title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. junija 2015.#Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG proti Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen.#Predhodno odločanje – Zaščita finančnih interesov Evropske unije – Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Člen 3(1) – Zastaralni rok – Dies a quo – Ponavljajoče se nepravilnosti – Pretrganje zastaranja – Pogoji – Pristojni organ – Zadevna oseba – Dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom – Rok, ki je dvakrat daljši od zastaralnega roka.#Zadeva C-52/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 11. junija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Zaščita finančnih interesov Evropske unije — Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 — Člen 3(1) — Zastaralni rok — Dies a quo — Ponavljajoče se nepravilnosti — Pretrganje zastaranja — Pogoji — Pristojni organ — Zadevna oseba — Dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom — Rok, ki je dvakrat daljši od zastaralnega roka“
      V zadevi C‑52/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Nemčija) z odločbo z dne 17. januarja 2014, ki je prispela na Sodišče 4. februarja 2014, v postopku

         Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG

      proti

         Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Jürimäe (poročevalka), sodnica, J. Malenovský in M. Safjan, sodnika, ter A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. januarja 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG D. Ehle, odvetnik,

               —

               za Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung W. Wolski in J. Jakubiec, agenta,

               —

               za grško vlado I. Chalkias, E. Leftheriotou in O. Tsirkinidou, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo P. Rossi in G. von Rintelen, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Pfeifer & Langen) in Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (zvezni urad za kmetijstvo in prehrano, v nadaljevanju: BLE) glede vračila nadomestil stroškov skladiščenja, ki naj bi jih družba Pfeifer & Langen neupravičeno prejela v škodo finančnih interesov Evropske unije.

         Pravni okvir

         Uredba (EGS) št. 1998/78

               3

               Člen 13(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 1998/78 z dne 18. avgusta 1978 o podrobnih pravilih za izravnavanje stroškov skladiščenja sladkorja (UL L 231, str. 5), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1714/88 z dne 13. junija 1988 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 8, str. 70; v nadaljevanju: Uredba št. 1998/78), določa:
               „Vsak upravičenec do nadomestila najpozneje 15. dne vsakega meseca zadevni državi članici sporoči:

                        (a)

                        vse neto količine sladkorja in sirupa, upravičene do nadomestila, ki so v njegovih zalogah 24 ur zadnjega dne v mesecu pred mesecem sporočila;

                  […]“

         Uredba št. 2988/95

               4

               V tretji, četrti in peti uvodni izjavi Uredbe št. 2988/95 je navedeno:
               „[…] na vseh področjih [je treba] preprečevati dejanja, ki škodujejo finančnim interesom [Unije];
               […] za učinkovit boj proti goljufijam, ki škodujejo finančnim interesom [Unije], [je] treba sprejeti skupne predpise za vsa področja, ki jih zajemajo politike [Unije];
               […] v skladu s to uredbo [so] nepravilno ravnanje ter upravni ukrepi in kazni za takšno ravnanje zajeti v sektorskih predpisih.“

               5

               Člen 1 te uredbe določa:
               „1.   Za zaščito finančnih interesov [Unije] se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo [Unije].
               2.   ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje [Unije], ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun [Unije] ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu [Unije], bodisi z neupravičenimi izdatki.“

               6

               Člen 3(1) navedene uredbe določa:
               „Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni rok, ki ne sme biti krajši od treh let.
               V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. […]
               Katero koli dejanje pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki se nanaša na nepravilnost in o katerem je organ obvestil zadevno osebo, pretrga zastaranje. Po vsakem dejanju, ki pomeni pretrganje zastaranja, začne zastaralni rok teči znova.
               Če pristojni organ ni izrekel kazni, zadeva zastara najpozneje na dan, ko poteče rok, ki je dvakrat daljši od zastaralnega roka, razen če je bil upravni postopek prekinjen v skladu s členom 6(1).“

               7

               Člen 4(1) in (4) te uredbe določa:
               „1.   Praviloma se za vsako nepravilnost odredi odvzem neupravičeno pridobljene koristi:

                        —

                        z obveznostjo plačila ali vračila dolgovanega ali neupravičeno prejetega zneska,

                  […]
               4.   Ukrepi iz tega člena se ne štejejo za kazen.“

               8

               Člen 6(1) Uredbe št. 2988/95 določa:
               „Brez vpliva na upravne ukrepe in kazni Skupnosti, ki so bili sprejeti na podlagi sektorskih predpisov, ki obstajajo ob začetku veljavnosti te uredbe, lahko pristojni organ ob uvedbi kazenskega postopka proti zadevni osebi za ista dejanja z odločbo zadrži izrek finančne sankcije, kakršna je upravna denarna kazen. Zastaralni rok iz člena 3 ne teče v času, ko je upravni postopek prekinjen.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bilo družbi Pfeifer & Langen, predelovalki sladkorja, odobreno nadomestilo stroškov skladiščenja belega sladkorja v okviru skupne ureditve trga sladkorja v tržnih letih od 1987/1988 do 1996/1997.

               10

               Nemški carinski organi so ob pregledu, ki so ga 9. oktobra 1997 opravili pri družbi Pfeifer & Langen, ugotovili, da ta v prošnjah za nadomestilo stroškov skladiščenja za ista tržna leta ni navedla nekaterih količin sladkorja, proizvedenih preko proizvodnih kvot, to je sladkorja C, tako da je zaprosila in prejela določeno število neupravičenih nadomestil. Na podlagi te kontrole je nemško državno tožilstvo odprlo kazensko preiskavo zoper odgovorne pri družbi Pfeifer & Langen zaradi davčne goljufije in goljufije pri subvencioniranju za skladiščenje sladkorja.

               11

               V okviru te preiskave je bila ustanovljena posebna komisija pristojnega carinskega preiskovalnega urada, v kateri so bili predstavniki različnih zadevnih uprav, med njimi BLE. Ta posebna komisija je oktobra 1999 zaradi ocenitve zasegla dokumente družbe Pfeifer & Langen v zvezi s tržnimi leti od 1987/1988 do 1996/1997. Leta 2000 je navedena komisija poleg tega kot priče zaslišala številne uslužbence te družbe.

               12

               BLE je februarja 2002 sestavil končno poročilo o goljufiji pri subvencioniranju (v nadaljevanju: končno poročilo). V tem poročilu je bilo med drugim ugotovljeno, da dejstva, ki jih je ugotovila posebna komisija, dokazujejo, da je družba Pfeifer & Langen neupravičeno zaprosila in prejela zneske iz naslova nadomestila za stroške skladiščenja belega sladkorja za tržna leta od 1987/1988 do 1996/1997.

               13

               BLE je z odločbo z dne 30. januarja 2003 na podlagi končnega poročila razglasil za delno nične odločbe v zvezi z izračunom nadomestil stroškov skladiščenja od julija 1988 do junija 1989 ter od družbe Pfeifer & Langen zahteval vračilo neupravičeno prejetih zneskov. Družba Pfeifer & Langen je torej pri BLE vložila pritožbo, v kateri je med drugim prerekala zastaranje nepravilnosti, ki so ji bile očitane za tržno leto 1988/1989.

               14

               Carinski organi so leta 2004 po sporazumni rešitvi spora z družbo Pfeifer & Langen končali pregon v zvezi z davčno goljufijo.

               15

               BLE je z odločbo z dne 4. oktobra 2006 delno ugodil pritožbi družbe Pfeifer & Langen in posledično znižal zneske, ki jih je treba vrniti. Vendar je ta urad menil, da nepravilnosti v zvezi s tržnim letom 1988/1989 niso zastarale, saj je bil rok štirih let, določen v členu 3(1) Uredbe št. 2988/95, pretrgan z različnimi dejanji v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki se nanašajo na te nepravilnosti in ki sta jih opravila posebna komisija pri carinskih organih in državno tožilstvo. Poleg tega je BLE menil, da je treba ravnanja družbe Pfeifer & Langen šteti za ponavljajoče se nepravilnosti, tako da je zastaralni rok začel teči šele od zadnje ugotovljene nepravilnosti, to je leta 1997.

               16

               Družba Pfeifer & Langen je 7. novembra 2006 zoper to odločbo BLE vložila tožbo pri Verwaltungsgericht Köln (upravno sodišče v Kölnu). Ta družba je v tožbi med drugim trdila, da se je zastaralni rok osmih let, določen v členu 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 1988/95, kar zadeva nepravilnosti, ki so ji bile očitane za tržno leto 2988/1989, iztekel julija 1997, ne da bi ji bila pred tem iztekom izrečena kazen.

               17

               Verwaltungsgericht Köln je tožbo družbe Pfeifer & Langen glede zastaranja pregona zavrnilo, zato je navedena družba vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               18

               Po mnenju zadnjenavedenega sodišča je izid pritožbe družbe Pfeifer & Langen odvisen od razlage pravil v zvezi z zastaralnim rokom, določenih v členu 3(1) Uredbe št. 2988/95.

               19

               V teh okoliščinah je Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (višje upravno sodišče Land Nordrhein-Westfalen) prekinilo postopek in Sodišču postavilo ta vprašanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Ali je v zvezi s pretrganjem zastaranja pristojni organ v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95 tisti organ, ki je pristojen za dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ne glede na to, ali je on odobril finančna sredstva?

                                 (b)

                                 Ali se mora dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom nanašati na izdajo upravnega ukrepa ali kazni?

                        2.

                        Ali je lahko ‚zadevna oseba‘ v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95 tudi uslužbenec podjetja, ki je bil zaslišan kot priča?

                        3.

                                 (a)

                                 Ali mora pri ‚katerem koli dejanju v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, o katerem je organ obvestil zadevno osebo‘ (člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe [ES, Euratom] št. 2988/95), iti za konkretne napake proizvajalca sladkorja pri zaobjetju proizvodnje sladkorja (sklopi položajev), ki se običajno domnevajo oziroma ugotovijo šele v okviru pravilno izvedenega pregleda nad ureditvijo trga?

                                 (b)

                                 Ali je lahko ‚dejanje v zvezi s preiskavo‘, o katerem je organ obvestil zadevno osebo, tudi končno poročilo, s katerim je pregled zaključen ali ovrednoten rezultat pregleda in v katerem se ne pojavljajo nobena nadaljnja vprašanja glede določenih sklopov položajev?

                        4.

                                 (a)

                                 Ali dejanski stan ‚ponavljanja nepravilnosti‘ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95 zahteva, da so dejanja ali opustitve, opredeljena kot nepravilnosti, časovno tesno povezana, da jih je še mogoče vrednotiti za ‚ponavljanje‘?

                                 (b)

                                 V primeru pritrdilnega odgovora: ali je ta tesna časovna povezava med drugim prekinjena s tem, da se nepravilnost pri zaobjetju količine sladkorja v tržnem letu za sladkor pojavi le enkrat in se potem spet ponovi šele v naslednjem ali še poznejšem tržnem letu za sladkor?

                        5.

                        Ali se lahko dejanski stan ponavljanja v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95 konča s tem, da pristojni organ, ki je vedel za zapletenost položaja, ni oziroma ni redno ali skrbno pregledal podjetja?

                        6.

                        Kdaj začne teči dvakratni zastaralni rok osmih let iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95 pri nadaljevanju ali ponavljanju nepravilnosti? Ali ta zastaralni rok začne teči ob koncu vsakega dejanja, ki šteje za nepravilnost (člen 3(1), prvi pododstavek, Uredbe), ali ob koncu zadnjega ponavljajočega se dejanja (člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe)?

                        7.

                        Ali se dvakratni zastaralni rok osmih let iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95 lahko pretrga z dejanji pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom?

                        8.

                        Ali je treba pri različnih sklopih položajev, ki se upoštevajo pri izračunu subvencij, zastaralne roke, ki se izračunajo v skladu z določbo člena 3(1) Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95, določiti ločeno za vsak sklop položajev (nepravilnost)?

                        9.

                        Ali je za tek dvakratnega zastaralnega roka v smislu člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95 bistveno, ali organ ve za nepravilnost?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               20

               Na prvem mestu je treba spomniti, da so s členom 1 Uredbe št. 2988/95 uvedena „splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo [Unije]“ in sicer, kot je razvidno iz tretje uvodne izjave navedene uredbe, za to, da se „prepreč[ijo] dejanja, ki škodujejo finančnim interesom [Unije]“ (glej sodbe Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, točka 31; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, od C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, točka 20, ter Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, točka 36).

               21

               V tem okviru je s členom 3(1) Uredbe št. 1988/95 za pregon določen zastaralni rok štirih let od storitve nepravilnosti ali v primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. V skladu s to določbo pa lahko sektorski predpisi določijo krajši zastaralni rok, ki ne sme biti krajši od treh let.

               22

               Sektorski predpisi, upoštevni v postopku v glavni stvari, ki zajemajo pravila Unije v zvezi z izravnavo stroškov skladiščenja v sektorju sladkorja in zlasti Uredbo št. 1998/78, ne določajo posebnih določb na področju zastaranja, zato je treba uporabiti rok štirih let iz člena 3(1) Uredbe št. 2988/95.

               23

               Ta rok se uporabi za nepravilnosti, ki so pripeljale do naložitve upravne kazni v smislu člena 5 te uredbe, in za nepravilnosti, kot so te v postopku v glavni stvari, ki so predmet upravnega ukrepa odvzema neupravičeno pridobljene koristi v skladu s členom 4 navedene uredbe (glej v tem smislu sodbe Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, točki 33 in 34, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, od C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, točka 22, ter Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, točka 45).

               24

               Na drugem mestu je treba spomniti, da je cilj roka iz člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 zagotoviti pravno varnost gospodarskih subjektov (glej v tem smislu sodbi Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, točka 40, ter SGS Belgium in drugi, C‑367/09, EU:C:2010:648, točka 68). Ti morajo med svojimi posli določiti tiste, ki so dokončno prenehali, in tiste, ki jih je še vedno mogoče preganjati.

               25

               Na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, je treba odgovoriti na podlagi teh preudarkov.

         Prvo vprašanje pod (a)

               26

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem pod (a) v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da je treba pojem „pristojni organ“ v smislu te določbe razumeti kot organ, ki je v skladu z nacionalnim pravom pristojen za dodelitev ali povračilo zneskov, ki so bili neupravičeno prejeti v škodo finančnih interesov Unije.

               27

               V zvezi s tem je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je v skladu z nemškim pravom BLE pristojen za nadomestilo stroškov skladiščenja in za povračilo neupravičeno prejetih nadomestil, medtem ko imajo carinski organi pooblastilo za preiskavo na področju goljufije pri nadomestilih stroškov skladiščenja. Zadnjenavedeni organi naj bi tako opravili ključna dejanja v zvezi s preiskavo in pregonom zadevnih nepravilnosti v postopku v glavni stvari.

               28

               Družba Pfeifer & Langen meni, da je treba BLE v obravnavanem primeru šteti za „pristojni organ“ v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95, ker je edini, ki ima pooblastilo za dodelitev in povračilo nadomestil stroškov skladiščenja. Iz tega naj bi sledilo, da učinek dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki so jih opravili carinski organi, ni bilo pretrganje zastaranja pregona v postopku v glavni stvari.

               29

               Spomniti je treba, da v skladu s členom 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 zastaranje pregona lahko pretrga katero koli dejanje pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali pregonom nepravilnosti, o katerem je bila zadevna oseba obveščena.

               30

               Ob upoštevanju tega besedila je treba ugotoviti, da pojem „pristojni organ“ v smislu te določbe označuje organ, ki je pristojen za sprejetje zadevnih dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom.

               31

               Nič v besedilu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 pa ne dopušča razlage, da bi moral biti ta organ isti kot organ, ki dodeli ali povrne zneske, ki so bili neupravičeno prejeti v škodo finančnih interesov Unije.

               32

               V zvezi s tem je treba poudariti, da mora ob neobstoju pravil prava Unije vsaka država članica v skladu z nacionalnim pravom imenovati pristojne organe za sprejetje dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom glede nepravilnosti v smislu člena 1(2) Uredbe št. 2988/95. Zato lahko države članice prosto podelijo pooblastilo za pregon v zvezi z nepravilnostmi drugemu organu, kot je ta, ki v obravnavanem primeru dodeli ali povrne nadomestilo stroškov skladiščenja, če te države v takem primeru ne škodujejo učinkoviti uporabi prava Unije.

               33

               Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov je treba na prvo vprašanje pod (a) odgovoriti, da je treba člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da je treba pojem „pristojni organ“ v smislu te določbe razumeti kot organ, ki je v skladu z nacionalnim pravom pristojen za sprejetje zadevnih dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, pri čemer lahko drug organ dodeli ali povrne zneske, ki so bili neupravičeno prejeti v škodo finančnih interesov Unije.

         Drugo vprašanje

               34

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da je bila „zadevna oseba“ v smislu te določbe obveščena o dejanjih v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom glede nepravilnosti, kadar so bili o teh dejanjih – ker je ta oseba pravna oseba – obveščeni njeni zaposleni v okviru njihovega zaslišanja kot priče.

               35

               V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da je bilo več zaposlenih družbe Pfeifer & Langen med postopkom preiskave zoper to družbo zaslišanih kot priče. V okviru tega navedeno sodišče sprašuje, ali za pretrganje zastaranja sodnega postopka glede zadevnih nepravilnosti v postopku v glavni stvari zadošča, da so bile te osebe obveščene o dejanjih v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom.

               36

               Najprej je treba navesti, da je iz člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razvidno, da pojem „zadevna oseba“ označuje gospodarski subjekt, osumljen storitve nepravilnosti, ki so predmet preiskave ali sodnega postopka, to je v obravnavanem primeru družba Pfeifer & Langen.

               37

               Dalje, ugotoviti je treba, da Uredba št. 2988/95 ne določa posebnih pravil v zvezi s podrobnimi določbami, v skladu s katerimi mora biti zadevna oseba obveščena o „dejanju v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom“ v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, te uredbe.

               38

               Ta pogoj je treba šteti za izpolnjen, kadar vsi dejanski elementi omogočajo sklep, da je bila zadevna oseba dejansko obveščena o dejanju v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom. Kar zadeva pravno osebo, je ta pogoj izpolnjen, če je bila o zadevnem dejanju dejansko obveščena oseba, katere ravnanje je v skladu z nacionalnim pravom mogoče pripisati tej pravni osebi, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

               39

               Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da je bila „zadevna oseba“ v smislu te določbe obveščena o dejanju v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom glede nepravilnosti, kadar vsi dejanski elementi omogočajo sklep, da je bila zadevna oseba dejansko obveščena o dejanjih v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom. Kar zadeva pravno osebo, je ta pogoj izpolnjen, če je bila o zadevnem dejanju dejansko obveščena oseba, katere ravnanje je v skladu z nacionalnim pravom mogoče pripisati tej pravni osebi, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

         Prvo vprašanje pod (b) in tretje vprašanje

               40

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem pod (b) in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, prvič, ali je treba člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da se mora dejanje nanašati na konkretno nepravilnost, ki jo je storil gospodarski subjekt, in na sprejetje upravnega ukrepa ali kazni, da se ga lahko opredeli za „dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom“ v smislu te določbe, in drugič, ali lahko poročilo, kot je končno poročilo v postopku v glavni stvari, v katerem so ocenjeni rezultati preiskave v zvezi s sumi o nepravilnostih, ne da bi bila na zadevno osebo naslovljena zahteva po dodatnih informacijah glede zadevnih poslov, pomeni tako dejanje.

               41

               Kar zadeva pojem „dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom“ v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95, je Sodišče že razsodilo, da je namen zastaralnega roka, kot je ta iz te določbe, zagotoviti pravno varnost in da tak namen ne bi bil popolnoma dosežen, če bi bilo mogoče ta rok pretrgati z vsemi splošnimi pregledi nacionalnih organov, ki niso povezani s sumom o nepravilnostih, ki se nanašajo na dovolj natančno določena dejanja (glej sodbo SGS Belgium in drugi, C‑367/09, EU:C:2010:648, točka 68).

               42

               Nasprotno, kadar nacionalni organi osebi pošljejo poročilo, v katerem je opozorjeno na nepravilnost, h kateri je ta oseba prispevala v povezavi z natančno določeno dejavnostjo, od nje zahtevajo dodatne podatke o tej dejavnosti ali ji v povezavi z navedeno dejavnostjo celo naložijo kazen, ti organi izvajajo dovolj jasna dejanja v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom glede nepravilnosti v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 (sodbi SGS Belgium in drugi, C‑367/09, EU:C:2010:648, točka 69, in Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, točka 61).

               43

               Iz tega sledi, da mora biti dejanje dovolj natančno opredeljeno s transakcijami, na katere se nanašajo sumi o nepravilnostih, da bi lahko pomenilo „dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom“ v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95. Ta zahteva po natančnosti pa ne pomeni, da je v tem dejanju zajeta možnost naložitve posebne upravne kazni ali ukrepa.

               44

               Predložitveno sodišče kljub temu poudarja, da bi bilo sodbi SGS Belgium in drugi (C‑367/09, EU:C:2010:648) ter Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867) mogoče razlagati tako, da bi moralo poročilo, kot je končno poročilo v postopku v glavni stvari – da bi pomenilo „dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom“ v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 – nujno zajemati zahtevo po dodatnih informacijah, naslovljeno na zadevno osebo.

               45

               V zvezi s tem je treba navesti, da je Sodišče v teh sodbah le za primer naštelo dejanja, za katera je mogoče šteti, da dovolj natančno opredeljujejo transakcije, na katere se nanašajo sumi o nepravilnostih.

               46

               Iz tega sledi, da je poročilo, kot je končno poročilo v postopku v glavni stvari, mogoče šteti za „dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom“ v smislu člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95, če dovolj natančno opredeljuje transakcije, na katere se nanašajo sumi o nepravilnostih, kar mora preveriti predložitveno sodišče, in to tudi če v njem ni zahteve po dodatnih informacijah, naslovljene na zadevno osebo.

               47

               Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje pod (b) in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da mora biti dejanje za to, da bi se lahko opredelilo za „dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom“ v smislu te določbe, dovolj natančno opredeljeno s transakcijami, na katere se nanašajo sumi o nepravilnostih. Ta zahteva po natančnosti pa ne pomeni, da je v tem dejanju zajeta možnost naložitve posebne upravne kazni ali ukrepa. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali zadevno poročilo v postopku v glavni stvari izpolnjuje ta pogoj.

         Četrto in osmo vprašanje

               48

               Predložitveno sodišče s četrtim in osmim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, prvič, da mora biti več nepravilnosti časovno tesno povezanih, da bi jih bilo mogoče šteti za „ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu te določbe, in drugič, da lahko nepravilnosti v zvezi z izračunom količin sladkorja, ki jih skladišči proizvajalec, ki so se zgodile v različnih tržnih letih in katerih posledice so bile napačne prijave navedenih količin s strani tega proizvajalca in s tem izplačila neupravičenih zneskov iz naslova nadomestila za stroške skladiščenja, pomenijo ponavljajočo se nepravilnost v smislu navedene določbe.

               49

               Najprej je treba opozoriti, da gre za „nadaljevano ali ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kadar jo stori gospodarski subjekt, ki ima gospodarske koristi iz vseh podobnih poslov, s katerimi se krši ista določba prava Unije (glej sodbo Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2007:18, točka 41).

               50

               Ob upoštevanju te opredelitve pojma predložitveno sodišče najprej sprašuje glede tesne časovne povezanosti med dvema ali več nepravilnostmi, zaradi katere bi te pomenile „ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95. Po mnenju navedenega sodišča so se v obravnavanem primeru nekatere transakcije, ki se očitajo tožeči stranki v postopku v glavni stvari, zgodile v različnih tržnih letih.

               51

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je – kot je bilo navedeno v točki 24 te sodbe – namen zastaralnega roka, določenega v členu 3(1) Uredbe št. 2988/95, zagotoviti pravno varnost gospodarskih subjektov, saj morajo ti med svojimi posli razločiti tiste, ki so dokončno prenehali, in tiste, ki jih je še vedno mogoče preganjati.

               52

               Tako je treba ugotoviti, da nepravilnosti ne morejo biti „ponavljajoča se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, če so ločene z obdobjem, daljšim od zastaralnega roka štirih let, določenega v prvem pododstavku tega odstavka. V takem položaju namreč te različne nepravilnosti niso dovolj časovno povezane. Ob neobstoju dejanja pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom bi tako lahko gospodarski subjekt legitimno menil, da je prva od teh nepravilnosti zastarala. Nasprotno pa taka časovna povezava obstaja, kadar je obdobje, ki ločuje posamične nepravilnosti, krajše od navedenega zastaralnega roka.

               53

               Dalje, kar zadeva opredelitev nepravilnosti v postopku v glavni stvari, je predložitveno sodišče pristojno za to, da v skladu z nacionalnim dokaznim pravom, ki se uporabi v postopku v glavni stvari, če ta ne ogroža učinkovitosti prava Unije, preveri, ali so izpolnjeni elementi nadaljevane ali ponavljajoče se nepravilnosti, na katere je opozorjeno v točki 49 te sodbe (glej v tem smislu sodbo Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2007:18, točka 43). Sodišče lahko kljub temu na podlagi elementov iz predložitvene odločbe zagotovi elemente razlage, ki lahko predložitvenemu sodišču omogočijo, da odloči.

               54

               V zvezi s tem se med drugim zdi, da so zaradi vseh nepravilnosti, ki se očitajo družbi Pfeifer & Langen, prijave te družbe napačne, kar zadeva uvrstitev dela njene proizvodnje belega sladkorja, glede katerega je zaprosila za nadomestilo stroškov skladiščenja (kvota A in/ali B namesto sladkorja C). Zato te nepravilnosti lahko pomenijo ponavljajočo se kršitev iz člena 13(1) Uredbe št. 1998/78, ki proizvajalcu sladkorja nalaga obveznost prijave zalog, ki so upravičene do nadomestila stroškov skladiščenja.

               55

               Torej ni mogoče izključiti, da nepravilnosti, ki se v postopku v glavni stvari očitajo družbi Pfeifer & Langen, skupaj pomenijo „ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

               56

               Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba na četrto in osmo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da se, kar zadeva časovno povezanost, ki mora povezovati nepravilnosti, da bi lahko pomenile „ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu te določbe, zahteva le, da je obdobje, ki ločuje posamične nepravilnosti, krajše od zastaralnega roka, določenega v prvem pododstavku tega odstavka. Nepravilnosti, kot so te v postopku v glavni stvari, v zvezi z izračunom količin sladkorja, ki jih skladišči proizvajalec, ki so se zgodile v različnih tržnih letih in katerih posledice so bile napačne prijave navedenih količin s strani tega proizvajalca in s tem izplačila neupravičenih zneskov iz naslova nadomestila stroškov skladiščenja, načeloma pomenijo „ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

         Peto vprašanje

               57

               Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da je opredelitev vseh nepravilnosti kot „nadaljevana ali ponavljajoča se nepravilnost“ v smislu te določbe izključena, če pristojni organi pri zadevni osebi niso opravili rednih in temeljitih pregledov.

               58

               Po mnenju družbe Pfeifer & Langen BLE ni izpolnil obveznosti skrbnega ravnanja s tem, da pri njej v tržnih letih, ki so predmet postopka v glavni stvari, ni opravil rednih in temeljitih pregledov. Meni, da se ta urad v takih okoliščinah ne bi smel sklicevati na nadaljevano ali ponavljajočo se naravo nepravilnosti, da bi s tem odložil zastaranje sodnega postopka.

               59

               Kot je bilo opozorjeno v točki 49 te sodbe, je za „nadaljevano ali ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 značilno le to, da ima gospodarski subjekt gospodarske koristi iz vseh podobnih poslov, ki kršijo isto določbo prava Unije.

               60

               Iz tega sledi, da ta pojem temelji na objektivnih merilih, značilnih za to kategorijo nepravilnosti, ki so neodvisna od ravnanja nacionalne uprave v razmerju do zadevnega gospodarskega subjekta. Še zlasti opredelitev vseh nepravilnosti kot „nadaljevana ali ponavljajoča se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 ne sme biti odvisna od tega, ali so pristojni organi pri zadevni osebi opravili redne in temeljite preglede.

               61

               Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da opredelitev vseh nepravilnosti kot „nadaljevana ali ponavljajoča se nepravilnost“ v smislu te določbe ni izključena, če pristojni organi pri zadevni osebi niso opravili rednih in temeljitih pregledov.

         Šesto in deveto vprašanje

               62

               Predložitveno sodišče s šestim in devetim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da rok, določen v tem pododstavku, na področju nadaljevanih ali ponavljajočih se nepravilnosti teče od dne, ko je prenehala zadnja nepravilnost, ali od dne, ko je bila storjena posamična od ponavljajočih se nepravilnosti, ali pa od dne, ko so pristojni nacionalni organi izvedeli za te nepravilnosti.

               63

               Najprej, iz besedila in iz sistematike člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 je razvidno, da ta določba v četrtem pododstavku nalaga absolutno mejo, ki se uporablja za zastaranje sodnega postopka glede nepravilnosti, pri čemer do tega zastaranja pride najpozneje takrat, ko se izteče rok, ki je dvakrat daljši od roka, določenega v prvem pododstavku iste določbe, ne da bi pristojni organ izrekel kazen, razen če se upravni postopek prekine v skladu s členom 6(1) te uredbe.

               64

               Rok, določen v četrtem pododstavku člena 3(1) navedene uredbe, tako v skladu z zahtevo, na katero je bilo opozorjeno v točki 24 te sodbe, prispeva k pravni varnosti gospodarskih subjektov s tem, da se lahko s ponavljajočimi se prekinitvenimi dejanji za nedoločen čas odloži zastaranje sodnih postopkov, povezanih z nepravilnostjo.

               65

               Dalje, kar zadeva dies a quo tega roka, je prav tako iz sistematike člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 in zlasti iz neobstoja posebnih pravil na tem področju razvidno, da je treba to izhodišče določiti na podlagi prvih dveh pododstavkov tega odstavka.

               66

               V skladu s členom 3(1), drugi pododstavek, te uredbe zastaralni rok v primeru ponavljajočih se nepravilnosti teče od dne, ko je nepravilnost prenehala. Torej, kot je bilo opozorjeno v točki 49 te sodbe, je treba – kadar gospodarski subjekt za to, da bi imel od tega gospodarsko korist, opravi več podobnih poslov, ki kršijo isto določbo prava Unije – te posle obravnavati, kot da so del ene in iste nadaljevane ali ponavljajoče se nepravilnosti. Zato je treba pojem „nepravilnost, ki je prenehala“ iz te določbe razumeti, kot da se nanaša na dan, ko je prenehala zadnja transakcija, ki je del iste ponavljajoče se nepravilnosti.

               67

               Zato dan, ko so nacionalni organi izvedeli za nepravilnost, ne vpliva na začetek navedenega roka. Poleg tega, da nič v besedilu člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 ne omogoča sklepati na nasprotno razlago, je namreč treba poudariti, da ima nacionalna uprava splošno obveznost skrbnega ravnanja pri preverjanju pravilnosti plačil, ki jih opravi in ki bremenijo proračun Unije, kar zajema to, da mora hitro sprejemati ukrepe za odpravo nepravilnosti (glej v tem smislu sodbi Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, C‑201/10 in C‑202/10, EU:C:2011:282, točka 44, in Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, točka 62).

               68

               V teh okoliščinah bi priznanje, da rok, določen v členu 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95, začne teči šele od takrat, ko je uprava ugotovila te nepravilnosti, lahko na neki način povzročilo nedejavnost nacionalnih organov glede pregona „nepravilnosti“, gospodarski subjekti pa bi bili izpostavljeni na eni strani dolgemu obdobju pravne negotovosti in na drugi strani tveganju, da ne bodo več mogli dokazati pravilnosti zadevnih transakcij po poteku takega obdobja (glej v tem smislu sodbi Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, C‑201/10 in C‑202/10, EU:C:2011:282, točka 45, in Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, točka 62).

               69

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na šesto in deveto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da začne rok, določen v tem pododstavku, v primeru nadaljevane ali ponavljajoče se nepravilnosti teči od dne, ko je ta prenehala, ne glede na dan, ko je nacionalna uprava izvedela za to nepravilnost.

         Sedmo vprašanje

               70

               Predložitveno sodišče želi s sedmim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 3(1) Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da je posledica dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki jih opravi pristojni organ in je zadevna oseba o njih obveščena, v skladu s tretjim pododstavkom tega odstavka pretrganje roka, določenega v četrtem pododstavku istega odstavka.

               71

               Kot je bilo navedeno v točki 63 te sodbe, člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 nalaga absolutno mejo, ki se uporablja za zastaranje sodnih postopkov v zvezi z nepravilnostjo, pri čemer do tega zastaranja pride najpozneje na dan, ko se izteče rok, ki je dvakrat daljši od roka, določenega v prvem pododstavku iste določbe, ne da bi pristojni organ izrekel kazen, razen če se upravni postopek prekine v skladu s členom 6(1) te uredbe.

               72

               Iz tega sledi, da – drugače kot v zadnjenavedenem primeru – posledica dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki jih opravi pristojni organ in je zadevna oseba o njih obveščena, v skladu s členom 3(1), tretji pododstavek, navedene uredbe, ni pretrganje roka, določenega v členu 3(1), četrti pododstavek, te uredbe.

               73

               Ta ugotovitev je podprta s ciljem tega roka, ki je – kot je bilo navedeno v točki 64 te sodbe – prav preprečitev, da bi se lahko s ponavljajočimi se prekinitvenimi dejanji za nedoločen čas odložilo zastaranje sodnih postopkov, povezanih z nepravilnostjo.

               74

               Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na sedmo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da posledica dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnimi postopki, ki jih opravi pristojni organ in o katerih je zadevna oseba obveščena, v skladu s tretjim pododstavkom tega odstavka ni pretrganje roka, določenega v četrtem pododstavku istega odstavka.

         Stroški

               75

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti je treba razlagati tako, da je treba pojem „pristojni organ“ v smislu te določbe razumeti kot organ, ki je v skladu z nacionalnim pravom pristojen za sprejetje zadevnih dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, pri čemer lahko drug organ dodeli ali povrne zneske, ki so bili neupravičeno prejeti v škodo finančnih interesov Evropske unije.

                           2.

                           Člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 je treba razlagati tako, da je bila „zadevna oseba“ v smislu te določbe obveščena o dejanjih v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom glede nepravilnosti, kadar vsi dejanski elementi omogočajo sklep, da je bila zadevna oseba dejansko obveščena o dejanjih v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom. Kar zadeva pravno osebo, je ta pogoj izpolnjen, če je bila o zadevnem dejanju dejansko obveščena oseba, katere ravnanje je v skladu z nacionalnim pravom mogoče pripisati tej pravni osebi, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

                           3.

                           Člen 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 je treba razlagati tako da mora biti dejanje za to, da bi se lahko opredelilo za „dejanje v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom“ v smislu te določbe, dovolj natančno opredeljeno s transakcijami, na katere se nanašajo sumi o nepravilnostih. Ta zahteva po natančnosti pa ne pomeni, da je v tem dejanju zajeta možnost naložitve posebne upravne kazni ali ukrepa. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali zadevno poročilo v postopku v glavni stvari izpolnjuje ta pogoj.

                           4.

                           Člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 je treba razlagati tako, da se, kar zadeva časovno povezanost, ki mora povezovati nepravilnosti, da bi lahko pomenile „ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu te določbe, zahteva le, da je obdobje, ki ločuje posamične nepravilnosti, krajše od zastaralnega roka, določenega v prvem pododstavku tega odstavka. Nepravilnosti, kot so te v postopku v glavni stvari, v zvezi z izračunom količin sladkorja, ki jih skladišči proizvajalec, ki so se zgodile v različnih tržnih letih in katerih posledice so bile napačne prijave navedenih količin s strani tega proizvajalca in s tem izplačila neupravičenih zneskov iz naslova nadomestila stroškov skladiščenja, načeloma pomenijo „ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

                           5.

                           Člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 je treba razlagati tako, da opredelitev vseh nepravilnosti kot „nadaljevana ali ponavljajoča se nepravilnost“ v smislu te določbe ni izključena, če pristojni organi pri zadevni osebi niso opravili rednih in temeljitih pregledov.

                           6.

                           Člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 je treba razlagati tako, da začne rok, določen v tem pododstavku, v primeru nadaljevane ali ponavljajoče se nepravilnosti teči od dne, ko je ta prenehala, ne glede na dan, ko je nacionalna uprava izvedela za to nepravilnost.

                           7.

                           Člen 3(1) Uredbe št. 2988/95 je treba razlagati tako, da posledica dejanj v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki jih opravi pristojni organ in je bila zadevna oseba o njih obveščena, v skladu s tretjim pododstavkom tega odstavka ni pretrganje roka, določenega v četrtem pododstavku istega odstavka.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 18. novembra 2010. # Architecture, microclimat, énergies douces - Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) proti Evropski komisiji. # Pritožba- Pobot terjatev, ki jih urejajo različni pravni redi - Zahteva za vračilo predplačil - Načelo litis denuntiatio - Pravica do obrambe in pravica do poštenega sojenja. # Zadeva C-317/09 P.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 18. novembra 2010 – ArchiMEDES proti Komisiji
      (Zadeva C-317/09 P)
      „Pritožba – Pobot terjatev, ki jih urejajo različni pravni redi – Zahteva za vračilo predplačil – Načelo litis denuntiatio – Pravica do obrambe in pravica do poštenega sojenja“
      1.                     Postopek – Obrazložitev sodb – Obseg (Statut Sodišča, člen 36) (Glej točke od 76 do 78.)
      2.                     Pritožba – Razlogi – Razlog, prvič naveden v okviru pritožbe – Nedopustnost (Glej točke od 88 do 91.)
      3.                     Pritožba – Razlogi – Obrazložitev sodbe, ki je v nasprotju s pravom Unije (Glej točko 105.)
      4.                     Pritožba – Razlogi – Pritožbeni razlog v zvezi z neobstojem mehanizma obvezne intervencije (Glej točke od 121 do 125.)
      5.                     Pritožba – Razlogi – Tožbeni razlogi in trditve, predstavljeni pred Splošnim sodiščem, ki jih je stranka samo ponovila – Nedopustnost
            (Glej točke od 130 do 134.)
      Predmet

         Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (zdaj Splošno sodišče) (peti senat) z dne 10. junija 2009 v zadevi ArchiMEDES proti
                  Komisiji (združeni zadevi T‑396/05 in T-397/05), s katero je Splošno sodišče zavrnilo tožbo pritožnice, s katero je ta predlagala,
                  prvič, naj se razglasi ničnost odločbe Komisije o vračilu predplačil, izplačanih v okviru pogodbe s pritožnico, in o pobotu
                  vzajemnih terjatev, ter drugič, naj se Komisiji naloži plačilo preostalega zneska subvencije, določene v tej pogodbi – Neuporaba
                  načela

               litis denuntiatio
                – Zavrnitev predloga za ugotovitev solidarne odgovornosti sopogodbenic – Kršitev pravice do obrambe in pravice do poštenega
                  sojenja

            Izrek

                  1.

                  	Pritožba se zavrne.

                  2.

                  	Architecture, microclimat, énergies douces – Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 28. junija 2006. # Yolande Beau proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva F-39/05.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 10. septembra 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Javna naročila za storitve - Skupnostni postopek javnega razpisa - Storitve za zagotovitev razvoja in vzdrževanja ter podporne storitve finančno informacijskih sistemov generalnega direktorata ‚Kmetijstvo‘ - Izbirna merila in merila za oddajo naročila - Zavrnitev ponudbe ponudnika - Obveznost obrazložitve - Neobstoj očitne napake pri presoji - Načeli skrbnosti in dobrega upravljanja.#Zadeva T-59/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 10. septembra 2008 – Evropaïki Dynamiki proti Komisiji
      (Zadeva T-59/05)
      „Javna naročila za storitve – Skupnostni postopek javnega razpisa – Storitve za zagotovitev razvoja in vzdrževanja ter podporne storitve finančno informacijskih sistemov generalnega direktorata
         ‚Kmetijstvo‘ – Izbirna merila in merila za oddajo naročila – Zavrnitev ponudbe ponudnika – Obveznost obrazložitve – Neobstoj očitne napake pri presoji – Načeli skrbnosti in dobrega upravljanja“

      1.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Izbirna merila in merila za oddajo naročila (Uredba Sveta
            št. 1605/2002, člena 89 in 97(1); Uredba Komisije št. 2342/2002, členi od 135 do 138) (Glej točke od 48 do 51.)
      2.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Sklenitev naročila na podlagi razpisnega postopka – Oddaja javnih naročil – Merila za
            oddajo naročila (Uredba Sveta št. 1605/2002, člen 97(2); Uredba Komisije št. 2342/2002, člen 138) (Glej točke od 56 do 59.)
      3.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Sklenitev naročila na podlagi razpisnega postopka – Diskrecijska pravica institucij –
            Sodni nadzor – Omejitve (Glej točke 70, 71 in 82.)
      4.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Sklenitev naročila na podlagi razpisnega postopka – Oddaja javnih naročil (Glej točke
            101, 104 in 105.)
      5.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg (člen 253 ES) (Glej točke od 120 do 122.)
      6.                     Pravo Skupnosti – Načela – Načelo dobre obrambe – Dolžnost skrbnega ravnanja (Glej točki 152 in 153.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 23. novembra 2004, da ne bo sprejela ponudbe tožeče stranke v okviru
                  javnega razpisa v zvezi z opravljanjem storitev za zagotovitev razvoja in vzdrževanja informacijskih sistemov ter podpornih
                  storitev finančno informacijskih sistemov generalnega direktorata „Kmetijstvo“ in da naročilo odda izbranemu ponudniku.

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne kot neutemeljena.

                  2)

                  	Komisija nosi svoje stroške in petino stroškov ki jih je priglasila Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion
                     Pliroforikis kai Tilematikis AE.

                  3)

                  	Evropaïki Dynamiki nosi štiri petine svojih stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 4. junija 2014.#Abdolnaser Hemmati proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Iranu zaradi preprečitve širjenja jedrskega orožja – Zamrznitev sredstev – Prepoved vstopa ali tranzita – Ničnostna tožba – Pravni interes – Dopustnost – Obveznost obrazložitve.#Zadeva T‑68/12.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 6. julija 1993. # CT Control (Rotterdam) BV in JCT Benelux BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba. # Združeni zadevi C-121/91 in C-122/91.


Sodba Sodišča z dne 24. aprila 1980. # Procureur de la République proti René Chatain. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Nanterre - Francija. # Carinska vrednost. # Zadeva 65/79.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 21. februarja 2008.#Maira María Robledillo Núñez proti Fondo de Garantía Salarial (Fogasa).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de lo Social Único de Algeciras - Španija.#Socialna politika - Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca - Direktiva 80/987/EGS, spremenjena z Direktivo 2002/74/ES - Člena 3, prvi pododstavek, in 10(a) - Odškodnina za nezakonito odpoved delovnega razmerja, dogovorjena v postopku izvensodne poravnave - Plačilo, ki ga zagotovi jamstvena ustanova - Plačilo, pogojeno s sprejetjem sodne odločbe - Načeli enakosti in prepovedi diskriminacije.#Zadeva C-498/06.

text:
      Zadeva C-498/06
      Maira María Robledillo Núñez
      proti
      Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de lo Social Único de Algeciras)
      „Socialna politika – Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca – Direktiva 80/987/EGS, spremenjena z Direktivo 2002/74/ES – Člena 3, prvi pododstavek, in 10(a) – Odškodnina za nezakonito odpoved delovnega razmerja, dogovorjena v postopku izvensodne poravnave – Plačilo, ki ga zagotovi jamstvena ustanova – Plačilo, pogojeno s sprejetjem sodne odločbe – Načeli enakosti in prepovedi diskriminacije“
      Povzetek sodbe
      Socialna politika – Približevanje zakonodaj – Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delavca – Direktiva 80/987
      (Direktiva Sveta 80/987, kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74, člena 3, prvi pododstavek, in 10(a))
      Člen 3, prvi pododstavek, Direktive 80/987 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti
         njihovega delodajalca, kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74, je treba razlagati tako, da ima država članica možnost,
         da odškodnine, odobrene za nezakonito odpoved delovnega razmerja, izključi iz jamstva za plačilo, ki ga zagotavlja jamstvena
         ustanova na podlagi te določbe, kadar so bile te odškodnine priznane v sporazumu o izvensodni poravnavi, in da taka objektivno
         utemeljena izključitev pomeni ukrep, potreben za preprečevanje zlorab v smislu člena 10(a) te direktive.

      (Glej točko 44 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 21. februarja 2008(*)

      „Socialna politika – Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca – Direktiva 80/987/EGS, spremenjena z Direktivo 2002/74/ES – Člena 3, prvi pododstavek, in 10(a) – Odškodnina za nezakonito odpoved delovnega razmerja, dogovorjena v postopku izvensodne poravnave – Plačilo, ki ga zagotovi jamstvena ustanova – Plačilo, pogojeno s sprejetjem sodne odločbe – Načeli enakosti in prepovedi diskriminacije“
      V zadevi C-498/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Juzgado de lo Social Único
         de Algeciras (Španija) z odločbo z dne 18. septembra 2006, ki je prispela na Sodišče 7. decembra 2006, v postopku

      Maira María Robledillo Núñez
      proti
      Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, G. Arestis, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in T. von Danwitz (poročevalec),
         sodnika,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. novembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za špansko vlado J. Rodríguez Cárcamo in B. Plaza Cruz, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J. Enegren in R. Vidal Puig, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o varstvu delavcev
         v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (UL L 283, str. 23), kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 (UL L 270, str. 10, v nadaljevanju: Direktiva 80/987).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med M. M. Robledillo Núñez in Fondo de Garantía Salarial (jamstveni sklad, v nadaljevanju:
         Fogasa) zaradi zavrnitve slednjega, da iz naslova subsidiarne odgovornosti zaradi nezakonite odpovedi delovnega razmerja zadevni
         osebi izplača odškodnino, pri čemer je bilo plačilo te odškodnine predvideno z izvensodno poravnavo, ki je bila sklenjena
         med M. M. Robledillo Núñez in njenim delodajalcem.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 1(1) Direktive 80/987 določa, da se „[t]a direktiva [...] uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi
         ali delovnih razmerij, do delodajalcev, ki so plačilno nesposobni v smislu člena 2(1)“.

      4        Člen 2(2) navedene direktive navaja, da ta direktiva ne vpliva na nacionalno zakonodajo, kar zadeva opredelitev izrazov „delavec“,
         „delodajalec“, „plačilo“, „pravica, ki zagotavlja takojšnjo upravičenost“ in „pravica, ki zagotavlja upravičenost v prihodnosti“.

      5        Člen 3, prvi pododstavek, Direktive 80/987 določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da jamstvene ustanove, ob upoštevanju člena 4, jamčijo plačilo neporavnanih
         terjatev delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja,
         odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja“.

      6        Člen 10(a) in (b) Direktive 80/987 določa:

      „Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic:
      (a)      da sprejmejo ukrepe za preprečevanje zlorab;
      (b)      da odklonijo ali zmanjšajo obveznosti iz člena 3 ali obvezno jamstvo iz člena 7, če se izkaže izpolnitev obveznosti neupravičena
         zaradi posebnih povezav med delavcem in delodajalcem ali zaradi njunih skupnih interesov, ki lahko vodijo do tajnega dogovora
         med njima.“

      7        Člen 3 Direktive 2002/74 določa, da je ta začela veljati 8. oktobra 2002.

       Španska ureditev
       Terjatve, ki jih krije Fogasa
      8        Člen 33(1) kraljeve zakonske uredbe (Real Decreto Legislativo) 1/1995 z dne 24. marca 1995 o potrditvi spremenjenega besedila
         zakona o delovnih razmerjih (Estatuto de los Trabajadores, BOE št. 75 z dne 29. marca 1995, str. 9654, v nadaljevanju: zakon
         o delovnih razmerjih), v različici, ki velja od 14. decembra 2002, določa:

      „Jamstveni sklad […] delavcem izplača zneske plač, ki jim pripadajo v primeru plačilne nesposobnosti, prekinitve plačil, stečaja
         ali prisilne poravnave gospodarskih subjektov.

      Za namene prejšnjega odstavka se za plačo šteje znesek, priznan kot tak v sporazumu o poravnavi ali v sodni odločbi iz vseh
         naslovov, določenih v členu 26(1) in ‚salarios de tramitación‘ v primerih, določenih z zakonom [...]“

      9        Člen 33(2) zakona o delovnih razmerjih v različici, ki izhaja iz zakona 60/1997 z dne 19. decembra 1997 (BOE št. 304 z dne
         20. decembra 1997, str. 37453) je določal:

      „Jamstveni sklad v primeru, določenem v prejšnjem odstavku, delavcem izplača odškodnino, priznano s sodbo ali upravno odločbo,
         zaradi odpovedi ali prenehanja pogodbe v skladu s členi 50, 51 in 52(c) tega zakona, v okviru najvišjega letnega plačila,
         pod pogojem, da dnevna plača, ki je podlaga za izračun, ne presega dvakratne minimalne plače za vse poklice.

      […]“
      10      Člen 33(2) zakona o delovnih razmerjih v različici zakona 43/2006 z dne 29. decembra 2006 za izboljšanje in rast zaposlovanja
         (BOE št. 312 z dne 30. decembra 2006, str. 46586), ki izhaja iz kraljeve uredbe-zakona 5/2006 (Real Decreto Ley 5/2006) z
         dne 9. junija 2006 (BOE št. 141 z dne 14. junija 2006, str. 22670), ki je začel veljati 15. junija 2006, določa:

      „Jamstveni sklad v primerih, določenih v prejšnjem odstavku, delavcem izplača odškodnino, priznano s sodbo, sklepom, sporazumom
         o sodni poravnavi ali upravno odločbo, zaradi odpovedi ali prenehanja pogodbe v skladu s členi 50, 51 in 52 tega zakona in
         členom 64 zakona 22/2003 z dne 9. julija 2003 o stečaju […]“

      11      V skladu s členom 56 zakona o delovnih razmerjih nastane zaradi nezakonite odpovedi delovnega razmerja, ki jo je delodajalec
         kot tako priznal v sporazumu o izvensodni ali sodni poravnavi ali v sodni odločbi, obveznost delodajalca, da zadevnemu delavcu
         izplača „salarios de tramitación“, in sicer plače, ki so zapadle med postopkom ugovora zoper odpoved delovnega razmerja, in
         odškodnino za prenehanje pogodbe o zaposlitvi.

       Izvensodna poravnava
      12      Kraljeva zakonska uredba (Real Decreto Legislativo) 2/1995 z dne 7. aprila 1995 o potrditvi spremenjenega besedila zakona
         o delovnopravnem postopku (Ley de Procedimiento laboral, BOE št. 86 z dne 11. aprila 1995, str. 10695, v nadaljevanju: LPL)
         določa zlasti pravila za izvensodno ali predhodno poravnavo.

      13      Člen 67 LPL, ki ureja pravila za izpodbijanje sporazuma o poravnavi, določa:

      „1.      Sporazum o poravnavi lahko stranke in osebe, ki bi lahko zaradi njega utrpele škodo, izpodbijajo pred sodiščem, pristojnim
         za odločanje o zadevi, ki je predmet poravnave, z vložitvijo tožbe za razglasitev ničnosti iz razlogov, ki povzročijo neveljavnost
         pogodb.

      2.      Rok za vložitev tožbe je 30 dni po sklenitvi sporazuma. Za stranke, ki bi bile morebiti oškodovane, začne rok teči z dnem,
         ko se seznanijo s sporazumom“.

      14      Delovanje storitev poravnave je urejeno s kraljevim dekretom 2756/1979 z dne 23. novembra 1979 (BOE št. 291 z dne 5. decembra 1979,
         str. 28015), ki določa vlogo Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (v nadaljevanju: Center za mediacijo, arbitražo
         in poravnavo). Členi 5, 8, 10 in 11 navedenega kraljevega dekreta določajo:

      „Člen 5
      1.      Sporazum o poravnavi se sklepa pred organi Centra za mediacijo, arbitražo in poravnavo na kraju opravljanja storitev ali prebivališča
         zadevnih oseb, po izbiri predlagatelja.

      2.      Sporazum o poravnavi se sklene pred direktorjem, predsednikom arbitražnega sodišča, sekretarjem ali drugim uradnikom Centra
         pod pogojem, da imajo visokošolsko pravno izobrazbo („Licenciatura“).

      Stranke v postopku poravnave morajo biti enako sposobne, kot se to zahteva za stranke v postopku delovnopravnih razmerij.
      […]
      Člen 8
      1.      Po prejetju in registraciji predloga se ta preuči, da bi se odločilo, ali so zahtevani pogoji izpolnjeni. Če je potrebno,
         se zahtevajo podrobnejše informacije, da bi bile navedbe zadevnih oseb podane pravilno. Stranki, pozvani pred sodišče, se
         izda pravilno datirana in žigosana kopija s podpisom ter se jo obvesti o kraju, dnevu in uri poravnave, ki mora potekati v
         zakonskem roku. V primeru, da stranka, pozvana pred sodišče, ni predlagatelj in poziv pred sodišče zavrne, se ga vroči enako
         kot drugim zadevnim strankam.

      […]
      Člen 10
      Po začetku obravnave in pozivu strank, ki jih lahko spremlja zaupnik, posrednik v sporu preveri njihovo istovetnost, poslovno
         sposobnost in pooblastilo za zastopanje in jim po privolitvi predlagatelja da besedo za navedbo svojih zahtev in tožbenih
         razlogov, pri čemer je predložitev dokumentov in drugih dokazil prepuščena osebni presoji.

      Zadevne osebe, ki jim po potrebi pomagajo zaupniki, nato pozove, naj sklenejo sporazum, pri čemer jim da besedo tolikokrat,
         kot je potrebno, in jim morebiti predlaga pravične rešitve. Med razpravo ohranja red in ima pravico prekiniti razpravo, če
         je red moten ali če se izkaže, da sporazuma ni mogoče skleniti: v obeh primerih se šteje, da je postopek končan brez sklenitve
         sporazuma.

      Posrednik sestavi zapisnik o obravnavi in čim jasneje zapiše vsebino sporazumov, ki so jih sklenile zadevne osebe. Če sporazum
         ni bil sklenjen, to izrecno ugotovi.

      Sporazum podpišejo zadevne osebe in posrednik, če pa je kateri izmed njih nepismen oziroma ne more pisati, se to navede, pri
         čemer lahko podpis v njegovem imenu izvrši zaupnik. Izrecno se navede tudi zavrnitev podpisa in razlogi za zavrnitev, če so
         znani, s tem da se torej šteje, da je postopek končan brez sklenitve sporazuma.

      Posrednik takoj po postopku poravnave zadevnim osebam pošlje overjen prepis zapisnika.
      Člen 11
      Odločitev v postopku poravnave pri Centru za mediacijo, arbitražo in poravnavo je izvršljiva, za izvršbo je pristojno delovno
         sodišče.

      […]“
       Sodna poravnava
      15      Sodna poravnava je urejena v členu 84 LPL, ki določa:

      „1.      Sodni organ, ki odloča na javni obravnavi, začne poravnavo s tem, da strankam navede njihove pravice in obveznosti, ne da
         bi s tem vplival na vsebino morebitne sodbe. Če sodni organ meni, da vsebina sporazuma o poravnavi bistveno škoduje eni od
         strank ali da pomeni goljufijo ali zlorabo pravice, sporazuma ne potrdi.

      2.      Sporazum lahko odobri v vsakem trenutku pred izdajo sodbe.
      […]“
      16      Člen 23 LPL v zvezi s sodelovanjem Fogase v postopku delavnopravnih razmerij določa:

      „1.      Jamstveni sklad za plače lahko v vsakem trenutku nastopi kot stranka v postopku, v katerem bi lahko bilo odločeno, da mora
         navedeni jamstveni sklad za plače delavcem izplačati plače ali odškodnine; postopek se zaradi njegovega posredovanja ne šteje
         za zamudnega in se ne prekine.

      […]“
       Pravice in obveznosti Fogase
      17      Člena 274 in 275 LPL, ki urejata sodelovanje Fogase pri sprožitvi postopka zaradi plačilne nesposobnosti podjetij, določata:

      „Člen 274
      1.      Pred ugotovitvijo plačilne nesposobnosti se jamstveni sklad za plače, če ni bil pozvan prej, zasliši v roku največ petnajst
         dni, da bi lahko predlagal sprejetje ustreznih ukrepov in določil premoženje glavnega dolžnika, za katerega ve, da obstaja.

      2.      Sodišče, ki odloča, v trideset dneh po sprejetju ukrepov, ki jih je predlagal jamstveni sklad za plače, sprejme sklep, v katerem
         odloči, ali je šlo za popolno ali delno plačilno nesposobnost delodajalca, in torej določi vrednost, na katero je bilo ocenjeno
         zaseženo blago. Plačilna nesposobnost se v vsakem primeru šteje za začasno, dokler ni premoženje delodajalca znano ali zaseženo
         premoženje prodano.

      […]
      Člen 275
      1.      Če na premoženje, ki bi ga bilo mogoče zaseči, vpliva proizvodni proces podjetja, ki je dolžnik, in če ta svojo dejavnost
         nadaljuje, lahko jamstveni sklad za plače zahteva prekinitev izvajanja za obdobje trideset dni […]

      2.      Ko jamstveni sklad za plače ugotovi nezmožnost plačila terjatev plač, […] to navede, pri čemer poda razloge in zahteva izjavo
         o plačilni nesposobnosti zgolj za namene priznanja prejemkov jamstva za plače.“

      18      Člen 28(3) kraljevega dekreta 505/1985 z dne 6. marca 1985 o organizaciji in delovanju jamstvenega sklada za plače (BOE št.
         92 z dne 17. aprila 1985, str. 10203) določa pravila v zvezi z obravnavanjem predlogov, ki jih krije Fogasa, kot sledi:

      „Po izteku obdobja za preiskavo iz točke 2 spodaj, če se ta izvede, generalni sekretariat v roku pet dni izda sklep, v katerem
         predloge popolnoma ali delno sprejme oziroma zavrne. Predloge za izplačilo prejemkov, ki pomenijo zlorabo ali goljufijo, in
         tiste, katerih izplačilo ni utemeljeno, ker obstaja skupen interes zaposlenih in delodajalcev za vzpostavitev navidezno zakonite
         plačilne nesposobnosti z namenom pridobitve prejemkov jamstvenega sklada za plače, je treba zavrniti.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      19      M. M. Robledillo Núñez, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je bila del osebja družbe Linya Fish SL (v nadaljevanju:
         družba Linya Fish) v obdobju med vključno 4. oktobrom 2001 in 28. februarjem 2003, ko ji je ta družba odpovedala pogodbo o
         zaposlitvi.

      20      Po tem, ko je M. M. Robledillo Núñez vložila predlog za poravnavo pri Centru za mediacijo, arbitražo in poravnavo v Algecirasu,
         sta stranki 2. aprila 2003 sklenili sporazum o poravnavi zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, v skladu s katerim
         je družba Linya Fish priznala, da M. M. Robledillo Núñez dolguje znesek 1237 eurov (v nadaljevanju: odškodnina zaradi odpovedi
         delovnega razmerja), čeprav po mnenju predložitvenega sodišča ta odškodnina v nobenem primeru ne bi mogla preseči zneska 1186
         eurov.

      21      V okviru izvršljive sodbe, ki jo je navedeno sodišče izdalo v zvezi s tožbo M. M. Robledillo Núñez proti družbi Linya Fish,
         je bila 5. maja 2004 razglašena sodba o začasni plačilni nesposobnosti. M. M. Robledillo Núñez je 26. novembra 2004 na podlagi
         zadnjenavedene sodbe od Fogase zahtevala plačilo prejemka, ki ustreza odškodnini zaradi odpovedi delovnega razmerja, ki ji
         ga ta družba ni izplačala.

      22      Fogasa je z odločbo z dne 21. januarja 2005 to zahtevo v celoti zavrnila, ker odškodnina zaradi odpovedi delovnega razmerja
         ni bila priznana niti s sodbo niti z upravno odločbo.

      23      M. M. Robledillo Núñez je 5. maja 2006 pri Juzgado de lo Social Único de Algeciras vložila tožbo proti tej odločbi Fogase
         o zavrnitvi. Ugovarja zavrnitvi Fogase, da bi ji izplačala odškodnino zaradi odpovedi delovnega razmerja, ki je določena v
         sporazumu o poravnavi.

      24      Nacionalno sodišče v obrazložitvi predložitvene odločbe podrobno navaja, da špansko pravo v členu 33(2) zakona o delovnih
         razmerjih, v različici, ki je veljala pred 15. junijem 2006, določa izplačilo odškodnin, dolgovanih zaradi prenehanja delovnega
         razmerja – vendar le, če so priznane s sodbo ali upravno odločbo – delavcem zaradi odpovedi ali prenehanja delovnega razmerja.
         Odškodnine, ki niso omenjene v navedeni določbi zakona o delovnih razmerjih in so priznane v postopku izvensodne poravnave,
         po mnenju tega sodišča torej ne štejejo za tiste, ki jih krije Fogasa.

      25      Predložitveno sodišče – s tem da navaja sklep z dne 13. decembra 2005 v zadevi Guerrero Pecino (C-177/05, ZOdl., str. I-10887)
         v zvezi z odškodnino, določeno v postopku sodne poravnave – podrobno navaja razliko med izvensodno in sodno poravnavo v tem
         smislu, da sodna poravnava poteka pred sodiščem, ki lahko na podlagi člena 84(1) LPL njeno odobritev zavrne, medtem ko izvensodna
         poravnava poteka pred organom, posebej odgovornim za to nalogo, ki nima niti pravice nadzora nad vsebino sporazuma niti pristojnosti
         za potrditev ali zavrnitev navedenega sporazuma. Namen tega zakonitega razlikovanja med dvema vrstama sporazumov naj bi bil
         zaviranje možnosti goljufivega ravnanja. Po mnenju tega sodišča bi Fogasa lahko vsekakor zavrnila plačilo odškodnine zaradi
         odpovedi delovnega razmerja, določene v postopku izvensodne poravnave, s tem da bi se oprla na goljufijo, ugotovljeno v okviru
         postopka, ki ga je treba izvesti za pridobitev prejemkov tega organa v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca.

      26      V teh okoliščinah je Juzgado de lo Social Único de Algeciras prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali različna obravnava na podlagi člena 33(2) Estatuto de los Trabajadores (zakon o delovnih razmerjih), kot trenutno velja
         in kot je veljal do 14. junija 2006, z vidika splošnih načel enakosti in prepovedi diskriminacije ni objektivno utemeljena
         in ali zato odškodnine delavcem zaradi odpovedi delovnega razmerja, priznane v okviru izvensodne poravnave, spadajo na področje
         uporabe Direktive 80/987/EGS […], v primeru, ko člen 33(1) navedenega zakona o delovnih razmerjih dovoljuje to vrsto poravnav,
         da bi jamstvena ustanova delavcem plačala ‚salarios de tramitación‘, zapadle zaradi te odpovedi delovnega razmerja?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      27      Predložitveno sodišče se opira na zgoraj navedeni sklep Guerrero Pecino in sprašuje, ali je izključitev odškodnine zaradi
         nezakonite odpovedi delovnega razmerja iz jamstva za plačilo, ki ga zagotavljajo jamstvene ustanove iz člena 3, prvi pododstavek,
         Direktive 80/987, objektivno utemeljena kot ukrep, potreben za preprečevanje zlorabe, sprejet na podlagi člena 10(a) te direktive,
         kadar so navedene odškodnine priznane v sporazumu o izvensodni poravnavi.

      28      Najprej je treba opozoriti, da v skladu s členom 3, prvi pododstavek, Direktive 80/987 države članice sprejmejo potrebne ukrepe,
         da zagotovijo, da jamstvene ustanove ob upoštevanju člena 4 te direktive jamčijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki
         izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja, odpravnino
         ob prenehanju delovnega razmerja.

      29      Iz tega izhaja, da nacionalna zakonodaja v postopku v glavni stvari spada na področje uporabe Direktive 80/987, ker v skladu
         z njo plačilo odpravnine ob prenehanju delovnega razmerja izhaja iz varstva pristojne jamstvene ustanove, čeprav slednja na
         podlagi člena 3, prvi pododstavek, te direktive k temu naj ne bi bila zavezana (glej sodbi z dne 7. septembra 2006 v zadevi
         Cordero Alonso, C‑81/05, ZOdl., str. I‑7569, točka 31, in z dne 17. januarja 2008 v zadevi Velasco Navarro, C‑246/06, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 31).

      30      Možnost, ki je nacionalnemu pravu priznana s to direktivo, da določi prejemke, ki jih krije jamstvena ustanova, je torej podvržena
         zahtevam, ki izhajajo iz splošnih načel enakosti in prepovedi diskriminacije (sodbi z dne 12. decembra 2002 v zadevi Rodríguez
         Caballero, C-442/00, Recueil, str. I-11915, točke od 29 do 33, in z dne 16. decembra 2004 v zadevi Olaso Valero, C-520/03,
         ZOdl., str. I-12065, točki 34 in 35).

      31      Ob upoštevanju tega, da so nezakonito odpuščeni delavci v primerljivem položaju, ker imajo, če jim ni omogočena vrnitev na
         delo, pravico do odškodnine (glej zgoraj navedeni sodbi Rodríguez Caballero, točka 33, in Olaso Valero, točka 35), se odškodnina
         zaradi odpovedi delovnega razmerja, priznana v postopku izvensodne poravnave, naj ne bi obravnavala drugače kot druge dolgovane
         odškodnine, pri čemer bi bile odškodnine iz člena 33(2) zakona o delovnih razmerjih izključene, razen če ta razlika v obravnavanju
         ne bi bila objektivno utemeljena (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Guerrero Pecino, točki 26 in 28, in zgoraj navedeno
         sodbo Olaso Valero, točki 34 in 36).

      32      V zvezi s tako utemeljitvijo je treba opozoriti, da člen 10(a) Direktive 80/987 državam članicam daje možnost, da sprejmejo
         ukrepe za preprečevanje zlorab (glej zgoraj navedeno sodbo Rodríguez Caballero, točka 36). Špansko pravo zato določa, da so
         odškodnine zaradi odpovedi delovnega razmerja, odobrene v postopku izvensodne poravnave, izključene iz kritja Fogase.

      33      Taka izključitev se ne šteje za potrebno za dosego cilja, ki ga zasleduje navedeni člen 10(a), kadar jamstvena ustanova razpolaga
         z zadostnimi elementi za preprečevanje zlorab. V skladu s sodno prakso Sodišča je tako zlasti v primeru, ko poravnavo nadzoruje
         sodni organ (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Rodríguez Caballero, točki 36 in 37, ter Olaso Valero, točka 37).

      34      Španska vlada v zvezi s tem meni, da izvensodna poravnava ni primerljiva s sodno poravnavo, ker ne zajema zadostnih jamstev,
         ki bi omogočala preprečevanje zlorab. Nasprotno Komisija Evropskih skupnosti meni, da razlika v obravnavanju, na katero je
         bilo opozorjeno v predložitveni odločbi, ni objektivno utemeljena. Fogasa naj bi imela ustrezna in zadostna sredstva za odkrivanje
         in preprečevanje goljufij v konkretnih primerih.

      35      Najprej je treba opozoriti, da je v skladu s predložitveno odločbo sporazum v zvezi z odškodnino zaradi odpovedi delovnega
         razmerja, sklenjen v postopku izvensodne poravnave, sklenjen v odsotnosti kakršnegakoli sodnega organa. Priprave takega sporazuma
         ne nadzoruje sodnik. Kot izhaja zlasti iz člena 10 navedenega kraljevega dekreta 2756/1979, posrednik nima pooblastil, ki
         bi mu omogočala vpliv na postopek poravnave.

      36      V tem smislu je treba poudariti, da člen 23 LPL v postopku izvensodne poravnave ne določa intervencije Fogase. Za razliko
         od postopka sodne poravnave jamstveni ustanovi sodelovanje v postopku izvensodne poravnave ni odobreno. Zato se Fogasa dejansko
         ne more seznaniti z okoliščinami, ki bi lahko bile bistvene za zlorabo ali goljufijo.

      37      Sodelovanje Fogase v postopku ugotovitve plačilne nesposobnosti zadevnega delodajalca tej ustanovi ne omogoča niti tega, da
         bi nasprotovala terjatvi v zvezi z odškodnino zaradi odpovedi delovnega razmerja, ki naj bi bila določena z zlorabo. Iz členov
         274 in 275 LPL izhaja, da se ta postopek nanaša le na obstoj plačilne nesposobnosti delodajalca in njeno ugotovitev. Kadar
         pa se ugotovi plačilna nesposobnost, cilj navedenega postopka ni nadzor nad zakonitostjo terjatev, ki jih krije Fogasa.

      38      Drugič, v skladu s kraljevim dekretom 2756/1979 se sporazum o izvensodni poravnavi, v okviru katere naj bi bil sprejet sporazum
         o odškodninah zaradi odpovedi delovnega razmerja, sklepa pred organi Centra za mediacijo, arbitražo in poravnavo. Ker tako
         sklenjen sporazum ni podvržen odobritvi sodnega organa, posrednik ni pristojen nadzorovati vsebine sporazuma, kot lahko to
         na podlagi člena 84 LPL stori sodni organ v postopku sodne poravnave.

      39      Tretjič, v zvezi z možnostjo, da jamstvena ustanova z obrazloženo odločbo zavrne plačilo odškodnine zaradi odpovedi delovnega
         razmerja, ki ji je bila naložena (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Rodríguez Caballero, točka 36), iz člena 28(3) kraljevega
         dekreta 505/1985 izhaja, da je taka ustanova pristojna zahtevo za plačilo dejansko zavrniti zgolj, če lahko na primer v morebitnem
         kasnejšem sodnem postopku predloži dokaz o okoliščinah, ki omogočajo ugotovitev obstoja zlorabe v smislu te določbe. V praksi
         si je težko predstavljati, kako bo lahko zadevna jamstvena ustanova, če je potrebno, take okoliščine ugotovila in dokazala,
         če v postopku izvensodne poravnave ni pristojna sodelovati. Enako velja glede pristojnosti jamstvene ustanove, da vloži tožbo
         na podlagi člena 67(1) LPL.

      40      Ugotoviti je treba, da odškodnine zaradi odpovedi delovnega razmerja, priznane v sporazumu o izvensodni poravnavi, ne ponujajo
         zadostnega jamstva za preprečevanje zlorab, v nasprotju s tistimi, ki so določene v postopku poravnave, ki se izvede ob prisotnosti
         sodnega organa in v kateri ima jamstvena ustanova pravico intervenirati.

      41      Te ugotovitve ne izpodbija ureditev v zvezi s „salarios de tramitación“ iz člena 33(1) zakona o delovnih razmerjih, ki ne
         določa varstva, enakovrednega varstvu v zvezi z odškodninami na podlagi člena 33(2) zakona o delovnih razmerjih, za preprečevanje
         zlorab. V zvezi s tem iz predložitvene odločbe izhaja, da se vprašanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, nanaša tudi
         na to, ali je za odškodnine iz navedenega člena 33(2) zadevni varstveni ukrep dejansko potreben v smislu člena 10(a) Direktive
         80/987.

      42      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da terjatve, kot so „salarios de tramitación“, zaradi svojih lastnosti na splošno ne morejo
         biti določene v okoliščinah zlorabe, kadar so priznane v sporazumu o izvensodni poravnavi. Ker se take terjatve izračunajo
         in določijo ob upoštevanju objektivnih meril, za razliko od odškodnin, izračunanih na podlagi člena 33(2) zakona o delovnih
         razmerjih, strankam ne dajejo dovolj velike svobode, da bi prišlo do zlorabe pri njihovi določitvi.

      43      Potreba po izključitvi odškodnin, priznanih v sporazumu o izvensodni poravnavi, iz jamstev za plačilo terjatev, ki jih jamstvena
         ustanova še ni plačala, torej ne more biti pod vprašajem ob upoštevanju obravnavanja, ki so ga deležne terjatve, kot so „salarios
         de tramitación“.

      44      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na vprašanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, odgovoriti, da je treba člen
         3, prvi pododstavek, Direktive 80/987 razlagati tako, da ima država članica možnost, da odškodnine, odobrene za nezakonito
         odpoved delovnega razmerja, izključi iz jamstva za plačilo, ki ga zagotavlja jamstvena ustanova na podlagi te določbe, kadar
         so bile te odškodnine priznane v sporazumu o izvensodni poravnavi, in da taka objektivno utemeljena izključitev pomeni ukrep,
         potreben za preprečevanje zlorab v smislu člena 10(a) te direktive.

       Stroški
      45      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Člen 3(1) Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru
            plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca, kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta
            z dne 23. septembra 2002, je treba razlagati tako, da ima država članica možnost, da odškodnine, odobrene za nezakonito odpoved
            delovnega razmerja, izključi iz jamstva za plačilo, ki ga zagotavlja jamstvena ustanova na podlagi te določbe, kadar so bile
            te odškodnine priznane v sporazumu o izvensodni poravnavi, in da taka objektivno utemeljena izključitev pomeni ukrep, potreben
            za preprečevanje zlorab v smislu člena 10(a) te direktive.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.