title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. novembra 2014.#Ute Reindl proti Bezirkshauptmannschaft Innsbruck.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol.#Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj na področju zdravstvenih pregledov – Uredba (ES) št. 2073/2005 – Priloga I – Mikrobiološka merila za živila – Salmonela v svežem perutninskem mesu – Neupoštevanje mikrobioloških meril, ugotovljeno v fazi distribucije – Nacionalna ureditev, ki sankcionira nosilca živilske dejavnosti, ki nastopi šele v fazi prodaje na drobno – Skladnost s pravom Unije – Učinkovitost, odvračilnost in sorazmernost sankcije.#Zadeva C‑443/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. novembra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Približevanje zakonodaj na področju zdravstvenih pregledov — Uredba (ES) št. 2073/2005 — Priloga I — Mikrobiološka merila za živila — Salmonela v svežem perutninskem mesu — Neupoštevanje mikrobioloških meril, ugotovljeno v fazi distribucije — Nacionalna ureditev, ki sankcionira nosilca živilske dejavnosti, ki nastopi šele v fazi prodaje na drobno — Skladnost s pravom Unije — Učinkovitost, odvračilnost in sorazmernost sankcije“
      V zadevi C‑443/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol (Avstrija) z odločbo z dne 1. avgusta 2013, ki je prispela na Sodišče 7. avgusta 2013, v postopku

         Ute Reindl, kazensko odgovorna zastopnica družbe MPREIS Warenvertriebs GmbH,
      proti

         Bezirkshauptmannschaft Innsbruck,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen (poročevalec), predsednik senata, J. Malenovský, M. Safjan, sodnika, A. Prechal in K. Jürimäe, sodnici,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. junija 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za U. Reindl M. Waldmüller in M. Baldauf, odvetnika,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vitáková, agenta,

               —

               za francosko vlado D. Colas in C. Candat, agenta,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

               —

               za Evropsko komisijo D. Bianchi in G. von Rintelen, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Komisije (ES) št. 2073/2005 z dne 15. novembra 2005 o mikrobioloških merilih za živila (UL L 338, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1086/2011 z dne 27. oktobra 2011 (UL L 281, str. 7, v nadaljevanju: Uredba št. 2073/2005) v povezavi s Prilogo I, poglavje I, vrstica 1.28, k navedeni uredbi.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med U. Reindl in Bezirkshauptmannschaft Innsbruck (prvostopenjski upravni organ v Innsbrucku) (Avstrija) v zvezi z globo, ki je bila U. Reindl naložena zaradi neupoštevanja mejne vrednosti Salmonella Thyphimurium iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (ES) št. 178/2002

               3

               Člen 1 Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 463), naslovljen „Cilj in področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
               „Ta uredba daje podlago za zagotavljanje visoke ravni varovanja zdravja ljudi in interesov potrošnikov v zvezi z živili ob upoštevanju zlasti raznolikosti pri preskrbi z živili, vključno s tradicionalnimi proizvodi, ob hkratnem zagotavljanju nemotenega delovanja notranjega trga. Uvaja skupna načela in pristojnosti, sredstva za zagotovitev močne znanstvene podlage, učinkovite organizacijske strukture in postopkov za podporo pri odločanju o zadevah v zvezi z varnostjo živil in krme.“

               4

               Člen 3 navedene uredbe, naslovljen „Druge opredelitve pojmov“, določa:
               „Posamezni pojmi v tej uredbi imajo naslednji pomen:
               […]

                        3.

                        ‚nosilec živilske dejavnosti‘ je fizična ali pravna oseba, odgovorna za zagotavljanje izpolnjevanja zahtev živilske zakonodaje v njeni živilski dejavnosti;

                  […]

                        8.

                        ‚dajanje v promet‘ pomeni imeti živila ali krmo za prodajo, vključno s ponujanjem za prodajo ali vsemi drugimi oblikami prenosa, brezplačno ali proti plačilu, prodajo, distribucijo in druge oblike njihovih prenosov;

                  […]“

               5

               Člen 14 Uredbe št. 178/2002, naslovljen „Zahteve glede varnosti živil“, določa:
               „1.   Živila, ki niso varna, se ne smejo dajati v promet.
               2.   Šteje se, da živilo ni varno, če se smatra, da je:

                        (a)

                        škodljivo za zdravje;

                        (b)

                        neustrezno za prehrano ljudi.

                  […]
               5.   Pri presoji, ali je neko živilo neustrezno za prehrano ljudi, se upošteva, ali je živilo nesprejemljivo za prehrano ljudi glede na namen uporabe zaradi onesnaženosti s tujo snovjo ali kako drugače, ali zaradi gnitja, kvarjenja ali razkroja.
               […]“

               6

               Člen 17 te uredbe, naslovljen „Pristojnosti“, določa:
               „1.   Nosilci živilske dejavnosti in dejavnosti proizvodnje krme v vseh fazah pridelave, predelave in distribucije v podjetjih pod njihovim nadzorom zagotavljajo, da živila in krma izpolnjujejo zahteve živilske zakonodaje, ki veljajo za njihove dejavnosti in preverjajo izpolnjevanje teh zahtev.
               2.   […]
               Države članice določijo tudi predpise za ukrepe in sankcije pri kršitvah zakonodaje o živilih in krmi. Predvideni ukrepi in sankcije morajo biti učinkoviti, sorazmerni in odvračilni.“

         Uredba št. 2160/2003

               7

               Člen 1 Uredbe (ES) št. 2160/2003 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. novembra 2003 o nadzoru salmonele in drugih opredeljenih povzročiteljih zoonoz, ki se prenašajo z živili (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 41, str. 328), naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, določa:
               „1.   Namen te uredbe je zagotoviti, da bodo sprejeti ustrezni in učinkoviti ukrepi za odkrivanje in nadzor salmonele in drugih povzročiteljev zoonoz v vseh ustreznih fazah proizvodnje, predelave in distribucije, zlasti na ravni primarne proizvodnje, vključno s krmo, zaradi zmanjševanja njihove razširjenosti in tveganja, ki ga predstavljajo za javno zdravje.
               2.   Ta uredba zajema:

                        (a)

                        sprejetje ciljev za zmanjšanje razširjenosti določenih zoonoz pri živalskih populacijah:

                                 (i)

                                 na ravni primarne proizvodnje in

                                 (ii)

                                 če je primerno za neko zoonozo in povzročitelja zoonoze, v drugih fazah prehranjevalne verige, vključno z živili in krmo;

                  […]“

               8

               V skladu s členom 5 Uredbe št. 2160/2003 se morajo z nacionalnimi programi nadzora izvajati zahteve in minimalna pravila o vzorčenju, določena v Prilogi II k tej uredbi. Navedena priloga, naslovljena „Nadzor zoonoz in povzročiteljev zoonoz, naštetih v prilogi i“, vključuje oddelek E, ki se nanaša na posebne zahteve v zvezi s svežim mesom in v točki 1 določa:
               „Od 1. decembra 2011 sveže perutninsko meso iz živalskih populacij iz Priloge I izpolnjuje zadevno mikrobiološko merilo iz vrstice 1.28 Poglavja 1 Priloge I k Uredbi Komisije (ES) št. 2073/2005.“

               9

               V Prilogi I k Uredbi št. 2160/2003 je navedenih več vrst perutnine, med drugim purani.

         Uredba št. 2073/2005

               10

               V uvodnih izjavah od 1 do 3 navedene uredbe je navedeno:

                        „(1)

                        Visoka raven varovanja javnega zdravja je eden od temeljnih ciljev živilske zakonodaje, kot je določeno v Uredbi [št. 178/2002]. Mikrobiološka tveganja v živilih so pri ljudeh glavni vir bolezni, ki se prenašajo s hrano.

                        (2)

                        Živila ne smejo vsebovati mikroorganizmov ali njihovih toksinov ali metabolitov v količinah, ki predstavljajo nesprejemljivo tveganje za zdravje ljudi.

                        (3)

                        Uredba (ES) št. 178/2002 določa splošne zahteve v zvezi z varnostjo živil, v skladu s katerimi se hrana, če ni varna, ne sme dajati v promet. Nosilci živilske dejavnosti morajo hrano, ki ni varna, umakniti iz prometa. Da bi prispevali k varovanju javnega zdravja in preprečili različne razlage, je primerno oblikovati usklajena varnostna merila za dopustnost hrane, zlasti v zvezi s prisotnostjo nekaterih patogenih mikroorganizmov.“

               11

               Člen 1 te uredbe, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, določa:
               „Ta uredba določa mikrobiološka merila za nekatere mikroorganizme in izvedbena pravila, ki jih morajo upoštevati nosilci živilske dejavnosti pri izvajanju splošnih in posebnih higienskih ukrepov iz člena 4 Uredbe (ES) št. 852/2004. […]“

               12

               Člen 2 navedene uredbe, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
               „Uporabljajo se naslednje opredelitve pojmov:

                        (a)

                        ‚mikroorganizmi‘ so bakterije, virusi, kvasovke, plesni, alge, parazitski protozoji, mikroskopski parazitski helminti ter njihovi toksini in metaboliti;

                        (b)

                        ‚mikrobiološko merilo‘ je merilo, ki določa sprejemljivost živila, serije živil ali proizvodnega postopka na podlagi odsotnosti, prisotnosti ali števila mikroorganizmov in/ali količine njihovih toksinov/metabolitov na enoto mase, prostornine, površine ali serije;

                        (c)

                        ‚merilo varnosti živila‘ je merilo, ki opredeljuje sprejemljivost živila ali serije živil in se uporablja za živila, dana v promet;

                        (d)

                        ‚proizvodno higiensko merilo‘ je merilo, ki določa sprejemljivost higiene proizvodnega postopka. Takšno merilo se ne uporablja za proizvode, dane v promet. Določa okvirno stopnjo kontaminacije, pri kateri je potrebno izvesti korektivne ukrepe z namenom, da se zagotovi higiena proizvodnje v skladu z živilsko zakonodajo;

                  […]

                        (f)

                        ‚rok uporabnosti‘ je obdobje pred ‚uporabno do‘ ali najkrajši rok trajanja, kot je določen v členih 9 in 10 Direktive 2000/13/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 5, str. 75)];

                  […]“

               13

               Člen 3 Uredbe št. 2073/2005, naslovljen „Splošne zahteve“, določa:
               „1.   Nosilci živilske dejavnosti zagotavljajo, da živila izpolnjujejo mikrobiološka merila, določena v Prilogi I. V ta namen nosilci živilske dejavnosti v vseh stopnjah proizvodnje, predelave in distribucije živil, vključno s prodajo na drobno, v okviru postopkov, ki temeljijo na načelih HACCP [hazard analysis and critical control point], in z izvajanjem dobre higienske prakse sprejmejo ukrepe, da zagotovijo:

                        (a)

                        da so pri oskrbi, ravnanju in predelavi surovin in živil pod njihovim nadzorom izpolnjena proizvodna higienska merila;

                        (b)

                        da so izpolnjena merila varnosti živil med rokom uporabnosti živil ob upoštevanju pogojev distribucije, shranjevanja in uporabe.

                  2.   Če je potrebno, nosilci živilske dejavnosti, ki proizvajajo živila, opravijo študije v skladu s Prilogo II, da preučijo skladnost živil z merili med rokom uporabnosti. […]
               […]“

               14

               Priloga I k Uredbi št. 2073/2005 vključuje poglavje I, naslovljeno „Merila varnosti živil“, ki v vrstici 1.28 določa:

                  „1.28 Sveže perutninsko meso(20)

                     Salmonella typhimurium(21)

                     Salmonellaenteritidis

                  5

                  0

                  Odsotnost v 25 g

                  EN/ISO 6579 (za odkrivanje) sistem White-Kaufmann-Le Minor (za serotipizacijo)

                  Proizvodi, dani v promet med rokom uporabnosti

                  (20)To merilo se uporablja za sveže meso iz matičnih jat Gallus gallus, nesnic, brojlerjev ter matičnih jat puranov in jat pitovnih puranov.
                  (21)Vključno z monofaznim sevom Salmonella typhimurium 1,4,[5],12:i:-.“

         Avstrijsko pravo

               15

               Člen 5(1) in (5) zveznega zakona o zahtevah varnosti živil in preostalih zahtevah glede živil, potrošnih predmetov in kozmetičnih sredstev zaradi varstva potrošnic in potrošnikov (Bundesgesetz über Sicherheitsanforderungen und weitere Anforderungen an Lebensmittel, Gebrauchsgegenstände und kosmetische Mittel zum Schutz der Verbraucherinnen und Verbraucher) (BGBI. I, 13/2006 v različici BGBI. I, 80/2013, v nadaljevanju: LMSVG) določa:
               „1.   Prepovedano je dajati v promet živila,

                        1)

                        ki v skladu s členom 14 Uredbe (ES) št. 178/2002 niso varna, to je, so škodljiva za zdravje ali niso primerna za prehrano ljudi.

                  […]
               5.   Živila so:

                        1)

                        škodljiva za zdravje, če lahko ogrozijo zdravje ali mu škodujejo;

                        2)

                        neprimerna za prehrano ljudi, če ni zagotovljena njihova običajna uporabnost;

                  […]“

               16

               Člen 90(1) LMSVG določa:
               „Kdor da v promet
               1.   živila, ki niso primerna za prehrano ljudi, […]
               […]
               stori upravni prekršek, ki ga okrajni upravni organ (Bezirksverwaltungsbehörde) kaznuje z globo do 20.000 EUR, do 40.000 EUR v primeru ponovitve ali z uklonilnim zaporom do šest tednov v primeru neplačila.
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               17

               U. Reindl je vodja podružnice družbe MPREIS Warenvertriebs GmbH (v nadaljevanju: MPREIS), družbe, ki se ukvarja s prodajo živil na drobno. Zato je dolžna zagotoviti, da navedena podružnica izpolnjuje vsa pravila, ki zanjo veljajo v sektorju živil.

               18

               Organ, pristojen za nadzor živil, je 29. marca 2012 v okviru nadzora nad obratovanjem, ki ga je opravil pri navedeni podružnici, odvzel vzorec iz vakuumsko pakiranih svežih puranjih prsi, ki jih proizvaja in pakira tretje podjetje. Družba MPREIS je bila, kar zadeva navedeni vzorec, nosilka živilske dejavnosti šele v fazi distribucije.

               19

               Avstrijska agencija za varnost živil iz Innsbrucka je opravila mikrobiološki pregled navedenega vzorca. Ta agencija je v strokovnem mnenju navedla, da je v navedenem vzorcu mogoče zaznati okužbo z bakterijo Salmonella Typhimurium in da zato vzorec „ni primeren za prehrano ljudi“ v smislu člena 5(5), točka 2, LMSVG in je nevaren v smislu člena 14(2)(b) Uredbe št. 178/2002. Merilo varnosti živila, na katero se je ta agencija sklicevala v strokovnem mnenju, je merilo iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005.

               20

               Bezirkshauptmannschaft Innsbruck je na podlagi tega mnenja začelo postopek proti U. Reindl zaradi nespoštovanja člena 5(5), točka 2, LMSVG. Bezirkshauptmannschaft Innsbruck je ugotovilo krivdno ravnanje U. Reindl zaradi neupoštevanja mejne vrednosti bakterije Salmonella Typhimurium, ki izhaja iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005, ter ji v skladu s členom 90(1), točka 1, LMSVG naložilo globo.

               21

               Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol, ki odloča o pritožbi U. Reindl zoper odločbo Bezirkshauptmannschaft Innsbruck, se sprašuje o obsegu odgovornosti, ki jo ima na podlagi ureditve v Uredbi št. 2073/2005 nosilec živilske dejavnosti, ki svoje dejavnosti opravlja šele v fazi distribucije.

               22

               V teh okoliščinah je Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 1 Uredbe […] št. 2073/2005 razlagati tako, da mora sveže perutninsko meso v vseh fazah distribucije izpolnjevati mikrobiološko merilo iz [Priloge I], poglavje 1, vrstica 1.28, k Uredbi (ES) št. 2073/2005?

                        2.

                        Ali se ureditev iz Uredbe (ES) št. 2073/2005 v celoti uporabi tudi za nosilce živilske dejavnosti, ki dejavnost opravljajo v fazi distribucije živil?

                        3.

                        Ali morajo nosilci živilske dejavnosti (razen v fazi distribucije), ki pri proizvodnji niso bili udeleženi, mikrobiološko merilo iz [Priloge I], poglavje 1, vrstica 1.28, k Uredbi (ES) št. 2073/2005 upoštevati tudi v vseh fazah distribucije?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               23

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je Prilogo II, oddelek E, točka 1, k Uredbi št. 2160/2003 treba razlagati tako, da mora sveže perutninsko meso živalskih populacij, ki so naštete v Prilogi I k tej uredbi, izpolnjevati mikrobiološko merilo iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005 v vseh fazah distribucije, vključno s prodajo na drobno.

               24

               Spomniti je treba, da mora v skladu s Prilogo II, oddelek E, točka 1, k Uredbi št. 2160/2003 sveže perutninsko meso živalskih populacij, ki so naštete v Prilogi I k tej uredbi, od 1. decembra 2011 izpolnjevati mikrobiološko merilo iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005.

               25

               V zvezi s tem je treba navesti, da Priloga I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005 izrecno določa, da se to merilo nanaša na „proizvode, dane v promet med rokom uporabnosti“.

               26

               Pojma „dajanje v promet“ in „rok uporabnosti“ sta vsak zase opredeljena z Uredbo št. 178/2002 oziroma Uredbo št. 2073/2005. Tako člen 3, točka 8, Uredbe št. 178/2002 določa, da „dajanje v promet“ pomeni imeti živila ali krmo za prodajo, vključno s ponujanjem za prodajo ali vsemi drugimi oblikami prenosa, brezplačno ali proti plačilu, prodajo, distribucijo in druge oblike njihovih prenosov. Člen 2(f) Uredbe št. 2073/2005 pojem „rok uporabnosti“ opredeljuje kot obdobje pred „uporabno do“ ali najkrajši rok trajanja, kot je določen v členih 9 in 10 Direktive 2000/13.

               27

               Iz teh opredelitev je razvidno, da se pojem „proizvodi, dani v promet med rokom uporabnosti“, nanaša na živila, kot je proizvod svežega perutninskega mesa iz postopka v glavni stvari, s katerimi nekdo razpolaga z namenom prodaje, distribucije ali druge vrste prenosa v pravem pomenu, in sicer pred iztekom roka uporabnosti oziroma najkrajšega roka trajanja.

               28

               Poleg tega, če se ne bi zahtevalo, da mora sveže perutninsko meso, kot je to iz postopka v glavni stvari, izpolnjevati mikrobiološko merilo iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005 v vseh fazah distribucije, vključno s prodajo na drobno, bi bil ogrožen eden od temeljnih ciljev živilske zakonodaje, in sicer zagotovitev visoke ravni varovanja zdravja ljudi, na katero napotuje uvodna izjava 1 Uredbe št. 2073/2005, saj bi bila v promet dana živila, ki vsebujejo mikroorganizme v količinah, ki pomenijo nesprejemljivo tveganje za zdravje ljudi.

               29

               Iz tega izhaja, da je tako iz besedila Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005 kot iz cilja, ki mu sledi živilska zakonodaja, razvidno, da se mikrobiološko merilo uporablja za sveže perutninsko meso, kot je proizvod iz postopka v glavni stvari, v fazi distribucije.

               30

               Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je Prilogo II, oddelek E, točka 1, k Uredbi št. 2160/2003 treba razlagati tako, da mora sveže perutninsko meso živalskih populacij, ki so naštete v Prilogi I k tej uredbi, izpolnjevati mikrobiološko merilo iz Priloge I, točka I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005 v vseh fazah distribucije, vključno s prodajo na drobno.

         Drugo in tretje vprašanje

               31

               Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je pravo Unije, zlasti uredbi št. 178/2002 in št. 2073/2005, treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki nosilca živilske dejavnosti, katerega dejavnosti se izvajajo le v fazi distribucije za dajanje živila v promet, sankcionira zaradi neupoštevanja mikrobiološkega merila iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005.

               32

               Navesti je treba, da člen 3(1) Uredbe št. 2073/2005 določa, da nosilci živilske dejavnosti zagotavljajo, da živila izpolnjujejo mikrobiološka merila, določena v Prilogi I k tej uredbi, in sicer na vseh stopnjah proizvodnje, vključno s prodajo na drobno.

               33

               A čeprav Uredba št. 2073/2005 določa mikrobiološka merila, ki jih morajo živila izpolnjevati v vseh fazah prehrambene verige, ta uredba ne vsebuje določb glede odgovornosti nosilcev živilske dejavnosti.

               34

               V zvezi s tem je treba napotiti na Uredbo št. 178/2002. Člen 17(1) te uredbe določa, da nosilci živilske dejavnosti v vseh fazah pridelave, predelave in distribucije v podjetjih pod njihovim nadzorom zagotavljajo, da živila in krma izpolnjujejo zahteve živilske zakonodaje, ki veljajo za njihove dejavnosti.

               35

               Člen 17(2) Uredbe št. 178/2002 določa, da države članice določijo predpise za sankcije zaradi kršitev zakonodaje o živilih in krmi in da morajo biti te učinkovite, sorazmerne in odvračilne.

               36

               Iz tega izhaja, da je treba pravo Unije, zlasti uredbi št. 178/2002 in št. 2073/2005, razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki nosilca živilske dejavnosti, katerega dejavnosti se izvajajo le v fazi distribucije za dajanje živila v promet, sankcionira zaradi neupoštevanja mikrobiološkega merila iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005.

               37

               Države članice pa morajo pri določanju pravil o sankcijah, ki se uporabijo v primeru neupoštevanja navedenega mikrobiološkega merila, spoštovati pogoje in omejitve prava Unije, tudi pogoj, ki je v obravnavani zadevi določen v členu 17(2) Uredbe št. 178/2002, ki zahteva, da so sankcije učinkovite, sorazmerne in odvračilne.

               38

               V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo države članice, čeprav jim je pridržana izbira sankcij, zagotoviti, da so kršitve prava Unije kaznovane pod vsebinskimi in postopkovnimi pogoji, ki so podobni tistim, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnega prava, ki so podobne narave in teže, pri čemer morajo biti sankcije v vsakem primeru učinkovite, sorazmerne in odvračilne (glej v tem smislu sodbi Lidl Italia Srl, C‑315/05, EU:C:2006:736, točka 58, in Berlusconi in drugi, C‑387/02, C‑391/02 in C‑403/02, EU:C:2005:270, točka 65 in navedena sodna praksa).

               39

               V obravnavanem primeru represivni ukrepi, ki jih dovoljuje nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, ne smejo presegati tega, kar je primerno in potrebno za uresničitev ciljev, ki jim legitimno sledi ta zakonodaja, pri čemer je v primeru več primernih ukrepov treba izbrati najmanj zavezujočega, povzročene neugodnosti pa ne smejo biti nesorazmerne s cilji, ki se jim sledi (glej sodbo Urbán, EU:C:2012:64, točka 24 in navedena sodna praksa).

               40

               Pri presoji, ali je neka sankcija v skladu z načelom sorazmernosti, mora predložitveno sodišče med drugim upoštevati naravo in težo kršitve, za katero je sankcija predpisana, in načine izračuna njene višine (glej sodbo Equoland, C‑272/13, EU:C:2014:2091, točka 35).

               41

               Vendar ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki predvideva globo v primeru dajanja na trg živil, ki niso primerna za prehrano ljudi, lahko prispeva k uresničitvi temeljnega cilja živilske zakonodaje, to je k zagotovitvi visoke ravni varovanja zdravja ljudi, kot je opozorjeno v točki 28 te sodbe.

               42

               Tudi če bi bil sistem sankcij iz postopka v glavni stvari sistem objektivne odgovornosti, je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso Sodišča takšen sistem kot tak ni nesorazmeren z želenimi cilji, če ta sistem zadevne osebe spodbuja k spoštovanju določb neke uredbe in če so želeni cilji v splošnem interesu, ki lahko upravičuje uvedbo takega sistema (glej sodbo Urbán, EU:C:2012:64, točka 48 in navedena sodna praksa).

               43

               Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju navedenega presoditi, ali je sankcija iz postopka v glavni stvari v skladu z načelom sorazmernosti iz člena 17(2) Uredbe št. 178/2002.

               44

               Ob upoštevanju vseh zgornjih navedb je na drugo in tretje vprašanje treba odgovoriti, da je pravo Unije, zlasti uredbi št. 178/2002 in št. 2073/2005, treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki nosilca živilske dejavnosti, katerega dejavnosti se izvajajo le v fazi distribucije za dajanje živila v promet, sankcionira zaradi neupoštevanja mikrobiološkega merila iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005. Nacionalno sodišče mora presoditi, ali je sankcija iz postopka v glavni stvari v skladu z načelom sorazmernosti iz člena 17(2) Uredbe št. 178/2002.

         Stroški

               45

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Prilogo II, oddelek E, točka 1, k Uredbi (ES) št. 2160/2003 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. novembra 2003 o nadzoru salmonele in drugih opredeljenih povzročiteljih zoonoz, ki se prenašajo z živili, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1086/2011 z dne 27. oktobra 2011, je treba razlagati tako, da mora sveže perutninsko meso živalskih populacij, ki so naštete v prilogi k tej uredbi, izpolnjevati mikrobiološko merilo iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi Komisije (ES) št. 2073/2005 z dne 15. novembra 2005 o mikrobioloških merilih za živila, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1086/2011, v vseh fazah distribucije, vključno s prodajo na drobno.

                           2.

                           Pravo Unije, zlasti Uredbo (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane in Uredbo št. 2073/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1086/2011, je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki nosilca živilske dejavnosti, katerega dejavnosti se izvajajo le v fazi distribucije za dajanje živila v promet, sankcionira zaradi neupoštevanja mikrobiološkega merila iz Priloge I, poglavje I, vrstica 1.28, k Uredbi št. 2073/2005. Nacionalno sodišče mora presoditi, ali je sankcija iz postopka v glavni stvari v skladu z načelom sorazmernosti iz člena 17(2) Uredbe št. 178/2002.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. aprila 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Finski. # Neizpolnitev obveznosti države - Javno naročilo za dobavo opreme obrata javne prehrane - Člen 28 ES - Količinske omejitve pri uvozu - Ukrepi z enakim učinkom - Načelo prepovedi diskriminacije - Obveznost preglednosti. # Zadeva C-195/04.

text:
      Zadeva C-195/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Republiki Finski
      „Neizpolnitev obveznosti države – Javno naročilo za dobavo opreme obrata javne prehrane – Člen 28 ES – Količinske omejitve pri uvozu – Ukrepi z enakim učinkom – Načelo prepovedi diskriminacije – Obveznost preglednosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev med predhodnim postopkom
      (člen 226 ES)
      2.        Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Formalne zahteve
      (Poslovnik Sodišča, člen 38(1)(c))
      1.        Čeprav je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, omejen s predhodnim postopkom, predvidenim v tej določbi, zaradi
         česar morata posledično obrazloženo mnenje Komisije in tožba temeljiti na istih očitkih, ta zahteva ne more biti tako ostra,
         da bi morala biti v vsakem primeru popolnoma skladno formulirana, če predmet spora ni bil razširjen ali spremenjen, temveč
         zgolj omejen. Komisija lahko tako svoje prvotne očitke natančno pojasni pod pogojem, da ne spremeni predmeta spora.

      (Glej točko 18.)
      2.        Iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča in upoštevne sodne prakse izhaja, da je treba v vsaki tožbi navesti predmet spora in
         kratek povzetek tožbenih razlogov in da mora biti ta dovolj jasen in natančen, da toženi stranki omogoča pripravo obrambe
         in Sodišču njen preizkus. Iz tega izhaja, da morajo biti temeljni elementi glede dejstev in prava, na katerih tožba temelji,
         skladno in razumljivo razvidni iz besedila same vloge in da morajo biti ti predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da
         bi Sodišče odločilo ultra petitum ali da o očitku ne bi odločilo.

      (Glej točko 22.)

SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 26. aprila 2007(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Javno naročilo za dobavo opreme obrata javne prehrane – Člen 28 ES – Količinske omejitve pri uvozu – Ukrepi z enakim učinkom – Načelo prepovedi diskriminacije – Obveznost preglednosti“
      V zadevi C‑195/04
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 29. aprila 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. Huttunen in K. Wiedner, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Republiki Finski, ki jo zastopata T. Pynnä in E. Bygglin, zastopnici, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji:
      Kraljevine Danske, ki jo zastopa J. Molde, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopata A. Tiemann in M. Lumma, zastopnika,

      Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopajo H. G. Sevenster, C. M. Wissels in P. van Ginneken, zastopniki,

      intervenientke,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen, P. Kūris, sodnika, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica,
         in G. Arestis, sodnik,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. junija 2006,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 18. januarja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Republika Finska, s tem da je dopustila Senaatti-kiinteistöt
         (prej Valtion kiinteistölaitos), organu, ki upravlja z nepremičninami finske uprave, da je v okviru pogodbe za opremo obrata
         javne prehrane kršil temeljna pravila Pogodbe ES, in zlasti načelo prepovedi diskriminacije, ki implicira obveznost preglednosti,
         ni izpolnila obveznosti iz člena 28 ES.

       Dejansko stanje in predhodni postopek
      2        Senaatti-kiinteistöt je marca 1998 v okviru omejenega postopka oddaje javnih naročil v Uradnem listu Evropskih skupnosti in v Virallinen lehti (Uradni list Republike Finske) objavil javni razpis za javno naročilo za prenovitvena dela in spremembo prostorov regionalne uprave mesta Turku (v nadaljevanju:
         prvotni razpis).

      3        To naročilo je bilo razdeljeno v sklope, katerih vrednost se je spreminjala med 1 000 000 in 22 000 000 FIM. Naročila so se
         lahko nanašala na en sklop, več sklopov ali na vse sklope. Eden izmed teh sklopov se je nanašal na dobavo in montažo opreme
         za obrat javne prehrane, namenjene kuhinji menze tega organa.

      4        Stranki imata nasprotni stališči glede tega, ali je bila v tem stanju postopka oddaje naročil ponudba predložena naročniku
         glede tega sklopa. Po mnenju Republike Finske je edino ponudbo predložila le družba Kopal Markkinointi Oy, čeprav Komisija
         trdi drugače.

      5        Na začetku leta 2000 je naročnik neposredno pozval štiri podjetja, da predložijo ponudbe za dobavo in montažo opreme za obrat
         javne prehrane.

      6        Z dopisom z dne 14. februarja 2000 je naročnik obvestil naslovnike tega dopisa, da se je zaradi previsokih cen prejetih ponudb
         odločil, da jih bo vse zavrnil. Republika Finska in Komisija nista enotnega mnenja glede tega, ali je bil ta dopis poslan
         vsem podjetjem, ki so predložila ponudbo za dobavo in montažo opreme za obrat javne prehrane v okviru prvotnega javnega razpisa.

      7        V tem istem dopisu naročnik navaja tudi, da je družbo Amica Ravintolat Oy, najemnika menze regionalne uprave mesta Turku,
         pooblastil, da za račun tega organa in za znesek, ki je največ 1.050.000 FIM, nabavi opremo za obrat javne prehrane, in poziva
         naslovnike tega dopisa, da svoje ponudbe predložijo neposredno tej družbi.

      8        Nazadnje naj bi družba Amica Ravintolat Oy kupila zadevno opremo od družbe Hackman-Metos Oy.

      9        Komisija je, potem ko je bila pri njej vložena pritožba glede zakonitosti postopka Senaatti-kiinteistöt, z dopisom z dne 17.
         julija 2002 Republiko Finsko pozvala, naj v dveh mesecih od prejema tega dopisa predloži svoja stališča.

      10      Finski organi so na ta pisni opomin odgovorili z dopisom z dne 3. septembra 2002.

      11      Ker Republika Finska ni izpolnila obveznosti iz člena 28 ES, ji je Komisija 19. decembra 2002 poslala obrazloženo mnenje in
         jo pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe, da se s tem mnenjem uskladi v roku dveh mesecev od njegove vročitve.

      12      Finski organi so neizpolnitvi, ki jo očita Komisija, ugovarjali z dopisom z dne 12. februarja 2003 in so trdili, da so se
         v tem primeru spoštovali tako člen 28 ES kot tudi načeli prepovedi diskriminacije in obveznosti preglednosti, ki iz tega člena
         izhajata.

      13      Ker Komisije pojasnila, ki so jih podali finski organi, niso prepričala, je vložila to tožbo.

      14      S sklepom predsednika Sodišča z dne 14. oktobra 2004 je bila Kraljevini Danski, Zvezni republiki Nemčiji in Kraljevini Nizozemski
         dopuščena intervencija v podporo predlogom Republike Finske.

       Dopustnost tožbe
      15      Republika Finska zatrjuje, da je tožba Komisije nedopustna.

      16      Ta država članica namreč meni, da se obrazloženo mnenje ne nanaša na iste očitke, kot so ti iz te tožbe. Tako naj bi v tem
         mnenju Komisija navedla, da bi moral naročnik zagotoviti zadostno oglaševanje in da je očitana neizpolnitev izhajala iz tega,
         da je najemnik menze regionalne uprave mesta Turku kot zastopnik tega organa, sklenil naročilo za dobavo opreme obrata javne
         prehrane, medtem ko naj bi v tožbi zatrjevala, da bi moral naročnik organizirati javni razpis in da neizpolnitev izhaja iz
         dejstva, da se prvotni javni razpis ni zaključil in da zato zadevno naročilo ni bilo predmet objavljenega javnega razpisa.

      17      Komisija naj bi s tem razširila predmet spora, kot je bil opredeljen v okviru predhodnega postopka.

      18      Treba je opozoriti, da čeprav je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, omejen s predhodnim postopkom, predvidenim
         v tej določbi, zaradi česar morata posledično obrazloženo mnenje Komisije in tožba temeljiti na istih očitkih, ta zahteva
         ne more biti tako ostra, da bi morala biti v vsakem primeru popolnoma skladno formulirana, če predmet spora ni bil razširjen
         ali spremenjen, temveč zgolj omejen (sodbe z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Finski, C‑229/00, Recueil, str. I‑5727,
         točki 44 in 46; z dne 14. julija 2005 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑433/03, ZOdl., str. I‑6985, točka 28, in z dne 30. januarja
         2007 v zadevi Komisija proti Danski, C‑150/04, ZOdl., str. I-1163, točka 67). Komisija lahko svoje prvotne očitke natančno
         pojasni pod pogojem, da ne spremeni predmeta spora (sodbe z dne 11. septembra 2001 v zadevi Komisija proti Irski, C‑67/99,
         Recueil, str. I‑5757, točka 23; z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑328/02, neobjavljena v ZOdl., točka
         32, in z dne 26. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Irski, C‑494/01, ZOdl., str. I‑3331, točka 38).

      19      Vendar je treba je ugotoviti, da v tem primeru Komisija ni niti razširila, niti spremenila, niti omejila predmeta spora, kot
         je bil opredeljen v obrazloženem mnenju z dne 19. decembra 2002.

      20      Namreč ne izhaja samo iz besedila predlogov obrazloženega mnenja in iz tožbe Komisije, katere formulacija je skoraj enaka,
         da temeljijo na istih očitkih, vendar je res tudi, da je Komisija s tem, da je v tožbi zatrjevala, da bi moral naročnik organizirati
         javni razpis, zgolj natančno opredelila očitek, ki ga je prvotno navedla v svojem obrazloženem mnenju, in sicer, da bi se
         moralo naročilo za dobavo opreme obrata javne prehrane, namenjen za regionalno upravo mesta Turku, dovolj oglaševati.

      21      Vendar lahko Sodišče po uradni dolžnosti preuči, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 226 ES za vložitev tožbe zaradi neizpolnitve
         obveznosti (sodbe z dne 31. marca 1992 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑362/90, Recueil, str. I‑2353, točka 8; z dne 15.
         januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑439/99, Recueil, str. I‑305, točka 8, in z dne 4. maja 2006 v zadevi Komisija
         proti Združenemu kraljestvu, C‑98/04, ZOdl., str. I‑4003, točka 16).

      22      V zvezi s tem je treba spomniti, da iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča in upoštevne sodne prakse izhaja, da je treba v vsaki
         tožbi navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov in da mora biti ta dovolj jasen in natančen, da toženi stranki
         omogoča pripravo obrambe in Sodišču njen preizkus. Iz tega izhaja, da morajo biti temeljni elementi glede dejstev in prava,
         na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo razvidni iz besedila same vloge (sodbe z dne 9. januarja 2003 v zadevi Italija
         proti Komisiji, C‑178/00, Recueil, str. I‑303, točka 6; z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑55/03, neobjavljena
         v ZOdl., točka 23, in z dne 15. septembra 2005 v zadevi Irska proti Komisiji, C‑199/03, ZOdl., str. I‑8027, točka 50) in da
         morajo biti ti predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petitum ali da o očitku ne bi odločilo (sodbi z dne 20. novembra 2003 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑296/01, Recueil, str. I‑13909,
         točka 121, in z dne 15. junija 2006 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑255/04, ZOdl., str. I‑5251, točka 24).

      23      Vendar v tem primeru Komisija s tožbo ni zadostila tem zahtevam.

      24      S tožbo je Komisija predlaga, naj se ugotovi, da Republika Finska ni izpolnila obveznosti iz člena 28 ES, ker naj bi Senaatti-kiinteistöt
         v okviru pogodbe za opremo obrata javne prehrane kršil temeljna pravila Pogodbe, in zlasti načelo prepovedi diskriminacije,
         ki implicira obveznost preglednosti.

      25      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 45 sklepnih predlogov, so predlogi tožbe, kot so formulirani, dvoumni in
         ne omogočajo jasno in natančno opredelitev tega, kar Komisija očita Republiki Finski, ker se hkrati nanašajo na člen 28 ES,
         na temeljne določbe Pogodbe ter na načeli prepovedi diskriminacije in obveznost preglednosti.

      26      Poleg tega se pod predpostavko, da je namen tožbe Komisije, da se ugotovi kršitev člena 28 ES, niti v tožbenih predlogih niti
         v samem besedilu te tožbe ni jasno in natančno navedeno, kateri ukrep naj bi bil v tem primeru količinska omejitev pri uvozu
         ali ukrep z enakim učinkom v smislu tega člena.

      27      Komisija se namreč zgolj sprašuje glede obnašanja naročnika „v okviru pogodbe za opremo obrata javne prehrane“.

      28      Komisija poleg tega med postopkom nikoli ni mogla predložiti skladnega in natančnega povzetka dejstev, na katerih temeljijo
         očitki, ki jih navaja v podporo svoje tožbe.

      29      V tožbi ne navaja nobenega natančnega podatka glede prvotnega javnega razpisa, ampak se omejuje le na to, da „glede nabave
         opreme obrata javne prehrane ni bil uspešen“.

      30      Glede tega niti besedilo tožbe niti odgovori Komisije na vprašanja Sodišča na obravnavi ne dopuščajo, da bi se z gotovostjo
         ugotovilo, ali je bila ponudba za opremo in montažo opreme obrata javne prehrane dodeljena naročniku v okviru tega javnega
         razpisa.

      31      Prav tako v repliki Komisija potrjuje, ne da bi to dokazala, da je po eni strani vsaj eno izmed podjetij, ki je predložilo
         tako ponudbo, ni bilo eno izmed štirih podjetij, na katere se je obrnil naročnik leta 2000 in da po drugi strani sklop za
         dobavo in montažo opreme obrata javne prehrane, ki je del naročila, objavljenega v okviru prvotnega javnega razpisa, ni imel
         enakega predmeta kot naročilo, ki je vodilo k stikom, navezanim v tem istem letu.

      32      V teh okoliščinah Sodišče nima na voljo dovolj dokazov, da bi lahko natančno presodilo o obsegu kršitve prava Skupnosti, ki
         se očita Republiki Finski, in tako ugotovilo obstoj neizpolnitve obveznosti, ki jo zatrjuje Komisija (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 18).

      33      Zato je treba tožbo zavreči kot nedopustno.

       Stroški
      34      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Republika
         Finska predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker je tožba Komisije nedopustna, se Komisiji naloži plačilo
         stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1.      Tožba se zavrže kot nedopustna.
      2.      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 9. oktobra 2014.#Traum EOOD proti Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad Varna.#Predhodno odločanje – Obdavčenje – DDV – Direktiva 2006/112/ES – Člen 138(1) – Oprostitve v zvezi s transakcijami znotraj Skupnosti – Pridobitelj, ki ni identificiran za namene DDV – Obveznost prodajalca, da dokaže avtentičnost podpisa pridobitelja ali njegovega zastopnika – Načela sorazmernosti, pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo – Neposredni učinek.#Zadeva C‑492/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 9. oktobra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obdavčenje — DDV — Direktiva 2006/112/ES — Člen 138(1) — Oprostitve v zvezi s transakcijami znotraj Skupnosti — Pridobitelj, ki ni identificiran za namene DDV — Obveznost prodajalca, da dokaže avtentičnost podpisa pridobitelja ali njegovega zastopnika — Načela sorazmernosti, pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo — Neposredni učinek“
      V zadevi C‑492/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Administrativen sad Varna (Bolgarija) z odločbo z dne 2. septembra 2013, ki je prispela na Sodišče 13. septembra 2013, v postopku

         Traum EOOD

      proti

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite D. Željazkov, agent,

               —

               za Evropsko komisijo S. Petrova in L. Lozano Palacios, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 138(1) in 139(1), drugi pododstavek, Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/88/EU z dne 7. decembra 2010 (UL L 326, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Traum EOOD (v nadaljevanju: Traum) in Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prihodite (direktor direktorata za pritožbe in davčno prakso ter prakso na področju socialne varnosti za mesto Varna pri centralni upravi agencije za javne prihodke, v nadaljevanju: Direktor) zaradi odločbe o odmeri davka, s katero je bila družbi Traum zavrnjena oprostitev davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) pri transakciji, ki jo je družba Traum opredelila kot „dobavo blaga znotraj Skupnosti“.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 131 Direktive o DDV določa:
               „Oprostitve iz poglavij 2 do 9 [naslova IX Direktive o DDV] se uporabljajo brez vpliva na druge določbe Skupnosti in pod pogoji, ki jih določijo države članice zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih davčnih utaj, izogibanja in zlorab.“

               4

               Člen 138(1) te direktive, ki spada v njeno poglavje 4, naslovljeno „Oprostitve v zvezi s transakcijami znotraj Skupnosti“, naslova IX, določa:
               „Države članice oprostijo dobave blaga, ki ga prodajalec ali pridobitelj, ali druga oseba za njun račun odpošlje ali odpelje z ozemlja vsake od njih, vendar znotraj Skupnosti, opravljene za drugega davčnega zavezanca ali pravno osebo, ki ni davčni zavezanec, ki deluje kot taka v državi članici, ki ni država članica, v kateri se odpošiljanje ali prevoz blaga začne.“

               5

               Člen 139(1) navedene direktive določa:
               „Oprostitev iz člena 138(1) se ne uporablja za dobave blaga, ki jih opravijo davčni zavezanci, za katere velja oprostitev za mala podjetja iz členov 282 do 292.
               Oprostitev se ne uporablja tudi za dobave blaga, ki se opravijo za davčne zavezance ali pravne osebe, ki niso davčni zavezanci, katerih pridobitve blaga znotraj Skupnosti na podlagi člena 3(1) niso predmet DDV.“

         Bolgarsko pravo

               6

               Člen 7(1) zakona o davku na dodano vrednost (Zakon za danak vrhu dobavenata stojnost, DV št. 63 z dne 4. avgusta 2006) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: ZDDS), določa:
               „Dobava blaga znotraj Skupnosti je dobava blaga, ki ga z ozemlja države v drugo državo članico pripelje dobavitelj – ki je oseba, identificirana za DDV po tem zakonu – ali je pripeljano za njegov račun ali za račun pridobitelja, če je pridobitelj davčni zavezanec ali pravna oseba, ki ni davčni zavezanec, ki je identificiran/a za namene davka na dodano vrednost v drugi državi članici.“

               7

               Člen 45 uredbe za izvajanje ZDDS določa:
               „Za dokaz o dobavi blaga znotraj Skupnosti mora dobavitelj razpolagati s temi dokumenti:
               1.   z dokumentom o dobavi:

                        (a)

                        z računom o dobavi, v katerem je, če je pridobitelj identificiran za namene DDV v drugi državi članici, navedena identifikacijska številka za DDV pridobitelja, ki mu jo je dodelila država članica, pod katero mu je bilo dobavljeno blago;

                        (b)

                        z zapisnikom na podlagi člena 117(2) [ZDDS] – v primerih dobave znotraj Skupnosti na podlagi člena 7(4) [ZDDS];

                  […]
               2.   z dokumenti, s katerimi se dokazuje pošiljanje ali prevoz blaga z ozemlja države v drugo državo članico:

                        (a)

                        s prevozno listino ali pisnim potrdilom pridobitelja ali osebe, ki jo ta pooblasti, s katerim se potrjuje, da je bilo blago pridobljeno na ozemlju druge države članice – v primerih, v katerih se prevoz opravi za račun dobavitelja ali pridobitelja, opravi pa ga tretja oseba […]

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               Družba Traum je septembra in oktobra 2009 opravljala dejavnost splošnih gradbenih storitev v zvezi z zgradbami in gradbenimi konstrukcijami. V obračunu DDV za obdobje od 1. septembra 2009 do 31. oktobra 2009 je navedla, da je znotraj Skupnosti dobavila stojala za nože in polizdelke, oproščene DDV, družbi Evangelos gaitadzis s sedežem v Grčiji, pri čemer je predložila dokumente iz člena 45 uredbe za izvajanje ZDDS, in sicer računa z grško identifikacijsko številko za DDV družbe Evangelos gaitadzis, zapisnike o dobavi, mednarodne tovorne liste in podpisano potrdilo o pridobitvi blaga.

               9

               Bolgarska davčna uprava je 7. oktobra 2009 opravila preverjanje v elektronski bazi podatkov sistema izmenjave podatkov s področja DDV (VIES) („VAT Information Exchange System“, v nadaljevanju: baza podatkov VIES) in 2. novembra 2009 družbi Traum izdali odločbo o odmeri in vračilu. V tej odločbi so navedli, da se je s preverjanjem v bazi podatkov VIES izkazalo, da je družba Evangelos gaitadzis identificirana za namene DDV in da ima od 15. novembra 2005 veljavno identifikacijsko številko za DDV.

               10

               Vendar družba Evangelos gaitadzis ni prijavila pridobitve znotraj Skupnosti niti ni v Grčiji plačala DDV.

               11

               Bolgarska davčna uprava je ob naknadnem davčnem nadzoru ponovno preverila bazo podatkov VIES in ob tem ugotovila, da družba Evangelos gaitadzis od 15. januarja 2006 ni več identificirana za namene DDV. Zato ja ta uprava 17. maja 2011 družbi Traum izdala odločbo o odmeri davka, v kateri so od transakcij prodaje družbi Evangelos gaitadzis obračunali DDV, ker ta družba ni identificirana za namene DDV v drugi državi članici, zaradi česar ni izpolnjen pogoj iz člena 7(1) ZDDS za oprostitev tega davka, da mora biti pridobitelj davčni zavezanec.

               12

               Družba Traum je pri Direktorju vložila ugovor zoper to odločbo o odmeri in ob tem predložila odločbo o odmeri in vračilu, ki jo je izdala bolgarska davčna uprava in iz katere je razvidno, da je v času transakcije družba Evangelos gaitadzis imela veljavno identifikacijsko številko za DDV.

               13

               Direktor je z odločbo z dne 5. avgusta 2011 potrdil odločbo o odmeri, pri čemer se je oprl na to, da ni dokaza o prevozu blaga z bolgarskega ozemlja in da ni pisnega potrdila pridobitelja o prejemu blaga. Direktor je trdil, da zadevno potrdilo o prejemu blaga in predloženi zapisniki o dobavi ne vsebujejo podatkov o točnem naslovu, na katerem je bilo blago prejeto, ter o identiteti, položaju in pooblastilu za zastopanje osebe, ki ga je prejela v družbi Evangelos gaitadzis, zaradi česar ti dokumenti nimajo dokazne vrednosti.

               14

               Družba Traum v utemeljitev tožbe pred Administrativen sad Varna (upravno sodišče v Varni), ki jo je vložila zoper to odločbo Direktorja, navaja, da je bolgarski davčni upravi predložila vse dokumente, ki so zahtevani z ZDDS in uredbo za izvajanje ZDDS ter s katerimi je dokazano, da je bila opravljena dobava znotraj Skupnosti. Poleg tega trdi, da je zadevne transakcije opravila v dobri veri po preveritvi identifikacijske številke za DDV družbe Evangelos gaitadzis v bazi podatkov VIES, preden je opravila zadevne transakcije.

               15

               Predložitveno sodišče navaja, da obstajajo v sodni praksi bolgarskih sodišč, kar zadeva uporabo člena 7(1) ZDDS glede dokazov o prevozu blaga znotraj Skupnosti in njegovem prejemu v drugi državi članici, nasprotujoče si odločbe o dokazni vrednosti predloženih mednarodnih tovornih listov. V zvezi s tem se sprašuje, ali so dokazne zahteve, ki se uporabljajo na podlagi bolgarskega prava, skladne s pravom Unije.

               16

               V teh okoliščinah je Administrativen sad Varna prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je izpolnjen pogoj za davčno oprostitev na podlagi člena 138(1) Direktive [o DDV] in ali ni podana izjema na podlagi člena 139(1), drugi pododstavek, [te direktive] v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je bilo ugotovljeno, da je bilo dejstvo, da pridobitelj blaga ni ‚oseba, identificirana za namene DDV‘, v bazo podatkov [VIES] vneseno po opravljeni dobavi, [pri čemer je pozni vnos statusa ‚osebe, ki ni več identificirana za DDV‘, razviden iz podatkov, ki jih je zbrala bolgarska davčna uprava], tožeča stranka pa zatrjuje, da je ravnala s potrebno skrbnostjo s tem, da je pridobila podatke iz [te baze podatkov], ki pa niso dokumentirani?

                        2.

                        Ali so z upravno in sodno prakso, v skladu s katero mora prodajalec – pošiljatelj iz prevozne pogodbe – ugotoviti pristnost podpisa pridobitelja in razjasniti vprašanje, ali podpis izvira od osebe, ki zastopa družbo – pridobitelja, od zaposlenega pri tej družbi, ki ima ustrezen položaj, ali od pooblaščene osebe, prekršena načela davčne nevtralnosti, sorazmernosti in varstva zaupanja v pravo?

                        3.

                        Ali ima v primeru, kakršen je obravnavani, določba člena 138(1) Direktive [o DDV] neposredni učinek in ali jo sme nacionalno sodišče uporabiti neposredno?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Dopustnost

               17

               Direktor izpodbija dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe in trdi, da je predložitveno sodišče napačno predstavilo dejansko stanje iz postopka v glavni stvari. Direktor meni, da je predložitveno sodišče napačno štelo za dokazano dejstvo, da je bilo blago prepeljano v Grčijo in predano družbi Evangelos gaitadzis.

               18

               V zvezi s tem je treba po eni strani navesti, da je predložitveno sodišče Sodišču zgolj navedlo dokumente, ki jih je družba Traum predložila v dokaz obstoja dobave blaga znotraj Skupnosti, ne da bi samo ugotovilo, ali je bilo blago dejansko prepeljano v Grčijo in predano pridobitelju, in po drugi strani, da se vprašanja, predložena Sodišču nanašajo ravno na dokazne zahteve, s katerimi lahko države članice pogojujejo oprostitev DDV iz naslova dobave znotraj Skupnosti.

               19

               Poleg tega je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče v okviru postopka iz člena 267 PDEU, ki temelji na jasni delitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, pristojno za odločanje o razlagi ali veljavnosti akta Unije zgolj na podlagi dejstev, ki jih navede nacionalno sodišče (glej sodbi WWF in drugi, C‑435/97, EU:C:1999:418, točka 31, in Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, točka 19 in navedena sodna praksa). Zlasti glede trditev o domnevnih pomanjkljivostih in dejanskih napakah v predložitveni odločbi je dovolj opozoriti, da ni pristojno Sodišče, ampak nacionalno sodišče za to, da ugotovi dejstva, ki so pripeljala do spora, in da iz tega izpelje posledice za odločitev, ki jo je dolžno izreči (sodba PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, točka 40).

               20

               Iz tega izhaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

         Prvo in drugo vprašanje

               21

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 138(1) in 139(1), drugi pododstavek, Direktive o DDV razlagati tako, da nasprotujeta temu, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, davčna uprava države članice ne prizna pravice do oprostitve DDV iz naslova dobave znotraj Skupnosti, ker pridobitelj ni bil identificiran za DDV v drugi državi članici in ker dobavitelj ni dokazal avtentičnosti podpisa na dokumentih, ki jih je predložil v utemeljitev svojega obračuna v zvezi z domnevno oproščeno dobavo, niti tega, da je bila oseba, ki je podpisala te dokumente v pridobiteljevem imenu, pooblaščena za njegovo zastopanje.

               22

               Da bi lahko odgovorili na ta vprašanja, je treba spomniti, da je dobava znotraj Skupnosti, ki pomeni posledico pridobitve znotraj Skupnosti, oproščena DDV, če izpolnjuje pogoje, določene v členu 138(1) Direktive o DDV (sodba Mecsek-Gabona C‑273/11, EU:C:2012:547, točka 29 in navedena sodna praksa).

               23

               Na podlagi te določbe države članice oprostijo dobave blaga, ki ga prodajalec ali pridobitelj ali druga oseba za njun račun odpošlje ali odpelje z ozemlja vsake od njih, vendar znotraj Evropske unije, opravljene za drugega davčnega zavezanca ali pravno osebo, ki ni davčni zavezanec, ki deluje kot taka v državi članici, ki ni država članica, v kateri se odpošiljanje ali prevoz blaga začne.

               24

               V skladu z ustaljeno sodno prakso se oprostitev DDV iz naslova dobave blaga znotraj Skupnosti uporabi, le če je bila pravica, razpolagati s tem blagom kot lastnik, prenesena na pridobitelja in je dobavitelj dokazal, da je bilo to blago odposlano ali odpeljano v drugo državo članico in da je po tej odpravi ali prevozu fizično zapustilo ozemlje države članice dobave (glej zlasti sodbo Teleos in drugi, C‑409/04, EU:C:2007:548, točka 42).

               25

               Poleg tega, kot izhaja iz člena 139(1), drugi pododstavek, Direktive o DDV, je oprostitev tega davka pogojena s tem, da se dobava ne opravi za davčne zavezance ali pravne osebe, ki niso davčni zavezanci, katerih pridobitve blaga znotraj Skupnosti na podlagi člena 3(1) te direktive niso predmet DDV.

               26

               Vprašanja predložitvenega sodišča pa se nanašajo na dokazna pravila, ki jih je mogoče postaviti dobavitelju za dokaz, da so izpolnjeni pogoji za oprostitev DDV ob dobavi blaga znotraj Skupnosti.

               27

               V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ker v Direktivi o DDV ni konkretne določbe glede dokazov, ki jih mora davčni zavezanec predložiti, da bi bil upravičen do oprostitve DDV, je v skladu s členom 131 te direktive naloga držav članic, da določijo pogoje, pod katerimi oprostijo dobave znotraj Skupnosti, zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih davčnih utaj, izogibanja in zlorab. Vendar morajo države članice ob izvrševanju svojih pristojnosti spoštovati splošna pravna načela, ki so del pravnega reda Unije, med katerimi sta zlasti načeli pravne varnosti in sorazmernosti (sodba Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, točka 36 in navedena sodna praksa).

               28

               Načelo pravne varnosti, iz katerega izhaja načelo varstva zaupanja v pravo, zahteva, po eni strani, jasnost in natančnost pravnih pravil, in, po drugi strani, predvidljivost njihove uporabe za pravne subjekte (sodba Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, točka 46 in navedena sodna praksa).

               29

               Spomniti je treba, da se to načelo uveljavlja s posebno strogostjo, kadar gre za predpise, ki lahko vključujejo finančno breme, da bi se zadevnim subjektom omogočilo, da se natančno seznanijo z obveznostmi, ki so jim s temi predpisi naložene. Iz tega sledi, da je nujno, da davčni zavezanci poznajo svoje davčne obveznosti pred sklenitvijo transakcije (glej sodbo Teleos in drugi, EU:C:2007:548, točka 48 in navedena sodna praksa).

               30

               V teh okoliščinah je Sodišče opozorilo, da je treba obveznosti, ki jih ima davčni zavezanec glede dokazov, določiti glede na pogoje, ki so v zvezi s tem izrecno določeni v nacionalnem pravu, in običajno prakso pri podobnih transakcijah (glej sodbo Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, točka 38).

               31

               Tako bi bilo v nasprotju z načelom pravne varnosti, če bi lahko država članica, ki je določila pogoje za uporabo oprostitve DDV iz naslova dobave znotraj Skupnosti, tako da je med drugim določila seznam dokumentov, ki jih je treba predložiti pristojnim organom, in ki je sprva sprejela dokumente, ki jih je predložil dobavitelj, kot dokazila, ki utemeljujejo pravico do oprostitve, naknadno obvezala tega dobavitelja, da plača DDV za to dobavo, kadar se izkaže, da zaradi goljufije pridobitelja, za katero dobavitelj ni vedel niti ni mogel vedeti, zadevno blago dejansko ni zapustilo ozemlja države članice dobave (glej sodbo Teleos in drugi, EU:C:2007:548, točka 50).

               32

               V skladu s sodno prakso Sodišča namreč v takih okoliščinah, čeprav očitno ni otipljivega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da je bilo zadevno blago preneseno z ozemlja države članice dobave, to, da se davčnemu zavezancu naloži, da mora predložiti tak dokaz, ne zagotavlja pravilne in enostavne uporabe oprostitev DDV. Nasprotno, ta obveznost postavlja tega davčnega zavezanca v položaj negotovosti glede možnosti uporabe oprostitve za dobavo znotraj Skupnosti ali glede nujnosti vključitve DDV v prodajno ceno (glej sodbi Teleos in drugi, EU:C:2007:548, točki 49 ter 51, in Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, točka 41).

               33

               V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da je bolgarska davčna uprava izdala odločbo o odmeri in vračilu, pri čemer se je oprla na dokumente, ki jih je predložila družba Traum v skladu s členom 45 uredbe za izvajanje ZDDS, pri tem pa ni zahtevala dokaza o avtentičnosti podpisa pridobitelja na teh dokumentih ali predložitve pooblastila podpisnika za zastopanje. Šele ob naknadnem davčnem nadzoru je postavila te zahteve, ki po mnenju predložitvenega sodišča pomenijo „dodatne pogoje“.

               34

               Vendar bi bilo v nasprotju z načelom pravne varnosti, da ne bi priznali pravice do oprostitve DDV za transakcije iz spora o glavni stvari, ker dobavitelj ob naknadnem nadzoru teh transakcij ni predložil takih dodatnih dokazov, čeprav so bili dokumenti, ki jih je družba Traum predložila v utemeljitev svojega obračuna, skladni s seznamom dokumentov, ki jih je treba predložiti bolgarski davčni upravi, iz člena 45 uredbe za izvajanje ZDDS in jih je ta uprava sprva sprejela kot dokazila, ki utemeljujejo pravico do oprostitve, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               35

               Kar zadeva zavrnitev oprostitve DDV iz naslova dobave iz spora o glavni stvari, ker pridobitelj ob dobavi ni bil identificiran za DDV v drugi državi članici, dodelitev identifikacijske številke za DDV sicer dokazuje davčni status zavezanca za namene odmere tega davka in olajšuje davčni nadzor nad transakcijami znotraj Skupnosti (glej v tem smislu sodbo Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, točka 60).

               36

               Vendar glede na to, da mora pristojni nacionalni organ preveriti status davčnega zavezanca, preden mu dodeli identifikacijsko številko za DDV, morebitna nepravilnost v registru davčnih zavezancev ne more povzročiti, da gospodarski subjekt, ki se je oprl na podatke iz tega registra, izgubi pravico do oprostitve, ki bi jo sicer imel. Tako je Sodišče razsodilo, da bi bilo bi bilo v nasprotju z načelom sorazmernosti, če bi dobavitelj moral plačati DDV samo zato, ker je bila identifikacijska številka za DDV pridobitelja retroaktivno izbrisana (glej v tem smislu sodbo Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, točki 63 in 64).

               37

               V okviru spora o glavni stvari je družba Traum bolgarski davčni upravi predložila dva računa z navedeno grško identifikacijsko številko za DDV družbe Evangelos gaitadzis, da bi dokazala svojo pravico do oprostitve DDV v skladu s členom 45(1)(a) uredbe za izvajanje ZDDS. Ti podatki so bili, potem ko jih je ta uprava preverila v bazi podatkov VIES, potrjeni v odločbi o odmeri in vračilu z dne 2. novembra 2009. Torej se je ta uprava strinjala in sprva sprejela, da je bil v skladu s pogojem iz člena 7(1) ZDDS pridobitelj zavezanec za DDV v drugi državi članici. Šele v okviru naknadnega davčnega nadzora je ista uprava ugotovila, da ta zadnji pogoj ni izpolnjen. V teh okoliščinah bi zavrnitev oprostitve DDV iz naslova dobave znotraj Skupnosti nasprotovala načeloma pravne varnosti in sorazmernosti.

               38

               V zvezi z okoliščino, ki jo je Direktor navedel v pisnih stališčih in v skladu s katero naj bi družba Traum morala z drugimi dokazi dokazati, da je družba Evangelos gaitadzis davčna zavezanka, ki ravna kot taka, v drugi državi članici in da mora za pridobitve blaga znotraj Skupnosti plačati DDV, je iz predložitvene odločbe razvidno, da ta zahteva ni bila določena z nacionalno ureditvijo, poleg tega pa ni bila postavljena pred izdajo odločbe bolgarske davčne uprave o odmeri in vračilu, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               39

               Direktor je v pisnih stališčih še navedel, da družba Traum ni ravnala v dobri veri in da ni izkazala potrebne skrbnosti, da bi se preprečila o avtentičnosti dokumentov, ki jih je predložila v podporo svoje zahteve za oprostitev plačila DDV. Prav tako navaja, da je družba Evangelos gaitadzis morda izvršila utajo v odnosu do grške davčne uprave. V zvezi s tem Direktor med drugim trdi, da je ob upoštevanju odgovorov prevoznikov ob davčnem nadzoru, ki je bil opravljen v zvezi z dobavo iz spora v glavni stvari, dvomljivo, da predloženi prevozni dokumenti ustrezajo resničnemu dejanskemu stanju.

               40

               V predložitveni odločbi pa ni navedb, iz katerih bi se dalo sklepati o tem, da je dobava iz spora o glavni stvari del davčne utaje ali da družba Traum v okviru morebitne pridobiteljeve utaje ni ravnala v dobri veri.

               41

               Glede tega je treba opozoriti, da Sodišče v postopku na podlagi člena 267 PDEU ni pristojno preverjati niti presojati okoliščin dejanskega stanja v postopku v glavni stvari. Nacionalno sodišče je torej pristojno opraviti splošno presojo vseh elementov in okoliščin dejanskega stanja te zadeve, da bi ugotovilo, ali je družba Traum ravnala v dobri veri in sprejela vse ukrepe, ki se lahko od nje razumno zahtevajo, zato da se prepriča, da opravljena transakcija ni vodila do davčne utaje (glej po analogiji sodbo Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, točka 53).

               42

               Če to sodišče ugotovi, da je z objektivnimi elementi dokazano, da je družba Traum vedela ali bi morala vedeti, da je bila transakcija, ki jo je izvedla, del pridobiteljeve davčne utaje, in da ni sprejela vseh razumnih ukrepov, ki bi jih lahko, zato da bi to utajo preprečila, ji je mogoče zavrniti pravico do oprostitve DDV (glej v tem smislu sodbo Mecsek-Gabona, EU:C:2012:547, točka 54).

               43

               Glede na navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 138(1) in 139(1), drugi pododstavek, Direktive o DDV razlagati tako, da nasprotujeta temu, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, davčna uprava države članice ne prizna pravice do oprostitve DDV iz naslova dobave znotraj Skupnosti, ker pridobitelj ni bil identificiran za DDV v drugi državi članici in ker dobavitelj ni dokazal avtentičnosti podpisa na dokumentih, ki jih je predložil v utemeljitev svojega obračuna v zvezi z domnevno oproščeno dobavo, niti tega, da je bila oseba, ki je podpisala te dokumente v pridobiteljevem imenu, pooblaščena za njegovo zastopanje, čeprav so bila dokazila, ki utemeljujejo pravico do oprostitve, ki jih je dobavitelj predložil v utemeljitev svojega obračuna, v skladu s seznamom dokumentov, ki jih je treba predložiti tej upravi, določenim z nacionalnim pravom, in jih je ta uprava sprva sprejela kot dokazila, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Tretje vprašanje

               44

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 138(1) Direktive o DDV razlagati tako, da ima neposredni učinek, tako da se lahko davčni zavezanci sklicujejo nanj pred nacionalnimi sodišči proti državi, da bi dosegli oprostitev DDV iz naslova dobave znotraj Skupnosti.

               45

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča so posamezniki v vseh primerih, v katerih se določbe direktive z vidika vsebine izkažejo za nepogojne in dovolj natančne, upravičeni, da se nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči zoper državo ne glede na status, v katerem ta deluje (glej v tem smislu sodbi Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, točki 18 ter 23 in Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, točka 31 in navedena sodna praksa).

               46

               V obravnavani zadevi člen 138(1) Direktive o DDV določa dolžnost držav članic, da oprostijo dobave blaga, ki izpolnjujejo pogoje, ki so v njem določeni.

               47

               Čeprav člen 131 te direktive državam članicam dopušča neko polje proste presoje pri sprejetju pogojev za oprostitev DDV iz njenega člena 138 zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev, pa to ne vpliva na natančnost in nepogojnost obveznosti oprostitve, ki je določena v tem zadnjem členu (glej po analogiji sodbo Association de médiation sociale, EU:C:2014:2, točka 33).

               48

               Iz tega izhaja, da je treba člen 138(1) Direktive o DDV razlagati tako, da ima neposredni učinek, tako da se lahko davčni zavezanci sklicujejo nanj pred nacionalnimi sodišči proti državi, da bi dosegli oprostitev DDV iz naslova dobave znotraj Skupnosti.

         Stroški

               49

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                              Člena 138(1) in 139(1), drugi pododstavek, Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/88/EU z dne 7. decembra 2010, je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, davčna uprava države članice ne prizna pravice do oprostitve davka na dodano vrednost iz naslova dobave znotraj Skupnosti, ker pridobitelj ni bil identificiran za ta davek v drugi državi članici in ker dobavitelj ni dokazal avtentičnosti podpisa na dokumentih, ki jih je predložil v utemeljitev svojega obračuna v zvezi z domnevno oproščeno dobavo, niti tega, da je bila oseba, ki je podpisala te dokumente v pridobiteljevem imenu, pooblaščena za njegovo zastopanje, čeprav so bila dokazila, ki utemeljujejo pravico do oprostitve, ki jih je dobavitelj predložil v utemeljitev svojega obračuna, v skladu s seznamom dokumentov, ki jih je treba predložiti tej upravi, določenim z nacionalnim pravom, in jih je ta uprava sprva sprejela kot dokazila, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                           2.

                              Člen 138(1) Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2010/88, je treba razlagati tako, da ima neposredni učinek, tako da se lahko davčni zavezanci sklicujejo nanj pred nacionalnimi sodišči proti državi, da bi dosegli oprostitev davka na dodano vrednost iz naslova dobave znotraj Skupnosti.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: bolgarščina.