title: Sodba Sodišča z dne 11. februarja 2003.#Kazenska postopka proti Hüseyin Gözütok (C-187/01) in Klaus Brügge (C-385/01).#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Köln - Nemčija in Rechtbank van eerste aanleg te Veurne - Belgija.#Združeni zadevi C-187/01 in C-385/01.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 11. februarja 2003(*)

      „Konvencija o uporabi Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem – Področje uporabe – Odločitve, s katerimi je javni tožilec brez sodelovanja sodišča dokončno odločil o kazenskih pregonih, potem ko je obdolženec
         izpolnil določene pogoje“

      V združenih zadevah C-187/01 in C-385/01,
      katerih predmet sta predloga Oberlandesgericht Köln (Nemčija) in Rechtsbank van eerste aanleg te Veurne (Belgija), naslovljena
         na Sodišče, da naj na podlagi člena 35 EU v kazenskih postopkih, ki potekata pred tema sodiščema proti

      Hüseyinu Gözütoku (C-187/01)

      in
      Klausu Brüggeju (C-385/01),

      sprejme predhodno odločbo o razlagi člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami
         držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah
         (UL 2000, L 239, str. 19, v nadaljevanju: KISS), podpisane 19. junija 1990 v Schengnu (Luksemburg),

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, J. P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen (poročevalec) in C. W. A. Timmermans,
         predsedniki senata, C. Gulmann, A. La Pergola, P. Jann in V. Skouris, sodniki, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr
         in J. N. Cunha Rodrigues, sodnika,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za H. Gözütoka N. Hack, odvetnik (C-187/01),
      –        za nemško vlado W. D. Plessing, zastopnik (C-187/01 in C-385/01),
      –        za belgijsko vlado A. Snoecx, zastopnica (C-385/01),
      –        za francosko vlado R. Abraham in G. de Bergues ter C. Isidoro, zastopniki (C-187/01),
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica (C-187/01 in C-385/01),
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Bogensberger in C. Ladenburger (C‑187/01) ter W. Bogensberger in R. Troosters (C-385/01),
         zastopniki,

      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih stališč, ki so jih na obravnavi 9. julija 2002 podali H. Gözütok, ki ga zastopa N. Hack, nemška vlada, ki
         jo zastopa M. A. Dittrich, belgijska vlada, ki jo zastopajo A. Snoecx, J. Devadder in W. Detavernier, francoska vlada, ki
         jo zastopa R. Abraham, italijanska vlada, ki jo zastopa G. Aiello, avvocato dello Stato, nizozemska vlada, ki jo zastopa C.
         Wissels, ter Komisija, ki jo zastopata W. Bogensberger in R. Troosters,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. septembra 2002
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Oberlandgericht Köln (C-187/01) in Rechtbank van eerste aanleg te Veurne (C‑385/01) sta s sklepom z dne 30. marca in 4. maja
         2001, ki ju je Sodišče prejelo 30. aprila in 8. oktobra 2001, na podlagi člena 35 EU postavili po eno vprašanje za predhodno
         odločanje glede razlage člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske
         unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239,
         str. 19, v nadaljevanju: KISS), ki je bila podpisana 19. junija 1990 v Schengnu.

      2        Navedena vprašanja so bila postavljena v okviru dveh kazenskih postopkov, od katerih je eden potekal v Nemčiji proti H. Gözütoku,
         drugi pa v Belgiji proti K. Brüggeju zaradi kršitev, ki sta jih storila na Nizozemskem in v Belgiji, pri čemer sta postopka,
         ki sta bila v drugi državi članici uvedena proti njima zaradi istih dejanj, pravnomočno ustavljena, potem ko sta oba plačala
         določen denarni znesek, ki ga je državno tožilstvo določilo v okviru postopka za odstop od kazenskega pregona.

       Pravni okvir
      3        Na podlagi člena 1 Protokola, ki schengenski pravni red vključuje v pravni okvir Evropske unije, ki je z Amsterdamsko pogodbo
         dodan Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o Evropskih skupnostih (v nadaljevanju: Protokol), lahko trinajst držav članic Evropske
         unije, med njimi tudi Belgija, Zvezna republika Nemčija in Kraljevina Nizozemska, med seboj v okviru določil dodatka k navedenemu
         protokolu uvede okrepljeno sodelovanje na zadevnih področjih, na katerih velja schengenski pravni red.

      4        Sestavni del tako opredeljenega schengenskega pravnega reda je predvsem Sporazum med vladami držav Gospodarske unije Beneluks,
         Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi mejne kontrole na skupnih mejah, ki je bil podpisan v Schengnu
         14. junija 1985 (UL 2000, L 239, str. 13, v nadaljevanju: Schengenski sporazum), in KISS.

      5        Cilj Schengenskega sporazuma in KISS je „odprava kontrol na skupnih mejah pri pretoku oseb [...]“ (drugi odstavek preambule
         KISS), tako da bi se „morala vedno tesnejša zveza narodov držav članic Evropskih skupnosti izražati v prostem prehodu notranjih
         meja za vse državljane držav članic [...]“ (prvi odstavek preambule k Schengenskemu sporazumu). Cilj Schengenskega sporazuma
         je v skladu s prvim odstavkom preambule k Protokolu „okrepitev evropskega združevanja, tako da bo Evropski uniji omogočeno,
         da se čim hitreje razvije v območje svobode, varnosti in pravice“. Na podlagi člena 2, prvi odstavek, četrta alinea, EU je
         ohranitev in razvoj navedenega območja, znotraj katerega je zagotovljeno prosto gibanje oseb, eden od ciljev Evropske unije.

      6        Na podlagi člena 2(1), prvi pododstavek, Protokola se Schengenski sporazum, odkar je začela veljati Amsterdamska pogodba,
         uporablja za trinajst držav članic, ki so navedene v členu 1 navedenega protokola.

      7        Svet je na podlagi člena 2(1), drugi pododstavek, drugi stavek, Protokola 20. maja 1999 sprejel sklep 1999/436/ES, s katerim
         je v skladu z ustreznimi določbami Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji določil pravno podlago
         vsake od določb ali sklepov, ki sestavljajo schengenski pravni red (UL L 176, str. 17). Iz člena 2 tega sklepa, v povezavi
         s Prilogo A k temu sklepu, izhaja, da je Svet predpisal člena 34 in 31 EU, ki spadata pod naslov VI Pogodbe o Evropski uniji,
         z naslovom „Določbe o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah“, kot pravno podlago za člene od 54 do 58
         KISS.

      8        Členi od 54 do 58 KISS tvorijo poglavje 3, z naslovom „Uporaba načela ne bis in idem“, iz naslova III, ki se imenuje „Policija in varnost“. Določajo predvsem naslednje:

      „Člen 54
      Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi
         pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice,
         ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.

      Člen 55
      1. Pogodbenica lahko pri ratifikaciji, sprejetju ali potrditvi te konvencije izjavi, da je člen 54 ne zavezuje v enem ali
         več od naslednjih primerov:

      (a) če so bila dejanja, na katera se nanaša tuja sodba, v celoti ali deloma storjena na njenem ozemlju; v zadnjem primeru
         ta izjema ne velja, če so bila ta dejanja storjena deloma na ozemlju države članice, v kateri je bila izrečena sodba;

      (b) če dejanja, na katera se nanaša tuja sodba, predstavljajo kaznivo dejanje proti državni varnosti ali drugim enako temeljnim
         interesom te pogodbenice;

      (c) če so dejanja, na katera se nanaša tuja sodba, storili uradniki te pogodbenice kot kršitev svojih delovnih dolžnosti.
      2. Pogodbenica, ki poda izjavo glede izjeme iz odstavka 1(b), navede vrste kaznivih dejanj, za katera se ta izjema lahko uporablja.
      3. Pogodbenica lahko kadar koli izjavo umakne za eno ali več izjem iz odstavka 1.
      4. Izjeme, ki so bile predmet izjave iz odstavka 1, pa ne veljajo, če je zadevna pogodbenica v zvezi z istimi dejanji zaprosila
         drugo pogodbenico za sodni pregon ali odobrila izročitev zadevne osebe.

      […]
      Člen 58
      Zgornje določbe ne preprečujejo uporabe širših notranjih predpisov o načelu ne bis in idem glede sodb, izrečenih v tujini.“

       Zadevi v postopku v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      Zadeva C-187/01
      9        H. Gözütok je turški državljan in že več let prebiva na Nizozemskem. V nizozemskem mestu Heerlen ima restavracijo s hitro
         prehrano, ki se imenuje „Coffee – and Teahouse Schorpioen“.

      10      Nizozemska policija je v okviru preiskav, ki ju je opravila v njegovih prostorih 12. januarja in 11. februarja 1996, odkrila
         ter zasegla 1 kg hašiša, 1,5 kg marihuane, 41 cigaret s hašišem ter tudi 56 g hašiša, 200 g marihuane in 10 cigaret s hašišem.

      11      Iz spisa izhaja, da sta bila kazenska pregona, ki sta bila proti H. Gözütoku uvedena na Nizozemskem v zvezi z zasegoma z 12. januarja
         in 11. februarja 1996, ustavljena, potem ko je obdolženi v okviru postopka za odstop od kazenskega pregona sprejel ponudbo
         državnega tožilstva in je plačal zneske v višini 3000 NLG in 750 NLG, ki so bili postavljeni glede navedenih zadev.

      12      Glede tega člen 74(1) Wetboek va Strafrecht (nizozemski kazenski zakon) določa:

      „Državni tožilec lahko pred začetkom glavne obravnave določi enega ali več pogojev, da bi se izognil kazenskemu pregonu glede
         kaznivih dejanj, razen če zakon določa več kot šestletno zaporno kazen, ali za prekrške. Pravica do kazenskega pregona ugasne,
         ko obdolženi izpolni obveznosti.“

      13      Navedeni pogoj je lahko tudi plačilo določenega denarnega zneska državi, s tem da je znesek lahko določen med 5 NLG in najvišjim
         zneskom kazni, ki se lahko izreče za zadevno kaznivo dejanje.

      14      Neka nemška banka je 31. januarja 1996 opozorila nemške organe na H. Gözütoka, s tem da jih je obvestila o večjih spremembah
         stanja na njegovem bančnem računu.

      15      Nemška policija je H. Gözütoku, potem ko se je prek nizozemskih organov seznanila z njegovimi dejanji, 1. marca 1996 v Nemčiji
         odvzela prostost, 1. julija 1996 pa ga je Staatsanwalt Aachen (državno tožilstvo Aachen, Nemčija) obtožilo, ker je bil med
         12. januarjem in 11. februarjem 1996 na Nizozemskem najmanj dvakrat vpleten v trgovino z mamili, od tega enkrat v velikih
         količinah.

      16      Amtgericht Aachen (Nemčija) je 13. januarja 1997 obsodilo H. Gözütoka na pogojno zaporno kazen v skupnem trajanju enega leta
         in pet mesecev.

      17      H. Gözütok in državni tožilec sta se zoper navedeno sodbo pritožila in Landesgericht Aachen (Nemčija) je s sklepom z dne 27. avgusta 1997
         ustavilo kazenski postopek proti H. Gözütoku, očitno zato, ker so nemški organi pregona v skladu s členom 54 KISS vezani na
         pravnomočno odločitev nizozemskih organov o odstopu od kazenskega pregona. Po mnenju navedenega sodišča ustreza sklep o ustavitvi
         kazenskega pregona, ki je izdan na podlagi poravnave, ki jo je predlagalo državno tožilstvo (transactie), po postopku iz nizozemskega
         prava, pravnomočni odločbi (rechtskräftige Verurteilung) v smislu nemške različice iz člena 54 KISS, čeprav navedena poravnava
         ne predvideva sodelovanja sodnika in ni sklenjena v obliki sodbe.

      18      Državno tožilstvo se je pritožilo proti navedenemu sklepu Landgericht Aachen pri Oberlandesgericht Köln, ki je ocenilo, da
         je treba glede spora pridobiti razlago člena 54 KISS in je zato postopek prekinilo ter Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „Ali je treba v Zvezni Republiki Nemčiji na podlagi člena 54 KISS odstopiti od kazenskega pregona, če je po nizozemskem pravu
         postopek na Nizozemskem zaradi istih dejanj ustavljen? Še zlasti, ali to velja tudi, če je sklep državnega tožilca o odstopu
         od pregona izdan, ko so izpolnjeni določeni pogoji (‚transactie‘ iz nizozemskega prava), in je zato izključen vsak pregon
         pred nizozemskimi sodišči, čeprav pravni sistemi drugih pogodbenih strank določajo, da mora biti za tak primer podana odobritev
         sodnika?“

      Zadeva C-385/01
      19      Belgijski državni tožilec je začel pregon proti K. Brüggeju, nemškemu državljanu, ki prebiva v Rheinbachu (Nemčija), ker je
         v kraju Oostduinkerke (Belgija) 9. oktobra 1997 z naklepom zadal ge. Leliart udarce in poškodbe, ki so povzročile bolezen
         oziroma nezmožnost te za delo, kar je kršitev členov 392, 398(1) in 399(1) kazenskega zakona.

      20      Ga. Leliart je kot oškodovanka v kazenskem postopku pred Rechtbank van eerste aanleg te Veurne, ki je K. Brüggeja povabilo
         na obravnavo, vložila premoženjsko pravni zahtevek za povrnitev škode iz naslova nepremoženjske škode, in sicer v višini 20.000
         BEF, skupaj z obrestmi od 9. oktobra 1997 dalje.

      21      Staatsanwaltschaft Bonn (državno tožilstvo Bonn, Nemčija) je v okviru preiskave, ki jo je Rechtbank van eerste aanleg te Veurne
         odredilo proti K. Brüggeju v zvezi z dejanji, zaradi katerih ga je povabilo na obravnavo, v dopisu z dne 22. julija 1998 K.
         Brüggeju predlagalo izvensodno poravnavo, ki vsebuje plačilo zneska 1000 DEM. K. Brügge je predlagani znesek plačal 13. avgusta
         istega leta, državno tožilstvo pa je nato odstopilo od kazenskega pregona.

      22      Iz spisa izhaja, da je bila izvensodna poravnava sklenjena na podlagi člena 153a v zvezi s členom 153(1), drugi stavek, Strafprozessordnung
         (zakon o kazenskem postopku Nemčije), po katerem lahko državno tožilstvo pod določenimi pogoji odstopi od kazenskega pregona
         brez odobritve pristojnega sodišča, predvsem če je obdolženi plačal določeni znesek denarja v korist dobrodelne ustanove ali
         državne blagajne.

      23      Rechtbank van eerste aanleg te Veurne je glede na to, da je odločitev v navedeni zadevi odvisna od razlage člena 54 KISS,
         postopek prekinilo in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali člen 54 [KISS] sploh dovoljuje belgijskemu državnemu tožilcu, da nemškega državljana zaradi obsodbe povabi pred belgijskega
         kazenskega sodnika, če je nemški državni tožilec istemu nemškemu državljanu na podlagi istih dejanj ponudil izvensodno poravnavo,
         obdolženi pa je znesek, ki mu je bil predlagan, plačal?“

      24      Sodišče je na podlagi medsebojne povezanosti zadev in po opredelitvi generalnega pravobranilca odločilo, da zadevi zaradi
         izdaje sodbe združi v skladu s členom 43 Poslovnika.

       Vprašanji za predhodno odločanje
      25      Predložitveni sodišči v vprašanjih, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašujeta, ali se načelo ne bis in idem iz člena 54 KISS, uporablja tudi v postopkih o odstopu od kazenskega pregona, kakršna sta postopka v zadevah v glavni stvari.

      26      Iz člena 54 KISS izhaja, da se ne sme nikogar preganjati v državi članici zaradi istih dejanj, glede katerih je bil postopek
         v drugi državi članici že „pravnomočno končan“.

      27      Postopek odstopa od kazenskega pregona, kot sta ta v postopkih v glavni stvari, pa je postopek, v katerem je državni tožilec
         upravičen na podlagi posameznega nacionalnega pravnega reda odstopiti od kazenskega pregona proti obdolženemu, potem ko je
         slednji izpolnil določene obveznosti, predvsem pa ko je plačal znesek denarja, ki ga je določil zadevni državni tožilec.

      28      Zato je treba najprej opozoriti, da je mogoče v takšnih postopkih ustaviti kazenski pregon na podlagi javne obtožnice z odločitvijo,
         ki jo izda organ, ki je na podlagi posameznega nacionalnega pravnega reda pristojen sodelovati pri odločanju v kazenskih zadevah.

      29      Drugič, treba je poudariti, da tak postopek, katerega učinki, določeni z veljavnim nacionalnim zakonom, so pogojeni s sodelovanjem
         obdolženega, da izpolni določene obveznosti, ki mu jih je naložilo državno tožilstvo, sankcionira obdolženčevo protipravno
         ravnanje, katerega je obdolžen.

      30      Na podlagi navedenih okoliščin je treba ugotoviti, da je treba od takrat, ko je postopek odstopa od pregona pravnomočno končan,
         zadevno osebo glede dejanj, katerih je bila obdolžena, obravnavati, kot da je bil postopek zoper njo „pravnomočno končan“
         v smislu člena 54 KISS. Ko obdolženec izpolni obveznosti iz obtožbe, je poleg tega treba sankcijo, ki je posledica postopka
         o odstopu od kazenskega pregona, obravnavati, kot da je bila „izvršena“ v smislu omenjenega člena.

      31      Dejstvo, da v okviru tovrstnega postopka ne sodeluje nobeno sodišče in da sprejeta odločitev v tovrstni zadevi ni sestavljena
         v obliki sodne odločbe, ni take narave, da bi vzbujalo dvom v navedeno razlago, ker takšne določbe oziroma faze postopka in
         obličnost ne vplivajo na učinke postopka, ki so opisani v točkah 28 in 29 te sodbe, ter jih je treba, če ni izrecne nasprotne
         določbe v členu 54 KISS, šteti za zadostne za uporabo načela ne bis in idem, ki ga določa navedeni člen.

      32      Poleg tega je treba poudariti, da nobena določba naslova VI Pogodbe o Evropski uniji o policijskem in pravosodnem sodelovanju
         v kazenskih zadevah, ki v členih 34 in 31 določa pravno podlago za člene od 54 do 58 KISS, niti Schengenski sporazum ne predvidevajo
         usklajevanja oziroma vsaj približevanja kazenskih zakonodaj držav članic za področje postopkov za odstop od kazenskega pregona.

      33      Načelo ne bis in idem, kot je določeno v členu 54 KISS in se uporablja za postopke odstopa od kazenskega pregona, ne predvideva posredovanja sodišča
         ali sodne odločbe, ampak kot obvezno določa, da obstaja medsebojno zaupanje med zadevnimi nacionalnimi kazenskimi sistemi
         držav članic in da vsak izmed njih sprejema uporabo kazenskega prava, ki je v veljavi v drugi državi članici, kot tudi tako
         izvrševanje svojega nacionalnega prava, ki lahko pripelje do drugačne rešitve.

      34      Iz enakih razlogov tudi uporaba načela ne bis in idem s strani države članice, kot to določa člen 54 KISS v zvezi s postopki za odlog kazenskega pregona na podlagi javne obtožnice
         brez posredovanja sodišča, ki poteka v drugi državi članici, ni odvisna od pogoja, da bi moral tudi pravni red prve države
         članice določati, da nima tovrstnega sodnega posredovanja.

      35      Navedena razlaga člena 54 KISS je primerna zato, ker je pogojena s prednostjo, ki jo daje predvsem namenu in cilju navedene
         določbe, ne pa s postopkovnim vidikom ali z obliko, ki se razlikujeta v zadevnih državah članicah, ter ker jamči primerno
         uporabo navedenega načela.

      36      V tem pogledu je po eni strani treba opozoriti, da iz člena 2, prvi odstavek, četrta alinea, EU izhaja, da je eden od ciljev
         Evropske unije v Amsterdamski pogodbi, da ohrani in razvija območje svobode, varnosti in pravice, znotraj katerega je zagotovljeno
         prosto gibanje oseb.

      37      Poleg tega iz prvega odstavka preambule Protokola izhaja, da je namen vključitve schengenskega pravnega reda v okvir Evropske
         unije, kamor spada tudi člen 54 KISS, okrepitev evropskega združevanja, predvsem pa Uniji omogočiti, da se čim hitreje razvije
         v območje svobode, varnosti in pravice, kar je namen omenjene ohranitve in razvoja.

      38      Člen 54 KISS, katerega namen je preprečiti, da bi bil kdor koli zato, ker izvršuje pravico do prostega gibanja, preganjan
         za isto dejanje na ozemlju več držav članic, ne more primerno prispevati k popolni uresničitvi teh ciljev in se ga lahko enako
         uporabi za odločitve, ki vodijo k pravnomočnemu končanju kazenskih pregonov v državi članici, čeprav so sprejeti brez posredovanja
         sodišč in niso izdani v obliki sodnih odločb.

      39      Na drugi strani pa so nacionalni pravni redi, ki predvidevajo uporabo postopkov odstopa od kazenskega pregona, kot so pravni
         redi, ki se obravnavajo v postopkih v glavni stvari, le za nekatere okoliščine ali za nekatere kršitve, ki so taksativno naštete,
         ali za nekatera, praviloma ne najhujša dejanja, za katera so zagrožene relativno nizke sankcije.

      40      V navedenih okoliščinah bi omejitev uporabe člena 54 KISS samo na odločbe o zaključku postopka kazenskega pregona, ki bi jih
         izdalo sodišče ali bi bile izdane v obliki sodne odločbe, povzročila, da po navedenem členu ne bi bilo mogoče uživati načela
         ne bis inidem, kot ga določa navedena določba, in zaradi tega tudi ne prostega gibanja, ki ga želi omenjena določba olajšati, ampak bi
         imeli koristi samo obdolženci, obsojeni za kazniva dejanja, ki bi glede na težo oziroma zagroženo sankcijo, izključevala tiste,
         o katerih je v nekaterih kazenskih zadevah mogoče odločiti po poenostavljenem postopku o odstopu od kazenskega pregona, kot
         sta tudi postopka v zadevah v glavni stvari.

      41      Nemška, belgijska in francoska vlada kljub temu ugovarjajo, da ne le člen 54 KISS, ampak tudi sistematika te določbe in zlasti
         njene povezave s členi od 55 do 58 omenjene konvencije ter volja pogodbenih strank te konvencije in nekatera druga mednarodna
         besedila s podobnim ciljem nasprotujejo, da bi se navedeni člen 54 razlagal tako, da se lahko uporabi v postopkih za odstop
         od kazenskega pregona, v katerem ni sodelovalo nobeno sodišče. Belgijska vlada dodaja, da za uporabo zadnjenavedene določbe
         take odločitve, ki je sprejeta v postopku, kot je ta v zadevi Brügge, ni mogoče izenačiti s pravnomočno sodbo, če pred tem
         niso bile ustrezno zavarovane pravice oškodovancev.

      42      Prvič, glede člena 54 KISS je treba opozoriti, kot to izhaja iz točk od 26 do 38 te sodbe, da glede na cilj in namen te določbe
         uporaba izraza „pravnomočno razsojeno“ ne nasprotuje temu, da se ta določba razlaga tako, da se jo lahko uporablja tudi v
         postopkih za odstop od kazenskega pregona, kot je ta v zadevah v glavni stvari in v kateri ni posredovalo nobeno sodišče.

      43      In drugič, tudi če bi se člen 54 KISS uporabljal le za sodbe ali postopke o odstopu od kazenskega pregona, ki vključujejo
         posredovanje sodišča, so členi od 55 do 58 KISS skladni z razlago omenjene določbe, tako kot to izhaja iz točk od 26 do 38
         te sodbe.

      44      Po eni strani se mora člen 55 KISS, glede na to, da dovoljuje državam članicam izključiti uporabo načela ne bis in idem za nekatera dejanja, ki se pojavljajo v tujih sodnih odločbah in so taksativno našteta, po logiki nanašati tudi na enaka
         dejanja in postopke, kot so postopki, v katerih se zaradi navedenih dejstev lahko šteje, da je postopek glede osebe v smislu
         člena 54 KISS „pravnomočno končan“. Tak zaključek je še nujnejši, ker člena 54 in 55 KISS v večini jezikovnih različic uporabljata
         iste izraze za označitev navedenih dejanj in postopkov.

      45      Po drugi strani pa uporaba člena 54 KISS v postopkih o odstopu od kazenskega pregona, kot v zadevah v postopku v glavni stvari,
         ni take narave, da bi členu 58 KISS odvzela polni učinek. Glede na besedilo omenjenega člena ta določba namreč državam članicam
         ne omogoča le, da uporabijo nacionalne določbe, ki so širše od določb, ki so naštete v členu 54 KISS, ampak tudi v vseh njegovih
         določbah, ki so povezane z načelom ne bis in idem. Poleg tega jim ne omogoča le, da ga uporabijo v sodnih odločbah, ki so različne od tistih, ki so upoštevne za uporabo navedenega
         člena 54, ampak jim na splošnejši način priznava pravico do uporabe nacionalnih določb, s čimer navedenemu načelu priznava
         veliko večji pomen oziroma njegovo uporabo podreja manj zahtevnim pogojem, ne glede na naravo, ki jo imajo zadevne tuje odločbe.

      46      Tretjič, glede volje pogodbenih strank, ki naj bi izhajala iz nekaterih dokumentov nacionalnih parlamentov v zvezi z ratifikacijo
         KISS ali Konvencije med državami članicami Evropske skupnosti glede uporabe načela ne bis in idem z dne 25. maja 1987, ki ima v členu 1 določbo, ki je po vsebini enaka tisti v členu 54 KISS, zadošča ugotovitev, da so navedeni
         dokumenti nastali pred vključitvijo schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije z Amsterdamsko pogodbo.

      47      Nazadnje je treba v zvezi z navedbo belgijske vlade, da bi uporaba člena 54 KISS v kazenskih poravnavah povzročila poslabšanje
         pravic oškodovancev iz kaznivega dejanja, poudariti, da je edini učinek načela ne bis in idem, kot ga določa navedena določba, v tem, da se izognemo, da bi oseba, glede katere je postopek v eni državi članici „pravnomočno
         končan“, bila ponovno kazensko preganjana za ista dejanja v drugi državi članici. Navedeno načelo ni ovira, da bi oškodovanec
         ali katera koli druga oseba, ki je bila oškodovana z ravnanjem obdolženca, vložila civilno tožbo ali vztrajala pri njej s
         ciljem, da zahteva povrnitev škode, ki jo je utrpela.

      48      Glede na zgornje ugotovitve je treba na predložena vprašanja odgovoriti, da se načelo ne bis in idem, kot je določeno v členu 54 KISS, enako uporablja v postopkih za odstop od kazenskega pregona, kot sta ta v zadevah v glavni
         stvari, v katerih je državno tožilstvo države članice zaključilo postopek, potem ko je obdolženec izpolnil določene obveznosti,
         predvsem ko je plačal znesek denarja, ki ga je določilo državno tožilstvo.

       Stroški
      49      Stroški nemške, belgijske, francoske, italijanske in nizozemske vlade ter Komisije, ki so Sodišču predložile stališča, se
         ne morejo povrniti. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred nacionalnim sodiščem,
         to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE,
      v odgovor na vprašanji, ki sta mu ju predložili Oberlandgericht Köln in Rechtbank van eerste aanleg te Veurne s sklepoma z
         dne 30. marca in 4. maja 2001, razsodilo:

      Načelo nebis in idem, kot ga določa člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske
            unije Beneluks, vlado Zvezne republike Nemčije in vlado Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki
            je bil podpisan 19. junija 1990 v Schengnu, se enako uporablja v postopkih odstopa od pregona, ki se obravnava v zadevah v
            postopkih v glavni stvari, v katerih je državno tožilstvo države članice brez posredovanja sodišča zaključilo kazenski postopek,
            ki je bil uveden v zadevni državi, potem ko je obdolženec izpolnil določene obveznosti in zlasti ko je plačal denarni znesek,
            ki ga je določilo državno tožilstvo.

               Rodríguez Iglesias

               Puissochet

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

               Colneric

               von Bahr

                     Cunha Rodrigues

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 11. februarja 2003.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezika postopka: nemščina in nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 12. aprila 2005. # Dediči Annette Keller proti Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) in Instituto Nacional de Gestión Sanitaria (Ingesa). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de lo Social nº 20 de Madrid - Španija. # Socialna varnost - Člena 3 in 22 Uredbe št. 1408/71 - Člen 22 Uredbe št. 574/72 - Bolnišnično zdravljenje v drugi državi članici, kot je pristojna država članica - Potreba po življenjsko pomembnem zdravljenju - Napotitev zavarovanca v bolnišnico tretje države - Obseg obrazcev E 111 in E 112. # Zadeva C-145/03.

text:
      Zadeva C-145/03
      Héritiers d’Annette Keller
      proti
      Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)
      in
      Instituto Nacional de Gestión Sanitaria (Ingesa)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de lo Social nº 20 de Madrid)
      „Socialna varnost – Člena 3 in 22 Uredbe št. 1408/71 – Člen 22 Uredbe št. 574/72 – Bolnišnično zdravljenje v drugi državi članici, ne v pristojni državi članici – Potreba po življenjsko pomembnem zdravljenju – Napotitev zavarovanca v bolnišnico tretje države – Obseg obrazcev E 111 in E 112“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca L. A. Geelhoeda, predstavljeni 13. januarja 2005
      Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 12. aprila 2005.
      Povzetek sodbe
      1.     Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Nujnost, da se Sodišču predloži dovolj podroben dejanski in pravni okvir
      (člen 234 ES; Statut Sodišča, člen 23)
      2.     Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Pristojnost nacionalnega sodišča – Ugotavljanje in presoja
            dejstev spora – Potreba po vprašanju za predhodno odločanje in upoštevnost zastavljenih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča

      (člen 234 ES)
      3.     Socialna varnost delavcev migrantov – Skupnostna ureditev – Področje uporabe – Zdravljenje zunaj ozemlja Skupnosti – Neobstoj
            vpliva – Merilo za uporabo – Zavarovanje zadevne osebe v okviru sistema socialne varnosti države članice
      (Uredbi Sveta št. 1408/71 in 574/72)
      4.     Socialna varnost delavcev migrantov – Zdravstveno zavarovanje – Delavec, ki prebiva v drugi državi, ki ni pristojna država
            – Izdaja obrazca E 111 ali E 112 s strani pristojnega nosilca – Obvezno priznanje ugotovitev in medicinskih odločitev zdravnikov
            nosilca države članice začasnega prebivanja glede nujnega zdravljenja s strani pristojnega nosilca, razen v primeru zlorabe
      (Uredba Sveta št. 1408/71, člen 22(1)(a)(i) in (c)(i))
      5.     Socialna varnost delavcev migrantov – Zdravstveno zavarovanje – Delavec, ki prebiva v drugi državi, ki ni pristojna država
            – Izdaja obrazca E 111 ali E 112 s strani pristojnega nosilca – Medicinske ugotovitve zdravnikov nosilca države članice začasnega
            prebivanja, ki dokazujejo nujnost zdravljenja  v drugi državi – Pravica do storitev v naravi za račun pristojnega nosilca
            – Pogoj – Obveznost pristojnega nosilca države članice začasnega prebivanja, da svojim zavarovancem ponudi te storitve, ki
            je določena v nacionalni zakonodaji
      (Uredba Sveta št. 1408/71, člen 22(1)(c)(i))
      6.     Socialna varnost delavcev migrantov – Zdravstveno zavarovanje – Delavec, ki prebiva v drugi državi, ki ni pristojna država
            – Izdaja obrazca E 111 ali E 112 s strani pristojnega nosilca – Medicinske ugotovitve zdravnikov nosilca države članice začasnega
            prebivanja, ki dokazujejo nujnost zdravljenja v tretji državi – Stroški zdravljenja – Prevzem s strani nosilca države članice
            začasnega prebivanja v skladu z njeno zakonodajo in njihovo povračilo s strani nosilca pristojne države članice glede zdravljenja,
            ki ga predvideva njena zakonodaja, oziroma, če do tega ne pride, neposredno povračilo zavarovancu s strani slednjega nosilca
            – Načini
      (Uredba Sveta št. 1408/71, člena 22(1)(a)(i) in (c)(i) ter 36)
      1.     Potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna za nacionalnega sodnika, zahteva, da le-ta opredeljuje dejansko stanje
         in pravni okvir, v katerega se umeščajo vprašanja, ki jih predlaga, ali da vsaj razloži dejanske primere, na katerih so bila
         ta vprašanja utemeljena.

      Podatki, ki so navedeni v predložitvenih odločbah, ne smejo omogočati zgolj tega, da Sodišče poda koristne odgovore, ampak
         tudi to, da se vladam držav članic in zadevnim strankam omogoči predstavitev stališč v skladu s členom 23 Statuta Sodišča.
         Sodišče je dolžno skrbeti za uresničevanje te možnosti, ob upoštevanju dejstva, da se na podlagi že navedene določbe le predložitvene
         odločbe vročijo zadevnim strankam.

      (Glej točki 29 in 30.)
      2.     V okviru postopka, določenega v členu 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, presoja
         zadevnih dejstev spada v pristojnost nacionalnega sodišča. Le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost
         za sodno odločitev, presodi, glede na posebnosti zadeve, tako potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdal sodbo,
         kot tudi ustreznost vprašanj, ki jih predlaga Sodišču. Zato ker se predloženi vprašanji nanašata na razlago prava Skupnosti,
         je Sodišče v načelu dolžno odločati.

      (Glej točko 33.)
      3.     Samo okoliščina, da je bilo navedeno medicinsko zdravljenje opravljeno zunaj ozemlja Skupnosti, ne zadostuje za zavrnitev
         uporabe uredb št. 1408/71 in št. 574/72, v njuni različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 2001/83, saj je namreč
         odločilno merilo za njuno uporabo to, da je zadevni zavarovanec zavarovan v sistemu socialne varnosti države članice.

      (Glej točko 38.)
      4.     Člen 22(1)(a)(i) in (c)(i) Uredbe št. 1408/71 in člen 22(1) in (3) Uredbe št. 574/72, v njuni različici po spremembi in posodobitvi
         z Uredbo št. 2001/83, je treba razlagati tako, da je pristojni nosilec, ki se je z izdajo obrazca E 111 ali obrazca E 112
         strinjal, da se eden od njegovih zavarovancev zdravi v drugi državi članici, ki ni pristojna država članica, z izjemo zlorab,
         vezan na ugotovitve zdravnikov nosilca države članice začasnega prebivališča, podane med veljavnostjo obrazca, v zvezi z življenjsko
         pomembnim zdravljenjem kot tudi na odločitev teh zdravnikov, sprejeto v istem obdobju na temelju navedenih ugotovitev in trenutnega
         stanja zdravstvenih spoznanj, o napotitvi zadevne stranke v drugo državo, čeprav gre pri tem za državo, ki ni članica Evropske
         unije.

      V takih okoliščinah pristojni nosilec ni upravičen zahtevati vrnitve zadevne stranke v pristojno državo članico za opravo
         zdravniškega pregleda, niti do njenega nadzorovanja v državi članici začasnega prebivališča, niti do preverjanja zgoraj navedenih
         ugotovitev in odločitev.

      (Glej točke 50, 53, 54, 56, 57, 63 in točko 1 izreka.)
      5.     Če pa se med zdravljenjem zavarovanca na ozemlju države članice, ki ni pristojna država članica, v katero mu je pristojni
         nosilec odobril odhod v zdravstvene namene, izkaže, da je zaradi bolezenske diagnostike pri zadevni stranki treba izvesti
         življenjsko pomembno zdravljenje, za katero zdravniki nosilca države članice začasnega prebivališča presodijo, glede na trenutna
         zdravstvena spoznanja, da ga je mogoče zagotoviti le v ustanovi, ki je na ozemlju druge države, je treba člen 22(1)(c)(i)
         Uredbe št. 1408/71 in člen 22(1) in (3) Uredbe št. 574/72, v njuni različici po spremembi in posodobitvi z uredbo št. 2001/83,
         razlagati tako, da je pravica zavarovanca do storitev v naravi v breme pristojnega nosilca pogojena s tem, da je v skladu
         z določbami zakonodaje, ki jo uporablja nosilec države članice začasnega prebivališča, slednji vezan ponuditi osebi, ki je
         tam zavarovana, storitve, ki ustrezajo takemu zdravljenju.

      (Glej točki 60, 63 ter točko 1 izreka.)
      6.     V primeru, ko se zdravniki nosilca države članice začasnega prebivališča, zaradi življenjske ogroženosti in glede na trenutna
         zdravstvena spoznanja, odločijo za napotitev zavarovanca v bolnišnico, ki je na ozemlju tretje države, je treba člen 22(1)(a)(i)
         in (c)(i) Uredbe št. 1408/71 v različici po spremembi in posodobitvi z uredbo št. 2001/83 razlagati tako, da če nosilec države
         članice začasnega prebivališča ni imel nobenega razloga za resen dvom o utemeljenosti te zdravniške odločitve, opravljeno
         zdravljenje v tej slednji državi krije nosilec države članice začasnega prebivanja v skladu z zakonodajo, ki jo ta nosilec
         uporablja, pod enakimi pogoji, kot veljajo za zavarovance, za katere se ta zakonodaja uporablja. V zvezi z zdravljenjem, ki
         je navedeno med storitvami, določenimi z zakonodajo pristojne države članice, je v nadaljevanju pristojni nosilec te slednje
         države dolžan nositi stroške tako ponujenih storitev, s tem da jih povrne nosilcu države članice začasnega prebivališča pod
         pogoji, ki so določeni s členom 36 Uredbe št. 1408/71.

      Zato ker nosilec države članice začasnega prebivališča ni kril stroškov opravljenega zdravljenja pri nosilcu, ki je v tretji
         državi, a je bilo dokazano, da je zadevna oseba bila upravičena do kritja, in ker je navedeno zdravljenje našteto med storitvami,
         določenimi po zakonodaji pristojne države članice, je pristojni nosilec dolžan neposredno povrniti stroške tega zdravljenja
         navedeni osebi ali njenim dedičem tako, da se zagotovi enaka raven kritja, do katere bi bila ta oseba upravičena, če bi se
         uporabile določbe člena 22(1) Uredbe št. 1408/71.

      (Glej točke 67, 69, 70 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 12. aprila 2005(*)

      „Socialna varnost – Člena 3 in 22 Uredbe št. 1408/71 – Člen 22 Uredbe št. 574/72 – Bolnišnično zdravljenje v drugi državi članici, kot je pristojna država članica – Potreba po življenjsko pomembnem zdravljenju – Napotitev zavarovanca v bolnišnico tretje države – Obseg obrazcev E 111 in E 112“
      V zadevi C-145/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče z odločbo Juzgado
         de lo Social n° 20 de Madrid (Španija) z dne 6. novembra 2001, ki je na Sodišče prispela 31. marca 2003, v postopku

      dediči Annette Keller
      proti
      Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS),

      Instituto Nacional de Gestión Sanitaria (Ingesa), nekdanji Instituto Nacional de la Salud (Insalud),

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts (poročevalec)
         in A. Borg Barthet, predsedniki senatov, N. Colneric, sodnica, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász, G. Arestis in
         M. Ilešič, sodniki,

      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. novembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za dediče A. Keller C. Fernández Álvarez in A. Pedrajas Moreno, odvetnika,
      –       za Instituto Nacional de Gestión Sanitaria (Ingesa) in l'Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) A. R. Trillo García,
         A. Llorente Álvarez in F. Sánchez-Toril y Riballo, odvetniki,

      –       za belgijsko vlado A. Snoecx in E. Dominkovits, zastopnika,
      –       za špansko vlado E. Braquehais Conesa, zastopnik,
      –       za nizozemsko vlado H. Sevenster, S. Terstal, C. Wissels in N. Bel, zastopniki,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti H. Michard, I. Martínez del Peral in D. Martin, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. januarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3, 19 in 22 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija
         1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, in člena
         22(1) in (3) Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71,
         ki sta bili spremenjeni in posodobljeni z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (UL L 230, str. 6) (v nadaljevanju:
         Uredba št. 1408/71 in Uredba št. 574/72).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med dediči A. Keller, ki so jo nasledili v postopku v glavni stvari, in Institutom
         Nacional de la Seguridad Social (INSS) ter l’Institutom Nacional de Gestión Sanitaria (Ingesa) (v nadaljevanju skupaj: toženi
         stranki v glavni stvari). Ta spor je nastal zaradi zavrnitve slednje, ki se je v času dejstev o glavni stvari imenovala Instituto
         Nacional de la Salud (v nadaljevanju: Insalud), da bi povrnila stroške bolnišničnega zdravljenja A. Keller na švicarski kliniki.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Na podlagi člena 3(1) Uredbe št. 1408/71 „[i]majo ob upoštevanju posebnih določb te uredbe osebe s stalnim prebivališčem na
         ozemlju ene od držav članic, za katere se uporablja ta uredba, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice
         kot državljani te države članice.“

      4       Člen 19 te uredbe z naslovom „Stalno prebivališče v državi članici, ki ni pristojna država - Splošna pravila“ določa:
      „1.      Delavec, ki stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je pristojna država, in izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne
         države za upravičenost do dajatev, po potrebi ob upoštevanju določb člena 18, v državi, v kateri stalno prebiva, prejema:

      a)      storitve, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju stalnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki
         jo ta nosilec uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem;

      […] “
      5       Člen 22 Uredbe št. 1408/71, z naslovom „Začasno prebivanje zunaj pristojne države - Vrnitev ali prenos stalnega prebivališča
         v drugo državo članico med boleznijo ali materinstvom - Potreba po odhodu v drugo državo članico zaradi ustreznega zdravljenja“,
         v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.      Delavec, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev, po potrebi ob upoštevanju določb člena
         18, in:

      (a)      katerega zdravstveno stanje zahteva nujne storitve med začasnim bivanjem na ozemlju druge države članice
      ali
      […]
      (c)      ki mu pristojni nosilec odobri, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejel zdravljenje, ki ustreza njegovemu zdravstvenemu
         stanju,

      je upravičen do:
      (i)      storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega […] prebivališča v skladu z določbami zakonodaje,
         ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se nudijo te dajatve, pa ureja zakonodaja
         pristojne države;

      […]
      2.        […]
      Odobritev, ki se zahteva po odstavku 1(c), se ne more zavrniti, če zdravljenje spada med storitve, določene z zakonodajo države
         članice na ozemlju katere oseba stalno prebiva, in če se mu tega zdravljenja, ob upoštevanju njenega trenutnega zdravstvenega
         stanja in verjetnega razvoja bolezni, ne more zagotoviti v običajnem roku, potrebnem za zadevni način zdravljenja v državi
         članici stalnega prebivališča.“

      6       Člen 36 Uredbe št. 1408/71 določa:
      „1.      Brez poseganja v določbe člena 32 se stroški storitev, ki jih v skladu z določbami tega poglavja nudi nosilec ene države članice
         v imenu nosilca druge države članice, v celoti povrnejo.

      2.      Povračila iz odstavka 1 se določijo in izplačajo v skladu s postopkom, določenim v izvedbeni uredbi iz člena 97, bodisi ob
         predložitvi dokazila o dejanskih stroških ali na podlagi pavšalnih plačil. V slednjem primeru morajo pavšalna plačila zagotavljati,
         da povračilo kar najbolj ustreza dejanskim stroškom.

      3.      Dve ali več držav članic ali pristojni organi teh držav lahko določijo tudi druge metode povračila ali se odpovejo vsem povračilom
         med nosilci, ki so v njihovi pristojnosti.“

      7       Člen 22 Uredbe št. 574/72 v odstavkih 1 in 3 določa:
      „1.       Za prejemanje storitev po členu 22(1)(b)(i) uredbe [št. 1408/71] delavec nosilcu v kraju stalnega prebivališča predloži potrdilo
         kot dokaz, da je upravičen do nadaljnjega prejemanja navedenih dajatev. V potrdilu, ki ga izda pristojni nosilec, je, kadar
         je to potrebno, v skladu z določbami zakonodaje pristojne države, zlasti določeno najdaljše obdobje zagotavljanja storitev.
         Potrdilo se lahko na zahtevo delavca izda po njegovem odhodu, če je [ga] zaradi višje sile ni bilo mogoče izdati vnaprej.

      […]
      3.       Odstavek 1 in 2 se smiselno uporabljata tudi za določbe glede storitev v primeru iz člena 22(1)(c)(i) uredbe.“
      8       Kot izhaja iz Sklepa št. 153 (94/604/ES) Upravne komisije Evropskih skupnosti za socialno varnost delavcev migrantov z dne
         7. oktobra 1993 o obrazcih, potrebnih za uporabo uredb Sveta (EGS) št. 1408/71 in (EGS) št. 574/72 (E 001, od E 103 do E 127)
         (UL 1994, L 244, str. 22), je obrazec E 111 potrdilo, ki je potrebno za uporabo člena 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, medtem
         ko je obrazec E 112 potreben za uporabo člena 22(1)(c)(i) iste uredbe.

       Španska ureditev
      9       V različici besedila, ki je veljala v času dejstev v glavni stvari, člen 102(3) Ley General de la Seguridad Social (splošni
         zakon o socialni varnosti) določa, da „[o]rganizacije, ki zagotavljajo zdravljenje, ne prevzemajo plačila stroškov, ki bi
         lahko bili priglašeni, če bi se upravičenec zdravil drugače, kot mu je bilo ponujeno, razen v primerih, ki so predvideni z
         ureditvijo.“

      10     Naslov „Zdravljenje, ki ga izvajajo oddelki zunaj Seguridad Social“, člen 18 dekreta št. 2766/67 z dne 16. novembra 1967,
         kot je bil spremenjen z dekretom št. 2575/73 z dne 14. septembra 1973 (v nadaljevanju: dekret št. 2766/67), navaja v odstavkih
         1 in 4:

      „1.       Če je upravičenec, na lastno pobudo ali na pobudo družinskega člana uporabil drugačne storitve od tistih, ki so mu bile ponujene,
         ustanove, ki ponujajo zdravstveno oskrbo, ne prevzemajo stroškov, ki bi lahko bili priglašeni, razen v primerih, ki so določeni
         z odstavkoma 3 in 4 tega člena.

      […]
      4.       Kadar je uporaba drugačnih zdravstvenih storitev, kot jih ponuja socialno varstvo, vezana na življenjsko potrebno zdravljenje,
         upravičenec lahko pri ustanovah, ki ponujajo zdravstveno oskrbo, vloži vlogo za povračilo priglašenih stroškov, ki se ji ugodi,
         če se glede na rezultate pregleda, ki je bil v tem pogledu opravljen, ugotovi, da je povračilo utemeljeno.“

        Nemška ureditev
      11     Člen 18(1) Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gesetzliche Krankenversicherung (peta knjiga zakonika o socialni varnosti
         – Zakonski sistem zdravstvenega zavarovanja) določa:

      „Če je, glede na zdravstvena spoznanja, zdravljenje bolezni mogoče zagotoviti le v tujini, lahko zdravstvena zavarovalnica
         krije stroške v celoti ali le delno […].“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      12     A. Keller, sicer nemška državljanka, je v času dejstev v glavni stvari prebivala v Španiji in je bila zavarovana pri splošnem
         sistemu socialne varnosti te države članice.

      13     Ker je iz družinskih razlogov želela odpotovati v Nemčijo, je A. Keller pri Insaludu zaprosila za izdajo obrazca E 111, ki
         ji je bil izdan pred njenim odhodom za obdobje od 15. septembra do vključno 15. oktobra 1994.

      14     V tem času je bila A. Keller sprejeta v bolnišnico okrožja Gummersbach (Nemčija), ki je povezana z univerzitetno kliniko v
         Kölnu. Diagnosticirali so ji tako resen maligni tumor nosu, nosne votline in obnosnih votlin, da bi lahko vsak trenutek povzročil
         smrt zadevne stranke.

      15     Ker je bila A. Keller zaskrbljena, ali bo lahko deležna nujnih zdravstvenih storitev v Nemčiji, potrebnih za zdravljenje njene
         bolezni, je od Insaluda zahtevala izdajo obrazca E 112. Kot izhaja iz notranjega zapisnika te organizacije z dne 23. februarja
         1995, je bil ta zadevni stranki izdan zaradi tega, ker prevoz v Španijo zaradi resnosti njenega zdravstvenega stanja ni bil
         priporočljiv. Večkrat podaljšan je navedeni obrazec veljal od 24. oktobra 1994 do 21. junija 1996.

      16     Na podlagi številnih pregledov in poglobljene analize različnih ponujenih terapevtskih možnosti, so zdravniki univerzitetne
         klinike Köln menili, da je pri A. Keller potreben nujen kirurški poseg, ki ga je zaradi izredne zahtevnosti in zahtevanih
         posebnih sposobnosti mogoče opraviti samo v oddelkih univerzitetne klinike v Zürichu (Švica). Poročilo kirurga, specialista
         za otorinolaringologijo, ki je bilo predloženo predložitvenemu sodišču, potrjuje, da je bila ta zasebna klinika edina v Evropi,
         ki s priznano znanstveno učinkovitostjo zdravi bolezen, ki jo je imela A. Keller.

      17     Zdravniki univerzitetne klinike Köln so napotili A. Keller v univerzitetno kliniko v Zürichu, kjer so zadevni stranki, ki
         je bila v bolnišnici od 10. do 25. novembra 1994, opravili kirurški poseg, katerega rezultati so bili ocenjeni kot zadovoljivi.
         Po tej operaciji je morala A. Keller opraviti radioterapijo med 15. decembrom 1994 in 22. februarjem 1995. Stroški zdravljenja
         so znašali 87.030 CHF in jih je A. Keller plačala v celoti.

      18     26. aprila 1995 je A. Keller zahtevala povračilo tega zneska od Insalud.
      19     Ta vloga je bila zavrnjena z odločbo te organizacije z dne 10. avgusta 1995. Insalud se je pri utemeljitvi svoje odločbe sklicevala
         na člen 102 Ley General de la Seguridad Social in člen 18(1) Dekreta št. 2766/67 in navedla, da se za kritje stroškov zdravljenja,
         opravljenega v tretji državi, izrecno zahteva njena predhodna odobritev.

      20     Ugovor A. Keller zoper to odločbo je Insalud 7. decembra 1995 zavrnila.
      21     A. Keller je 3. maja 1999 znova zahtevala povračilo stroškov v zvezi s svojim bolnišničnim zdravljenjem v Švici. Ta vloga
         je bila zavrnjena z odločbo Sanitarne inšpekcije Insalud z dne 26. julija 1999, zato, ker „[…] bolezen, kakor koli resna,
         ni imela značilnosti življenjske ogroženosti, ki bi upravičevala zapustitev državnega javnega zdravstvenega okvira in/ali
         skupnostnega ter zatek k zasebnemu sektorju zunaj Skupnosti, ne da bi se organizaciji španske uprave dala možnost pregledati
         in ponuditi možnosti ustreznega zdravljenja bolezni, ki jo je imela bolnica“.

      22     A. Keller je proti slednji odločbi vložila tožbo pri Juzgado de lo Social n° 20 de Madrid. Na zahtevo Insalud z dne 2. novembra
         2000 so bili predlogi te tožbe razširjeni na Instituto Nacional de la Seguridad Social, ker je ustanova dolžna povrniti stroške
         spora o glavni stvari v primeru, če bi tožba uspela.

      23     A. Keller je 30. oktobra 2001 umrla. Njeni dediči so nadaljevali postopek v glavni stvari.
      24     Prvič, Juzgado de lo Social n° 20 de Madrid se sprašuje o obvezujoči naravi diagnostike in terapevtske izbire, ki so ju postavili
         zdravniki zadevne nemške institucije.

      25     Drugič, to sodišče se, glede na načelo enakega obravnavanja, ki je navedeno v členih 3, 19 in 22 Uredbe št. 1408/71, sprašuje
         o obstoju obveznosti povračila stroškov bolnišničnega zdravljenja A. Keller na univerzitetni kliniki v Zürichu, ob upoštevanju
         dejstva, da je bilo na podlagi zakonodaje, ki se je uporabljala v Nemčiji, kjer je A. Keller začasno prebivala medtem, ko
         je to bolnišnično zdravljenje postalo nujno, dokazano, da je naj bi le-ta bila upravičena do kritja navedenih stroškov v celoti,
         če bi bila zavarovana pri AOK Rheinland (splošna zdravstvena zavarovalnica Rheinland).

      26     V tem pogledu je predložitveno sodišče predložilo potrdili, ki ju je leta 2000 izdala AOK Rheinland, pri kateri je bila A. Keller
         zavarovana od 15. marca 1996. Pri prvem potrdilu z dne 4. maja 2000, ki je bilo dodano v spis zadeve, se zdi, da naj bi stroške
         kirurškega posega in zdravljenja A. Keller po operaciji leta 1999 v univerzitetni kliniki v Zürichu zaradi ponovitve tumorja
         v celoti krilo nemško socialno varstvo. Na podlagi predložitvene odločbe iz drugega potrdila z dne 22. decembra 2000 izhaja,
         da naj bi stroške, povezane z zdravljenjem A. Keller na univerzitetni kliniki v Zürichu v letih 1994 in 1995, v celoti povrnila
         AOK Rheinland, če bi bila A. Keller takrat zavarovana pri njej.

      27     V teh okoliščinah je Juzgado de lo Social n° 20 de Madrid prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1. Ali predstavljata obrazec E 111 in zlasti obrazec E 112, katerega izdaja je določena s členom 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71
         in s členom 22(1) in (3) Uredbe št. 574/72, obveznost za pristojnega nosilca, ki ju izda (v tem primeru španska socialna varnost),
         kolikor zadeva postavljeno diagnozo nosilca stalnega prebivališča (v tem primeru nemške državne zdravstvene službe), in, natančneje,
         v razmerju z nujnostjo takojšnjega kirurškega posega pri delavcu, s katerim mu je mogoče kot z edinim terapevtskim ukrepom
         rešiti življenje, in ob dejstvu, da je ta poseg mogoče izvesti le v bolnišničnem centru države, ki ni v Evropski uniji, namreč
         v univerzitetni kliniki v Zürichu, v Švici, tako da nosilec kraja stalnega prebivališča lahko premesti delavca v navedeni
         bolnišnični center, ne da bi bil pristojni nosilec upravičen zahtevati vrnitev navedenega delavca, da opravi zdravniške preglede,
         za katere meni, da bi bili primerni, in da bi mu predlagal možnosti za zdravljenje, ki so prilagojene njegovi bolezni?

      2. Ali je treba načelo enakega obravnavanja, na katerega se sklicuje v členu 3 Uredbe št. 1408/71, na podlagi katerega delavci
         ‚[…] [imajo] enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice kot državljani te države članice‘ obravnavanega
         skupaj s členoma 19(1)(a) in 22 (1)(i) iste uredbe, v skladu s katerimi je delavec, ki se giblje znotraj Skupnosti, upravičen
         do storitev nosilca kraja stalnega prebivališča v skladu z določbami, ki jih ta uporablja, kot da bi bil zavarovan pri njem,
         razlagati tako, da je pristojni nosilec dolžan kriti stroške zdravljenja v državi, ki ni država članica Evropske unije, če
         je dokazano, da bi bil delavec, če bi bil zavarovan pri nosilcu kraja stalnega prebivališča, upravičen do teh zdravstvenih
         storitev, in ali, poleg tega, to zdravljenje – in sicer zdravljenje, ki je bilo opravljeno v primeru ogroženosti življenja
         v zasebnih centrih, tudi v državah, ki niso članice Evropske unije – spada med storitve, določene z zakonodajo pristojne države?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Dopustnost
      28     Prvič, tožene stranke v glavni stvari navajajo nasprotja v predložitveni odločbi med opisom dejanskega stanja, ki je vsebovan
         v njej in med besedilom prvega predloženega vprašanja. Po njihovem mnenju ta nasprotja otežujejo razumevanje tega vprašanja
         in posledično otežujejo oblikovanje ustreznih pisnih stališč kot tudi posredovanje ustreznega odgovora Sodišča predložitvenemu
         sodišču.

      29     Glede tega je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna
         za nacionalnega sodnika, zahteva, da le-ta opredeljuje dejansko stanje in pravni okvir, v katerem se postavljajo vprašanja,
         ki jih predlaga, ali da vsaj razloži dejanske primere, na katerih so bila utemeljena ta vprašanja (glej zlasti sodbo z dne
         9. septembra 2004 v zadevi Carbonati Apuani, C-72/03, ZOdl., str. I-8027, točka 10).

      30     Podatki, ki so navedeni v predložitvenih odločbah smejo omogočati zgolj tega, da Sodišče poda koristne odgovore, ampak tudi
         to, da se vladam držav članic in tudi zadevnim strankam omogoči predstavitev stališč v skladu s členom 23 Statuta Sodišča.
         Sodišče je dolžno skrbeti za uresničevanje te možnosti, ob upoštevanju dejstva, da se, na podlagi že navedene določbe, le
         predložitvene odločbe vročijo zadevnim strankam (sodba z dne 21. septembra 1999 v zadevi Albany, C-67/96, Recueil, str. I‑5751,
         točka 40).

      31     V tem primeru se iz predložitvene odločbe, kot potrjuje tudi vsebina stališč, ki so jih predstavile stranke v glavni stvari
         in vlade držav članic, razume, na kaj se nanaša prvo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, in kakšen je njegov
         obseg. S tem vprašanjem navedeno sodišče v bistvu sprašuje, ali izdaja obrazca E 111 ali obrazca E 112 nosilca, pri katerem
         je zavarovana zadevna stranka (v nadaljevanju: pristojna institucija), za uporabo člena 22(1)(a)(i) ali (c)(i) Uredbe št.
         1408/71 pomeni, da je navedeni nosilec vezan na opravljene ugotovitve zdravniških služb države članice, v kateri začasno prebiva
         socialni zavarovanec (v nadaljevanju: država članica začasnega prebivališča), v zvezi z nujnim kirurškim posegom zaradi ogroženosti
         življenja glede na bolezen navedene zavarovanke, pa tudi na odločitve o izbiri terapije teh služb o napotitvi zavarovanke
         v bolnišnico, ki je v državi, ki ni država članica Evropske unije.

      32     Drugič, španska vlada zatrjuje, da, v nasprotju s tem, kar je bilo navedeno v predložitveni odločbi, sprejem A. Keller v univerzitetno
         kliniko v Zürichu ni posledica odločitve o napotitvi, ki bi jo sprejeli zdravniki univerzitetne klinike v Kölnu, ampak je
         bila izvedena na podlagi osebne pobude zadevne stranke, ki naj bi proti mnenju nemških zdravnikov zapustila ustanovo, v kateri
         je bila na bolnišničnem zdravljenju. Iz tega po mnenju te vlade sledi, da vprašanje za predhodno odločanje temelji na povsem
         hipotetičnem primeru, pri čemer dejanske okoliščine zadeve v glavni stvari ne predstavljajo nobenega vprašanja glede razlage
         prava Skupnosti.

      33     Glede tega je treba opozoriti, da v okviru postopka, določenega v členu 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi
         sodišči in Sodiščem, presoja zadevnih dejstev spada v pristojnost nacionalnega sodišča. Le nacionalno sodišče, ki odloča o
         sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, presodi, glede na posebnosti zadeve, tako potrebo po izdaji predhodne
         odločbe, da bi lahko izdal sodbo, kot tudi ustreznost vprašanj, ki jih predlaga Sodišču. Zato ker se predloženi vprašanji
         nanašata na razlago prava Skupnosti, je Sodišče v načelu dolžno odločati (glej zlasti sodbo z dne 25. februarja 2003 v zadevi
         IKA, C‑326/00, Recueil, str. I‑1703, točka 27).

      34     V tem primeru, kot izhaja iz dejstev, ki so bila navedena v predložitveni odločbi, je nacionalno sodišče upoštevalo, da je
         bil sprejem A. Keller v univerzitetno kliniko v Zürichu bil posledica odločitve zdravnikov univerzitetne klinike v Kölnu,
         ki je bila sprejeta v času različnih pregledov in poglobljene analize terapevtskih možnosti, povezanih z boleznijo zadevne
         stranke. Nacionalno sodišče se v tem pogledu sklicuje na poročilo kirurga specialista za otorinolaringologijo, ki potrjuje,
         da je bila v času dejstev v Evropi samo univerzitetna klinika v Zürichu sposobna, z dejanskimi možnostmi za uspeh, izvesti
         operacijo, ki je bila potrebna pri bolezni A. Keller.

      35     Izjava A. Keller, ki jo je predložila španska vlada v podporo svojim trditvam, iz katere izhaja, da je slednja na lastno odgovornost
         in pobudo ter v nasprotju z mnenjem nemških zdravnikov zapustila bolnišnico Gummersbach, se ta ne nanaša na njen odhod iz
         Švice, ampak na začasen odhod A. Keller iz bolnišnice z namenom obiskati družinskega člana, kot izhaja iz navedb, ki jih vsebujejo
         listine, ki so jih predložili dediči A. Keller v podporo svojemu odgovoru na pisno vprašanje Sodišča, ki pa na obravnavi niso
         bile prerekane.

      36     Treba je torej zavrniti trditve španske vlade, izpeljane iz povsem hipotetičnega značaja vprašanja za predhodno odločanje.

      37     Tretjič, tožene stranke v glavni stvari in španska vlada navajajo, da se uredbi št. 1408/71 in 574/72 v tem primeru ne uporabita
         zaradi tega, ker je bilo zadevno zdravljenje v glavni stvari opravljeno v Švici. Rešitev spora o glavni stvari naj ne bi bila
         odvisna od razlage prava Skupnosti, ampak naj bi se nanašala izključno na nacionalno pravo.

      38     Vendar pa je treba glede tega opozoriti, da samo okoliščina, da je bilo navedeno zdravljenje opravljeno zunaj ozemlja Skupnosti,
         ne zadostuje za zavrnitev uporabe teh uredb, saj je namreč odločilo merilo za njuno uporabo to, da je zadevni zavarovanec
         zavarovan v sistemu socialne varnosti države članice (glej v tem smislu sodbe z dne 23. oktobra 1986 v zadevi van Roosmalen,
         300/84, Recueil, str. 3097, točka 30; z dne 9. julija 1987 v zadevi Laborero in Sabato, 82/86 in 103/86, Recueil, str. 3401,
         točka 25, in z dne 29. junija 1994 v zadevi Aldewereld, C-60/93, Recueil, str. I‑2991, točka 14).

      39     V tem primeru je bila A. Keller, v času dejstev v glavni stvari, zavarovana pri španskem sistemu socialne varnosti in je bila
         imetnica obrazcev, ki ji jih je izdala Insalud na podlagi člena 22 Uredbe št. 1408/71. Uporabe uredb št. 1408/71 in 574/72
         v zadevi v glavni stvari naj zato ne bi bilo mogoče prerekati.

      40     Vprašanje za ugotovitev, ali izdaja obrazca E 111 ali obrazca E 112 pristojne ustanove pomeni, da je slednja dolžna nositi
         stroške zdravljenja socialnega zavarovanca v tretji državi članici, je odvisno od razlage določb prava Skupnosti, ki so predmet
         predloženih vprašanj predložitvenega sodišča.

       Temelj
       Uvodne ugotovitve
      41     Predloženi vprašanji se nanašata na nacionalno zakonodajo, ki določa, da ima zavarovanec pravico do povračila stroškov v zvezi
         s prejetim zdravljenjem, ne da bi bilo potrebno predhodno posvetovanje služb nacionalnega zdravstvenega sistema s službami,
         ki so zunaj navedenega sistema, če se ugotovi, da gre za življenjsko pomembno zdravljenje.

      42     Preden se odgovori na ti vprašanji, je treba upoštevati, da se kljub temu, da se predložitvena odločba sklicuje na „kraj stalnega
         prebivališča“ za opis nemškega nosilca socialne varnosti in zdravnikov tega nosilca, ugotovi, da je v času dejstev v glavni
         stvari A. Keller imela stalno prebivališče v pristojni državi članici, namreč v Španiji. Na podlagi trditev toženih strank
         v glavni stvari navzočnost A. Keller v Nemčiji v tem času torej ne ustreza primeru, določenemu s členom 19 Uredbe št. 1408/71,
         ampak tistemu, ki je naveden v členu 22 iste uredbe. Zato se na vprašanje za predhodno odločanje ne odgovori, kolikor se to
         nanaša na razlago člena 19(1)(a) Uredbe št. 1408/71.

       Prvo vprašanje
      43     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je pristojni nosilec, ki izda obrazec E 111, ki je potreben
         za uporabo člena 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, ali obrazec E 112, ki je potreben za uporabo člena 22(1)(c)(i) iste uredbe,
         vezan na diagnostiko zdravnikov nosilca države članice začasnega prebivališča v zvezi z obstojem nujnega primera, v katerem
         je potreben takojšnji kirurški poseg, pa tudi na odločitev teh zdravnikov o napotitvi zavarovanca v bolnišnico, ki se nahaja
         na ozemlju tretje države, zaradi tega, ker je ta ustanova, glede na trenutna zdravstvena spoznanja, edina, ki izvaja poseg
         z dejanskimi možnostmi za uspeh.

      44     Da bi se odgovorilo na to vprašanje, se je treba, kot je predlagal generalni pravobranilec v točkah od 15 do 17 svojih sklepnih
         predlogov, sklicevati na cilj, ki ga zasleduje člen 22 Uredbe št. 1408/71, in na funkcijo obrazcev E 111 in E 112 v sistemu,
         ki ga določa ta člen.

      45     Glede tega je treba opomniti, da se, postavljen v okvir splošnih ciljev Pogodbe ES, člen 22 Uredbe št. 1408/71 uvršča med
         ukrepe, s katerimi se omogoča delavcu državljanu države članice, da pod pogoji, ki so z njim določeni, koristi storitve v
         drugih državah članicah ne glede na nacionalnega nosilca, pri katerem je zavarovan, ali na kraj stalnega prebivališča (sodba
         z dne 3. julija 2003 v zadevi Van der Duin in ANOZ Zorgverzekeringen, C-156/01, Recueil, str. I-7045, točka 50).

      46     S tem, da zagotavlja zavarovancu, po zakonodaji ene države članice, katerega zdravstveno stanje je tako, da mu je treba takoj
         nuditi potrebne zdravstvene storitve med začasnim bivanjem v drugi državi članici, ali ki mu je pristojni nosilec odobril
         odhod na ozemlje druge države članice zaradi njegovemu zdravstvenemu stanju primernega zdravljenja, dostop do zdravljenja
         v tej drugi državi članici pod prav tako ugodnimi pogoji za kritje kot drugim zavarovancem po zakonodaji slednje države, člen
         22 Uredbe št. 1408/71 prispeva k olajševanju prostega gibanja zavarovancev in, prav tako, zdravstvenih storitev prek meja
         držav članic (glej sodbe z dne 12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel in drugi, C‑368/98, Recueil, str. I‑5363, točka 32, in
         z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Inizan, C-56/01, Recueil, str. I‑12403, točka 21).

      47     Tako kot je menila nizozemska vlada v svojih pisnih stališčih, uresničitev cilja, ki ga zasleduje člen 22(1)(a)(i) in (c)(i)
         Uredbe št. 1408/71, temelji na deljeni odgovornosti med pristojnim nosilcem in nosilcem države članice začasnega prebivališča.

      48     Dejansko v skladu z istim členom 22 Uredbe št. 1408/71, na eni strani, pristojni nosilec odloči, v primeru iz odstavka 1(c)
         tega člena, o odobritvi, ki zavarovancu omogoča, da se lahko odpravi v drugo državo članico iz zdravstvenih razlogov, da določi,
         v skladu z nacionalno zakonodajo, čas koriščenja storitev v državi članici začasnega prebivališča, in da bo nosil stroške
         navedenih storitev. Po drugi strani nosilec države članice začasnega prebivališča ponuja storitve v skladu z določbami zakonodaje,
         ki jo uporablja, kot če bi bil zadevni zavarovanec zavarovan pri njem.

      49     V zvezi s tem naj bi se z obrazcema E 111 in E 112 nosilcu države članice začasnega prebivališča in zdravnikom tega nosilca
         zagotovilo, da je imetnik teh obrazcev upravičen do zdravljenja v tej državi članici v časovnem obdobju, ki je navedeno na
         obrazcu, katerega stroške bo kril pristojni nosilec.

      50     Iz pravila o deljeni odgovornosti izhaja, v povezavi z ukrepi Skupnosti v zvezi z medsebojnim priznavanjem diplom, dokazil
         in drugih nazivov tistih, ki se ukvarjajo z zdravljenjem (v zvezi s tem glej sodbe z dne 28. aprila 1998 v zadevi Decker,
         C-120/95, Recueil, str. I‑1831, točka 42, in v zadevi Kohll, C-158/96, Recueil, str. I‑1931, točki 47 in 48), da pristojni
         nosilec, ker se je z izdajo obrazca E 111 ali obrazca E 112 strinjal s tem, da se njegov zavarovanec, ki se znajde v enem
         od položajev, ki so predvideni s členom 22(1) Uredbe št. 1408/71, zdravi zunaj pristojne države članice, prepusti zdravnikom
         nosilca države članice začasnega prebivališča, ki delujejo v okviru svojih nalog, da poskrbijo za zadevno stranko v tej slednji
         državi, in je dolžan sprejeti in odobriti ugotovitve in izbrano terapijo teh zdravnikov, kot če bi le-te sprejeli njegovi
         zdravniki, ki bi ga zdravili v pristojni državi članici, razen v primeru morebitne zlorabe (glej po analogiji v zvezi z ugotovitvami
         zdravnika o delovni nezmožnosti zavarovanca, ki jih je opravil nosilec države članice stalnega ali začasnega prebivališča
         v skladu s členom 18 Uredbe št. 574/72, sodbo z dne 2. maja 1996 v zadevi Paletta, C‑206/94, Recueil, str. I‑2357, točke od
         24 do 28).

      51     Dejansko so v primeru, določenem v členu 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, zdravniki s sedežem v državi članici začasnega prebivališča
         očitno v najboljšem položaju, da presodijo zdravstveno stanje zadevne stranke in za odločanje glede takojšnjega zdravljenja,
         ki je potrebno za tako stanje. V zvezi s primerom, določenim s členom 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71, odobritev, ki jo izda pristojna
         ustanova, obsega, da v času veljavnosti te odobritve navedeni nosilec zaupa nosilcu države članice, v kateri je dovolil zavarovancu,
         da začasno prebiva v zdravstvene namene, in zdravnikom tega nosilca.

      52     Treba je opozoriti, da se morata, tako kot je Sodišče odločilo na področju prostega pretoka storitev, strokovna usposobljenost
         zdravnikov s sedežem v drugih državah članicah in zdravnikov s sedežem na nacionalnem ozemlju šteti za enakovredni (glej zgoraj
         navedeno sodbo Kohll, točka 48).

      53     Ob upoštevanju navedenega se ugotovi, da je pristojen nosilec, ki se je z izdajo obrazca E 111 ali E 112 strinjal s tem, da se
         njegov zavarovanec zdravi zunaj pristojne države članice, vezan na ugotovitve, ki se nanašajo na življenjsko pomembno zdravljenje,
         do katerih so prišli zdravniki nosilca države članice začasnega prebivališča (glej smiselno v zvezi s členoma 19 Uredbe št. 1408/71
         in 18 Uredbe št. 574/72, sodbi z dne 12. marca 1987 v zadevi Rindone, 22/86, Recueil, str. 1339, točke od 9 do 14, in z dne
         3. junija 1992 v zadevi Paletta, C‑45/90, Recueil, str. I‑3423, točka 28).

      54     Prav tako je pristojni nosilec vezan na izbiro terapije navedenih zdravnikov na podlagi njihovih ugotovitev in glede na trenutna
         zdravstvena spoznanja, pri čemer mora biti ta izbira o napotitvi zavarovanca v drugo državo opravljena zato, ker je bilo zdravljenje
         potrebno zaradi bolezni, a mu ga zdravniki države članice začasnega prebivališča niso mogli omogočiti.

      55     Kot je opozoril generalni pravobranilec v točki 23 svojih sklepnih predlogov naj bi bilo za obvezujočo naravo takih ugotovitev
         in odločitev za pristojnega nosilca brez pomena, da država, v katero so se ti zdravniki odločili napotiti zadevno stranko,
         ni članica Evropske unije, ker spada tako sprejeta terapevtska možnost, ob upoštevanju stališč, predstavljenih v točkah od
         47 do 52 te sodbe, dejansko v pristojnost zdravnikov tega nosilca države članice začasnega prebivališča in tega nosilca.

      56     Pod temi pogoji in kot so tožene stranke v postopku v glavni stvari same priznale v pisnih stališčih, se od zadevne stranke,
         ki je krita z obrazcem E 111 ali E 112, ne zahteva njena vrnitev v pristojno državo članico zato, da bi tam opravila zdravniški
         pregled, če zdravniki nosilca države članice začasnega prebivališča presodijo, da njeno zdravstveno stanje zahteva življenjsko
         pomembno zdravljenje (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Rindone, točka 21).

      57     Še več, ni mogoče trditi, kot so to storile tožene stranke v glavni stvari, da mora pristojni nosilec pregledati ugotovitve
         in odločitve zdravnikov nosilca države članice začasnega prebivališča, sprejete v zvezi s terapijo. Taka teza naj bi kršila
         pravilo o deljeni odgovornosti, ki ga poudarja člen 22(1)(a)(i) in (c)(i) Uredbe št. 1408/71, pa tudi načelo medsebojnega
         priznavanja poklicnih kvalifikacij zdravnikov, in bi bila v nasprotju z interesi bolnika, ki potrebuje življenjsko pomembno
         zdravljenje.

      58     Glede tega je pomembno opomniti, kot sta to storili med postopkom o glavni stvari A. Keller pa tudi nizozemska vlada v svojih
         pisnih stališčih, da, če je za upravičenost do storitev v tem primeru, kot je izplačilo rente v skladu s členom 22(1)(a)(ii)
         Uredbe št. 1408/71, zavarovanec začasno prebival v državi članici, ki ni pristojna država članica, na podlagi člena 18(5)
         Uredbe št. 574/72 lahko pristojni nosilec od njega zahteva, da opravi zdravniški pregled pri zdravniku, ki ga on izbere, vendar
         pa navedeni nosilec nima nobene možnosti, da začne z tak nadzor v primerih, ki se nanašajo na storitve, določene s členom
         22(1)(a)(i) in (c)(i) Uredbe št. 1408/71.

      59     Španska vlada zatrjuje, da naj bi odobritev, določena v členu 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71, omogočala zadevni stranki, da se
         odpravi v drugo državo članico, da bi se tam ustrezno zdravila; pravica, ki je zavarovancu, ki ima obrazec E 112, podeljena
         z istim odstavkom (c)(i), zadeva samo zdravljenje v državi članici, navedeni v tem obrazcu, v katero mu je pristojni nosilec
         odobril odhod v ta namen, z izjemo njegovega zdravljenja v drugi državi.

      60     Vendar pa, kolikor se izkaže, da je med zdravljenjem zavarovanca na ozemlju druge države članice, v katero mu je pristojni
         nosilec odobril odhod v zdravstvene namene, zaradi bolezenske diagnostike pri zadevni stranki potrebno izvesti življenjsko
         pomembno zdravljenje, za katero zdravniki nosilca navedene države članice presodijo, glede na trenutna zdravstvena spoznanja,
         da jih je mogoče zagotoviti le v ustanovi, ki je na ozemlju države, ki ni ta država članica, je treba člen 22(1)(c)(i) Uredbe
         št. 1408/71 razlagati tako, da je pravica zavarovanca do storitev, ki so ponujene v imenu pristojnega nosilca, v skladu z
         določbami zakonodaje, ki jo uporablja nosilec države članice začasnega prebivališča, slednji vezan ponujati osebi, ki je tam
         zavarovana, storitve, ki ustrezajo takemu zdravljenju.

      61     Tožene stranke v glavni stvari navajajo, da bi bil cilj načrtovanja in organizacije bolnišnične ponudbe ogrožen, če bi bil
         zavarovancem omogočen prost dostop do zdravstvenih storitev v kateri koli državi, vključno v tretji državi.

      62     Če je seveda Sodišče ugotovilo, da je narava takega cilja taka, da upravičuje, da pristojni nosilec pogoji kritje stroškov
         bolnišničnega zdravljenja zunaj pristojne države članice s predhodno odobritvijo tega nosilca (glej sodbe z dne 12. julija
         2001 v zadevi Smits et Peerbooms, C-157/99, Recueil, str. I‑5473, točke od 76 do 80, in z dne 13. maja 2003 v zadevi Müller-Fauré
         in van Riet, C-385/99, Recueil, str. I‑4509, točke od 76 do 82), pa v nasprotju s tem ugotovitev, ki so vezane na ta cilj,
         ni moožno upoštevati, razen če se je pristojna ustanova z izdajo obrazca E 111 ali obrazca E 112 strinjala, da se njen zavarovanec
         zdravi v bolnišnici zunaj pristojne države članice.

      63     Glede na navedeno se na prvo vprašanje odgovori:
      –       Člen 22(1)(a)(i) in (c)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 in člen 22(1) in (3) Uredbe Sveta št. 574/72 je treba razlagati
         tako, da je pristojni nosilec, ki se je z izdajo obrazca E 111 ali obrazca E 112 strinjal, da se eden od njegovih zavarovancev
         zdravi v drugi državi članici, ki ni pristojna država članica, vezan na ugotovitve zdravnikov nosilca države članice začasnega
         prebivališča med veljavnostjo obrazca v zvezi z življenjsko pomembnim zdravljenjem, kot tudi na odločitev teh zdravnikov,
         sprejeto v istem obdobju na temelju navedenih ugotovitev in trenutnega stanja zdravstvenih spoznanj, o napotitvi zadevne stranke
         v bolnišnico, ki je v drugi državi, čeprav gre pri tem za tretjo državo. Vendarle, v takem položaju, v skladu s členom 22(1)(a)(i)
         in (c)(i) Uredbe št. 1408/71, je pravica zavarovanca do storitev, ki so opravljene na račun pristojnega nosilca, pogojena
         s tem, da je v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja nosilec države članice začasnega prebivališča, slednji vezan
         ponujati pri njem zavarovani osebi storitve, ki ustrezajo takemu zdravljenju.

      –       V takih okoliščinah pristojni nosilec ni upravičen zahtevati vrnitve zadevne stranke v pristojno državo članico za opravo
         zdravniškega pregleda, niti do nadzorovanja le-tega v državi članici začasnega prebivališča, niti do preverjanja zgoraj navedenih
         ugotovitev in odločitev.

       Drugo vprašanje
      64     Z drugim predloženim vprašanjem predložitveno sodišče Sodišču v bistvu predlaga, naj določi pogoje in načine kritja stroškov
         zdravljenja v tretji državi v takih okoliščinah, kot so navedene v prejšnji točki.

      65     Glede tega je treba opozoriti, da mora biti zavarovanec v skladu s členom 22(1)(i) Uredbe št. 1408/71 v primerih, ki so navedeni
         v tem istem odstavku (a) in (c) v načelu, v obdobju, ki ga je določil pristojni nosilec, upravičen do storitev nosilca države
         članice začasnega prebivališča na račun navedenega nosilca, v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja slednji, kot
         če bi bil zavarovanec zavarovan pri njem (glej zgoraj navedeni sodbi Vanbraekel in drugi, točka 32, in Inizan, točka 20).

      66     Pravica, ki je tako priznana zavarovancu, obsega posledično, da stroške opravljenega zdravljenja najprej krije nosilec države
         članice začasnega prebivališča v skladu z zakonodajo, ki jo ta slednji uporablja, v breme pristojnega nosilca, in da ta pozneje
         to povrne nosilcu države članice začasnega prebivališča pod pogoji, določenimi s členom 36 Uredbe št. 1408/71 (glej zgoraj
         navedeni sodbi Vanbraekel in drugi, točka 33, in Inizan, točke 20, 22 in 23).

      67     V primeru, ko se zdravniki nosilca države članice začasnega prebivališča, zaradi življenjske ogroženosti in glede na trenutna
         zdravstvena spoznanja, odločijo za napotitev zavarovanca v bolnišnico, ki je na ozemlju tretje države, je treba razlagati
         člen 22(1)(a)(i) in (c)(i) Uredbe št. 1408/71 tako, da, če nosilec države članice začasnega prebivališča ni imel nobenega
         razloga za resen dvom o utemeljenosti te zdravniške odločitve, pomeni, da naj bi opravljeno zdravljenje v tej slednji državi
         krili naveden nosilec v skladu z zakonodajo, ki jo le-ta uporablja, pod enakimi pogoji kot veljajo za zavarovance za katere
         se ta zakonodaja uporablja. V zvezi z zdravljenjem, ki je navedeno med storitvami, določenimi z zakonodajo pristojne države
         članice, je v nadaljevanju pristojni nosilec dolžan nositi stroške tako ponujenih storitev, s tem, da jih povrne nosilcu države
         članice začasnega prebivališča pod pogoji, ki so določeni s členom 36 Uredbe št. 1408/71.

      68     V zvezi s trditvijo toženih strank v glavni stvari, ki temelji na potrebi po obvladovanju stroškov socialne varnosti, je treba
         opozoriti, da okoliščina, da opravljeno zdravljenje zunaj ozemlja države članice začasnega prebivališča ne postavlja pristojnega
         nosilca v drugačen položaj od tistega, v katerem bi bilo to isto zdravljenje mogoče izvesti na ozemlju te države članice,
         ker so zakonodaja, ki se uporablja, in morebitne omejitve povračila, ki iz tega izhajajo, v obeh primerih tiste od države
         članice začasnega prebivališča (glej po analogiji že navedeni sodbi Decker, točke od 38 do 40, in Kohll, točke od 40 do 42).

      69     Dodati je treba, da tako polni učinek kot smisel določb Skupnosti narekujeta, da, ker je dokazano, da je zadevna oseba imela
         pravico, da ji nosilec države članice začasnega prebivališča krije zdravljenje v tretji državi (glej točki 25 in 26 te sodbe),
         in ker je navedeno zdravljenje našteto med storitvami, ki so določene z zakonodajo pristojne države članice, je pristojni
         nosilec zadevni osebi ali njenim dedičem dolžan neposredno povrniti stroške zdravljenja, in sicer tako, da zagotovi raven
         kritja, ki je enaka tisti, do katere bi bila navedena oseba upravičena, če bi se uporabile določbe člena 22(1)(i) Uredbe št. 1408/71
         (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Vanbraekel in drugi, točka 34, in IKA, točka 61).

      70     Glede na navedeno se na drugo vprašanje odgovori:
      –       V primeru, ko so se zdravniki nosilca države članice začasnega prebivališča odločili, zaradi življenjske ogroženosti in glede
         na trenutna zdravstvena spoznanja, za napotitev zavarovanca v bolnišnico, ki je na ozemlju tretje države, je treba člen 22(1)(a)(i)
         in (c)(i) Uredbe Sveta št. 1408/71 razlagati tako, da opravljeno zdravljenje v tej slednji državi krije nosilec države članice
         začasnega prebivališča v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja slednji nosilec, pod enakimi pogoji kot zavarovanci, za katere
         velja ta zakonodaja. V zvezi z zdravljenjem, ki je našteto med storitvami, določenimi z zakonodajo pristojne države članice,
         nosilec slednje države krije stroške storitev s povračilom nosilcu države članice začasnega prebivališča pod pogoji, določenimi
         v členu 36 Uredbe št. 1408/71.

      –       Zato ker nosilec države članice začasnega prebivališča ni kril stroškov opravljenega zdravljenja pri nosilcu, ki je v tretji
         državi, a je bilo dokazano, da je zadevna oseba bila upravičena do kritja, in ker je navedeno zdravljenje našteto med storitvami,
         določenimi po zakonodaji pristojne države članice, je pristojni nosilec dolžan neposredno povrniti stroške tega zdravljenja
         navedeni osebi ali njenim dedičem tako, da se zagotovi enaka raven kritja, do katere bi bila ta oseba upravičena, če bi se
         uporabile določbe člena 22(1) Uredbe št. 1408/71.

      71     Pod temi pogoji se ne odgovori na vprašanje za predhodno odločanje, kolikor se to nanaša na razlago člena 3 Uredbe št. 1408/71.

       Stroški
      72     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Člen 22(1)(a)(i) in (c)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove
            družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, in člen 22(1) in (3) Uredbe Sveta št. 574/72 o določitvi postopka za izvajanje
            Uredbe (EGS) št. 1408/71, v spremenjeni in posodobljeni različici v Uredbi Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (UL
            L 230, str. 6), je treba razlagati tako, da je pristojni nosilec, ki se je z izdajo obrazca E 111 ali obrazca E 112 strinjal,
            da se eden od njegovih zavarovancev zdravi v drugi državi članici, ki ni pristojna država članica, vezan na ugotovitve zdravnikov
            nosilca države članice začasnega prebivališča med veljavnostjo obrazca v zvezi z življenjsko pomembnim zdravljenjem, tako
            kot na odločitev teh zdravnikov, sprejeto v istem obdobju na temelju navedenih ugotovitev in trenutnega stanja zdravstvenih
            spoznanj, za napotitev zadevne stranke v bolnišnico, ki je v drugi državi, čeprav je to tretja država. Vendar pa je v takem
            položaju, v skladu s členom 22(1)(a)(i) in (c)(i) Uredbe št. 1408/71, pravica zavarovanca do storitev, ki so ponujene v imenu
            pristojnega nosilca, pogojena s tem, da je v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja nosilec države članice začasnega
            prebivališča, slednji vezan ponujati osebi, ki je tam zavarovana, storitve, ki ustrezajo takšnemu zdravljenju.
      V takih okoliščinah ta nosilec ni upravičen zahtevati vrnitve zadevne stranke v pristojno državo članico za opravo zdravniškega
            pregleda, niti da bi nadzoroval le-tega v državi članici začasnega prebivališča, niti da bi zahteval odobritev zgoraj navedenih
            ugotovitev in odločitev.
      2)      V primeru, ko so se zdravniki nosilca države članice začasnega prebivališča odločili, zaradi življenjske ogroženosti in glede
            na trenutna zdravstvena spoznanja, za napotitev zavarovanca v bolnišnico, ki je na ozemlju tretje države, je treba člen 22(1)(a)(i)
            in (c)(i) Uredbe Sveta št. 1408/71 razlagati tako, da zdravljenje, opravljeno v tej slednji državi, krije nosilec države članice
            začasnega prebivališča v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja slednji nosilec, pod enakimi pogoji kot zavarovancem, za katere
            velja ta zakonodaja. V zvezi z zdravljenjem, ki je našteto med storitvami, določenimi z zakonodajo pristojne države članice,
            spada v pristojnost nosilca slednje države, da krije stroške storitev s povračilom nosilcu države članice začasnega prebivališča
            pod pogoji, določenimi v členu 36 Uredbe št. 1408/71.
      Zato ker nosilec države članice začasnega prebivališča ni kril stroškov zdravljenja, opravljenega pri nosilcu, ki je v tretji
            državi, a je bilo dokazano, da je bila zadevna oseba upravičena do kritja, in ker je navedeno zdravljenje našteto med storitvami,
            določenimi po zakonodaji pristojne države članice, je pristojni nosilec dolžan neposredno povrniti stroške tega zdravljenja
            navedeni osebi ali njenim dedičem tako, da se zagotovi enaka raven kritja, do katere bi bila ta oseba upravičena, če bi se
            uporabile določbe člena 22(1) Uredbe št. 1408/71.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 26. marca 2015.#CW proti Evropski parlament.#Javni uslužbenci – Uradniki – Ocenjevalno poročilo –Očitne napake pri presoji – Zloraba pooblastil – Psihično nadlegovanje – Odločba o dodelitvi ene točke za delovno uspešnost.#Zadeva F-41/14.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 3. maja 2001. # Ignacio Samper proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Zadeva T-99/00.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 28. septembra 1993. # Pedro Magdalena Fernández proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-90/92.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 18. marca 1997. # Lars Bo Rasmussen proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obvestilo o prostem delovnem mestu - Ničnostna tožba - Dopustnost. # Zadeva T-35/96.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. decembra 1987. # Sergio Del Plato in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Združene zadeve 181/86 do 184/86.