title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 27. maja 2014.#Zoran Spasic.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Nürnberg.#Predhodno odločanje – Nujni postopek predhodnega odločanja – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člena 50 in 52 – Načelo ne bis in idem – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Člen 54 – Pojma „izvršena“ kazen ali kazen „v postopku izvrševanja“.#Zadeva C‑129/14 PPU.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 27. maja 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Nujni postopek predhodnega odločanja — Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člena 50 in 52 — Načelo ne bis in idem — Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma — Člen 54 — Pojma ‚izvršena‘ kazen ali kazen ‚v postopku izvrševanja‘“
      V zadevi C‑129/14 PPU,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Nürnberg (Nemčija) z odločbo z dne 19. marca 2014, ki je prispela na Sodišče 20. marca 2014, v kazenskem postopku proti

         Zoranu Spasicu,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Safjan, C. G. Fernlund, predsedniki senatov, A. Ó Caoimh, sodnik, C. Toader (poročevalka), sodnica, D. Šváby, E. Jarašiūnas, S. Rodin in F. Biltgen, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: I. Illéssy, administrator,
      na podlagi predloga predložitvenega sodišča z dne 19. marca 2014, ki je na Sodišče prispel 20. marca 2014, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 107 Poslovnika Sodišča obravnava po nujnem postopku,
      na podlagi odločbe tretjega senata Sodišča z dne 31. marca 2014, da se temu predlogu ugodi,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. aprila 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Z. Spasica A. Schwarzer, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za francosko vlado D. Colas in F.‑X. Bréchot, agenta,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. Ventrello, avvocato dello Stato,

               —

               za Svet Evropske unije P. Plaza in Z. Kupčová, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo W. Bogensberger in R. Troosters, agenta,

         po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana v Schengnu 19. junija 1990 in je začela veljati 26. marca 1995 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 9, v nadaljevanju: KISS), v zvezi z uporabo načela ne bis in idem in na skladnost te določbe s členom 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, ki je bil v Nemčiji uveden proti Z. Spasicu zaradi goljufije, ki jo je ta storil v Italiji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Listina

               3

               Člen 50 Listine, naslovljen „Pravica, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat“, spada pod njen naslov VI „Sodno varstvo“. Določa:
               „Nihče ne sme biti ponovno v kazenskem postopku ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“

               4

               Pravice, svoboščine in načela Listine se v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU razlagajo v skladu s splošnimi določbami naslova VII Listine o njeni razlagi in uporabi ter ob ustreznem upoštevanju pojasnil iz Listine, ki navajajo vire teh določb.

               5

               Člen 52 Listine, naslovljen „Obseg [zagotovljenih] pravic […]“, ki spada pod naslov VII „Splošne določbe“, določa:
               „1.   Kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, mora biti predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.
               […]
               3.   Kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija. Ta določba ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije.
               […]
               7.   Sodišča Unije in držav članic ustrezno upoštevajo pojasnila, pripravljena kot vodilo za razlago te listine.“

               6

               V Pojasnilih k Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17, v nadaljevanju: Pojasnila k Listini) je glede člena 50 Listine pojasnjeno, da se pravilo ne bis in idem ne uporablja zgolj med različnimi sodišči ene države, temveč tudi med sodišči več držav članic, kar ustreza pravnemu redu Unije. Ta pojasnila k členu 50 Listine se poleg tega izrecno sklicujejo na člene od 54 do 58 KISS, pri čemer je natančno določeno, da so zelo omejene izjeme, s katerimi navedeni členi državam članicam omogočajo odstopanje od pravila ne bis in idem, zajete s horizontalno klavzulo iz člena 52(1) Listine, ki se nanaša na omejitve.

         KISS

               7

               KISS je bila sprejeta za zagotovitev uporabe Sporazuma med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisanega v Schengnu 14. junija 1985 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 3).

               8

               Člen 54 KISS spada v njeno poglavje 3, naslovljeno „Uporaba načela ne bis in idem“. Ta člen določa:
               „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

         Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Unije

               9

               KISS je bila v pravo Unije vključena s Protokolom o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije, ki je bil z Amsterdamsko pogodbo priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti (UL 1997, C 340, str. 93, v nadaljevanju: Schengenski protokol), kot del „schengenskega pravnega reda“, kakor je opredeljen v Prilogi k temu protokolu. Ta protokol je pooblastil trinajst držav članic za vzpostavitev tesnejšega medsebojnega sodelovanja na področju uporabe schengenskega pravnega reda.

               10

               V skladu s členom 1 Schengenskega protokola je država pogodbenica KISS med tem postala tudi Italijanska republika.

               11

               Člen 2(1) navedenega protokola določa:
               „[…]
               Svet [Evropske unije] […] v skladu z ustreznimi določbami pogodb […] določi pravno podlago za vsako določbo ali sklep, ki tvorijo schengenski pravni red.
               Glede teh določb in sklepov izvaja Sodišče [Evropske unije] v skladu s to določitvijo pristojnost, ki mu je bila dodeljena z ustreznimi veljavnimi določbami pogodb. […].
               Do sprejetja zgoraj navedenih ukrepov se določbe ali sklepi, ki tvorijo schengenski pravni red, štejejo za akte, katerih pravna podlaga je naslov VI Pogodbe o Evropski uniji, ne da bi pri tem posegali v člen 5(2).“

               12

               Sklep Sveta z dne 20. maja 1999 o določitvi pravne podlage za vsako določbo ali sklep, ki sestavlja schengenski pravni red, skladno z ustreznimi določbami Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji (1999/436/ES) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 152) je bil sprejet na podlagi člena 2(1) Schengenskega protokola. Iz člena 2 Sklepa 1999/436 in Priloge A k temu sklepu je razvidno, da je Svet določil člena 34 EU in 31 EU kot pravni podlagi členov od 54 do 58 KISS.

         Protokol (št. 19) o schengenskem pravnem redu, vključenem v okvir Evropske unije

               13

               Protokol (št. 19) o schengenskem pravnem redu, vključenem v okvir Evropske unije (UL 2008, C 115, str. 290), ki je priložen Pogodbi DEU, je 25 držav članic pooblastil za izvajanje tesnejšega medsebojnega sodelovanja na področjih, ki spadajo v schengenski pravni red, v pravnem in institucionalnem okviru Unije. Člen 2 tega protokola tako določa:
               „Schengenski pravni red se uporablja v državah članicah iz člena 1 brez poseganja v člen 3 Akta o pristopu z dne 16. aprila 2003 ter člen 4 Akta o pristopu z dne 25. aprila 2005. Svet nadomesti izvršni odbor, ustanovljen s Schengenskimi sporazumi.“

         Protokol (št. 36) o prehodnih določbah

               14

               Člen 9 Protokola (št. 36) o prehodnih določbah (UL 2008, C 115, str. 322), priloženega k Pogodbi DEU, določa:
               „Akti institucij, organov, uradov in agencij Unije, sprejeti na podlagi Pogodbe [EU] pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe, obdržijo svoj pravni učinek, dokler niso razveljavljeni, razglašeni za nične ali spremenjeni zaradi izvajanja Pogodb. Enako velja za sporazume, sklenjene med državami članicami na podlagi Pogodbe [EU].“

               15

               Člen 10(1) in (3) tega protokola določa:
               „1.   Kot prehodni ukrep in v zvezi z akti Unije na področju policijskega sodelovanja in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah, ki so bili sprejeti pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe, so pristojnosti institucij na dan začetka veljavnosti navedene pogodbe naslednje: pristojnosti Komisije na podlagi člena 258 [PDEU] se ne uporabljajo in pristojnosti Sodišča Evropske unije na podlagi naslova VI Pogodbe [EU], v različici, ki je veljala pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe, se ne spremenijo, in sicer tudi v primeru, ko so bile sprejete v skladu s členom 35(2) navedene Pogodbe [EU].
               […]
               3.   Prehodni ukrep iz odstavka 1 v vsakem primeru preneha učinkovati pet let po dnevu začetka veljavnosti Lizbonske pogodbe.
               […]“

         Okvirni sklep 2002/584/PNZ

               16

               Člen 1(1) Okvirnega sklepa Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (UL L 81, str. 24, v nadaljevanju: Okvirni sklep 2002/584), določa:
               „Evropski nalog za prijetje je sodna odločba, ki jo izda država članica z namenom prijetja in predaje zahtevane osebe s strani druge države članice z namenom uvesti kazenski postopek ali izvršiti kazen zapora ali ukrep, vezan na odvzem prostosti.“

               17

               V skladu s členom 2(1) Okvirnega sklepa 2002/584 se lahko evropski nalog za prijetje izda med drugim, kadar sta kazen ali ukrep, vezan na odvzem prostosti, izrečena za kazni v trajanju najmanj štirih mesecev.

               18

               Izvršitev evropskega naloga se lahko zavrne iz razlogov iz členov 3 in 4 tega okvirnega sklepa.

         Okvirni sklep 2005/214/PNZ

               19

               V uvodni izjavi 2 Okvirnega sklepa Sveta 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni (UL L 76, str. 16), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (UL L 81, str. 24, v nadaljevanju: Okvirni sklep 2005/214), je navedeno, da je treba „[n]ačelo vzajemnega priznavanja […] uporabljati za denarne kazni, ki jih izrečejo pravosodni ali upravni organi, da bi olajšali izvršbo takšnih kazni v državah članicah, razen v državi, kjer je bila kazen izrečena“.

         Okvirni sklep 2008/909/PNZ

               20

               Člen 3 Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji (UL L 327, str. 27), naslovljen „Namen in področje uporabe“, določa:
               „1.   Namen tega okvirnega sklepa je določiti pravila, na podlagi katerih država članica […] zaradi lažje socialne rehabilitacije obsojene osebe prizna sodbo in izvrši kazensko sankcijo.
               2.   Ta okvirni sklep se uporablja, kadar se obsojena oseba nahaja v državi izdajateljici ali v državi izvršiteljici.
               […]“

         Okvirni sklep 2009/948/PNZ

               21

               V uvodni izjavi 3 Okvirnega sklepa Sveta 2009/948/PNZ z dne 30. novembra 2009 o preprečevanju in reševanju sporov o izvajanju pristojnosti v kazenskih postopkih (UL L 328, str. 42) je navedeno:
               „Cilj ukrepov iz tega okvirnega sklepa bi moral biti preprečitev primerov, ko zoper isto osebo na podlagi istih dejstev poteka vzporedni kazenski postopek v različnih državah članicah, kar lahko povzroči pravnomočno odločbo v postopku v dveh ali več državah članicah. Namen okvirnega sklepa je tako preprečevanje kršitve načela ‚ne bis in idem‘, kakor je določeno v členu 54 [KISS] […].“

               22

               Člen 5(1) tega okvirnega sklepa določa, da pristojni organ v državi članici, če utemeljeno domneva, da v drugi državi članici poteka vzporedni postopek, naveže stike s pristojnim organom te druge države članice, da se potrdi obstoj takšnih vzporednih postopkov in se lahko začne neposredno posvetovanje.

         Nacionalno pravo

      Nemško pravo

               23

               Člen 7(1) kazenskega zakonika (Strafgesetzbuch), naslovljen „Veljavnost za kazniva dejanja, storjena v tujini, v drugih primerih“, določa:
               „Nemško kazensko pravo velja za kazniva dejanja, v tujini storjena proti nemškemu državljanu, če je to dejanje kaznivo tudi v državi, kjer je bilo storjeno, ali če na kraju storitve ni pristojno nobeno kazensko sodišče.“

               24

               Člen 263 kazenskega zakonika, naslovljen „Goljufija“, določa:
               „(1)   Kdor z namenom pridobitve protipravne premoženjske koristi zase ali za tretjo osebo oškoduje premoženje drugega s tem, da povzroči ali ohranja zmoto z ustvarjanjem napačnega vtisa oziroma prikrivanjem ali zamolčanjem pravih dejstev, se kaznuje z zaporom do pet let ali denarno kaznijo.
               […]
               (3)   V posebej resnih primerih se storilec kaznuje z zaporom od šest do deset let.

                        1.

                        Primer se načeloma šteje za posebno resen, če storilec deluje poklicno ali kot član hudodelske združbe […]“

               25

               V skladu s členom 1 zakona o vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču Evropskih skupnosti na področju policijskega in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah v skladu s členom 35 EU (Gesetz betreffend die Anrufung des Gerichtshofs der Europäischen Gemeinschaften im Wege des Vorabentscheidungsverfahrens auf dem Gebiet der polizeilichen Zusammenarbeit und der justitiellen Zusammenarbeit in Strafsachen nach Art. 35 des EU‑Vertrages) z dne 6. avgusta 1998 (BGBl. 1998 I, str. 2035) lahko vsa nemška sodišča pri Sodišču vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe na področju iz člena 35 EU, ki se nanaša na veljavnost in razlago okvirnih sklepov, na razlago konvencij ali na veljavnost in razlago ukrepov za izvajanje v zvezi s konvencijami z navedenega področja.

         Italijansko pravo

               26

               Člen 640(1) kazenskega zakonika, naslovljen „Goljufija“, določa:
               „Kdor s prevarami ali goljufijami nekoga spravi v zmoto in s tem zase ali za drugo osebo pridobi neupravičeno korist v škodo tretje osebe, se kaznuje z zaporom od šestih mesecev do treh let in denarno kaznijo od 51 do 1032 EUR.
               […]“

               27

               Člen 444(1) zakonika o kazenskem postopku določa:
               „Obdolženec in državno tožilstvo lahko sodišču predlagata, naj v konkretnem primeru in v navedenem obsegu uporabi nadomestno kazen, denarno kazen, znižano največ za tretjino, ali zaporno kazen, če ta ob upoštevanju okoliščin in znižana največ za tretjino ne presega petih let, samo ali skupaj z denarno kaznijo.“

               28

               Člen 656(5) zakonika o kazenskem postopku določa, da državno tožilstvo odloži izvršitev zaporne kazni, če je ta krajša od treh let. Če obsojenec ne predlaga drugega ukrepa od zaporne kazni, državno tožilstvo v skladu s členom 656(8) tega zakonika prekliče odlog izvršitve.

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               29

               Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je Staatsanwaltschaft Regensburg (državno tožilstvo v Regensburgu, Nemčija) proti Z. Spasicu, srbskemu državljanu, uvedlo pregon zaradi goljufije, storjene v hudodelski združbi v Milanu (Italija) 20. marca 2009. Oškodovanec Wolfgang Soller, nemški državljan, naj bi, potem ko je z njim vzpostavil stik sostorilec Z. Spasica, zadnjenavedenemu izročil 40.000 EUR v bankovcih majhne vrednosti v zameno za isti znesek v 500‑evrskih bankovcih, za katere pa se je pozneje izkazalo, da so ponarejeni.

               30

               Ker je Staatsanwaltschaft Innsbruck (Avstrija) za Z. Spasica 27. avgusta 2009 izdalo evropski nalog za prijetje zaradi drugih kaznivih dejanj, storjenih na enak način, je bila temu na Madžarskem 8. oktobra 2009 odvzeta prostost, nato pa je bil predan avstrijskim organom. V Avstriji je bil 26. avgusta 2010 pravnomočno obsojen na sedem let in šest mesecev zapora.

               31

               Amtsgericht Regensburg (okrajno sodišče v Regensburgu) je 25. februarja 2010 izdalo nacionalni nalog za prijetje zaradi goljufije, storjene v Milanu, na podlagi katerega je Staatsanwaltschaft Regensburg 5. marca 2010 izdalo evropski nalog za prijetje.

               32

               Tribunale ordinario di Milano (sodišče splošne pristojnosti v Milanu, Italija) je s sodbo z dne 18. junija 2012, ki je postala pravnomočna 7. julija 2012, Z. Spasica v odsotnosti obsodilo na eno leto zapora in mu naložilo plačilo denarne kazni 800 EUR zaradi goljufije, storjene 20. marca 2009 v Milanu. Iz te sodbe Tribunale ordinario di Milano je razvidno, da je Z. Spasic med prestajanjem zaporne kazni v Avstriji podal pisno priznanje, ob upoštevanju katerega je italijansko sodišče uporabilo člen 640 kazenskega zakonika in člen 444 zakonika o kazenskem postopku. Državno tožilstvo pri Tribunale ordinario di Milano je na podlagi člena 656(5) zadnjenavedenega zakonika odložilo izvršitev.

               33

               Isto tožilstvo je s sklepom z dne 5. januarja 2013 preklicalo odlog izvršitve kazni in odredilo privedbo obsojenca, da bi ta prestal zgoraj navedeno kazen enega leta zapora in plačal denarno kazen 800 EUR.

               34

               Amtsgericht Regensburg je 20. novembra 2013 za Z. Spasica izdalo nov razširjeni nacionalni nalog za prijetje, katerega točka I se nanaša na goljufijo, storjeno v hudodelski združbi v Milanu 20. marca 2009 v škodo W. Sollerja, ki je že navedena v nacionalnem nalogu za prijetje z dne 25. februarja 2010, točka II pa na druga dejanja.

               35

               Z. Spasic je v priporu v Nemčiji od 6. decembra 2013, ko so ga avstrijski organi na podlagi evropskega naloga za prijetje z dne 5. marca 2010 predali nemškim organom.

               36

               Z. Spasic se je pri Amtsgericht Regensburg pritožil zoper sklep o njegovem nadaljnjem priporu s trditvijo, da na podlagi načela ne bis in idem proti njemu ne more potekati pregon v Nemčiji za dejanja, storjena v Milanu 20. marca 2009, ker je bil za ta dejanja obsojen s pravnomočno sodbo Tribunale ordinario di Milano, ki je postala izvršljiva.

               37

               Amtsgericht Regensburg je s sklepom z dne 13. januarja 2014 zavrnilo njegovo pritožbo in zadevo predložilo Landgericht Regensburg (okrožno sodišče v Regensburgu). Z. Spasic je 23. januarja 2014 prek bančnega nakazila plačal 800 EUR iz naslova denarne kazni, ki jo je naložilo Tribunale ordinario di Milano, in Landgericht Regensburg predložil dokaz tega plačila.

               38

               Landgericht Regensburg je z odločbo z dne 28. januarja 2014 potrdilo sklep Amtsgericht Regensburg s pojasnilom, da je nadaljnji pripor mogoče veljavno utemeljiti z dejanskim stanjem, opisanim v točki I naloga za prijetje z dne 20. novembra 2013, torej z dejanji, ki so bila storjena v Milanu 20. marca 2009 in so predmet sodbe Tribunale ordinario di Milano.

               39

               Z. Spasic je pri Oberlandesgericht Nürnberg (višje deželno sodišče v Nürnbergu) vložil pritožbo zoper to odločbo Landgericht Regensburg. V bistvu trdi, da omejitvene določbe člena 54 KISS ne morejo veljavno omejiti obsega člena 50 Listine in da bi moral biti izpuščen na prostost, ker je plačal denarno kazen 800 EUR.

               40

               Po mnenju predložitvenega sodišča, ki navaja, da se glede tega vprašanja sklicuje na ustaljeno sodno prakso Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), je člen 54 KISS omejitvena določba v smislu člena 52(1) Listine. Zato naj bi se načelo ne bis in idem, določeno v členu 50 Listine, uporabljalo pod pogoji iz člena 54 KISS. Vendar to sodišče poudarja, da se Sodišče nikoli ni izreklo o skladnosti člena 54 KISS s členom 50 Listine niti o učinkih tega, da je oseba, ki je bila z isto sodbo obsojena na zaporno kazen in plačilo denarne kazni, izvršila zgolj denarno kazen.

               41

               V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Nürnberg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je člen 54 [KISS] v delu, ki prepoved dvojnega pregona pogojuje s tem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti, v skladu s členom 50 [Listine]?

                        2.

                        Ali je navedeni pogoj iz člena 54 [KISS] izpolnjen tudi, če je bil v pogodbenici, ki je izrekla kazen, sestavljeno iz dveh samostojnih delov (v tem primeru: kazen odvzema prostosti in denarna kazen), izvršen le del te kazni (v tem primeru: denarna kazen)?“

         Pristojnost Sodišča

               42

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da predlog za sprejetje predhodne odločbe temelji na členu 267 PDEU, medtem ko se predloženi vprašanji nanašata na KISS, konvencijo, ki spada pod naslov VI Pogodbe EU v različici, ki se je uporabljala pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe.

               43

               Glede tega ni sporno, da se lahko ureditev iz člena 267 PDEU uporablja za pristojnost Sodišča za predhodno odločanje na podlagi člena 35 EU, ki se uporablja do 1. decembra 2014, pod pogoji iz zadnjenavedene določbe (glej v tem smislu sodbo Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, točka 36).

               44

               Zvezna republika Nemčija je podala izjavo na podlagi člena 35(2) EU, s katero je priznala pristojnost Sodišča za odločanje v skladu s pravili iz odstavka 3(b) tega člena, kot je razvidno iz obvestila o datumu začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe, objavljenega v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 1. maja 1999 (UL L 114, str. 56).

               45

               V teh okoliščinah dejstvo, da v predložitveni odločbi ni omenjen člen 35 EU, temveč se sklicuje na člen 267 PDEU, ne more povzročiti nepristojnosti Sodišča za odgovor na vprašanji, ki ju je predložilo Oberlandesgericht Nürnberg (glej v tem smislu sodbo Santesteban Goicoechea, EU:C:2008:457, točka 38).

               46

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je Sodišče pristojno za to, da odgovori na predloženi vprašanji.

         Nujni postopek

               47

               Oberlandesgericht Nürnberg je predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku v skladu s členom 23a Statuta Sodišča Evropske unije in členom 107 Poslovnika tega sodišča.

               48

               Predložitveno sodišče je v obrazložitvi predloga pojasnilo, da je utemeljenost pripora Z. Spasica odvisna od odgovora Sodišča na vprašanji za predhodno odločanje.

               49

               Sodišče je s sklepom z dne 31. marca 2014 na predlog sodnice poročevalke in po opredelitvi generalnega pravobranilca na podlagi člena 267, četrti odstavek, PDEU in člena 107 Poslovnika odločilo, da se ugodi predlogu nacionalnega sodišča, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku.

         Vprašanji za predhodno odločanje

               50

               Najprej je treba poudariti, da člen 54 KISS uporabo načela ne bis in idem sicer pogojuje s tem, da kazni ni več mogoče izvršiti, vendar ga ni mogoče uporabiti v okviru postopka v glavni stvari, ker je iz elementov v spisu, predloženem Sodišču, ki so bili potrjeni na obravnavi, razvidno, da je v skladu z italijanskim pravom zaporna kazen, ki je bila v tej državi izrečena Z. Spasicu, še vedno izvršljiva.

         Prvo vprašanje

               51

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 54 KISS, ki uporabo načela ne bis in idem pogojuje s tem, da je bila v primeru obsodbe kazen „izvršena“, da je „v postopku izvrševanja“ ali da je ni več mogoče izvršiti (v nadaljevanju: pogoj izvršitve), v skladu s členom 50 Listine, ki zagotavlja to načelo.

               52

               Glede tega je treba poudariti, da se člen 54 KISS po svojem besedilu razlikuje od člena 50 Listine s tem, da za uporabo načela ne bis in idem določa pogoj izvršitve.

               53

               Sodišče je priznalo, da je uporaba načela ne bis in idem iz člena 50 Listine za kazenski pregon, kakršen je ta v sporu o glavni stvari, pogojena s tem, da so ukrepi, ki so proti obdolženemu že bili sprejeti z odločbo, ki je postala pravnomočna, kazenskopravni (sodba Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 33), kar v obravnavanem postopku ni sporno.

               54

               V teh okoliščinah je treba za odgovor na prvo predloženo vprašanje najprej opozoriti, da je v pojasnilih k Listini glede njenega člena 50, ki so bila v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine pripravljena kot vodilo za razlago te listine in jih morajo ustrezno upoštevati tako sodišča Unije kot sodišča držav članic, člen 54 KISS izrecno naveden med določbami, na katere se nanaša horizontalna klavzula iz člena 52(1) Listine.

               55

               Iz tega je razvidno, da dodatni pogoj iz člena 54 KISS pomeni omejitev načela ne bis in idem, ki je v skladu s členom 50 Listine, saj je ta omejitev zajeta s pojasnili k Listini glede zadnjenavedenega člena, na katera neposredno napotujejo določbe člena 6(1), tretji pododstavek, PEU in člena 52(7) Listine. Vsekakor in ne glede na besedilo pojasnil k Listini glede njenega člena 50 pa pomeni pogoj izvršitve, ki za širše varstvo iz tega člena 50 določa dodaten pogoj, omejitev pravice, določene v navedenem členu, v smislu člena 52 Listine.

               56

               Člen 52(1), prvi stavek, Listine določa, da mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic. V skladu z drugim stavkom navedenega odstavka so ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve teh pravic in svoboščin dovoljene, samo če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

               57

               V obravnavanem primeru ni sporno, da je treba šteti, da je omejitev načela ne bis in idem predpisana z zakonom v smislu člena 52(1) Listine, ker izhaja iz člena 54 KISS.

               58

               Glede bistvene vsebine navedenega načela je treba poudariti, da kot sta v svojih stališčih poudarili nemška in francoska vlada, pogoj izvršitve iz člena 54 KISS ne omaja načela ne bis in idem. Namen navedenega pogoja je namreč preprečiti, da proti osebi, ki je bila pravnomočno obsojena v prvi državi pogodbenici, kadar ta država ni izvršila izrečene kazni, zaradi istih dejanj ne bi bilo več mogoče uvesti pregona v drugi državi pogodbenici, tako da bi ta nazadnje ostala nekaznovana (glej v tem smislu sodbo Kretzinger, C‑288/05, EU:C:2007:441, točka 51).

               59

               Iz tega je razvidno, da je treba šteti, da določba, kakršna je člen 54 KISS, spoštuje bistveno vsebino načela ne bis in idem, določenega v členu 50 Listine.

               60

               Vendar je treba preveriti, ali je omejitev, ki jo vsebuje pogoj izvršitve iz člena 54 KISS sorazmerna, zaradi česar je treba najprej preizkusiti, ali je mogoče šteti, da ta pogoj ustreza ciljem splošnega interesa v smislu člena 52(1) Listine, in če je tako, ali je v skladu z načelom sorazmernosti v smislu te določbe.

               61

               Glede tega je treba najprej opozoriti, da Unija v skladu s členom 3(2) PEU svojim državljanom nudi območje svobode, varnosti in pravice brez notranjih meja, na katerem je v povezavi z ustreznimi ukrepi glede kontrole na zunanjih mejah in glede preprečevanja kriminala in boja proti njemu zagotovljeno prosto gibanje oseb.

               62

               Kot je razvidno iz člena 67(3) PDEU, si mora Unija zaradi svojega cilja vzpostavitve območja svobode, varnosti in pravice prizadevati zagotoviti visoko raven varnosti z ukrepi za preprečevanje kriminala in za boj proti njemu ter z ukrepi za uskladitev in sodelovanje med policijskimi in pravosodnimi ter drugimi pristojnimi organi, kakor tudi z vzajemnim priznavanjem sodnih odločb v kazenskih zadevah in, po potrebi, približevanjem kazenskih zakonodaj.

               63

               Pogoj izvršitve iz člena 54 KISS pa se vključuje v ta kontekst, ker je, kot je opozorjeno v točki 58 te sodbe, namenjen preprečevanju tega, da bi v območju svobode, varnosti in pravice utegnile ostati nekaznovane osebe, ki so bile v državi članici Unije obsojene s pravnomočno kazensko sodbo.

               64

               Ni torej mogoče zanikati, da je mogoče s pogojem izvršitve iz člena 54 KISS doseči želeni cilj. S tem, da se v primeru neizvršitve izrečene kazni organom države pogodbenice dovoli, da zaradi istih dejanj uvedejo pregon proti osebi, ki je bila pravnomočno obsojena v drugi državi pogodbenici, se odpravi nevarnost, da bi navedena obsojena oseba ostala nekaznovana zato, ker je zapustila ozemlje države članice, kjer je bila obsojena.

               65

               Glede tega, ali je pogoj izvršitve nujen za doseganje cilja splošnega interesa, ki je v območju svobode, varnosti in pravice preprečiti nekaznovanje oseb, ki so bile v državi članici Unije obsojene s pravnomočno kazensko sodbo, je treba poudariti, da na ravni Unije, kot je v svojih pisnih stališčih in na obravnavi trdila Komisija, sicer obstajajo številni instrumenti, namenjeni olajšanju sodelovanja med državami članicami na kazenskem področju.

               66

               Glede tega je treba omeniti Okvirni sklep 2009/948, katerega člen 5 zavezuje organe različnih držav članic, ki se sklicujejo na sočasne pristojnosti za uvedbo kazenskih postopkov v zvezi z istimi ravnanji, k neposrednim posvetovanjem, da bi dosegli soglasje o kakršni koli učinkoviti rešitvi, s katero bi se preprečile škodljive posledice vzporednih postopkov.

               67

               Taka neposredna posvetovanja lahko, odvisno od primera, prvič, privedejo do tega, da organi države članice sodišča, ki je izdalo pravnomočno kazensko sodbo, na podlagi določb Okvirnega sklepa 2002/584 izdajo evropski nalog za prijetje za izvršitev naloženih kazni. Drugič, ista posvetovanja lahko na podlagi določb okvirnih sklepov 2005/214 in 2008/909 povzročijo, da se kazni, ki jih je naložilo kazensko sodišče ene države članice, izvršijo v drugi državi članici (za razlago Okvirnega sklepa 2005/214 glej sodbo Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733).

               68

               Taki instrumenti medsebojne pomoči pa niso vezani na pogoj izvršitve, podoben tistemu iz člena 54 KISS, in zato z njimi ni mogoče zagotoviti popolne uresničitve zasledovanega cilja.

               69

               Čeprav namreč taki mehanizmi lahko olajšajo izvršitev odločb v Uniji, pa za njihovo uporabo veljajo različni pogoji in ta uporaba je v končni fazi odvisna od odločitve države članice sodišča, ki je izdalo pravnomočno kazensko sodbo, saj za to državo članico ne velja obveznost prava Unije, da se zagotovi učinkovita izvršitev kazni, ki izhajajo iz te sodbe. Z možnostmi, ki jih ima ta država članica na podlagi teh okvirnih sklepov, torej ni mogoče zagotoviti, da se v območju svobode, varnosti in pravice prepreči nekaznovanje oseb, ki so bile v Uniji obsojene s pravnomočno kazensko sodbo, kadar država prve obsodbe ni izvršila naložene kazni.

               70

               Poleg tega je treba – čeprav Okvirni sklep 2008/909 omogoča izvršitev zaporne kazni v državi članici, ki ni država članica sodišča, ki je izreklo to obsodbo – ugotoviti, da je ta možnost na podlagi njegovega člena 4 pogojena tako s privolitvijo obsojene osebe kot s tem, da je država članica obsodbe prepričana, da bi izvršitev kazenske sankcije s strani države izvršiteljice olajšala socialno rehabilitacijo obsojene osebe. Iz tega je razvidno, da glavni cilj sistema, vzpostavljenega s tem okvirnim sklepom, ni boj proti nekaznovanosti oseb, ki so bile v Uniji obsojene s pravnomočno kazensko sodbo, in da z njim ni mogoče zagotoviti popolne uresničitve tega cilja.

               71

               Dalje je treba poudariti, da pogoj izvršitve iz KISS pomeni, da če so posebne okoliščine v zadevi in ravnanje države prve obsodbe omogočale, da je bila izrečena kazen tudi izvršena ali je v postopku izvrševanja, po potrebi z uporabo instrumentov prava Unije za olajšanje izvršitve kazni, proti osebi, ki je bila pravnomočno obsojena v državi članici, zaradi istih dejanj ni več mogoče uvesti pregona v drugi državi članici. Zato bo tak pregon v okviru, določenem s členom 54 KISS, uveden, samo če sistem, ki ga trenutno določa pravo Unije, iz katerega koli razloga ni zadostoval za preprečitev nekaznovanosti oseb, ki so bile v Uniji obsojene s pravnomočno kazensko sodbo.

               72

               Iz tega je razvidno, da pogoj izvršitve iz člena 54 KISS ne prekoračuje tistega, kar je nujno za preprečitev – v čezmejnem okviru – nekaznovanosti oseb, obsojenih v državi članici Unije s pravnomočno kazensko sodbo.

               73

               Vendar pri in concreto uporabi pogoja izvršitve iz člena 54 KISS v posameznem primeru ni mogoče izključiti, da pristojna nacionalna sodišča na podlagi člena 4(3) PEU in pravnih instrumentov sekundarnega prava Unije na kazenskem področju, ki jih navaja Komisija, navežejo stik med seboj in začnejo posvetovanja, da bi preverila, ali država članica prve obsodbe dejansko namerava izvršiti naložene kazni.

               74

               Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je člen 54 KISS, ki uporabo načela ne bis in idem pogojuje s tem, da je bila v primeru obsodbe kazen „izvršena“ ali je „v postopku izvrševanja“, v skladu s členom 50 Listine, ki zagotavlja to načelo.

         Drugo vprašanje

               75

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 54 KISS razlagati tako, da zgolj zaradi plačila denarne kazni, naložene osebi, ki je bila z isto odločbo sodišča druge države članice obsojena na zaporno kazen, ki še ni bila izvršena, še ni mogoče šteti, da je bila kazen izvršena ali da je v postopku izvrševanja v smislu te določbe.

               76

               Za odgovor na to vprašanje je treba najprej opozoriti, da kazensko materialno in procesno pravo držav članic nista bila usklajena na ravni Unije.

               77

               Namen načela ne bis in idem iz člena 54 KISS ni samo v območju svobode, varnosti in pravice preprečiti nekaznovanje oseb, ki so bile v Uniji obsojene s pravnomočno kazensko sodbo, ampak tudi zagotoviti pravno varnost s spoštovanjem odločb javnih organov, ki so postale pravnomočne, ob neobstoju uskladitve ali približanja kazenskih zakonodaj držav članic.

               78

               V okoliščinah postopka v glavni stvari sta bili Z. Spasicu, kot je italijanska vlada potrdila na obravnavi, naloženi dve glavni kazni, in sicer zaporna in denarna kazen.

               79

               Celo brez uskladitve kazenskih zakonodaj držav članic enotna uporaba prava Unije v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva, da se določba, ki ne napotuje na pravo teh držav, razlaga samostojno in enotno ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, in cilja, ki se uresničuje (glej v tem smislu sodbe Esbroeck, EU:C:2006:165, točka 35, Mantello, EU:C:2010:683, točka 38, in Baláž, EU:C:2013:733, točka 26).

               80

               Čeprav člen 54 KISS določa v ednini, da mora biti „kazen […] izvršena“, se ta pogoj očitno nanaša tudi na položaj, v katerem sta bili izrečeni dve glavni kazni, kakršni sta ti v postopku v glavni stvari, in sicer zaporna kazen in naložitev plačila denarne kazni.

               81

               Z drugačno razlago bi namreč načelo ne bis in idem iz člena 54 KISS izgubilo svoj smisel in učinkovita uporaba navedenega člena bi bila otežena.

               82

               Na podlagi tega je treba ugotoviti, da ker ena od obeh izrečenih kazni ni bila „izvršena“ v smislu člena 54 KISS, ni mogoče šteti, da je bil ta pogoj izpolnjen.

               83

               Glede vprašanja, ali je v položaju v postopku v glavni stvari izpolnjen pogoj, ki je prav tako določen v členu 54 KISS, in sicer da mora biti kazen „v postopku izvrševanja“, da bi se lahko uporabilo načelo ne bis in idem, ni sporno, da Z. Spasic še ni niti začel prestajati zaporne kazni v Italiji (glej v tem smislu sodbo Kretzinger, EU:C:2007:441, točka 63).

               84

               Prav tako ni mogoče šteti, da je kazen zaradi plačila denarne kazni kot ene od dveh kazni, izrečenih kot glavni kazni, „v postopku izvrševanja“ v smislu člena 54 KISS.

               85

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 54 KISS razlagati tako, da zgolj na podlagi plačila denarne kazni, ki je bila osebi naložena z isto odločbo sodišča druge države članice kot zaporna kazen, ki še ni bila izvršena, še ni mogoče šteti, da je bila kazen izvršena ali da je v postopku izvrševanja v smislu te določbe.

         Stroški

               86

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana v Schengnu 19. junija 1990 in je začela veljati 26. marca 1995, ki uporabo načela ne bis in idem pogojuje s tem, da je bila v primeru obsodbe kazen „izvršena“ ali je „v postopku izvrševanja“, je v skladu s členom 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki zagotavlja to načelo.

                           2.

                           Člen 54 te konvencije je treba razlagati tako, da zgolj na podlagi plačila denarne kazni, ki je bila osebi naložena z isto odločbo sodišča druge države članice kot zaporna kazen, ki še ni bila izvršena, še ni mogoče šteti, da je bila kazen izvršena ali da je v postopku izvrševanja v smislu te določbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. decembra 1996. # The Queen proti Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte Accrington Beef Co. Ltd in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Zadeva C-241/95.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 30. novembra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države - Okolje -Direktiva 2000/60/ES - Neobvestitev o ukrepih za prenos - Obveznost sprejetja okvirne nacionalne zakonodaje - Neobstoj - Nepopoln prenos ali neprenos členov 2, 7(2) in (14). # Zadeva C-32/05.

text:
      Zadeva C-32/05
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Velikemu vojvodstvu Luksemburg
      „Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Direktiva 2000/60/ES – Neobvestitev o ukrepih za prenos – Obveznost sprejetja okvirne nacionalne zakonodaje − Neobstoj − Nepopoln prenos ali neprenos členov 2, 7(2) in 14“
      Povzetek sodbe
      1.        Akti institucij – Direktive – Izvajanje s strani držav članic
      (člen 249, tretji odstavek, ES)
      2.        Akti institucij – Direktive – Izvajanje s strani držav članic
      3.        Okolje – Politika Skupnosti na področju voda – Direktiva 2000/60
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60, člena 1 in 2)
      4.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev v predhodnem postopku
      (člen 226 ES)
      5.        Okolje – Politika Skupnosti na področju voda – Direktiva 2000/60 – Obveznost informiranja in posvetovanja z javnostjo
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60, člena 13(6) in 14)
      1.        Iz člena 249, tretji odstavek, ES izhaja, da prenos direktive v notranje pravo v vsaki državi članici ne zahteva nujno zakonodajnega
         dejanja. Ne zahteva se zmeraj formalno prevzetje določb direktive v izrecno in posebno zakonsko določbo, ker se izvedba direktive
         lahko glede na njeno vsebino zadovolji s splošnim pravnim ozadjem. Zlasti lahko zaradi obstoja splošnih načel ustavnega ali
         upravnega prava prenos s posebnimi zakonskimi ali podzakonskimi ukrepi postane odvečen, če ta načela učinkovito zagotavljajo,
         da nacionalna uprava direktivo polno uporablja, in če je, kadar se z zadevno določbo direktive želijo ustvariti pravice za
         posameznike, pravni položaj, ki iz teh načel izhaja, dovolj natančen in jasen in so upravičenci s svojimi pravicami lahko
         seznanjeni ter se po potrebi nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči.

      (Glej točko 34.)
      2.        Določbe, ki se nanaša zgolj na razmerja med državami članicami in Komisijo, načeloma ni treba prenesti. Ker pa morajo države
         članice zagotoviti polno spoštovanje prava Skupnosti, lahko Komisija dokaže, da je za spoštovanje določbe direktive, ki ta
         razmerja ureja, treba v nacionalnem pravnem redu sprejeti posebne izvedbene ukrepe.

      (Glej točko 35.)
      3.        Niti iz členov 1 in 2 Direktive 2000/60 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike, kjer so navedeni
         njeni cilji in opredelitve na katerih temelji, niti iz nobene druge določbe te direktive ni razvidno, da morajo države članice
         za pravilen prenos njenih določb sprejeti okvirno zakonodajo za spoštovanje njenih zahtev. Seveda je sprejetje okvirne zakonodaje
         lahko primeren oziroma lažji način prenosa direktive, ker lahko pristojnim organom v enem samem besedilu daje jasno pravno
         podlago za osnovanje različnih ukrepov, ki jih ta direktiva določa na področju voda in ki jih je treba izvesti v predpisanem
         roku. Sprejetje take okvirne zakonodaje lahko olajša delo tudi Komisiji, ki mora nadzorovati, ali so obveznosti držav članic
         na podlagi te direktive spoštovane. Vendar pa sprejetje okvirne zakonodaje ni edini način, kako lahko države članice zagotovijo
         polno uporabo te direktive in uvedejo organiziran in povezan sistem, ki bo spoštoval cilje te direktive.

      (Glej točke od 46 do 48.)
      4.        Če je v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti s predhodnim postopkom dosežen njegov cilj, ki je varstvo pravic zadevne
         države članice, navedena država članica, ki v predhodnem postopku Komisiji ni navedla, da bi bilo treba šteti, da je bila
         direktiva v veljavno notranje pravo že prenesena, Komisiji ne more očitati, da je razširila ali spremenila predmet tožbe,
         kot je bil opredeljen v navedenem predhodnem postopku. Komisija lahko po tem, ko je neki državi članici očitala popolno opustitev
         prenosa neke direktive, v repliki natančno navede, da je prenos, na katerega se je zadevna država članica prvič sklicevala
         v odgovoru na tožbo, glede nekaterih določb iste direktive še vedno nepravilen ali nepopoln, pri čemer tak očitek nujno predstavlja
         del očitka popolne opustitve prenosa in je v razmerju do njega subsidiaren.

      (Glej točko 56.)
      5.        Namen člena 14 Direktive 2000/60 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike je posameznikom in zainteresiranim
         osebam omogočiti, da pri izvajanju te direktive aktivno sodelujejo, zlasti pri izdelavi, reviziji in izvedbi načrtov upravljanja
         vodnih območij. Dejstvo, da v notranjem pravu ni nobenega ukrepa za prenos, ne zagotavlja izpolnitve obveznosti, da je treba
         z nacionalnimi ukrepi za prenos doseči, da postane rok iz člena 13(6) navedene direktive pravno zavezujoč za pristojne nacionalne
         organe in da se posameznikom omogoči, da se vnaprej dobro seznanijo z vsemi svojimi pravicami pri postopkih, določenih s členom
         14(1) in (2) te direktive.

      (Glej točki 80 in 81.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 30. novembra 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Direktiva 2000/60/ES – Neobvestitev o ukrepih za prenos – Obveznost sprejetja okvirne nacionalne zakonodaje − Neobstoj − Nepopoln prenos ali neprenos členov 2, 7(2) in 14“
      V zadevi C‑32/05,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 31. januarja 2005,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata S. Pardo Quintillán in J. Hottiaux, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Velikemu vojvodstvu Luksemburg, ki ga zastopa S. Schreiner, zastopnik, skupaj s P. Kinschem, odvetnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Borg Barthet in A. Ó Caoimh (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. marca 2006,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. maja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da ni sprejelo
         zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra
         2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike (UL L 327, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva), z izjemo
         členov 3(1), (3), (5) in (7) ter 7(3), oziroma vsaj v tem, da ji jih ni sporočilo, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        V uvodni izjavi 18 Direktive je navedeno:

      „Za vodno politiko Skupnosti je potreben pregleden, učinkovit in skladen pravni okvir. Skupnost naj bi zagotovila skupna načela
         in splošni okvir za delovanje. Ta direktiva naj bi predvidela tak okvir ter uskladila, povezala in dolgoročno nadalje razvila
         splošna načela in oblike varstva in trajnostne rabe vode v Skupnosti skladno z načelom subsidiarnosti.“

      3        Iz uvodne izjave 29 Direktive je razvidno, da lahko države članice pri uresničevanju ciljev te direktive in pri pripravi programa
         ukrepov v ta namen izvajanje tega programa razdelijo na faze, da porazdelijo stroške izvajanja.

      4        V skladu s členom 1 Direktive je njen namen „določiti okvir za varstvo celinskih površinskih voda, somornic, obalnega morja
         in podzemne vode“.

      5        Člen 2 Direktive vsebuje opredelitev 41 upoštevnih izrazov te direktive. Nekateri od omenjenih izrazov se nanašajo na standarde
         kakovosti voda in zraka, ki so jih v skladu z Direktivo, zlasti glede na člen 4, države članice dolžne upoštevati. Roki, v
         katerih je treba te standarde uvesti, so določeni predvsem v členih 4, 6 in 8 Direktive.

      6        Člen 3 Direktive z naslovom „Usklajevanje upravnih ureditev na vodnih območjih“ določa:

      „1.      Države članice določijo posamezna povodja na svojem ozemlju in jih za namene te direktive dodelijo posameznim vodnim območjem.
         […]

      2.      Države članice zagotovijo ustrezne upravne ureditve, skupaj z določitvijo ustreznega pristojnega organa, za uporabo pravil
         te direktive na vsakem vodnem območju, ki leži na njihovem ozemlju.

      3.      Države članice zagotovijo, da se povodje, ki leži na ozemljih več držav članic, dodeli mednarodnemu vodnemu območju. Na zahtevo
         zadevnih držav članic Komisija pomaga pri dodeljevanju povodij takim mednarodnim vodnim območjem.

      […]
      4.      Države članice zagotovijo, da se zahteve te direktive za dosego okoljskih ciljev, določenih po členu 4, in zlasti vsi programi
         ukrepov usklajujejo za celotno vodno območje. Za mednarodna vodna območja zadevne države članice skupaj zagotovijo tako usklajevanje
         in lahko v ta namen uporabijo obstoječe institucije, ki izhajajo iz mednarodnih sporazumov. Na zahtevo zadevnih držav članic
         Komisija pomaga pri določanju programov ukrepov.

      […]
      6.      Države članice lahko določijo obstoječ nacionalni ali mednarodni organ kot pristojni organ za namene te direktive.
      7.      Države članice določijo pristojni organ do datuma iz člena 24.
      […]“
      7        Člen 4 Direktive določa okoljske cilje, ki so jih države članice dolžne uresničiti pri zagotavljanju izvedljivosti programov
         ukrepov, določenih v načrtih upravljanja povodij za površinske in podzemne vode ter za zavarovana območja. V bistvu so države
         članice dolžne izvesti potrebne ukrepe, da preprečijo poslabšanje kakovosti navedenih voda in zavarovanih območij in da njihovo
         kakovost izboljšajo ter jo obnovijo na vseh ravneh, ki jih določajo določbe Direktive, zlasti njen člen 2.

      8        V skladu s členom 4(1)(c) Direktive morajo „države članice doseči skladnost z vsemi standardi in cilji najkasneje v 15 letih
         po začetku veljavnosti te direktive, razen če je drugače določeno v zakonodaji Skupnosti, na podlagi katere so bila posamezna
         zavarovana območja ustanovljena“.

      9        Glede voda, ki se uporabljajo za odvzem pitne vode, člen 7 Direktive določa:

      „1.      Države članice na vsakem vodnem območju opredelijo:
      –        vsa vodna telesa, ki se uporabljajo za odvzem vode, namenjene za prehrano ljudi, in zagotavljajo v povprečju več kot 10 m3 na dan ali oskrbujejo več kot 50 oseb, in

      –        tista vodna telesa, ki so namenjena za tako rabo v prihodnosti.
      Države članice skladno s Prilogo V spremljajo tista vodna telesa, ki skladno s Prilogo V zagotavljajo v povprečju več kot
         100 m3 na dan.

      2.      Za vsako vodno telo, opredeljeno na podlagi odstavka 1, države članice poleg tega, da izpolnjujejo cilje iz člena 4, v skladu
         z zahtevami te direktive za vodna telesa površinske vode vključno s standardi kakovosti, določenimi na ravni Skupnosti po
         členu 16, zagotovijo, da bo voda po uporabljenem režimu čiščenja in skladno z zakonodajo Skupnosti ustrezala zahtevam Direktive
         80/778/EGS [Sveta z dne 15. julija 1980, o kakovosti vode, namenjene za prehrano ljudi (UL L 229, str. 11)], kakor je bila
         spremenjena z Direktivo 98/83/ES [Sveta z dne 20. decembra 2001 (UL L 330, str. 32)].

      3.      Države članice zagotovijo potrebno varstvo za tako opredeljena vodna telesa, da se izognejo poslabšanju njihove kakovosti
         ter s tem zmanjšajo stopnjo čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode. Države članice lahko določijo vodovarstvena
         območja za ta vodna telesa.“

      10      Člen 14 Direktive določa:

      „1.      Države članice vzpodbujajo dejavno vključevanje vseh zainteresiranih strani v izvajanje te direktive, zlasti v izdelovanje,
         pregledovanje in posodabljanje načrtov upravljanja povodij. Države članice za vsako vodno območje omogočijo zbiranje pripomb
         javnosti, vključno z uporabniki, s tem, da objavijo:

      a)      časovni razpored in delovni program za izdelavo načrta, skupaj z navedbo posvetovanj, ki jih je treba izvesti, vsaj tri leta
         pred začetkom obdobja, na katerega se nanaša načrt;

      b)      začasni pregled pomembnih zadev upravljanja voda, ugotovljenih na povodju, vsaj dve leti pred začetkom obdobja, na katerega
         se nanaša načrt;

      c)      osnutke načrta upravljanja povodja vsaj eno leto pred začetkom obdobja, na katerega se nanaša načrt.
      Na zahtevo se omogoči dostop do zaupnih dokumentov in informacij, ki so bili uporabljeni za pripravo osnutka načrta upravljanja
         povodja.

      2.      Za zbiranje pisnih pripomb o tej dokumentaciji države članice predvidijo vsaj šest mesecev, da omogočijo dejavno vključevanje
         in posvetovanje.

      3.      Odstavka 1 in 2 se enako uporabljata za posodobljene načrte upravljanja povodij.“
      11      Člen 24 Direktive določa:

      „1.      Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najkasneje do 22. decembra 2003.
         O tem takoj obvestijo Komisijo.

      […]
      2.      Države članice Komisiji sporočijo besedila glavnih določb nacionalne zakonodaje, sprejete na področju, ki ga ureja ta direktiva.
         Komisija o tem obvesti druge države članice.“

       Nacionalna ureditev
      12      Zakon z dne 29. julija 1993 o varovanju in upravljanju voda (Mém. A 1993, str. 1302, v nadaljevanju: zakon iz leta 1993) se
         nanaša na javne in zasebne površinske vode ter na podzemno vodo.

      13      Člen 2 zakona iz leta 1993 z naslovom „Vodilna načela“ določa:

      „1.      Namen določb tega zakona sta boj proti onesnaževanju voda in obnova voda, da bi se zadovoljile zlasti potrebe po
      –        zdravju človeka in živali ter ekološkem ravnovesju;
      –        biološkem življenju v sprejemljivem vodnem okolju in zlasti ribogojni favni;
      –        preskrbi z vodo za potrošnjo in za industrijske namene;
      –        ohranjanju voda;
      –        kopanju, vodnih športih in drugih razvedrilih;
      –        varstvu pokrajin in območij;
      –        kmetijstvu, industriji, prometu in vseh drugih človekovih dejavnostih splošnega pomena.
      2.      Kdorkoli uporablja vode, navedene v tem zakonu, si je dolžan kar najbolj prizadevati za preprečevanje ali zmanjšanje njihove
         onesnaženosti, pri čemer naj ravna vestno, kot to zahtevajo okoliščine.“

      14      Člen 3 tega zakona vsebuje seznam dvanajstih opredelitev izrazov iz zakona.

      15      Glede opredelitve, vzpostavitve in upravljanja zavarovanih vodnih območij člena 18 in 19 zakona iz leta 1993 določata:

      „18. Zavarovana vodna območja
      1.      Da bi se zagotovila kakovost voda, namenjenih za človekovo prehrano, se lahko ozemlja v bližini odvzemnih mest razglasijo
         za zavarovana območja, ki so nadalje razdeljena na neposredna, bližnja in oddaljena zavarovana območja.

      Ta izvedbeni ukrep mora ustrezati nacionalnemu načrtu upravljanja voda iz člena 6 tega zakona.
      2.      Ozemlja v neposredni bližini zavarovanega območja se pridobijo v popolno last.
      Lahko se razlastijo na način in po postopku iz zakona z dne 15. marca 1979 o razlaščanju v korist družbe.
      3.      Na bližnjem zavarovanem območju je mogoče vse dejavnosti, vse naprave ali vsako odlaganje odpadkov, ki lahko neposredno ali
         posredno škodijo kakovosti voda, prepovedati, urediti s predpisi ali zanje zahtevati posebno dovoljenje.

      4.      Na oddaljenem zavarovanem območju je mogoče dejavnosti, naprave in odlaganje iz odstavka 3 urediti s predpisi.
      19. Načini ustanovitve in upravljanja zavarovanih vodnih območij
      1.      Ustanovitev zavarovanih vodnih območij predlaga minister v soglasju z vlado.
      2.      Minister odredi sestavitev spisa, ki vsebuje:
      –        navedbo cilja, razlogov in pomena operacije;
      –        geološko poročilo, s katerim se ugotavlja hitrost hidrogeoloških odnosov med območji pronicanja in odvzemnimi mesti, ki jih
         je treba zavarovati;

      –        seznam občin, ki so v celoti ali delno vključene v območje, ki ga je treba zavarovati, skupaj z navedbami ustreznih katastrskih
         oddelkov;

      –        topografsko karto in katastrski načrt z razmejitvami zavarovanih območij;
      –        načrt upravljanja, ki določa
      a)      stroške lastnikov in imetnikov,
      b)      veljavne služnosti za zavarovano območje,
      c)      po potrebi prilagoditve in potrebna dela, ki ustrezajo funkcijam zavarovanega območja.
      3.      Za izvedbo javne ankete minister naslovi spis na ozemeljsko pristojnega okrajnega komisarja.
      Okrajni komisar odredi, da se spis trideset dni hrani na občini, kjer se lahko z njim seznani javnost. Hramba spisa se objavi
         z oglasi, običajno izobešenimi na občini, ki pozivajo k seznanitvi z listinami.

      V roku iz prejšnjega odstavka je treba ugovore zoper projekt nasloviti na kolegij županov in porotnikov, ki o tem obvesti
         mestni svet, da izda mnenje. Ta spis z ugovori in mnenjem mestnega sveta je treba v mesecu izteka roka za objavo izročiti
         okrajnemu komisarju, ki listine skupaj s svojimi opažanji izroči ministru.

      4.      Zavarovano vodno območje se razglasi z uredbo Velikega vojvodstva po tem, ko je bilo podano mnenje Conseil d’Etat.
      5.      Uredba Velikega vojvodstva, s katero se razglasijo zavarovana vodna območja na enem delu ozemlja, lahko lastnikom ali imetnikom
         nepremičnin naloži dolžnosti in služnosti, zlasti glede:

      –        uporabe voda;
      –        ureditve uporabe pesticidov in onesnažujočih gnojil;
      –        prepovedi spremembe uporabe tal.
      Učinki razglasitve zavarovanega vodnega območja se uveljavijo na zadevnem ozemlju ne glede na to, kdo postane njegov lastnik.“
       Predhodni postopek
      16      Ker Direktiva ni bila prenesena v luksemburško pravo v predpisanem roku, je Komisija 26. januarja 2004 Veliko vojvodstvo Luksemburg
         opomnila in pozvala, naj v skladu s členom 226 ES predloži svoja stališča, in 9. julija 2004 izdala obrazloženo mnenje, s
         katerim je to državo članico pozvala, naj v dveh mesecih po prejemu tega mnenja sprejme potrebne ukrepe za uskladitev s svojimi
         obveznostmi, ki izhajajo iz navedene direktive.

      17      Luksemburški organi so v odgovoru z dne 27. septembra 2004 na obrazloženo mnenje v opravičilo zamude pri prenosu Direktive
         navedli različne razloge, med drugim nejasnost nekaterih izrazov, navedenih v Direktivi, in resolucijo luksemburške vlade,
         da bo ta prenos izkoristila za temeljito revizijo obstoječe nacionalne zakonodaje. Omenjeni organi so navedli, da zamuda formalnega
         prenosa Direktive nikakor ni ovira za upoštevanje različnih obveznosti iz te direktive.

      18      Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, se je odločila za vložitev te tožbe.

       Tožba
       Prvi očitek o neobvestitvi o ukrepih za prenos
       Trditve strank
      19      Komisija opozarja, da v skladu s členom 24 Direktive države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev
         s to direktivo, najpozneje do 22. decembra 2003. O tem takoj obvestijo Komisijo. Ta v vlogi navaja, da je luksemburški organi
         o sprejetih določbah niso obvestili.

      20      Komisija ob upoštevanju informacij, ki jih je luksemburška vlada poslala v odgovoru na tožbo in ki se nanašajo na dopis, ki
         ga je stalno predstavništvo Luksemburga pri Evropski uniji poslalo Komisiji 24. avgusta 2004 (v nadaljevanju: dopis z dne
         24. avgusta 2004) in zadeva uporabo člena 3 Direktive, v repliki priznava, da zaradi pomanjkljive usklajenosti njenih služb
         s tem dopisom ni bila seznanjena. Komisija priznava, da je bilo obvestilo, ki se zahteva na podlagi navedenega člena 3, poslano,
         vendar trdi, da je bilo prejeto po izteku roka, določenega členom 3(8), in sicer 22. junija 2004, in poleg tega po predložitvi
         obrazloženega mnenja.

      21      Komisija glede zakona iz leta 1993, ki po mnenju Velikega vojvodstva Luksemburg organom te države članice daje zadostna pooblastila
         za zagotovitev uresničevanja operativnih ciljev Direktive in o katerem je bila Komisija prvič obveščena v odgovoru na tožbo,
         poudarja, da pred tem obvestilom s tem zakonom niti z njegovo vsebino ni bila seznanjena. Torej sklepa, da je Veliko vojvodstvo
         Luksemburg o ukrepih, sprejetih zaradi uskladitve z Direktivo, ni obvestilo v predpisanem roku.

       Presoja Sodišča
      22      V skladu s stalno sodno prakso je treba neizpolnitev presojati glede na položaj države članice, kakršen je bil ob koncu roka,
         določenega v obrazloženem mnenju. Sodišče naj ne bi upoštevalo sprememb, ki nastopijo zatem (glej zlasti sodbi z dne 14. septembra
         2004 v zadevi Komisija proti Španiji, C-168/03, ZOdl., str. I‑8227, točka 24, in z dne 12. januarja 2006 v zadevi Komisija
         proti Portugalski, C‑118/05, neobjavljena v ZOdl., točka 7).

      23      V tej zadevi je treba najprej poudariti, da je bil dopis z dne 24. avgusta 2004 poslan pred koncem roka dveh mesecev iz obrazloženega
         mnenja z dne 9. julija 2004. Res je, kot je ugotovila Komisija, da se luksemburški organi v predhodnem postopku na ta dopis
         niso sklicevali, vendar pa velja, da je bilo obvestilo o ukrepih, sprejetih zaradi prenosa člena 3 Direktive, poslano pred
         iztekom navedenega roka.

      24      V teh okoliščinah je torej treba ugotoviti, da prvi očitek Komisije glede obvestila o ukrepih za prenos te določbe ni utemeljen.

      25      Poleg tega je glede obvestitve o drugih določbah, ki jih je Veliko vojvodstvo Luksemburg sprejelo zaradi prenosa Direktive,
         treba ugotoviti, da je ta država članica kopijo zakona iz leta 1993 prvič predložila v odgovoru na tožbo, pri čemer je trdila,
         da je Direktivo ustrezno prenesla. Ne da bi raziskali, ali je bila s tem zakonom Direktiva prenesena primerno ali ne, kar
         je vprašanje, ki je predmet drugega očitka Komisije, je treba ugotoviti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v
         točki 22 te sodbe, obrambni predlog, ki se navede tako pozno, brez učinka na obstoj očitka, da o zahtevanih informacijah ni
         bilo obvestila, poslanega v roku, ki ga določa obrazloženo mnenje.

      26      Končno je Komisija glede ukrepov, sprejetih zaradi prenosa člena 7(3) Direktive, v repliki priznala, da se lahko šteje, da
         je bila ta odločba s členoma 18 in 19 zakona iz leta 1993 prenesena zadovoljivo. Ker pa je bila o tem zakonu prvič obveščena
         v prilogi k odgovoru na tožbo, je treba iz razlogov, navedenih v prejšnji točki te sodbe, ugotoviti, da je očitek Komisije
         o neobvestitvi o ukrepih, sprejetih zaradi prenosa člena 7(3) Direktive, utemeljen.

      27      Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da Komisiji ni sporočilo zakonov in
         drugih predpisov, s katerimi se izvaja Direktiva 2000/60, razen določb, ki zadevajo člen 3 te direktive, ni izpolnilo obveznosti
         iz člena 24 te direktive.

       Drugi očitek o nesprejetju ukrepov, potrebnih za prenos Direktive
       Trditve strank
      28      Komisija trdi, da Direktiva od držav članic zahteva sprejetje splošnih in posebnih izvedbenih ukrepov, da bi njihov nacionalni
         pravni red postal združljiv s cilji, ki jih določa ta direktiva. Državam članicam naj bi naložila sprejetje okvirne zakonodaje
         na področju voda, ki mora biti sprejeta najpozneje 22. decembra 2003, kot tudi sprejetje konkretnih ukrepov, ki jih je treba
         izvesti do istega datuma ali v določenih obdobjih. Po mnenju Komisije je sprejetje nacionalne zakonodaje, ki določa splošni
         okvir, najpomembnejša faza prenosa, ker gre za določitev temeljnih obveznosti držav članic in primerne pravne podlage za sprejetje
         konkretnejših ukrepov.

      29      Komisija podredno trdi, da določbe zakona iz leta 1993 ne zagotavljajo popolnega prenosa Direktive.

      30      Luksemburška vlada meni, da Direktiva ne zahteva dejanskih izvedbenih ukrepov, na podlagi katerih bi bil luksemburški pravni
         red združljiv s cilji, ki jih ta direktiva določa. Na eni strani naj bi se z Direktivo vztrajalo bolj pri konkretnih ukrepih,
         ki jih morajo nacionalni organi izvesti, kot pa pri formalni uskladitvi nacionalnega prava s pravom Skupnosti. Tako naj ne
         bi šlo za direktivo o uskladitvi zakonodaje, ampak zgolj za direktivo, ki zahteva okvir za politiko Skupnosti na področju
         voda.

      31      Navedena vlada poudarja tudi, da je za vsako operativno obveznost, naloženo organom držav članic, določen rok za izpolnitev,
         in sicer od leta 2006 do 2015, in da se lahko tako določeni cilji dosežejo v rokih, določenih z Direktivo. Meni, da luksemburška
         zakonodaja, zlasti zakon iz leta 1993, daje nacionalnim organom na razpolago ukrepe, ki lahko zadoščajo za dosego operativnih
         ciljev Direktive.

       Presoja Sodišča
      –       Obveznost sprejetja okvirne zakonodaje za prenos Direktive
      32      Glede vprašanja, ali Direktiva državam članicam nalaga, da sprejmejo okvirno zakonodajo za prenos obveznosti, ki izhajajo
         iz Direktive, v nacionalno pravo, je treba poudariti, da je obveznost držav članic, ki so naslovnice Direktive, v nacionalni
         pravni red sprejeti vse potrebne ukrepe za zagotovitev polnega učinka Direktive, v skladu s ciljem, ki mu sledi (glej zlasti
         sodbi z dne 7. maja 2002 v zadevi Komisija proti Švedski, C-478/99, Recueil, str. I-4147, točka 15, in z dne 26. junija 2003
         v zadevi Komisija proti Franciji, C-233/00, Recueil, str. I-6625, str. 75).

      33      Treba je navesti, da se prvi del drugega očitka Komisije ne nanaša na vprašanje, ali je imelo Veliko vojvodstvo Luksemburg
         obveznost sprejeti vse potrebne ukrepe za zagotovitev polnega učinka Direktive, kar se ne izpodbija, ampak na vprašanje, ali
         je navedena država članica imela obveznost sprejeti konkreten ukrep, in sicer okvirno zakonodajo, da bi zagotovila polni učinek
         Direktive in spoštovanje obveznosti, ki jih ta direktiva tej državi nalaga.

      34      V skladu s členom 249, tretji odstavek, ES lahko države članice izberejo oblike in metode za izvedbo direktiv, ki omogočajo
         najboljše zagotavljanje rezultatov, ki se želijo z direktivami doseči. Iz te določbe je razvidno, da prenos direktive v notranje
         pravo v vsaki državi članici ne zahteva nujno zakonodajnega dejanja. Sodišče je že večkrat odločilo, da se ne zahteva zmeraj
         formalno prevzetje določb direktive v izrecno in posebno zakonsko določbo, ker se izvedba direktive lahko glede na njeno vsebino
         zadovolji s splošnim pravnim ozadjem. Zaradi obstoja splošnih načel ustavnega ali upravnega prava lahko postane prenos s posebnimi
         zakonskimi ali podzakonskimi ukrepi odvečen, če ta načela učinkovito zagotavljajo, da nacionalna uprava direktivo polno uporablja,
         in če je, kadar se z zadevno določbo direktive želijo ustvariti pravice za posameznike, pravni položaj, ki iz teh načel izhaja,
         dovolj natančen in jasen in so upravičenci s svojimi pravicami lahko seznanjeni ter se po potrebi nanje sklicujejo pred nacionalnimi
         sodišči (glej zlasti sodbi z dne 23. maja 1985 v zadevi Komisija proti Nemčiji, 29/84, Recueil, str. 1661, točki 22 in 23,
         in z dne 9. septembra 1999 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-217/97, Recueil, str. I‑5087, točki 31 in 32, ter zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Franciji z dne 26. junija 2003, točka 76).

      35      Sodišče je presodilo tudi, da se določba, ki se nanaša zgolj na razmerja med državami članicami in Komisijo, načeloma ne sme
         prenesti. Ker pa morajo države članice zagotoviti polno spoštovanje prava Skupnosti, lahko Komisija dokaže, da je za spoštovanje
         določbe direktive, ki ta razmerja ureja, treba v nacionalnem pravnem redu sprejeti posebne izvedbene ukrepe (glej v tem smislu
         sodbi z dne 24. junija 2003 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑72/02, Recueil, str. I‑6597, točki 19 in 20, in z dne 20.
         novembra 2003 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑296/01, Recueil, str. I‑13909, točka 92).

      36      Zato je treba za vsak primer posamično določiti vrsto določb, ki jih direktiva določa in na katere se nanaša tožba zaradi
         neizpolnitve obveznosti, da bi se ocenil obseg obveznosti prenosa, ki so državam članicam naložene.

      37      Zakonodajna praksa Skupnosti kaže, da se lahko obveznosti, ki jih direktive nalagajo državam članicam, zelo razlikujejo glede
         na vrsto in torej tudi glede na rezultate, ki jih je treba doseči (sodba z dne 18. junija 2002 v zadevi Komisija proti Franciji,
         C‑60/01, Recueil, str. I‑5679, točka 25).

      38      Nekatere direktive dejansko zahtevajo, da se zakonodajni ukrepi sprejmejo na nacionalni ravni in da je njihovo upoštevanje
         podrejeno sodnemu ali upravnemu nadzoru (glej glede tega sodbi z dne 16. novembra 1989 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑360/88,
         Recueil, str. 3803, in z dne 6. decembra 1989 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑329/88, Recueil, str. 4159, ter zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Franciji z dne 18. junija 2002, točka 26).

      39      Druge direktive predpisujejo, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da bodo nekateri cilji, ki so opredeljeni
         na splošno, in ne količinsko, uresničeni, pri čemer državam članicam pustijo prosto presojo glede narave ukrepov, ki jih je
         treba sprejeti (glej glede tega sodbo z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, t. i. „San Rocco“, C‑365/97,
         Recueil, str. I‑7773, točki 67 in 68, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji z dne 18. junija 2002, točka 27).

      40      Druge direktive dalje od držav članic zahtevajo, da se po določenem roku dosežejo natančno določeni in konkretni rezultati
         (glej glede tega sodbi z dne 14. julija 1993 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑56/90, Recueil, str. I‑4109,
         točke od 42 do 44, in z dne 19. marca 2002 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-268/00, Recueil, str. I‑2995, točke od 12
         do 14, ter zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji z dne 18. junija 2002, točka 28).

      41      Kar zadeva to tožbo, je treba poudariti, da je Direktiva 2000/60 okvirna direktiva, sprejeta na podlagi člena 175(1) ES. Določa
         skupna načela in splošni okvir delovanja za varstvo voda ter zagotavlja usklajevanje, povezovanje in dolgoročen razvoj splošnih
         načel in oblik varstva in ekološko trajnostne rabe vode v Evropski skupnosti. Skupna načela in splošni okvir delovanja, ki
         jih Skupnost sprejme, morajo nato izvesti države članice, ki morajo v rokih, določenih z Direktivo, sprejeti več posebnih
         ukrepov. Vendar pa ta ne predpisuje popolne uskladitve ureditve držav članic na področju voda.

      42      Iz preizkusa te direktive je razvidno, da vsebuje raznovrstne določbe, ki nalagajo obveznosti državam članicam (za primer
         glej člen 4, ki državam članicam nalaga izvedbo potrebnih ukrepov za preprečitev slabšanja stanja vseh vodnih teles površinskih
         in podzemnih voda), državam članicam v odnosu do Komisije in Skupnosti (za primer glej člen 24(2) o obveznosti obveščanja
         o ukrepih za prenos) in samim institucijam (za primer glej člena 16 in 17 Direktive, ki institucije Skupnosti pozivata, da
         sprejmejo ukrepe Skupnosti na področju onesnaženosti voda in podzemne vode).

      43      Iz splošnega preizkusa Direktive je razvidno, da je večina njenih določb takih, kot so določbe, navedene v točki 39 te sodbe,
         ki državam članicam nalagajo, da sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da bodo nekateri cilji, ki so včasih izraženi splošno,
         uresničeni, pri čemer državam puščajo prosto presojo glede vrste ukrepov, ki jih je treba sprejeti.

      44      Ta direktiva vsebuje tudi določbe, kot je člen 1, ki določa različne cilje, ki se nameravajo uresničiti, in katerega prenos,
         kakor je Komisija sama ugotovila na obravnavi, ni potreben.

      45      V odgovor na vprašanja, postavljena na obravnavi, da bi se ugotovilo, na katerih konkretnih določbah Direktive temelji obveznost
         sprejetja okvirne zakonodaje, da bi se izpolnile zahteve Direktive, se je Komisija sklicevala na njena člena 1 in 2, s katerima
         so bili razglašeni načrtovani cilji in opredelitve, na katerih Direktiva temelji, ne da bi pri tem podrobneje navedla, v čem
         te določbe zahtevajo sprejetje take zakonodaje ali zakaj je sprejetje takega zakona potrebno, da bi države članice lahko v
         predpisanih rokih uresničile cilje, določene v Direktivi.

      46      Vendar niti iz teh določb niti iz nobene druge določbe te direktive ni razvidno, da morajo države članice za pravilen prenos
         njenih določb sprejeti tako okvirno zakonodajo.

      47      Kot je na obravnavi priznala luksemburška vlada, je sprejetje okvirne zakonodaje lahko primeren oziroma lažji način prenosa
         Direktive, ker lahko pristojnim organom v enem samem besedilu daje jasno pravno podlago za osnovanje različnih ukrepov, ki
         jih Direktiva določa na področju voda in ki jih je treba izvesti v predpisanem roku. Sprejetje take okvirne zakonodaje lahko
         olajša delo tudi Komisiji, ki mora nadzorovati, ali so obveznosti držav članic na podlagi te direktive spoštovane.

      48      Sprejetje okvirne zakonodaje pa ni edini način, kako lahko države članice zagotovijo polno uporabo Direktive in uvedejo organiziran
         in povezan sistem, ki bo spoštoval cilje te direktive.

      49      Če je zakonodajalec Skupnosti nameraval državam članicam naložiti obveznost, da v notranji pravni red sprejmejo okvirno zakonodajo
         za prenos Direktive, mu je bilo dovoljeno v njeno besedilo vnesti določbo v tem smislu. Vendar tega ni naredil.

      50      Dejstvo, da je Komisija v postopku pred Sodiščem priznala, da je Veliko vojvodstvo Luksemburg ustrezno preneslo nekatere določbe
         Direktive, zlasti večino določb členov 3 in 7(1) in (3) Direktive, in da ni nujno prenesti člena 1, kaže na to, da okvirna
         zakonodaja ni nepogrešljiva pri prenosu obveznosti, ki jih ta direktiva določa.

      51      Torej mora Komisija zatrjevano neizpolnitev obveznosti dokazati tako, da Sodišču predloži potrebna dejstva za preizkus te
         neizpolnitve, pri čemer se ne more sklicevati na kakršnokoli domnevo (glej zlasti sodbe z dne 25. maja 1982 v zadevi Komisija
         proti Nizozemski, 96/81, Recueil, str. 1791, točka 6; z dne 26. junija 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑404/00, Recueil,
         str. I‑6695, točka 26; z dne 6. novembra 2003 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑434/01, Recueil, str. I‑13239,
         točka 21, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑194/01, Recueil, str. I‑4579, točka 34). Ker Komisija
         v tej zadevi ni upravičila ne določb Direktive, ki države članice zavezujejo k sprejetju okvirne zakonodaje, ne nepogrešljivosti
         takega ukrepa za zagotovitev rezultata, ki naj bi se z Direktivo dosegel, je treba ugotoviti, da prvi del drugega očitka ni
         utemeljen.

      –       Prenos Direktive z zakonom iz leta 1993
      52      V odgovor na trditve, ki jih je luksemburška vlada prvič predložila v odgovoru na tožbo, je Komisija podredno navedla, da
         se z zakonom iz leta 1993 določbe Direktive niso pravilno prenesle.

      53      Glede tega je treba ugotoviti, da Komisija v obrazloženem mnenju in v tožbi, ki jo je vložila pri Sodišču in v kateri Velikemu
         vojvodstvu Luksemburg očita, da ni sprejelo nobenega ukrepa, potrebnega za prenos Direktive, ni skušala dokazati, da veljavno
         luksemburško pravo ni v skladu z določbami Direktive. Komisija je samo v repliki trdila, da se z zakonom iz leta 1993 navedena
         Direktiva ni prenesla ustrezno.

      54      Vendar je nenavedba tega v tožbi posledica ravnanja luksemburških organov, ki v predhodnem postopku niso navedli, da je zakon
         iz leta 1993 zadosten ukrep za prenos Direktive, in so dali sklepati, da se določbe, potrebne za ta prenos, sprejemajo.

      55      Ker je luksemburška vlada skladnost zakona iz leta 1993 z Direktivo prvič zatrjevala v odgovoru na tožbo, je Komisija trditve,
         ki dokazujejo, da je zatrjevani prenos Velikega vojvodstva Luksemburg vsekakor nepravilen ali nepopoln glede nekaterih določb
         Direktive, ravno tako prvič navedla v repliki, da bi se upoštevale informacije, ki jih je v odgovoru na tožbo z zamudo sporočila
         luksemburška vlada.

      56      Sodišče je v podobnih okoliščinah že odločilo, da če je s predhodnim postopkom dosežen njegov cilj, ki je varstvo pravic zadevne
         države članice, navedena država članica, ki v predhodnem postopku Komisiji ni navedla, da bi bilo treba šteti, da je bila
         Direktiva v veljavno notranje pravo že prenesena, Komisiji ne sme očitati, da je razširila ali spremenila predmet tožbe, kot
         je bil opredeljen v navedenem predhodnem postopku. Po mnenju Sodišča lahko Komisija po tem, ko je neki državi članici očitala
         popolno opustitev prenosa neke direktive, v repliki natančno navede, da je prenos, na katerega se je zadevna država članica
         prvič sklicevala v odgovoru na tožbo, glede nekaterih določb iste direktive še vedno nepravilen ali nepopoln, pri čemer tak
         očitek nujno predstavlja del očitka popolne opustitve prenosa in je v razmerju do njega subsidiaren (sodba z dne 16. junija
         2005 v zadevi Komisija proti Italiji, C-456/03, ZOdl., str. I-5335, točke od 23 do 42 in zlasti točka 40).

      57      V repliki je Komisija navedla, da Veliko vojvodstvo Luksemburg ni preneslo členov 1, 2, 3(4), 7(1) in (2) ter člena 14 Direktive.

      58      Na obravnavi je umaknila očitek v zvezi s členom 7(1). Poleg tega je Komisija, kot je razvidno iz točke 44 te sodbe, priznala,
         da prenos člena 1 Direktive ni nujen, tako da je treba šteti, da je umaknila tudi ta očitek.

      59      Komisija je na obravnavi ravno tako trdila, da Veliko vojvodstvo Luksemburg ni preneslo členov 4, od 8 do 11 in 13, v povezavi
         s Prilogo VI, ter člena 24 Direktive.

      60      Vendar je treba v skladu s stalno sodno prakso Sodišča, na podlagi katere mora imeti zadevna država priložnost, da se brani
         pred očitki Komisije (glej zlasti sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑117/02, Recueil, str. I‑5517,
         točka 53, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 16. junija 2005, točka 36), drugi del drugega očitka Komisije
         omejiti na določbe Direktive, ki jih je Komisija navedla v repliki in katerih medtem ni umaknila (in sicer členi 2, 3(4),
         7(2) in 14 navedene direktive), ker glede drugih določb Direktive, ki jih je Komisija navedla na obravnavi prvič, Veliko vojvodstvo
         Luksemburg ni imelo priložnosti, da bi se učinkovito branilo.

      61      Prvič, glede člena 2 Komisija meni, da v njem zajete določbe niso bile prenesene v nacionalno pravo. V zakonu iz leta 1993
         naj bi bili opredeljeni zgolj pojmi „odvajanje“, „onesnaževanje“ in „podzemna voda“. Komisija se sklicuje zlasti na pojme
         „povodje“, „dober ekološki potencial“ in „dobro kemijsko stanje“ iz člena 2 Direktive, ki jih zakon iz leta 1993 ne vsebuje.

      62      Luksemburška vlada ne navaja, da ta zakon vsebuje vse opredelitve, naštete v navedenem členu 2, vendar trdi, da so te opredelitve
         upoštevne le za opredelitev lastnosti operativnih obveznosti, ki jih ta direktiva nalaga državam članicam. Meni, da same po
         sebi prenosa ne potrebujejo.

      63      Člen 2 Direktive v povezavi s členom 4 državam članicam nalaga konkretne obveznosti, ki jih je treba izpolniti v določenih
         rokih, da bi se preprečilo poslabšanje stanja vseh vodnih teles podzemne vode. Enako velja za več drugih pojmov, določenih
         v istem členu 2, v povezavi s členi 5, 6 in 8 Direktive.

      64      Nezdružljivost nacionalne zakonodaje z določbami Skupnosti, čeprav se te uporabljajo neposredno, se lahko dokončno odpravi
         z zavezujočimi notranjimi določbami (glej v tem smislu sodbi z dne 7. marca 1996 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑334/94,
         Recueil, str. I‑1307, točka 30, in z dne 13. marca 1997 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑197/96, Recueil, str. I‑1489,
         točka 14).

      65      Vendar je treba ugotoviti, da s tem, da so se iz zakona iz leta 1993 izključili opredelitev pojmov iz člena 2 Direktive in
         roki, v katerih je treba upoštevati norme o kakovosti voda – namreč roki, določeni s členi od 4 do 6 in 8 te direktive – obveznosti
         iz navedenega člena 2, v povezavi z zadnjenavedenimi členi, niso bile izpolnjene tako, da bi bile zavezujoče, kot se zahteva.
         Zato je treba ugotoviti, da je očitek Komisije glede kršitve člena 2 Direktive utemeljen.

      66      Drugič, glede člena 3(4) Direktive Komisija meni, da ta določba ni bila pravilno prenesena z nobeno od določb zakona iz leta
         1993.

      67      V skladu s to določbo države članice pazijo, da so za zagotovitev uresničevanja okoljskih ciljev, zastavljenih na podlagi
         člena 4 te direktive, zlasti vseh programov o ukrepih, zahteve Direktive usklajene za celotno vodno območje. Vendar je iz
         besedila člena 3(4) Direktive razvidno, da se obveznosti, ki jih določa, razlikujejo glede na to, ali je zadevno vodno območje
         nacionalno ali mednarodno v smislu Direktive. Za mednarodna vodna območja zadevne države članice to usklajenost zagotovijo
         skupaj in lahko v ta namen uporabijo obstoječe oblike, ki izvirajo iz mednarodnih sporazumov.

      68      Luksemburška vlada ne izpodbija dejstva, da člen 3(4) nalaga obveznost usklajevanja, vendar kljub temu navaja, da na tem ozemlju
         ni nacionalnih vodnih območij. Kot je razvidno iz dopisa z dne 24. avgusta 2004, sta edini obstoječi vodni območji v smislu
         Direktive mednarodni vodni območji, in sicer vodni območji Ren–Mozela in Meuse–Chiers.

      69      Glede vodnega območja Ren je ta vlada v dupliki dodala besedilo sporočila o Renu z ministrske konference mednarodne komisije
         za varstvo Rena (v nadaljevanju: CIPR) z dne 29. januarja 2001. Iz tega dokumenta je razvidno, da je bil znotraj CIPR ustanovljen
         ad hoc odbor za usklajevanje, sestavljen iz predstavnikov vseh držav članic CIPR, da bi dosegel učinkovanje obveznosti usklajevanja
         iz Direktive.

      70      Glede vodnega območja Meuse je iz četrte in pete uvodne izjave ter iz členov 1, 2, 4 in 5 mednarodnega sporazuma o Meuse z
         dne 3. decembra 2003, priloženega dupliki, razvidno, da je bila za zagotavljanje usklajevanja, ki se zahteva z Direktivo,
         posebej ustanovljena mednarodna komisija za varstvo Meuse. Veliko vojvodstvo Luksemburg je podpisnica navedenega mednarodnega
         sporazuma, ki navaja, da bodo ukrepi usklajevanja, ki se v Direktivi zahtevajo za vodno območje Meuse, sprejeti v okviru tega
         mednarodnega organizma.

      71      Komisija ni izpodbijala trditev luksemburške vlade, da sta edini vodni območji v smislu Direktive na njenem ozemlju mednarodni,
         in ne nacionalni. Ravno tako ni nasprotovala podatku, ki ga je ta država članica sporočila, da so vse zadevne države članice
         mednarodnima organizmoma naložile zagotavljanje usklajevanja ukrepov za izvedbo Direktive glede teh mednarodnih vodnih območij.

      72      Ker Komisija ni dokazala, da Veliko vojvodstvo Luksemburg, ki je član teh mednarodnih organizmov, na podlagi člena 3(4) Direktive
         ni izpolnilo obveznosti glede mednarodnih vodnih območij na svojem ozemlju, je treba to trditev drugega dela drugega očitka
         zavrniti kot neutemeljeno.

      73      Tretjič, glede člena 7(2) Direktive Komisija trdi, da se z nobeno določbo zakona iz leta 1993 niso prenesle, pa čeprav le
         delno, obveznosti, ki izhajajo iz te določbe, ki državam članicam nalaga upoštevanje posebnih norm o kakovosti vodnih teles,
         namenjenih za prehrano ljudi.

      74      V skladu s členom 7(2) Direktive za vsako vodno telo, opredeljeno na podlagi odstavka 1 te določbe, države članice poleg tega,
         da uresničujejo cilje iz člena 4 te direktive v skladu z njenimi zahtevami za vodna telesa površinskih voda, vključno s standardi
         kakovosti, določenimi na ravni Skupnosti s členom 16 Direktive, zagotovijo, da bo voda z uporabljenim režimom čiščenja in
         skladno z zakonodajo Skupnosti ustrezala zahtevam Direktive 80/778/EGS, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/83/ES.

      75      Ta določba državam članicam nalaga obveznosti rezultata, ki so jasno in nedvoumno opredeljene, da bi njihova vodna telesa
         ustrezala zlasti natančno določenim ciljem iz člena 4 Direktive.

      76      Iz tega sledi, da bi Veliko vojvodstvo Luksemburg moralo, kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 64 te sodbe, to
         določbo prenesti z ukrepi, ki so v njegovem notranjem pravnem redu zavezujoči, najpozneje do datuma, določenega v členu 24
         Direktive.

      77      Ker luksemburška vlada v opravičilo ni navedla nobenega obrambnega razloga, zakaj v zakonu iz leta 1993 ali v luksemburškem
         pravnem redu ni določbe, ki bi ustrezala členu 7(2) Direktive, je treba ugotoviti, da je ta trditev drugega dela drugega očitka
         Komisije utemeljena.

      78      Nazadnje, glede člena 14 Direktive Komisija trdi, da zakon iz leta 1993 ne določa ne posvetovanja z javnostjo, ne obveščanja
         javnosti o izdelavi projektov za načrt upravljanja voda, ne vključevanja javnosti v izvajanje Direktive, ki jih določa ta
         določba.

      79      Luksemburška vlada izpodbija, da je iz člena 14 Direktive, v povezavi z njenim členom 13, razvidno, da se je rok, določen
         za uskladitev z obveznostjo obveščanja javnosti, iztekel. Zatrjuje, da bo Veliko vojvodstvo Luksemburg pazilo, da bodo določbe
         navedenega člena 14 spoštovane v rokih, ki jih določa Direktiva.

      80      Glede tega je treba ugotoviti, da je namen člena 14 Direktive posameznikom in zainteresiranim osebam omogočiti, da pri izvajanju
         Direktive aktivno sodelujejo, zlasti pri izdelavi, reviziji in izvedbi načrtov upravljanja vodnih območij.

      81      Dejstvo, da v luksemburškem pravu ni nobenega ukrepa za prenos, ne zagotavlja obveznosti, da je treba z nacionalnimi ukrepi
         za prenos doseči, da postane rok iz člena 13(6) Direktive pravno zavezujoč za pristojne nacionalne organe in da se posameznikom
         omogoči, da se vnaprej dobro seznanijo z vsemi svojimi pravicami pri postopkih, določenih s členom 14(1) in (2) Direktive.

      82      Zato je treba ugotoviti, da je trditev iz drugega dela drugega očitka Komisije, da se člen 14 Direktive ni prenesel, utemeljena.

      83      Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da v predpisanem roku ni sprejelo
         zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev s členi 2, 7(2) in 14 Direktive, ni izpolnilo obveznosti iz člena 24
         te direktive. V preostalem se tožba zavrne.

       Stroški
      84      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

      85      V skladu s členom 69(3), prvi pododstavek, Poslovnika lahko Sodišče stroške razdeli ali odloči, da vsaka stranka nosi svoje
         stroške, predvsem takrat, ko uspe le z delom zahtevka.

      86      V obravnavani zadevi je treba poudariti, da Komisija s svojimi trditvami ni uspela v delu, ki se nanaša na ugotovitev, da
         Veliko vojvodstvo Luksemburg ni sprejelo okvirne zakonodaje, da bi preneslo Direktivo.

      87      Veliko vojvodstvo Luksemburg ni predložilo vseh koristnih informacij o določbah notranjega prava, na podlagi katerih bi se
         štelo, da je izpolnilo obveznosti iz Direktive.

      88      V teh okoliščinah je treba Komisiji in Velikemu vojvodstvu Luksemburg naložiti lastne stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da Komisiji Evropskih skupnosti ni sporočilo zakonov in drugih predpisov, s katerimi se
            izvaja Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na
            področju vodne politike, razen določb, ki zadevajo člen 3 te direktive, ni izpolnilo obveznosti iz njenega člena 24.
      2)      Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da v predpisanem roku ni sprejelo zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev
            s členi 2, 7(2) in 14 Direktive 2000/60, ni izpolnilo obveznosti iz njenega člena 24.
      3)      V preostalem se tožba zavrne.
      4)      Komisija in Veliko vojvodstvo Luksemburg nosita lastne stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.