title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. septembra 2012.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens in drugi proti Hendrikus Cornelis Kortekaas in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden.#Zadeva C-170/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 6. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Uredba (ES) št. 1206/2001 — Sodelovanje pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah — Stvarno področje uporabe — Zaslišanje priče, ki je stranka v postopku v glavni stvari in ima stalno prebivališče v eni državi članici, pred sodiščem druge države članice — Možnost povabiti stranko kot pričo pred pristojno sodišče v skladu s pravom države članice tega sodišča“
      V zadevi C-170/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 1. aprila 2011, ki je prispela na Sodišče 7. aprila 2011, v postopku

         Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens,

         Gilbert Georges Henri Mittler,

         Jean Paul François Caroline Votron

      proti

         Hendrikusu Cornelisu Kortekaasu,

         Kortekaas Entertainment Marketing BV,

         Kortekaas Pensioen BV,

         Dirku Robbardu De Katu,

         Johannesu Hendrikusu Vischu,

         Euphemii Joanni Bökkerink,

         Laminco GLD N-A,

         Ageas NV, nekdanji Fortis NV,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič (poročevalec), E. Levits in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. marca 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za M. R. J. M. G. Lippensa, G. G. H. Mittlerja in J. P. F. C. Votrona P. D. Olden in H. M. H. Speyart, odvetnika,

               —

               za nizozemsko vlado C. Wissels in J. Langer, zastopnika,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, zastopnika,

               —

               za nemško vlado T. Henze, K. Petersen in J. Kemper, zastopniki,

               —

               za Irsko P. Dillon Malone, BL,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, zastopnik,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, zastopnik,

               —

               za finsko vlado J. Heliskoski in H. Leppo, zastopnika,

               —

               za vlado Združenega kraljestva H. Walker, zastopnica,

               —

               za Evropsko komisijo R. Troosters, zastopnik,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. maja 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 121).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. R. J. M. G. Lippensom, G. G. H. Mittlerjem in J. P. F. C. Votronom (v nadaljevanju skupaj: Lippens in drugi), ki prebivajo v Belgiji in so člani uprave družbe Ageas NV, nekdanje družbe Fortis NV (v nadaljevanju: Fortis), na eni strani in H. C. Kortekaasom, družbo Kortekaas Entertainment Marketing BV, družbo Kortekaas Pensioen BV, D. R. De Katom, J. H. Vischom, E. J. Bökkerink in družbo Laminco GLD N-A (v nadaljevanju skupaj: Kortekaas in drugi), ki so imetniki vrednostnih papirjev družbe Fortis, na drugi strani glede domnevnega oškodovanja teh imetnikov, ker so zaupali podatkom o finančnem stanju družbe Fortis, ki so jih razširjali navedeni člani uprave.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 2, 7, 8, 10 in 11 Uredbe št. 1206/2001 je navedeno:

                        „(2)

                        Za zagotovitev neoporečnega delovanja notranjega trga je treba izboljšati, predvsem poenostaviti in pospešiti sodelovanje med sodišči na področju pridobivanja dokazov.
                        […]

                        (7)

                        Ker je za odločitev v civilni ali gospodarski zadevi, ki se obravnava na sodišču v državi članici, pogosto nujno potrebno dokaze pridobiti v drugi državi članici, delovanje Skupnosti ne more biti omejeno na področje posredovanja sodnih in zunajsodnih listin v civilnih ali gospodarskih zadevah, kar sodi v Uredbo sveta (ES) št. 1348/2000 z 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih listin v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah [UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 227]. Zaradi tega je treba še naprej izboljševati medsebojno sodelovanje med sodišči držav članic na področju pridobivanja dokazov.

                        (8)

                        Za učinkovitost sodnih postopkov v civilnih ali gospodarskih zadevah je potrebno, da se zaprosilo za izvršitev pridobivanja dokazov posreduje in izvrši neposredno in na najhitrejši možni način med sodišči držav članic.
                        […]

                        (10)

                        Zaprosilo za izvršitev pridobivanja dokazov mora biti naglo izvršeno. Če izvršitev zaprosila ni možna v roku devetdesetih dni po prejemu od zaprošenega sodišča, mora omenjeno sodišče o tem obvestiti sodišče, ki je zaprosilo, in hkrati navesti razloge, ki preprečujejo naglo izvršitev zaprosila.

                        (11)

                        Za zagotavljanje učinkovitosti te uredbe mora biti možnost odklonitve izvršitve zaprosila za pridobivanje dokazov strogo omejena na izjemne situacije.“

               4

               Člen 1 Uredbe št. 1206/2001 z naslovom „Področje uporabe“ določa:
               „1.   Ta uredba se uporablja v civilnih ali gospodarskih zadevah, kadar sodišče države članice, v skladu s pravom te države, zaprosi:

                        (a)

                        da pristojno sodišče druge države članice pridobi dokaze;

                        (b)

                        neposredno pridobivanje dokazov v drugi državi članici.

                  2.   Zaprosilo ne sme biti podano z namenom pridobitve dokaza, ki ni namenjen uporabi v začetem ali predvidenem sodnem postopku.
               3.   V tej uredbi se izraz ‚država članica‘ nanaša na države članice razen Danske.“

               5

               Členi od 10 do 16 iste uredbe se nanašajo na pridobivanje dokazov s strani zaprošenega sodišča.

               6

               Člen 10 Uredbe št. 1206/2006 z naslovom „Splošne določbe o izvrševanju zaprosila“ določa:
               „1.   Zaprošeno sodišče zaprosilo izvrši brez odlašanja in najkasneje v roku 90 dni od njenega prejema.
               2.   Zaprošeno sodišče zaprosilo izvrši v skladu s pravom svoje države članice.
               3.   Sodišče, ki je zaprosilo, lahko […] zahteva izvršitev zaprosila v skladu s posebnim postopkom, ki ga določa pravo njegove države članice. Zaprošeno sodišče mora izpolniti tako zaprosilo, razen ko postopek ni v skladu s pravom države članice zaprošenega sodišča, ali ob večjih praktičnih težavah. Če zaprošeno sodišče ne izpolni zaprosila zaradi enega od navedenih razlogov, […] o tem obvesti sodišče, ki je zaprosilo.
               4.   Sodišče, ki je zaprosilo, lahko zaprosi zaprošeno sodišče, da pri izvršitvi pridobivanja dokazov uporabi sredstva komunikacijske tehnologije, zlasti videokonferenco in telekonferenco.
               Zaprošeno sodišče izpolni tako zaprosilo, razen ko je ta v nasprotju s pravom države članice zaprošenega sodišča, ali ob večjih praktičnih težavah.
               […]“

               7

               Člen 12 navedene uredbe z naslovom „Izvršitev ob navzočnosti in sodelovanju predstavnikov sodišča, ki je zaprosilo“ določa:
               „1.   Če je to v skladu s pravom države članice sodišča, ki je zaprosilo, imajo njegovi predstavniki pravico biti navzoči pri izvršitvi pridobivanja dokazov na zaprošenem sodišču.
               2.   Za potrebe tega člena vključuje izraz ‚predstavnik‘ člane sodnega osebja, ki jih imenuje sodišče, ki je zaprosilo, v skladu s pravom države članice, ki ji pripada. Sodišče, ki je zaprosilo, prav tako lahko imenuje katero koli drugo osebo, na primer izvedenca, v skladu s pravom države članice, ki ji pripada.
               […]
               4.   Če je pri izvršitvi pridobivanja dokazov zaželjeno sodelovanje predstavnikov sodišča, ki je zaprosilo, zaprošeno sodišče v skladu s členom 10 določi pogoje, pod katerimi ti lahko sodelujejo.
               […]“

               8

               Člen 17 Uredbe št. 1206/2001, ki ureja neposredno pridobivanje dokazov s strani sodišča, ki je zaprosilo, določa:
               „1.   Kadar sodišče zaprosi, da se dokazovanje izvede neposredno v drugi državi članici, predloži zahtevo osrednjemu organu ali pristojnemu uradu […] v tej državi […].
               […]
               3.   Pridobivanje dokazov mora izvršiti član sodnega osebja ali katera koli druga oseba, na primer izvedenec določen po pravu države članice sodišča, ki je zaprosilo.
               4.   V roku 30 dni od prejema zaprosila osrednji organ ali pristojni urad zaprošene države članice […] obvesti sodišče, ki je zaprosilo, če je zaprosilo odobreno, in če je treba, pod katerimi pogoji prava države članice sodišča, ki je zaprosilo, bo izvršitev potekala.
               Zlasti lahko osrednji organ ali pristojni urad v državi članici, kateri pripadata, določita sodišče, ki bo sodelovalo pri izvršitvi pridobivanja dokazov, z namenom, da se zagotovi pravilna uporaba tega člena in izpolnjevanje določenih pogojev.
               Osrednji organ ali pristojni urad mora spodbujati uporabo sredstev komunikacijske tehnologije, na primer videokonferenc ali telekonferenc.
               5.   Osrednji organ ali pristojni urad lahko odkloni neposredno pridobivanje dokazov, le če:

                        (a)

                        zaprosilo ne sodi v področje uporabe te uredbe, kot je opredeljeno v členu 1;

                        (b)

                        zaprosilo ne vsebuje vseh potrebnih podatkov v skladu s členom 4;

                        (c)

                        je zaprošeno neposredno pridobivanje dokazov v nasprotju s temeljnimi načeli pravnega reda države članice osrednjega organa ali pristojnega urada.

                  6.   Sodišče, ki je zaprosilo, jo izvrši v skladu s pravom države članice, ki ji pripada, ne glede na pogoje, določene v odstavku 4.“

               9

               Člen 21 navedene uredbe z naslovom „Razmerje do trenutnih ali prihodnjih sporazumov ali dogovorov med državami članicami“ v odstavku 2 določa:
               „Ta uredba ne ovira držav članic pri ohranitvi ali sklenitvi sporazumov ali dogovorov med dvema ali več državami, da bi tako še bolj olajšale pridobivanje dokazov, pod pogojem, da so tovrstni sporazumi in dogovori v skladu s to uredbo.“

         Nizozemsko pravo

               10

               Zaslišanje prič in predčasno zaslišanje prič sta na Nizozemskem urejeni z zakonikom o pravdnem postopku (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, v nadaljevanju: WBR).

               11

               Člen 164 WBR določa:
               „1.   Stranke lahko nastopijo tudi kot priče.
               […]
               3.   Če stranka, ki mora dati izjavo kot priča, ne pride na obravnavo, ne odgovarja na vprašanja, ki so ji postavljena, ali zavrne podpis svoje izjave, lahko sodišče zaradi tega sprejme ukrepe, ki se mu zdijo potrebni.“

               12

               Člen 165(1) WBR določa, da „[mora] [v]saka oseba, ki je povabljena na zaslišanje kot priča po postopku, določenem z zakonom, […] pričati“.

               13

               Člen 176(1) WBR določa:
               „Če konvencija ali uredba Unije ne določa drugače, lahko sodišče, če priča prebiva v tujini, organu – ki ga sam določi – države, v kateri ima priča stalno prebivališče, predlaga, naj opravi zaslišanje, če je mogoče, pod prisego, ali za to zaslišanje prosi nizozemsko konzularno predstavništvo, ki je pristojno glede na stalno prebivališče te priče.“

               14

               Člen 186 WBR določa:
               „1.   V primerih, v katerih zakon dopušča zaslišanje prič, se lahko na zahtevo zainteresirane stranke nemudoma odredi predčasno zaslišanje prič pred vložitvijo tožbe.
               2.   Sodišče lahko odredi začasno zaslišanje prič na zahtevo stranke, potem ko se je postopek že začel.“

               15

               Člen 189 WBR določa, da „[d]oločbe o zaslišanju priče veljajo tudi za predčasno zaslišanje“.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               16

               Kortekaas in drugi, imetniki vrednostnih papirjev družbe Fortis, so 3. avgusta 2009 pri Rechtbank Utrecht (Nizozemska) začeli postopek proti Lippensu in drugim, članom uprave družbe Fortis, ter tej družbi. Kortekaas in drugi v tem postopku zahtevajo odškodnino za škodo, ki so jo domnevno utrpeli, ker so zaradi informacij, ki so jih v letih 2007 in 2008 razširjali Lippens in drugi glede finančnega stanja družbe Fortis in dividend, ki naj bi jih ta plačala leta 2008, kupili ali obdržali vrednostne papirje.

               17

               Da bi dobili pojasnila glede trditev Lippensa in drugih ter glede informacij, ki so jih ti imeli v omenjenem obdobju, so Kortekaas in drugi 6. avgusta 2009 Rechtbank Utrecht predlagali, naj se Lippens in drugi predhodno zaslišijo kot priče. Navedeno sodišče je temu predlogu ugodilo s sklepom z dne 25. novembra 2009 in določilo, da bo zaslišanje opravil sodnik, ki bo imenovan za to.

               18

               Lippens in drugi so 9. decembra 2009 predlagali Rechtbank Utrecht, naj zaprosi za pravno pomoč, zato da bi jih lahko zaslišal francosko govoreč sodnik v Belgiji, kjer imajo stalno prebivališče. Njihov predlog je bil zavrnjen s sklepom z dne 3. februarja 2010.

               19

               Gerechtshof te Amsterdam, ki je odločalo o pritožbi Lippensa in drugih proti temu sklepu, je tega s sklepom z dne 18. maja 2010 potrdilo, pri čemer se je oprlo na člen 176(1) WBR, ki za sodišče, ki mora zaslišati pričo, ki prebiva v tujini, določa možnost, in ne dolžnost, da zaprosi za pravno pomoč. To sodišče je pojasnilo, da mora priče načeloma zaslišati sodišče, pred katerim poteka postopek, in da v obravnavani zadevi nobena okoliščina ne upravičuje odstopanja od tega pravila v korist Lippensa in drugih, zlasti ob upoštevanju ugovora, ki so ga vložili Kortekaas in drugi. Zaslišanja v Belgiji prav tako ni mogoče utemeljiti z jezikovnimi razlogi, saj naj bi imeli Lippens in drugi možnost, da jim pri zaslišanju na Nizozemskem pomaga tolmač.

               20

               Lippens in drugi so pri pritožbenem sodišču vložili kasacijsko pritožbo zoper ta sklep Gerechtshof te Amsterdam.

               21

               Predložitveno sodišče meni, da ni v nasprotju z Uredbo št. 1206/2001, da na eni strani sodišče države članice v skladu z veljavnim pravom te države na zaslišanje povabi pričo, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici, in da ima na drugi strani to, da se priča ne odzove vabilu, posledice, ki jih določa to pravo.

               22

               Glede tega predložitveno sodišče meni, da nobena določba Uredbe št. 1206/2001 ne omogoča sklepanja, da načini pridobivanja dokazov, določeni v tej uredbi, izključujejo uporabo drugih načinov pridobivanja dokazov, ki jih določa pravo držav članic. Meni, da je cilj Uredbe št. 1206/2001 le olajšati pridobivanje dokazov in da držav članic ne zavezuje k spreminjanju načinov pridobivanja dokazov, določenih v njihovem nacionalnem procesnem pravu. Sprašuje pa se, ali iz sodbe z dne 28. aprila 2005 v zadevi St. Paul Dairy (C-104/03, ZOdl., str. I-3481, točka 23) izhaja, da morajo države članice uporabiti navedeno uredbo pri pridobivanju dokazov, ki so v drugi državi članici.

               23

               V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba Uredbo [št. 1206/2001], zlasti njen člen 1(1), razlagati tako, da mora sodišče, ki želi zaslišati pričo, ki prebiva v drugi državi članici, za to vrsto dokazov vselej uporabiti postopek, ki ga določa navedena uredba […], ali pa lahko uporabi postopek, ki ga določa njegovo nacionalno procesno pravo, kot je poziv priče pred to sodišče?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               24

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Uredbe št. 1206/2001, zlasti njen člen 1(1), razlagati tako, da mora pristojno sodišče države članice, ki želi kot pričo zaslišati stranko, ki prebiva v drugi državi članici, za takšno zaslišanje vselej uporabiti načine pridobitve dokazov, kot so določeni v tej uredbi, ali pa ima to sodišče možnost, da stranko povabi in jo zasliši v skladu s pravom svoje države članice.

               25

               Najprej je treba opozoriti, da se v skladu s členom 1(1) Uredbe št. 1206/2001 ta uredba uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, kadar sodišče države članice v skladu z zakonodajo te države zaprosi, bodisi da pristojno sodišče druge države članice pridobi dokaze bodisi da samo neposredno pridobi dokaze v drugi državi članici.

               26

               Glede tega je najprej treba ugotoviti, da je stvarno področje uporabe Uredbe št. 1206/2001, kakor je opredeljeno v navedenem členu in kot izhaja iz ureditve te uredbe, omejeno na dva načina pridobitve dokazov, namreč na pridobitev dokazov, ki ga opravi zaprošeno sodišče v skladu s členi od 10 do 16 navedene uredbe na podlagi zaprosila sodišča iz druge države članice, in neposredno pridobivanje dokazov, ki ga opravi sodišče, ki je zaprosilo, v drugi državi članici na način, določen v členu 17 iste uredbe.

               27

               Nasprotno pa Uredba št. 1206/2001 ne vsebuje nobene določbe, ki bi urejala ali izključevala možnost sodišča države članice, da stranko, ki prebiva v drugi državi članici, povabi, da pride in neposredno priča pred njim.

               28

               Torej se Uredba št. 1206/2001 načeloma uporablja le takrat, kadar se sodišče države članice odloči pridobiti dokaze na enega od dveh načinov, ki sta predvidena v tej uredbi, v tem primeru pa mora slediti postopkom v zvezi s tema načinoma.

               29

               Dalje je treba opozoriti, da je v skladu z uvodnimi izjavami 2, 7, 8, 10 in 11 Uredbe št. 1206/2001 njen cilj preprosto, učinkovito in hitro izvajanje čezmejnega pridobivanja dokazov. Pridobivanje dokazov sodišča države članice v drugi državi članici ne sme upočasnjevati nacionalnega postopka. Zato je bila z navedeno uredbo za vse države članice razen Kraljevine Danske sprejeta ureditev, da bi se odstranile ovire, ki bi se na tem področju lahko pojavile (glej sodbo z dne 17. februarja 2011 v zadevi Weryński, C-283/09, ZOdl., str. I-601, točka 62).

               30

               Temu cilju pa ne ustreza razlaga določb Uredbe št. 1206/2001, ki bi na splošno prepovedovala sodišču države članice, da v skladu s svojim nacionalnim pravom stranko, ki prebiva v drugi državi članici, povabi kot pričo in jo zasliši ob uporabi svojega nacionalnega prava. Kot so namreč navedli češka in poljska vlada ter v točki 44 sklepnih predlogov generalni pravobranilec, bi takšna razlaga vodila k omejitvi možnosti tega sodišča, da zasliši takšno stranko.

               31

               Tako je jasno, da je lahko v nekaterih okoliščinah, zlasti če je stranka, ki je povabljena kot priča, pripravljena priti prostovoljno, za pristojno sodišče preprosteje, učinkoviteje in hitreje, da jo zasliši v skladu z določbami svojega nacionalnega prava, namesto da uporabi način pridobitve dokazov, ki je predviden v Uredbi št. 1206/2001.

               32

               Glede tega je treba poudariti, da zaslišanje, ki ga opravi pristojno sodišče v skladu s svojim nacionalnim pravom, temu ne omogoča le neposrednega zaslišanja stranke, temveč tudi to, da ji predstavi trditve drugih strank ali prič, ki so morda navzoče pri zaslišanju, in da z morebitnimi dodatnimi vprašanji preveri verodostojnost njenega pričanja ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih vidikov zadeve. Takšno zaslišanje se tako razlikuje od pridobitve dokazov s strani zaprošenega sodišča v skladu s členi od 10 do 16 navedene uredbe, čeprav člen 12 te uredbe pod določenimi pogoji dovoljuje navzočnost in sodelovanje predstavnikov zaprošenega sodišča pri takšnem pridobivanju dokazov. Čeprav neposredno pridobivanje dokazov v skladu s členom 17 iste uredbe omogoča sodišču, ki je zaprosilo, da samo opravi zaslišanje v skladu s pravom svoje države članice, pa zanj veljajo pogoj pridobitve dovoljenja, pogoji, ki jih določi osrednji organ ali pristojni urad zaprošene države članice, in druga podrobna pravila, določena v tem členu.

               33

               Končno, razlago, po kateri Uredba št. 1206/2001 ne ureja izčrpno čezmejne pridobitve dokazov, temveč je njen cilj le olajšati takšno pridobivanje z omogočanjem uporabe drugih sredstev, ki imajo enak cilj, potrjuje člen 21(2) Uredbe št. 1206/2001, ki izrecno dovoljuje sporazume ali dogovore med državami članicami, katerih namen je še bolj olajšati pridobivanje dokazov, če so ti v skladu s to uredbo.

               34

               Sodišče je v točki 23 zgoraj navedene sodbe St. Paul Dairy sicer res ugotovilo, da bi bilo v okoliščinah, kakršne so bile v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, mogoče predlog za zaslišanje priče uporabiti kot sredstvo za izognitev pravilom Uredbe št. 1206/2001, ki pod enakimi jamstvi in z enakimi učinki za vse posameznike urejajo posredovanje in izvršitev zaprosil sodišča države članice, zato da se pridobijo dokazi v drugi državi članici.

               35

               Vendar pa se ta ugotovitev ne sme razlagati tako, da sodišču države članice, ki je pristojno za obravnavanje zadeve v glavni stvari in ki želi zaslišati pričo, ki prebiva v drugi državi članici, nalaga, da opravi zaslišanje v skladu z določbami Uredbe št. 1206/2001.

               36

               Glede tega je treba poudariti, da so bile okoliščine v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, zaznamovane s tem, da je bil predlog ene od strank za predčasno zaslišanje priče vložen neposredno pri sodišču države članice, v kateri je priča prebivala, ki pa ni bilo pristojno za obravnavo zadeve v glavni stvari. Takšen predlog bi bilo torej mogoče dejansko uporabiti kot sredstvo za izognitev pravilom Uredbe št. 1206/2001, saj lahko pristojnemu sodišču, na katero mora biti naslovljen ta predlog, onemogoči, da pričo zasliši po pravilih, ki jih določa navedena uredba. Okoliščine obravnavane zadeve pa se razlikujejo od okoliščin zadeve, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba St. Paul Dairy, saj je bil predlog za predčasno zaslišanje vložen pri pristojnem sodišču.

               37

               Iz navedenega izhaja, da ima pristojno sodišče države članice možnost, da kot pričo povabi stranko, ki prebiva v drugi državi članici, in jo zasliši v skladu s pravom svoje države članice.

               38

               Poleg tega navedeno sodišče ohrani možnost – če se stranka kot priča brez opravičljivega razloga ne odzove vabilu – da sprejme morebitne ukrepe, ki jih določa pravo njegove države članice, pod pogojem, da jih izvede v skladu s pravom Unije.

               39

               V teh okoliščinah je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba določbe Uredbe št. 1206/2001, zlasti njen člen 1(1), razlagati tako, da ima pristojno sodišče države članice, ki želi kot pričo zaslišati stranko, ki prebiva v drugi državi članici, možnost, da jo zaradi takega zaslišanja povabi in zasliši v skladu s pravom svoje države članice.

         Stroški

               40

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Določbe Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah, zlasti njen člen 1(1), je treba razlagati tako, da ima pristojno sodišče države članice, ki želi kot pričo zaslišati stranko, ki prebiva v drugi državi članici, možnost, da jo zaradi takega zaslišanja povabi in zasliši v skladu s pravom svoje države članice.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 9. avgusta 1994. # Zvezna republika Nemčija proti Svetu Evropske unije. # Ničnostna tožba - Pravna podlaga. # Zadeva C-359/92.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. junija 2005.#Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 93/38/EGS - Javna naročila v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju - Naročilo, ki se nanaša na izgradnjo sistema transportnih trakov za termoelektrarno Megalopolis - Neobjava obvestila - Tehnični razlog - Nepredvidljiv dogodek - Skrajno nujen primer.#Zadeva C-394/02.

text:
      Zadeva C-394/02
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Helenski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 93/38/EGS – Javna naročila v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju – Naročilo, ki se nanaša na gradnjo sistema transportnih trakov za termoelektrarno Megalopolis – Neobjava obvestila – Tehnični razlog – Nepredvidljiv dogodek – Skrajno nujen primer“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa, predstavljeni 24. februarja 2005
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. junija 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Pravica Komisije do vložitve tožbe – Izvrševanje te pravice, ki ni odvisno od obstoja
            pravnega interesa za ukrepanje
      (člen 226 ES)
      2.     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predhodni postopek – Predmet – Obrazloženo mnenje – Vsebina
      (člen 226 ES)
      3.     Približevanje zakonodaj – Postopki revizije na področju oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje in
            v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju – Direktivi 89/665 in 92/13 – Postopek, ki Komisiji omogoča,
            da preventivno ukrepa v primeru jasne in očitne kršitve pravil Skupnosti na področju oddaje javnih naročil — Postopek, ki
            ni v zvezi s postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti iz člena 226 ES
      (člen 226 ES; direktivi Sveta 89/665, člen 3, in 92/13, člen 8)
      4.     Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju
            – Direktiva 93/38 – Izjeme od skupnih pravil – Pogoji – Stroga razlaga – Dokazno breme
      (Direktiva Sveta 93/38, člen 20(2)(c) in (d))
      1.     Komisija v okviru pristojnosti iz člena 226 ES ni dolžna dokazati obstoja pravnega interesa. Komisija ima namreč nalogo, da
         po uradni dolžnosti in v splošnem interesu skrbi za uporabo prava Skupnosti držav članic in da doseže ugotovitev obstoja morebitnih
         neizpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz prava, da bi te odpravila. Namen člena 226 ES torej ni zaščititi lastne pravice te
         institucije. Edino ta lahko odloči, ali je primerno začeti postopek za ugotovitev neizpolnitve obveznosti ali ne in, glede
         na primer, katera so dejanja oziroma opustitve, zaradi katerih je ta postopek treba uvesti.

      (Glej točke od 14 do 16.)
      2.     Komisija v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, čeprav mora obrazloženo mnenje vsebovati skladen in natančen prikaz
         razlogov, ki so Komisijo prepričali, da zadevna država članica ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe, vendarle ni dolžna v tem
         mnenju navesti ukrepov, ki bi omogočali, da se odpravi očitana neizpolnitev.

      Namen predhodnega postopka je namreč omejiti predmet tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, da bi tej državi članici dali priložnost,
         da izpolni obveznosti iz prava Skupnosti ali da učinkovito uveljavi razloge obrambe proti očitkom Komisije.

      Posledično mora Komisija v obrazloženem mnenju določno označiti ukrepe le takrat, kadar bo kot predmet svoje tožbe zaradi
         neizpolnitve obveznosti navedla nesprejetje ukrepov, ki bi omogočali, da se odpravi očitana neizpolnitev obveznosti.

      (Glej točke od 21 do 23.)
      3.     Postopek neposredne intervencije iz člena 8 Direktive 92/13 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi pravil Skupnosti
         za oddajo javnih naročil podjetij na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju in iz člena 3 Direktive
         89/665 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih
         naročil za gradnje, na podlagi katerega Komisija lahko ukrepa zoper državo članico, če meni, da so bile določbe Skupnosti
         na področju oddaje javnih naročil jasno in očitno kršene, pomeni preventivni ukrep, ki ne more niti razveljaviti niti nadomestiti
         pristojnosti Komisije iz člena 226 ES, tako da je dejstvo, ali je Komisija uporabila ta postopek ali ne, nepomembno za presojo
         dopustnosti tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti. Izbira med postopkoma spada v njeno diskrecijsko oblast.

      (Glej točki 27 in 28.)
      4.     Določbe člena 20(2)(c) in (d) Direktive 93/38 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem
         in telekomunikacijskem sektorju, na podlagi katerih v določenih primerih naročniki lahko uporabijo postopek oddaje javnega
         naročila brez predhodnega povabila k oddaji ponudb, je treba kot izjeme od pravil v zvezi s postopki oddaje javnih naročil
         razlagati strogo. Poleg tega dokazno breme nosi stranka, ki se na njih sklicuje.

      Prvič, kar zadeva člen 20(2)(c) navedene direktive, za njegovo uporabo veljata dva kumulativna pogoja, in sicer, da po eni
         strani pri delih, ki so predmet naročila, obstaja tehnični razlog in po drugi strani, da je zaradi tega tehničnega razloga
         nesporno treba to naročilo dodeliti določenemu podjetju.

      Drugič, odstopanje iz člena 20(2)(d) navedene direktive je vezano na tri kumulativne pogoje, in sicer na obstoj nepredvidljivega
         dogodka, na skrajno nujni primer, ki ni skladen z zahtevanimi roki v primeru povabila k oddaji ponudb, in na vzročno zvezo
         med nepredvidljivim dogodkom in skrajno nujnim primerom, ki izhaja iz tega.

      Dejstvo, da lahko roke določi organ, ki mora odobriti zadevni projekt, je tako predvidljiv element postopka izdaje soglasja
         k temu projektu.

      (Glej točke 33, 34, 40 in 43.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 2. junija 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 93/38/EGS – Javna naročila v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju – Naročilo, ki se nanaša na gradnjo sistema transportnih trakov za termoelektrarno Megalopolis – Neobjava obvestila – Tehnični razlog – Nepredvidljiv dogodek – Skrajno nujen primer“
      V zadevi C-394/02,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 8. novembra 2002,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. Nolin in M. Konstantinidis, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Helenski republiki, ki jo zastopajo P. Mylonopoulos, D. Tsagkaraki in S. Chala, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann (poročevalec), predsednik senata, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. decembra 2004,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. februarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Helenska republika s tem, ker je javno podjetje za
         električno energijo Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy (v nadaljevanju: DEI) naročilo, ki se nanaša na gradnjo sistema transportnih
         trakov za termoelektrarno Megalopolis, dodelilo po postopku s pogajanji brez predhodne objave obvestila, ni izpolnila obveznosti
         iz Direktive Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem
         in telekomunikacijskem sektorju (UL L 199, str. 84), kot je bila spremenjena z Direktivo 98/4/ES Evropskega parlamenta in
         Sveta z dne 16. februarja 1998 (UL L 101, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 93/38), zlasti iz člena 20 in naslednjih te direktive.

       Pravni okvir
      2       V skladu s členom 15(1) Direktive 93/38 „se javna naročila […] gradenj […] oddajo v skladu s predpisi naslovov III, IV in
         V“.

      3       Člen 20(1) iste direktive predvideva, da „[l]ahko naročniki izberejo katerega koli izmed postopkov, opisanih v členu 1(7)
         [in sicer odprti postopek, omejeni postopek ali postopek s pogajanji], pod pogojem, da ob upoštevanju odstavka 2 povabijo
         k oddaji ponudb v skladu s členom 21“.

      4       Odstavek 2 tega člena 20 določa:
      „Naročniki lahko uporabijo postopek oddaje javnega naročila brez predhodnega povabila k oddaji ponudb […]:
      […]
      c)      kadar iz […] tehničnih razlogov […] javno naročilo lahko izvede samo določen […] gradbenik […];
      d)      če je to nujno potrebno, kadar se zaradi skrajno nujnih primerov ob dogodkih, ki jih naročnik ni mogel predvideti, ni mogoče
         držati rokov, predpisanih za odprte in omejene postopke;

      […]“
      5       Člen 21(1) Direktive 93/38 natančneje določa oblike, v katerih se lahko opravi javni razpis, in sicer v glavnem z objavo v
         Uradnem listu Evropskih skupnosti obvestila, ki je usklajen z vzorci iz Prilog k isti direktivi.
       Dejansko stanje in predhodni postopek
      6       Oktobra leta 1997 je DEI za namene postopka presoje vplivov na okolje v smislu Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija
         1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL L 175, str. 40) pristojnemu organu, to je ministrstvu
         za okolje, urejanje prostora in javna dela, predložil projekt v zvezi z namestitvijo sistema za razžveplanje, stabilizacijo,
         prevoz in skladiščenje trdnih stranskih produktov termoelektrarne Megalopolis.

      7       Omenjeno ministrstvo je z odločbama z dne 29. oktobra 1998 in 30. decembra 1999 ta projekt odobrilo in zahtevalo, da DEI v
         devetih mesecih, to je do septembra 2000, vloži prošnjo za izdajo dokončnega soglasja k odstranitvi odpadkov te elektrarne
         in da v dvanajstih mesecih, to je do decembra 2000, namesti sistem transportnih trakov za prevoz pepela med slednjo in rudnikom
         Thoknia, kjer se pepel obdeluje.

      8       Upoštevajoč te roke, se je DEI 27. julija 1999 odločil, da bo izvedel postopek oddaje s pogajanji brez objave obvestila, in
         je povabil skupino podjetij Koch/Metka in podjetje Dosco Overseas Engineering Ltd (v nadaljevanju: podjetje Dosco), da oddata
         ponudbi.

      9       Zadnje navedeno podjetje je 18. januarja 2000 izjavilo, da ne želi sodelovati v tem postopku.
      10     Po večmesečnih pogajanjih je DEI 29. avgusta 2000 gradnjo sistema transportnih trakov za prevoz pepela med termoelektrarno
         Megalopolis in rudnikom Thoknia (v nadaljevanju: sporno naročilo) zaupal skupini podjetij Koch/Metka.

      11     Komisija je potem, ko je Helenski republiki omogočila, da predloži pripombe, 21. decembra 2001 izdala obrazloženo mnenje z
         ugotovitvijo, da bi sporno naročilo moralo biti objavljeno v Uradnem listu Evropskih skupnosti v skladu z Direktivo 93/38. Zato je to državo članico pozvala, naj sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev z obrazloženim
         mnenjem, v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja. Komisija ni bila zadovoljna z odgovori grških organov iz dopisa z dne
         3. aprila 2002, zato se je odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
       Dopustnost
      12     Grška vlada uveljavlja štiri ugovore nedopustnosti, in sicer pomanjkanje pravnega interesa Komisije, brezpredmetnost tožbe,
         nenatančnost obrazloženega mnenja in zlorabo postopka.

       Pomanjkanje pravnega interesa Komisije
      13     Po mnenju grške vlade Komisija ni imela pravnega interesa za uvedbo postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ker je bila zatrjevana
         kršitev prava Skupnosti v celoti oziroma vsaj v večjem delu na dan izteka roka za uskladitev z obrazloženim mnenjem že opravljena.

      14     V tem pogledu je treba opozoriti, da Komisija v okviru pristojnosti iz člena 226 ES ni dolžna dokazati obstoja pravnega interesa
         (glej sodbi z dne 4. aprila 1974 v zadevi Komisija proti Franciji, 167/73, Recueil, str. 359, točka 15, in z dne 10. aprila
         2003 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-20/01 in C-28/01, Recueil, str. I-3609, točka 29).

      15     Komisija ima namreč nalogo, da po uradni dolžnosti in v splošnem interesu skrbi za uporabo prava Skupnosti držav članic in
         da doseže ugotovitev obstoja morebitnih neizpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz prava, da bi te odpravila (glej zgoraj navedeni
         sodbi Komisija proti Franciji, točka 15, in Komisija proti Nemčiji, točka 29, ter navedeno sodno prakso).

      16     Namen člena 226 ES torej ni zaščititi lastne pravice te institucije. Edino ta lahko odloči, ali je primerno začeti postopek
         za ugotovitev neizpolnitve obveznosti ali ne in, glede na primer, katera so dejanja oziroma opustitve, zaradi katerih je ta
         postopek treba uvesti (v tem smislu glej sodbi z dne 11. avgusta 1995 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-431/92, Recueil,
         str. I‑2189, točka 22; z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-476/98, Recueil, str. I-9855, točka 38, in
         zgoraj navedeno sodbo z dne 10. aprila 2003 Komisija proti Nemčiji, točka 30).

       Brezpredmetnost tožbe
      17     Grška vlada zatrjuje, da je tožba brezpredmetna, ker so bili skoraj vsi učinki pogodbe o oddaji gradnje med DEI in skupino
         podjetij Koch/Metka v okviru spornega naročila na dan izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju, izčrpani. Tega dne naj
         bi bila zadevna dela večinoma končana, to je 85 %. Dejansko se torej ni bilo mogoče uskladiti z obrazloženim mnenjem.

      18     V tej zvezi drži, da je Sodišče glede oddaje javnih naročil razsodilo, da je tožba zaradi neizpolnitve obveznosti nedopustna,
         kadar so bili vsi učinki sporne pogodbe na dan izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju, že izčrpani (v tem smislu glej
         sodbo z dne 31. marca 1992 v zadevi Komisija proti Italiji, C-362/90, Recueil, str. I-2353, točki 11 in 13).

      19     V tem primeru se je pogodba med DEI in skupino podjetij Koch/Metka v okviru spornega naročila na dan izteka roka, določenega
         v obrazloženem mnenju, še izvajala, saj so bila dela izvršena le v 85 %. Vsi učinki te pogodbe torej niso bili izčrpani.

       Nenatančnost obrazloženega mnenja
      20     Grška vlada zatrjuje, da je bilo obrazloženo mnenje premalo natančno, ker Komisija ni opredelila ukrepov, ki bi jih bilo treba
         sprejeti, da bi se s tem uskladila.

      21     Iz usklajene sodne prakse v zvezi s tem izhaja, da Komisija v primeru, če mora obrazloženo mnenje vsebovati skladen in natančen
         prikaz razlogov, ki so Komisijo prepričali, da zadevna država članica ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe ES, vendarle ni dolžna
         v tem mnenju navesti ukrepov, ki bi omogočali, da se odpravi očitana neizpolnitev (v tem smislu glej sodbi z dne 11. julija
         1991 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-247/89, Recueil, str. I-3659, točka 22, in z dne 28. oktobra 1999 v zadevi Komisija
         proti Avstriji, C-328/96, Recueil, str. I-7479, točka 39).

      22     Namen predhodnega postopka je namreč omejiti predmet tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, da bi tej državi članici dali priložnost,
         da izpolni obveznosti iz prava Skupnosti ali da učinkovito uveljavi razloge obrambe proti očitkom Komisije (v tem smislu glej
         zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Avstriji, točka 34, in z dne 5. novembra 2002 Komisija proti Nemčiji, točki 46 in 47).

      23     Posledično mora Komisija v obrazloženem mnenju določno označiti ukrepe le takrat, kadar bo kot predmet svoje tožbe zaradi
         neizpolnitve obveznosti navedla nesprejetje ukrepov, ki bi omogočali, da se odpravi očitana neizpolnitev obveznosti (v tem
         smislu glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Avstriji, točka 39).

      24     V tem primeru se predmet tožbe omejuje na ugotovitev neizpolnitve obveznosti zaradi dodelitve spornega naročila brez predhodne
         objave obvestila. Ne zajema ugotovitve dodatne neizpolnitve obveznosti, oprte na nesprejetje ukrepov, ki bi omogočali, da
         se odpravi prvonavedena neizpolnitev obveznosti.

       Zloraba postopka
      25     Grška vlada meni, da bi Komisija morala namesto tega, da je vložila tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, neposredno intervenirati
         in odrediti zadržanje dodelitve spornega naročila na podlagi člena 3 Direktive Sveta 96/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o
         usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil
         za gradnje (UL L 395, str. 33).

      26     V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se v energetskem sektorju ne uporablja Direktiva 89/665, ampak Direktiva Sveta 92/13/EGS
         z dne 25. februarja 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi pravil Skupnosti za oddajo javnih naročil podjetij
         na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju (UL L 76, str. 14).

      27     Torej, tudi ob domnevi, da bi se grška vlada sklicevala na člen 8 Direktive 92/13, ki v bistvu predpisuje enak postopek kot
         člen 3 Direktive 89/665, izhaja iz ustaljene sodne prakse, da celo, če bi bilo bolje, da bi Komisija uporabila postopek neposredne
         intervencije, ki ga vzpostavljata navedeni direktivi, tak postopek pomeni preventivni ukrep, ki ne more niti razveljaviti
         niti nadomestiti pristojnosti Komisije iz člena 226 ES (v smislu Direktive 89/665 glej sodbe z dne 24. januarja 1995 v zadevi
         Komisija proti Nizozemski, C-359/93, Recueil, str. I-157, točka 13; z dne 4. maja 1995 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-79/94,
         Recueil, str. I-1071, točka 11; z dne 17. decembra 1998 v zadevi Komisija proti Irski, C-353/96, Recueil, str. I‑8565, točka
         22, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Avstriji, točka 57). Dejstvo, da je Komisija uporabila ta postopek ali ne, je
         torej nepomembno za presojo dopustnosti tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti.

      28     Dejansko je samo Komisija pristojna za odločitev, ali je primerno uvesti postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi
         člena 226 ES (v tem smislu glej zgoraj navedeni sodbi z dne 11. avgusta 1995 Komisija proti Nemčiji, točka 22, in z dne 5.
         novembra 2002 Komisija proti Nemčiji, točka 38). Izbira med postopkoma spada v njeno diskrecijsko oblast.

      29     Iz navedenih ugotovitev izhaja, da je ugovore nedopustnosti treba zavrniti.
       Temelj
      30     Komisija v utemeljitvi svoje tožbe kot edini očitek navaja kršitev člena 15 Direktive 93/38 v povezavi s členoma 20(1) in
         21 te direktive, ker je DEI sporno naročilo dodelil brez predhodne objave obvestila v Uradnem listu Evropskih skupnosti.
      31     V tej zvezi je treba ugotoviti, da grška vlada ne oporeka, da sporno naročilo spada v člen 15 Direktive 93/38 in ga je zato
         načeloma treba oddati v skladu z določbami naslovov od III do V te direktive, ki med drugim predvidevajo povabilo k oddaji
         ponudb z objavo obvestila v tem Uradnem listu.

      32     Vendar ta vlada navaja, da se je lahko sporno naročilo na podlagi člena 20(2)(c) in (d) Direktive 93/38 izjemoma dodelilo
         brez objave obvestila. Po njenem mnenju je bila po eni strani le skupina podjetij Koch/Metka sposobna opraviti zadevna dela
         glede na posebnosti produkta za prevoz in podzemlja obrata ter nujnosti priključitve transportnih trakov na že obstoječi sistem.
         Po drugi strani je bila izvedba teh del nujna zaradi rokov, ki jih je predpisalo ministrstvo za okolje, urejanje prostora
         in javna dela.

      33     Najprej je glede tega treba opozoriti, da je določbe člena 20(2)(c) in (d) Direktive 93/38 kot izjeme od pravil v zvezi s
         postopki oddaje javnih naročil treba razlagati strogo. Poleg tega dokazno breme nosi stranka, ki se na njih sklicuje (v smislu
         Direktiv 71/305 in 93/37 glej sodbe z dne 10. marca 1987 v zadevi Komisija proti Italiji, 199/85, Recueil, str. 1039, točka
         14; z dne 18. maja 1995 v zadevi Komisija proti Italiji, C-57/94, Recueil, str. I-1249, točka 23, in z dne 14. septembra 2004
         v zadevi Komisija proti Italiji, C-385/02, Recueil, str. I-8121, točka 19).

      34     Prvič, kar zadeva člen 20(2)(c) Direktive 93/38, iz sodne prakse izhaja, da za uporabo te določbe veljata dva kumulativna
         pogoja, in sicer, da po eni strani pri delih, ki so predmet naročila, obstaja tehnični razlog in po drugi strani, da je zaradi
         tega tehničnega razloga nesporno treba to naročilo dodeliti določenemu podjetju (v smislu Direktiv 71/305 in 93/37 glej zgoraj
         navedeni sodbi z dne 18. maja 1995 Komisija proti Italiji, točka 24, in z dne 14. septembra 2004 Komisija proti Italiji, točke
         18, 20 in 21).

      35     Kot je generalni pravobranilec pojasnil v točkah od 40 do 45 sklepnih predlogov, je v primeru, če za zadevna dela obstaja
         tehnični razlog v smislu člena 20(2)(c) Direktive 93/38, treba ugotoviti, da grška vlada ni prepričljivo dokazala, da je bila
         dela sposobna izvesti le skupina podjetij Koch/Metka in da ji je iz tega razloga treba nesporno dodeliti naročilo.

      36     Dejansko niti posebne lastnosti produkta za prevoz niti nestabilna narava podzemlja ali nujnost priključitve sistema transportnih
         trakov na že obstoječi sistem same po sebi ne dokazujejo, da je bila navedena skupina podjetij edini gradbenik v Skupnosti,
         ki ima potrebne znanje in izkušnje za izvedbo zadevnih del.

      37     Sicer je DEI, ki je tudi pozval podjetje Dosco, sam presodil, da je bilo podjetje, ki ni skupina Koch/Metka, načeloma prav
         tako sposobno opraviti te gradnje.

      38     Poleg tega iz spisa izhaja, da je v zvezi s podobnimi deli na istem obratu DEI v preteklosti že začel postopke oddaje naročila
         z objavo obvestila.

      39     Zato ni mogoče trditi, da se je iz tehničnega razloga izvedba spornega naročila lahko zaupala le skupini podjetij Koch/Metka.
      40     Drugič, odstopanje iz člena 20(2)(d) Direktive 93/38 je sodna praksa vezala na tri kumulativne pogoje, in sicer na obstoj
         nepredvidljivega dogodka, na skrajno nujni primer, ki ni skladen z zahtevanimi roki v primeru povabila k oddaji ponudb, in
         na vzročno zvezo med nepredvidljivim dogodkom in skrajno nujnim primerom, ki izhaja iz tega (v smislu Direktive 71/305 glej
         sodbi z dne 2. avgusta 1993 v zadevi Komisija proti Italiji, C-107/92, Recueil, str. I-4655, točka 12, in z dne 28. marca
         1996 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-318/94, Recueil, str. I-1949, točka 14).

      41     Grška vlada torej ni izkazala, da so bili v tem primeru ti pogoji izpolnjeni.
      42     Nujnosti izvedbe zadevnih del v rokih, ki jih je določil organ, pristojen za presojo vplivov projekta na okolje, dejansko
         ni mogoče šteti za skrajno nujen primer, ki izhaja iz nepredvidljivega dogodka.

      43     Dejstvo, da lahko roke določi organ, ki mora odobriti zadevni projekt, je predvidljiv element postopka izdaje soglasja k temu
         projektu (v smislu Direktive 71/305 glej zgoraj navedeno sodbo z dne 28. marca 1996 Komisija proti Nemčiji, točka 18).

      44     Še več, v zvezi s spornim naročilom bi DEI lahko postopek oddaje spornega naročila z objavo obvestila uvedel že od dneva začetka
         postopka presoje vplivov na okolje, to je približno tri leta pred iztekom predpisanih rokov.

      45     Zato ni mogoče več zatrjevati, da skrajno nujen primer, ki izhaja iz dogodkov, ki jih DEI ni mogel predvideti, ni dopuščal
         upoštevanja rokov, predpisanih za primer povabila k oddaji ponudb.

      46     Ob upoštevanju vsega navedenega je treba ugotoviti, da Helenska republika s tem, da je DEI naročilo, ki se nanaša na gradnjo
         sistema transportnih trakov za termoelektrarno Megalopolis, dodelil v postopku s pogajanji brez predhodne objave obvestila,
         ni izpolnila obveznosti iz Direktive 93/38, zlasti členov 20(1) in 21.

       Stroški
      47     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Helenski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Helenska republika s tem, da je javno podjetje za električno energijo Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy naročilo gradnje sistema
            transportnih trakov za termoelektrarno Megalopolis dodelilo v postopku s pogajanji brez predhodne objave obvestila, ni izpolnila
            obveznosti iz Direktive Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem,
            transportnem in telekomunikacijskem sektorju, kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16.
            februarja 1998, zlasti iz členov 20(1) in 21 le-te.
      2)      Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 12. julija 1990. # Hans Scheuer proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Interes službe. # Zadeva T-108/89.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 7. februarja 1991. # Ana Fernandes Ferreira de Freitas proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-2/90.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. maja 2008. # Evonik Degussa GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Konkurenca - Omejevalni sporazum - Trg metionina - Globa - Uredba št. 17 - Člen 15(2) - Načelo zakonitosti kazni - Izkrivljanje dejstev - Načelo sorazmernosti - Načelo enakega obravnavanja. # Zadeva C-266/06 P.

text:
      Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. maja 2008 – Degussa proti Komisiji
      (Zadeva C-266/06 P)
      „Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazum – Trg metionina – Globa – Uredba št. 17 – Člen 15(2) – Načelo zakonitosti kazni – Izkrivljanje dejstev – Načelo sorazmernosti – Načelo enakega obravnavanja“
      1.                     Pravo Skupnosti – Splošna pravna načela – Pravna varnost – Zakonitost kazni – Obseg (Glej točke od 38 do 40 in od 44 do 46.)
      2.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Diskrecijska pravica Komisije na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 (Uredba Sveta
            št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C  9/03) (Glej točke od 50 do 62.)
      3.                     Pritožba – Pritožbeni razlogi – Napačna presoja dejstev – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dokazov – Izključitev,
            razen v primeru izkrivljanja (člen 225(1) ES; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točke od 72 do 74, 86 in 94.)
      4.                     Pritožba – Pristojnosti Sodišča – Izpodbijanje presoje Sodišča prve stopnje glede zneska globe, naložene podjetju, iz razloga
            pravičnosti – Izključitev – Izpodbijanje te presoje iz razlogov kršitve načela prepovedi diskriminacije – Vključitev (člen
            81(1) ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2)) (Glej točki 95 in 114.)
      5.                     Pritožba – Pritožbeni razlogi – Nezadostna ali nasprotujoča si obrazložitev – Dopustnost – Sklicevanje Sodišča prve stopnje
            na implicitno utemeljitev – Dopustnost – Pogoji (člen 225(1) ES; Statut Sodišča, členi 36, 53, prvi odstavek, in 58, prvi
            odstavek) (Glej točki 102 in 103.)
      6.                     Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Nujnost razlikovanja med podjetji, vpletenimi v isto kršitev glede na njihov
            celotni promet – Neobstoj (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A, peti pododstavek) (Glej
            točke od 119 do 123.)
      Predmet

               Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 5. aprila 2006 v zadevi Degussa AG proti Komisiji (T 279/02),
                  s katero je Sodišče prve stopnje delno zavrnilo tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2003/674/ES z dne 2. julija
                  2002 v zvezi s postopkom uporabe člena 81 ES in člena 53 Sporazuma o EGP (UL L 255, str. 1). – Omejevalni sporazum, ki se
                  nanaša na trg metionina. – Zahteva po spoštovanju načela zakonitosti prekrškov in kazni v zvezi s sistemom glob, določenih
                  v členu 15(2) Uredbe št. 17/62.

            Izrek
      1)         Pritožba se zavrne.
      2)         Evonik Degussa GmbH se naloži plačilo stroškov.
      3)         Svet Evropske unije nosi svoje stroške.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 17. februarja 2011. # Annco, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ANN TAYLOR LOFT - Prejšnja nacionalna besedna znamka LOFT - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-385/09.

text:
      Zadeva T-385/09
      Annco, Inc.
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ANN TAYLOR LOFT – Prejšnja nacionalna besedna znamka LOFT – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke
      (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b))
      2.      Znamka Skupnosti – Tožbeni postopek – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Pristojnost Splošnega sodišča – Sprememba odločbe Urada
            – Presoja glede na pristojnosti, dodeljene odboru za pritožbe
      (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 64(1))
      1.      Za povprečnega francoskega potrošnika ne obstaja verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki
         Skupnosti med besednim znakom ANN TAYLOR LOFT, katerega registracija kot znamke Skupnosti se zahteva za usnjene izdelke in
         oblačila iz razredov 18 in 25 v smislu Nicejskega aranžmaja, in besedno znamko LOFT, ki je bila prej registrirana v Franciji
         za enake izdelke.

      Kljub enakosti zadevnih proizvodov ciljna javnost, ki je navajena na to, da isto proizvodno podjetje uporablja podznamke,
         ki izhajajo iz glavne znamke, zaradi majhne podobnosti med zadevnima znakoma ne bo mogla zaznati zveze med znakoma ANN TAYLOR
         LOFT in LOFT, saj prejšnja znamka ne vsebuje elementa „ann taylor“, ki je najbolj razlikovalen element prijavljene znamke.

      (Glej točki 22 in 48.)
      2.      Ker lahko odbor za pritožbe v smislu člena 64(1) Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti izvršuje katero koli pooblastilo
         v pristojnosti oddelka, ki je izdal odločbo, sme Splošno sodišče v okviru svojih reformatoričnih pooblastil izvrševati pristojnosti
         nižjih organov Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli), katerih odločbe so lahko predmet pritožbe pred
         odborom za pritožbe. Tako lahko Splošno sodišče v zvezi s tem sprejme odločitev, ki bi jo lahko sprejel preizkuševalec, oddelek
         za ugovore ali oddelek za izbris. Nasprotno pa ne sme sprejemati odločitev, ki ne spadajo v pristojnost teh organov. Splošno
         sodišče zato ne more registrirati znamke, saj registracija ne spada v pristojnost preizkuševalca ali oddelka za ugovore.

      (Glej točko 52.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 17. februarja 2011(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ANN TAYLOR LOFT – Prejšnja nacionalna besedna znamka LOFT – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      V zadevi T‑385/09,
      Annco, Inc. s sedežem v Wilmingtonu, Delaware (Združene države), ki jo zastopa G. Triet, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT je
      Freche et fils associés s sedežem v Parizu (Francija),

      katere predmet je tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 1. julija 2009 (zadeva R 1485/2008‑1), ki se nanaša
         na postopek z ugovorom med Freche et fils associés in Annco, Inc.

      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi M. E. Martins Ribeiro (poročevalka), predsednica, S. Papasavvas in A. Dittrich, sodnika,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 2. oktobra 2009,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 11. januarja 2010,
      na podlagi dejstva, da v roku enega meseca od obvestila o koncu pisnega postopka stranki nista vložili predloga za razpis
         obravnave, in po odločitvi na podlagi poročila sodnice poročevalke ter v skladu s členom 135a Poslovnika Splošnega sodišča,
         da ustni postopek ne bo opravljen,

      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Družba Annco, Inc. je 16. marca 2004 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo
         za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994,
         L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomestila jo je Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni
         znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak ANN TAYLOR LOFT.

      3        Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 18, 25 in 35 Nicejskega aranžmaja o mednarodni
         klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen,
         in za vsakega od razredov ustrezajo tem opisom:

      –        razred 18: „Usnje in imitacije usnja ter izdelki iz teh snovi; živalske kože; potovalni kovčki, potovalne torbe in ročni kovčki;
         dežniki, sončniki in sprehajalne palice; ročne torbice, denarnice, kovčki“;

      –        razred 25: „Oblačila, obutev, pokrivala, ženske obleke, ženska krila, obleke, kavbojke, svitri, moške srajce, majice, majice
         brez rokavov, športni kompleti, puloverji, telovniki, rokavice, spalne obleke, domače halje, kopalne obleke, bluze, čevlji,
         hlače, kratke hlače, suknjiči, plašči, kratke nogavice, pletenine, nogavice, klobuki, čepice in kape (pokrivala), pasovi,
         ovratne rute in spodnje perilo“;

      –        razred 35: „Storitve prodaje na drobno, vključno s spletnimi storitvami prodaje na drobno; prodaja na drobno oblačil, obutve,
         ročnih torbic, pripomočkov iz usnja in imitacije usnja, nakita, toaletnih proizvodov, parfumov in kozmetike“ .

      4        Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 51/2004 z dne 20. decembra 2004.

      5        Družba Freche et fils associés je 18. marca 2005 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe št. 207/2009)
         vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke, pri čemer se je sklicevala na verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b)
         Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009).

      6        Ugovor se je nanašal na nekatere proizvode in storitve, zajete z besedno znamko LOFT, ki je bila registrirana v Franciji 22. avgusta 2003
         pod št. 13089435 z učinkom od 16. marca 2001, med drugim za proizvode iz razredov 18 in 25, ki za vsakega od razredov ustrezajo
         tem opisom:

      –        razred 18: „Usnje in imitacije usnja; izdelki iz usnja ali imitacije usnja (razen etuijev, ki so prilagojeni izdelkom, za
         katerih shranjevanje so namenjeni, rokavic in pasov); denarnice, ki niso iz plemenitih kovin; ročne torbice; potovalne torbe;
         skrinje iz usnja ali usnjene lepenke; potovalni kovčki; pokrivala iz kože (krzna); irhovina (razen za čiščenje); živalske
         kože; potovalni in ročni kovčki; dežniki, sončniki in sprehajalne palice“;

      –        razred 25: „Oblačila, spodnje perilo, športna oblačila, razen za potapljanje, pasovi, rokavice, obutev, pokrivala“.
      7        Ugovor se je nanašal na vse proizvode in storitve, zajete s prijavljeno znamko.

      8        Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 12. avgusta 2008 ugodil ugovoru glede proizvodov iz razredov 18 in 25, ker naj bi obstajala
         verjetnost zmede, in zavrnil ugovor glede storitev iz razreda 35. Ugotovil je, da so zadevni proizvodi enaki, in poudaril,
         da sta si znaka LOFT in ANN TAYLOR LOFT v okviru celovite presoje srednje podobna, ker oba vsebujeta pojem loft. Glede na
         enakost proizvodov in dejstvo, da beseda „loft“ zagotavlja samostojni razlikovalni učinek prijavljene znamke, bi lahko potrošniki
         mislili, da zadevni proizvodi izvirajo iz medsebojno povezanih podjetij.

      9        Tožeča stranka je 10. oktobra 2008 pri UUNT na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe
         št. 207/2009) zoper odločbo oddelka za ugovore vložila pritožbo.

      10      Prvi odbor za pritožbe je z odločbo z dne 1. julija 2009 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Predvsem
         je ugotovil, po eni strani, da so proizvodi, na katere se nanaša prijavljena znamka, in tisti, na katere se nanaša prejšnja
         znamka, enaki, po drugi strani pa, da sta si nasprotujoča si znaka – kljub njuni veliki pomenski podobnosti – v okviru celovite
         presoje le malo podobna. Odbor za pritožbe je ugotovil, da obstaja verjetnost zmede, ker je skupna beseda „loft“ prevladujoči
         element prijavljene znamke in edini element prejšnje znamke. Zadevna javnost, ki jo sestavljajo povprečni francoski kupci
         usnjenih izdelkov in oblačil, bi lahko mislila, da je izvor proizvodov isti ali da je ANN TAYLOR LOFT ime nove serije proizvodov
         družbe Freche et fils associés.

       Predlogi strank
      11      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        pritožbo razglasi za utemeljeno;
      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        spremeni izpodbijano odločbo, tako da se dovoli registracija znamke ANN TAYLOR LOFT za razreda 18 in 25, poleg registracije
         za razred 35, ki jo je pravilno dovolil oddelek za ugovore in ki ni bila izpodbijana;

      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      12      UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Predlog za razveljavitev izpodbijane odločbe
      13      Tožeča stranka navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev členov 75, drugi stavek, in 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

      14      Najprej je treba preučiti tožbeni razlog kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

      15      Na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 se ob ugovoru imetnika prejšnje blagovne znamke znamka, za katero je vložena
         prijava, ne registrira v teh primerih: če „zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo blagovno znamko in enakosti ali podobnosti
         blaga ali storitev, ki jih označujejo blagovne znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana
         prejšnja blagovna znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko“.

      16      Poleg tega je na podlagi člena 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 207/2009 za prejšnje znamke treba šteti znamke, registrirane v državi
         članici, z datumom zahteve za registracijo, ki je starejši od datuma zahteve za registracijo blagovne znamke Skupnosti.

      17      V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja, kadar bi javnost lahko verjela, da zadevni izdelki ali storitve
         izhajajo iz istega podjetja ali, glede na okoliščine primera, iz gospodarsko povezanih podjetij (glej sodbo Splošnega sodišča
         z dne 10. septembra 2008 v zadevi Boston Scientific proti UUNT – Terumo (CAPIO), T‑325/06, neobjavljena v ZOdl., točka 70
         in navedena sodna praksa; glej tudi po analogiji sodbi Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C‑39/97, Recueil,
         str. I‑5507, točka 29, in z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, str. I‑3819, točka 17).

      18      Poleg tega ni sporno, da je treba verjetnost zmede v javnosti presojati celovito ob upoštevanju vseh pomembnih dejavnikov
         posameznega primera (glej zgoraj v točki 17 navedeno sodbo CAPIO, točka 71 in navedena sodna praksa; glej tudi po analogiji
         sodbo Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C‑251/95, Recueil, str. I‑6191, točka 22, in zgoraj v točki 17 navedeni
         sodbi Canon, točka 16, in Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 18).

      19      Ta celovita presoja vključuje nekaj medsebojne odvisnosti upoštevanih dejavnikov, zlasti podobnosti znamk ter podobnosti označenih
         proizvodov in storitev. Tako se lahko nizka stopnja podobnosti med označenimi proizvodi in storitvami izravna z visoko stopnjo
         podobnosti med znamkami in obratno (sodba Sodišča z dne 13. septembra 2007 v zadevi Il Ponte Finanziaria proti UUNT, C‑234/06
         P, ZOdl., str. I‑7333, točka 48; sodba Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla
         Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, str. II‑4335, točka 25; glej tudi po analogiji zgoraj v točki 17 navedeno sodbo Canon,
         točka 17). Medsebojna odvisnost teh dejavnikov je izražena v uvodni izjavi 8 Uredbe št. 207/2009, v skladu s katero je treba
         pojem podobnosti razlagati v povezavi z verjetnostjo zmede, katere ugotavljanje je odvisno od številnih elementov, zlasti
         od prepoznavnosti znamke na tržišču, povezovanja, ki ga lahko povzroči uporabljen ali registriran znak, stopnje podobnosti
         med znamko in znakom ter označenim blagom in storitvami (zgoraj v točki 17 navedena sodba CAPIO, točka 72 in navedena sodna
         praksa).

      20      Poleg tega mora celovita presoja verjetnosti zmede glede vidne, glasovne ali pomenske podobnosti nasprotujočih si znakov temeljiti
         na njihovem celostnem vtisu, ob upoštevanju zlasti njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov. Iz besedila člena 8(1)(b)
         Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim „obstaja verjetnost zmede v javnosti“, namreč izhaja, da ima pri celoviti presoji
         verjetnosti zmede odločilno vlogo to, kako povprečen potrošnik zadevne vrste proizvodov ali storitev zaznava znamke. Povprečen
         potrošnik znamko po navadi zaznava kot celoto in ne preverja njenih posameznih elementov (glej zgoraj v točki 17 navedeno
         sodbo CAPIO, točka 73 in navedena sodna praksa; glej tudi po analogiji zgoraj v točki 18 navedeno sodbo SABEL, točka 23).

      21      Za celovito presojo verjetnosti zmede mora biti povprečen potrošnik zadevnih proizvodov običajno obveščen ter razumno pozoren
         in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da ima le redko možnost neposredno primerjati različne znamke, zato se mora
         zanesti na njihovo nepopolno podobo, ki jo je ohranil v spominu. Prav tako je treba upoštevati dejstvo, da je stopnja pozornosti
         povprečnega potrošnika različna, odvisno od vrste zadevnih proizvodov ali storitev (sodbi Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2002
         v zadevi Oberhauser proti UUNT – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Recueil, str. II‑4359, točka 28, in z dne 30. junija 2004
         v zadevi BMI Bertollo proti UUNT – Diesel (DIESELIT), T‑186/02, ZOdl., str. II‑1887, točka 38; glej tudi po analogiji zgoraj
         v točki 17 navedeno sodbo Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 26).

      22      V obravnavanem primeru je prejšnja znamka nacionalna znamka, registrirana v Franciji. Zato mora biti preizkus, kot je ugotovil
         odbor za pritožbe v točki 12 izpodbijane odločbe, omejen na ozemlje Francije. Gotovo je tudi, da upoštevno javnost – kot odbor
         za pritožbe pravilno opozarja v točki 13 izpodbijane odločbe – sestavljajo povprečni francoski potrošniki usnjenih izdelkov
         in oblačil, kar ustreza zelo velikemu deležu populacije. Te ugotovitve, ki jih tožeča stranka ni izpodbijala, je treba potrditi.

      23      Presojo odbora za pritožbe glede verjetnosti zmede med nasprotujočima si znakoma je treba preizkusiti ob upoštevanju zgoraj
         navedenih ugotovitev.

       Podobnost proizvodov
      24      V zvezi s tem je dovolj, da se navede, da je treba potrditi stališče, ki ga je zavzel odbor za pritožbe v točki 10 izpodbijane
         odločbe, po katerem so zadevni proizvodi enaki, čemur tožeča stranka sicer ni oporekala.

       Podobnost znakov
      25      Kot je bilo navedeno že v točki 20 zgoraj, mora biti celovita presoja verjetnosti zmede, kar zadeva vidno, glasovno ali pomensko
         podobnost zadevnih znamk, utemeljena na celotnem vtisu, ki ga te ustvarjajo, ob upoštevanju predvsem njihovih razlikovalnih
         in prevladujočih elementov (glej tudi sodbo Sodišča z dne 2. septembra 2010 v zadevi Klein Trademark Trust proti UUNT, C‑254/09
         P, še neobjavljena v ZOdl., točka 45 in navedena sodna praksa).

      26      Iz sodne prakse je razvidno tudi, da sta si znamki podobni, kadar upoštevna javnost meni, da med njima obstaja vsaj delna
         enakost z enega ali več upoštevnih vidikov, namreč vidnega, glasovnega in pomenskega vidika (zgoraj v točki 19 navedena sodba
         MATRATZEN, točka 30, in zgoraj v točki 17 navedena sodba CAPIO, točka 89; glej tudi po analogiji zgoraj v točki 18 navedeno
         sodbo SABEL, točka 23).

      27      V obravnavanem primeru prejšnjo znamko sestavlja samo beseda „loft“, medtem ko je prijavljena znamka sestavljena iz besednega
         elementa „ann taylor loft“.

      28      Prvič, odbor za pritožbe je ugotovil, da obstajata vidna in glasovna podobnost med zadevnima znakoma, vendar nista veliki,
         ker pri prijavljeni znamki pred besedo „loft“ stojita druga elementa. Čeprav tožeča stranka trdi, da sta vidni in glasovni
         vtis zadevnih znakov zelo različna, ker prijavljena znamka vsebuje prevladujoči element „ann taylor“, pa priznava, da „med
         zadevnima znakoma obstaja določena nizka stopnja podobnosti“. Zaključek odbora za pritožbe o tem je torej treba potrditi.

      29      Drugič, v zvezi s pomensko podobnostjo je odbor za pritožbe v točkah 18 in 20 izpodbijane odločbe ob potrditvi odločitve oddelka
         za ugovore ugotovil, da besedni znak ANN TAYLOR LOFT spominja na ime osebe anglosaksonskega porekla, v katerem je mogoče besedo
         „ann“ z lahkoto prepoznati kot ime, besedo „taylor“ kot drugo ime ali del imena in besedo „loft“ kot priimek. Odbor za pritožbe
         je v točki 19 izpodbijane odločbe dodal, pri čemer se je skliceval na sodbo Splošnega sodišča z dne 2. decembra 2008 v zadevi
         Harman International Industries proti UUNT – Becker (Barbara Becker) (T‑212/07, ZOdl., str. II‑3431), da je element „loft“,
         če se ga šteje za ime, prevladujoči element prijavljene znamke. Poleg tega je odbor za pritožbe v točki 23 izpodbijane odločbe
         menil, da je beseda „loft“ razlikovalna, ker je v Franciji tuja beseda, ki se ne dojema nujno kot generična oznaka prostora
         za trženje proizvodov. Beseda „loft“ naj bi bila bolj dojeta kot angleški samostalnik brez pomena ali kot priimek.

      30      Tožeča stranka to analizo izpodbija. Po njenem mnenju namreč francoska javnost besede „loft“, ki je skupna obema znakoma,
         ne bo dojemala kot anglosaksonskega priimka, ker se v francoščini ta beseda uporablja za označitev skladiščnega prostora,
         spremenjenega v bivalni prostor za zasebne ali gospodarske namene. Tako naj bi kljub temu, da oba znaka vsebujeta besedo „loft“,
         element „ann taylor“ – ker naj bi bil razlikovalni in prevladujoči element znamk ANN TAYLOR in ANN TAYLOR LOFT – bil v celoti
         tako zelo prevladujoč, da bi bile vse druge sestavine zanemarljive. Zato naj med znakoma ne bi obstajala nikakršna pomenska
         podobnost.

      31      Ugotoviti je treba, da analize odbora za pritožbe ni mogoče potrditi, ker temelji na napačni predpostavki.

      32      Kot je namreč v svoji odločbi ugotovil že oddelek za ugovore, beseda „loft“, ki še zdaleč ni tuja beseda, v francoščini opisuje
         določeno vrsto stanovanja. Čeprav izhaja iz enake angleške besede, pa je beseda „loft“ postala popolnoma francoska beseda,
         saj ni bila prevedena v francoski jezik. Iz tega izhaja, da bo povprečna francoska javnost to besedo ob stiku z njo zaradi
         njenega točno določenega pomena v francoščini povezovala z določeno vrsto stanovanja, če pozna ta pomen, in ne s tujim priimkom,
         za katerega UUNT poleg tega priznava, da v anglosaksonskih državah ni najbolj pogost. Poleg tega ni mogoče utemeljeno trditi,
         da se beseda „loft“ v francoščini redko uporablja.

      33      Trditve tožeče stranke, da naj bi bil element „ann taylor“ prevladujoč v skupnem vtisu, ker naj bi znaka ANN TAYLOR in ANN
         TAYLOR LOFT uživala ugled pri javnosti, zato ni mogoče sprejeti.

      34      V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza o tem, da znaka ANN TAYLOR in ANN TAYLOR
         LOFT uživata pri ciljni javnosti takšen ugled, saj so se dokazi nanašali na Združene države. V zvezi s tem naj obstoj internetne
         strani ne bi zadoščal za dokaz o obstoju ugleda. Tožeča stranka je poleg tega sama navedla, da je „storila, kar je bilo potrebno,
         da bi lahko razširila svojo dejavnost na druge države, med njimi države Evropske unije“, kar kaže na to, da prijavljena znamka
         ali znak ANN TAYLOR v Evropski uniji, zlasti v Franciji, ne uživa ugleda.

      35      Poleg tega, tudi če bi element „ann taylor“ lahko šteli za prevladujoč v znaku ANN TAYLOR LOFT, preverjanja pomenske podobnosti
         ne bi mogli opraviti ob upoštevanju le prevladujočega elementa, saj je v skladu s sodno prakso presoja podobnosti samo na
         podlagi prevladujočega elementa mogoča le, če se vse preostale sestavine znamke lahko zanemarijo (sodba Sodišča z dne 3. septembra 2009
         v zadevi Aceites del Sur-Coosur proti Koipe in UUNT, C‑498/07 P, ZOdl., str. I‑7371, točka 62).

      36      Besede „loft“ v prijavljeni znamki se v celotnem vtisu ne more šteti za zanemarljivo, ker dopolnjuje element „ann taylor“,
         s tem da mu dodaja značilnost, ki bi glede na zadevne proizvode lahko bila povezana z linijo oblačil, ki ustreza nekemu načinu
         življenja, povezanemu s tem novim načinom bivanja, ali ki od njega prevzema nekatera pravila.

      37      Poleg tega ni mogoče izpodbijati dejstva, da je v celotnem vtisu prijavljene znamke element „ann taylor“ v očeh francoske
         javnosti očitno precej bolj razlikovalen od besede „loft“, ravno zaradi dejstva, da ima slednja v francoščini jasen in natančen
         pomen. Element „ann taylor“ namiguje na angleški imeni ali na angleška ime in priimek, tako da pritegne več pozornosti francoske
         javnosti.

      38      Iz vsega navedenega je razvidno, da je v celoti – ob upoštevanju ugotovitve o vidni in glasovni podobnosti, ki nista veliki,
         in nekaj pomenske podobnosti med zadevnima znakoma – treba sklepati, da je celotna podobnost med zadevnima znakoma majhna,
         pri tem pa upoštevati dejstvo, da je element „ann taylor“ najbolj razlikovalen element prijavljene znamke in da pritegne več
         pozornosti ciljne javnosti.

       Verjetnost zmede
      39      Spomniti je treba, da obstaja verjetnost zmede, če sta stopnja podobnosti zadevnih znamk in stopnja podobnosti proizvodov
         ali storitev, določenih z znamkama, skupaj dovolj visoki (zgoraj v točki 19 navedena sodba MATRATZEN, točka 45).

      40      Tožeča stranka v bistvu trdi, da zaradi prisotnosti razlikovalnega in prevladujočega elementa „ann taylor“ na začetku znaka
         ANN TAYLOR LOFT ne obstaja nikakršna verjetnost zmede pri upoštevni ciljni javnosti, da bi ta mogla šteti, da sta zadevna
         znaka dve različni liniji proizvodov, ki se ponujajo pod nadzorom iste družbe ali gospodarsko povezanih družb.

      41      Nasprotno je odbor za pritožbe v točki 19 izpodbijane odločbe ugotovil, da je prevladujoči element prijavljene znamke beseda
         „loft“ in da zato obstaja verjetnost zmede, ker so proizvodi enaki.

      42      Te zadnje analize ni mogoče potrditi.

      43      Glede tega je ob upoštevanju ugotovitev iz analize pomenske podobnosti zadevnih znakov treba ugotoviti, da beseda „loft“ ni
         prevladujoči element prijavljene znamke. Poleg tega je iz istih ugotovitev razvidno, da je treba element „ann taylor“ – zato,
         ker za ciljno javnost nima pomena – šteti za bolj razlikovalen od besede „loft“ v prijavljeni znamki, ker ima slednja po mnenju
         te javnosti točno določen pomen.

      44      Poleg tega med obema znakoma obstajajo majhni vidna in glasovna podobnost ter nekaj pomenske podobnosti.

      45      V zvezi s tem je treba spomniti, da v sektorju oblačil ista znamka pogosto obstaja v več različicah, odvisno od vrste proizvoda,
         ki ga označuje. V tem sektorju je prav tako običajno, da isto proizvodno podjetje uporablja enake podznamke, in sicer znamke,
         ki izhajajo iz glavne znamke in imajo neki skupni prevladujoči element, zaradi razlikovanja med različnimi proizvodnimi linijami
         oblačil (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 6. oktobra 2004 v združenih zadevah New Look proti UUNT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS,
         NLACTIVE in NLCollection), od T‑117/03 do T‑119/03 in T‑171/03, ZOdl., str. II‑3471, točka 51 in navedena sodna praksa).

      46      Upoštevaje značilnosti proizvodov in način njihovega trženja, običaje na področju označevanja oblačil ter pričakovanja in
         navade ciljne javnosti je treba šteti, da ta javnost ob stiku z zadevnima znakoma ne bo zaznala zveze med njima, ker se najbolj
         razlikovalni element prijavljene znamke ne ujema z edinim elementom prejšnje znamke in ker je običajno, da „hišna znamka“
         razširi svojo lastno znamko tako, da ji doda element, značilen za sekundarno linijo.

      47      Ciljna javnost je namreč navajena, kot je pravilno navedla tožeča stranka, da isti proizvajalec trži različne linije proizvodov,
         ki so označene z imenom kreatorja in/ali zadevne modne hiše, ki mu, glede na značilnosti, sledi ime linije (športna, svečana,
         oblačila za prosti čas itd.).

      48      V obravnavanem primeru je bilo glede na celotni vtis obeh znakov ugotovljeno, da je njuna podobnost majhna. Kljub enakosti
         zadevnih proizvodov je zaradi majhne podobnosti med zadevnima znakoma treba ugotoviti, da ciljna javnost, ki je navajena na
         to, da isto proizvodno podjetje uporablja podznamke, ki izhajajo iz glavne znamke, ne bo mogla zaznati zveze med znakoma ANN
         TAYLOR LOFT in LOFT, saj prejšnja znamka ne vsebuje elementa „ann taylor“, ki je, kot je bilo ugotovljeno v točki 37 zgoraj
         (glej tudi točko 43 zgoraj), najbolj razlikovalen element prijavljene znamke.

      49      Sicer pa, tudi če bi domnevali, da element „loft“ v prijavljeni znamki ohrani samostojni razlikovalni položaj, se iz tega
         samostojnega razlikovalnega položaja v tej znamki ne more avtomatično sklepati, da obstaja verjetnost zmede med zadevnima
         znakoma.

      50      Verjetnost zmede naj ne bi bila določena abstraktno, ampak jo je treba dojemati v okviru celovite analize, ki upošteva predvsem
         celoto dejavnikov, upoštevnih v danem primeru (zgoraj v točki 18 navedena sodba SABEL, točka 22; glej tudi sodbo Sodišča z
         dne 6. oktobra 2005 v zadevi Medion, C‑120/04, ZOdl., str. I‑8551, točka 37), zlasti značilnosti zadevnih proizvodov in storitev,
         načine trženja, večjo ali manjšo pozornost javnosti in navade te javnosti v zadevnem sektorju. Preverjanje odločilnih dejavnikov
         tega primera, navedenih v točkah od 45 do 48 zgoraj, na prvi pogled ne kaže, da bi med zadevnima znakoma obstajala verjetnost
         zmede.

      51      Iz vsega navedenega je razvidno, da je treba prvemu tožbenemu razlogu ugoditi in izpodbijano odločbo razveljaviti, ne da bi
         bilo treba obravnavati drugi tožbeni razlog, s katerim se uveljavljajo kršitve pravice do izjave.

       Predlog za spremembo izpodbijane odločbe
      52      Kar zadeva tretji predlog, s katerim tožeča stranka Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj spremeni izpodbijano odločbo,
         tako da se prijavljena znamka registrira, je treba spomniti, da sme Splošno sodišče – ker lahko odbor za pritožbe v smislu
         člena 64(1) Uredbe št. 207/2009 izvršuje katero koli pooblastilo v pristojnosti oddelka, ki je izdal odločbo – v okviru svojih
         reformatoričnih pooblastil izvrševati pristojnosti nižjih organov UUNT, katerih odločbe so lahko predmet pritožbe pred odborom
         za pritožbe. Tako lahko Splošno sodišče v zvezi s tem sprejme odločitev, ki bi jo lahko sprejel preizkuševalec, oddelek za
         ugovore ali oddelek za izbris. Nasprotno pa ne sme sprejemati odločitev, ki ne spadajo v pristojnost teh organov. Splošno
         sodišče zato ne more registrirati znamke, saj registracija ne spada v pristojnost preizkuševalca ali oddelka za ugovore (glej
         v tem smislu sklep Splošnega sodišča z dne 30. junija 2009 v zadevi Securvita proti UUNT (Natur-Aktien-Index), T‑285/08, ZOdl.,
         str. II‑2171, točke od 16 do 23).

      53      Tretji tožbeni predlog je torej treba zavreči kot nedopusten.

       Stroški
      54      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker UUNT ni uspel, se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo njenih stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
      razsodilo:
      1.      Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 1. julija 2009 (zadeva
            R 1485/2008‑1) se razveljavi.
      2.      V preostalem je tožba nedopustna.
      3.      UUNT se naloži plačilo stroškov.

               Martins Ribeiro

                Papasavvas

                Dittrich

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 17. februarja 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 14. julija 1972. # Cassella Farbwerke Mainkur AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 55-69.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 15. oktobra 2008. # Gerasimos Potamianos proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci. # Zadeva T-160/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (sedmi senat)
      z dne 15. oktobra 2008
      Zadeva T-160/04
      Gerasimos Potamianos
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Začasni uslužbenec – Nepodaljšanje pogodbe za določen čas“
      Predmet: Tožba za razglasitev ničnosti odločbe organa, pooblaščenega za sklepanje pogodb o zaposlitvi, da ne podaljša pogodbe za začasnega
         uslužbenca tožeče stranke.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Gerasimos Potamianos in Komisija nosita vsak svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Roki – Začetek
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90(1))
      2.      Uradniki – Začasni uslužbenci – Zaposlovanje – Podaljšanje pogodbe o zaposlitvi za določen čas – Diskrecijska pravica uprave
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člena 8 in 47, prvi odstavek)
      1.      Čeprav je res, da začne pogodba običajno učinkovati s podpisom in je torej treba rok za pravočasno vložitev pritožbe v smislu
         člena 90(1) Kadrovskih predpisov izračunati od datuma podpisa pogodbe, je odločba o nepodaljšanju pogodbe začasnega uslužbenca
         vseeno ločena od zadevne pogodbe in se zato lahko zoper njo vloži pritožba, celo tožba, v rokih, določenih v Kadrovskih predpisih.

      (Glej točko 21.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 11. julij 2002, Martinez Paramo in drugi proti Komisiji, združeni zadevi T‑137/99 in T‑18/00,
         RecFP, str. I‑A‑119 in II‑639, točka 56.

      2.      Čeprav je v členu 8 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev predvidena možnost podaljšanja pogodbe začasnega uslužbenca,
         to ni pravica, ampak samo možnost, ki je predmet diskrecije pristojnega organa. Institucije Skupnosti imajo namreč široko
         diskrecijsko pravico pri organizaciji svojih služb glede na naloge, ki so jim dodeljene, in pri razporejanju zaposlenih, ki
         jih imajo na voljo, glede na te naloge, vendar pod pogojem, da se zaposleni razporedijo v interesu službe.

      (Glej točko 30.)
      Napotitev na: Sodišče, 14. julij 1983, Nebe proti Komisiji, 176/82, Recueil, str. 2475, točka 18; Sodišče, 21. junij 1984,
         Lux proti Računskemu sodišču, 69/83, Recueil, str. 2447, točka 17.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 28. aprila 2009. # Luc Verheyden proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Dopustnost. # Zadeva F-72/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (prvi senat)
      z dne 28. aprila 2009
      Zadeva F-72/06
      Luc Verheyden
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Notranje preiskave OLAF – Sklep OLAF o posredovanju podatkov nacionalnim sodnim organom – Dopustnost“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero L. Verheyden predlaga predvsem, naj se razglasi ničnost sklepa
         Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF), da italijanskim sodnim organom posreduje podatke, ki ga zadevajo, in naj
         se Komisiji naloži plačilo odškodnine.

      Odločitev:      Tožba tožeče stranke se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Pravno sredstvo – Akt, ki posega v položaj – Sklep Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF) o posredovanju
            podatkov nacionalnim sodnim organom – Vključitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90a; Uredba št. 1073/1999 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 10(2))
      2.      Uradniki – Pravno sredstvo – Tožba proti Evropskemu uradu za boj proti goljufijam (OLAF)
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90(1) in 90a)
      3.      Uradniki – Pravno sredstvo – Predhodni upravni postopek
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90)
      1.      Sklepi, s katerimi Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) na podlagi člena 10(2) Uredbe št. 1073/1999 o preiskavah,
         ki jih izvaja OLAF, nacionalnim sodnim organom posreduje podatke, so glede na posledice, ki jih lahko imajo, in ob upoštevanju
         potrebe po zagotovitvi učinkovitega sodnega varstva oseb, za katere veljajo Kadrovski predpisi, akti, ki imajo negativne posledice,
         v smislu člena 90a Kadrovskih predpisov.

      (Glej točko 38.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 28. april 2009, Violetti in drugi proti Komisiji, združeni zadevi F‑5/05 in F‑7/05, ZOdl. JU, str.
         I-A-1-0000 in II-A-1-0000, točke od 69 do 97.

      2.      V sistemu pravnih sredstev, uvedenih s členom 90a Kadrovskih predpisov, je odškodninska tožba za povračilo škode, za katero
         je odgovoren Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF), dopustna samo, če je bil prej opravljen predhodni postopek v skladu
         z določbami teh predpisov. Ta postopek se razlikuje glede na to, ali škoda, katere povračilo se zahteva, izhaja iz akta, ki
         ima negativne posledice, v smislu člena 90a Kadrovskih predpisov ali ravnanja OLAF, ki nima zveze z odločanjem. V prvem primeru
         mora zadevna stranka pri direktorju OLAF v predpisanih rokih vložiti pritožbo zoper zadevni akt. V drugem primeru pa se mora
         upravni postopek začeti z vložitvijo zahteve v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov za pridobitev odškodnine in se po potrebi
         nadaljevati s pritožbo zoper odločitev o zavrnitvi zahteve. Toda kadar obstaja neposredna zveza med ničnostno tožbo in odškodninsko
         tožbo, je zadnja dopustna kot dodatek k prvi, ne da bi pred njo morali biti vloženi zahteva, naj uprava povrne domnevno utrpelo
         škodo, in pritožba, s katero se izpodbija utemeljenost implicitne ali eksplicitne zavrnitve zahteve.

      (Glej točko 53.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 28. junij 1996, Y proti Sodišču, T-500/93, RecFP, str. I-A-335 in II-977, točki 64 in 66.
      3.      Če uprava ne upošteva rokov iz člena 90 Kadrovskih predpisov, lahko to povzroči odgovornost zadevne institucije za morebitno
         škodo, povzročeno zadevnim osebam, vendar le, če so te za pridobitev odškodnine za zatrjevano škodo izvedle dve fazi predhodnega
         postopka, in sicer vložile zahtevo in nato pritožbo.

      (Glej točko 60.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 26. januar 2005, Roccato proti Komisiji, T-267/03, ZOdl. JU, str. I-A-1 in II-1, točka 84.


Sodba Sodišča z dne 10. julija 1980. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Zadeva 32/79. #


Sodba Sodišča z dne 17. februarja 1981. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 133/80. #


Sodba Sodišča z dne 13. februarja 1969. # Walt Wilhelm in drugi proti Bundeskartellamt. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Kammergericht Berlin - Nemčija. # Zadeva 14-68.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 12. marca 2008. # Suez proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti GARUM - Absolutni razlog za zavrnitev - Upoštevna javnost - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-128/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 12. marca 2008 – Suez proti UUNT (Delivering the essentials of life)
      (Zadeva T-128/07)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti Delivering the essentials of life – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točke od 27 do 29.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 2. februarja 2007 (zadeva R 811/2006‑1) v zvezi s prijavo znamke
                  „Delivering the essentials of life“ za znamko Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Suez

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka „Delivering the essentials of life“ za proizvode in storitve iz razredov 1, 9, 11, 16 in od 35 do 42 (zahteva
                  št. 4102497)

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev registracije

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Suez se naloži plačilo stroškov.