title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 14. septembra 2010.#Akzo Nobel Chemicals Ltd in Akcros Chemicals Ltd proti Evropski komisiji.#Pritožba - Konkurenca - Izvajanje dokazov - Preiskovalna pooblastila Komisije - Varstvo zaupnosti komunikacij - Delovno razmerje med odvetnikom in podjetjem - Izmenjava elektronske pošte.#Zadeva C-550/07 P.

text:
      Zadeva C-550/07 P
      Akzo Nobel Chemicals Ltd
      in
      Akcros Chemicals Ltd
      proti
      Evropski komisiji
      „Pritožba – Konkurenca – Izvajanje dokazov – Preiskovalna pooblastila Komisije – Varstvo zaupnosti komunikacij – Delovno razmerje med odvetnikom in podjetjem – Izmenjava elektronske pošte“
      Povzetek sodbe
      1.        Pritožba – Pravni interes – Pogoj – Pritožba, s katero lahko stranka, ki jo je vložila, pridobi neko ugodnost
      2.        Konkurenca – Upravni postopek – Preiskovalna pooblastila Komisije – Pooblastilo zahtevati predložitev komunikacije med odvetnikom
            in stranko – Meje – Varstvo zaupnosti takih komunikacij – Obseg – Izključitev komunikacij z notranjimi odvetniki podjetja
      3.        Pravo Unije – Načela – Enako obravnavanje – Pojem – Meje
      (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 20 in 21)
      4.        Konkurenca – Upravni postopek – Preiskovalna pooblastila Komisije – Pooblastilo zahtevati predložitev komunikacije med odvetnikom
            in stranko – Meje – Varstvo zaupnosti takih komunikacij – Obseg – Izključitev komunikacij z notranjimi odvetniki podjetja
      (Uredba Sveta št. 1/2003)
      5.        Pravo Unije – Načela – Pravica do obrambe – Uporaba v postopkih, v katerih se lahko izrečejo sankcije
      (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 48(2))
      6.        Konkurenca – Upravni postopek – Preiskovalna pooblastila Komisije – Pooblastilo zahtevati predložitev komunikacije med odvetnikom
            in stranko – Meje – Varstvo zaupnosti takih komunikacij – Obseg – Izključitev komunikacij z notranjimi odvetniki podjetja
      (člena 101 PDEU in 102 PDEU; uredbi Sveta št. 17 in št. 1/2003)
      7.        Pravo Unije – Neposredni učinek – Pravice posameznikov – Varstvo, ki ga zagotavljajo nacionalna sodišča – Pravna sredstva
            – Načelo nacionalne procesne avtonomije
      8.        Konkurenca – Upravni postopek – Preiskovalna pooblastila Komisije – Pooblastilo zahtevati predložitev komunikacije med odvetnikom
            in stranko
      (uredbi Sveta št. 17, člen 14(6), in št. 1/2003, člen 20(6))
      9.        Evropska unija – Izključna pristojnost – Določbe, ki so nujne za delovanje notranjega trga – Procesna pravila na področju
            konkurence – Vključitev
      (členi 3(1)(b) PDEU, od 101 PDEU do 103 PDEU in 105 PDEU; uredbi Sveta št. 17, člen 14, in št. 1/2003, člen 20)
      1.        Pravni interes je pogoj za dopustnost, ki mora biti podan, vse dokler sodišče vsebinsko ne odloči.

      Poleg tega v okviru pritožbe ta interes obstaja, dokler lahko stranka s pritožbo, ki jo je vložila, na koncu pridobi neko
         ugodnost.

      Na področju konkurence je pravni interes nekega podjetja, da vloži pravno sredstvo zoper sklep Komisije, s katerim je bila
         zavrnjena zahteva tega podjetja za vračilo dokumentov in uničenje njihovih morebitnih kopij zaradi kršitve zaupnosti komunikacij
         med odvetniki in strankami pri preiskavi, podan, vse dokler Komisija razpolaga s temi listinami ali njihovimi kopijami. Morebitna
         kršitev zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami pri preiskavi namreč ne nastane takrat, ko Komisija svojo odločbo
         opre na varovano listino, temveč takoj, ko to listino zaseže uslužbenec Komisije.

      (Glej točke 22, 23 in 25.)
      2.        Za varstvo zaupnosti komunikacije med odvetniki in strankami morata biti kumulativno izpolnjena dva pogoja. Izmenjava z odvetnikom
         mora biti povezana z izvrševanjem strankine pravice do obrambe, poleg tega pa mora izmenjava izvirati od neodvisnih odvetnikov,
         to je odvetnikov, ki na stranko niso vezani z delovnim razmerjem.

      Zahteva po neodvisnosti je izpolnjena, če med odvetnikom in njegovo stranko ni delovnega razmerja, tako da se varstvo na podlagi
         načela zaupnosti ne nanaša na izmenjave znotraj podjetja ali skupine z notranjimi odvetniki.

      Pojem neodvisnosti ni opredeljen le pozitivno, namreč s sklicevanjem na deontološke obveznosti, temveč tudi negativno, to
         je z neobstojem delovnega razmerja. Notranji odvetnik, čeprav je vpisan v imenik odvetnikov in zanj veljajo s tem povezane
         deontološke obveznosti, v razmerju do svojega delodajalca nima enake stopnje neodvisnosti, kot jo ima odvetnik, ki dela v
         zunanji odvetniški pisarni, v razmerju do svojih strank. V teh okoliščinah se lahko notranji odvetnik manj učinkovito spopada
         z morebitnimi nasprotji med svojimi poklicnimi dolžnostmi ter cilji svoje stranke kot zunanji odvetnik.

      Notranjega odvetnika torej ne glede na jamstva, ki jih ima pri opravljanju svojega poklica, ni mogoče izenačiti z zunanjim
         odvetnikom, ker prejema plačo, kar je dejstvo, ki notranjemu odvetniku že po naravi stvari ne dopušča neupoštevanja tržnih
         strategij njegovega delodajalca in ki tako omejuje njegovo zmožnost, da bi pri opravljanju poklica deloval neodvisno.

      Poleg tega je lahko notranjemu odvetniku na podlagi njegove pogodbe o zaposlitvi naloženo tudi opravljanje drugih nalog, ki
         lahko vplivajo na tržno politiko podjetja in ki lahko le okrepijo tesne vezi tega odvetnika z njegovim delodajalcem.

      Torej zaradi ekonomske odvisnosti in zaradi tesnih vezi s svojim delodajalcem notranji odvetnik nima poklicne neodvisnosti,
         ki bi bila primerljiva s poklicno neodvisnostjo zunanjega odvetnika.

      Ker je notranji odvetnik v bistveno različnem položaju kot zunanji odvetnik, tako da sta njuna položaja neprimerljiva, iz
         dejstva drugačne obravnave teh strokovnjakov v zvezi z varstvom zaupnosti komunikacije med odvetniki in strankami ne izhaja
         nikakršna kršitev načela enakega obravnavanja.

      Poleg tega tudi ob predpostavki, da pravica do svetovanja, obrambe in zastopanja velja tudi za posvetovanje z notranjimi odvetniki,
         ki so zaposleni v podjetju ali skupini, to glede delovanja notranjih odvetnikov ne izključuje uporabe nekaterih omejitev in
         pravil v zvezi z opravljanjem tega poklica, ne da bi se to štelo za poseganje v pravico do obrambe.

      Nazadnje, dejstvo, da je pri preiskavi Komisije varstvo komunikacij omejeno na izmenjave z zunanjimi odvetniki, ne krši načela
         pravne varnosti.

      (Glej točke 40, 41, 44, 45, od 47 do 49, 58, 59, 95 in 106.)
      3.        Načelo enakega obravnavanja, ki zahteva, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in naj se različni položaji ne
         obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno upravičeno, je splošno načelo prava Unije, ki je opredeljeno v
         členih 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

      (Glej točki 54 in 55.)
      4.        Sodišče je v sodbi z dne 18. maja 1982 v zadevi AM & S Europe proti Komisiji (155/79) glede načela zaupnosti v postopkih preiskave
         na področju varstva konkurence poudarilo, da mora to področje prava Unije upoštevati načela in pravila, ki so glede spoštovanja
         zaupnosti skupna pravnim sistemom držav članic, zlasti v zvezi z nekaterimi komunikacijami med odvetniki in njihovimi strankami.
         S tem namenom je Sodišče naredilo primerjavo prava različnih držav. Na podlagi te primerjave je priznalo, da mora biti zaupnost
         komunikacij med odvetniki in njihovimi strankami varovana s pravom Unije, če so izpolnjeni določeni pogoji.

      V letih, ki so pretekla od razglasitve sodbe AM & S Europe proti Komisiji v pravnih redih 27 držav članic Evropske unije ni
         mogoče odkriti nobene prevladujoče težnje v korist varovanja zaupnosti komunikacij z notranjimi odvetniki znotraj podjetja
         ali skupine. Pravni položaj v državah članicah Unije se torej ni spremenil toliko, da bi upravičil razmislek o spremembi sodne
         prakse v smeri priznavanja varstva zaupnosti notranjim odvetnikom.

      Poleg tega, čeprav vsebuje Uredba št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe več sprememb postopkovnih
         pravil v zvezi s konkurenčnim pravom Unije, ta pravila ne vsebujejo nobenega indica, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati,
         da glede varstva zaupnosti komunikacij samostojne odvetnike izenačuje z zaposlenimi odvetniki, saj tega pravila omenjena uredba,
         ki je namenjena razširitvi preiskovalnih pooblastil Komisije, zlasti glede listin, ki so lahko predmet preiskave, ne vsebuje.
         Sprememba postopkovnih pravil v konkurenčnem pravu, ki je posledica zlasti te uredbe, torej prav tako ne more upravičiti spremembe
         sodne prakse, ki izhaja iz zgoraj navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji.

      (Glej točke 69, 70, 74, 76, 83, 86 in 87.)
      5.        Zagotavljanje pravice do obrambe v vseh postopkih, ki lahko privedejo do sankcij, zlasti do glob ali do periodičnih denarni
         kazni, je temeljno načelo prava Unije, ki je določeno v členu 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

      (Glej točko 92.)
      6.        Pristojnosti Komisije na podlagi Uredbe št. 17 in Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe
         se razlikujejo od pristojnosti v preiskavah, ki se lahko opravijo na nacionalni ravni. Dve vrsti postopka sta namreč posledica
         delitve pristojnosti med različnimi organi, pristojnimi za konkurenco. Pravila o varstvu zaupnosti komunikacij med odvetniki
         in strankami se lahko zaradi te delitve pristojnosti in zaradi predpisov, ki jih urejajo, razlikujejo.

      Pravo Unije in nacionalno pravo na področju konkurence upoštevata omejevalna ravnanja z različnih vidikov. Medtem ko jih člena
         101 PDEU in 102 PDEU upoštevata zaradi ovir, ki bi lahko zaradi takih ravnanj nastale za trgovino med državami članicami,
         izhaja vsaka nacionalna zakonodaja iz svojega pristopa in upošteva omejevalna ravnanja le v tem kontekstu.

      V teh pogojih imajo podjetja, katerih prostori so predmet hišne preiskave v okviru preiskave na področju konkurence, možnost
         ugotoviti, katere so njihove pravice in obveznosti v razmerju do pristojnih organov in katero pravo se uporablja, kot na primer
         glede obravnave posameznih listin, ki se lahko zasežejo med tako preiskavo, in glede tega, ali so zadevna podjetja upravičena
         do varstva zaupnosti komunikacij z notranjimi odvetniki. Podjetja se lahko tako torej učinkovito odzovejo glede na pristojnosti
         teh organov in glede na njihova konkretna pooblastila v zvezi z zasegom listin.

      Načelo pravne varnosti torej ne zahteva, da se za zgoraj omenjeni vrsti postopkov uporabljajo enaka merila glede zaupnosti
         komunikacij med odvetniki in strankami.

      (Glej točke od 102 do 105.)
      7.        V skladu z načelom nacionalne procesne avtonomije se, če na nekem področju ni predpisov Unije, v nacionalnem pravnem redu
         vsake države članice določijo pristojna sodišča in postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varovanje pravic,
         ki jih posameznikom daje pravo Unije.

      Na to načelo se ni mogoče sklicevati pri izpodbijanju odločbe, ki jo je institucija Unije sprejela na podlagi predpisov, ki
         so bili sprejeti na ravni Unije in se poleg tega nikjer ne sklicujejo na nacionalno pravo.

      (Glej točki 113 in 114.)
      8.        Enotna razlaga in uporaba načela zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami na ravni Unije sta nujni, da bi se preiskave
         Komisije v postopkih v zvezi z omejevalnimi sporazumi za zadevna podjetja izvajale v pogojih enakega obravnavanja. V nasprotnem
         primeru bi uporaba pravnih pravil ali načel nacionalnega prava neke države članice ovirala enotnost prava Unije. Enotna razlaga
         in uporaba tega pravnega reda ne more biti odvisna od kraja preiskave in morebitnih posebnosti nacionalnih predpisov.

      Pri preiskavah, ki jih opravi Komisija kot evropski organ, pristojen za konkurenco, se nacionalno pravo uporabi le, kadar
         ji organi države članice ponudijo pomoč, zlasti ko je treba s prisilnimi ukrepi premagati nasprotovanje podjetja preiskavi
         na podlagi člena 14(6) Uredbe št. 17 in člena 20(6) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe.
         Nasprotno pa je to, katere listine in dokumentacijo sme Komisija preveriti in kopirati pri preiskavi v zvezi z omejevalnimi
         sporazumi, določeno izključno v skladu s pravom Unije.

      (Glej točki 115 in 119.)
      9.        Postopkovna pravila na področju konkurence, kot so določena v členu 14 Uredbe št. 17 in členu 20 Uredbe št. 1/2003 o izvajanju
         pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe, so sestavni del določb, ki so nujne za delovanje notranjega trga in katerih
         sprejetje je v izključni pristojnosti Unije na podlagi člena 3(1)(b) PDEU.

      V skladu z določbami člena 103 PDEU mora Unija sprejeti ustrezne uredbe ali direktive za uveljavitev načel iz členov 101 PDEU
         in 102 PDEU v zvezi s konkurenčnimi pravili, ki se uporabljajo za podjetja. Ta pristojnost je namenjena zlasti zagotovitvi
         upoštevanja prepovedi iz teh členov z določitvijo glob in periodičnih denarnih kazni in opredelitvi nalog Komisije pri uporabi
         teh določb.

      V tem okviru člen 105 PDEU določa, da mora Komisija zagotoviti uporabo načel iz členov 101 PDEU in 102 PDEU in raziskati primere
         domnevnih kršitev.

      Zato preiskovalnih pristojnosti Komisije na področju konkurence ni mogoče izpodbijati s sklicevanjem na načelo prenesenih
         pristojnosti.

      (Glej točke od 116 do 118 in 120.)
SODBA Z DNE 14. 9. 2010 – ZADEVA C-550/07 P
      AKZO NOBEL CHEMICALS IN AKCROS CHEMICALS PROTI KOMISIJI
      I - 22

                  I - 21
      SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 14. septembra 2010(*)

      „Pritožba – Konkurenca – Izvajanje dokazov – Preiskovalna pooblastila Komisije – Varstvo zaupnosti komunikacij – Delovno razmerje med odvetnikom in podjetjem – Izmenjava elektronske pošte“
      V zadevi C‑550/07 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 30. novembra 2007,
      Akzo Nobel Chemicals Ltd s sedežem v Hershamu (Združeno kraljestvo),

      Akcros Chemicals Ltd s sedežem v Hershamu,

      ki so ju zastopali M. Mollica, nato M. van der Woude in C. Swaak, odvetniki,
      pritožnici,
      ob intervenciji
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata V. Jackson in E. Jenkinson, zastopnici, skupaj z M. Hoskinsom, barrister,

      Irske, ki jo zastopa D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z M. Collinsom, SC, in R. Caseyjem, BL, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopata C. Wissels, Y de Vries in M. de Grave, zastopniki,

      intervenientke v pritožbenem postopku
      druge stranke v postopku so
      Evropska komisija, ki jo zastopata F. Castillo de la Torre in X. Lewis, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      Conseil des barreaux européens s sedežem v Bruslju (Belgija), ki ga zastopa J. Flynn, QC,

      Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten s sedežem v Haagu (Nizozemska), ki ga zastopata O. Brouwer in C. Schillemans, odvetnika,

      European Company Lawyers Association s sedežem v Bruslju, ki jo zastopata M. Dolmans in K. Nordlander, odvetnika, in J. Temple Lang, solicitor,

      American Corporate Counsel Association – European Chapter s sedežem v Parizu (Francija), ki jo zastopa G. Berrisch, odvetnik, s pooblastilom D. Hulla, solicitor,

      International Bar Association s sedežem v Londonu (Združeno kraljestvo), ki jo zastopata J. Buhart in I. Michou, odvetnika,

      intervenienti na prvi stopnji,
      SODIŠČE (veliki senat)
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, predsedniki senatov, R. Silva de
         Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, in E. Levits, predsednik senata, A. Rosas, U. Lõhmus, M. Safjan in D. Šváby, sodniki,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. februarja 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 29. aprila 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družbi Akzo Nobel Chemicals Ltd. (v nadaljevanju: Akzo) in Akcros Chemicals Ltd. (v nadaljevanju: Akcros) v pritožbi predlagata
         razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 17. septembra 2007 v združenih zadevah
         Akzo Nobel Chemicals Ltd. in Akcros Chemicals Ltd. proti Komisiji (T‑125/03 in T-253/03, v nadaljevanju: izpodbijana sodba),
         v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo zahtevo za varstvo zaupnosti korespondence z notranjim pravnim svetovalcem družbe
         Akzo.

      I –  Pravo Unije
      2        Člen 14 Uredbe Sveta št. 17 Prve Uredbe o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje
         8, zvezek 1, str. 3) določa:

      „1.      Komisija lahko pri izvajanju nalog, ki so ji naložene s členom [105 PDEU] in določbami, sprejetimi po členu [103 PDEU], opravi
         vse potrebne preiskave v podjetjih in podjetniških združenjih. V ta namen imajo uradniki, ki jih pooblasti Komisija, pooblastila,
         da:

      (a)      pregledajo poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo;
      (b)      naredijo kopije ali izvlečke poslovnih knjig in dokumentacije;
      (c)      zahtevajo ustne obrazložitve na kraju samem;
      (d)      vstopijo v vse prostore, na zemljišča in v prevozna sredstva podjetij.
      2.      Uradniki Komisije, pooblaščeni za te preiskave, izvajajo svoja pooblastila po predložitvi pisnega pooblastila […]
      3.      Podjetja in podjetniška združenja se morajo podrediti preiskavam, ki jih z odločbo odredi Komisija. Odločba natančno določa
         predmet in namen preiskave, datum njenega začetka ter navaja kazni […] in pravico, da se odločba lahko predloži v presojo
         Sodišču.“

      II –  Dejansko stanje
      3        Splošno sodišče je upoštevna dejstva v izpodbijani sodbi navedlo tako:

      „1.      Komisija je 10. februarja 2003 sprejela odločbo C(2003) 559/4 o spremembi svoje odločbe C(2003) 85/4 z dne 30. januarja 2003,
         ki zlasti družbama Akzo […] in Akcros […] ter njunim zadevnim hčerinskim družbam odreja, naj se podredijo preiskavi na podlagi
         člena 14(3) Uredbe […] št. 17 […], in katere cilj je najti morebitne dokaze za protikonkurenčno ravnanje (v nadaljevanju skupaj:
         odločba, ki odreja preiskavo).“

      2.      Uradniki Komisije, ki so jim pomagali predstavniki Office of Fair Trading (OFT, britanski organ za konkurenco), so 12. in
         13. februarja 2003 opravili preiskavo v prostorih tožečih strank v Ecclesu, Manchester (Združeno kraljestvo), na podlagi odločbe,
         ki odreja preiskavo. Med to preiskavo so uradniki Komisije naredili kopije precejšnjega števila listin.

      3.      Med temi postopki so zastopniki tožečih strank obvestili uradnike Komisije, da so nekatere listine lahko predmet varstva zaupnosti
         komunikacije med odvetniki in strankami (legal professional privilege ali ,LPP‘).

      4.      Uradniki Komisije so nato zastopnike tožečih strank obvestili, da morajo bežno preučiti zadevne listine, da bi lahko oblikovali
         lastno mnenje o varstvu, ki bi ga morale biti navedene listine morebiti deležne. Po dolgi razpravi ter po tem, ko so uradniki
         Komisije in OFT opozorili zastopnike tožečih strank na posledice oviranja preiskave, je bilo odločeno, da bo odgovorna oseba
         preiskave bežno preučila zadevne listine v navzočnosti zastopnika tožečih strank.

      5.      Med preučitvijo zadevnih listin je nastal spor v zvezi s petimi listinami, ki so nazadnje postale predmet dveh vrst obravnave
         s strani Komisije.

      […]
      8.      Tretjo listino, ki je bila predmet spora, sestavlja vrsta ročno napisanih opomb generalnega direktorja družbe Akcros […],
         za katere tožeči stranki trdita, da so bile napisane med pogovori z zaposlenimi in uporabljene za pripravo natipkanega memoranduma
         serije A. Nazadnje, zadnji dve zadevni listini sta elektronska dopisa, ki sta si ju izmenjala generalni direktor družbe Akcros
         […] in koordinator družbe Akzo […] za konkurenčno pravo gospod S. Zadnji je odvetnik, član nizozemske odvetniške zbornice,
         ki je bil ob nastanku dejstev član pravne službe družbe Akzo […], in torej redno zaposlen v tej družbi.

      9.      Potem ko je odgovorna oseba za preiskavo pregledala te zadnje tri listine in zbrala pojasnila tožečih strank, je menila, da
         zagotovo niso predmet varstva zaupnosti komunikacije med odvetniki in strankami. Zato je naredila kopijo teh listin in jo
         priložila k preostalemu spisu, ne da bi jo ločila v zapečateni ovojnici. Tožeči stranki sta te tri listine označili kot pripadajoče
         ,seriji B‘.

      10.      Tožeči stranki sta 17. februarja 2003 poslali Komisiji dopis, v katerem sta navedli razloge, zaradi katerih po njunem mnenju
         za […] listine serije B velja varstvo zaupnosti.

      11.      Komisija je z dopisom z dne 1. aprila 2003 obvestila tožeči stranki, da na podlagi trditev, navedenih v njunem dopisu z dne
         17. februarja 2003, ne more skleniti, da za navedene listine dejansko velja varstvo zaupnosti. Vendar pa je navedla, da imata
         tožeči stranki možnost, da v dveh tednih predložita pripombe na te predhodne ugotovitve in da bo po izteku tega roka sprejela
         dokončno odločitev.

      […]
      14.      Komisija je 8. maja 2003 sprejela odločbo C(2003) 1533 konč., s katero je v skladu s členom 14(3) Uredbe št. 17 zavrnila predlog
         za varstvo spornih listin na podlagi zaupnosti komunikacije med odvetniki in strankami (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi
         z dne 8. maja 2003). V členu 1 te odločbe Komisija zavrača zahtevo tožečih strank, naj se jima vrnejo listine serij[e] B ter
         naj Komisija potrdi uničenje vseh kopij teh listin, s katerimi razpolaga. […]

      […]
      18.      Komisija je 8. septembra 2003 […] na zahtevo predsednika Sodišča prve stopnje v zaupnem dopisu poslala predsedniku kopijo
         listin serije B […]“

      III –  Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
      4        Predmet tožb, ki sta jih pritožnici vložili na Splošno sodišče 11. aprila in 4. julija 2003, sta bila, prvič, predlog, na
         eni strani, da se razglasi ničnost Odločbe Komisije C(2003) 559/4 z dne 10. februarja 2003 in, po potrebi, Odločbe Komisije
         C(2003) 85/4 z dne 30. januarja 2003, ki družbama Akzo in Akcros ter njunim zadevnim hčerinskim družbam odrejata, naj se podredijo
         preiskavi na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 17 (zadeva COMP/E-1/38.589), in, na drugi strani, da se Komisiji odredi vračilo
         nekaterih dokumentov, ki jih je zasegla v zadevni preiskavi, in da se ji prepove uporaba njihove vsebine (zadeva T‑125/03)
         ter, drugič, predlog za razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi z dne 8. maja 2003 (zadeva T‑253/03).

      5        Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo na razglasitev ničnosti odločbe, ki odreja preiskavo (zadeva T-125/03), zavrglo
         kot nedopustno, tožbo na razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi z dne 8. maja 2003 (zadeva T-253/03) pa zavrnilo kot neutemeljeno.

      IV –  Predlogi strank
      6        Družbi Akzo in Akcros Sodišču predlagata, naj:

      –        izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo zahtevek za varstvo zaupnosti komunikacij z notranjim
         pravnim svetovalcem družbe Akzo;

      –        odločbo Komisije o zavrnitvi z dne 8. maja 2003 razglasi za nično v delu, v katerem je bilo zavrnjeno vračilo elektronske
         korespondence z notranjim pravnim svetovalcem družbe Akzo (ki spada med listine serije B), in

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbe in postopka pred Splošnim sodiščem v delu, ki zadeva pritožbeni razlog.
      7        Conseil des barreaux européens, ki je bil intervenient na prvi stopnji, Sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo možnost, da bi za komunikacije med Akzo in gospodom
         S. veljalo načelo zaupnosti, in v tem delu razglasi odločbo o zavrnitvi z dne 8. maja 2003 za nično ali, podredno, če bi Sodišče
         presodilo, da o vprašanju na podlagi tožbene vloge ne more odločiti samo, zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje
         in

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasil v pritožbenem postopku in v postopku pred Splošnim sodiščem, v delu,
         v katerem se nanašajo na vprašanja iz pritožbe.

      8        Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten, ki je bil intervenient na prvi stopnji, Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo tožbeni razlog družbe Akzo, ki se nanaša na to,
         da za dopisa, ki sta si ju izmenjala generalni direktor družbe Akcros in odvetnik, zaposlen pri družbi Akzo, zaradi delovnega
         razmerja med tem zaposlenim odvetnikom in družbo Akzo ni veljalo skupnostno načelo varstva zaupnosti komunikacij med odvetnikom
         in stranko ter

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasil v postopku pred Splošnim sodiščem in v tej pritožbi.
      9        European Company Lawyers Association, ki je bil intervenient na prvi stopnji, Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je Splošno sodišče ugotovilo, da za komunikacije, ki sta si jih izmenjala družba
         Ackros in zaposleni v pravnem oddelku družbe Akzo, ne velja načelo zaupnosti komunikacij, in

      –        Komisiji naloži plačilo njegovih stroškov.
      10      American Corporate Counsel Association (ACCA) – European Chapter, ki je bil intervenient na prvi stopnji, Sodišču predlaga,
         naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo zahtevo za varstvo zaupnosti elektronske korespondence
         z notranjim pravnim svetovalcem družbe Akzo (del listin serije B);

      –        odločbo o zavrnitvi z dne 8. maja 2003 razglasi za nično v delu, v katerem je bila zavrnjena možnost, da bi tožečim strankam
         vrnili kopijo te elektronske korespondence, ali, podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje, in

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbe in postopka pred Splošnim sodiščem v delu, ki zadeva pritožbeni razlog.
      11      International Bar Association, ki je bil intervenient na prvi stopnji, Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je bilo zavrnjeno varstvo zaupnosti elektronskih dopisov serije B, ki sta si
         jih izmenjala družba Akzo in gospod S., in

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov, ki jih je imel International Bar Association v pritožbenem postopku in v postopku pred Splošnim
         sodiščem v delu, v katerem se stroški nanašajo na vprašanja, ki so bila obravnavana v pritožbenem postopku.

      12      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, Irska in Kraljevina Nizozemska, intervenientke v pritožbenem postopku,
         podpirajo predloge družb Akzo in Akcros.

      13      Komisija Sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne pritožbo in
      –        tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
      V –  Pritožba
      A –  Predmet pritožbe
      14      Pritožba se nanaša le na del listin serije B, in sicer na elektronska dopisa, ki sta si ju izmenjala generalni direktor družbe
         Akcros in gospod S. Slednji je bil v času preiskave prostorov pritožnic v Združenem kraljestvu zaposlen v pravni službi družbe
         Akzo, ki je ustanovljena po britanskem pravu, in vpisan v imenik odvetnikov na Nizozemskem. Komisija je kopiji teh dveh listin
         vložila v spis.

      15      Komisija je navedla, ne da bi ji pritožnici glede tega ugovarjali, da se v odločbi z dne 11. novembra 2009, v kateri je naložila
         globe v zvezi s postopkom, v katerem so bile leta 2003 opravljene preiskave v prostorih družb Akzo in Akcros (zadeva COMP/38.589
         – Termični stabilizatorji; SEC(2009) 1559 in SEC(2009) 1560) ni oprla na sporna elektronska dopisa. Na nasprotovanje ni naletela
         niti trditev Komisije, da v zvezi s temi elektronskimi dopisi ni bilo nobene izmenjave informacij z nacionalnimi organi, pristojnimi
         za konkurenco.

      B –  Pravni interes pritožnic
      1.     Trditve strank
      16      Najprej se Komisija sprašuje, ali imata družbi Akzo in Akcros pravni interes. Elektronska dopisa namreč ne izpolnjujeta prvega
         pogoja za zaupnost komunikacij med odvetniki in strankami iz točk 21 in 23 sodbe z dne 18. maja 1982 v zadevi AM & S Europe
         proti Komisiji (155/79, Recueil, str. 1575), da je treba za pravno mnenje zaprositi in da mora biti dano pri izvrševanju pravice
         do obrambe. Prvi dopis je bila le prošnja za komentarje na osnutek dopisa tretjim osebam. Drugi dopis je vseboval manjše spremembe
         besedila.

      17      Zato po mnenju Komisije ti komunikaciji nikakor ne moreta biti varovani kot pravna korespondenca med odvetnikom in stranko.

      18      Komisija nato navaja, da pritožnici ne trdita, da sporna dokumenta izpolnjujeta prvi pogoj za zaupnost komunikacij med odvetniki
         in strankami iz točk 21 in 23 zgoraj navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji.

      19      Nazadnje Komisija dodaja, da je pravni interes družb Akzo in Akcros prenehal najkasneje 11. novembra 2009, ko je bila izdana
         odločba, s katero jima je naložila globe.

      20      Družbi Akzo in Akcros odgovarjata, da Splošno sodišče ni nikoli preučilo vsebine dveh elektronskih dopisov. To sodišče je
         le potrdilo odločbo o zavrnitvi z dne 8. maja 2003, pri čemer je presodilo, da za zadevne listine ne velja načelo zaupnosti,
         ker ne gre za komunikacijo z zunanjim odvetnikom. Sicer pa s to odločbo varstvo zaupnosti ni bilo izključeno zaradi vsebine
         zadevnih listin, temveč zgolj zaradi položaja zadevnega odvetnika.

      21      Družbi Akzo in Akcros iz tega sklepata, da je vprašanje, ali elektronska dopisa izpolnjujeta prvi pogoj, ki je potreben za
         varstvo na podlagi načela zaupnosti, dejansko vprašanje, na katerega še ni bilo odgovorjeno. Odgovora na to vprašanje pa ni
         mogoče dobiti v tem postopku, saj je omejen le na pravna vprašanja.

      2.     Presoja Sodišča
      22      Da bi odgovorili na ugovor Komisije, je treba spomniti, da je pravni interes pogoj za dopustnost, ki mora biti podan, vse
         dokler sodišče vsebinsko ne odloči (glej sodbo z dne 17. aprila 2008 v združenih zadevah Flaherty in drugi proti Komisiji,
         C‑373/06 P, C‑379/06 P in C‑382/06 P, ZOdl., str. I-2649, točka 25 in navedena sodna praksa).

      23      Sodišče je prav tako pojasnilo, da ta interes obstaja, dokler lahko stranka s pritožbo, ki jo je vložila, na koncu pridobi
         neko ugodnost (glej sodbi z dne 3. aprila 2003 v zadevi Parlament proti Samper, C‑277/01 P, Recueil, str. I‑3019, točka 28,
         in z dne 7. junija 2007 v zadevi Wunenburger proti Komisiji, C‑362/05 P, ZOdl., str. I-4333, točka 42, ter sklep z dne 8. aprila 2008
         v zadevi Saint-Gobain Glass Deutschland proti Komisiji, C‑503/07 P, ZOdl., str. I-2217, točka 48 in navedena sodna praksa).

      24      V zvezi s to pritožbo trditev Komisije, da za elektronska dopisa, ki sta si ju izmenjala generalni direktor Akcros in gospod
         S., zaupnost komunikacij med odvetniki in strankami očitno ne more veljati, ne more vplivati na pravni interes pritožnic.
         Taka argumentacija, katere namen je pokazati, da je Splošno sodišče pravilno presodilo, da zadevna elektronska dopisa nista
         varovana z zaupnostjo med odvetniki in strankami, se namreč ne nanaša na dopustnost, temveč na utemeljenost pritožbe.

      25      Glede mnenja Komisije, da je zaradi sprejema zgoraj omenjene odločbe z dne 11. novembra 2009 prenehal pravni interes pritožnic
         za nadaljevanje tega postopka, je treba spomniti, da je Komisija z odločbo o zavrnitvi z dne 8. maja 2003, ki je predmet izpodbijane
         sodbe, zavrnila zahtevo pritožnic, da se jima, med drugim, elektronska dopisa, ki sta si ju izmenjala generalni direktor družbe
         Akcros in gospod S., vrneta in da Komisija potrdi uničenje vseh kopij teh listin, s katerimi razpolaga. Morebitna kršitev
         zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami pri preiskavi ne nastane takrat, ko Komisija svojo odločbo opre na varovano
         listino, temveč takoj, ko to listino zaseže uslužbenec Komisije. V teh okoliščinah je pravni interes pritožnic podan, vse
         dokler Komisija razpolaga z listinami iz odločbe o zavrnitvi z dne 8. maja 2003 ali njihovimi kopijami.

      26      V teh okoliščinah je za družbi Akzo in Akcros v tej zadevi pravni interes podan.

      C –  Utemeljenost
      27      Družbi Akzo in Akcros v utemeljitev pritožbe navajata tri pritožbene razloge, prvega primarno, drugega in tretjega pa podredno.

      28      Vsi pritožbeni razlogi se nanašajo na točke od 165 do 180 izpodbijane sodbe. Pritožnici v bistvu navajata, da je Splošno sodišče
         za elektronska dopisa, ki sta bila izmenjana z gospodom S., napačno zavrnilo varstvo zaupnosti komunikacij med odvetniki in
         strankami.

      29      Glede trditev European Company Lawyers Association, intervenienta na prvi stopnji, in Irske, intervenientke pred Sodiščem,
         ki navajata, da je z izpodbijano sodbo Splošno sodišče kršilo lastninsko pravico in svobodo izbire poklica, je treba ugotoviti,
         da družbi Akzo in Akcros na prvi stopnji nista uveljavljali teh pritožbenih razlogov. Zaradi tega jih je treba zavreči kot
         nedopustne.

      1.     Prvi pritožbeni razlog
      30      Družbi Akzo in Akcros v prvem pritožbenem razlogu navajata dva argumenta. Menita, na prvem mestu, da je Splošno sodišče napačno
         razlagalo drugi pogoj za uporabo načela zaupnosti, ki se nanaša na poklicni položaj odvetnika, s katerim so bile komunikacije
         izmenjane, kot je razviden iz zgoraj navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji, in, na drugem mestu, da je Splošno sodišče
         s to razlago kršilo načelo enakega obravnavanja.

      31      Komisija trdi, da je pritožbeni razlog neutemeljen.

      a)     Prvi argument
      i)     Trditve strank
      32      Družbi Akzo in Akcros trdita, da je Splošno sodišče v točkah 166 in 167 izpodbijane sodbe napačno „dobesedno in nepopolno“
         razlagalo zgoraj navedeno sodbo AM & S Europe proti Komisiji glede drugega pogoja za načelo zaupnosti, ki se nanaša na položaj
         odvetnika. Splošno sodišče bi moralo ta pogoj razlagati „teleološko“ in ugotoviti, da za sporno izmenjavo velja to načelo.

      33      Družbi Akzo in Akcros poudarjata, da je iz točke 21 v povezavi s točko 24 zgoraj navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji
         razvidno, da Sodišče obstoja delovnega razmerja ni enačilo z neobstojem neodvisnosti odvetnika.

      34      Družbi Akzo in Akcros ter nekateri intervenienti poudarjajo, da merila neodvisnosti odvetnika ni mogoče razlagati tako, da
         izključuje notranje odvetnike. Pravnik v podjetju, ki je vpisan v imenik odvetnikov, je zaradi poklicnih in stanovskih obveznosti
         prav tako neodvisen kot zunanji odvetnik. Poleg tega naj bi imelo jamstvo neodvisnosti, ki ga ima „advocaat in dienstbetrekking“,
         to je odvetnik v delovnem razmerju, po nizozemskem pravu poseben pomen.

      35      Družbi Akzo in Akcros navajata, da se zaradi poklicnih in stanovskih obveznosti, ki se uporabljajo v obravnavanem primeru,
         delovno razmerje ujema s pojmom neodvisnega odvetnika. Po njunem mnenju pogodba, ki veže gospoda S. na njegovo družbo, namreč
         določa, da mora slednja spoštovati neodvisnost odvetniške dejavnosti in se vzdržati vseh dejanj, ki bi lahko na to vplivala.
         Ta pogodba naj bi gospodu S. tudi omogočala, da ravna v skladu s poklicnimi dolžnostmi nizozemske odvetniške zbornice.

      36      Družbi Akzo in Akcros dodajata, da za zaposlenega odvetnika, za katerega gre v tej zadevi, veljajo pravila ravnanja nizozemske
         odvetniške zbornice in je podvržen njenemu nadzoru. Poleg tega predpisi določajo nekaj dodatnih jamstev, ki so namenjena nepristranski
         razrešitvi nasprotujočih si mnenj podjetja in notranjega odvetnika.

      37      Komisija meni, da je Splošno sodišče načelo zaupnosti uporabilo pravilno. Iz točk od 24 do 26 zgoraj navedene sodbe AM & S
         Europe proti Komisiji je razvidno, da je za to, da je odvetnik z njim zaščiten, nujno, da ta odvetnik ni zaposlen pri stranki.

      38      Zato po mnenju Komisije Sodišče, če bi želelo, da se načelo zaupnosti uporablja tudi za komunikacije, ki so bile izmenjane
         z odvetniki, zaposlenimi pri osebi, ki jih prosi za mnenje, ne bi omejilo področja uporabe drugega pogoja, kot je to razvidno
         iz točke 21 zgoraj navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji.

      39      Komisija poudarja, da je v zgoraj navedeni sodbi AM & S Europe proti Komisiji Sodišče odvetnike razdelilo v dve skupini, in
         sicer na zaposlene odvetnike in odvetnike, ki niso vezani s pogodbo o zaposlitvi. Le za listine, ki jih pripravijo odvetniki
         iz druge skupine, se šteje, da so varovane z načelom zaupnosti.

      ii)  Presoja Sodišča
      40      Spomniti je treba, da je v zgoraj navedeni sodbi AM & S Europe proti Komisiji Sodišče, ob upoštevanju skupnih meril in podobnih
         pogojev, ki so takrat obstajali v nacionalnih pravnih sistemih držav članic, v točki 21 te sodbe presodilo, da je treba zaupnost
         komunikacij med odvetniki in strankami zavarovati na ravni Evropske skupnosti. Vendar pa je Sodišče pojasnilo, da morata za
         to varstvo veljati dva kumulativna pogoja.

      41      Glede tega je Sodišče poudarilo, na eni strani, da mora biti izmenjava z odvetnikom povezana z izvrševanjem „strankine pravice
         do obrambe“ in, na drugi strani, da mora izmenjava izvirati od „neodvisnih odvetnikov“, to je „odvetnikov, ki na stranko niso
         vezani z delovnim razmerjem“.

      42      Glede tega drugega pogoja je Sodišče v točki 24 zgoraj navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji navedlo, da zahteva glede
         položaja in statusa neodvisnega odvetnika, ki jo mora izpolnjevati svetovalec, od katerega izvira korespondenca, ki bi lahko
         bila predmet varstva, temelji na konceptu vloge odvetnika, ki velja za sooblikovalca pravosodja ter mora popolnoma neodvisno
         in v prednostnem interesu pravosodja zagotoviti pravno pomoč, ki jo stranka potrebuje. To varstvo na drugi strani terja poklicna
         pravila, ki se naložijo in katerih izvajanje se nadzoruje v splošnem interesu. Sodišče je v omenjeni točki te sodbe navedlo
         tudi, da je tako dojemanje v skladu s skupno pravno tradicijo držav članic in je, kot je razvidno iz določb člena 19 Statuta
         Sodišča, vsebovano tudi v pravnem redu Unije.

      43      Sodišče je te navedbe ponovilo v točki 27 omenjene sodbe, v skladu s katero mora biti korespondenca, ki je lahko predmet varstva,
         izmenjana z „neodvisnim odvetnikom, to je odvetnikom, ki na stranko ni vezan z delovnim razmerjem“.

      44      Iz tega izhaja, da je zahteva po neodvisnosti izpolnjena, če med odvetnikom in njegovo stranko ni delovnega razmerja, tako
         da se varstvo na podlagi načela zaupnosti ne nanaša na izmenjave znotraj podjetja ali skupine z notranjimi odvetniki.

      45      Kot namreč poudarja generalna pravobranilka v točkah 60 in 61 sklepnih predlogov, pojem neodvisnosti ni opredeljen le pozitivno,
         namreč s sklicevanjem na deontološka pravila, temveč tudi negativno, to je z neobstojem delovnega razmerja. Notranji odvetnik,
         čeprav je vpisan v imenik odvetnikov in zanj veljajo s tem povezana deontološka pravila, v razmerju do svojega delodajalca
         nima enake stopnje neodvisnosti, kot jo ima odvetnik, ki dela v zunanji odvetniški pisarni, v razmerju do svojih strank. V
         teh okoliščinah se lahko notranji odvetnik manj učinkovito spopada z morebitnimi nasprotji med svojimi poklicnimi dolžnostmi
         ter cilji svoje stranke kot zunanji odvetnik.

      46      Glede poklicnih pravil, ki jih navajata pritožnici, da bi dokazali neodvisnost gospoda S., je treba ugotoviti, da poklicna
         pravila nizozemskega prava, ki jih navajata družbi Akzo in Akcros, čeprav lahko okrepijo položaj notranjega odvetnika v podjetju,
         kljub temu ne morejo zagotoviti neodvisnosti, ki bi bila primerljiva z neodvisnostjo zunanjega odvetnika.

      47      Ne glede na poklicno ureditev, ki se v tej zadevi uporablja na podlagi posamičnih določb nizozemskega prava, notranjega odvetnika,
         ne glede na jamstva, ki jih ima pri opravljanju svojega poklica, ni mogoče izenačiti z zunanjim odvetnikom, ker prejema plačo,
         kar je dejstvo, ki notranjemu odvetniku že po naravi stvari ne dopušča neupoštevanja tržnih strategij njegovega delodajalca
         in ki tako omejuje njegovo zmožnost, da bi pri opravljanju poklica deloval neodvisno.

      48      Dodati je treba, da je lahko notranjemu odvetniku na podlagi njegove pogodbe o zaposlitvi naloženo tudi opravljanje drugih
         nalog, in sicer, kot v tem primeru, naloge koordinatorja za konkurenčno pravo, ki lahko vplivajo na tržno politiko podjetja.
         Take funkcije pa lahko le okrepijo tesne vezi med odvetnikom in njegovim delodajalcem.

      49      Torej zaradi ekonomske odvisnosti in zaradi tesnih vezi s svojim delodajalcem notranji odvetnik nima poklicne neodvisnosti,
         ki bi bila primerljiva s poklicno neodvisnostjo zunanjega odvetnika.

      50      Zato je Splošno sodišče pravilno uporabilo pravo v zvezi z drugim pogojem za uporabo načela zaupnosti iz zgoraj navedene sodbe
         AM & S Europe proti Komisiji.

      51      Zato prvega argumenta, ki ga navajata družbi Akzo in Akcros v prvem pritožbenem razlogu, ni mogoče sprejeti.

      b)     Drugi argument
      i)     Trditve strank
      52      Družbi Akzo in Akcros navajata, da je Splošno sodišče v točki 174 izpodbijane sodbe napačno zavrnilo očitek, da zavrnitev
         varstva komunikacij, ki so bile izmenjane z notranjim odvetnikom, na podlagi načela zaupnosti, krši načelo enakega obravnavanja.
         Neodvisnost, ki jo jamčijo poklicne in stanovske obveznosti, ki se uporabljajo v obravnavanem primeru, bi morala biti namreč
         temeljno merilo za opredelitev obsega tega načela. Na podlagi tega merila se položaj notranjih odvetnikov, ki so člani odvetniške
         zbornice ali odvetniškega združenja, ne razlikuje od položaja zunanjih odvetnikov.

      53      Komisija meni, da je Splošno sodišče v omenjeni točki izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da so notranji in zunanji odvetniki
         v očitno različnih položajih, ki so neprimerljivi zlasti zaradi osebne, funkcionalne, strukturne in hierarhične vezanosti
         notranjih odvetnikov na družbe, v katerih so zaposleni.

      ii)  Presoja Sodišča
      54      Treba je spomniti, da je načelo enakega obravnavanja splošno načelo prava Unije, ki je opredeljeno v členih 20 in 21 Listine
         Evropske unije o temeljnih pravicah.

      55      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da to načelo zahteva, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in naj se različni
         položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno upravičeno (glej sodbe z dne 10. januarja 2006 v zadevi
         IATA in ELFAA, C‑344/04, ZOdl., str. I-403, točka 95; z dne 3. maja 2007 v zadevi Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, ZOdl.,
         str. I-3633, točka 56, in z dne 16. decembra 2008 v zadevi Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi, C‑127/07, ZOdl., str. I-9895,
         točka 23).

      56      Glede bistvenih značilnosti dveh skupin odvetnikov, in sicer njihovega poklicnega položaja, je iz točk od 45 do 49 te sodbe
         razvidno, da zaposleni odvetnik, čeprav je vpisan v imenik odvetnikov in zanj veljajo nekatera deontološka pravila, nima enake
         stopnje neodvisnosti v razmerju do svojega delodajalca, kot jo ima odvetnik, ki dela v zunanji odvetniški pisarni, do svojih
         strank.

      57      Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 83 svojih sklepnih predlogov, ta razlika glede neodvisnosti ostane upoštevna,
         čeprav je nacionalni zakonodajalec, v obravnavanem primeru nizozemski, poskusil izenačiti zunanje in notranje odvetnike. Ta
         izenačitev se namreč nanaša le na formalno dejanje vpisa pravnika v podjetju v imenik odvetnikov in deontološka pravila, ki
         nastanejo zaradi takega vpisa. Vendar ta pravni okvir ne spremeni ničesar glede ekonomske odvisnosti in poistovetenja odvetnika,
         ki je v delovnem razmerju, z njegovim podjetjem.

      58      Iz navedenega izhaja, da je notranji odvetnik v bistveno različnem položaju kot zunanji odvetnik, tako da sta njuna položaja
         v smislu sodne prakse, ki je bila omenjena v točki 55 te sodbe, neprimerljiva.

      59      Splošno sodišče je torej pravilno sklenilo, da ni mogoče ugotoviti nobene kršitve načela enakega obravnavanja.

      60      Zato drugega argumenta prvega pritožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

      61      Ta pritožbeni razlog je treba zato zavrniti v celoti.

      2.     Drugi pritožbeni razlog
      62      Za primer, če bi Sodišče presodilo, da je Splošno sodišče pravilno razlagalo zgoraj navedeno sodbo AM & S Europe proti Komisiji
         in da je v tej sodbi, ki je bila razglašena leta 1982, Sodišče komunikacije z odvetniki, ki jih veže delovno razmerje, nameravalo
         izvzeti iz varstva na podlagi načela zaupnosti, družbi Akzo in Akcros podredno navajata drugi pritožbeni razlog, ki vsebuje
         dva argumenta, od katerih je vsak razdeljen na dva dela.

      63      V prvem argumentu se pritožnici, ki ju podpirajo nekateri intervenienti, opirata na razvoj nacionalnih pravnih sistemov in
         pravnega reda Unije. V drugem argumentu se družbi Akzo in Akcros sklicujeta na pravico do obrambe in na načelo pravne varnosti.

      64      Komisija meni, da nobeden izmed argumentov ne more utemeljiti pritožbenega razloga.

      a)     Prvi del prvega argumenta (razvoj nacionalnih pravnih sistemov)
      i)     Trditve strank
      65      Družbi Akzo in Akcros zaradi pomembnih sprememb „v pravnem okolju“ od leta 1982 menita, da bi moralo Splošno sodišče glede
         načela zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami „drugače razlagati“ zgoraj navedeno sodbo AM & S Europe proti Komisiji.

      66      Družbi Akzo in Akcros ocenjujeta, da je Splošno sodišče v točkah 170 in 171 izpodbijane sodbe napačno zavrnilo razširitev
         področja osebne uporabe načela zaupnosti z razlogom, da nacionalni pravni sistemi varstva zaupnosti komunikacij s pravnikom
         v podjetju ne priznavajo soglasno in jasno. Kljub neobstoju enotne težnje na nacionalni ravni bi se lahko v pravu Unije sprejela
         pravna merila za varstvo pravice do obrambe, ki so višja od tistih, ki jih določajo nekateri nacionalni pravni redi.

      67      Komisija opaža, da s tem pritožbenim razlogom pritožnici od Sodišča v bistvu zahtevata, da spremeni sodno prakso iz zgoraj
         navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji.

      68      Komisija navaja, da pritožnici ne oporekata ugotovitvi Splošnega sodišča, da v pravu držav članic ni večinske težnje, da bi
         bile komunikacije z internimi odvetniki varovane na podlagi načela zaupnosti.

      ii)  Presoja Sodišča
      69      Spomniti je treba, da je Sodišče v svoji obrazložitvi v zgoraj navedeni sodbi AM & S Europe proti Komisiji glede načela zaupnosti
         v postopkih preiskave na področju varstva konkurence poudarilo, da mora to področje prava Unije upoštevati načela in pravila,
         ki so glede spoštovanja zaupnosti skupna pravnim sistemom držav članic, zlasti v zvezi z nekaterimi komunikacijami med odvetniki
         in njihovimi strankami (glej točko 18 te sodbe). S tem namenom je Sodišče naredilo primerjavo prava različnih držav.

      70      Sodišče je v točkah 19 in 20 zgoraj navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji navedlo, da so, čeprav je varstvo korespondence
         med odvetniki in njihovimi strankami splošno priznano, njegov obseg in merila za uporabo v predpisih različnih držav različna.
         Sodišče je na podlagi te primerjave kljub temu priznalo, da mora biti zaupnost komunikacij med odvetniki in njihovimi strankami
         varovana s pravom Unije, če sta dva pogoja iz točke 21 navedene sodbe izpolnjena.

      71      Splošno sodišče je v točki 170 izpodbijane sodbe ugotovilo, da čeprav je res, da sta posebno priznavanje vloge pravnika v
         podjetju in varstvo komunikacije z njim na podlagi načela zaupnosti leta 2004 relativno bolj razširjena kot v času izreka
         zgoraj navedene sodbe AM & S proti Komisiji, vseeno ni bilo mogoče opredeliti enotnih ali jasno večinskih teženj v pravu držav
         članic.

      72      Poleg tega je iz točke 171 izpodbijane sodbe razvidno, da primerjalna preučitev prava, ki jo je naredilo Splošno sodišče,
         kaže, da še vedno obstaja mnogo držav članic, ki pravnike v podjetju izključujejo iz varstva zaupnosti komunikacije med odvetniki
         in strankami. Poleg tega mnogo držav članic pravnikom v podjetjih ne dovoljuje vpisa v imenik odvetnikov in jim torej ne priznava
         položaja odvetnika.

      73      V zvezi s tem sta družbi Akzo in Akcros sami priznali, da pri pravnih redih držav članic ni mogoče ugotoviti nobene splošne
         težnje za izenačitev notranjih odvetnikov s samostojnimi.

      74      Zato v pravnih redih 27 držav članic Evropske unije ni mogoče odkriti nobene prevladujoče težnje v korist varovanja zaupnosti
         komunikacij z notranjimi odvetniki znotraj podjetja ali skupine.

      75      V teh okoliščinah in v nasprotju s tem, kar želita dokazati pritožnici, nizozemskega pravnega sistema ni mogoče šteti za znanilca
         težnje, ki se bo uveljavila v državah članicah, niti kot upoštevni element za določitev obsega načela zaupnosti.

      76      Sodišče torej meni, da se pravni položaj v državah članicah Evropske unije v letih, ki so pretekla od razglasitve zgoraj navedene
         sodbe AM & S Europe proti Komisiji, ni spremenil toliko, da bi upravičil razmislek o spremembi sodne prakse v smeri priznavanja
         varstva zaupnosti notranjim odvetnikom.

      77      Zato je treba prvi del prvega argumenta zavrniti.

      b)     Drugi del prvega argumenta (razvoj pravnega reda Evropske unije)
      i)     Trditve strank
      78      Družbi Akzo in Akcros trdita, da je Splošno sodišče v točkah 172 in 173 izpodbijane sodbe spregledalo, da je treba upoštevati
         spremembe prava Unije, ki so posledica zlasti začetka veljavnosti Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju
         pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe (UL L 1, str. 1).

      79      Po mnenju družb Akzo in Akcros je namreč „posodobitev“ postopkovnih pravil v zvezi z omejevalnimi sporazumi povečala potrebo
         po notranjih pravnih svetovalcih, katerih preventivne funkcije pri preprečevanju kršitev konkurenčnega prava ne bi smeli podcenjevati,
         saj se lahko notranji odvetniki oprejo na notranje poznavanje podjetij in njihovega poslovanja.

      80      Družbi Akzo in Akcros dodajata, da je izvedba programov skladnosti, ki je zaželena za pravilno uporabo konkurenčnega prava
         Unije, odvisna od možnosti zaupne komunikacije z notranjim odvetnikom znotraj podjetja ali skupine.

      81      Komisija meni, da presoja Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi, v zvezi z očitkom, ki ga navajata družbi Akzo in Akcros,
         ne vsebuje nobene pravne napake.

      82      Komisija poudarja, da določbe Uredbe št. 1/2003 nimajo nobenega vpliva na obseg varstva zaupnosti komunikacij med odvetniki
         in strankami.

      ii)  Presoja Sodišča
      83      Ugotoviti je treba, da čeprav vsebuje Uredba št. 1/2003 več sprememb postopkovnih pravil v zvezi s konkurenčnim pravom Unije,
         ta pravila ne vsebujejo nobenega indica, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da glede varstva zaupnosti komunikacij
         samostojne odvetnike izenačuje z zaposlenimi odvetniki, saj tega pravila omenjena uredba ne vsebuje.

      84      Iz določb člena 20 Uredbe št. 1/2003 namreč izhaja, da lahko Komisija opravi vse potrebne preiskave podjetij in da lahko pri
         tem pregleda poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ne glede na obliko, v kateri je predložena, ter odvzame ali pridobi,
         ne glede na obliko, kopije poslovnih knjig ali te dokumentacije oziroma izvlečke iz njih.

      85      Ta uredba, tako kot člen 14(1)(a) in (b) Uredbe št. 17, je torej široko opredelila pristojnosti Komisije. Kot izhaja iz uvodnih
         izjav 25 in 26 Uredbe št. 1/2003, je treba učinkovito zavarovati konkurenco, saj postaja odkrivanje kršitev pravil konkurence
         vedno težje, da bi zavarovali učinkovitost preiskave, pa mora imeti Komisija pooblastila za vstop v vse prostore, kjer se
         poslovna dokumentacija lahko hrani, tudi v zasebne.

      86      Tako namen Uredbe št. 1/2003, v nasprotju s tem, kar želita pokazati pritožnici, ni, da bi notranje odvetnike glede varstva
         zaupnosti komunikacij z njihovimi strankami izenačila z zunanjimi, temveč je namenjena razširitvi preiskovalnih pooblastil
         Komisije, zlasti glede listin, ki so lahko predmet preiskave.

      87      Zato sprememba postopkovnih pravil v konkurenčnem pravu, ki je posledica zlasti Uredbe št. 1/2003, prav tako ne more upravičiti
         spremembe sodne prakse, ki izhaja iz zgoraj navedene sodbe AM & S Europe proti Komisiji.

      88      Torej je treba zavrniti tudi drugi del prvega argumenta.

      89      Iz tega izhaja, da je treba prvi argument drugega pritožbenega razloga zavrniti v celoti.

      c)     Prvi del drugega argumenta (pravica do obrambe)
      i)     Trditve strank
      90      Družbi Akzo in Akcros navajata, da razlaga Splošnega sodišča iz točke 176 izpodbijane sodbe v zvezi z obsegom varstva komunikacij
         med odvetniki in strankami podjetjem znižuje raven varstva pravice do obrambe. Prošnja za pravno mnenje notranjega odvetnika
         namreč ne more imeti enake veljave in ne more biti do polne mere koristna, če izmenjave s takim odvetnikom znotraj podjetja
         ali skupine niso varovane z zaupnostjo komunikacij.

      91      Komisija meni, v nasprotju s tem, kar navajajo tožeče stranke, da razlaga Splošnega sodišča v zvezi z obsegom načela zaupnosti
         v ničemer ne vpliva na pravico do obrambe.

      ii)  Presoja Sodišča
      92      Treba je spomniti, da je zagotavljanje pravice do obrambe v vseh postopkih, ki lahko privedejo do sankcij, zlasti do glob
         ali do periodičnih denarni kazni, temeljno načelo prava Unije, ki je bilo večkrat poudarjeno v sodni praksi Sodišča (glej
         sodbe z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Thyssen Stahl proti Komisiji, C‑194/99 P, Recueil, str. I-10821, točka 30; z dne 29. junija 2006
         v zadevi Showa Denko proti Komisiji, C‑289/04 P, ZOdl., str. p. I-5859, točka 68, in z dne 8. februarja 2007 v zadevi Groupe
         Danone proti Komisiji, C‑3/06 P, ZOdl., str. p. I-1331, točka 68), in je določeno v členu 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih
         pravicah.

      93      Pritožnici želita z navajanim očitkom dokazati, da mora pravica do obrambe vsebovati možnost posvetovanja, obrambe in zastopanja
         s svobodno izbranim odvetnikom in da je varstvo zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami ne glede na poklicni položaj
         zadevnega odvetnika del te pravice.

      94      Glede tega je treba ugotoviti, da podjetje, ko se obrne na svojega notranjega odvetnika, tega obravnava kot enega izmed svojih
         zaposlenih, in ne kot neodvisno tretjo osebo, ne glede na morebitne dolžnosti, ki izhajajo iz vpisa v imenik odvetnikov.

      95      Dodati je treba, da tudi ob predpostavki, da pravica do svetovanja, obrambe in zastopanja velja tudi za posvetovanje z notranjimi
         odvetniki, ki so zaposleni v podjetju ali skupini, to glede delovanja notranjih odvetnikov ne izključuje uporabe nekaterih
         omejitev in pravil v zvezi z opravljanjem tega poklica, ne da bi se to štelo za poseganje v pravico do obrambe. Tako pravniki
         v podjetju nimajo vedno možnosti predstavljati svojega delodajalca pred vsemi nacionalnimi sodišči, čeprav ta pravila omejujejo
         možnosti, ki jih imajo morebitne stranke pri izbiri najprimernejšega pravnega svetovalca.

      96      Iz navedenega je razvidno, da mora vsak upravičenec, ki želi nasvet odvetnika, sprejeti te omejitve in pogoje, ki spadajo
         k opravljanju tega poklica. Te omejitve in pogoji veljajo tudi za ureditev varstva zaupnosti komunikacij med odvetniki in
         strankami.

      97      Očitek v zvezi s kršitvijo pravice do obrambe je torej neutemeljen.

      d)     Drugi del drugega argumenta (načelo pravne varnosti)
      i)     Trditve strank
      98      Družbi Akzo in Akcros menita, da presoja Splošnega sodišča krši tudi načelo pravne varnosti, saj se člen 101 PDEU pogosto
         uporablja vzporedno z ustreznimi določbami notranjega prava. Varstvo komunikacij z notranjimi odvetniki torej ne more biti
         odvisno od tega, ali opravi preiskavo Komisija ali nacionalni organ, pristojen za konkurenco.

      99      Komisija poudarja, nasprotno, da bi, če načelo zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami, ki se uporablja pri njenih
         preiskavah, ne bi bilo več določeno na ravni Unije, temveč v nacionalnem pravu, to povzročilo zapletene in negotove položaje
         za vse zainteresirane stranke, kar bi škodilo načelu pravne varnosti, na katerega se sklicujeta družbi Akzo in Akcros.

      ii)  Presoja Sodišča
      100    Spomniti je treba, da je načelo pravne varnosti splošno načelo prava Unije, ki zahteva zlasti, da so predpisi z neugodnimi
         posledicami za posameznike jasni in natančni in da je njihova uporaba za upravičence predvidljiva (glej sodbe z dne 14. aprila 2005
         v zadevi Belgija proti Komisiji, C-110/03, ZOdl., str. I-2801, točka 30; z dne 7. junija 2007 v zadevi Britannia Alloys &
         Chemicals proti Komisiji, C-76/06 P, ZOdl., str. I-4405, točka 79, in z dne 14. januarja 2010 v zadevi Stadt Papenburg, C-226/08,
         ZOdl., str. I-131, točka 45).

      101    Da bi bilo mogoče odgovoriti na očitek v zvezi z zgoraj omenjenim načelom, je treba ugotoviti, da razlaga Splošnega sodišča
         v izpodbijani sodbi, da za izmenjave z notranjimi odvetniki znotraj podjetja ali skupine varstvo zaupnosti komunikacij pri
         preiskavi Komisije ne velja, ne povzroča nobene pravne negotovosti v zvezi z obsegom tega varstva.

      102    Pristojnosti Komisije na podlagi Uredbe št. 17 in Uredbe št. 1/2003 se namreč razlikujejo od pristojnosti v preiskavah, ki
         se lahko opravijo na nacionalni ravni. Dve vrsti postopka sta namreč posledica delitve pristojnosti med različnimi organi,
         pristojnimi za konkurenco. Pravila o varstvu zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami se lahko zaradi te delitve pristojnosti
         in zaradi predpisov, ki jih urejajo, razlikujejo.

      103    Glede tega je Sodišče presodilo, da pravo Unije in nacionalno pravo na področju konkurence upoštevata omejevalna ravnanja
         z različnih vidikov. Medtem ko jih člena 101 PDEU in 102 PDEU upoštevata zaradi ovir, ki bi lahko zaradi takih ravnanj nastale
         za trgovino med državami članicami, izhaja vsaka nacionalna zakonodaja iz svojega pristopa in upošteva omejevalna ravnanja
         le v tem kontekstu (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 1992 v zadevi Asociación Española de Banca Privada in drugi,
         C‑67/91, Recueil, str. I-4785, točka 11).

      104    V teh pogojih imajo podjetja, katerih prostori so predmet hišne preiskave v okviru preiskave na področju konkurence, možnost
         ugotoviti, katere so njihove pravice in obveznosti v razmerju do pristojnih organov in katero pravo se uporablja, kot na primer
         glede obravnave posameznih listin, ki se lahko zasežejo med tako preiskavo, in glede tega, ali so zadevna podjetja upravičena
         do varstva zaupnosti komunikacij z notranjimi odvetniki. Podjetja se lahko tako torej učinkovito odzovejo glede na pristojnosti
         teh organov in glede na njihova konkretna pooblastila v zvezi z zasegom listin.

      105    Načelo pravne varnosti torej ne zahteva, da se za zgoraj omenjeni vrsti postopkov uporabljajo enaka merila glede zaupnosti
         komunikacij med odvetniki in strankami.

      106    Zato dejstvo, da je pri preiskavi Komisije varstvo komunikacij omejeno na izmenjave z zunanjimi odvetniki, ne krši načela,
         na katerega se sklicujeta družbi Akzo in Akcros.

      107    Očitek v zvezi z načelom pravne varnosti zato ni utemeljen.

      108    Torej je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti v celoti.

      3.     Tretji pritožbeni razlog
      a)     Trditve strank
      109    Podpodredno družbi Akzo in Akcros navajata, da presoja Splošnega sodišča, gledano v celoti, krši načelo nacionalne procesne
         avtonomije in načelo dodeljenih pristojnosti.

      110    Družbi Akzo in Akcros pojasnjujeta, da člen 22(2) Uredbe št. 1/2003 določa načelo nacionalne avtonomije glede postopka na
         zadevnem področju. Zakonodajalec Unije je izrecno določil, da tudi pri preiskavi, za katero zaprosi Komisija, da bi se ugotovilo,
         ali je šlo za kršitev člena 101 PDEU ali člena 102 PDEU, uradniki nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, izvajajo
         svoja pooblastila v skladu s svojo nacionalno zakonodajo. Ker zakonodajalec ni sprejel poenotene opredelitve načela zaupnosti
         komunikacij med odvetnikom in stranko, to pomeni, da so države članice še vedno pristojne za določanje tega posebnega vidika
         varovanja pravice do obrambe.

      111    Komisija trdi, da izpodbijana sodba v ničemer ne krši načel, na kateri se nanaša tretji pritožbeni razlog. Načelo nacionalne
         procesne avtonomije ureja položaje, v katerih sodišča in upravni organi držav članic izvajajo pravo Unije, vendar se ne uporablja
         za določitev mej pravnega okvira za delovanje institucij.

      112    Komisija iz tega sklepa, da je Splošno sodišče z določitvijo enotnega področja uporabe zaupnosti komunikacij med odvetniki
         in strankami v vsej Uniji za postopke ugotavljanja kršitev členov 101 PDEU in 102 PDEU pravilno uporabilo zgoraj navedeno
         sodbo AM & S Europe proti Komisiji. Zato tudi načelo dodeljenih pristojnosti ni bilo kršeno.

      b)     Presoja Sodišča
      113    Spomniti je treba, da se v skladu z načelom nacionalne procesne avtonomije, če na nekem področju ni predpisov Unije, v nacionalnem
         pravnem redu vsake države članice določijo pristojna sodišča in postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varovanje
         pravic, ki jih posameznikom daje pravo Unije (glej v tem smislu sodbe z dne 16. decembra 1976 v zadevi Rewe, 33/76, Recueil,
         str. 1989, točka 5; z dne 19. junija 1990 v zadevi Factortame in drugi, C‑213/89, Recueil, str. I-2433, točka 19; z dne 14. decembra 1995
         v zadevi Peterbroeck, C‑312/93, Recueil, str. I-4599, točka 12, in z dne 11. septembra 2003 v zadevi Safalero, C‑13/01, Recueil,
         str. I-8679, točka 49).

      114    Vendar se mora Sodišče v tej zadevi izreči o zakonitosti odločbe institucije Unije na temelju predpisov, ki so bili sprejeti
         na ravni Unije in se poleg tega nikjer ne sklicujejo na nacionalno pravo.

      115    Enotna razlaga in uporaba načela zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami na ravni Unije sta namreč nujni, da bi se
         preiskave Komisije v postopkih v zvezi z omejevalnimi sporazumi za zadevna podjetja izvajale v pogojih enakega obravnavanja.
         V nasprotnem primeru bi uporaba pravnih pravil ali načel nacionalnega prava neke države članice ovirala enotnost prava Unije.
         Enotna razlaga in uporaba tega pravnega reda ne more biti odvisna od kraja preiskave in morebitnih posebnosti nacionalnih
         predpisov.

      116    Glede načela dodeljenih pristojnosti je treba poudariti, da so postopkovna pravila na področju konkurence, kot so določena
         v členu 14 Uredbe št. 17 in členu 20 Uredbe št. 1/2003, sestavni del določb, ki so nujne za delovanje notranjega trga in katerih
         sprejetje je v izključni pristojnosti Unije na podlagi člena 3(1)(b) PDEU.

      117    V skladu z določbami člena 103 PDEU mora Unija sprejeti ustrezne uredbe ali direktive za uveljavitev načel iz členov 101 PDEU
         in 102 PDEU v zvezi s konkurenčnimi pravili, ki se uporabljajo za podjetja. Ta pristojnost je namenjena zlasti zagotovitvi
         upoštevanja prepovedi iz teh členov z določitvijo glob in periodičnih denarnih kazni in opredelitvi nalog Komisije pri uporabi
         teh določb.

      118    V tem okviru člen 105 PDEU določa, da mora Komisija zagotoviti uporabo načel iz členov 101 PDEU in 102 PDEU in raziskati primere
         domnevnih kršitev.

      119    Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 172 sklepnih predlogov, se pri preiskavah, ki jih opravi Komisija kot evropski
         organ, pristojen za konkurenco, nacionalno pravo uporabi le, kadar ji organi države članice ponudijo pomoč, zlasti ko je treba
         s prisilnimi ukrepi premagati nasprotovanje podjetja preiskavi na podlagi člena 14(6) Uredbe št. 17 in člena 20(6) Uredbe
         št. 1/2003. Nasprotno pa je to, katere listine in dokumentacijo sme Komisija preveriti in kopirati pri preiskavi v zvezi z
         omejevalnimi sporazumi, določeno izključno v skladu s pravom Unije.

      120    Zato pristojnosti Komisije na zadevnem področju ni mogoče izpodbijati niti s sklicevanjem na načelo nacionalne procesne avtonomije
         niti s sklicevanjem na načelo dodeljenih pristojnosti.

      121    Zato niti tretjemu pritožbenemu razlogu ni mogoče ugoditi.

      122    Iz zgoraj navedenih razlogov je razvidno, da pritožba ni utemeljena.

      VI –  Stroški
      123    V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj se družbama Akzo in Akcros naloži plačilo stroškov,
         in ker ti s predlogi nista uspeli, se jima naloži plačilo stroškov. Ker sta pritožbo vložili skupaj, nosita stroške solidarno.

      124    Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, Irska in Kraljevina Nizozemska kot intervenientke v postopku pred Sodiščem
         v skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, Poslovnika nosijo svoje stroške.

      125    Druge stranke v postopku, ki so podprle pritožbo in s svojimi predlogi niso uspele v skladu s členom 69(4), prvi pododstavek,
         Poslovnika, po analogiji, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Pritožba se zavrne.
      2.      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, Irska in Kraljevina Nizozemska nosijo vsaka svoje stroške.
      3.      Conseil des barreaux européens, Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten, European Company Lawyers Association,
            American Corporate Counsel Association (ACCA) – European Chapter in International Bar Association nosijo vsak svoje stroške.
      4.      Družbi Akzo Nobel Chemicals Ltd. in Akcros Chemicals Ltd. nosita preostale stroške solidarno.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. februarja 1986. # Kazenski postopek proti Hans Röser. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bayerisches Oberstes Landesgericht - Nemčija. # Zadeva 238/84.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. julija 1997. # Rosalba Palmisani proti Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di Frosinone - Italija. # Socialna politika. # Zadeva C-261/95.


Sodba Sodišča z dne 24. marca 1994. # The Queen proti Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Dennis Clifford Bostock. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-2/92.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. septembra 2005.#J. E. J. Blanckaert proti Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Nizozemska.#Neposredna obdavčitev - Davek na dohodke od prihrankov in naložb - Davčni sporazum - Znižanja davka, pridržana samo za zavarovance v nacionalnem sistemu socialne varnosti.#Zadeva C-512/03.

text:
      Zadeva C-512/03
      J. E. J. Blanckaert
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof te 's-Hertogenbosch)
      „Neposredna obdavčitev – Davek na dohodke od prihrankov in naložb – Davčni sporazum – Znižanja davka, pridržana samo za zavarovance v nacionalnem sistemu socialne varnosti“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davek na dohodke od prihrankov in naložb – Nacionalna zakonodaja, ki upravičenost do znižanja
            davka iz naslova socialnih zavarovanj priznava samo davčnim zavezancem rezidentom, ki so vključeni v nacionalni sistem socialne
            varnosti – Dopustnost
      (člena 56 ES in 58 ES)
      Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta zakonodaji države članice, na podlagi katere davčni zavezanec
         nerezident, ki prejema dohodke v tej državi samo iz prihrankov in naložb in ki ni zavarovan po sistemu socialne varnosti te
         države članice, ni upravičen do znižanj davka na račun socialnih zavarovanj, medtem ko je davčni zavezanec rezident, ki je
         zavarovan po tem sistemu socialne varnosti, upravičen do teh znižanj pri obračunu obdavčljivega dohodka, čeprav prejema samo
         dohodke te vrste in ne plačuje prispevkov za socialno varnost.

      Čeprav taka zakonodaja lahko ovira prosti pretok kapitala, s tem da manj ugodna davčna obravnava nerezidentov slednje lahko
         odvrne od tega, da imajo v tej državi članici naložbe, ki jim zagotavljajo dohodke, za katere se šteje, da izvirajo iz prihrankov
         in naložb, pa jo je glede na člen 58(1)(a) ES mogoče upravičiti z razliko v objektivnem položaju med osebo, ki je zavarovana
         po nacionalnem sistemu socialne varnosti, in osebo, ki to ni.

      Ker poleg tega pravo Skupnosti ne posega v pristojnosti držav članic, da same urejajo svoje sisteme socialne varnosti, je,
         ob tem da na ravni Skupnosti ni usklajevanja, zakonodaja zadevne države članice tista, ki določi krog zavarovanih oseb in
         stopnjo prispevkov, ki so jih osebe, zavarovane v nacionalnem sistemu socialne varnosti, zavezane plačevati, in tudi pripadajoča
         znižanja. Dalje iz notranje logike takšnega sistema izhaja, da upravičenje do znižanj prispevkov pridrži samo za osebe, ki
         so jih dolžne plačevati, to je za osebe, ki so zavarovane po tem sistemu.

      (Glej točke 39, od 49 do 51 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 8. septembra 2005(*)

      „Neposredna obdavčitev – Davek na dohodke od prihrankov in naložb – Davčni sporazum – Znižanja davka, pridržana samo za zavarovance v nacionalnem sistemu socialne varnosti“
      V zadevi C-512/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch
         (Nizozemska) z odločbo z dne 4. decembra 2003, ki je na Sodišče prispela 8. decembra 2003, v postopku

      J. E. J. Blanckaert
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), predsednik četrtega senata, v vlogi predsednika prvega senata, N. Colneric, sodnica,
         K. Schiemann, E. Juhász in M. Ilešič, sodniki,

      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. marca 2005,
      na podlagi pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za J. E. J. Blanckaerta P. J. de Graaf, svetovalec,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in C. ten Dam, zastopnici,
      –        za nemško vlado A. Tiemann in W.-D. Plessing, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in A. Weimar, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. maja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na vprašanje o tem, ali pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni ureditvi, po
         kateri je znižanje davka na račun socialnih zavarovanj pridržano za zavarovance nacionalnega sistema socialne varnosti v primeru,
         ko znižanj prispevkov, odobrenih po tem sistemu, ni mogoče v celoti poravnati z zapadlimi socialnimi prispevki.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. E. J. Blanckaertom in l’Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen
         buitenland te Heerlen zaradi tega, ker je zadnji zavrnil odobritev znižanje davka na račun socialnih zavarovanj.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 56(1) ES določa:

      „V okviru določb tega poglavja so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami
         in tretjimi državami.“

      4        Člen 58(1) ES določa:

      „Določbe člena 56 ne posegajo v pravice držav članic, da:
      a)      uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem
         položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital;

      b)      sprejmejo vse potrebne ukrepe za preprečevanje kršitev nacionalnih zakonov in drugih predpisov, zlasti na področju obdavčitve
         […]“

      5        Člen 58(3) ES določa:

      „Ukrepi in postopki iz odstavkov 1 in 2 ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega
         pretoka kapitala in plačil iz člena 56.“

      6        Člen 13(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in
         njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL L 149, str. 2), spremenjene z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne
         29. junija 1998 (UL L 209, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), določa, da se za osebe, ki so zaposlene in samozaposlene,
         uporablja zakonodaja samo ene države članice.

      7        Skladno s členom 13(2)(a) in (b) omenjene uredbe za delavca, zaposlenega na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te
         države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice.

       Nacionalna ureditev
       Ureditev na področju socialnih zavarovanj
      8        Zadevna socialna zavarovanja v postopku v glavni stvari urejajo splošni zakon o starostnem zavarovanju (Algemene Ouderdomswet),
         splošni zakon o splošnem zavarovanju preživelih (Algemene Nabestaandenwet) in splošni zakon o splošnem zavarovanju za posebne
         zdravstvene stroške (Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten). Skladno z določbami teh treh zakonov socialnega zavarovanja so
         zavarovanci rezidenti Nizozemske in nerezidenti, ki so zavezani k plačilu davka na dohodke iz razloga zaposlitve v tej državi
         članici.

      9        Člen 12(1) odredbe o razširitvi in omejitvi kroga zavarovancev v socialnem zavarovanju (Besluit uitbreiding en beperking kring
         verzekerden volksverzekeringen) z dne 24. decembra 1998 določa, da so rezidenti Nizozemske, ki opravljajo poklicno dejavnost
         v drugi državi članici, zavarovani v sistemu socialne varnosti v tej drugi državi.

      10      Skladno s členom 6 zakona o financiranju socialne varnosti (Wet financiering volksverzekeringen, v nadaljevanju: WFV) je zavarovanec
         zavezan plačevati prispevke za socialno varnost.

      11      Člen 8 WFV določa, da se prispevki določajo glede na obdavčljiv dohodek iz zaposlitve in iz lastniškega stanovanja zavarovanca.
         Prispevki pomenijo odstotek od tega dohodka. Tako dobljeni znesek se skladno s členom 10 navedenega zakona zniža z znižanjem
         prispevkov na račun različnih socialnih zavarovanj, navedenih v prvem stavku točke 8 te sodbe (v nadaljevanju: znižanje prispevkov
         na račun socialnih zavarovanj).

       Davčna ureditev
      12      Skladno s prvim odstavkom člena 2.1 zakona o davku na dohodek iz leta 2001 (Wet op de inkomstenbelasting 2001, v nadaljevanju:
         zakon IB) so davčni zavezanci za davek na dohodek fizične osebe, ki prebivajo na Nizozemskem (zavezanci rezidenti), in tiste
         osebe, ki ne prebivajo v tej državi članici, vendar tam prejemajo dohodke (zavezanci nerezidenti).

      13      Člen 2.3 zakona IB določa, da se z davkom na dohodek obdavčijo naslednji dohodki, ki jih je prejel zavezanec v koledarskem
         letu:

      a) obdavčljivi dohodki iz dela ali iz lastniškega stanovanja;
      b) obdavčljivi dohodki, ki izhajajo iz pretežnega deleža v družbi, in
      c) obdavčljivi dohodki iz prihrankov in naložb.
      14      Skladno s členom 5.2. zakona IB so dohodki iz prihrankov in naložb zakonsko določeni na 4 % povprečne vrednosti lastništva,
         zmanjšani za vrednost dolgov na začetku in na koncu koledarskega leta, če to povprečje preseže vrednost kapitala, oproščenega
         davka. Vrednost oprostitve se je v trenutku nastanka dejstev zvišala na 17.600 evrov, njen namen pa je manjše varčevalce oprostiti
         plačila davka na dohodke iz prihrankov in naložb.

      15      Davek na dohodek ter socialne prispevke pobira nizozemska davčna uprava.

      16      Davčni zavezanci rezidenti so upravičeni do ugodnosti pri oprostitvi davka na kapital in različnih znižanjih davka pri davku
         na dohodek. Če so zavarovani po nizozemskem sistemu socialne varnosti, lahko zahtevajo tudi znižanje prispevkov na račun socialnih
         zavarovanj.

      17      Člen 2.7(2) zakona IB določa, da če je davčni zavezanec dolžan plačevati prispevke socialnih zavarovanj in če znižanj teh
         prispevkov ni mogoče v celoti poravnati z zapadlimi prispevki, se znesek davka na dohodke zniža vse do tega neodbitnega dela.
         Znižanja prispevkov na račun socialnih zavarovanj se tako lahko preoblikujejo v znižanja davka.

      18      Davčni zavezanci nerezidenti niso upravičeni niti do oprostitve davka na kapital niti do davčnih znižanj davka na dohodek.
         Do znižanj prispevkov na račun socialnih zavarovanj so upravičeni le, če so zavarovani v nizozemskem sistemu socialne varnosti.

      19      Davčni zavezanci nerezidenti, ki imajo na Nizozemskem dohodke samo iz prihrankov in naložb, niso zavarovani v nizozemskem
         sistemu socialne varnosti in v nasprotju z davčnimi zavezanci rezidenti, ki imajo take dohodke, niso upravičeni do znižanj
         davka na račun socialnih zavarovanj.

      20      Skladno s členom 2.5 zakona IB lahko davčni zavezanci nerezidenti izberejo, da so izenačeni z davčnimi zavezanci rezidenti.
         Odločitev za to možnost pomeni, da so ti davčni zavezanci upravičeni do oprostitve davka na kapital in do znižanj davka pri
         davku na dohodek, ne da bi smeli zahtevati tudi znižanja davka na račun socialnih zavarovanj, če na Nizozemskem pridobivajo
         le dohodke iz prihrankov in naložb, in da je njihov svetovni dohodek obdavčen na Nizozemskem.

       Sporazum o izogibanju dvojnega obdavčevanja
      21      Člen 25(3) Sporazuma o izogibanju dvojnega obdavčevanja, podpisanega 19. oktobra 1970 med vlado Kraljevine Belgije in vlado
         Kraljevine Nizozemske (Tractatenblad 1970, str. 192), s splošnimi izrazi določa, da „so fizične osebe, ki so rezidenti ene države, upravičene do osebnih olajšav,
         drugih olajšav in znižanj v drugi državi, ki jih ta druga država priznava svojim rezidentom na podlagi njihovih osebnih okoliščin
         ali družinskih obveznosti“.

      22      Odredba državnega sekretarja za finance z dne 21. februarja 2002 določa, da se pri obračunavanju davka na prihranke in naložbe
         davčnih zavezancev nerezidentov, ki živijo v Belgiji, upoštevajo oprostitev davka na kapital in znižanja davka pri davku na
         dohodek. Nasprotno pa se tem davčnim zavezancem ne odobri nobeno znižanje davka na račun socialnih zavarovanj.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      23      J. E. J. Blanckaert je belgijski državljan, ki prebiva v Belgiji. Z ženo sta lastnika počitniške hiše na Nizozemskem. Ta hiša
         mu prinaša dohodke iz prihrankov in naložb v smislu člena 2.3 zakona IB.

      24      J. E. J. Blanckaert na Nizozemskem pridobi manj kot 90 % svojih dohodkov. Edini obdavčljivi dohodki, ki jih tam prejme, so
         dohodki, ki izhajajo iz počitniške hiše. Vendar ni izbral izenačitve z davčnimi zavezanci rezidenti v smislu člena 2.5 zakona
         IB.

      25      Ker ni zavarovan v nizozemskem sistemu socialne varnosti, posledično na Nizozemskem ni zavezan k plačevanju prispevkov za
         socialno varnost.

      26      Leta 2001 so nizozemske davčne oblasti določile, da je J. E. J. Blanckaert dolžan plačati davek zaradi obdavčljivih dohodkov
         iz prihrankov in naložb. Ob uporabi določb Sporazuma o izogibanju dvojnega obdavčevanja z dne 19. oktobra 1970 se je pri obračunavanju
         davka upoštevala oprostitev davka na kapital in znižanja davka pri davku na dohodke. Ni pa mu bilo priznano nobeno znižanje
         davka na račun socialnih zavarovanj.

      27      J. E. J. Blanckaert je vložil ugovor zoper odločbo o odmeri davka za leto 2001 proti toženi stranki v postopku v glavni stvari.
         Ker je bil ugovor zavrnjen, je J. E. J. Blanckaert proti tej odločitvi vložil pritožbo na Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch.

      28      Glede na to, da Pogodba ES in sodna praksa Sodišča ne dajeta jasnega odgovora na vprašanja, ki so se pojavila v sporu, o katerem
         Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch odloča, je to sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali ima davčni zavezanec nerezident s stalnim prebivališčem v drugi državi članici, ki na Nizozemskem ne prejema dohodkov
         iz dela, ampak samo dohodke iz prihrankov in naložb, in ki posledično ni zavezan k plačilu in tudi ne plačuje prispevkov za
         socialno varnost v nizozemska socialna zavarovanja, na podlagi prava ES pri obračunavanju njegovega obdavčljivega dohodka
         iz prihrankov in naložb pravico, da mu Nizozemska odobri znižanja davka na račun socialnih zavarovanj (znižanje davka na račun
         splošnega starostnega zavarovanja, splošnega zavarovanja za preživele in splošnega zavarovanja za posebne zdravstvene stroške),
         če ima davčni zavezanec rezident pravico do teh znižanj davka pri obračunavanju svojega dohodka iz prihrankov in naložb, ker
         je zavarovan v sistemu nizozemskih socialnih zavarovanj in je iz tega naslova zavezan k plačevanju socialnih prispevkov, čeprav
         na Nizozemskem ne prejema nikakršnega dohodka iz zaposlitve, ampak samo iz prihrankov in naložb, in zato tudi ne plačuje socialnih
         prispevkov v nizozemska socialna zavarovanja?

      2.      Pri odgovoru na prvo vprašanje, ali je upoštevno, da zadevni davčni zavezanec nerezident pridobi manj kot 90 % dohodka gospodinjstva
         na Nizozemskem? Natančneje:

      a)      Ali se test Schumacker (sodba z dne 14. februarja 1995 v zadevi Schumacker, C-279/93, Recueil, str. I-225) uporablja za rezidente
         in nerezidente zgolj za subjektivne oziroma osebne davčne vidike, kot je pravica do osebnih ali na družino vezanih davčnih
         olajšav, ali se uporabi tudi za davčne vidike, ki so objektivni oziroma niso vezani na osebo, kot je na primer davčna stopnja?

      b)      Ali lahko država članica pri odločanju o tem, ali naj nerezidenta obravnava kot rezidenta, uporabi kvantitavno pravilo (kot
         je pravilo 90 %), čeprav to pravilo ne zagotavlja odprave diskriminacije?

      3.      Ali je pravica izbire, določena v členu 2.5 zakona IB, učinkovito postopkovno sredstvo, ki zagotavlja, da lahko zadevna stranka
         uporabi s Pogodbo ES zagotovljene pravice, ki izključujejo vse oblike diskriminacije?

      Ob pritrdilnem odgovoru na to vprašanje, ali ta ureditev pomeni tudi ustrezno sredstvo, ko zadevna stranka prejema samo dohodek
         iz prihrankov in naložb, medtem ko […] ji pravica do izbire ne more koristiti?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      29      Vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, ne omenjajo nobene posebne določbe prava Skupnosti. Sklicujejo se na
         „pravo Skupnosti“ na splošno in na „pravice […], kot so zagotovljene s pogodbo ES“.

      30      Vendar iz besedila teh vprašanj, branih skupaj z obrazložitvijo predložitvene odločbe, jasno izhaja, da se veljajo za razlago
         členov 56 ES in 58 ES. Predložitveno sodišče v navedeni obrazložitvi pravzaprav opozarja, da te določbe „prepovedujejo vse
         omejitve pretoka kapitala med državami članicami in vključujejo prepoved diskriminatornih omejitev“. To sodišče poudarja,
         da se lahko te določbe uporabljajo tudi za naložbo v nepremičnino, ki jo je opravila tožeča stranka v postopku v glavni stvari.

       Prvo vprašanje
      31      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 56 ES in 58 ES razlagati tako, da nasprotujeta
         nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki zavrača ugodnost znižanja davka na račun socialnih zavarovanj
         osebi, ki stalno prebiva v Belgiji in ni zavarovana v nizozemskem sistemu socialne varnosti ter ima na Nizozemskem obdavčljiv
         dohodek samo iz prihrankov in naložb, medtem ko je oseba, ki prebiva v tej državi članici in je zavarovana v omenjenem sistemu
         ter prejema dohodke iste vrste, upravičena do teh znižanj, čeprav ne plačuje prispevkov za socialno varnost, ker nima dohodkov
         iz zaposlitve ali lastniškega stanovanja.

      32      J. E. J. Blanckaert trdi, da je posledica sporne ureditve v postopku v glavni stvari neupravičeno razlikovanje med obravnavanjem
         rezidentov in nerezidentov. Dejansko je položaj rezidenta na Nizozemskem, ki prejema samo dohodek iz prihrankov in naložb
         in ki ne plačuje prispevkov za socialno varnost, enak položaju nerezidenta, ki na Nizozemskem prav tako prejema samo dohodek
         iz prihrankov in naložb in ki ne plačuje prispevkov v nizozemskem sistemu socialne varnosti.

      33      Nemška in nizozemska vlada ter Komisija trdijo, da se za ugodnost, do katere so upravičeni rezidenti, uporablja pravo socialne
         varnosti. Menijo, da je med položajem davčnega zavezanca nerezidenta z dohodki izključno iz prihrankov in naložb, kot je J.
         E. J. Blanckaert, ki ni zavarovan po nizozemskem sistemu socialne varnosti in torej ni zavezan plačevati prispevkov v tem
         sistemu, in položajem davčnega zavezanca rezidenta z dohodki iste vrste, ki je zavarovan po nizozemskem sistemu socialne varnosti
         in je zaradi tega načeloma zavezan plačevati takšne prispevke, objektivna razlika. Ta razlika v položajih upravičuje razliko
         v obravnavanju teh dveh skupin davčnih zavezancev.

      34      Ob tem pogledu je pomembno opozoriti, da je J. E. J. Blanckaert, ki stalno prebiva v Belgiji, vlagal v nepremičnino na Nizozemskem.
         Skladno s členoma 2.3 in 5.2 zakona IB mu ta naložba prinaša fiktivni dohodek, ki je obdavčljiv na Nizozemskem kot dohodek
         iz prihrankov in naložb.

      35      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da pretok kapitala v smislu člena 56 ES vključuje transakcije, s katerimi nerezidenti opravijo
         naložbe v nepremičnine na ozemlju države članice (glej sodbe z dne 16. marca v zadevi Trummer in Mayer, C-222/97, Recueil,
         str. I-1661, točka 21; z dne 11. januarja 2001 v zadevi Stefan, C-464/98, Recueil, str. I-173, točka 5, in z dne 5. marca
         2002 v zadevi Reisch in drugi, C‑515/99, od C-519/99 do C-524/99 in od C-526/99 do C-540/99, Recueil, str. I‑2157, točka 30).

      36      Preučiti je torej treba, ali zadevna nacionalna ureditev v postopku v glavni stvari vključuje omejitev pretoka kapitala med
         državami članicami s tem, da omejevalno učinkuje na osebe, ki stalno prebivajo v državi članici, ki ni Nizozemska, in želijo
         vlagati v nepremičnine v tej državi.

      37      Skladno s členom 2.7(2) zakona IB je znižanje prispevkov na račun socialnih zavarovanj, ki se glede na okoliščine primera
         odbijejo od davka na dohodek v zadevnem letu – katerega del je dohodek iz naložb v nepremičnine –, dovoljeno samo davčnim
         zavezancem, ki so zavarovani v nizozemskem sistemu socialne varnosti.

      38      Merilo zavarovanja, ki ga je izbrala nizozemska zakonodaja, daje v večini primerov prednost davčnim zavezancem te države članice.
         Dejansko so davčni zavezanci, ki niso zavarovani v tem sistemu, najpogosteje nerezidenti.

      39      Manj ugodno davčno obravnavanje nerezidentov bi lahko te odvrnilo od vlaganja v nepremičnine na Nizozemskem. Ta zakonodaja
         je torej taka, da omejuje prosti pretok kapitala.

      40      Vendarle je treba preučiti, ali lahko določbe Pogodbe upravičijo tako omejitev prostega pretoka kapitala.

      41      Ob tem je pomembno opozoriti, da v smislu člena 58(1)(a) ES „določbe člena 56 ne posegajo v pravice držav članic, da [...]
         uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem
         položaju glede na prebivališče ali kraj [...]“.

      42      Kljub temu pa je treba razlikovati med različnim obravnavanjem, dovoljenim na podlagi člena 58(1)(a) ES, in arbitrarno diskriminacijo,
         ki je prepovedana v tretjem odstavku istega člena. Sicer iz sodne prakse izhaja, da bi bilo nacionalno ureditev, kot je ta
         v postopku v glavni stvari, mogoče šteti za združljivo z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala, če se različno obravnavanje
         uporablja v položajih, ki niso objektivno primerljivi ali ki so upravičeni z višjimi razlogi v javnem interesu (sodbi z dne
         6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C‑35/98, Recueil, str. I-4071, točka 43, in z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen,
         C-319/02, ZOdl., str. I-7477, točki 28 in 29).

      43      Postavlja se torej vprašanje, ali obstaja pri odobritvi znižanj davka na račun socialnih zavarovanj objektivna razlika med
         položajem nerezidenta, kot je J. E. J. Blanckaert, in rezidenta, ki tako kot tožeča stranka v postopku v glavni stvari na
         Nizozemskem prejema samo dohodke iz prihrankov in naložb.

      44      Najprej je treba ugotoviti, da za davčnega zavezanca, ki prejema obdavčljiv dohodek na Nizozemskem, znižanje davka, ki ga
         lahko zahteva, šteje kot tako samo, če znižanja prispevkov na račun socialnih zavarovanj ni mogoče v celoti poravnati z zapadlimi
         prispevki za socialno zavarovanje.

      45      Čeprav nacionalna ureditev, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, z davčnega vidika postavlja zlasti nerezidente v slabši
         položaj, je odobritev znižanja prispevkov na račun socialnih zavarovanj neposredno in izključno povezana s tem, ali je zadevni
         davčni zavezanec zavarovan v nizozemskem sistemu socialne varnosti. Dejansko so tako rezidenti kot nerezidenti, ki so zavarovani
         po tem sistemu, upravičeni do teh znižanj, medtem ko rezidenti in nerezidenti, ki niso zavarovani po tem sistemu, do njih
         niso upravičeni.

      46      Glede tega tožeča stranka v postopku v glavni stvari zatrjuje, da je davčni zavezanec s stalnim prebivališčem na Nizozemskem,
         ki prejema dohodke samo iz prihrankov in naložb, kot zavarovana oseba po nizozemskem sistemu socialne varnosti, upravičen
         do pravih znižanj davka na račun socialnih zavarovanj. Pravzaprav ne plačuje prispevkov za nacionalno zavarovanje, ker nima
         dohodka iz zaposlitve ali iz lastniškega stanovanja, tako da znižanja teh prispevkov ni mogoče poravnati s prispevki za socialno
         varnost. Nasprotno pa davčni zavezanec nerezident, ki prejema na Nizozemskem samo dohodke iz prihrankov in naložb, ni zavarovan
         po tem sistemu ter tudi ne plačuje prispevkov na račun socialnih zavarovanj v tej državi članici, vendar ne more zahtevati
         znižanj davka na račun socialnih zavarovanj.

      47      Vendarle bi odobritev ugodnosti, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, za osebe, ki niso zavarovane po nizozemskem sistemu
         socialne varnosti, pomenila enako obravnavanje različnih položajev, saj so osebe, zavarovane po tem sistemu, upravičene do
         znižanja davka na račun socialnih zavarovanj samo v izjemnih primerih. Dejansko lahko zavarovana oseba zahteva tako znižanje
         davka samo v primeru, ko ne more poravnati znižanja prispevkov z zapadlimi prispevki. Nasprotno bi lahko bile nezavarovane
         osebe, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, vedno neposredno upravičene do znižanja davka na podlagi odobritve
         znižanja prispevkov na račun socialnih zavarovanj. Ker taka oseba ni zavezana plačevati prispevkov, dejansko nikoli ne more
         poravnati tistih znižanj z zapadlimi prispevki za socialno varnost.

      48      Treba je tudi ugotoviti, da so določbe nacionalne ureditve o zavarovanju po nizozemskem sistemu socialne varnosti skladne
         s členom 13(2)(a) in (b) Uredbe št. 1408/71. Pravzaprav se za rezidente, ki opravljajo poklicno dejavnost zunaj Nizozemske,
         ta sistem ne uporablja, medtem ko nerezidenti, ki delajo v tej državi članici, spadajo v ta sistem.

      49      Ker pravo Skupnosti ne posega v pristojnosti držav članic, da same urejajo svoje sisteme socialne varnosti (sodba z dne 13.
         maja 2003 v zadevi Müller-Fauré in Van Riet, C 385/99, Recueil, str. I-4509, točka 100), je, ob tem da na ravni Skupnosti
         ni usklajevanja, zakonodaja zadevne države članice tista, ki določi krog zavarovanih oseb in stopnjo prispevkov, ki so jih
         osebe, zavarovane v nacionalnem sistemu socialne varnosti, zavezane plačevati, in tudi pripadajoča znižanja. Dalje iz notranje
         logike takšnega sistema izhaja, da upravičenje do znižanj prispevkov pridrži samo za osebe, ki so jih dolžne plačevati, to
         je za osebe, ki so zavarovane po tem sistemu.

      50      Iz tega sledi, da je mogoče nacionalno ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, v smislu člena 58(1)(a) ES upravičiti
         z razliko v objektivnem položaju med osebo, ki je zavarovana po nizozemskem sistemu socialne varnosti, in osebo, ki to ni.

      51      Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti tako, da je treba člena 56 ES in 58 ES razlagati tako, da ne nasprotujeta zakonodaji
         države članice, na podlagi katere davčni zavezanec nerezident, ki prejema dohodke v tej državi samo iz prihrankov in naložb
         in ki ni zavarovan po sistemu socialne varnosti te države članice, ni upravičen do znižanj davka na račun socialnih zavarovanj,
         medtem ko je davčni zavezanec rezident, ki je zavarovan po tem sistemu socialne varnosti, upravičen do teh znižanj pri obračunu
         obdavčljivega dohodka, čeprav prejema samo dohodke te vrste in ne plačuje prispevkov za socialno varnost.

       Drugo in tretje vprašanje
      52      Upoštevaje odgovor na prvo vprašanje, ni več treba odgovoriti na drugo in tretje vprašanje, ki ju je postavilo predložitveno
         sodišče.

       Stroški
      53      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta zakonodaji države članice, na podlagi katere davčni zavezanec
            nerezident, ki prejema dohodke v tej državi samo iz prihrankov in naložb in ki ni zavarovan po sistemu socialne varnosti te
            države članice, ni upravičen do znižanj davka na račun socialnih zavarovanj, medtem ko je davčni zavezanec rezident, ki je
            zavarovan po tem sistemu socialne varnosti, upravičen do teh znižanj pri obračunu obdavčljivega dohodka, čeprav prejema samo
            dohodke te vrste in ne plačuje prispevkov za socialno varnost.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.