title: Sodba Sodišča prve stopnje (šesti senat) z dne 20. maja 2009.#VIP Car Solutions SARL proti Evropskemu parlamentu.#Javna naročila storitev - Skupnostni postopek javnega razpisa - Prevoz poslancev Evropskega parlamenta z avtomobilom in minibusom z voznikom med zasedanji v Strasbourgu - Zavrnitev ponudbe ponudnika - Obveznost obrazložitve - Zavrnitev razkritja cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik - Odškodninski zahtevek.#Zadeva T-89/07.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (šesti senat)
      z dne 20. maja 2009 (
            *1
         )
      „Javna naročila storitev — Skupnostni postopek javnega razpisa — Prevoz poslancev Evropskega parlamenta z avtomobilom in minibusom z voznikom med zasedanji v Strasbourgu — Zavrnitev ponudbe ponudnika — Obveznost obrazložitve — Zavrnitev razkritja cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik — Odškodninski zahtevek“
      V zadevi T-89/07,

         VIP Car Solutions SARL, s sedežem v Hoenheimu (Francija), ki jo zastopata G. Welzer in S. Leuvrey, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Evropskemu parlamentu, ki ga zastopata D. Petersheim in M. Ecker, zastopnika,
      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti sklepa, s katerim je Parlament tožeči stranki zavrnil oddajo naročila, ki je bilo predmet postopka javnega razpisa PE/2006/06/UTD/1 o storitvah prevoza poslancev Parlamenta z avtomobilom in minibusom z voznikom med zasedanji v Strasbourgu, in zaradi odškodninskega zahtevka,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (šesti senat),
      v sestavi A. W. H. Meij, predsednik, V. Vadapalas (poročevalec) in E. Moavero Milanesi, sodnika,
      sodna tajnica: C. Kristensen, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. decembra 2008
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Pravni okvir

               1

               Za oddajo javnih naročil storitev Evropskega parlamenta veljajo določbe naslova V dela 1 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL L 248, str. 1, v nadaljevanju: finančna uredba), in določbe naslova V prvega dela Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje finančne uredbe (UL L 357, str. 1, v nadaljevanju: podrobna pravila za izvajanje). Navedene določbe izhajajo iz direktiv Skupnosti na tem področju, za naročila storitev zlasti iz Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1), kakor je bila spremenjena predvsem z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/52/ES z dne 13. oktobra 1997 (UL L 328, str. 1), ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, str. 114).

               2

               V členu 100(2) finančne uredbe je določeno:
               „Naročnik uradno obvesti vse kandidate ali ponudnike, katerih vloge ali ponudbe so bile zavržene, o razlogih za zavrženje in vse ponudnike, katerih ponudbe so sprejemljive in ki pošljejo pisno zahtevo, o značilnostih in relativnih prednosti izbrane ponudbe in o imenu ponudnika, kateremu je bilo naročilo oddano.
               Razkritje določenih informacij pa se lahko opusti, če bi oviralo uporabo prava, če bi bilo v nasprotju z javnim interesom ali bi škodovalo zakonitim poslovnim interesom javnih ali zasebnih podjetij ali bi lahko povzročilo izkrivljanje poštene konkurence med njimi.“

               3

               V različici člena 149(3) podrobnih pravil za izvajanje, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, je določeno:
               „Za naročila, ki so jih za svoj račun oddale institucije Skupnosti v skladu s členom 105 Finančne uredbe, naročniki obvestijo po pošti, telefaksu ali elektronski pošti čim prej po sklepu o dodelitvi in najkasneje v tednu po njem hkrati in posamično vsakega ponudnika ali kandidata, ki ni bil sprejet, da njegova ponudba ni bila sprejeta, pri čemer v vsakem primeru navedejo razloge za zavrnitev ponudbe ali kandidature.
               Hkrati naročniki ponudnike ali kandidate, ki niso bili sprejeti, obvestijo o sklepih o zavrnitvi, o sklepu o dodelitvi izvajalcu, kateremu se odda naročilo, pri čemer navedejo, da obvestilo o sklepu ne pomeni zaveze s strani zadevnega naročnika.
               Ponudniki ali kandidati, ki niso bili izbrani, lahko s pisnim zahtevkom po pošti, telefaksu ali elektronski pošti pridobijo dodatne informacije glede razlogov za zavrnitev in za vsakega ponudnika, ki je predložil sprejemljivo ponudbo, informacije o značilnostih in povezanih prednostih izbrane ponudbe ter ime izvajalca, kateremu se odda naročilo, brez poseganja v določbe drugega pododstavka člena 100(2) Finančne uredbe. Naročniki odgovorijo najkasneje petnajst koledarskih dni po prejemu zahtevka […]“

         Dejansko stanje

               4

               Tožeča stranka VIP Car Solutions SARL je družba za dajanje v najem limuzin s šoferjem.

               5

               Parlament je z obvestilom o naročilu, objavljenem v Dodatku k Uradnemu listu Evropske unije z dne 16. septembra 2006 (UL S 177), PE/2006/06/UTD/1, oddal javni razpis za storitve prevoza poslancev Evropskega parlamenta z avtomobilom in minibusom z voznikom med zasedanji v Strasbourgu (v nadaljevanju: javni razpis).

               6

               V skladu s točko IV.2.1 javnega razpisa je bilo treba naročilo oddati ponudniku z ekonomsko najugodnejšo ponudbo, pri čemer so se upoštevala ta ponderirana merila: cena (55%), zagotovljen vozni park (količina in kakovost) (30%), ukrepi v zvezi z okoljskimi zahtevami, ki so izvajani ali značilni za vozila (7%), socialna politika osebja (6%) in predstavitev ponudbe (2%).

               7

               Rok za oddajo ponudb ali prijav za sodelovanje je bil določen na 27. oktober 2006. V predpisanem roku so bile oddane tri ponudbe, eno od njih je oddala tožeča stranka. Komisija za odpiranje ponudb je 6. novembra 2006 vse tri ponudbe razglasila za skladne z javnim razpisom.

               8

               Komisija za ocenjevanje ponudb (v nadaljevanju: komisija za ocenjevanje) je 30. novembra 2006 predlagala, naj se naročilo odda ponudniku, ki ni bil tožeča stranka in je dosegel skupno 566 točk, porazdeljenih tako: 290 točk za ceno, 180 točk za vozni park, 42 točk za okoljske ukrepe, 36 točk za socialno politiko in 18 točk za predstavitev ponudbe.

               9

               Tožeča stranka se je uvrstila na drugo mesto s skupno 504 točkami, porazdeljenimi tako: 343,5 točke za ceno, 135 točk za vozni park, 0 točk za okoljske ukrepe, 18 točk za socialno politiko in 8 točk za predstavitev ponudbe.

               10

               Parlament je 3. januarja 2007 naročilo oddal ponudniku, ki ga je predlagala komisija za ocenjevanje (v nadaljevanju: izbrani ponudnik).

               11

               Parlament je 9. januarja 2007 tožeči stranki poslal elektronsko sporočilo, v katerem je bilo navedeno:
               „V priponki je dopis v zvezi z vašo ponudbo. Izvirnik tega sporočila boste prejeli s priporočeno pošto. Prosimo, potrdite prejem tega [elektronskega sporočila].“

               12

               Parlament je s tem dopisom, ki ni bil podpisan in je bil brez datuma priložen elektronskemu sporočilu, tožečo stranko obvestil o sklepu, s katerim je bila zavrnjena njena ponudba, oddana v okviru javnega razpisa (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).

               13

               V izpodbijanem sklepu je bilo zlasti navedeno:
               „Razlogi, iz katerih je bila vaša ponudba zavrnjena: ponudba z vidika meril za dodelitev ni ekonomsko najugodnejša.
               Sporočamo vam, da lahko pridobite dodatne informacije o razlogih za zavrnitev vaše ponudbe, ne da bi to vplivalo na morebitno vložitev pravnega sredstva.
               Na podlagi pisne zahteve lahko pridobite podatke o značilnostih in relativnih prednostih izbrane ponudbe ter imenu izbranega ponudnika.
               Razkritje določenih informacij pa se lahko opusti, če bi oviralo uporabo prava, če bi bilo v nasprotju z javnim interesom ali bi škodovalo zakonitim poslovnim interesom javnih ali zasebnih podjetij oziroma bi lahko povzročilo izkrivljanje poštene konkurence med njimi […]“

               14

               Tožeča stranka je z elektronskim sporočilom z dne 10. januarja 2007 odgovorila:
               „Potrjujemo prejem vašega [elektronskega sporočila] o zavrnitvi naše ponudbe. Kot predlagate, bi vseeno radi pridobili podatke o značilnostih in relativnih prednostih izbrane ponudbe ter imenu izbranega ponudnika. Glede na to, da naša ponudba ni bila ekonomsko ugodnejša, vas prosimo, da nam sporočite urno postavko, ki jo je predlagala izbrana družba.“

               15

               Tožeča stranka je z dopisom z dne 15. januarja 2007 Parlament znova zaprosila, naj ji pošlje podatke o značilnostih in relativnih prednostih izbrane ponudbe, ime ponudnika, ki mu je bilo oddano naročilo, in ceno, ki jo je predlagal izbrani ponudnik. Poudarila je, da še vedno ni prejela izvirnika priporočenega pisma o potrditvi zavrnitve svoje ponudbe.

               16

               Parlament je v dopisu z dne 23. januarja 2007 v odgovor na elektronsko sporočilo tožeče stranke z dne 10. januarja 2007 in s sklicevanjem na člen 100(2) finančne uredbe opozoril na ponderirana merila za dodelitev, določena v javnem razpisu, nato pa je navedel:
               „Ker je izbrana ponudba na podlagi vseh navedenih meril dobila najvišjo oceno […] (566), je bila uvrščena na prvo mesto.
               Obveščamo vas, da je bila vaša ponudba uvrščena na drugo mesto, saj je kljub nekoliko nižji ceni dosegla 504 točke.“

               17

               Parlament je v tem dopisu tožeči stranki sporočil tudi ime izbranega ponudnika.

               18

               Parlament je tožeči stranki 24. januarja 2007 poslal izvirnik dopisa, s katerim jo je obvestil glede sklepa o zavrnitvi njene ponudbe.

               19

               Parlament se je z elektronskim sporočilom z dne 31. januarja 2007 pri tožeči stranki pozanimal, ali je dejansko prejela navedeni dopis. Tožeča stranka je z elektronskim sporočilom še isti dan odgovorila nikalno.

               20

               Tožeča stranka je v dopisu z dne 1. marca 2007 prek svojega odvetnika poudarila, da je predlagala izjemno ceno v okviru javnega razpisa, in zahtevala, naj se ji pošlje kopija ponudbe, ki jo je oddal izbrani ponudnik, da bi izvedela, kakšno ceno je navedel.

               21

               Parlament je z dopisom z dne 20. marca 2007, ki ga je poslal zastopniku tožeče stranke, s sklicevanjem na člen 100(2), drugi pododstavek, finančne uredbe to zahtevo zavrnil in dodal:
               „[…] [O]pozarjamo vas, da bo v 48 dneh po podpisu pogodbe v okviru javnega razpisa v Uradnem listu Evropske unije objavljeno obvestilo o oddaji naročila, v katerem bodo povzeti bistveni podatki, kot je plačana cena.
               Seznanjeni smo s tem, da vaše ‚stranke vedo, da so predlagale izjemno ceno‘.
               Vsekakor vas moramo opozoriti, da cena ni bila edino merilo za dodelitev. Za institucijo, kot je naša, sta še zlasti pomembni merili kakovosti in funkcionalnosti, ki lahko upravičita višje stroške.
               Naša ugotovitev ‚saj je kljub nekoliko nižji ceni‘ se je nanašala prav na ta vidik javnega razpisa; med drugim smo navedli, da čeprav je ponudba vaših strank dobila najvišjo oceno, kar zadeva ceno, pa na podlagi skupnega seštevka ocen, ki ga je izvedla komisija za ocenjevanje in pri katerem so se upoštevala vsa merila iz specifikacij, niso mogle pridobiti naročila. Kot so bile že obveščene, je namreč njihova ponudba dobila skupno 504 točke v primerjavi s 566 točkami izbranega ponudnika.“

               22

               Tožeča stranka je v dopisu z dne 23. marca 2007 navedla, da na podlagi dejstva, da je merilo cene štelo 55% pri ocenjevanju ponudb, naročila ni bilo mogoče oddati nobenemu drugemu ponudniku kot njej in da zaradi zavrnitve razkritja cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, pogojev za dodelitev naročila ni mogla preveriti pred iztekom roka za vložitev tožbe pred Sodiščem prve stopnje.

               23

               Obvestilo o oddaji naročila je bilo 7. aprila 2007 objavljeno v Dodatku k Uradnemu listu (UL S 69). V njem je bilo navedeno, da je ponujena cena uspešnega ponudnika 26 EUR na uro zunaj razporeda in 37,50 EUR na uro v skladu z razporedom.

         Postopek in predlogi strank

               24

               Tožeča stranka je 23. marca 2007 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo.

               25

               Zaradi zadržanosti enega od članov senata je predsednik Sodišča prve stopnje na podlagi člena 32(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje za dopolnitev senata določil drugega sodnika.

               26

               Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (šesti senat) odločilo, da začne ustni postopek, in v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika pozvalo stranki, naj predložita dokumente. Stranki sta to zahtevo izpolnili v predpisanem roku.

               27

               Stranki sta predložili ustne trditve in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi 9. decembra 2008.

               28

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje v tožbi predlaga, naj:

                        —

                        tožbo razglasi za dopustno;

                        —

                        razglasi ničnost izpodbijanega sklepa;

                        —

                        razglasi ničnost vseh aktov, ki so sledili izpodbijanemu sklepu;

                        —

                        Parlamentu naloži plačilo 500.000 EUR iz naslova odškodnine;

                        —

                        Parlamentu naloži plačilo dodatnih stroškov v višini 5000 EUR;

                        —

                        Parlamentu naloži plačilo stroškov postopka.

               29

               Tožeča stranka poleg tega v repliki Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        Parlamentu odredi pripravo zakonitega postopka javnega razpisa.

               30

               Parlament Sodišču prve stopnje v odgovoru na tožbo predlaga, naj:

                        —

                        zavrže ničnostno tožbo;

                        —

                        zavrne odškodninski zahtevek;

                        —

                        zavrne predlog, naj se Parlamentu naloži plačilo dodatnih stroškov v višini 5000 EUR;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.

               31

               Parlament poleg tega v dupliki Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        zavrne predlog, naj se mu odredi priprava zakonitega postopka javnega razpisa.

               32

               Na obravnavi je tožeča stranka v odgovor na vprašanje Sodišča prve stopnje ponovila predlog, naj se Parlamentu naloži plačilo dodatnih stroškov v višini 5000 EUR, in to je bilo vneseno v zapisnik obravnave.

         Pravo

         Predlog za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa

               33

               Tožeča stranka v bistvu navaja tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev obveznosti obrazložitve in nepravilnost zavrnitve razkritja cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
      – Trditve strank

               34

               Tožeča stranka v tožbi trdi, da je pri javnem razpisu merilo cene štelo 55%, torej več kot polovico vseh meril za dodelitev. Kot poudarja, je predlagala najnižjo ceno, in sicer 31,70 EUR na uro. Vendar naj bi dobila samo 504 točke, medtem ko je izbrani ponudnik dobil 566 točk. Tožeča stranka navaja, da ne razume te razlike v točkah, saj je predložila cenovno najugodnejšo ponudbo. Po njenem mnenju naročila po vsej logiki ni bilo mogoče oddati drugemu ponudniku.

               35

               Tožeča stranka v repliki poudarja, da Parlament priznava napako pri seštevku njenih točk, kar dokazuje, da je bila komisija za ocenjevanje premalo resna.

               36

               Glede merila voznega parka tožeča stranka navaja, da je Parlament samovoljno pripisal dve tretjini ocene količinskemu vidiku in samo eno tretjino kakovostnemu vidiku. Kot navaja, naj ne bi bila nikoli obveščena o tej delitvi, ki se ji ne zdi upravičena, saj lastništvo nad vozili ni pomembnejše od njihove kakovosti. Ker sta ponudnika dobila enako oceno za merilo kakovosti, bi morala biti razlika v točkah med tožečo stranko in izbranim ponudnikom manjša.

               37

               Glede merila okoljskih ukrepov tožeča stranka meni, da ni mogoče, da bi dobila nič točk. Enako kot za izbranega ponudnika naj bi zanjo veljala francoska zakonodaja o podjetjih, ki ponujajo storitve prevoza z limuzinami, ki naj bi predpisovala vozila v odličnem voznem stanju in letne tehnične preglede. Vsa vozila naj bi bila tako nova in opremljena s filtri za trde delce. Razlike 42 točk naj torej ne bi bilo mogoče utemeljiti samo s tem, da je ponudnik podpisal listino pariške mestne občine proti onesnaževanju.

               38

               Kar zadeva merilo socialne politike, naj bi bila ena od pogodb za nedoločen čas, ki jih je sklenil izbrani ponudnik, v resnici pogodba za določen čas ob povečanem obsegu dejavnosti ali celo pogodba o začasnem delu. Naslov navedene pogodbe naj bi bil „Pogodba o občasnem delu za nedoločen čas“, ta izraza pa naj bi bila protislovna. Poleg tega naj bi pogodbe o delu tožeče stranke in izbranega ponudnika izhajale iz nacionalne sindikalne zbornice podjetij za storitve prevoza z limuzinami. Razlika v točkah med obema ponudnikoma tako naj ne bi bila objektivno utemeljena.

               39

               Nazadnje, merilo predstavitve ponudbe naj bi se nanašalo na obliko ponudbe in ne na njeno vsebino. Ponudba izbranega ponudnika z vidika tega merila tako naj ne bi mogla biti „nesporno boljša“. Poleg tega naj bi edino tožeča stranka poleg ustrezne predstavitve svojo ponudbo predstavila še z DVD-jem. Kljub temu naj bi dobila nižjo oceno kot izbrani ponudnik.

               40

               Parlament v odgovoru na tožbo poudarja, da so merila za dodelitev, razen cene, pomenila 45-odstotni ponder in so tako lahko vplivala na rezultate ocenjevanja različnih ponudb. Kot trdi, je ponudbe preučil objektivno.

               41

               Parlament v zvezi s tem navaja, da je komisija za ocenjevanje vsako merilo ocenila z od 0 do 10 točkami, dobljena ocena pa se je nato pomnožila z odstotki, določenimi za posamezno merilo. Pri dveh glavnih merilih, to je ceni in količinskem vidiku voznega parka, naj bi se komisija za ocenjevanje zaradi objektivnosti odločila, da bo ocenila trenutno naročilo, ki nima nikakršne zveze z naročilom, ki se oddaja, ter to prvo objektivno oceno pomnožila z razmerjem med storitvijo prejšnjega ponudnika in storitvijo, ki jo ponuja posamezni ponudnik.

               42

               Komisija za ocenjevanje naj bi tako glede ocene, povezane s ceno, menila, da je treba ceno trenutnega naročila, to je 33 EUR, šteti za razumno, in ji dodelila oceno 6. Ceni, ki sta ju predlagala tožeča stranka in izbrani ponudnik, sta bili 31,70 EUR in 37,50 EUR na uro, tako da sta bila dobljena ta rezultata:

                        —

                        za tožečo stranko: 33: 31,70 x 6 x 55 = 343,5 točke;

                        —

                        za izbranega ponudnika: 33: 37,5 x 6 x 55 = 290,4 točke;

               43

               Pri merilu voznega parka naj bi komisija za ocenjevanje presodila, da je bistven količinski vidik, zato naj bi mu pripisala dve tretjini ocene, to je 20 točk. Vozni park 60 vozil, ki ga je ponudil prejšnji izvajalec, naj bi prejel oceno 6. Za tožečo stranko naj bi komisija za ocenjevanje upoštevala vozni park 70 vozil (60 avtomobilov in 10 minibusov), za izbranega ponudnika pa 60 vozil. Zaradi primerljivosti ponudb naj bi se upoštevala tudi neposredna razpoložljivost vozil. Pri tem naj bi se za vozni park tožeče stranke uporabil količnik 0,5, ker bi bilo treba 67 od 70 vozil najeti pri drugem podjetju. Na podlagi tega naj bi bila tako dobljena ta rezultata:

                        —

                        za tožečo stranko: 70: 60 x 6 x 0,5 x 20 = 70 točk;

                        —

                        za izbranega ponudnika: 60: 60 x 6 x 1 x 20 = 120 točk.

               44

               Kar zadeva merilo kakovosti voznega parka, naj bi oba, tožeča stranka in izbrani ponudnik, dobila oceno 10, s čimer naj bi glede na ponder, določen za to merilo, dobili to dodelitev točk:

                        —

                        za tožečo stranko: 6 x 10 = 60 točk;

                        —

                        za izbranega ponudnika: 6 x 10 = 60 točk.

               45

               Parlament priznava, da je komisija za ocenjevanje storila napako, ker je pri merilu voznega parka tožeče stranke upoštevala 135 točk. Pravilna vsota naj bi bila 130 točk, kar pomeni, da naj bi tožeča stranka skupaj dobila 499 točk in ne 504 točke.

               46

               Pri merilu okoljskih ukrepov naj bi samo izbrani ponudnik navedel dokaze, in sicer da upošteva listino pariške mestne občine proti onesnaževanju in da so njegova nova vozila opremljena s filtri za trde delce, na podlagi česar naj bi se dodelile te točke:

                        —

                        za tožečo stranko: 0 x 7 = 0 točk;

                        —

                        za izbranega ponudnika: 6 x 7 = 42 točk.

               47

               Pri merilu socialne politike naj bi izbrani ponudnik predlagal dve vrsti pogodb o delu za nedoločen čas, med njimi eno za začasno osebje, medtem ko naj bi bile za voznike tožeče stranke na voljo samo pogodbe o delu za določen čas. Parlament iz tega sklepa, da se je razlika med obema ponudbama ob upoštevanju ponderja, določenega za to merilo, izrazila s to dodelitvijo točk:

                        —

                        za tožečo stranko: 3 x 6 = 18 točk;

                        —

                        za izbranega ponudnika: 6 x 6 = 36 točk.

               48

               In nazadnje, kar zadeva merilo predstavitve ponudbe, naj bi bila predstavitev izbranega ponudnika gotovo boljša, kar naj bi glede na ponder, določen za to merilo, vodilo do te dodelitve točk:

                        —

                        za tožečo stranko: 4 x 2 = 8 točk;

                        —

                        za izbranega ponudnika: 9 x 2 = 18 točk.

               49

               Tako naj bi vsota točk, dodeljenih za vsako ponudbo, znašala:

                        —

                        za tožečo stranko: 343 + 70 + 60 + 0 + 18 + 8 = 499 točk;

                        —

                        za izbranega ponudnika: 290 + 120 + 60 + 42 + 36 + 18 = 566 točk.

               50

               Parlament pojasnjuje, da je odgovorni odredbodajalec po preverjanju ugotovil, da vozni park izbranega ponudnika obsega 70 vozil, zato mu je bilo dejansko dodeljenih 586 točk.

               51

               Parlament iz tega sklepa, da je imela ponudba izbranega ponudnika v primerjavi s ponudbo tožeče stranke jasne prednosti, povezane s kakovostjo, saj je bila ponudba tožeče stranke boljša samo s cenovnega vidika. Parlament v zvezi s tem opozarja, da je bilo treba naročilo oddati ponudniku z ekonomsko najugodnejšo ponudbo. Ker torej ni šlo za dražbo, pri kateri bi ponudnike razvrstili glede na edino merilo cene, naročila ni bilo mogoče takoj oddati cenovno najnižji ponudbi.

               52

               Parlament v dupliki dodaja, da tožeča stranka očitno ne loči med pomanjkanjem objektivnosti in diskrecijsko pravico naročnika, z vidika katere mora biti nadzor Sodišča prve stopnje omejen na preverjanje neobstoja očitne napake pri presoji.

               53

               Kar zadeva merilo voznega parka, Parlament s sklicevanjem na sodno prakso Sodišča poudarja, da lahko komisija za ocenjevanje dodeli določeno pomembnost vnaprej določenim podelementom merila za oddajo, in sicer tako, da med njimi porazdeli število točk, ki jih je za to merilo naročnik določil pri sestavljanju razpisne dokumentacije ali obvestila o naročilu, če tak sklep, prvič, ne spreminja meril za oddajo javnega naročila, ki so določena v razpisni dokumentaciji ali v obvestilu o naročilu; drugič, ne vsebuje elementov, ki bi, če bi bili znani ob pripravi ponudb, lahko vplivali na to pripravo, in tretjič, ni bil sprejet ob upoštevanju elementov, ki bi lahko diskriminatorno učinkovali na enega od ponudnikov. Tožeča stranka naj ne bi dokazala, da ti pogoji v obravnavanem primeru niso bili izpolnjeni.

               54

               Glede merila okoljskih ukrepov Parlament navaja, da v ponudbi tožeče stranke ni bilo navedeno, kako jih izpolnjuje, kar je razlog, da je dobila nič točk.

               55

               Ne nazadnje, glede zadnjega merila za dodelitev Parlament trdi, da predstavitev v obliki DVD-ja še ni razlog za to, da bi se ponudba tožeče stranke štela za bolje predstavljeno od ponudbe izbranega ponudnika. Odločilni dejavnik naj bi bila privlačnost in prepričljivost ponudbe, ne pa vrsta nosilca.

         – Presoja Sodišča prve stopnje

               56

               Najprej je treba opozoriti, da ima Parlament enako kot druge institucije široko diskrecijsko pravico v zvezi s tem, katere dejavnike bo upošteval pri odločitvi o oddaji naročila na podlagi javnega razpisa. Sodni nadzor nad izvajanjem te diskrecijske pravice je zato omejen na preverjanje upoštevanja postopkovnih pravil in obrazložitve, vsebinske pravilnosti dejanskega stanja, neobstoja očitne napake pri presoji in zlorabe pooblastil (po analogiji glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. septembra 2002 v zadevi Tideland Signal proti Komisiji, T-211/02, Recueil, str. II-3781, točka 33, in z dne 10. septembra 2008 v zadevi Evropaïki Dynamiki proti Komisiji, T-465/04, neobjavljena v ZOdl., točka 45).

               57

               V skladu s členom 1 razpisne dokumentacije so se pri oddaji zadevnega naročila uporabljale določbe finančne uredbe in podrobna pravila za njeno izvajanje.

               58

               Pri obrazložitvi izpodbijanega sklepa, s katero je bila zavrnjena ponudba tožeče stranke, bi moral Parlament v obravnavanem primeru tako uporabiti člen 100(2) finančne uredbe in člen 149(3) podrobnih pravil za izvajanje.

               59

               Iz teh členov in sodne prakse Sodišča prve stopnje izhaja, da Parlament izpolni obveznost obrazložitve, če, prvič, vsem zavrnjenim ponudnikom takoj sporoči razloge za zavrnitev njihove ponudbe in, drugič, ponudnike, ki so predložili sprejemljivo ponudbo in to izrecno zahtevajo, obvesti o značilnostih in relativnih prednostih izbrane ponudbe ter imenu izbranega ponudnika, in sicer v petnajstih koledarskih dneh od prejema pisne zahteve (v tem smislu in po analogiji glej zgoraj v točki 56 navedeno sodbo Evropaïki Dynamiki proti Komisiji z dne 10. septembra 2008, točka 47).

               60

               Tako ravnanje je v skladu s ciljem obveznosti obrazložitve iz člena 253 ES, v skladu s katerim je treba jasno in nedvoumno navesti razlogovanje institucije, ki je akt izdala, da se lahko zadevne stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetih ukrepov, da bi lahko uveljavljale svoje pravice, in da lahko Sodišče izvede nadzor (zgoraj v točki 56 navedena sodba Evropaiki Dynamiki proti Komisiji z dne 10. septembra 2008, točka 48).

               61

               Poleg tega je treba opozoriti, da je, če ima institucija Skupnosti enako kot v obravnavanem primeru široko diskrecijsko pravico, upoštevanje jamstev, ki jih pravni red Skupnosti določa za upravne postopke, še pomembnejše. Med temi jamstvi je zlasti obveznost pristojne institucije, da svoje odločitve zadostno obrazloži. Samo tako lahko sodišče Skupnosti preveri, ali so bili podani dejanski in pravni elementi, od katerih je odvisno izvrševanje pravice do proste presoje (sodba Sodišča z dne 21. novembra 1991 v zadevi Technische Universität München, C-269/90, Recueil, str. I-5469, točka 14, sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2002 v zadevi Le Canne proti Komisiji, T-241/00, Recueil, str. II-1251, točki 53 in 54, in zgoraj v točki 56 navedena sodba Evropaïki Dynamiki proti Komisiji z dne 10. septembra 2008, točka 54).

               62

               Treba je tudi opozoriti, da se zahteva po obrazložitvi presoja glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, vrsto navedenih razlogov in interes, ki ga lahko imajo naslovniki akta ali druge stranke, ki jih akt neposredno ali posamično zadeva, da prejmejo pojasnila (glej sodbo Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, str. I-1719, točka 63 in navedena sodna praksa).

               63

               Nazadnje je obveznost obrazložitve procesna zahteva, ki jo je treba ločiti od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, pri kateri gre za vsebinsko zakonitost spornega akta (sodba Sodišča z dne 22. marca 2001 v zadevi Francija proti Komisiji, C-17/99, Recueil, str. I-2481, točka 35, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. novembra 2008 v zadevi Evropaïki Dynamïki proti Komisiji, T-406/06, neobjavljena v ZOdl., točka 47).

               64

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se tožeča stranka v tožbi v bistvu sklicuje na kršitev obveznosti obrazložitve, ker naj ne bi mogla razumeti, zakaj ni pridobila naročila, čeprav je predlagala najnižjo ceno in čeprav je to merilo štelo 55% pri ocenjevanju ponudb. Treba je tudi navesti, da je Parlament v odgovoru na tožbo trditev tožeče stranke razumel, kot da mu očita pomanjkanje obrazložitve izpodbijanega sklepa, s katero je zavrnil oddajo naročila.

               65

               Vsekakor mora obrazložitev odločbe, ki posega v položaj, v skladu z ustaljeno sodno prakso sodišču Skupnosti omogočiti, da preveri njeno zakonitost, zadevnemu subjektu pa dati potrebne podatke za ugotovitev, ali je odločba utemeljena. Zato sta neobstoj ali nezadostnost obrazložitve, ki ovirata ta sodni nadzor, razloga javnega reda, ki ju sodišče Skupnosti lahko preizkusi oziroma ju mora preizkusiti po uradni dolžnosti (sodba Sodišča z dne 20. februarja 1997 v zadevi Komisija proti Daffix, C-166/95 P, Recueil, str. I-983, točki 23 in 24, ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 10. septembra 2008 v zadevi Evropaïki Dynamiki proti Sodišču, T-272/06, neobjavljena v ZOdl., točki 27 in 28 ter navedena sodna praksa).

               66

               Ker je torej tožeča stranka v obravnavanem primeru predložila sprejemljivo ponudbo v smislu člena 149(3) podrobnih pravil za izvajanje, je treba za ugotovitev, ali je Parlament izpolnil zahtevo po obrazložitvi iz finančne uredbe in podrobnih pravil za njeno izvajanje, preučiti ne samo izpodbijani sklep, ampak tudi dopis z dne 23. januarja 2007, ki je bil tožeči stranki poslan v odgovor na njeno izrecno zahtevo za pridobitev dodatnih informacij v zvezi s sklepom o oddaji zadevnega naročila.

               67

               Najprej je treba navesti, da je Parlament v izpodbijanem sklepu v skladu s členom 100(2), prvi pododstavek, finančne uredbe samo navedel razloge za zavrnitev ponudbe tožeče stranke. Navedel je, da ponudba tožeče stranke „z vidika meril za dodelitev ni bila ekonomsko ugodnejša“.

               68

               Nadalje je Parlament v dopisu z dne 23. januarja 2007 navedel samo:
               „Ker je izbrana ponudba na podlagi vseh navedenih meril dobila najvišjo oceno […] (566), je bila uvrščena na prvo mesto.
               Obveščamo vas, da je bila vaša ponudba uvrščena na drugo mesto, saj je kljub nekoliko nižji ceni dosegla 504 točke.“

               69

               Zato Parlament, čeprav je odgovoril v predpisanem roku iz člena 149(3) izvedbenih pravil, tožeči stranki ni zagotovil nobenih podatkov o značilnostih ali relativnih prednostih izbrane ponudbe, razen da je cena, ki jo je predlagala, nekoliko nižja, čeprav bi v skladu s finančno uredbo in podrobnimi pravili za izvajanje to moral storiti.

               70

               Iz takega odgovora razlogovanje Parlamenta ni jasno in nedvoumno razvidno, tako da bi se lahko tožeča stranka seznanila z utemeljitvijo sprejetega ukrepa, da bi lahko uveljavila svoje pravice, in da bi lahko sodišče opravilo nadzor.

               71

               Poleg tega je bila v okoliščinah tega primera ta informacija še toliko nujnejša, ker je bila cena, ki jo je predlagala tožeča stranka, nižja od cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, in ker je bil za merilo cene določen 55-odstotni ponder pri skupni oceni ponudb. Tožeča stranka tako ni imela na voljo nobenega elementa, iz katerega bi bilo razvidno, zakaj je bila njena ponudba v okviru javnega razpisa zavrnjena.

               72

               Treba je dodati, da je Parlament tožeči stranki 20. marca 2007 poslal nov dopis v odgovor na njen dopis z dne 1. marca 2007.

               73

               V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da kadar zadevna institucija na podlagi zahteve tožeče stranke za dodatna pojasnila o sklepu pošlje dopis pred vložitvijo tožbe, vendar po datumu, ki je določen v členu 149(3) podrobnih pravil za izvajanje, se lahko tudi ta dopis upošteva pri preučitvi, ali je bila obrazložitev v obravnavanem primeru zadostna. Obveznost obrazložitve je treba presojati glede na informacije, ki jih je imela tožeča stranka na voljo ob vložitvi tožbe, vendar pa institucija prvotne obrazložitve ne sme nadomestiti s povsem novo (v tem smislu glej po analogiji zgoraj v točki 56 navedeno sodbo Evropaiki Dynamiki proti Komisiji z dne 10. septembra 2008, točka 59).

               74

               Kljub temu je treba ugotoviti, da dopis z dne 20. marca 2007 ne vsebuje informacij o značilnostih in relativnih prednostih izbrane ponudbe. Parlament namreč samo ponovi to, kar je tožeči stranki navedel že v dopisu z dne 23. januarja 2007.

               75

               Nazadnje je treba navesti, da je Parlament v okviru pravnega sredstva navedel elemente v zvezi z obrazložitvijo izpodbijanega sklepa. Tako je v odgovoru na tožbo podrobno pojasnil točke, ki so bile tožeči stranki in izbranemu ponudniku dodeljene za posamezno merilo za dodelitev, ter razloge, ki so po njegovem mnenju upravičili navedeno oceno.

               76

               Vendar pa to, da je Parlament med postopkom navedel razloge za tako odločitev, ne odtehta nezadostnosti prvotne obrazložitve izpodbijanega sklepa. V skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitve ni mogoče prvič in naknadno navesti šele pred sodiščem Skupnosti, razen v izjemnih okoliščinah, ki pa v obravnavanem primeru niso podane, ker ni nobene nujnosti (v tem smislu glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 2. julija 1992 v zadevi Dansk Pelsdyravlerforening proti Komisiji, T-61/89, Recueil, str. II-1931, točka 131, in z dne 24. septembra 2008 v zadevi DC-Hadler Networks proti Komisiji, T-264/06, neobjavljena v ZOdl., točka 34).

               77

               Iz navedenega izhaja, da je sklep, s katerim je Parlament zavrnil oddajo naročila tožeči stranki, z vidika člena 100(2) finančne uredbe in člena 149(3) podrobnih pravil za izvajanje pomanjkljivo obrazložen.

               78

               Zato je treba prvemu tožbenemu razlogu ugoditi.

         Drugi tožbeni razlog: nepravilnost zavrnitve razkritja cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik
      – Trditve strank

               79

               Tožeča stranka trdi, da zavrnitev razkritja cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, ni bila pravilna. Prvič, cena, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, naj ne bi spadala na področje uporabe člena 100(2), drugi pododstavek, finančne uredbe. Njeno razkritje naj namreč ne bi škodovalo izbranemu ponudniku. Drugič, v smislu preglednosti naj bi bilo povsem običajno, da so znani natančni razlogi za zavrnitev neke ponudbe v okviru tako obsežnega naročila.

               80

               Tožeča stranka tudi poudarja, da je bilo treba ceno, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, v Dodatku k Uradnemu listu objaviti najpozneje v 48 dneh od dneva podpisa pogodbe. Zato naj razkritje te cene ne bi moglo škodovati zakonitim poslovnim interesom izbranega ponudnika ali izkrivljati poštene konkurence.

               81

               Ker je Parlament zavrnil zahtevo tožeče stranke, naj bi se tudi skrajšal rok za vložitev tožbe pred Sodiščem prve stopnje.

               82

               Parlament odgovarja, da člen 100(2) finančne uredbe ne nalaga brezpogojne obveznosti razkritja cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik. „Značilnosti in relativne prednosti izbrane ponudbe“ naj bi se bolj nanašale na primerjalni opis ponudb. Zato naj bi naročnik ohranil diskrecijsko pravico glede elementov, ki jih mora razkriti zavrnjenemu ponudniku.

               83

               Poleg tega naj bi se upravičeno štelo, da je cena eden od elementov, katerih razkritje bi škodovalo poslovnim interesom podjetja v smislu člena 100(2), drugi pododstavek, finančne uredbe. Navedeno razkritje naj bi bilo torej mogoče le kot skrajno sredstvo. Parlament kljub temu dopušča, da je bila cena, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, navedena v obvestilu o oddaji naročila, ki je bilo objavljeno v Dodatku k Uradnemu listu.

               84

               Poleg tega naj zavrnitev razkritja cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, tožeči stranki ne bi preprečila pravočasne vložitve tožbe pri Sodišču prve stopnje.

               85

               Parlament je na vprašanje Sodišča prve stopnje na obravnavi navedel svojo utemeljitev, pri čemer je pojasnil, da bi bilo naročilo pred objavo obvestila o oddaji naročila še vedno mogoče razveljaviti na podlagi ugovorov, predloženih pred podpisom pogodbe. V takem primeru bi se z nerazkritjem cene izognili temu, da bi bili drugi ponudniki seznanjeni s tem elementom ponudbe izbranega ponudnika, zato bi ta lahko svojo ponudbo še enkrat predložil pod enakimi pogoji.

         – Presoja Sodišča prve stopnje

               86

               Najprej je treba opozoriti, da je Parlament na podlagi zahteve tožeče stranke z dne 10. januarja 2007 za pridobitev dodatnih informacij navedel samo, da je bila cena, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, nekoliko višja od njene. Višina te cene, in sicer 26 EUR na uro zunaj razporeda in 37,50 EUR v skladu z razporedom, je bila javnosti razkrita v obvestilu o oddaji naročila z dne 7. aprila 2007.

               87

               Vendar bi moral Parlament v skladu s členom 100(2), prvi pododstavek, finančne uredbe zavrnjenemu ponudniku na pisno zahtevo razkriti značilnosti in relativne prednosti izbrane ponudbe.

               88

               Zato je imel Parlament na podlagi pisne zahteve tožeče stranke obveznost, da ji razkrije ceno, ki jo je predlagal izbrani ponudnik ter je ena od značilnosti in relativnih prednosti izbrane ponudbe, še toliko bolj, ker je to merilo v okoliščinah tega primera štelo 55% pri ocenjevanju ponudb.

               89

               Te ugotovitve ni mogoče ovreči z nobeno od trditev, ki jih je navedel Parlament.

               90

               Prvič, s trditvijo, da naročnik ohrani diskrecijsko pravico, ni mogoče upravičiti tega, da se zavrnjenemu ponudniku, ki to pisno zahteva, ne razkrije višine cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik. V zvezi s tem Parlament ne more samo trditi, da cena ni ena od značilnosti in relativnih prednosti ponudbe izbranega ponudnika, če to merilo, kot je navedeno zgoraj, v obravnavanem primeru šteje 55% pri ocenjevanju ponudb.

               91

               Drugič, v skladu s členom 100(2), drugi pododstavek, finančne uredbe se razkritje določenih informacij seveda lahko opusti, če bi oviralo uporabo prava, če bi bilo v nasprotju z javnim interesom ali bi škodovalo zakonitim poslovnim interesom javnih ali zasebnih podjetij oziroma bi lahko povzročilo izkrivljanje poštene konkurence med njimi. Vendar Parlament v odgovoru na tožbo ni pojasnil, zakaj naj bi razkritje cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik, v obravnavanem primeru škodovalo njegovim poslovnim interesom, poudaril pa je, da je bila višina te cene navedena v obvestilu o oddaji naročila.

               92

               Tretjič, trditev, da lahko naročnik v skladu s členom 101 finančne uredbe pred podpisom pogodbe ali odstopi od naročila ali prekliče javni razpis za oddajo naročila, še ne pomeni, da Parlamentu v okoliščinah tega primera tožeči stranki ni bilo treba razkriti cene, ki jo je predlagal izbrani ponudnik. Strinjanje s tako trditvijo bi izničilo pomen obveznosti obrazložitve iz člena 100(2), prvi pododstavek, finančne uredbe in člena 149(3) podrobnih pravil za izvajanje.

               93

               V teh okoliščinah je treba drugemu tožbenemu razlogu ugoditi.

               94

               Iz navedenega izhaja, da je treba razglasiti ničnost izpodbijanega sklepa.

         Predlog za razglasitev ničnosti aktov, ki so sledili izpodbijanemu sklepu

               95

               Tožeča stranka s tretjim predlogom Sodišču prve stopnje predlaga, naj razglasi ničnost vseh aktov, ki so sledili izpodbijanemu sklepu.

               96

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da morata biti v skladu s členom 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki se v skladu s členom 53, prvi odstavek, navedenega statuta in členom 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje uporablja za postopek pred Sodiščem prve stopnje, v vsaki tožbi navedena predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov. Ta navedba mora biti dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoči pripravo obrambe in Sodišču prve stopnje izvajanje sodnega nadzora. Da bi se zagotovila pravna varnost in dobro delovanje sodstva, je nujno, da so pomembni dejanski in pravni elementi, na katerih temelji tožba, iz besedila tožbe razvidni vsaj na kratko, vendar dosledno in razumljivo (sklepa Sodišča prve stopnje z dne 28. aprila 1993 v zadevi De Hoe proti Komisiji, T-85/92, Recueil, str. II-523, točka 20, in z dne 11. julija 2005 v zadevi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji, T-294/04, ZOdl., str. II-2719, točka 23).

               97

               Tožeča stranka v obravnavanem primeru ni pojasnila, na katere akte se nanaša njen tretji predlog, in ni navedla nobene trditve v utemeljitev predloga.

               98

               Zato je treba tretji predlog zavreči kot nedopusten.

         Odškodninski zahtevek

      Trditve strank

               99

               Tožeča stranka v tožbi predlaga, naj se Parlamentu naloži plačilo zneska v višini 500.000 EUR iz naslova odškodnine.

               100

               Tožeča stranka v repliki navaja, da je izpolnila vse pogoje za pridobitev naročila. Zato naj bi Parlament prekršil vsa pravna pravila o oddaji naročila, odškodninski zahtevek pa naj bi bil dopusten.

               101

               Glede nastale škode tožeča stranka trdi, da je v gospodarskem smislu utrpela škodo, ker ni dobila naročila. Kot trdi, naj ne bi mogla izkoristiti ugodnosti, ki jih je upravičeno lahko pričakovala.

               102

               Parlament trdi, da odškodninski zahtevek tožeče stranke ni dopusten.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               103

               V skladu z ustaljeno sodno prakso mora tožba za povrnitev škode, ki naj bi jo povzročila institucija Skupnosti, vsebovati elemente, ki omogočajo ugotavljanje ravnanja, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razlogov, zaradi katerih meni, da obstaja vzročna zveza med ravnanjem in škodo, ki naj bi jo utrpela, ter narave in obsega te škode (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 10. julija 1997 v zadevi Guérin automobiles proti Komisiji, T-38/96, Recueil, str. II-1223, točka 42, ter z dne 3. februarja 2005 v zadevi Chiquita Brands in drugi proti Komisiji, T-19/01, ZOdl., str. II-315, točka 65).

               104

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da odškodninski zahtevek, ki ga vsebuje tožba in je predmet samo enega od predlogov, ne vsebuje najosnovnejših navedb.

               105

               Čeprav bi tožba vsebovala elemente, na podlagi katerih je mogoče opredeliti ravnanje, ki se očita Parlamentu, pa v njej ni niti besede o vrsti in naravi zatrjevane škode niti o razlogih, zaradi katerih tožeča stranka meni, da med navedenim ravnanjem in navedeno škodo obstaja vzročna zveza.

               106

               Poleg tega, tudi če bi to lahko storila, tožeča stranka v repliki teh pomanjkljivosti ni poskušala odpraviti.

               107

               Iz tega izhaja, da glede odškodninskega zahtevka tožba ne izpolnjuje pogojev iz člena 44(1)(c) Poslovnika.

               108

               V teh okoliščinah je treba odškodninski zahtevek razglasiti za nedopusten.

         Predlog, naj se Parlamentu odredi priprava zakonitega postopka javnega razpisa

               109

               Tožeča stranka je na stopnji replike Sodišču prve stopnje predlagala, naj od Parlamenta zahteva pripravo zakonitega postopka javnega razpisa.

               110

               V skladu s členom 44(1)(c) Poslovnika mora tožeča stranka v vlogi, s katero se začne postopek, opredeliti predmet spora in povzetek tožbenih razlogov. Čeprav člen 48(2) Poslovnika v določenih primerih dovoljuje predložitev novih dokaznih predlogov med sodnim postopkom, se ta predpis v nobenem primeru ne more razlagati, kot da dovoljuje tožeči stranki, da lahko pred Sodiščem prve stopnje navaja nove trditve in s tem spreminja predmet postopka (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 18. septembra 1992 v zadevi Asia Motor France in drugi proti Komisiji, T-28/90, Recueil, str. II-2285, točka 43, in z dne 12. julija 2001 v zadevi T. Port proti Svetu, T-2/99, Recueil, str. II-2093, točka 34; po analogiji glej tudi sodbo Sodišča z dne 25. septembra 1979 v zadevi Komisija proti Franciji, 232/78, Recueil, str. 2729, točka 3).

               111

               Iz tega izhaja, da se lahko predlog, naj Sodišče prve stopnje od Parlamenta zahteva pripravo javnega razpisa, samo zavrže kot nedopusten.

               112

               Podredno je treba opozoriti, da je v okviru ničnostne tožbe, vložene na podlagi člena 230 ES, pristojnost sodnega organa Skupnosti omejena na nadzor nad zakonitostjo izpodbijanega akta in da na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišče prve stopnje pri izvajanju svojih pristojnosti na institucije Skupnosti ne more nasloviti odredbe (sodba Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi DSM proti Komisiji, C-5/93 P, Recueil, str. I-4695, točka 36, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 24. februarja 2000 v zadevi ADT Projekt proti Komisiji, T-145/98, Recueil, str. II-387, točka 83). Zadevna institucija mora pri razglasitvi ničnosti izpodbijanega akta na podlagi člena 233 ES sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev ničnostne sodbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 27. januarja 1998 v zadevi Ladbroke Racing proti Komisiji, T-67/94, Recueil, str. II-1, točka 200, in zgoraj v točki 56 navedena sodba Evropaïki Dynamiki proti Komisiji z dne 10. septembra 2008, točka 35).

         Stroški

               113

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Parlament s predlogi ni uspel, se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (šesti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Sklep, s katerim je Evropski parlament družbi VIP Car Solutions SARL zavrnil oddajo naročila, ki je bilo predmet postopka javnega razpisa PE/2006/06/UTD/1, se razglasi za ničen.

                           2.

                           V preostalem se tožba zavrne.

                           3.

                           Parlamentu se naloži plačilo stroškov.

                     Meij
                     Vadapalas
                     Moavero Milanesi
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 20. maja 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 30. septembra 2003. # Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española proti Administración del Estado. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Supremo - Španija. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva C-405/01.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 13. julija 1993. # Adrianus Thijssen proti Controledienst voor de verzekeringen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Belgija. # Svoboda ustanavljanja. # Zadeva C-42/92.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 8. septembra 2015.#Kazenski postopek zoper Iva Taricca in druge.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Cuneo.#Predhodno odločanje – Kazenski postopek v zvezi s kaznivimi dejanji na področju davka na dodano vrednost (DDV) – Člen 325 PDEU – Nacionalna zakonodaja, v kateri so določeni absolutni zastaralni roki, zaradi katerih lahko kazniva dejanja niso kaznovana – Potencialno škodovanje finančnim interesom Evropske unije – Obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi določb nacionalnega prava, ki bi lahko posegale v obveznosti, ki so državam članicam naložene s pravom Unije.#Zadeva C-105/14.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑105/14,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale di Cuneo (Italija) z odločbo z dne 17. januarja 2014, ki je prispela na Sodišče 5. marca 2014, v kazenskem postopku proti
            Ivu Tariccu ,
            Eziu Filippiju ,
            Isabelli Leonetti ,
            Nicoli Spagnolu ,
            Davideju Salvoniju ,
            Flaviu Spaccaventu ,
            Gorancoju Anakievu ,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, L. Bay Larsen, T. von Danwitz in J.‑C. Bonichot, predsedniki senatov, A. Arabadžiev, M. Safjan, D. Šváby, sodniki, M. Berger (poročevalka) in A. Prechal, sodnici, E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund, sodnika,
            generalna pravobranilka: J. Kokott,
            sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. marca 2015,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za G. Anakieva L. Sani, odvetnik,
            – za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z M. Salvatorellijem in L. Ventrellom, avvocati dello Stato,
            – za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,
            – za poljsko vlado B. Majczyna, agenta,
            – za Evropsko komisijo P. Rossi in R. Lyal, agenta,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. aprila 2015
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 101 PDEU, 107 PDEU in 119 PDEU ter člena 158 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka proti I. Tariccu, E. Filippiju, I. Leonetti, N. Spagnolu, D. Salvoniju, F. Spaccaventu in G. Anakievu (v nadaljevanju: skupaj: obdolženci), ker naj bi ustanovili in organizirali združbo za namene storitve različnih kaznivih dejanj na področju davka na dodano vrednost (DDV).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člen 325 PDEU določa:
            „1. Unija in države članice preprečujejo goljufije in vsa druga nezakonita dejanja, ki škodijo finančnim interesom Unije, z ukrepi, sprejetimi v skladu s tem členom, ki delujejo svarilno in so takšni, da v državah članicah, ter v institucijah, organih, uradih in agencijah Unije, omogočajo učinkovito zaščito.
            2. Države članice sprejmejo za preprečevanje goljufij, ki škodijo finančnim interesom Unije, enake ukrepe, kakršne sprejmejo za preprečevanje goljufij, ki škodijo njihovim lastnim finančnim interesom.
            […]“
            Konvencija o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti
            4. V preambuli Konvencije, pripravljene na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji, o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, podpisane 26. julija 1995 v Luksemburgu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 8, str. 57, v nadaljevanju: Konvencija PIF), je navedeno, da so pogodbenice te konvencije, in sicer države članice Evropske unije, prepričane, da „zaščita finančnih interesov Evropskih skupnosti zahteva kazenski pregon goljufivega ravnanja, ki škodi navedenim interesom“, ter da „je treba tako ravnanje kaznovati z učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi kazenskimi sankcijami, ne da bi se posegalo v možnost uporabe drugih kazni [sankcij] v določenih primerih, in da je treba vsaj v težjih primerih tako ravnanje kaznovati z odvzemom prostosti“.
            5. Člen 1(1) Konvencije PIF določa:
            „Goljufije, ki škodijo finančnim interesom Evropskih skupnosti, so po tej konvenciji:
            […]
            (b) glede prihodkov, vsako namerno dejanje ali opustitev v zvezi z:
            – uporabo ali predložitvijo lažnih, nepravilnih ali nepopolnih izjav ali dokumentov, katere posledica je nezakonito zmanjšanje sredstev splošnega proračuna Evropskih skupnosti ali proračunov, ki jih upravljajo Evropske skupnosti ali se upravljajo v njihovem imenu,
            […]“
            6. Člen 2(1) te konvencije določa:
            „Vsaka država članica sprejme potrebne ukrepe za zagotovitev, da se ravnanje iz člena 1 in udeležba pri ravnanju iz člena 1(1), napeljevanje k njemu ali poskus takega ravnanja kaznujejo z učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi kazenskimi sankcijami, ki vsaj pri velikih goljufijah vključujejo tudi kazen odvzema prostosti, ki lahko vodi v izročitev; za veliko goljufijo se šteje goljufija, ki zajema najmanjši znesek, ki ga določi posamezna država članica. Najmanjši znesek ne sme presegati 50.000 [EUR].“
            Direktiva 2006/112
            7. Člen 131 Direktive 2006/112 določa:
            „Oprostitve iz poglavij 2 do 9 [naslova IX Direktive 2006/112] se uporabljajo brez vpliva na druge določbe Skupnosti in pod pogoji, ki jih določijo države članice zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih davčnih utaj, izogibanja in zlorab.“
            8. Člen 138(1) te direktive določa:
            „Države članice oprostijo dobave blaga, ki ga prodajalec ali pridobitelj, ali druga oseba za njun račun odpošlje ali odpelje z ozemlja vsake od njih, vendar znotraj Skupnosti, opravljene za drugega davčnega zavezanca ali pravno osebo, ki ni davčni zavezanec, ki deluje kot taka v državi članici, ki ni država članica, v kateri se odpošiljanje ali prevoz blaga začne.“
            9. Člen 158 navedene direktive določa:
            „1. […] države članice [lahko] določijo postopek skladiščenja, ki ni carinsko skladiščenje, v naslednjih primerih:
            (a) če je blago namenjeno davkov prostim prodajalnam […];
            […]
            2. Kadar države članice uporabijo možnost oprostitve iz točke (a) odstavka 1, sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo pravilno in enostavno uporabo te oprostitve ter preprečijo vsakršno morebitno goljufijo, izogibanje ali zlorabo.
            […]“
            Sklep 2007/436/ES
            10. Člen 2(1) Sklepa Sveta z dne 7. junija 2007 o sistemu virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti (2007/436/ES, Euratom) (UL L 163, str. 17, in popravek v UL 2007, L 280, str. 31) določa:
            „Lastna sredstva v splošnem proračunu Evropske unije sestavljajo prihodki iz naslednjih virov:
            […]
            (b) […] iz uporabe enotne stopnje, veljavne za vse države članice in [od] usklajene osnove za odmero DDV, določene v skladu s predpisi Skupnosti. […]“
            Italijansko pravo
            11. Člen 157 kazenskega zakonika, kakor je bil spremenjen z zakonom št. 251 z dne 5. decembra 2005 (GURI št. 285 z dne 7. decembra 2005, v nadaljevanju: kazenski zakonik), ki ureja zastaranje kaznivih dejanj, določa:
            „Kaznivo dejanje zastara v roku, ki je enak najdaljši kazni, ki jo zakon določa za to kaznivo dejanje; ne glede na to je zastaralni rok za težja kazniva dejanja najmanj šest let, za lažja kazniva dejanja pa najmanj štiri leta, tudi če se sme zanje izreči samo denarna kazen.
            […]“
            12. Člen 158 tega zakonika določa začetek teka zastaralnega roka:
            „Zastaralni rok začne teči na dan, ko je bilo storjeno kaznivo dejanje, pri poskusu kaznivega dejanja na dan, ko je storilec prenehal delovati, pri trajajočih kaznivih dejanjih pa na dan, ko je njihovo trajanje prenehalo.
            […]“
            13. Člen 159 navedenega zakonika, ki se nanaša na zadržanje zastaranja, določa:
            „Zastaranje ne teče v vseh primerih, v katerih je s posebno zakonsko določbo določena prekinitev postopka, kazenskega postopka ali rokov, ki zadevajo pripor, ter v naslednjih primerih:
            1. dovoljenje za pregon;
            2. predložitev zadeve drugemu sodišču;
            3. prekinitev postopka ali kazenskega postopka zaradi zadržanosti strank in zagovornikov ali na predlog obdolženca ali njegovega zagovornika. […]
            […]
            Zastaranje začne ponovno teči z dnem, ko razlog za zadržanje preneha.“
            14. Člen 160 tega zakonika, ki ureja pretrganje zastaranja, določa:
            „Zastaranje se pretrga, če je izdana sodba ali kaznovalni nalog.
            Zastaranje pretrgajo tudi sklep o odredbi osebnih previdnostnih ukrepov […] [in] odločba o razpisu predhodne obravnave […].
            Če je bilo zastaranje pretrgano, začne na dan pretrganja teči znova. Če več dejanj pretrga zastaranje, to začne teči z zadnjim od teh dejanj; vendar se roki iz člena 157 nikakor ne morejo podaljšati čez roke iz člena 161, drugi odstavek, razen za kazniva dejanja iz člena 51(3a) in (3c) zakona o kazenskem postopku.“
            15. Člen 161 kazenskega zakonika, ki se nanaša na učinke zadržanja in pretrganja zastaranja, določa:
            „Zadržanje in pretrganje zastaranja vplivata na vse storilce kaznivega dejanja.
            Zastaralni rok se lahko zaradi pretrganja zastaranja podaljša za največ četrtino, […] kar pa ne velja za pregon kaznivih dejanj na podlagi člena 51(3b) in (3c) zakona o kazenskem postopku.“
            16. Člen 416 kazenskega zakonika določa, da se, kdor ustanovi združbo, ki je namenjena izvrševanju kaznivih dejanj, kaznuje z zaporom do sedmih let. Kdor je pri taki združbi udeležen samo kot član, pa se kaznuje z zaporom do petih let.
            17. Člen 2 zakonske uredbe št. 74 o novi ureditvi davčnih kaznivih dejanj na področju dohodnine in davka na dodano vrednost (decreto legislativo n. 74, nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto) z dne 10. marca 2000 (GURI št. 76 z dne 31. marca 2000, v nadaljevanju: DL št. 74/2000) določa, da kdor odda lažni obračun DDV, ki temelji na računih ali drugih dokumentih za neobstoječe transakcije, se kaznuje z zaporom od enega leta in šest mesecev do šestih let. Enako se na podlagi člena 8 DL št. 74/2000 kaznuje tisti, ki izdaja navidezne račune, da bi tretjim omogočil utajo DDV.
            Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            18. Proti obdolžencem poteka postopek pred Tribunale di Cuneo, ker naj bi v davčnih letih od 2005 do 2009 ustanovili in organizirali hudodelsko združbo z namenom izvrševanja različnih kaznivih dejanj na področju DDV. Očita se jim namreč, da so uporabljali goljufive pravne konstrukte vrste „davčni (DDV) vrtiljak“, med drugim ustanovitev navideznih družb in izdajanje lažnih dokumentov, po katerih naj bi pridobivali blago, v obravnavani zadevi buteljke šampanjca, brez DDV. Zaradi tega ravnanja naj bi družba Planet SRL (v nadaljevanju: Planet) razpolagala s proizvodi po nižji ceni od tržne, ki jih je lahko prodajala svojim strankam, s čimer je izkrivljala ta trg.
            19. Družba Planet naj bi prejemala račune, ki so jih izstavljale te navidezne družbe za neobstoječe transakcije. Vendar naj te družbe ne bi predložile letnega obračuna DDV ali pa, tudi če so ga predložile, niso plačale s tem povezanega davka. Družba Planet pa naj bi te račune, ki so jih izstavile navedene navidezne družbe, vknjižila v svoje računovodske izkaze, pri čemer je neupravičeno odbila v njih navedeni DDV in posledično predložila lažne letne obračune DDV.
            20. Iz predložitvene odločbe izhaja, da mora predložitveno sodišče po tem, ko je v zadevi, o kateri odloča, rešilo več procesnih vprašanj in zavrnilo številne ugovore obdolžencev v okviru predhodne obravnave, ki je potekala pred njim, po eni strani v zvezi z enim od obdolžencev, G. Anakievom, izdati zavrnilno sodbo, saj so zadevna kazniva dejanja zanj zastarala. Po drugi strani bi moralo, kar zadeva preostale obdolžence, izdati sklep o začetku postopka sojenja in razpisati narok za glavno obravnavo.
            21. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da se za kazniva dejanja, ki se očitajo obdolžencem, na podlagi členov 2 in 8 DL št. 74/2000 lahko izreče kazen zapora do šestih let. Po drugi strani je za kaznivo dejanje hudodelskega združevanja, določeno v členu 416 kazenskega zakonika, za katero bi bili obdolženci prav tako lahko spoznani za krive, zagrožena kazen zapora do sedmih let za ustanovitelje združbe in do petih let za člane. Posledično je za ustanovitelje hudodelske združbe zastaralni rok sedem let, za vse preostale pa šest let. Zadnje dejanje, s katerim se je rok pretrgal, naj bi bilo sklep o r azpisu predhodne obravnave.
            22. Kljub pretrganju zastaranja pa naj na podlagi člena 160, zadnji odstavek, kazenskega zakonika v povezavi s členom 161 tega zakonika (v nadaljevanju: zadevne nacionalne določbe) zastaralni rok po podaljšanju ne bi mogel biti daljši od sedmih let in šestih mesecev oziroma, kar zadeva ustanovitelje hudodelske združbe, od osmih let in devetih mesecev od storitve kaznivih dejanj. Predložitveno sodišče navaja, da bodo vsa kazniva dejanja zastarala, če to še niso, najpozneje 8. februarja 2018, preden bo mogoče obdolžencem izreči pravnomočno sodbo. Zaradi tega bi ti obdolženci, ki jim je očitana goljufija na področju DDV v znesku več milijonov EUR, zaradi izteka zastaralnega roka lahko ostali nekaznovani.
            23. Predložitveno sodišče meni, da je bila ta posledica predvidljiva zaradi obstoja pravila iz člena 160, zadnji odstavek, kazenskega zakonika v povezavi s pravilom iz člena 161, drugi odstavek, tega zakonika, ki s tem, da po pretrganju zastaranja omogoča, da se zastaralni rok podaljša zgolj za četrtino prvotnega roka, dejansko povzroči, da se zastaranje v večini primerov kazenskega pregona ne pretrga.
            24. Vendar naj bi bile v primerih kazenskih pregonov, ki se nanašajo na davčno goljufijo, za kakršno bi bili obdolženci lahko spoznani za krive, običajno potrebne zelo kompleksne preiskave, tako da postopek traja dolgo že v fazi predhodnih preiskav. Trajanje postopka v vseh fazah skupaj naj bi bilo takšno, da v tovrstnih zadevah nekaznovanje v Italiji ni izjema, ampak pravilo. Poleg tega naj italijanska finančna uprava običajno ne bi mogla izterjati zneska davka, ki je bil predmet zadevnega kaznivega dejanja.
            25. V tem okviru predložitveno sodišče meni, da zadevne nacionalne določbe posredno dovoljujejo nelojalno konkurenco nekaterih gospodarskih subjektov s sedežem v Italiji v primerjavi s podjetji s sedežem v drugih državah članicah, s čimer kršijo člen 101 PDEU. Poleg tega naj bi te določbe lahko dajale prednost nekaterim podjetjem, s čimer bi bil kršen člen 107 PDEU. Navedene določbe naj bi tudi dejansko ustvarjale oprostitev, ki ni določena v členu 158(2) Direktive 2006/112. Nazadnje, nekaznovanje goljufov naj bi pomenilo kršitev vodilnega načela iz člena 119 PDEU, v skladu s katerim morajo države članice zagotavljati zdrave javne finance.
            26. Predložitveno sodišče pa meni, da bi bilo v primeru, če bi mu bilo dovoljeno, da ne uporabi zadevnih nacionalnih določb, v Italiji mogoče zagotoviti učinkovito izvrševanje prava Unije.
            27. V teh okoliščinah je Tribunale di Cuneo prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali je s členom 160, zadnji odstavek, kazenskega zakonika – v delu, v katerem določa, da se zastaralni rok po pretrganju podaljša le za četrtino, in torej dopušča zastaranje kaznivih dejanj kljub pravočasnemu izvajanju pregona, česar posledica je nekaznovanost – kršena določba o varstvu konkurence iz člena 101 PDEU?
            2. Ali je Italijanska republika s členom 160, zadnji odstavek, kazenskega zakonika – v delu, v katerem določa, da se zastaralni rok po pretrganju podaljša le za četrtino, s čimer kazniva dejanja, ki so jih brezvestno povzročili gospodarski subjekti, ostanejo brez kazenskih posledic – uvedla obliko državne pomoči, ki je v skladu s členom 107 PDEU prepovedana?
            3. Ali je Italijanska republika s členom 160, zadnji odstavek, kazenskega zakonika – v delu, v katerem določa, da se zastaralni rok po pretrganju podaljša le za četrtino, s čimer povzroči nekaznovanost za tiste, ki zlorabljajo Direktivo 2006/112 – neupravičeno dodala poznejšo oprostitev glede na tiste, ki so izčrpno navedene v členu 158 te direktive?
            4. Ali je s členom 160, zadnji odstavek, kazenskega zakonika – v delu, v katerem določa, da se zastaralni rok po pretrganju podaljša le za četrtino, s čimer se ne kaznujejo ravnanja, ki državo oškodujejo za sredstva, ki so potrebna tudi za izpolnjevanje obveznosti do Evropske unije – kršeno načelo zdravih financ iz člena 119 PDEU?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Dopustnost vprašanj
            28. G. Anakiev ter italijanska in nemška vlada menijo, da so vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nedopustna. V zvezi s tem G. Anakiev navaja, da so bile določbe nacionalnega prava o zastaranju za davčna kazniva dejanja nedavno spremenjene, tako da za preudarke predložitvenega sodišča ni podlage. Italijanska in nemška vlada v bistvu menita, da so vprašanja v zvezi z razlago, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, povsem abstraktna ali hipotetična in nimajo nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom postopka v glavni stvari.
            29. Glede tega je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga določa člen 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločiti, če se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (glej zlasti sodbo Banco Privado Português in Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, točka 34 in navedena sodna praksa).
            30. Iz tega izhaja, da za vprašanja, ki se nanašajo na razlago prava Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, le takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na postavljena vprašanja podalo uporabne odgovore (glej zlasti sodbo Halaf, C‑528/11, EU:C:2013:342 točka 29 in navedena sodna praksa).
            31. Vendar, kot je v bistvu navedla generalna pravobranilka v točki 45 in naslednjih sklepnih predlogov, pogoji, zaradi katerih bi Sodišče lahko zavrnilo odločanje o postavljenih vprašanjih, v obravnavani zadevi očitno niso izpolnjeni. Navedbe v predložitveni odločbi namreč Sodišču omogočajo, da predložitvenemu sodišču da uporabne odgovore. Poleg tega te navedbe zainteresiranim strankam iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije omogočajo, da ustrezno predstavijo svoje stališče.
            32. Poleg tega iz predložitvene odločbe jasno izhaja, da vprašanja, ki so postavljena Sodišču, nikakor niso hipotetična in da je izkazana povezanost z dejanskim stanjem spora o glavni stvari, saj se ta vprašanja nanašajo na razlago več določb prava Unije, ki jih predložitveno sodišče šteje za odločilne za to, da bo lahko sprejelo naslednjo odločitev v zadevi v glavni stvari, natančneje glede začetka postopka sojenja proti obdolžencem.
            33. V teh okoliščinah je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe razglasiti za dopusten.
            Tretje vprašanje
            34. Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu izvedeti, prvič, ali nacionalna ureditev na področju zastaranja kaznivih dejanj, kakršno predpisujejo zadevne nacionalne določbe, s katero je bilo v času nastanka dejanskega stanja določeno, da se z dejanjem, ki pretrga zastaranje v okviru kazenskega pregona kaznivih dejanj s področja DDV, zastaralni rok podaljša zgolj za četrtino prvotnega roka, tako da so obdolženci lahko ostali nekaznovani, pomeni uvedbo oprostitve DDV, ki ni določena s členom 158 Direktive 2006/112. Drugič, če je odgovor na to vprašanje pritrdilen, predložitveno sodišče sprašuje, ali lahko ne uporabi teh določb.
            Skladnost nacionalne ureditve, kakršno predpisujejo zadevne nacionalne določbe, s pravom Unije
            35. V uvodu je treba navesti, da čeprav je v tretjem vprašanju omenjen člen 158 Direktive 2006/112, iz obrazložitve predložitvene odločbe jasno izhaja, da želi predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali nacionalna ureditev, kakršno predpisujejo zadevne določbe, ovira učinkovit boj proti goljufijam na področju DDV v zadevni državi članici na način, ki ni združljiv z Direktivo 2006/112 in splošneje s pravom Unije.
            36. Glede tega je treba opozoriti, da na področju DDV iz Direktive 2006/112 v povezavi s členom 4(3) PEU izhaja, da države članice nimajo zgolj splošne obveznosti sprejeti vse potrebne zakonske in upravne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da je dolgovani DDV v celoti pobran na njihovem ozemlju, ampak se morajo tudi boriti proti goljufijam (glej zlasti sodbo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 25 in navedena sodna praksa).
            37. Poleg tega člen 325 PDEU državam članicam nalaga, da preprečujejo nezakonita dejanja, ki škodijo finančnim interesom Unije, z ukrepi, ki so odvračilni in učinkoviti, in jim zlasti nalaga, da za preprečevanje goljufij, ki škodijo finančnim interesom Unije, sprejmejo enake ukrepe, kakršne sprejmejo za preprečevanje goljufij, ki škodijo njihovim lastnim finančnim interesom (glej sodbo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 26 in navedena sodna praksa).
            38. Sodišče je glede tega opozorilo, da ker lastni viri Unije v skladu s členom 2(1)(b) Sklepa 2007/436 med drugim zajemajo prihodke iz uporabe enotne stopnje od usklajene osnove za odmero DDV, ki je določena v skladu s pravili prava Unije, tako obstaja neposredna zveza med pobiranjem prihodkov od DDV ob spoštovanju prava Unije, ki se uporabi, in dajanjem ustreznih virov iz naslova DDV na razpolago proračunu Unije, saj lahko vsaka vrzel pri pobiranju prvih povzroči zmanjšanje drugih (glej sodbo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 26).
            39. Zaradi zagotavljanja pobiranja vseh prihodkov iz naslova DDV in tako zaradi varstva finančnih interesov Unije v skladu z določbami Direktive 2006/112 in s členom 325 PDEU imajo države članice sicer svobodo pri izbiri sankcij, ki se uporabijo in ki lahko zajemajo upravne sankcije, kazenske sankcije ali kombinacijo obojih (glej v tem smislu sodbo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 34 in navedena sodna praksa), vendar so lahko kazenske sankcije nujne za odvračilno in učinkovito preprečevanje nekaterih primerov velike goljufije na področju DDV.
            40. Poleg tega je treba opozoriti, da morajo na podlagi člena 2(1) Konvencije PIF države članice sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev, da se ravnanja, ki pomenijo goljufijo, ki škodi finančnim interesom Unije, kaznujejo z učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi kazenskimi sankcijami, ki vsaj pri velikih goljufijah vključujejo tudi kazen odvzema prostosti.
            41. Pojem „goljufija“ je v členu 1 Konvencije PIF opredeljen kot „vsako namerno dejanje ali opustitev v zvezi z […] uporabo ali predložitvijo lažnih, nepravilnih ali nepopolnih izjav ali dokumentov, katere posledica je nezakonito zmanjšanje sredstev splošnega proračuna [Unije] ali proračunov, ki jih upravlj[a] [Unija] ali se upravljajo v [njenem] imenu“. Ta pojem zato zajema prihodke iz naslova uporabe enotne stopnje od usklajene osnove za odmero DDV, ki je določena v skladu s pravili prava Unije. Te ugotovitve ne omaje dejstvo, da se DDV ne pobira neposredno v imenu Unije, saj člen 1 Konvencije PIF ne določa tega pogoja, ki bi bil v nasprotju s ciljem te konvencije, in sicer čim bolj odločnem boju proti goljufijam, ki škodijo finančnim interesom Unije.
            42. V obravnavani zadevi iz predložitvene odločbe izhaja, da nacionalna ureditev določa kazenske sankcije za kazniva dejanja, ki so predmet pregona, na katerega se nanaša postopek v glavni stvari, in sicer, med drugim, ustanovitev hudodelske združbe za namene storitve kaznivih dejanj na področju DDV in goljufija na tem istem področju v višini več milijonov EUR. Ugotoviti je treba, da sta ti kaznivi dejanji primer velike goljufije, ki škodi finančnim interesom Unije.
            43. Iz vseh preudarkov iz točk 37 in od 39 do 41 te sodbe pa izhaja, da morajo države članice zagotoviti, da se za takšne velike goljufije naložijo kazenske sankcije, ki so predvsem učinkovite in odvračilne. Poleg tega morajo biti v zvezi s tem sprejeti ukrepi enaki kot tisti, ki jih države članice sprejmejo za boj proti enako hudim goljufijam, ki škodijo njihovim lastnim finančnim interesom.
            44. Tako mora nacionalno sodišče ob upoštevanju vseh upoštevnih pravnih in dejanskih okoliščin preveriti, ali nacionalne določbe, ki se uporabijo, omogočajo učinkovito in odvračilno sankcioniranje primerov velikih goljufij, ki škodijo finančnim interesom Unije.
            45. Glede tega je treba pojasniti, da niti predložitveno sodišče niti zainteresirane stranke, ki so Sodišču predložili stališča, niso prerekali tega, da so kazenske sankcije, ki jih je izpostavilo navedeno sodišče, in sicer kazen zapora do sedmih let, kot take odvračilne, niti tega, da je to, da je v italijanskem kazenskem pravu za ravnanja, ki pomenijo goljufijo, ki škodi finančnim interesom Unije, določen zastaralni rok, skladno s pravom Unije.
            46. Vendar, kot izhaja iz predložitvene odločbe, zadevne nacionalne določbe s tem, da v primeru pretrganja zastaranja, ki nastopi iz katerega od razlogov, ki so navedeni v členu 160 kazenskega zakonika, uvajajo pravilo, da se lahko zastaralni rok podaljša zgolj za četrtino prvotnega roka, povzročijo, da se zaradi zapletenosti in dolžine kazenskih postopkov, ki pripeljejo do izdaje pravnomočne sodbe, izniči časovni učinek razloga za pretrganje zastaranja.
            47. Če bi nacionalno sodišče ugotovilo, da uporaba nacionalnih določb na področju pretrganja zastaranja povzroči, da v veliko primerih za ravnanja, ki pomenijo veliko goljufijo, ne bo naložena kazenska sankcija, ker bodo v glavnem zastarala, preden bo mogoče s pravnomočno sodno odločbo naložiti kazensko sankcijo, ki je določena z zakonom, je treba ugotoviti, da ukrepov, določenih v nacionalnem pravu za preprečevanje goljufij in drugih protizakonitih ravnanj, ki škodijo finančnim interesom Unije, ni mogoče šteti za učinkovite in odvračilne, kar ne bi bilo združljivo s členom 325(1) PDEU, členom 2(1) Konvencije PIF in Direktivo 2006/112 v povezavi s členom 4(3) PEU.
            48. Poleg tega bo moralo nacionalno sodišče preveriti, ali se zadevne nacionalne določbe uporabljajo za primere goljufij na področju DDV na enak način kot za primere goljufij, ki škodijo zgolj finančnim interesom Italijanske republike, kot to zahteva člen 325(2) PDEU. To zlasti ne bi bilo tako, če bi člen 161, drugi odstavek, kazenskega zakonika za po naravi in teži primerljiva ravnanja, ki bi škodila finančnim interesom Italijanske republike, določal daljše zastaralne roke. Kot pa je navedla Evropska komisija na obravnavi pred Sodiščem, kar mora sicer preveriti nacionalno sodišče, v italijanskem pravu med drugim ni določenega nobenega absolutnega zastaralnega roka za kaznivo dejanje združevanja z namenom storitve kaznivih dejanj na področju trošarin za tobačne izdelke.
            Posledice morebitne nezdružljivosti zadevnih nacionalnih določb s pravom Unije in vloga nacionalnega sodišča
            49. Če bi nacionalno sodišče ugotovilo, da se z zadevnimi nacionalnimi določbami ne spoštuje zahteva prava Unije v zvezi z učinkovitostjo in odvračilnostjo ukrepov za boj proti goljufijam na področju DDV, bi moralo to sodišče zagotoviti polni učinek prava Unije tako, da po potrebi ne bi uporabilo navedenih določb in s tem izničilo posledico, ki je bila navedena v točki 46 te sodbe, ne da bi moralo predlagati ali počakati, da se najprej te določbe razveljavijo po zakonodajni poti ali kakšnem drugem ustavnem postopku (glej v tem smislu sodbi Berlusconi in drugi, C‑387/02, C‑391/02 in C‑403/02, EU:C:2005:270, točka 72 in navedena sodna praksa, in Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, točka 51 in navedena sodna praksa).
            50. Glede tega je treba poudariti, da sta obveznosti držav članic, da se borijo proti nezakonitim ravnanjem, ki škodijo finančnim interesom Unije, z ukrepi, ki so odvračilni in učinkoviti, in da za preprečevanje goljufij, ki škodijo tem interesom, sprejmejo enake ukrepe, kakršne sprejmejo za preprečevanje goljufij, ki škodijo njihovim lastnim finančnim interesom, določeni zlasti s primarnim pravom Unije, in sicer členom 325(1) in (2) PDEU.
            51. Te določbe primarnega prava Unije državam članicam nalagajo natančno obveznost rezultata, ki ni odvisna od nikakršnega pogoja glede izvrševanja pravila, ki ga določa in na katerega je opozorjeno v prejšnji točki.
            52. Določbe člena 325(1) in (2) PDEU zato v skladu z načelom primarnosti prava Unije v razmerju do nacionalnega prava držav članic že s samim začetkom njihove veljavnosti učinkujejo tako, da se nasprotujoče določbe nacionalne zakonodaje ipso iure ne uporabljajo (glej v tem smislu zlasti sodbo ANAFE, C‑606/10, EU:C:2012:348, točka 73 in navedena sodna praksa).
            53. Dodati je treba, da če bo nacionalno sodišče odločilo, da zadevnih nacionalnih določb ne uporabi, bo moralo tudi zagotoviti spoštovanje temeljnih pravic zadevnih oseb. Tem bi bile namreč tako lahko naložene sankcije, ki bi se jim po vsej verjetnosti izognile, če bi bile te določbe nacionalnega prava uporabljene.
            54. Glede tega je se je več zainteresiranih strank, ki so Sodišču predložile stališča, sklicevalo na člen 49 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), v katerem sta izraženi načeli zakonitosti in sorazmernosti v zvezi s kaznivimi dejanji in kaznimi, v skladu s katerima zlasti nihče ne sme biti obsojen za dejanje, izvršeno s storitvijo ali opustitvijo, ki v času, ko je bilo storjeno, po nacionalnem ali mednarodnem pravu ni bilo določeno kot kaznivo dejanje.
            55. Vendar pa bi bil, kar mora sicer preveriti nacionalno sodišče, edini učinek neuporabe zadevnih nacionalnih določb ta, da se v okviru kazenskega postopka, ki poteka, ne bi skrajšal splošni zastaralni rok, da bi bil omogočen učinkovit pregon očitanih kaznivih dejanj in da bi bilo po potrebi zagotovljeno enako obravnavanje sankcij, ki so namenjene zaščiti finančnih interesov Unije, in sankcij, ki so namenjene zaščiti finančnih interesov Italijanske republike. S tako neuporabo nacionalnega prava pravice obdolžencev, kot jih zagotavlja člen 49 Listine, ne bi bile kršene.
            56. Zaradi tega namreč obdolženci nikakor ne bi bili obsojeni za dejanje, izvršeno s storitvijo ali opustitvijo, ki v času, ko je bilo izvršeno, po nacionalnem pravu ni bilo kaznivo (glej po analogiji sodbo Niselli, C‑457/02, EU:C:2004:707, točka 30), niti ne bi bila zaradi tega uporabljena sankcija, ki takrat v tem pravu ni bila določena. Nasprotno, dejanja, ki se očitajo obdolžencem v postopku v glavni stvari, so v času, ko so bila izvršena, pomenila enako kaznivo dejanje in je bilo zanje mogoče naložiti enake kazenske sankcije kot te, ki so določene zdaj.
            57. Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 7 Evropske Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, v katerem so določene pravice, ki ustrezajo pravicam, ki jih zagotavlja člen 49 Listine, potrjuje to ugotovitev. V skladu s to sodno prakso namreč podaljšanje zastaralnega roka in njegova takojšnja uporaba ne posegata v pravice, ki jih zagotavlja člen 7 navedene konvencije, saj te določbe ni mogoče razlagati tako, da preprečuje podaljšanje zastaralnih rokov, če očitana dejanja nikoli niso zastarala (glej v tem smislu sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice Coëme in drugi proti Belgiji, št. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 in 33210/96, točka 149, CEDH 2000-VII; Scoppola proti Italiji (št. 2), št. 10249/03, točka 110 in navedena sodna praksa, 17. september 2009, in OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos proti Rusiji, št. 14902/04, točke 563, 564 in 570 ter navedena sodna praksa, 20. september 2011).
            58. Glede na zgornje preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti tako, da nacionalna ureditev na področju zastaranja kaznivih dejanj, kakršno predpisujejo zadevne nacionalne določbe, s katero je bilo v času nastanka dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari določeno, da se z dejanjem, ki pretrga zastaranje v okviru kazenskega pregona velikih goljufij na področju DDV, zastaralni rok podaljša zgolj za četrtino prvotnega roka, lahko posega v obveznosti, ki jih imajo države članice na podlagi člena 325(1) in (2) PDEU, če bi ta nacionalna ureditev preprečevala naložitev učinkovitih in odvračilnih sankcij v veliko primerih velikih goljufij, ki škodijo finančnim interesom Unije, ali če bi bili z njo za primere goljufij, ki škodijo finančnim interesom zadevne države članice, določeni daljši zastaralni roki kot za primere goljufij, ki škodijo finančnim interesom Unije, kar mora preveriti nacionalno sodišče. Nacionalno sodišče mora zagotoviti polni učinek člena 325(1) in (2) PDEU, po potrebi tako, da ne uporabi določb nacionalnega prava, katerih učinek bi bil, da zadevna država članica ne bi spoštovala obveznosti, ki so ji naložene s členom 325(1) in (2) PDEU.
            Prvo, drugo in četrto vprašanje
            59. Predložitveno sodišče želi s prvim, drugim in četrtim vprašanjem, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu izvedeti, ali je ureditev zastaranja, ki se uporabi za kazniva dejanja na področju DDV, kakršna je določena z zadevnimi nacionalnimi določbami v različici iz časa nastanka dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari, mogoče presojati z vidika členov 101 PDEU, 107 PDEU in 119 PDEU.
            60. Najprej, člen 101 PDEU prepoveduje vse sporazume med podjetji in vsa usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na notranjem trgu. Kot je v bistvu navedla generalna pravobranilka v točki 60 sklepnih predlogov, pa to, da je izvrševanje nacionalne kazenske zakonodaje na področju DDV morda pomanjkljivo, ne vpliva nujno na med podjetji tajno dogovorjena ravnanja, ki so v nasprotju s členom 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU.
            61. Drugič, v zvezi s prepovedjo državnih pomoči, ki je določena v členu 107 PDEU, je treba opozoriti, da ukrep, s katerim javni organi nekaterim podjetjem priznajo ugodnejšo davčno obravnavo, ki, čeprav ne zajema prenosa državnih sredstev, upravičence postavlja v ugodnejši finančni položaj od položaja drugih davčnih zavezancev, pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU (glej zlasti sodbo P, C‑6/12, EU:C:2013:525, točka 18 in navedena sodna praksa).
            62. Vendar, čeprav lahko zaradi neučinkovitosti in/ali neodvračilnosti sankcij, ki so določene na področju DDV, zadevna podjetja eventualno pridobijo finančno prednost, vseeno v obravnavani zadevi ne gre za vprašanje uporabe člena 107 PDEU, ker za vse transakcije velja sistem DDV in je za vsako kršitev na področju DDV naložena kazenska sankcija, razen v posebnih primerih, ko zaradi ureditve zastaranja lahko za nekatere kršitve ni kazenskih posledic.
            63. Tretjič, v odstavku 3 člena 119 PDEU je kot eno od vodilnih načel, ki mu mora biti podrejeno ravnanje držav članic v okviru določanja gospodarske in monetarne politike, omenjeno načelo, v skladu s katerim morajo države članice zagotavljati zdrave javne finance.
            64. Vendar je treba navesti, da vprašanje, ali so zadevne določbe nacionalnega prava, ki lahko povzročijo, da nekatera kazniva dejanja na področju DDV niso kaznovana, skladne z navedenim načelom zdravih javnih financ, ne spada na področje uporabe člena 119 PDEU, ker je zelo posredno povezano s to obveznostjo držav članic.
            65. V teh okoliščinah je treba na prvo, drugo in četrto vprašanje odgovoriti tako, da ureditve zastaranja, ki se uporabi za kazniva dejanja na področju DDV, kakršna je določena z zadevnimi nacionalnimi določbami v različici iz časa nastanka dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari, ni mogoče presojati z vidika členov 101 PDEU, 107 PDEU in 119 PDEU.
            Stroški
            66. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            1. Nacionalna ureditev na področju zastaranja kaznivih dejanj, kakršna je predpisana s členom 160, zadnji odstavek, kazenskega zakonika, kakor je bil spremenjen z zakonom št. 251 z dne 5. decembra 2005, v povezavi s členom 161 tega zakonika, s katero je bilo v času nastanka dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari določeno, da se z dejanjem, ki pretrga zastaranje v okviru kazenskega pregona velikih goljufij na področju davka na dodano vrednost, zastaralni rok podaljša zgolj za četrtino prvotnega roka, lahko posega v obveznosti, ki jih imajo države članice na podlagi člena 325(1) in (2) PDEU, če bi ta nacionalna ureditev preprečevala naložitev učinkovitih in odvračilnih sankcij v veliko primerih velikih goljufij, ki škodijo finančnim interesom Evropske unije, ali če bi bili z njo za primere goljufij, ki škodijo finančnim interesom zadevne države članice, določeni daljši zastaralni roki kot za primere goljufij, ki škodijo finančnim interesom Evropske unije, kar mora preveriti nacionalno sodišče. Nacionalno sodišče mora zagotoviti polni učinek člena 325(1) in (2) PDEU, po potrebi tako, da ne uporabi določb nacionalnega prava, katerih učinek bi bil, da zadevna država članica ne bi spoštovala obveznosti, ki so ji naložene s členom 325(1) in (2) PDEU.
            2. Ureditve zastaranja, ki se uporabi za kazniva dejanja na področju davka na dodano vrednost, kakršna je določena s členom 160, zadnji odstavek, kazenskega zakonika, kakor je bil spremenjen z zakonom št. 251 z dne 5. decembra 2005, v povezavi s členom 161 tega zakonika, ni mogoče presojati z vidika členov 101 PDEU, 107 PDEU in 119 PDEU.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 30. maja 1995. # Monique Saby proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-556/93.