title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 15. decembra 2005. # BIC SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka skupnosti - Tridimenzionalna znamka v obliki vžigalnika na kresilni kamen - Absolutni razlog za zavrnitev - Razlikovalni učinek - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 - Razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo - Člen 7(3) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-262/04.

text:
      Zadeva T-262/04
      BIC SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka skupnosti – Tridimenzionalna znamka v obliki vžigalnika na kresilni kamen – Absolutni razlog za zavrnitev – Razlikovalni učinek – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo – Člen 7(3) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka – Tridimenzionalna znamka – Oblika vžigalnika na kresilni kamen
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka – Izjema – Pridobitev z uporabo – Merila za presojo
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(3))
      1.      Tridimenzionalni znak v obliki vžigalnika na kresilni kamen s pokončnim zbiralnikom ovalne oblike, pokrovom trapezoidne oblike
         in pritisnim gumbom polovalne oblike, za katerega se zahteva registracija kot znamke Skupnosti za „tobak, proizvode za kadilce,
         vžigalnike, vžigalice“, ki so iz razreda 34 Nicejskega aranžmaja, glede zadevnih proizvodov nima razlikovalnega učinka v smislu
         člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker je prijavljena tridimenzionalna znamka sestavljena iz kombinacije oblikovnih delov, na
         katere se naravno pomisli in ki so tipični za zadevne proizvode. Dejansko se zadevna oblika znatno ne razlikuje od določenih
         osnovnih oblik zadevnih proizvodov, ki se splošno uporabljajo v gospodarskem prometu, ampak se zdi bolj njihova različica.
         Iz tega sledi, da noben element navedene znamke, sam ali v sestavi z drugimi, nima razlikovalnega učinka.

      (Glej točko 34.)
      2.      Pridobitev razlikovalnega učinka znamke Skupnosti z uporabo v smislu člena 7(3) Uredbe št. 40/94 zahteva, prvič, da zaradi
         znamke vsaj pomemben del upoštevne javnosti zaznava zadevne proizvode ali storitve, kot da izvirajo iz določenega podjetja.
         Drugič, razlikovalni učinek te znamke, pridobljen z uporabo, mora biti dokazan v znatnem delu Skupnosti, kjer naj ga glede
         na člen 7(1), od (b) do (d), iste uredbe ne bi imela. Tretjič, pristojni organ mora globalno presoditi elemente, ki bi lahko
         dokazali, da je znamka postala sposobna prikazati zadevni proizvod, kot da izvira iz določenega podjetja, in torej ta proizvod
         razlikovati od tistih drugih podjetij. V tej zvezi je treba upoštevati zlasti tržni delež znamke, intenzivnost, geografski
         obseg in trajanje uporabe te znamke, pomembnost naložb, ki jih podjetje opravi za uveljavljanje znamke, delež upoštevne javnosti,
         ki z znamko zaznava proizvod, kot da izvira iz določenega podjetja, izjave gospodarskih in industrijskih zbornic ali drugih
         poklicnih združenj ter raziskave mnenj. Četrtič, razlikovalni učinek znamke, vključno tisti, pridobljen z uporabo, je treba
         presoditi glede na proizvode, za katere je zahtevana registracija znamke, in ob upoštevanju domnevnega zaznavanja normalno
         obveščenega, razumno pozornega in preudarnega povprečnega potrošnika kategorije zadevnih proizvodov. Nazadnje, pridobitev
         razlikovalnega učinka z uporabo bi se morala zgoditi pred predložitvijo prijave znamke.

      (Glej točke od 61 do 66.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 15. decembra 2005(*)

      „Znamka skupnosti – Tridimenzionalna znamka v obliki vžigalnika na kresilni kamen – Absolutni razlog za zavrnitev – Razlikovalni učinek – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo – Člen 7(3) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T-262/04,
      BIC SA, s sedežem v Clichyju (Francija), ki jo zastopata M.-P. Escande in A. Guillemin, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za razveljavitev odločbe četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 6. aprila 2004 (zadeva R 468/2003-4) glede
         registracije tridimenzionalne znamke v obliki vžigalnika na kresilni kamen kot znamke Skupnosti,

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),

      v sestavi M. Jaeger, predsednik, J. Azizi, sodnik, in E. Cremona, sodnica,
      sodna tajnica: B. Pastor, namestnica sodnega tajnika,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 25. junija 2004,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 13. septembra 2004,
      na podlagi obravnave z dne 11. maja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka je 5. julija 2000 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta
         (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, vložila zahtevo
         za registracijo znamke Skupnosti.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je tridimenzionalna znamka:

      (Pokončen zbiralnik ovalne oblike; Stranski pogled: pokrov trapezoidne oblike; Pritisni gumb polovalne oblike)
      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razreda 34 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga
         in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil spremenjen in dopolnjen, in ustrezajo opisu: „Tobak,
         proizvodi za kadilce, vžigalniki, vžigalice“. V prijavi ni bilo zahteve glede barve.

      4        Preizkuševalec je 5. junija 2003 zavrnil zahtevo za registracijo za proizvode „proizvodi za kadilce, vžigalniki“, ker naj
         zadevni znak ne bi imel razlikovalnega učinka.

      5        Tožeča stranka je 29. julija 2003 pri UUNT na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo zoper odločbo preizkuševalca.

      6        Pritožba je bila zavrnjena z odločbo četrtega odbora za pritožbe z dne 6. aprila 2004 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
         Odbor za pritožbe je v bistvenem menil, da prijavljena znamka ni imela razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe
         št. 40/94 in da predloženi dokazni elementi niso dopuščali ugotovitve, da je tak učinek pridobila z njeno uporabo.

       Predlogi strank
      7        Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      8        UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov, če se tožba v celoti zavrne;
      –        tožeči stranki naloži, da nosi lastne stroške, če se tožba le delno zavrne.
       Pravo
      9        Tožeča stranka v podporo tožbi navaja dva tožbena razloga glede kršitve člena 7(1)(b) in člena 7(3) Uredbe št. 40/94.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      10      Tožeča stranka meni, da ni dvoma glede razlikovalnega učinka oblike njenega vžigalnika, ki v primerjavi z drugimi, najbolj
         reprezentativnimi oblikami vžigalnikov na trgu, predstavlja 44 % tržni delež v Evropi. Presoja razlikovalnega učinka bi morala
         biti opravljena glede na naslednje vžigalnike: CRICKET (tržni delež v višini 16 %), TOKAÏ (tržni delež v višini 16 %), TOM
         FLAME, BAÏDE in PROF (tri znamke azijskih vžigalnikov, ki predstavljajo tržni delež v višini 23 %), CLIPPER in BRIO (tržni
         delež v višini 1 %).

      11      Tožeča stranka uveljavlja, da se glede na te vžigalnike oblika njenega vžigalnika pojavlja kot oblika zelo individualiziranega
         proizvoda in se razlikuje tudi od tradicionalnih oblik drugih proizvodov na istem trgu.

      12      Utemeljevanje UUNT naj bi vsebovalo protislovje, ker UUNT trdi, da naj bi bile podrobnosti oblike, ki sestavlja prijavljeno
         znamko, običajne na trgu, pri čemer naj bi se te podrobnosti razlikovale od podrobnosti drugih vžigalnikov, čeprav naj bi
         bilo to razlikovanje „težko zaznavno“ ali „težko razpoznavno“.

      13      Branje odločbe UUNT naj bi poleg tega dopuščalo mišljenje, da se evropski trg vžigalnikov nanaša na enoten proizvod, ki naj
         bi pri vseh izdelovalcih izkazoval enake značilnosti, da bi torej preizkuševalec moral opozoriti na raznolikost proizvodov,
         ki obstajajo na trgu.

      14      Tožeča stranka še trdi, da je UUNT s presojo, ki temelji na razdeljeni analizi zadevne oblike, ki izhaja iz primerjave vsake
         od podrobnosti s podrobnostmi različnih modelov vžigalnikov na trgu, ne da bi poskrbel za način, po katerem so bile te podrobnosti
         razvrščene, napačno uporabil člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      15      Tožeča stranka v zvezi s tem opozarja, da nobena od drugih oblik vžigalnikov, ki so trenutno na voljo na trgu, nima skupka
         značilnosti vžigalnika, ki ga predstavlja prijavljena znamka, zlasti sestave pokončnega zbiralnika ovalne oblike, pokrova
         trapezoidne oblike in pritisnega gumba polovalne oblike. Čeprav se značilnosti oblike, ki sestavlja prijavljeno znamko, ne
         razlikujejo dovolj od podrobnosti drugih oblik vžigalnikov, da bi vsaka imela razlikovalni učinek, po mnenju tožeče stranke
         kljub temu velja, da se njihova kombinacija izkaže za posebno in da torej omogoči, da skupku podeli razlikovalni učinek, potreben
         za njegovo registracijo kot znamko Skupnosti. Če se določeni vžigalniki zdijo blizu elementom zadevne oblike, naj bi šlo samo
         za posnetek ene od njegovih značilnosti in ne skupka.

      16      Oblike vžigalnika naj poleg tega ne bi narekovala narava ali namen proizvoda in naj ne bi bilo dokazano, da je imela oblika
         vžigalnika ob predložitvi prijave tridimenzionalne znamke obliko, potrebno za proizvod, in da naj ne bi mogla izkazati razlikovalnega
         učinka znamke.

      17      Po mnenju tožeče stranke bi bilo treba odločbo UUNT zato razveljaviti, ker je štela, da prijavljena znamka prima facie nima razlikovalnega učinka.

      18      UUNT trdi, da je odbor za pritožbe utemeljeno menil, da prijavljena znamka za opisane proizvode glede na upoštevno javnost
         ni imela razlikovalnega učinka.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      19      V skladu s členom 4 Uredbe št. 40/94 lahko oblika proizvoda sestavlja znamko Skupnosti pod pogojem, da lahko razlikuje proizvode
         enega podjetja od proizvodov drugih podjetij. Poleg tega se v skladu s členom 7(1)(b) te uredbe kot znamka ne registrirajo
         „znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka“.

      20      Najprej je treba opozoriti, da so v skladu s sodno prakso znamke, navedene v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, predvsem tiste,
         ki so z vidika upoštevne javnosti, v okviru predstavitve zadevnih proizvodov ali storitev, široko uporabljene v gospodarskem
         prometu ali glede katerih obstajajo vsaj konkretni indici, ki dopuščajo sklep, da so lahko uporabljene na ta način. Taki znaki
         med drugim niso sposobni opravljati bistvene naloge znamke, in sicer identificirati izvora proizvoda ali storitve, da bi s
         tem potrošniku, ki je pridobil proizvod ali storitev, omogočili, da med poznejšo pridobitvijo zadevnih proizvodov ali storitev
         ponovi nakup, če se je ta izkazal za pozitivnega, ali se mu izogniti, če se je izkazal za negativnega (sodbe Sodišča prve
         stopnje z dne 3. decembra 2003 v zadevi Nestlé Waters France proti UUNT (Oblika steklenice), T-305/02, Recueil, str. II-5207,
         točka 28; z dne 31. marca 2004 v zadevi Fieldturf proti UUNT (LOOKS LIKE GRASS... FEELS LIKE GRASS... PLAYS LIKE GRASS), T-216/02,
         Recueil, str. II-1023, točki 23 in 24, in z dne 24. novembra 2004 v zadevi Henkel proti UUNT (Oblika bele in prozorne stekleničke),
         T-393/02, ZOdl., str. II-4115, točka 30).

      21      Zato je razlikovalni učinek znamke treba presoditi po eni strani glede na proizvode ali storitve, za katere je zahtevana registracija,
         in po drugi strani glede na to, kako jih zaznava upoštevna javnost (sodba Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi Procter &
         Gamble proti UUNT, od C-468/01 P do C-472/01 P, Recueil, str. I-5141, točka 33; sodbe Sodišča prve stopnje z dne 30. aprila
         2003 v zadevi Axions in Belce proti UUNT (Oblika cigare rjave barve in oblika pozlačene palice), T-324/01 in T-110/02, Recueil,
         str. II-1897, točka 30; Oblika steklenice, točka 20 supra, točka 29, in Oblika bele in prozorne stekleničke, točka 20 supra,
         točka 32).

      22      Glede proizvodov, ki jih označuje prijavljena znamka, je treba opozoriti, da zahtevani znak sestavlja oblika proizvoda, in
         sicer vžigalnika na kresilni kamen, za katerega so značilni pokončen zbiralnik ovalne oblike, pokrov trapezoidne oblike in
         pritisni gumb polovalne oblike, tako da so proizvodi, ki jih je treba upoštevati pri presoji razlikovalnega učinka prijavljene
         znamke, vžigalniki na kresilni kamen.

      23      Glede upoštevne javnosti je treba upoštevati, da so vžigalniki na kresilni kamen proizvodi tekoče potrošnje, namenjeni vsem
         potrošnikom. Torej je treba razlikovalni učinek prijavljene znamke presoditi ob upoštevanju domnevnega pričakovanja normalno
         obveščenega, razumno pozornega in preudarnega povprečnega potrošnika (sodbi v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, točka 21
         supra, točka 33; Oblika cigare rjave barve in oblika pozlačene palice, točka 21 supra, točka 31; Oblika steklenice, točka
         20 supra, točka 33, in Oblika bele in prozorne stekleničke, točka 20 supra, točka 33; po analogiji glej tudi sodbo Sodišča
         z dne 12. februarja 2004 v zadevi Koninklijke KPN Nederland, C-363/99, Recueil, str. I-1619).

      24      Drugič, opozoriti je treba, da se v skladu s sodno prakso merila za presojo razlikovalnega učinka tridimenzionalnih znamk,
         ki jih sestavlja oblika samih proizvodov, ne razlikujejo od tistih, ki se uporabljajo za druge kategorije znamk (sodbi Oblika
         cigare rjave barve in oblika pozlačene palice, točka 21 supra, točka 32, in Oblika steklenice, točka 20 supra, točka 35; po
         analogiji glej tudi sodbi Sodišča z dne 18. junija 2002 v zadevi Philips, C-299/99, Recueil, str. I-5475, točka 48, in z dne
         8. aprila 2003 v zadevi Linde in drugi, od C-53/01 do C-55/01, Recueil, str. I-3161, točki 42 in 46).

      25      Vseeno je treba v okviru uporabe teh meril upoštevati, da zaznavanje upoštevne javnosti ni nujno enako v primeru tridimenzionalne
         znamke, sestavljene iz oblike samega proizvoda, kot v primeru besedne ali figurativne znamke, ki jo sestavlja z vidika proizvodov
         neodvisen znak. Dejansko povprečni potrošniki običajno ne sklepajo na izvor proizvodov iz njihove oblike ali oblike njihove
         embalaže, če ni grafičnih ali besednih elementov, in bi se torej izkazalo težje dokazati razlikovalni učinek take tridimenzionalne
         znamke kot besedne ali figurativne znamke (sodba Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi Henkel proti UUNT, C-456/01 P in C‑457/01
         P, Recueil, str. I-5089, točka 38).

      26      V teh okoliščinah, bolj ko se oblika, ki sestavlja znamko, za katero je zahtevana registracija, približuje najverjetnejši
         obliki, ki jo ima zadevni proizvod, bolj je verjetno, da navedena oblika nima razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b)
         Uredbe št. 40/94. Samo znamka, ki se pomembno razlikuje od standarda ali običajev sektorja in zato izpolnjuje svojo bistveno
         nalogo izvora, ima razlikovalni učinek v smislu navedene določbe (sodba v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, točka 21 supra,
         točka 37).

      27      Opozoriti je še treba, da na zaznavanje znamke s strani zadevne javnosti v primeru povprečnega potrošnika vpliva njegova raven
         pozornosti, ki se lahko spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov ali storitev (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 5.
         marca 2003 v zadevi Unilever proti UUNT (Jajčasta tableta), T-194/01, Recueil, str. II‑383, točka 42, in Oblika steklenice,
         točka 20 supra, točka 34).

      28      V tej zvezi je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe v bistvenem pravilno navedel, da je vžigalnik predmet majhne velikosti,
         katerega podrobnosti so zato težko vidne. Če gre za proizvode dnevne potrošnje, pozornost povprečnega potrošnika glede oblike
         vžigalnika ni visoka.

      29      Tretjič, opozoriti je treba, da je treba v skladu s sodno prakso za presojo, ali bi javnost obliko zadevnega proizvoda lahko
         zaznavala kot označbo izvora, analizirati celotni vtis, ki ga ustvarja ta oblika (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 19.
         septembra 2002 v zadevi DKV proti UUNT, C-104/00 P, Recueil, str. I‑7561, točka 24). To pa ne izključuje zaporednih preizkusov
         različnih elementov, ki so bili uporabljeni pri predstavitvi (sodbi v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, točka 21 supra,
         točka 45, in Jajčasta tableta, točka 27 supra, točka 54).

      30      V tej zvezi Sodišče prve stopnje opaža, kot v točki 11 izpodbijane odločbe pravilno opozarja odbor za pritožbe, da je podolgovata
         in ravna oblika zbiralnika oblika, ki naravno sproži misel na predmet, namenjen držanju v roki, in je tudi najobičajnejša
         oblika za vžigalnik na kresilni kamen. Zelo malo se razlikuje od oblike modelov, katerih zbiralnik je navzdol nekoliko zožen.
         Glede valjaste oblike zbiralnika prijavljene znamke Sodišče prve stopnje ugotavlja, da se ta oblika skoraj ne razlikuje od
         oblike običajnih modelov zaokroženih stranic.

      31      Kar zadeva trapezoidno obliko pokrova, je treba ugotoviti, kot je v točki 12 izpodbijane odločbe opozoril že odbor za pritožbe,
         da se pokrov s tako obliko zelo malo razlikuje od pravokotnih in kvadratnih pokrovov drugih vžigalnikov, ki so na trgu, in
         da imajo vsi značilnosti četverokotnika, kar malo verjetno prispeva k potrošnikovemu razlikovanju prijavljene znamke.

      32      Glede polovalne oblike pritisnega gumba prijavljene znamke je res, kot meni odbor za pritožbe, da se ta malo razlikuje od
         klasične oblike (polkrožna ali kvadratna) pritisnega gumba drugih vžigalnikov na kresilni kamen, ki obstajajo na trgu (točka
         13 izpodbijane odločbe).

      33      Sodišče prve stopnje poleg tega ugotavlja, da kakršna koli bi bila oblika vžigalnikov na kresilni kamen, je vžigalni sistem,
         ki ga sestavljajo kolesce, pokrov in pritisni gumb, na zgornjem delu zbiralnika.

      34      Glede na zgoraj navedeno je treba šteti, da je prijavljena tridimenzionalna znamka sestavljena iz kombinacije oblikovnih delov,
         na katere se naravno pomisli in ki so tipični za zadevne proizvode. Dejansko se zadevna oblika znatno ne razlikuje od določenih
         osnovnih oblik zadevnih proizvodov, ki se splošno uporabljajo v gospodarskem prometu, ampak se zdi bolj njihova različica.
         Iz tega sledi, kot upravičeno navaja odbor za pritožbe, da noben element navedene znamke, sam ali v sestavi z drugimi, nima
         razlikovalnega učinka.

      35      Poleg tega, ker povprečni potrošnik na splošno ne bo tako pozoren na podrobnosti oblike vžigalnika in bo imel samo globalen
         pogled, zadevna oblika upoštevni javnosti ne bo omogočala takojšnjega in določnega razlikovanja vžigalnikov na kresilni kamen
         tožeče stranke od tistih, ki imajo drug trgovski izvor. Zato glede teh proizvodov nima razlikovalnega učinka.

      36      Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je odbor za pritožbe pravilno menil, da prijavljena znamka ni imela razlikovalnega
         učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      37      Iz tega sledi, da je treba tožbeni razlog glede kršitve člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 7(3) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      38      Tožeča stranka trdi, da je v tej zadevi izpolnjeno vsako od meril, navedenih v sodbi Sodišča z dne 4. maja 1999 v zadevi Windsurfing
         Chiemsee (C-108/97 in C‑109/97, Recueil, str. I‑2779, točki 51 in 53), za presojo pridobitve razlikovalnega učinka znamke
         z uporabo. Poleg tega, če gre za tržni delež leta 2002, naj bi tožeča stranka pokrivala 44 % evropskega trga vžigalnikov.
         Glede intenzivnosti uporabe tožeča stranka uveljavlja, da proda več kot tretjino vžigalnikov v državah članicah Evropske unije.

      39      Kar zadeva geografsko razsežnost uporabe, se tožeča stranka sklicuje na dve raziskavi, ki sta sprožili razprave in ki naj
         bi dokazovali, da velik del zadevne javnosti obliko vžigalnika, ki sestavlja znamko, za katero je zahtevana registracija,
         pripisuje tožeči stranki. Poleg tega trdi, da je v enajstih državah Evropske unije dobila registracijo oblike njenega vžigalnika
         kot znamke, in to prima facie, to pomeni, ne da bi morala zagotoviti dokaze o uporabi njene znamke.

      40      Glede trajanja uporabe tožeča stranka opozarja, da je bil njen prvi vžigalnik na kresilni kamen dan na trg v Franciji leta
         1973.

      41      Tožeča stranka še trdi, da je opravila promet v višini več kot 350 milijonov evrov, ki ga podpirajo reklamne in oglasne naložbe,
         ki od leta 1993 niso bile nikoli nižje od 55 milijonov evrov. Te naložbe po mnenju tožeče stranke dokazujejo, da lahko potrošnik
         tega tipa proizvoda – ko ga je videl v reklamah, medijih in na prodajnih točkah – prepozna in domneva, da izvira iz nje.

      42      Glede deleža upoštevne javnosti, ki zaznava proizvod, kot da izvira iz določenega podjetja, tožeča stranka trdi, da so kadilci
         glavna ciljna skupina vžigalnikov, ki jih trži, in da ji skoraj vsi med njimi pripisujejo obliko, ki sestavlja prijavljeno
         znamko. Poleg tega trdi, da so njeni vžigalniki med leti postali nujen predmet dvajsetega stoletja z zelo močno prepoznavnostjo,
         kar pomeni dejavnik, ki mu podeljuje njegov razlikovalni učinek. V utemeljitev te trditve je predložila odlomke iz francoskih
         knjig in revij.

      43      Poleg tega naj bi distributerji tožeče stranke, med katerimi ima večina sedež v državah članicah Evropske unije, potrdili,
         da naj bi vžigalniki BIC pomenili pomemben del njihove dejavnosti in da naj bi potrošniki te vžigalnike na široko priznavali.

      44      Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je menil, da naj elementi, ki jih je predložila, ne bi omogočali dokaza, da je
         prijavljena znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, ker naj ti elementi ne bi imeli zadosti tesne povezave z navedeno
         znamko in ker naj ta zveza ne bi bila ugotovljena do datuma predložitve prijave.

      45      Prvič, glede povezave med dokazi in prijavljeno znamko tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno ocenil, da naj
         številke, sporočene za namene dokazovanja pomembnosti njenih naložb, ne bi bile zadosti tesna povezava s prijavljeno znamko,
         ker se naj ne bi nanašali samo na vžigalnike, ampak tudi na britve in nalivna peresa, ki jih proizvaja. Tožeča stranka v tej
         zvezi navaja, da naj bi težko zagotovila posebne številke za vžigalnike, ker naj bi bila že 30 let usmerjena na izdelovanje
         in trženje treh proizvodov, in sicer nalivnih peres, vžigalnikov in britev, za katere je značilna njihova homogenost, ker
         predstavljajo paleto proizvodov za enkratno uporabo. Ta posebnost naj bi prispevala k temu, da je samo najmanjša reklamna
         ali oglasna naložba, opravljena za enega od teh treh proizvodov, neizogibno imela korist od drugih dveh.

      46      Tožeča stranka dodaja, da če ni zagotovila natančnih številk za naložbe glede vžigalnikov, je predložila elemente glede izvajanja
         teh naložb s tem, da je sporočila številne izrezke iz tiska in revij mednarodnih naklad, različnih televizijskih in kinematografskih
         oglasov ter primere svetovnih sponzorskih dejavnosti.

      47      Tožeča stranka poudarja, da je za leta po letu 1998, v nasprotju z izpodbijano odločbo, vsekakor uspela razdružiti reklamne
         in oglasne naložbe, da bi izluščila samo tiste, namenjene vžigalnikom. Glede let pred letom 1998 so bile naložbe, ki jih je
         potrdila tožeča stranka, podobne in celo pomembnejše, ker naj bi bile te odločilne ob dajanju proizvoda na trg.

      48      Kar zadeva trditev odbora za pritožbe, da naj večina predloženih dokazov ne bi omogočala določitve, ali gre za prijavljeno
         znamko, tožeča stranka trdi, prvič, da je odbor za pritožbe napačno in neupravičeno menil, da naj pregled glede obsega prodaje
         ne bi bil pomemben. Odbor za pritožbe naj bi v tej zvezi menil, da naj noben element ne bi omogočal ugotovitve, ali gre za
         vžigalnik, ki ustreza obliki, ki sestavlja prijavljeno znamko, in da naj podatek tožeče stranke, da naj bi tržila samo dve
         kategoriji vžigalnikov, ne bi bil zadosten. Tožeča stranka v tej zvezi podrobneje navaja, da naj bi se številke, ki jih je
         sporočila v okviru pritožbe zoper odločbo preizkuševalca, nanašale samo na kategorijo vžigalnikov na kresilni kamen.

      49      Tožeča stranka, drugič, uveljavlja, da je odbor za pritožbe napačno menil, da je treba povezavo med obliko, ki sestavlja prijavljeno
         znamko, in izjavami distributerjev, s katerimi potrjujejo prodaje, ki se nanašajo na „klasični vžigalnik BIC“, še dokazati.
         Opozarja, da je bil vžigalnik na kresilni kamen ustvarjen leta 1973, medtem ko se je elektronski vžigalnik pojavil leta 1991.
         Od tedaj naj bi bilo ime „BIC classic“ običajno in nenehno uporabljeno za razlikovanje vžigalnika na kresilni kamen – ki je
         za javnost že običajen in dobro znan – od vžigalnika na elektronski vžig.

      50      Odbor za pritožbe naj bi tudi napačno presodil, da se trditve distributerjev lahko le s težavo priznajo, ker naj bi ti s tožečo
         stranko imeli enake interese. V tej zvezi tožeča stranka uveljavlja, da čeprav ni mogoče zanikati tržne zveze med njo in temi
         distributerji, naj ti ne bi imeli nobenega interesa potrditi velik uspeh zadevne oblike, če o njej ne bi bili prepričani,
         ker bi v sicer neizogibno prešli na distribucijo drugega proizvoda.

      51      Glede trditve odbora za pritožbe, da je težko identificirati elemente, zaradi katerih javnost prepozna izvor proizvoda, bi
         odbor za pritožbe po mnenju tožeče stranke lahko navedel samo, da se je znak, katerega registracija je bila zahtevana, pojavljal
         opremljen s posebej razlikovalnimi barvami, logom ali besednim znakom, tako da bi bilo težko določiti, kateri od elementov
         je bil – ali so bili – tisti, ki so pripravili javnost do prepoznanja proizvoda, kot da je od tožeče stranke. Po njenem mnenju
         sta njen logo in znamka BIC zelo težko vidna, ker sta odtisnjena na vžigalnik in je barva samo drugotnega pomena.

      52      Drugič, razlogi izpodbijane odločbe, da dveh raziskav, ki ju je opravila tožeča stranka v Španiji, v Franciji, v Italiji,
         na Irskem, v Grčiji, na Švedskem in na Portugalskem, ni mogoče upoštevati, ker je datum njune izvedbe (julij in november 2002)
         poznejši od datuma predložitve zahteve za registracijo, so po mnenju tožeče stranke popolnoma nepomembni.

      53      Tožeča stranka opozarja, da rezultati dveh sporočenih raziskav dokazujejo, da je oblika, ki sestavlja prijavljeno znamko,
         na ozemlju Evropske unije nesporno pridobila razlikovalni učinek z uporabo. Tožeča stranka trdi, da je lahko z opravljenima
         raziskavama dobila dokaz o pridobitvi razlikovalnega učinka prijavljene znamke zato, ker se ta oblika na ozemlju Evropske
         unije intenzivno trži že 30 let. Zatrjuje, da naj bi bili rezultati raziskav nedvomno skoraj enaki, če bi bili opravljeni
         pred predložitvijo zahteve za registracijo.

      54      Tožeča stranka zaključuje, da vsi ti elementi dokazujejo, da je oblika, ki sestavlja prijavljeno znamko, pridobila razlikovalni
         učinek z uporabo pred datumom vložitve prijave.

      55      UUNT uveljavlja, da je presoja odbora za pritožbe glede nepridobitve razlikovalnega učinka znamke z uporabo v skladu s členom
         3(3) Prve direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL
         1989, L 40, str. 1), v luči katerega je treba razlagati člen 7(3) Uredbe št. 40/94, in s sodno prakso Sodišča prve stopnje.

      56      V zvezi z geografskim parametrom po mnenju UUNT iz povezanega branja člena 7(2) in (3) Uredbe št. 40/94 izhaja, da mora biti
         pridobitev razlikovalnega učinka dokazana v delu Skupnosti, v katerem tega razlikovalnega učinka ni.

      57      UUNT v tej zvezi meni, da je geografski zahtevi, ki jo postavlja člen 7(3) Uredbe št. 40/94, zadoščeno, ker je pridobitev
         razlikovalnega učinka dokazana v različnih „regijah“ Skupnosti ali, z drugimi besedami, v različnih „delih“ skupnega trga
         (osrednji, vzhod, zahod, jug in sever).

      58      V tej zadevi naj ne bi bil podan noben podatek glede zaznavanja znamke v osrednjem delu Skupnosti (Nemčija in Avstrija) in
         v glede velikosti in prebivalstva pomembni državi članici zahodnega dela (Združeno kraljestvo).

      59      UUNT zato meni, da je zavrnitev zahteve za registracijo znamke utemeljena.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      60      Na podlagi člena 7(3) Uredbe št. 40/94 absolutni razlogi za zavrnitev, navedeni v členu 7(1), od (b) do (d), iste uredbe,
         ne nasprotujejo registraciji znamke, če je ta za proizvode, za katere je zahtevana registracija, pridobila razlikovalni učinek
         z uporabo.

      61      Prvič, iz sodne prakse sledi, da pridobitev razlikovalnega učinka znamke z uporabo zahteva, da zaradi znamke vsaj pomemben
         del upoštevne javnosti zaznava zadevne proizvode ali storitve, kot da izvirajo iz določenega podjetja (sodba Sodišča prve
         stopnje z dne 29. aprila 2004 v zadevi Eurocermex proti UUNT (Oblika pivovske steklenice), T-399/02, Recueil, str. II-1391,
         točka 42; po analogiji glej tudi sodbi Windsurfing Chiemsee, točka 38 supra, točka 52, in Philips, točka 24 supra, točki 61
         in 62).

      62      Drugič, da bi se sprejela registracija znamke na podlagi člena 7(3) Uredbe št. 40/94, mora biti razlikovalni učinek te znamke,
         pridobljen z uporabo, dokazan v znatnem delu Skupnosti, kjer naj ga glede na člen 7(1), od (b) do (d), ne bi imela (sodbi
         Sodišča prve stopnje Oblika pivovske steklenice, točka 61 supra, točka 43, in z dne 5. marca 2003 v zadevi Alcon proti UUNT
         – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T-237/01, Recueil, str. II-411, točka 52; v tem smislu glej tudi sodbo Sodišča prve stopnje
         z dne 30. marca 2000 v zadevi Ford Motor proti UUNT (OPTIONS), T-91/99, Recueil, str. II-1925, točki 26 in 27).

      63      Tretjič, opozoriti je treba, da je Sodišče v sodbi Windsurfing Chiemsee, točka 38 supra (točka 49), odločilo, da mora pristojni
         organ „za določitev, ali je znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, globalno presoditi elemente, ki bi lahko dokazali,
         da je znamka postala sposobna prikazati zadevni proizvod, kot da izvira iz določenega podjetja, in torej ta proizvod razlikovati
         od tistih drugih podjetij“.

      64      V tej zvezi je treba upoštevati zlasti tržni delež znamke, intenzivnost, geografski obseg in trajanje uporabe te znamke, pomembnost
         naložb, ki jih podjetje opravi za uveljavljanje znamke, delež upoštevne javnosti, ki z znamko zaznava proizvod, kot da izvira
         iz določenega podjetja, izjave gospodarskih in industrijskih zbornic ali drugih poklicnih združenj ter raziskave mnenj (v
         tem smislu glej sodbo Oblika pivovske steklenice, točka 61 supra, točka 44; po analogiji glej tudi sodbi Windsurfing Chiemsee,
         točka 38 supra, točka 51, in Philips, točka 24 supra, točka 60).

      65      Četrtič, razlikovalni učinek znamke, vključno tisti, pridobljen z uporabo, je treba presoditi glede na proizvode, za katere
         je zahtevana registracija znamke, in ob upoštevanju domnevnega zaznavanja normalno obveščenega, razumno pozornega in preudarnega
         povprečnega potrošnika kategorije zadevnih proizvodov (po analogiji glej sodbo Philips, točka 24 supra, točki 59 in 63).

      66      Nazadnje, pridobitev razlikovalnega učinka z uporabo bi se morala zgoditi pred predložitvijo prijave znamke (sodba Sodišča
         prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi eCopy proti UUNT (ECOPY), T-247/01, Recueil, str. II-5301, točka 36; v tem smislu
         glej tudi sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13. decembra 2004 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Pucci (EMILIO PUCCI), T-8/03,
         ZOdl., str. II-4297, točki 71 in 72).

      67      Glede na te ugotovitve je treba preizkusiti, ali je v tej zadevi odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, ko je zavrnil trditev
         tožeče stranke, da bi bilo treba za zadevne proizvode dovoliti registracijo prijavljene znamke na podlagi člena 7(3) Uredbe
         št. 40/94.

      68      Izpodbijana odločba ne vsebuje nobenih ugotovitev glede dela Skupnosti, v katerem prijavljena znamka nima razlikovalnega učinka
         glede na člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Vendar je treba v primeru nebesednih znamk, kot je ta, ki je navedena v tem primeru,
         domnevati, da je presoja njihovega razlikovalnega učinka glede na to določbo enaka v vsej Skupnosti vsaj tam, kjer ni konkretnih
         nasprotnih indicev.

      69      Kar zadeva dokaz pridobitve razlikovalnega učinka z uporabo, Sodišče prve stopnje meni, da ga je treba predložiti za znaten
         del Skupnosti.

      70      Torej je treba preizkusiti dokazne elemente, ki jih je v tej zvezi predložila tožeča stranka.

      71      Če gre, najprej, za preglede, ki označujejo reklamne in oglasne naložbe, opravljene za prijavljeno znamko, je odbor za pritožbe
         pravilno menil, da dokazi, predloženi v zvezi s temi naložbami, niso zadostovali. Podatki v zvezi z reklamnimi in oglasnimi
         naložbami se zagotovijo za vse združene proizvode in se tako ne nanašajo izključno na vžigalnike na kresilni kamen, katerih
         oblika je predmet zadevne znamke. Tožeča stranka v tej zvezi priznava, da ni predložila številk, ki bi se nanašale posebej
         na njene naložbe v zvezi z vžigalniki. Zato ni mogoče dokazati zveze med številkami iz teh preglednic in prijavljeno znamko.

      72      Glede preglednice, ki vsebuje številke reklamnih in oglasnih naložb, namenjenih vžigalnikom za leta po letu 1998, in glede
         dopisa z dne 15. aprila 2004 skrbnika muzeja moderne umetnosti iz New Yorka je treba opozoriti, da je tožeča stranka te dokumente
         predložila kot prilogo k svoji vlogi. Odbor za pritožbe ni zavezan upoštevati dokaznega elementa, ki bi bil lahko pomemben
         pri presoji pridobitve razlikovalnega učinka z uporabo, če ga je prijavitelj predložil v upravnem postopku pred UUNT (sodba
         ECOPY, točka 66 supra, točka 48). Zato zaradi dokumentov, ki niso bili predloženi v upravnem postopku pred UUNT, ne bi smele
         biti vprašljive zakonitosti izpodbijane odločbe.

      73      Preglednica v zvezi z obsegi prodaj vžigalnikov BIC od leta 1972 do leta 2001 ter tista, ki potrjuje del trga vžigalnikov
         BIC, prav tako ne zadostujeta, ker se tam navedeni podatki nanašajo na vžigalnike BIC in ne vsebujejo nobenega podatka, ki
         bi se nanašal posebej na znamko, prijavljeno v tem primeru. Noben element ne omogoča ugotovitve, ali gre za vžigalnik, ki
         ustreza obliki, ki sestavlja prijavljeno znamko.

      74      Glede preglednice v zvezi z obsegi prodaje vžigalnikov BIC (na kolesce) od leta 1997 do leta 2003 je treba ugotoviti, da se
         podatki, ki jih vsebuje, nanašajo na vso Skupnost, kot je bila takrat sestavljena, ter na Norveško, Poljsko in Švico. Ker
         ta preglednica na splošno podaja obsege prodaje v zgoraj navedenih državah in ne razlikuje med različnimi nacionalnimi trgi,
         je ni mogoče upoštevati pri presoji pridobitve razlikovalnega učinka znamke z uporabo.

      75      Kar zadeva registracije, pridobljene v državah članicah v zvezi z obliko, ki sestavlja prijavljeno znamko, Sodišče prve stopnje
         ugotavlja, da je tožeča stranka pred odborom za pritožbe uveljavljala, da naj bi bile te registracije pridobljene brez izkazovanja
         pridobitve razlikovalnega učinka z uporabo in da je to dokazovalo, da je imel znak sam po sebi razlikovalni učinek. Iz tega
         sledi, da odbor za pritožbe teh registracij ni mogel upoštevati za namene uporabe člena 7(3) Uredbe št. 40/94.

      76      Kar zadeva članke, ki so se pojavili v francoskem tisku, in knjigo „Le Design“, objavljeno v francoskih izdajah SCALA, ki
         so vžigalnik BIC opredelili kot stilni ali modni predmet, je treba opozoriti, da se nanašajo samo na zaznavanje vžigalnika
         BIC s strani francoske javnosti, zato ni mogoče, da bi dokazovali, da je oblika, ki sestavlja prijavljeno znamko, pridobila
         razlikovalni učinek z uporabo v znatnem delu Skupnosti.

      77      Oglasni material, ki ga je predložila tožeča stranka, ne omogoča nobene konkretne ugotovitve glede dejavnikov, omenjenih v
         zgoraj navedeni točki 64. Poleg tega ni mogoče dokazati uporabe znamke, kot je bila prijavljena, ker na vseh predloženih slikah
         predstavitev zahtevane oblike spremlja besedni in figurativni element. Iz tega sledi, da ta oglasni material ne bi mogel dokazati
         tega, da je zadevna javnost prijavljeno znamko zaznavala kot tako v njeni čisti obliki neodvisno od logotipa BIC, kot da označuje
         trgovski izvor zadevnih proizvodov (v tem smislu glej sodbo Oblika pivovske steklenice, točka 61 supra, točka 51).

      78      Glede izjav distributerjev, ki jih je predložila tožeča stranka, je treba opozoriti, da je treba za presojo dokazne vrednosti
         dokumenta najprej preveriti verjetnost in resničnost informacije, ki je tam vsebovana. V tej zvezi je treba upoštevati zlasti
         izvor dokumenta, okoliščine njegovega razvoja, njegovega naslovnika in se vprašati, ali se na podlagi njegove vsebine zdi
         razumen in zanesljiv (sodba Sodišča prve stopnje z dne 7. junija 2005 v zadevi Lidl Stiftung proti UUNT – REWE-Zentral (Salvita),
         T-303/03, ZOdl., str. II-1917, točka 42).

      79      V tem primeru, prvič, Sodišče prve stopnje ugotavlja, da določene izjave izvirajo od distributerjev, kot so BIC Belgium SPRL,
         BIC Netherlands BV, BIC UK Ltd, BIC Violex SA, ki so v skladu z letnim poročilom 2002 tožeče stranke hčerinska podjetja te,
         v katerih ima tožeča stranka udeležbo v višini najmanj 99 % (razen BIC Violex, v kateri ima 50,5 %, in BIC Ballograf AB, v
         kateri ima udeležbo v višini 16 %). Poleg tega tožeča stranka teh ugotovitev na obravnavi ni izpodbijala. Opozoriti je treba,
         da teh izjav zato samih po sebi ni mogoče šteti kot zadosten dokaz pridobitve razlikovalnega učinka prijavljene znamke, ker
         obstajajo pomembne zveze med tožečo stranko in njenimi hčerinskimi podjetji. Te pomenijo samo indice, ki jih je treba podkrepiti
         z drugimi dokaznimi elementi. Drugič, Sodišče prve stopnje opozarja, da se zdi, da je vse izjave, vključno s tistimi drugih
         distributerjev, kot so hčerinska podjetja ali družbe, v katerih ima tožeča stranka udeležbo, narekovala tožeča stranka, ker
         imajo vse enako vsebino. Zdi se namreč, da imajo vse izjave vnaprej določeno besedilo, dobesedno prevedeno v več jezikovnih
         različic, in da so včasih preprosto fotokopije, ki vsebujejo prazne prostore, katere pozneje izpolnijo distributerji. Tretjič,
         Sodišče prve stopnje ugotavlja, da se te izjave poleg tega ne sklicujejo na nobene podatke v zvezi s obsegom opravljenih prodaj
         na zadevnem ozemlju in glede pomembnosti prodaj zadevnih vžigalnikov za deklaranta vsebujejo samo pohvalne trditve.

      80      Poleg tega je treba opozoriti, da naj bi navedene izjave dokazovale kvečjemu obstoj distribucije zadevnih proizvodov v državah,
         kjer so ti distributerji prisotni, in naj bi zato lahko dokazovale samo geografski obseg distribucije proizvodov, ki jih označuje
         prijavljena znamka, kar pa je le eden od dejavnikov, ki jih je mogoče upoštevati z namenom presoje pridobitve razlikovalnega
         učinka z uporabo prijavljene znamke, ki jo sestavlja sama oblika vžigalnika.

      81      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da izjave distributerjev, ki jih je predložila tožeča stranka, nimajo zadostne
         dokazne moči.

      82      Nazadnje, glede raziskav, ki ju je opravila tožeča stranka po predložitvi zahteve za registracijo znamke, a med upravnim postopkom,
         in sicer julija in novembra 2002, je treba opozoriti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča dokazne elemente o uporabi znamke,
         ki so bili ugotovljeni po datumu predložitve, mogoče upoštevati samo, če omogočajo sklepanje o uporabi znamke, kot je bila
         na ta datum (v tem smislu glej sklepa Sodišča z dne 27. januarja 2004 v zadevi La Mer Technology, C-259/02, Recueil, str.
         I-1159, točka 31, in z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Alcon proti UUNT, C-192/03 P, Recueil, str. I-8993, točka 41).

      83      V tej zadevi Sodišče prve stopnje meni, da zadevni raziskavi ne omogočata dokaza, da je upoštevna javnost na podlagi oblike,
         ki sestavlja znamko, zaznavala zadevni proizvod, kot da izvira iz družbe BIC in ne iz druge družbe.

      84      Glede raziskave, opravljene novembra 2002 s kadilci v Franciji, v Italiji, na Irskem, v Grčiji, na Švedskem in na Portugalskem,
         Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je bila izpraševanim osebam pokazana samo slika ali fotografija vžigalnikov BIC, ki nimata
         besednih ali figurativnih elementov, in da jim je bilo postavljeno vprašanje, s katero znamko najbolj povezujejo sliko tega
         vžigalnika. Zato ni mogoče šteti, da ta raziskava dokazuje, da pomemben del francoskih, italijanskih, irskih, grških, švedskih
         in portugalskih potrošnikov s prijavljeno znamko zaznava zadevni proizvod, kot da izvira iz družbe BIC in ne iz druge družbe.
         Drugače bi bilo, če bi bile pri raziskavi pokazane različne oblike vžigalnikov namesto ene same oblike, ki jo sestavlja prijavljena
         znamka. Torej bi bilo treba upoštevati delež oseb, ki so spontano, brez kakršnega koli vpliva, pripisale sliko zadevne oblike
         družbi BIC.

      85      Poleg tega je treba opozoriti, da je bil izpraševanim osebam, če niso znale odgovoriti na navedeno vprašanje, predložen seznam
         besednih znamk (BIC, CLIPPER, TOKAÏ, CRICKET in druge), da bi se jih spodbudilo k izbiri odgovora.

      86      Če je torej res, kot trdi tožeča stranka, da je družba BIC izvor osnovanja trga vžigalnikov na kresilni kamen za enkratno
         uporabo leta 1973 in da je „vodilna na trgu vžigalnikov“, bi bilo vsekakor logično in predvidljivo, da bi bila prva znamka,
         na katero bi pomislili izpraševanci, znamka BIC, neodvisno od pokazane oblike. To bi veljalo še toliko bolj, če bi postavljeno
         vprašanje vsebovalo seznam besednih znamk, s katerimi bi lahko povezovali pokazano obliko. V tej zvezi je treba opomniti,
         da je tožeča stranka na obravnavi sama priznala, da bi se na odgovor na postavljeno vprašanje v tem zadnjem primeru lahko
         dejansko vplivalo.

      87      Enake ugotovitve se postavljajo za raziskavo, opravljeno v Španiji leta 2002, še vedno pri potrošnikih kadilcih. V tej raziskavi
         je bila izpraševanim osebam oblika vžigalnika MiniBIC J5, ki je samo zmanjšana različica oblike, ki sestavlja prijavljeno
         znamko, pokazana sočasno kot seznam različnih besednih znamk (BIC, CLIPPER, BRIO ali TOKAÏ), da bi se izvedelo, katero znamko
         povezujejo s pokazano sliko. Zato ni mogoče šteti, da znaten del španskih potrošnikov zadevni proizvod zaznava, kot da izvira
         iz družbe BIC, in ta proizvod razlikuje od proizvodov drugih podjetij.

      88      Poleg tega Sodišče prve stopnje ugotavlja, da slika vžigalnika, ki je bila v navedeni raziskavi pokazana španskim izpraševanim
         kadilcem, prikazuje vžigalnik od spredaj in ne s strani, tako da izpraševane osebe niso mogle prepoznati ovalne oblike zbiralnika,
         ki pa je po mnenju tožeče stranke ena od treh značilnosti, ki vžigalnik BIC razlikujejo od drugih vžigalnikov na trgu.

      89      Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev sledi, da je odbor za pritožbe pravilno menil, da tožeča stranka ni dokazala, da je znamka,
         prijavljena v tem primeru, pridobila razlikovalni učinek z uporabo v znatnem delu Skupnosti.

      90      Zato je treba tudi drugi tožbeni razlog in tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      91      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Jaeger

                Azizi

                Cremona

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. decembra 2005.

               Sodna tajnica

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 29. septembra 2016.#Universal Protein Supplements Corp. proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava figurativne znamke Evropske unije, ki prikazuje bodibilderja – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-335/15.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 15. decembra 2016.#Drago Nemec proti Republiki Sloveniji.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Predhodno odločanje – Direktiva 2000/35/ES – Boj proti zamudam pri plačilih – Pristojnost Sodišča – Posel, sklenjen pred pristopom Republike Slovenije k Evropski uniji – Področje uporabe – Pojem ,trgovinski posel‘ – Pojem ,podjetje‘ – Najvišji znesek zamudnih obresti.#Zadeva C-256/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      zdne 15. decembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Direktiva 2000/35/ES — Boj proti zamudam pri plačilih — Pristojnost Sodišča — Posel, sklenjen pred pristopom Republike Slovenije k Evropski uniji — Področje uporabe — Pojem ,trgovinski posel’ — Pojem ‚podjetje‘ — Najvišji znesek zamudnih obresti“
      V zadevi C‑256/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče (Slovenija) z odločbo z dne 19. marca 2015, ki je na Sodišče prispela 1. junija 2015, v postopku

         Drago Nemec

      proti

         Republiki Sloveniji,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi J. L. da Cruz Vilaça, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), podpredsednik Sodišča, M. Berger, sodnica, A. Borg Barthet in E. Levits, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Bobek,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. maja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za slovensko vlado N. Pintar Gosenca in A. Vran, agentki,

               —

               za latvijsko vlado A. Bogdanova in I. Kalniņš, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Šimerdová in M. Žebre, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. julija 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2000/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 226).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Dragom Nemcem in Republiko Slovenijo v zvezi z zahtevkom za povrnitev škode, ki naj bi prvonavedenemu nastala zaradi zatrjevane neskladnosti nacionalnih predpisov z Direktivo 2000/35.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Akt o pristopu iz leta 2003

               3

               Člen 2 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju: Akt o pristopu iz leta 2003) določa:
               „Od dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom, zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt.“

               4

               Člen 54 tega akta določa:
               „Nove države članice izvajajo ukrepe, potrebne za to, da od dne pristopa upoštevajo določbe direktiv in odločb iz člena 249 Pogodbe ES in člena 161 Pogodbe Euratom, če v prilogah iz člena 24 ali v kateri koli določbi tega akta ali njegovih prilog ni predviden drugačen rok.“

         Direktiva 2000/35

               5

               V uvodnih izjavah 7, 9, 10, 13 in 16 Direktive 2000/35 je navedeno:

                        „(7)

                        Zaradi predolgih rokov in zamud pri plačilih so podjetja, zlasti mala in srednje velika, administrativno in finančno zelo obremenjena. Še več, ti problemi so poglavitni vzrok plačilne nesposobnosti, ki ogroža preživetje podjetij, posledica pa je izguba številnih delovnih mest.

                  […]

                        (9)

                        Razlike med državami članicami glede pravil in prakse plačevanja ovirajo pravilno delovanje notranjega trga.

                        (10)

                        Posledica je znatno omejeno trgovinsko poslovanje med državami članicami. To je v nasprotju s členom 14 Pogodbe, saj bi moralo biti podjetnikom omogočeno, da trgujejo na celotnem notranjem trgu v razmerah, ki zagotavljajo, da čezmejno poslovanje ne pomeni večjega tveganja kot domači promet. […]

                  […]

                        (13)

                        Ta direktiva bi se morala omejiti na plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli in ne ureja poslovanja s potrošniki, obresti v zvezi z drugimi plačili, npr. plačili glede na zakonodajo o čekih in menicah, plačili kot nadomestili za škodo, vključno s plačili zavarovalnic.

                  […]

                        (16)

                        Zamuda pri plačilih je kršenje pogodbe, ki je postala finančno zanimiva za dolžnike v večini držav članic zaradi nizkih obrestnih mer na zamude pri plačilih in/ali dolgotrajnih postopkov sodnega varstva. Potrebna je odločna sprememba, […] da bi preobrnili ta trend in zagotovili take posledice zamud pri plačilih, ki bi odvračale od zapoznelega plačevanja.“

               6

               Člen 1 te direktive, ki opredeljuje področje njene uporabe, določa:
               „Ta direktiva se uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli.“

               7

               Člen 2, točka 1, navedene direktive določa:
               „Za namene te direktive:

                        1.

                        ‚trgovinski posli‘ so posli med podjetji ali med podjetji in državnimi organi, ki vodijo k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo,

                  […]
               ‚podjetje‘ je katera koli organizacija, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, tudi če jo izvaja ena sama oseba“.

               8

               Člen 3 Direktive 2000/35, naslovljen „Obresti v primeru zamude pri plačilu“, v odstavku 1 določa:
               „Države članice zagotovijo, da:

                        (a)

                        obresti v skladu s točko (d) zapadejo v plačilo z dnem, ki sledi datumu plačila ali koncu plačilnega roka, določenemu v pogodbi;

                  […]

                        (c)

                        upnik je upravičen do obresti za zamudo pri plačilu, če:

                                 (i)

                                 izpolnjuje svoje pogodbene in zakonske obveznosti; in

                                 (ii)

                                 zapadle vsote ne prejme pravočasno, razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo;

                        (d)

                        višina obresti za zamudo pri plačilu (‚zakonska stopnja‘), ki jih mora plačati dolžnik, je vsota obrestne mere, ki jo uporablja Evropska centralna banka za svoje zadnje operacije glavnega refinanciranja, ki jih je opravila pred prvim koledarskim dnem zadevnega polletja (‚referenčna stopnja‘), in vsaj sedem odstotnih točk […], razen če je v pogodbi drugače določeno. Za državo članico, ki ne sodeluje v tretji fazi ekonomske in monetarne unije, je referenčna stopnja omenjena zgoraj ekvivalentna stopnja, ki jo določi njena nacionalna centralna banka. […]

                  […]“

               9

               Člen 6 te direktive določa:
               „1.   Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 8. avgusta 2002. […]
               […]
               3.   Pri prenosu te direktive lahko države članice izključijo:
               […]

                        (b)

                        pogodbe, sklenjene pred 8. avgustom 2002 […]

                  […]“

         Slovensko pravo

      Določbe v zvezi s plačilom zamudnih obresti

               10

               V skladu s členom 277(1) Zakona o obligacijskih razmerjih je moral dolžnik, ki je zamudil z izpolnitvijo denarne obveznosti, upniku poleg glavnice plačati še zamudne obresti.

               11

               Ta zakon je bil s 1. januarjem 2002 nadomeščen z Obligacijskim zakonikom (v nadaljevanju: OZ). V OZ je bila v bistvu privzeta določba, navedena v prejšnji točki te sodbe, z njegovim členom 376 pa je bilo uvedeno novo pravilo, v skladu s katerim so zamudne obresti nehale teči, ko je vsota zapadlih, pa ne plačanih obresti dosegla glavnico (v nadaljevanju: pravilo ne ultra alterum tantum).

         Določbe, ki se nanašajo na obrtnike

               12

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bilo opravljanje neodvisne gospodarske dejavnosti za fizične osebe v času dejstev, ki so upoštevna v postopku v glavni stvari, in sicer junija 1993, urejeno s takrat veljavno različico Obrtnega zakona. V skladu s tem zakonom, ki je bil pozneje spremenjen, je morala imeti fizična oseba za opravljanje gospodarske dejavnosti kot samostojni obrtnik dovoljenje, ki ga je izdal pristojni organ in ki je vsebovalo navedbo dejavnosti, za katero je bilo dovoljenje izdano.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               13

               D. Nemec je od 8. novembra 1989 imetnik obrtnega dovoljenja za opravljanje dejavnosti struženja strojnih delov in varjenje. Junija 1993 je z Gasilskim društvom Murska Sobota (v nadaljevanju: društvo) sklenil pogodbo, v skladu s katero je temu društvu dal v najem cisterno za dovoz vode v sušnem obdobju.

               14

               Leta 1996 je D. Nemec proti društvu vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se društvu naloži, da mu na podlagi navedene pogodbe plača znesek 17.669,51 EUR.

               15

               Višje sodišče v Mariboru (Slovenija) je s sodbo z dne 17. februarja 2010 društvu naložilo plačilo zneska 15.061,44 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas od 25. marca 1996 do 31. decembra 2001. Je pa to sodišče zavrnilo zahtevek za plačilo zamudnih obresti za čas po 1. januarju 2002, dnevu začetka veljavnosti pravila ne ultra alterum tantum. Znesek obresti, ki jih je bilo treba plačati do 31. decembra 2001, je namreč že presegel znesek glavnice.

               16

               Društvo je 18. maja 2010 plačalo znesek, dolgovan na podlagi te sodbe.

               17

               Ker je D. Nemec menil, da je pravilo ne ultra alterum tantum nezdružljivo z Direktivo 2000/35 in da je zato Višje sodišče v Mariboru nepravilno zavrnilo njegov zahtevek za plačilo zamudnih obresti za obdobje od 1. januarja 2002 do 18. maja 2010, je proti Republiki Sloveniji vložil tožbo za povrnitev škode, ki mu je nastala zaradi te zatrjevane nezdružljivosti. Sodišče prve stopnje je to tožbo zavrnilo s sodbo z dne 18. maja 2011, ker naj te direktive ne bi bilo mogoče uporabiti za dejansko stanje postopka v glavni stvari, čemur je pritrdilo sodišče druge stopnje s sodbo z dne 24. januarja 2012, zato je D. Nemec pri predložitvenem sodišču, Vrhovnem sodišču, vložil revizijo.

               18

               Zadnjenavedeno sodišče se sprašuje, ali pogodba iz postopka v glavni stvari spada na stvarno področje uporabe Direktive 2000/35. Zlasti se sprašuje, ali je D. Nemec to pogodbo sklenil kot „podjetje“ v smislu člena 2, točka 1, te direktive, to je kot organizacija, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, tako da bi bila navedena pogodba „trgovinski posel“ v smislu te določbe in bi zato spadala na področje uporabe navedene direktive. Namreč, čeprav se zadevna pogodba nanaša na neko gospodarsko dejavnost in je bila podlaga za izdajo računa, pa vseeno ni del dejavnosti struženja strojnih delov in varjenja, ki ju D. Nemec lahko opravlja kot samostojni obrtnik.

               19

               Če je odgovor pritrdilen, se predložitveno sodišče sprašuje tudi o združljivosti pravila ne ultra alterum tantum iz člena 376 OZ z Direktivo 2000/35.

               20

               V teh okoliščinah je Vrhovno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        [A]li je določbo tretjega pododstavka 1. točke 2. člena Direktive 2000/35/ES treba razlagati tako, da v sistemu, kjer se fizični osebi za opravljanje gospodarske dejavnosti izda dovoljenje, ki vsebuje navedbo dejavnosti, za katero je dovoljenje izdano, ne gre za podjetje in posledično tudi ne za trgovinski posel v smislu navedene določbe direktive, če se posel, iz katerega izvira zamuda pri plačilu, nanaša na dejavnost, ki z dovoljenjem ni zajeta;

                  ter če je odgovor na prejšnje vprašanje negativen […],

                        2.

                        ali je določbo tretjega pododstavka 1. točke 2. člena Direktive 2000/35/ES treba razlagati tako, da se fizična oseba šteje za podjetje, pravni posel, iz katerega izvira zamuda pri plačilu, pa za trgovinski posel v smislu navedene določbe direktive, če gre za pravni posel, ki sicer ne spada v registrirano dejavnost te fizične osebe, izhaja pa iz dejavnosti, ki je po svoji naravi lahko gospodarska dejavnost, ter je bil zanj izstavljen račun; in

                        3.

                        ali je pravilo, da zamudne obresti nehajo teči, ko vsota zapadlih, pa ne plačanih obresti doseže glavnico, (pravilo ne ultra alterum tantum) v nasprotju z določbami Direktive 2000/35/ES?“

         Pristojnost Sodišča

               21

               Slovenska vlada in Evropska komisija sta na obravnavi pred Sodiščem trdili, da to ni pristojno, da odgovori na vprašanja predložitvenega sodišča. Predmet spora o glavni stvari naj bi bil namreč položaj iz časa pred pristopom Republike Slovenije k Evropski uniji 1. maja 2004 in vse posledice tega položaja naj bi nastale pred tem datumom.

               22

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je bila pogodba iz postopka v glavni stvari sicer sklenjena junija 1993 in da torej obravnavana zadeva izhaja iz položaja, ki je nastal pred pristopom Republike Slovenije k Uniji.

               23

               Vendar je imel ta položaj pravne učinke tudi po tem pristopu. Glavna terjatev, ki je podlaga za zamudne obresti, katerih plačilo zahteva D. Nemec, namreč ni bila plačana do 18. maja 2010, datuma, ko jo je društvo poravnalo, in tožba, ki jo je vložil D. Nemec, se nanaša prav na povrnitev škode, ki naj bi mu nastala zato, ker je Višje sodišče v Mariboru zavrnilo njegov zahtevek za plačilo navedenih obresti za obdobje od 1. januarja 2002 do 18. maja 2010.

               24

               V skladu s členoma 2 in 54 Akta o pristopu iz leta 2003 pa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije sprejele pred pristopom, za nove države članice zavezujoče od dne pristopa in se v teh državah uporabljajo pod pogoji, ki jih določajo te pogodbe in ta akt.

               25

               Poleg tega se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča novo pravilo, razen izjem, uporabi neposredno za prihodnje učinke položaja, ki je nastal med veljavnostjo starega pravila. Sodišče je ob uporabi tega načela razsodilo, da je, če ni pojasnila v zvezi z uporabo določbe prava Unije v aktu o pogojih pristopa države članice, za to določbo treba šteti, da se uporabi nemudoma in da zavezuje to državo članico od dneva njenega pristopa k Uniji, tako da se uporablja za prihodnje učinke položajev, ki so nastali pred tem pristopom (glej v tem smislu sodbe z dne 12. novembra 2009, Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, točka 32; z dne 22. decembra 2010, Komisija/Poljska, C‑385/08, neobjavljena, EU:C:2010:801, točka 29, ter z dne 21. decembra 2011, Ziolkowski in Szeja, C‑424/10 in C‑425/10, EU:C:2011:866, točka 57).

               26

               Natančneje, kar zadeva Direktivo 2000/35, Akt o pristopu iz leta 2003 ne vsebuje nobene posebne določbe o uporabi te direktive v Republiki Sloveniji. Zato se je ta direktiva za to državo članico začela uporabljati neposredno od dneva njenega pristopa k Uniji in se od tega dneva lahko uporablja za prihodnje učinke položajev, ki so nastali ali je do njih prišlo pred tem pristopom, kot so položaji iz postopka v glavni stvari.

               27

               Iz navedenega izhaja, da ker se pravo Unije uporablja za spor o glavni stvari, je Sodišče pristojno za odgovor na vprašanja, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               28

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2, točka 1, Direktive 2000/35 razlagati tako, da je treba fizično osebo, ki je imetnik dovoljenja za opravljanje gospodarske dejavnosti kot samostojni obrtnik, šteti za „podjetje“ v smislu te določbe, tako da je posel, ki ga sklene s tretjo osebo, „trgovinski posel“ v smislu iste določbe, če se ta posel, čeprav ne spada med dejavnosti, ki so zajete z navedenim dovoljenjem, nanaša na neko gospodarsko dejavnost.

               29

               Za odgovor na ti vprašanji je treba najprej pojasniti, da čeprav je bilo v skladu s členom 6(3)(b) Direktive 2000/35 državam članicam ob prenosu te direktive omogočeno, da s področja uporabe te direktive izključijo pogodbe, sklenjene pred 8. avgustom 2002, pa iz predložitvene odločbe izhaja, da Republika Slovenija te možnosti ni izkoristila, kar je na obravnavi pred Sodiščem potrdila slovenska vlada.

               30

               Glede postavljenih vprašanj je treba spomniti, da se Direktiva 2000/35 v skladu s svojim členom 1 uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli. V členu 2, točka 1, prvi pododstavek, te direktive je pojem „trgovinski posel“ opredeljen kot vsak posel med podjetji ali med podjetji in državnimi organi, ki vodi k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo, pri čemer je v uvodni izjavi 13 navedene direktive v zvezi s tem pojasnjeno, da so iz tega pojma med drugim izključeni posli, sklenjeni s potrošniki. Na podlagi člena 2, točka 1, tretji pododstavek, te direktive je „podjetje“ v smislu te direktive katera koli organizacija, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, tudi če jo izvaja ena sama oseba.

               31

               Poleg tega iz uvodnih izjav 7, 10 in 16 Direktive 2000/35 izhaja, da je njen namen izboljšati delovanje notranjega trga z varstvom podjetnikov ter zlasti malih in srednje velikih podjetij pred zamudami pri plačilih.

               32

               Ta direktiva se torej ne uporablja za vsak posel, ki vodi k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo, zlasti ne za vse tiste posle, ki jih občasno sklepajo posamezniki v vsakodnevnem življenju.

               33

               Iz tega sledi, da ne zadostuje, da oseba sklene nek posel, ki se nanaša na gospodarsko dejavnost, kot je oddaja blaga v najem tretji osebi, da bi bila zajeta s pojmom „podjetje“ in da bi bil ta posel lahko opredeljen kot „trgovinski“ v smislu člena 2, točka 1, navedene direktive. Poleg tega mora ta oseba v okviru take dejavnosti ali neodvisne strokovne dejavnosti delovati kot organizacija.

               34

               Kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 82 sklepnih predlogov, ta zahteva pomeni, da navedena oseba ne glede na to, kakšna je v skladu z nacionalnim pravom njena oblika ali pravni status, to dejavnost opravlja strukturirano in trajno, torej da njena dejavnost ne sme biti občasna in izolirana, ter da zadevni posel spada v okvir navedene dejavnosti.

               35

               Vendar po eni strani v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, iz člena 2, točka 1, Direktive 2000/35 ne izhaja, da bi morala biti zadevna dejavnost nujno glavna gospodarska ali strokovna dejavnost zadevne osebe ali da bi morala biti s to dejavnostjo povezana.

               36

               Po drugi strani v nasprotju s tem, kar trdita slovenska vlada in Komisija, opredelitev osebe kot „podjetje“ v smislu te določbe ne sme biti odvisna od tega, ali so pristojni nacionalni organi izdali dovoljenje za opravljanje zadevne dejavnosti.

               37

               Tako v nacionalnem sistemu, v katerem je izdaja dovoljenja pogoj za to, da fizična oseba gospodarsko ali strokovno dejavnost opravlja kot samostojni obrtnik ali podjetnik, fizične osebe, ki je imetnik takega dovoljenja, ni mogoče izključiti iz pojma „podjetje“, poslov, ki jih sklene, pa ne iz pojma „trgovinski posel“, že zato, ker se ti posli nanašajo na neodvisno gospodarsko ali strokovno dejavnost, ki ni zajeta z navedenim dovoljenjem, ali spadajo v okvir neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, ki je širši od okvira zadnjenavedene dejavnosti.

               38

               Vsaka drugačna razlaga bi privedla do tega, da bi bilo področje uporabe teh pojmov odvisno od posameznega nacionalnega prava in, natančneje, od sistema, ki ga je posamezna država članica določila za opravljanje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti. Vendar pa iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in načela enakosti izhaja, da ker člen 2, točka 1, Direktive 2000/35 ne napotuje na nacionalno pravo, je treba pojma „podjetje“ in „trgovinski posel“ razlagati avtonomno in enotno (glej po analogiji sodbo z dne 29. septembra 2015, Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, točka 25 in navedena sodna praksa).

               39

               Poleg tega, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 90 sklepnih predlogov, bi bila vsaka razlaga, v skladu s katero bi bila obseg pojma „podjetje“ ter torej področje uporabe ratione personae in ratione materiae Direktive 2000/35 odvisna od tega, da pristojni nacionalni organi neke države članice izdajo dovoljenje za opravljanje zadevne dejavnosti, v nasprotju s ciljem, ki mu sledi ta direktiva in kot izhaja iz njene uvodne izjave 10, in sicer s spodbujanjem trgovinskih poslov med državami članicami. Podjetja ali javni organi drugih držav članic bi morali namreč za ugotovitev, ali sklenjeni posel spada na področje uporabe Direktive 2000/35, sistematično preverjati, ali se ta posel nanaša na dejavnosti, za katere je bilo navedeno dovoljenje izdano, kar bi lahko omejilo ali oviralo čezmejno poslovanje.

               40

               Iz tega sledi, da čeprav se okoliščina, da je zadevna oseba sklenila posel v okviru dejavnosti, v zvezi s katero je pridobila dovoljenje za delovanje, poleg drugih elementov lahko upošteva za preveritev, ali je ta oseba ravnala kot „podjetje“ v smislu člena 2, točka 1, Direktive 2000/35, pa ta okoliščina ne more biti odločilna.

               41

               Tako je treba za ugotovitev, ali neka oseba ravna kot podjetje – to je, kot je bilo navedeno v točki 34 te sodbe, v okviru neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, ki je strukturirana in trajna – in ali so zato posli, ki jih sklene, trgovinski v smislu te določbe, upoštevati vse okoliščine obravnavanega primera.

               42

               Med temi okoliščinami je med drugim dejstvo, da zadevna oseba nastopa pod svojim trgovskim ali strokovnim imenom in da je v zvezi s sklenjenim poslom izdan račun.

               43

               Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju navedenega ugotoviti, ali je D. Nemec v obravnavanem primeru sklenil pogodbo iz postopka v glavni stvari kot „podjetje“ v smislu člena 2, točka 1, Direktive 2000/35.

               44

               Glede na vse navedeno je treba na prvi dve vprašanji odgovoriti, da je treba člen 2, točka 1, Direktive 2000/35 razlagati tako, da je treba fizično osebo, ki je imetnik dovoljenja za opravljanje gospodarske dejavnosti kot samostojni obrtnik, šteti za „podjetje“ v smislu te določbe, posel, ki ga sklene, pa kot „trgovinski posel“ v smislu iste določbe, če ta posel, čeprav se ne nanaša na dejavnost, ki je zajeta s tem dovoljenjem, spada v okvir opravljanja neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, ki je strukturirana in trajna, kar pa mora ob upoštevanju vseh okoliščin obravnavanega primera preveriti predložitveno sodišče.

         Tretje vprašanje

               45

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2000/35 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je člen 376 OZ, ki določa, da zapadle, pa ne plačane zamudne obresti nehajo teči, ko njihova vsota doseže glavnico.

               46

               Za odgovor na to vprašanje je treba najprej spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča z Direktivo 2000/35 ne harmonizirajo v celoti vsi predpisi, ki se nanašajo na zamude pri plačilih v trgovinskih poslih (sodbe z dne 26. oktobra 2006, Komisija/Italija, C‑302/05, EU:C:2006:683, točka 23; z dne 3. aprila 2008, 01051 Telecom, C‑306/06, EU:C:2008:187, točka 21, in z dne 11. septembra 2008, Caffaro, C‑265/07, EU:C:2008:496, točka 15).

               47

               Ta direktiva zlasti ne harmonizira vseh vidikov v zvezi z zamudnimi obrestmi. V členu 3 namreč ureja le nekatere od teh vidikov, in sicer upravičenost do obresti v primeru zamude pri plačilu, datum, ko te obresti zapadejo v plačilo, obrestno mero, pravico upnika, da zahteva nadomestilo za stroške izterjave, ki jih je imel zaradi zamude pri plačilu, in posledice uporabe očitno nepoštenih pogodbenih pogojev v razmerju do upnika.

               48

               Direktiva 2000/35 pa, nasprotno, ne določa pravil glede obdobja, v katerem tečejo zamudne obresti, ali glede najvišjega zneska teh obresti.

               49

               Zato lahko države članice same urejajo to vprašanje, vendar s pridržkom, da ne kršijo ciljev, ki jim sledi Direktiva 2000/35, in da tej direktivi ne odvzamejo polnega učinka (glej po analogiji sodbo z dne 14. septembra 2016, Pérez López, C‑16/15, EU:C:2016:679, točka 59 in navedena sodna praksa).

               50

               S tega vidika je treba poudariti, da je glavni namen direktive, kot izhaja iz njenih uvodnih izjav 7 in 16, odvračanje od zamud pri plačilih, zlasti s preprečevanjem, da bi bile te za dolžnika finančno zanimive, in zaščita upnikov pred temi zamudami.

               51

               Vendar slovenska vlada ob podpori latvijske vlade trdi, da pravilo ne ultra alterum tantum iz člena 376 OZ ni v nasprotju s temi cilji. Nasprotno, s tem pravilom naj bi bila ohranjena funkcija zamudnih obresti, ki je ravno to, da je dolžnik spodbujen, da izpolni svojo obveznost plačila, ne pa to, da se upniku omogoči, da obogati. Navedeno pravilo bi namreč poleg zaščite upnikov omogočalo, da se prepreči, da bi bil znesek zapadlih zamudnih obresti tak, da bi dolžnika bremenil nerazumen dolg, ter da tako nastane nepravičen in nesorazmeren položaj med upnikom in dolžnikom, ki bi lahko vodil do insolventnosti zadnjenavedenega.

               52

               V zvezi s tem je treba sicer poudariti, da tako pravilo lahko – s tem, da višino zamudnih obresti omeji na višino glavnice – omeji odvračilni učinek, povezan s plačilom teh obresti.

               53

               Toda po eni strani tako omejevanje ne povzroči, da se ogrozi cilj zaščite upnikov, ki mu sledi Direktiva 2000/35, niti da se tej direktivi odvzame polni učinek.

               54

               Pravilo ne ultra alterum tantum namreč ne povzroči take omejitve zneska zamudnih obresti, ki bi izničila bistvo pravice upnika iz člena 3(1), od (a) do (c), te direktive, da zahteva plačilo teh obresti v primeru zamude pri plačilu, ali ki bi povzročila, da bi bil tem obrestim v razmerju do dolžnika odvzet odvračilni učinek. Navedeno pravilo poleg tega ne vpliva na veljavno obrestno mero za zamudne obresti, ki mora ustrezati tisti, ki je določena v členu 3(1)(d) navedene direktive.

               55

               Po drugi strani, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah 66 in 67 sklepnih predlogov, je treba opozoriti, da bi nacionalni zakonodajalec na podlagi polja proste presoje, ki ga ima na voljo, lahko odločil, da bi bilo treba vzpostaviti ravnovesje med ciljem zaščite upnikov in nujnostjo preprečitve, da bi dolžnika bremenil nerazumen dolg. V okviru te diskrecijske pravice bi ta zakonodajalec lahko menil, da je pravilo, kot je pravilo ne ultra alterum tantum, primerno sredstvo za to.

               56

               Poleg tega se tako pravilo ne sme preveriti ločeno, temveč v okviru, v katerega je umeščeno. Zato je treba upoštevati tudi druge določbe nacionalnega prava, ki se uporabljajo na področju zamud pri plačilih.

               57

               V zvezi s tem se slovenska vlada sklicuje zlasti na člen 380 OZ, ki upniku, ki mu je zaradi zamude pri plačilu nastala škoda, katere znesek je višji od zneska prejetih obresti, zagotavlja dodelitev odškodnine, ki krije razliko.

               58

               Nacionalni zakonodajalec pa je lahko v okviru polja proste presoje, ki ga ima na voljo, odločil, da taka določba v povezavi z vsemi pravili iz Direktive 2000/35 zagotavlja varstvo upnikov pred zamudami pri plačilih.

               59

               Glede na vse navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2000/35 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je člen 376 OZ, ki določa, da zapadle, pa ne plačane zamudne obresti nehajo teči, ko njihova vsota doseže glavnico.

         Stroški

               60

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 2, točka 1, Direktive 2000/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih je treba razlagati tako, da je treba fizično osebo, ki je imetnik dovoljenja za opravljanje gospodarske dejavnosti kot samostojni obrtnik, šteti za „podjetje“ v smislu te določbe, posel, ki ga sklene, pa kot „trgovinski posel“ v smislu iste določbe, če ta posel, čeprav se ne nanaša na dejavnost, ki je zajeta s tem dovoljenjem, spada v okvir opravljanja neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, ki je strukturirana in trajna, kar pa mora ob upoštevanju vseh okoliščin obravnavanega primera preveriti predložitveno sodišče.

                           2.

                           Direktivo 2000/35 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je člen 376 Obligacijskega zakonika, ki določa, da zapadle, pa ne plačane zamudne obresti nehajo teči, ko njihova vsota doseže glavnico.

                           Da Cruz Vilaça

                           Tizzano

                           Berger

                           Borg Barthet

                           Levits

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. decembra 2016.

                           Sodni tajnik
                           A. Calot Escobar

                           Predsednik petega senata
                           J. L. da Cruz Vilaça

            (
            *1
         )	* Jezik postopka: slovenščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 7. oktobra 2010. # Deutsche Behindertenhilfe - Aktion Mensch eV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti diegesellschafter.de - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člena 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-47/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 7. oktobra 2010 – Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch proti UUNT (diegesellschafter.de)
      (Zadeva T‑47/09)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti diegesellschafter.de – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člena 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točke 29, 49 in 50.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 27. novembra 2008 (zadeva R 1094/2008‑1) v zvezi z zahtevo za registracijo
                  besednega znaka diegesellschafter.de kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka diegesellschafter.de za storitve iz razredov 35 in 41 – prijava št. 4606372

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev prijave

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

         Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV se naloži plačilo stroškov.