilo
         psihično nasilje pogojeno z namenom storilca očitanih dejanj, da diskreditira ali namerno poslabša delovne razmere tožeče
         stranke.

      68      Kot poudarja tožeča stranka sama, je OPI v odločbi o zavrnitvi pritožbe menil, da je treba trditve o psihičnem nasilju preučiti
         „neodvisno od osebnega vtisa žrtve“. Poleg tega izpodbijana odločba in odločba o zavrnitvi pritožbe temeljita na razlogih,
         katerih namen je dokazati, da trditve tožeče stranke o psihičnem nasilju niso bile objektivne. Tako je v izpodbijani odločbi
         navedeno, da se je to, da je drugi vodja delegacije navodila dajal neposredno podrejenim tožeče stranke, ujemalo z njegovim
         običajnim načinom vodenja osebja, ne da bi bile razvidne posebne okoliščine, iz katerih bi bil lahko zaradi takega ravnanja
         razviden negativen odnos do tožeče stranke. Dalje, Komisija je v izpodbijani odločbi v odgovor na zahtevo za preverjanje,
         ki jo je tožeča stranka izrazila v dodatku k prošnji za pomoč z dne 28. novembra 2008, ugotovila, da se noben drug uradnik
         ali uslužbenec ni pritožil zaradi ravnanja drugega vodje delegacije. Nazadnje, odločba o zavrnitvi pritožbe temelji na objektivni
         analizi funkcij tožeče stranke, na podlagi katere je Komisija sklenila, da je bila del srednjega vodstvenega kadra in da ta
         položaj drugemu vodji delegacije ni preprečeval, da jo pri udeležbi na sestankih držav donatoric za Kirgizistan nadomesti
         z drugim uradnikom.

      69      Ker priznanje obstoja psihičnega nasilja v smislu določb Kadrovskih predpisov, kot jih razlaga Sodišče za uslužbence, predpostavlja:

      –        namernost zadevnega fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj,
      –        ne da bi se zahtevalo, da se to fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja storijo z namenom razvrednotiti
         osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe,

      –        vendar pod pogojem, da so objektivno imeli posledice, ki so vključevale diskreditiranje žrtve ali poslabšanje njenih delovnih
         razmer,

      je razlog, ki ga navaja Komisija, da zadevna dejanja niso bila objektivno taka, da bi povzročila diskreditiranje žrtve, sam
         po sebi zadosten za pravno utemeljitev izpodbijane odločbe glede na člen 12a Kadrovskih predpisov, in sicer ne glede na razlago
         urada IDOC.

      70      Poleg tega je treba navesti, da je presoja ravnanja drugega vodje delegacije, ki jo opravi tožeča stranka, dejansko zelo subjektivna.
         Medtem ko se tožeča stranka pritožuje, da je bila zaradi odnosa drugega vodje delegacije diskreditirana pri veleposlaništvih
         in predstavništvih mednarodnih organizacij, navzočih na sedežu regionalizirane delegacije v Biškeku, dokumenti, ki jih je
         predložila v prilogi k svojim stališčem do poročila o preiskavi, nasprotno razkrivajo spoštovanje, ki ga je uživala v teh
         krogih.

      71      Iz vsega navedenega izhaja, da drugi tožbeni razlog ni utemeljen.

       Tretji tožbeni razlog: obstoj očitnih napak pri presoji, kršitev obveznosti obrazložitve, kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja
            in kršitev dolžnosti pomoči
      72      Glede na trditve tožeče stranke v podporo tretjemu tožbenemu razlogu je treba razlikovati med prvim delom, ki se nanaša izključno
         na kršitev obveznosti obrazložitve, in drugim delom, v katerem se v bistvu očita več očitnih napak pri presoji, iz katerih
         tožeča stranka izpelje tudi kršitev obveznosti obrazložitve ter kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja in dolžnosti pomoči.

       Prvi del tretjega tožbenega razloga: kršitev obveznosti obrazložitve
      73      Tožeča stranka trdi, da sta izpodbijana odločba in odločba o zavrnitvi pritožbe nezadostno obrazloženi, ker Komisija ni odgovorila
         na njeno trditev, da je drugi vodja delegacije nadaljeval prakso svojega predhodnika, ki je v Kirgizistan pošiljal osebje
         iz regionalne delegacije v Kazahstanu, ne da bi se z njo posvetoval ali jo vsaj obvestil, s čimer jo je spravil v zadrego
         pri organih države gostiteljice in diplomatski skupnosti.

      74      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso ni nujno, da so v obrazložitvi podrobno navedeni vsi
         upoštevni dejanski in pravni elementi, saj je treba vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 25, drugi
         odstavek, Kadrovskih predpisov, presojati ne samo glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegovo sobesedilo in vsa
         pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 11. decembra 2007 v zadevi
         Sack proti Komisiji, T‑66/05, točka 65, in sodbo Sodišča za uslužbence z dne 13. septembra 2011 v zadevi Nastvogel proti Svetu,
         F‑4/10, točka 66).

      75      Poleg tega je začetno nezadostnost obrazložitve mogoče popraviti z dodatnimi pojasnili tudi med postopkom, če je zadevna stranka
         pred vložitvijo tožbe že imela na voljo informacije, ki pomenijo začetek obrazložitve (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra
         2005 v zadevi Casini proti Komisiji, T‑132/03, točka 36, in sodba Sodišča za uslužbence z dne 1. decembra 2010 v zadevi Gagalis
         proti Svetu, F‑89/09, točka 67).

      76      V obravnavanem primeru je res, da v izpodbijani odločbi in odločbi o zavrnitvi pritožbe ni podrobno naveden očitek, da je
         drugi vodja delegacije tožečo stranko spravljal v zadrego s tem, da je osebje iz regionalne delegacije v Kazahstanu pošiljal
         v Kirgizistan, ne da bi se posvetoval z njo ali jo o tem vsaj obvestil. Vendar je treba ugotoviti, da sta navedeni odločbi
         obrazloženi in da je v njuni obrazložitvi navedeno vsaj, da so odločitve drugega vodje delegacije glede oseb, ki ga bodo nadomeščale
         na sestankih, in odločitve, da je na sestanke pošiljal druge uradnike in ne tožeče stranke, spadale v njegove običajne hierarhične
         prerogative.

      77      Poleg tega je Komisija svojo obrazložitev dopolnila v procesnih pisanjih. V njih je navedla, da je treba sporno ravnanje obravnavati
         v posebnem okviru odnosov med regionalizirano delegacijo in regionalno delegacijo, ki ohrani določene odgovornosti, in da
         je v tem okviru tako ravnanje mogoče sprejeti. Dodala je, da je prvi vodja delegacije dal navodila, ki so ostala veljavna
         in s katerimi je pojasnil, da mora biti tožeča stranka vedno obveščena o misijah v Kirgizistan, da mora biti povabljena na
         sestanke, ki bodo potekali tam, in da ji je treba poslati kopije poročil o misiji. Poleg tega je Komisija v okoliščinah, za
         katere so bili značilni številni projekti in pogosti sestanki, ugotovila, da je bilo dejstvo, da tožeča stranka ni bila vedno
         ustrezno obveščena, lahko posledica naključnih opustitev, in ne poskusa njenega diskreditiranja.

      78      Glede na navedeno je treba prvi del tretjega tožbenega razloga zavrniti.

       Drugi del tretjega tožbenega razloga: predvsem očitne napake pri presoji
      79      Tožeča stranka trdi, prvič, da je bila pri izpodbijani odločbi storjena očitna napaka pri presoji, ker je Komisija napačno
         menila, da je dejstvo, da je drugi vodja delegacije pozval člane osebja, ki so bili pod njenim vodstvom, da bi se z njimi
         pogovoril o njihovih nalogah v njeni odsotnosti in da bi ji prek njih posredoval navodila zanjo, izraz pravice drugega vodje
         delegacije, da daje navodila svojim podrejenim.

      80      Vendar samo trditev, ki ni podprta z nobenim argumentom, kot trditev tožeče stranke, ne zadostuje za dokaz obstoja očitne
         napake pri presoji. To še toliko bolj velja, ker Komisija v obravnavanem primeru prepričljivo navaja, da vodja regionalne
         delegacije v posebnem okviru odnosov med regionalno delegacijo in regionalizirano delegacijo lahko neposredno nagovarja člane
         osebja regionalizirane delegacije in prek njih pošilja navodila odpravnici poslov na čelu regionalizirane delegacije, ker
         mu je navedeno osebje neposredno podrejeno. Tak način izvajanja hierarhične nadrejenosti ne pomeni diskreditiranja odpravnice
         poslov na čelu regionalizirane delegacije ali poslabšanja njenih delovnih razmer, če ni drugih okoliščin v tem smislu. Verbalna
         nota z dne 8. junija 2004, s katero je bila tožeča stranka predstavljena kot začasna odpravnica poslov v Biškeku, potrjuje
         zgoraj navedeno, saj je v njej pojasnjeno, da „je regionalizirana delegacija v Biškeku podrejena delegaciji Komisije […] v
         Almatiju“.

      81      Tožeča stranka trdi, drugič, da je bila pri izpodbijani odločbi in odločbi o zavrnitvi pritožbe storjena očitna napaka pri
         presoji, ker je v njih opredeljena kot del „srednjega vodstvenega kadra“, čeprav je bila „odgovorna uradnica rezidentka –
         [začasna] odpravnica poslov“, ki je imela večjo raven odgovornosti kot srednji vodstveni kader, kot naj bi bilo razvidno iz
         Dunajske konvencije o diplomatskih odnosih, podpisane 18. aprila 1961 na Dunaju (v nadaljevanju: Dunajska konvencija).

      82      Vendar je treba opozoriti, po eni strani, da je bila v zgoraj navedeni verbalni noti z dne 8. junija 2004 poudarjena podrejenost
         regionalizirane delegacije v Biškeku regionalni delegaciji v Almatiju, in navesti, po drugi strani, da je bilo v tej noti
         napovedano imenovanje tožeče stranke na funkcijo „vodje oddelka za Kirgizistan“. Poleg tega je pomembno, da je imela tožeča
         stranka v času dejanskega stanja naziv A*9, preimenovan v AD 9, in da je glede na zgoraj navedeno verbalno noto tudi kot začasna
         odpravnica poslov v Biškeku delala pod vodstvom in odgovornostjo vodje regionalne delegacije v Almatiju, kot to izhaja iz
         izvlečkov ocenjevalnih poročil, ki jih je predložila v spis te zadeve. Poleg tega se je tožeča stranka v odgovor na vprašanje
         Sodišča za uslužbence na obravnavi sklicevala samo na osem let izkušenj na mestu analitičarke varnostne politike v švedskih
         varnostnih službah, pri čemer je navedla, da pred napotitvijo v Biškek ni imela izkušenj v GD Komisije za zunanje odnose,
         vsekakor ne kot odpravnica poslov.

      83      V teh okoliščinah in ne da bi bilo treba preučiti status začasnih odpravnikov poslov glede na Dunajsko konvencijo, ki ureja
         samo odnose diplomatskih misij z državami sprejemnicami, se ne zdi, da je Komisija storila očitno napako pri presoji, ko je
         pri oceni delovnega razmerja med drugim vodjo delegacije in tožečo stranko menila, da tožeča stranka v Komisiji spada v srednji
         vodstveni kader.

      84      Tudi če je Komisija napačno razložila pomen začasnih odpravnikov poslov glede na Dunajsko konvencijo, tožeča stranka ne pojasni,
         kako bi lahko OPI zaradi te napake pri razlagi storil očitno napako pri presoji z zavrnitvijo priznanja obstoja psihičnega
         nasilja. Res je, da tožeča stranka navaja, da je OPI s tem „še naprej škod[oval] njenemu položaju“. Vendar če tožeča stranka
         s tem misli, da je OPI sam prispeval k njenemu psihičnemu nasilju, je treba ugotoviti, da napačna uporaba prava sama po sebi
         ne more pomeniti dejanja, ki bi bilo tako resno kot psihično nasilje. Tožeča stranka v zvezi s tem ne zagotovi nobenega pojasnila.

      85      Tožeča stranka trdi, tretjič, da je bila pri izpodbijani odločbi storjena očitna napaka pri presoji, ker je Komisija menila,
         da se je pritoževala glede tega, da ji je odločitev, da se sestava poročil o političnem položaju v Kirgizistanu zaupa drugemu
         članu osebja, preprečila izpolnjevanje te naloge, medtem ko je v resnici grajala dejstvo, da je prejela zavajajoča navodila
         v zvezi s tem in bila tako preračunljivo zavedena.

      86      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v prošnji za pomoč trdila, da je dejstvo, da jo je drugi vodja delegacije
         prosil, naj pripravlja „prispevke“ o položaju v Kirgizistanu v obliki „dnevnih poročil v petih vrsticah“, in da je skrb za
         spremljanje nemirov v Biškeku novembra 2006 zaupal drugemu uradniku iz delegacije v Almatiju, ker ni zagotovila ustrezne politične
         analize, pri njenih nadrejenih na sedežu Komisije vzbujalo vtis, da ni sposobna sestaviti ustreznih političnih poročil.

      87      Komisija je v izpodbijani odločbi glede na poročilo o preiskavi odgovorila, da je glavno odgovornost za sestavo poročil o
         političnem položaju v Kirgizistanu še vedno imela delegacija v Almatiju, vendar da je bilo tožeči stranki dovoljeno sodelovanje
         pri tej nalogi in da so jo k njej celo spodbujali, kar implicitno, ampak zanesljivo izključuje kakršno koli domnevo preračunljivega
         zavajanja.

      88      Poleg tega Sodišče za uslužbence ne razume, kako je Komisija, s tem ko je menila, da se je tožeča stranka pritoževala, da
         ji je bila preprečena sestava poročil o političnem položaju v Kirgizistanu, izkrivila očitek, ki ga je uveljavljala in s katerim
         je opozorila na dejstvo, da je drugi vodja delegacije z omejevanjem vloge tožeče stranke pri sestavi takih poročil poskušal
         dokazati njeno nesposobnost na tem področju.

      89      Vsekakor domnevno izkrivljanje trditev iz pritožbe tožeče stranke zaradi psihičnega nasilja ni zadostno utemeljeno, da bi
         bila pri izpodbijani odločbi lahko ugotovljena očitna napaka pri presoji.

      90      Tožeča stranka trdi, četrtič, da je Komisija storila očitno napako pri presoji svojih prerogativ, ko je menila, da je bil
         drugi vodja delegacije, kadar ni sam odšel v Kirgizistan, pristojen za odločitev o tem, kdo ga bo nadomeščal na sestankih
         z državami donatoricami za Kirgizistan ali drugimi sogovorniki. Kot „odgovorna uradnica rezidentka – [začasna] odpravnica
         poslov“ je bila namreč na podlagi Dunajske konvencije samo ona pooblaščena za zastopanje Komisije v odsotnosti vodje delegacije.

      91      Sodišče za uslužbence meni, da v obravnavanem primeru ni treba odločiti o vprašanju, ali imenovanje začasnega odpravnika poslov
         na čelo regionalizirane delegacije preprečuje vodji delegacije, pod katerega spada regionalizirana delegacija, da za zastopanje
         Komisije na sestankih, organiziranih v državi, v kateri je bil ta odpravnik poslov akreditiran, določi drugega uradnika.

      92      Tudi če je Komisija v obravnavanem primeru napačno razložila prerogative začasnih odpravnikov poslov glede na Dunajsko konvencijo,
         ta morebitna napačna uporaba prava ne bi omogočala ugotovitve, da je OPI storil očitno napako pri presoji, ko je zavrnil priznanje
         obstoja psihičnega nasilja. Res je, da tožeča stranka poudarja, da je drugi vodja delegacije prosil drugega uradnika, naj
         predseduje sestanku držav donatoric za Kirgizistan, pri čemer je navedel: „ne [tožeča stranka]“. Čeprav jo je ta pristop lahko
         vznejevoljil, pa ne more dokazati obstoja očitne napake pri presoji glede obstoja psihičnega nasilja, ki zahteva trajajoče,
         ponavljajoče se ali sistematično ravnanje in pri katerem ni mogoče dati prednosti subjektivni razlagi domnevne žrtve. Treba
         je ugotoviti, tako kot je ugotovila Komisija, da je tožeča stranka v ocenjevalnem poročilu za leto 2007 trdila, da je redno
         sodelovala na usklajevalnih sestankih z državami donatoricami za Kirgizistan. Prav tako je v ocenjevalnem poročilu za leto 2006
         navedla, da je imela to leto dejavno vlogo na diplomatskem prizorišču. Zato ravnanja, ki ga v tem primeru očita drugemu vodji
         delegacije, nikakor ni mogoče opredeliti kot trajajočega, ponavljajočega se ali sistematičnega v smislu člena 12a Kadrovskih
         predpisov.

      93      Navsezadnje, čeprav je, kot je poudaril urad IDOC, več prič izpostavilo nejasnosti v opredelitvi zadevnih nalog regionalnih
         delegacij in regionaliziranih delegacij ter čeprav so bile te nejasnosti lahko vzrok za težave, ki jih je občutila tožeča
         stranka, organizacijska nejasnost glede razdelitve nalog v okviru generalnega direktorata Komisije ne more povzročiti psihičnega
         nasilja.

      94      Ker tožeča stranka poleg tega iz obstoja zgoraj preučenih domnevnih očitnih napak pri presoji izpeljuje kršitev obveznosti
         obrazložitve, zadostuje ugotoviti, da ni dokazala obstoja takih napak, zato prav tako ni dokazala, da je OPI kršil obveznost
         obrazložitve. Še več, nezadostna obrazložitev, ki je očitek glede postopka, se ne sme zamenjevati z materialno nezakonitostjo
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C‑367/95 P, točka 72).

      95      Nazadnje, tožeča stranka iz domnevnih očitnih napak pri presoji, ki ji jih ni uspelo dokazati, izpeljuje tudi kršitev dolžnosti
         skrbnega ravnanja in dolžnosti pomoči na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov. Ker so bili očitki v zvezi z očitnimi napakami
         pri presoji zavrnjeni, je treba zavrniti tudi zadnja navedena očitka.

      96      Ker je treba tudi tretji tožbeni razlog zavrniti, je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      97      V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8, naslov II, navedenega poslovnika neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko na podlagi odstavka 2 istega člena, če to zahteva
         pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila stroškov.

      98      Iz zgoraj navedene obrazložitve izhaja, da tožeča stranka s tožbo ni uspela. Poleg tega je Komisija v predlogih izrecno predlagala,
         naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov. Ker je bil ugovor nedopustnosti, ki ga je uveljavljala Komisija, zavrnjen,
         pa je treba uporabiti določbe člena 87(2) Poslovnika in odločiti, da tožeča stranka poleg svojih stroškov nosi samo tri četrtine
         stroškov, ki jih je priglasila Komisija.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE(tretji senat)

      razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      C. Skareby se poleg plačila njenih stroškov naloži plačilo treh četrtin stroškov Evropske komisije.
      3.      Evropska komisija nosi četrtino svojih stroškov.

               Van Raepenbusch

               Barents

               Bradley

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 16. maja 2012.

               Sodna tajnica

                     Predsednik

               W. Hakenberg

                     S. Van Raepenbusch

         * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 8. marca 2005. # D proti Evropski investicijski banki (BEI). # Ničnostna tožba - Dopustnost - Odškodninska tožba. # Zadeva T-275/02.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. septembra 2014.#Simon, Evers & Co. GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Hafen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg.#Predhodno odločanje – Trgovinska politika – Protidampinške dajatve – Uredba (ES) št. 499/2009 – Veljavnost – Uvozni izdelki s poreklom s Kitajske – Uvoz enakih izdelkov, poslanih s Tajske – Izogibanje – Dokaz – Nesodelovanje.#Zadeva C‑21/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑21/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg (Nemčija) z odločbo z dne 19. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 15. januarja 2013, v postopku
            Simon, Evers & Co. GmbH
            proti
            Hauptzollamt Hamburg-Hafen ,
            SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça (poročevalec), G. Arestis, J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev, sodniki,
            generalni pravobranilec: Y. Bot,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Simon, Evers & Co. GmbH H. Henninger, odvetnik,
            – za grško vlado M. Tassopoulou in K. Boskovits, agenta,
            – za portugalsko vlado A. Coutinho da Silva in L. Inez Fernandes, agenta,
            – za Svet Evropske unije S. Boelaert, agentka, skupaj z A. Polcynom, odvetnikom,
            – za Evropsko komisijo T. Maxian Rusche, agent,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. aprila 2014
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost Uredbe Sveta (ES) št. 499/2009 z dne 11. junija 2009 o razširitvi dokončne protidampinške dajatve, uvedene z Uredbo (ES) št. 1174/2005 na uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, na uvoz enakega izdelka, poslanega s Tajske, s prijavljenim poreklom iz Tajske ali ne (UL L 151, str. 1, v nadaljevanju: sporna uredba).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Simon, Evers & Co. GmbH (v nadaljevanju: Simon, Evers) in Hauptzollamt Hamburg-Hafen (glavni carinski urad pristanišča Hamburg, v nadaljevanju: Hauptzollamt) zaradi odločbe, s katero je ta urad družbi Simon, Evers naložil plačilo protidampinške dajatve.
            Pravni okvir
            3. Določbe, s katerimi je urejena uporaba protidampinških ukrepov s strani Evropske unije, ki so veljale v času dejanskega stanja spora v glavni stvari, so navedene v Uredbi Sveta (ES) št. 384/96 z dne 22. decembra 1995 o zaščiti proti dumpinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 10, str. 45), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 461/2004 z dne 8. marca 2004 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 10, str. 150, v nadaljevanju: osnovna uredba).
            4. Člen 13 osnovne uredbe, naslovljen „Izogibanje“, je določal:
            „1. Proti dampinške dajatve, ki se uvedejo na podlagi te uredbe, se lahko razširijo na uvoz podobnih izdelkov […] iz tretjih držav […], kadar pride do izogibanja veljavnim ukrepom. […] Izogibanje se opredeli kot sprememba v trgovinskih vzorcih med tretjimi državami in Skupnostjo ali med posameznimi družbami v državi, kjer veljajo ukrepi, in Skupnostjo, do katere pride zaradi prakse, postopka ali dejavnosti, za katero ni zadostnega vzroka ali ni gospodarsko upravičena, z izjemo uvedbe dajatve, ter kadar obstajajo dokazi o škodi ali o tem, da se popravljalni učinki dajatve spodkopavajo s cenami in/ali količinami podobnega izdelka, ter kadar obstajajo dokazi o dampingu v zvezi z normalnimi vrednostmi, predhodno ugotovljenimi za podoben izdelek, če je potrebno v skladu z določbami člena 2.
            […]
            2. Za določeno aktivnost sestavljanja v Skupnosti ali tretji državi se šteje, da se izogiba veljavnim ukrepom, če:
            (a) se je aktivnost pričela ali znatno okrepila po tem, ali pa neposredno pred tem, ko se je začela proti dumpinška preiskava, zadevni deli pa prihajajo iz države, ki je predmet teh ukrepov;
            […]
            in
            (c) so popravljalni učinki dajatev oslabljeni v smislu cen in/ali količin sestavljenega podobnega izdelka in obstajajo dokazi o dumpingu v zvezi z normalnimi vrednostmi, ki so bile prehodno ugotovljene za podobne ali sorodne izdelke.
            3. Preiskave se začnejo v skladu s tem členom na pobudo Komisije ali na zahtevo države članice ali katere koli zainteresirane stranke na podlagi zadostnih dokazov glede dejavnikov, določenih v odstavku 1. Začnejo se po posvetovanju s Svetovalnim odborom, na podlagi uredbe Komisije, ki lahko da carinskim organom tudi navodila, da uvoz registrirajo v skladu s členom 14(5) ali da zahtevajo jamstva. Preiskave izvaja Komisija, ki ji lahko pomagajo carinski organi, zaključijo pa se v devetih mesecih. Kadar dejstva, kot so dokončno preverjena, utemeljujejo razširitev ukrepov, to stori Svet, na predlog, ki ga po posvetovanju s Svetovalnim odborom predloži Komisija. […]
            […]“
            5. Člen 14(6) osnovne uredbe je določal:
            „Države članice Komisiji poročajo vsak mesec o uvozu izdelkov, ki so predmet preiskave in ukrepov in o znesku dajatev, ki so bile pobrane v skladu s to uredbo.“
            6. Člen 18(1) in (6) osnovne uredbe je določal:
            „1. V primerih, ko katera koli stranka ne dovoli dostopa do informacij ali na kak drug način ne dobavi potrebnih informacij v rokih, ki jih navaja ta uredba, ali pa močno ovira preiskavo, se lahko začasne ali dokončne ugotovitve, bodisi pozitivne ali negativne, naredijo na osnovi dostopnih dejstev. […] Zainteresirane stranke je treba seznaniti s posledicami nesodelovanja.
            […]
            6. Če zainteresirana stranka ne sodeluje ali pa sodeluje le delno, tako da se pomembne informacije zaradi tega zadržujejo, je lahko izid za to stranko manj ugoden, kot bi bil, če bi sodelovala.“
            7. V Uniji je po koncu preiskave, izvedene med 1. aprilom 2003 in 31. marcem 2004 (v nadaljevanju: prvotna preiskava), začela veljati Uredba Sveta (ES) št. 1174/2005 z dne 18. julija 2005 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene za uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov s poreklom iz Ljudske republike Kitajske (UL L 189, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 684/2008 z dne 17. julija 2008 (UL L 192, str. 1., v nadaljevanju: Uredba št. 1174/2005)
            8. Člen 1(1) Uredbe št. 1174/2005 določa:
            „Uvede se dokončna protidampinška dajatev na uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov, kakor sta šasija in hidravlika, ki spadajo pod oznaki KN ex 8427 90 00 in ex 8431 20 00 (oznaki TARIC 8427900010 in 8431200010), s poreklom iz Ljudske republike Kitajske. […]“
            9. Kot izhaja iz pete uvodne izjave Uredbe Komisije (ES) št. 923/2008 z dne 12. septembra 2008 o začetku preiskave glede možnega izogibanja protidampinškim ukrepom, uvedenih z Uredbo št. 1174/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 684/2008 o uvozu ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, pri uvozu ročnih vozičkov in njihovih osnovnih delov, poslanih iz Tajske, ne glede na to, ali so deklarirani s poreklom iz Tajske ali ne, ter uvedbi registracije takšnega uvoza (UL L 252, str. 3), se je Komisija odločila začeti preiskavo (v nadaljevanju: preiskava glede izogibanja) na podlagi zadostnih prima facie dokazov, v skladu s katerimi naj bi bilo očitno, da se je protidampinškim ukrepom pri uvozu ročnih vozičkov za premeščanje palet s poreklom s Kitajske izogibalo s sestavljanjem zadevnega izdelka na Tajskem. Komisija je zato sprejela Uredbo št. 923/2008.
            10. Iz uvodne izjave 10 sporne uredbe je razvidno, da je preiskava glede izogibanja zajela obdobje od 1. septembra 2007 do 31. avgusta 2008 (v nadaljevanju: obdobje preiskave).
            11. V uvodni izjavi 6 sporne uredbe je navedeno, da je „Komisija […] o začetku preiskave [glede izogibanja] uradno obvestila organe LRK in Tajske, proizvajalce/izvoznike v LRK in na Tajskem, uvoznike v Skupnosti, za katere je znano, da jih to zadeva, ter industrijo Skupnosti. Vprašalniki so bili poslani znanim proizvajalcem/izvoznikom v LRK in na Tajskem, uvoznikom v Skupnosti, ki so bili Komisiji znani iz prvotne preiskave, ter strankam, ki so se javile v rokih iz člena 3 Uredbe št. [923/2008]. Zainteresiranim strankam je bila dana možnost, da pisno izrazijo svoja stališča ter zaprosijo za zaslišanje v roku iz [te] uredbe. Vse stranke so bile obveščene, da lahko nesodelovanje vodi k uporabi člena 18 osnovne uredbe in k ugotovitvam na podlagi razpoložljivih dejstev.“
            12. Iz uvodne izjave 7 sporne uredbe izhaja, da tajski proizvajalci izvozniki niso predložili izpolnjenih vprašalnikov in da Komisija ni prejela nobenih pripomb tajskih organov.
            13. V uvodni izjavi 8 sporne uredbe je navedeno, da je „[e]n kitajski proizvajalec izvoznik […] vrnil izpolnjeni vprašalnik, tako da je prijavil svojo izvozno prodajo v ES ter zelo majhno količino izvoza zadevnega izdelka na Tajsko. Kitajski organi niso poslali nobenih pripomb.“
            14. Poleg tega iz uvodne izjave 9 te uredbe izhaja, da „je devet uvoznikov v Skupnosti predložilo izpolnjene vprašalnike, v katerih so poročali o svojem uvozu iz  Kitajske in Tajske. Na splošno se na podlagi njihovih odgovorov v letu 2006, letu po začetku veljavnosti protidampinških dajatev, ugotavlja povečanje uvoza iz Tajske in nenaden padec uvoza iz LRK. V naslednjih letih je uvoz iz LRK ponovno narasel, obenem pa je uvoz iz Tajske rahlo upadel, a še vedno ostal precej nad ravnjo iz leta 2005.“
            15. Glede spremembe v vzorcu trgovanja med tretjimi državami in Unijo je v uvodnih izjavah od 16 do 21 sporne uredbe navedeno:
            „(16) Pri preiskavi ni sodelovala nobena tajska družba, zato sta bila obseg in vrednost tajskega izvoza zadevnega izdelka v Skupnost določena na podlagi razpoložljivih informacij, torej v tem primeru statističnih podatkov, ki so jih države članice zbrale in poslale Komisiji na podlagi člena 14(6) osnovne uredbe in podatkov Eurostata. […]
            (17) Po uvedbi protidampinških ukrepov se je uvoz [ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov] iz Tajske povečal s 7458 vozičkov v letu 2005 na 64.706 vozičkov v letu 2007 in se med [obdobjem preiskave] zmanjšal na 42.056 vozičkov.
            (18) Uvoz [ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov] iz Kitajske v ES pa se je povečal z 240 639 vozičkov v letu 2005 na 538 271 v letu 2007 ter 584 786 med [obdobjem preiskave]. Po razpoložljivih informacijah je to povišanje povezano predvsem s povečanim izvozom edinega kitajskega proizvajalca izvoznika z najnižjo stopnjo protidampinške dajatve. Kitajski izvoz te stranke dejansko predstavlja prevladujoči delež povišanja uvoza [ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov] iz LRK v ES med letom 2005 in koncem [obdobja preiskave].
            (19) Ob upoštevanju zgoraj navedene situacije se sklene, da se je vzorec trgovanja med ES, LRK in Tajsko spremenil. Uvoz iz LRK je še naprej naraščal, vendar je to neposredna posledica ustvarjenega izvoza enega od kitajskih proizvajalcev izvoznikov, ki je sodeloval v prvotni preiskavi in mu je bila pripisana najnižja protidampinška dajatev. Na drugi strani pa se je uvoz iz Tajske med letoma 2005 in 2007 povečal za 868 % in se med [obdobjem preiskave] ustalil, tako da je povečanje v primerjavi z letom 2005 znašalo 564 %.
            (20) Ugotovljeni vzorec trgovanja kljub očitnemu nadaljevanju izvoza iz LRK kaže tudi znatno povečanje izvoza iz Tajske. Nadaljevanje ali stalno naraščanje izvoza iz LRK, pa čeprav med 2007 in [obdobjem preiskave] v manjši meri kot v prvotni preiskavi, je mogoče pojasniti le z ugotovitvijo, da je velika večina izvoza prišla od kitajske družbe z najnižjo stopnjo protidampinške dajatve. Vzorec v zvezi s Tajsko pa se lahko pojasni kot rezultat dejavnosti, namenjenih izogibanju ukrepom.
            (21) Uvoz v Skupnost iz Tajske je začel v obdobju, ko je Skupnost izvajala svojo prvotno preiskavo, naraščati. Treba je opozoriti, da so bili tako organi na Tajskem kot možni proizvajalci/izvozniki obveščeni o sedanji preiskavi. Vendar niso poslali nobenih dokazov, ki bi lahko pojasnili to znatno povečanje, niti ni nobena tajska družba v preiskavi sodelovala in predložila potrebnih izpolnjenih vprašalnikov. S tem v zvezi je treba poudariti, da informacije, ki so bile Komisiji na voljo v času začetka postopka, kažejo, da se na Tajskem izjemno pogosto sestavljajo [ročni vozički za premeščanje palet in njihovi osnovni deli], kot je navedeno v uvodni izjavi 7. Po drugi strani tudi ni nikakršnih dokazov, ki kažejo na to, da bi se [ročni vozički za premeščanje palet in njihovi osnovni deli] na Tajskem dejansko proizvajal[i]. Na podlagi dostopnih informacij se zato sklene, da je sprememba v vzorcu trgovanja nastala zaradi uvedbe protidampinške dajatve na [ročne vozičke za premeščanje palet in njihove osnovne dele], proizvedene [na Kitajskem], saj ni nobenega drugega ustreznega vzroka ali ekonomske upravičenosti v smislu člena 13(1) osnovne uredbe.“
            16. Po preiskavi glede izogibanja je bila sprejeta sporna uredba.
            17. Člen 1 te uredbe določa:
            „1. Dokončna protidampinška dajatev, ki se uporablja za ,vse druge družbe‘, uvedena z Uredbo (ES) št. 1174/2005 na uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov, to sta šasija in hidravlika, kakor so opredeljeni v členu 1 Uredbe [št. 1174/2005], s poreklom iz [Kitajske], se razširi na ročne vozičke za premeščanje palet in njihove osnovne dele, to sta šasija in hidravlika, kakor so opredeljeni v členu 1 Uredbe [št. 1174/2005], uvrščene pod oznaki KN ex 8427 90 00 in ex 8431 20 00 (oznaki TARIC 8427 90 00 11 in 8431 20 0011), poslane iz Tajske, s prijavljenim poreklom iz Tajske ali ne.
            2. Dajatve, razširjene z odstavkom 1, se poberejo za uvožene izdelke, registrirane v skladu s členom 2 Uredbe Komisije (ES) št. 923/2008 in členoma 13(3) in 14(5) [osnovne uredbe].
            […]“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            18. Družba Simon, Evers je oktobra 2008 s Tajske uvozila ročne vozičke za premeščanje palet.
            19. Hauptzollamt je 12. avgusta 2009 z odločbo o odmeri uvoznih dajatev družbi Simon, Evers določil plačilo protidampinške dajatve v znesku 9666,90 EUR, pri čemer se je skliceval na sporno uredbo.
            20. Ker je Hauptzollamt z odločbo z dne 21. februarja 2011 pritožbo zoper navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno, je družba Simon, Evers vložila tožbo pri Finanzgericht Hamburg.
            21. To sodišče dvomi glede tega, ali so v postopku v glavni stvari izpolnjeni pogoji iz člena 13(1) osnovne uredbe, ki se nanašajo na ugotavljanje izogibanja protidampinškim dajatvam. Natančneje, sprašuje se, ali je mogoče na podlagi same spremembe v količini izvoza zadevnih tretjih držav ugotoviti povezavo med uvozom iz države, ki je predmet protidampinške dajatve, in uvozom iz držav, na katere je treba protidampinško dajatev razširiti. Finanz gericht Hamburg je glede gibanja uvoza s Tajske ugotovilo, da se je ta po tem, ko se je v letu 2007 znatno povečal, v obdobju preiskave opazno zmanjšal.
            22. Predložitveno sodišče dvomi tudi glede tega, ali je mogoče ugotoviti, da je sprememba v vzorcu trgovanja med tretjimi državami in Unijo posledica naložitve protidampinških dajatev glede vozičkov za premeščanje palet s Kitajske glede na to, da se je v obdobju preiskave znatno povečal tudi uvoz s Kitajske. Glede na neobstoj dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče po eni strani pojasniti veliko povečanje uvoza s Tajske, po drugi strani pa dokazati neobstoj dejanske proizvodnje ročnih vozičkov za premeščanje palet na Tajskem, naj bi bilo vsaj dvomljivo, da je mogoče sklepati, da je ob neobstoju kakršnega koli drugega zadostnega vzroka ali ekonomske upravičenosti v smislu člena 13(1) osnovne uredbe sprememba v vzorcu trgovanja posledica uvedbe protidampinške dajatve na ročne vozičke za premeščanje palet s poreklom s Kitajske.
            23. V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali je [sporna] uredba neveljavna, ker je Komisija s kršitvijo zahtev glede ugotovitve izogibanja protidampinškim ukrepom iz člena 13 [osnovne] [u]redbe […] domnevala, da je izogibanje podano že zato, ker se je po uvedbi ukrepov pomembno povečal obseg ustreznega izvoza s Tajske, čeprav Komisija zaradi nesodelovanja tajskih izvoznikov ni sprejela nadaljnjih konkretnih ugotovitev?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            Uvodne ugotovitve
            24. Najprej je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče s postavljenim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je sporna uredba neveljavna, ker institucije Unije niso pravno zadostno dokazale obstoja „izogibanja“ v smislu člena 13(1) osnovne uredbe, in sicer ker nista pojasnjena sprememba v vzorcu trgovanja med tretjimi državami in Unijo ter obstoj praks, postopkov ali dejavnosti, za katere ob nesodelovanju tajskih izvoznikov ni druge zadostne razlage oziroma gospodarske upravičenosti, kot je naložitev protidampinške dajatve.
            25. Družba Simon, Evers je v pisnih stališčih, predloženih Sodišču, navedla dodaten razlog za neveljavnost sporne uredbe, ki temelji na tem, da institucije Unije niso dokazale, da so bili popravljalni učinki protidampinške dajatve oslabljeni v smislu cen in/ali količin podobnih izdelkov.
            26. V skladu z ustaljeno sodno prakso postopek iz člena 267 PDEU temelji na jasni ločitvi funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, tako da je le nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo je treba sprejeti, glede na posebnosti zadeve pristojno za presojo o tem, ali za izdajo sodbe potrebuje predhodno odločbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih zastavi Sodišču (glej zlasti sodbo Hoesch Metals and Alloys, C‑373/08, EU:C:2010:68, točka 59).
            27. Iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da člen 267 PDEU ni podlaga za pravno sredstvo, ki bi bilo na voljo strankam v sporu, ki poteka pred nacionalnim sodiščem, tako da Sodišče ni zavezano presoditi veljavnosti prava Unije zgolj zato, ker je ena od teh strank v pisnih stališčih poudarila to vprašanje v tem sporu (glej sodbo MSD Sharp & Dohme, C‑316/09, EU:C:2011:275, točka 23 in navedena sodna praksa).
            28. V teh okoliščinah presoje veljavnosti sporne uredbe ni treba razširiti na razloge, ki niso navedeni v predložitveni odločbi (glej sodbo Nuova Agricast, C‑390/06, EU:2008:224, točka 44).
            O veljavnosti sporne uredbe
            29. V skladu z ustaljeno sodno prakso imajo institucije Unije na področju skupne trgovinske politike in predvsem ukrepov trgovinske zaščite široko diskrecijsko pravico zaradi zapletenosti gospodarskih, političnih in pravnih razmer, ki jih morajo preučiti. Sodni nadzor take presoje mora biti zato omejen na preverjanje, ali so bila postopkovna pravila spoštovana, ali je bilo dejansko stanje, ki se upošteva pri izpodbijani izbiri, pravilno ugotovljeno, in ali ne gre za očitno napako pri presoji tega dejanskega stanja ali za zlorabo pooblastil (glej sodbo Svet in Komisija/Interpipe Niko Tube in Interpipe NTRP, C‑191/09 P in C‑200/09 P, EU:C:2012:78, točka 63 in navedena sodna praksa).
            30. Natančneje, glede izogibanja protidampinškim ukrepom člen 13(1) osnovne uredbe določa, da je njen sestavni del sprememba v trgovinskih vzorcih med tretjimi državami in Unijo, do katere pride zaradi praks, postopkov ali dejavnosti, za katere ni druge zadostne razlage oziroma gospodarske upravičenosti, kot je naložitev protidampinške dajatve, pri čemer obstajajo dokazi o škodi ali o tem, da so popravljalni učinki dajatve oslabljeni v smislu cen in/ali količin podobnega izdelka.
            31. V skladu s členom 13(3) te uredbe mora Komisija na podlagi prima facie  dokazov, ki kažejo na izogibanje, začeti preiskavo. Če dejstva, ugotovljena med to preiskavo, omogočajo ugotovitev obstoja takega izogibanja, Komisija Svetu predlaga razširitev protidampinških ukrepov.
            32. Vendar nobena določba osnovne uredbe ne določa pristojnosti Komisije v okviru preiskave o obstoju izogibanja, na podlagi katere bi ta lahko proizvajalce ali uvoznike, ki so navedeni v pritožbi, prisilila k sodelovanju v preiskavi ali predložitvi stališč. Komisija je torej odvisna od pripravljenosti zainteresiranih strank, da ji prostovoljno predložijo potrebne podatke.
            33. Zakonodajalec Unije je zato v členu 18(1) osnovne uredbe določil, da se v primerih, da katera koli stranka ne dovoli dostopa do informacij ali na kak drug način ne zagotovi potrebnih informacij ali pa močno ovira preiskavo, lahko začasne ali dokončne ugotovitve, bodisi pozitivne ali negativne, sklenejo na osnovi dostopnih dejstev.
            34. Poleg tega člen 18(6) te uredbe določa, da če zainteresirana stranka ne sodeluje ali pa sodeluje le delno, tako da pomembne informacije zaradi tega niso zagotovljene, je lahko izid za to stranko manj ugoden, kot bi bil, če bi sodelovala.
            35. Čeprav je res, da osnovna uredba zlasti v členu 13(3) določa načelo, v skladu s katerim dokazno breme za izogibanje nosijo institucije Unije, pa je jasen namen odstavkov 1 in 6 člena 18 osnovne uredbe, ki za primer nesodelovanja zainteresiranih strank določata, da lahko te institucije ugotovitve preiskave o obstoju izogibanja utemeljijo z dostopnimi dejstvi in da stranke, ki v preiskavi niso sodelovale, tvegajo manj ugoden izid, navedeno dokazno breme omiliti.
            36. Kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 68 in 69 sklepnih predlogov, je iz člena 18 osnovne uredbe razvidno, da zakonodajalec Unije ni hotel določiti pravne domneve, na podlagi katere bi bilo mogoče iz nesodelovanja zainteresiranih ali zadevnih strank neposredno sklepati o obstoju izogibanja in s katero bi bila institucijam Unije odvzeta vsaka dolžnost dokazovanja. Vendar je ob upoštevanju možnosti, da se na podlagi dostopnih dejstev lahko sprejmejo celo dokončne ugotovitve in se stranka, ki ne sodeluje ali sodeluje le delno, obravnava manj ugodno, kot bi se, če bi sodelovala, razvidno tudi, da se lahko institucije Unije oprejo na sklop usklajenih indicev, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti obstoj izogibanja v smislu člena 13(1) osnovne uredbe.
            37. Kakršna koli druga rešitev bi lahko ogrozila učinkovitost ukrepov trgovinske zaščite Unije vsakič, ko bi se institucije Unije soočile z nesodelovanjem v okviru preiskave o ugotavljanju izogibanja.
            38. Vprašanje o veljavnosti sporne uredbe je treba presoditi ob upoštevanju teh ugotovitev.
            39. Prvič, opozoriti je treba, da v postopku v obravnavanem primeru tajski proizvajalci izvozniki in tajski organi niso sodelovali v preiskavi glede izogibanja. Poleg tega je le en kitajski proizvajalec izvoznik prijavil svojo izvozno prodajo v Unijo in zelo majhno količino izvoza na Tajsko, pri čemer Kitajski organi niso poslali nobenih stališč.
            40. Kot izhaja iz uvodne izjave 6 sporne uredbe, je Komisija o začetku preiskave glede izogibanja obvestila kitajske in tajske organe, proizvajalce izvoznike in zadevne uvoznike v Skupnosti ter industrijo Skupnosti. Poleg tega so bili navedenim proizvajalcem izvoznikom in uvoznikom v Skupnosti poslani vprašalniki, tako da so ti lahko izrazili svoja stališča in da jih je Komisija lahko zaslišala.
            41. Zaradi nesodelovanja zainteresiranih oseb je Svet obseg in vrednost tajskega izvoza ročnih vozičkov za premeščanje palet v Unijo določil na podlagi razpoložljivih informacij, torej statističnih podatkov, ki so jih države članice zbrale in poslale Komisiji na podlagi člena 14(6) osnovne uredbe, in podatkov Eurostata.
            42. Institucije Unije so lahko na podlagi teh podatkov ugotovile, da je uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet s poreklom s Tajske, potem ko so bili na uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet s poreklom s Kitajske uvedeni protidampinški ukrepi, narasel s 7458 v letu 2005 na 64.706 v letu 2007 in se nato med postopkom preiskave zmanjšal na 42.056. To pomeni 868-odstotno povečanje med letoma 2005 in 2007 in 564-odstotno povečanje med letom 2005 in obdobjem preiskave.
            43. Glede uvoza ročnih vozičkov za premeščanje s Kitajske so institucije Unije poudarile, da se je povečal z 240.639 v letu 2005 na 538.271 v letu 2007 ter na 584.786 med obdobjem preiskave. Na podlagi informacij teh institucij je bilo to povišanje povezano predvsem s povečanim izvozom kitajskega proizvajalca izvoznika, ki mu je bila naložena protidampinška dajatev z najnižjo stopnjo, torej 7,6 %, medtem ko so bile drugim kitajskim proizvajalcem izvoznikom naložene protidampinške dajatve s stopnjo med 28,5 % in 46,7 %.
            44. Na podlagi teh elementov je razvidno, prvič, da se je uvoz s Tajske bistveno povečal po letu 2005, torej po uvedbi protidampinške dajatve na uvoz s Kitajske, drugič, da je za povečanje uvoza s Kitajske po letu 2005 obstajal razumljiv gospodarski razlog in, tretjič, da je bilo to povečanje očitno sorazmerno manjše od povečanja uvoza s Tajske.
            45. Vendar družba Simon, Evers trdi, da vzorec trgovanja med tretjimi državami in Unijo ni bil bistveno spremenjen, ker je za spremembo v vzorcu trgovanja v smislu člena 13(1) osnovne uredbe značilno, da se mora uvoz s poreklom iz države, za katero veljajo protidampinški ukrepi, zmanjšati po tem, ko ti ukrepi začnejo veljati, pri čemer se mora povečati uvoz podobnih izdelkov iz domnevnih tretjih držav izogibanja.
            46. Vendar naj v postopku v glavni ta pogoj ne bi bil izpolnjen.
            47. V zvezi s tem je treba poudariti, da zahteva nadomestitve uvoza iz države, za katero veljajo protidampinški ukrepi, z uvozom iz države izogibanja v členu 13(1) osnovne uredbe ni določena kot nujni pogoj za obstoj izogibanja.
            48. Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 87 sklepnih predlogov, člen 13(1) osnovne uredbe „izogibanje“ opredeljuje z zelo splošnimi izrazi, ki institucijam Unije puščajo široko polje proste presoje, pri čemer ne daje nobenih pojasnil glede narave in podrobnih pravil glede „spremembe v vzorcu trgovanja med tretjimi državami in Skupnostjo“.
            49. Zato je treba ugotoviti, da je Svet pravno zadostno dokazal spremembo v vzorcu trgovanja med Kitajsko, Tajsko in Unijo.
            50. Drugič, dvomi, ki jih ima predložitveno sodišče glede veljavnosti sporne uredbe, temeljijo tudi na tem, da institucije Unije niso dokazale, da so spremembe v vzorcu trgovanja med zadevnimi tretjimi državami in Unijo posledica izogibanja protidampinški dajatvi na uvoz s Kitajske.
            51. Kot je razvidno iz člena 13(1) osnovne uredbe, se za obstoj izogibanja zahteva, da je dokazano, da za prakse, postopke ali dejavnosti, zaradi katerih so nastale spremembe v vzorcu trgovanja med tretjimi državami in Unijo, ni druge zadostne razlage oziroma gospodarske upravičenosti, kot je naložitev protidampinške dajatve.
            52. V obravnavanem primeru je iz sporne uredbe razvidno, da so se institucije pri dokazovanju takega izogibanja oprle na sklop usklajenih indicev. Ugotovile so, da so se spremembe v vzorcu trgovanja med Tajsko in Unijo pojavile takoj po uvedbi protidampinške dajatve na uvoz s Kitajske. Ta sočasnost je pomemben indic, na podlagi katerega je mogoče ugotoviti logično in razumljivo povezavo med znatnim povečanjem uvoza s Tajske in naložitvijo protidampinške dajatve.
            53. Poleg tega je iz uvodne izjave 21 sporne uredbe razvidno, da je imela Komisija ob začetku preiskave informacije, ki so kazale na to, da se na Tajskem izvaja obsežna dejavnost sestavljanja zadevnih izdelkov.
            54. Nazadnje, niti tajski in kitajski proizvajalci izvozniki niti tajska vlada institucijam Unije niso predložili dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče pojasniti znatno povečanje uvoza ročnih vozičkov za premeščanje palet s Tajske. Natančneje, te institucije niso prejele nobenega dokaza o dejanski dejavnosti proizvodnje ročnih vozičkov za premeščanje palet s Tajske.
            55. Institucije Unije zaradi nesodelovanja podjetij in zadevnih nacionalnih organov med preiskavo niso mogle z gotovostjo ugotoviti razlogov za spremembo vzorca v trgovanju med Tajsko in Unijo.
            56. Institucije Unije so se v položaju popolnega nesodelovanja v preiskavi glede izogibanja zato upravičeno oprle na indice, na podlagi katerih so ugotovile obstoj praks, postopkov ali dejavnosti na Tajskem, namen katerih je bil izključno izogibanje protidampinški dajatvi, naloženi na uvoz s Kitajske. V teh okoliščinah bi morale zadevne stranke predložiti dokaz o obstoju razumljivega razloga za te dejavnosti, ki ni izogibanje protidampinški dajatvi (glej po analogiji sodbo Brother International, C‑26/88, EU:C:1989:637, točka 29).
            57. Iz tega sledi, da Svet s tem, da je v izpodbijani uredbi ugotovil, da gre za izogibanje ukrepom v smislu člena 13(1) osnovne uredbe, ni storil očitne napake pri presoji dejstev.
            58. Glede na zgornje ugotovitve je treba odgovoriti, da pri presoji vprašanja predložitvenega sodišča ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost sporne uredbe.
            Stroški
            59. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
            Pri presoji vprašanja predložitvenega sodišča ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost Uredbe Sveta (ES) št. 499/2009 z dne 11. junija 2009 o razširitvi dokončne protidampinške dajatve, uvedene z Uredbo (ES) št. 1174/2005 na uvoz ročnih vozičkov za premeščanje palet in njihovih osnovnih delov s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, na uvoz enakega izdelka, poslanega s Tajske, s prijavljenim poreklom iz Tajske ali ne.


Sodba Sodišča z dne 24. oktobra 1996. # Aannemersbedrijf P.K. Kraaijeveld BV in drugi proti Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska. # Okolje. # Zadeva C-72/95.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 17. decembra 1998. # Connemara Machine Turf Co. Ltd proti Coillte Teoranta. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court - Irska. # Javna naročila blaga. # Zadeva C-306/97.