title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 16. januarja 2014. # UAB "Juvelta" proti VĮ "Lietuvos prabavimo rūmai". # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas - Litva. # Prosti pretok blaga - Člen 34 PDEU - Količinske omejitve pri uvozu - Ukrepi z enakim učinkom - Trženje izdelkov iz plemenitih kovin - Žig - Zahteve, ki jih določajo predpisi države članice uvoza. # Zadeva C-481/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 16. januarja 2014 (
            *1
         )
      „Prosti pretok blaga — Člen 34 PDEU — Količinske omejitve pri uvozu — Ukrepi z enakim učinkom — Trženje izdelkov iz plemenitih kovin — Žig — Zahteve, ki jih določajo predpisi države članice uvoza“
      V zadevi C‑481/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) z odločbo z dne 27. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 25. oktobra 2012, v postopku

         UAB Juvelta

      proti

         VĮ Lietuvos prabavimo rūmai,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za UAB Juvelta A. Astauskienė, odvetnica,

               —

               za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in R. Krasuckaitė, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A. Steiblytė in G. Wilms, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 34 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med UAB Juvelta (v nadaljevanju: Juvelta) in VĮ Lietuvos prabavimo rūmai (litovski urad za preskus plemenitih kovin) glede odločbe slednjega, s katero je bilo družbi Juvelta naloženo, naj poskrbi za to, da izdelke iz zlata, ki jih trži, pooblaščeni in neodvisni državni urad ožigosa v skladu z zahtevami litovskih predpisov.

         Pravni okvir

               3

               V skladu s členom 3(21) zakona Republike Litve o državnem nadzoru nad plemenitimi kovinami in dragimi kamni (Lietuvos Respublikos tauriųjų metalų ir brangakmenių valstybinės priežiūros įstatymas) v različici, ki jo je treba uporabiti za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o državnem nadzoru), pomeni nacionalni žig VĮ Lietuvos prabavimo rūmai znak, ki ga je določila država Evropskega gospodarskega prostora (EGP) ali Republika Turčija in potrjuje, da je izdelek, ki nosi to označbo, preskusil in označil neodvisen urad za preskus plemenitih kovin, ki ga je pooblastila ta država, in da ustreza standardni stopnji čistine, ki jo izraža označba v arabskih števkah na žigu, ki prikazuje masni delež posamezne plemenite kovine v skupni masi zlitine, izražen v tisočinkah.

               4

               V skladu s členom 17(1) tega zakona mora VĮ Lietuvos prabavimo rūmai izdelke iz plemenitih kovin in dragih kamnov, ki so uvoženi v Litvo, ožigosati z nacionalnim žigom te države.

               5

               Člen 17(2), točka 2, navedenega zakona določa, da se lahko izdelki iz plemenitih kovin in dragih kamnov, uvoženi iz druge države, to je države EGP ali Republike Turčije, v kateri so bili ti izdelki lahko dani na trg, tržijo brez žiga VĮ Lietuvos prabavimo rūmai ali brez certifikata o kakovosti, če jih je preizkusil in z nacionalnim žigom ožigosal neodvisen urad za preskus plemenitih kovin, ki ga je pooblastila ta država, in nosijo obvezno označbo o odgovornosti, registrirano v tej državi, ki se odtisne potem.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               6

               Juvelta je družba, ki se med drugim ukvarja z maloprodajo nakita iz plemenitih kovin.

               7

               Na podlagi inšpekcijskega nadzora so uradniki VĮ Lietuvos prabavimo rūmai ugotovili, da del (355 izdelkov) pregledanih izdelkov iz zlata ne ustreza zahtevam iz člena 17(2), točka 2, zakona o državnem nadzoru.

               8

               Z zapisnikom o inšpekcijskem nadzoru št. 04‑13‑41 z dne 15. marca 2011, v katerem so bili zavedeni rezultati navedenega inšpekcijskega nadzora, je VĮ Lietuvos prabavimo rūmai družbi Juvelta naložil, naj poskrbi za to, da izdelke iz zlata, ki jih trži, pooblaščen in neodvisen državni urad za preskus plemenitih kovin ožigosa v skladu z zahtevam, ki jih določajo litovski predpisi.

               9

               Iz tega zapisnika je razvidno, da so bili zadevni izdelki označeni z žigom neodvisnega urada za preskus, ki ga je pooblastila Republika Poljska, vendar pa je VĮ Lietuvos prabavimo rūmai menil, da ta žig ne ustreza zahtevam iz člena 17(2), točka 2, zakona o državnem nadzoru v povezavi s členom 3(21) tega zakona, saj arabska števka „3“, ki jo vsebuje zadevni žig, ne določa masnega deleža posamezne plemenite kovine v skupni masi zlitine, izraženega v tisočinkah.

               10

               Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da ni sporno, da je v Republiki Poljski navedba števke 3 na takem žigu namenjena označitvi izdelkov iz plemenitih kovin, katerih standardna stopnja čistine, izražena v tisočinkah skupne mase zlitine, znaša 585.

               11

               Predložitveno sodišče poleg tega navaja, da je družba Juvelta zadevne izdelke dodatno označila tako, da je nanje odtisnila števke 585, kar je bilo namenjeno temu, da se standardna stopnja čistine navede v razumljivi obliki za litovske potrošnike.

               12

               Družba Juvelta je po tem, ko se je zoper ta zapisnik pritožila pri direktorju VĮ Lietuvos prabavimo rūmai, ki je z odločbo št. 1.5‑264 z dne 15. aprila 2011 to pritožbo zavrnil in potrdil veljavnost navedenega zapisnika, zahtevala razveljavitev tega zapisnika in te odločbe pri Vilniaus apygardos administracinis teismas, ki pa je ta zahtevek zavrnil s sodbo z dne 18. avgusta 2011.

               13

               Družba Juvelta se je zoper to sodbo pritožila pri predložitvenem sodišču.

               14

               V teh okoliščinah je Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 34 PDEU razlagati tako, da prepoveduje nacionalne predpise, ki določajo, da morajo biti, da bi se lahko z njimi tržilo na trgu države članice Evropske unije, izdelki iz zlata, ki so bili uvoženi iz druge države članice in ki se lahko dajo na trg te države članice (izvoza), žigosani z označbo neodvisnega urada za preskus, ki ga je pooblastila država članica, pri čemer ta označba potrjuje, da je ta urad izdelek preskusil, in vsebuje podatek, ki je razumljiv potrošnikom države članice uvoza glede standardne stopnje čistine izdelka, če ta podatek glede standardne stopnje čistine vsebuje ločena in dodatna označba ali znak, ki je odtisnjen na istem izdelku iz zlata?

                        2.

                        Ali je za odgovor na prvo vprašanje pomembno, da tako kot v tej zadevi dodatne označbe standardne stopnje čistine izdelkov iz zlata, ki je na izdelkih in je razumljiva potrošnikom države članice uvoza (na primer označba s tremi arabskimi števkami 585), ni izvedel neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila država članica Evropske unije, vendar pa je podatek iz označbe pomensko enak podatku iz žiga, ki ga je na istem izdelku odtisnil neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila država članica izvoza (na primer označba z arabsko števko 3 v državi članici izvoza, kot določajo predpisi te države, določno pomeni standardno stopnjo čistine 585)?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               15

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 34 PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, kot so ti iz postopka v glavni stvari, ki določajo, da mora izdelke iz plemenitih kovin, ki so bili uvoženi iz druge države članice, v kateri je dopustno njihovo trženje, in ki so bili ožigosani v skladu s predpisi te druge države članice, če navedbe glede standardne stopnje čistine teh izdelkov na tem žigu niso v skladu z zahtevami predpisov prve države članice, da bi se z njimi lahko tržilo na trgu države članice, ponovno označiti neodvisni urad za preskus, ki ga je pooblastila slednja država članica, in sicer z žigom, ki potrjuje, da so bili navedeni izdelki preskušeni, in vsebuje navedbo standardne stopnje njihove čistine v skladu z navedenimi zahtevami.

               16

               Spomniti je treba, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso vse trgovinske predpise držav članic, ki bi lahko neposredno ali posredno in dejansko ali morebitno ovirali trgovino v Uniji, šteti za ukrepe z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve v smislu člena 34 PDEU (glej zlasti sodbi z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837, točka 5, in z dne 2. decembra 2010 v zadevi Ker-Optika, C-108/09, ZOdl., str. I-12213, točka 47).

               17

               Tako pomenijo ovire za prosti pretok blaga, ki pri neusklajenosti zakonodaj izhajajo iz uporabe pravil glede pogojev, ki jih mora izpolnjevati blago s poreklom iz drugih držav članic, kjer je zakonito izdelano in trženo, za to blago, tudi če se ta pravila brez razlike uporabljajo za vse izdelke, ukrepe z enakim učinkom, prepovedane s členom 34 PDEU, razen če je mogoče to uporabo utemeljiti s ciljem v splošnem interesu, ki ima prednost pred zahtevami prostega pretoka blaga (glej sodbe z dne 22. junija 1982 v zadevi Robertson in drugi, 220/81, Recueil, str. 2349, točka 9; z dne 15. septembra 1994 v zadevi Houtwipper, C-293/93, Recueil, str. I-4249, točka 11, in z dne 21. junija 2001 v zadevi Komisija proti Irski, C-30/99, Recueil, str. I-4619, točka 26).

               18

               Sodišče je v zvezi s tem že presodilo, da je zaradi nacionalnih predpisov, v skladu s katerimi je treba izdelke iz plemenitih kovin, uvožene iz drugih držav članic, kjer so zakonito trženi in ožigosani v skladu z zakonodajo teh držav, ponovno ožigosati v državi članici uvoza, uvoz težji in dražji (glej v tem smislu navedene sodbe Robertson in drugi, točka 10; Houtwipper, točka 13, in Komisija proti Irski, točka 27).

               19

               Tako je v primeru predpisov iz postopka v glavni stvari. V skladu z njimi se lahko izdelki iz plemenitih kovin in dragih kamnov, označeni z žigom, ki vsebuje navedbe, ki niso v skladu z navedenimi predpisi, v Litvi tržijo šele po tem, ko so bili ponovno ožigosani v tej državi članici.

               20

               Tako taki predpisi pomenijo ukrep z enakim učinkom, kot ga ima količinska omejitev uvoza, prepovedana s členom 34 PDEU.

               21

               Kar zadeva možnost utemeljitve takega ukrepa, je Sodišče že presodilo, da se lahko z obveznostjo uvoznika, da izdelke iz plemenitih kovin označi z žigom, iz katerega je razvidna standardna stopnja čistine, načeloma zagotovi učinkovito varstvo potrošnikov in spodbudi poštenost trgovinskih poslov (glej navedene sodbe Robertson in drugi, točka 11; Houtwipper, točka 14, in Komisija proti Irski, točka 29).

               22

               Vendar pa je Sodišče v zvezi s tem tudi presodilo, da država članica ne more naložiti vnovičnega žigosanja izdelkov, uvoženih iz druge države članice, v kateri so bili zakonito trženi in ožigosani v skladu z zakonodajo te države, če so navedbe, ki jih vsebuje izvirni žig, ne glede na obliko, enakovredne tem, ki jih določa država članica uvoza, in razumljive potrošnikom te države (glej navedene sodbe Robertson in drugi, točka 12; Houtwipper, točka 15, in Komisija proti Irski, točki 30 in 69).

               23

               Da bi se ugotovilo, ali so iz navedbe standardne stopnje čistine, ki je ne določajo predpisi države članice, razvidni enakovredni in potrošnikom te države razumljivi podatki, je treba upoštevati domnevno pričakovanje povprečno obveščenega ter razumno pozornega in pazljivega povprečnega potrošnika (glej v tem smislu navedeno sodbo Komisija proti Irski, točka 32).

               24

               V zvezi s sporom, ki ga obravnava predložitveno sodišče, je treba ugotoviti, da je dokazano, da je izdelke iz postopka v glavni stvari v skladu z zakonodajo Republike Poljske ožigosal neodvisen urad za preskus plemenitih kovin, ki ga je pooblastila ta država.

               25

               Poleg tega predložitveno sodišče navaja, da ni sporno, da je iz žiga, s katerim so bili označeni navedeni izdelki, standardna stopnja njihove čistine razvidna zaradi navedbe števke 3 in da je na Poljskem ta navedba namenjena označitvi izdelkov iz plemenitih kovin, katerih standardna stopnja čistine, izražena v tisočinkah skupne mase zlitine, znaša 585.

               26

               Iz tega izhaja, da je, kar zadeva izdelke iz plemenitih kovin, ožigosane na Poljskem, podatek, ki ga daje navedena navedba, enakovreden temu, ki izhaja iz števk 585, ki jih vsebuje žig, s katerim je v skladu z litovskimi predpisi izdelke označil neodvisen urad za preskus plemenitih kovin, ki ga je pooblastila Litva.

               27

               Vendar pa je treba preveriti tudi, ali iz navedbe števke 3, ki jo vsebujejo žigi, s katerimi so označeni izdelki iz postopka v glavni stvari, izhaja podatek, ki je razumljiv povprečno obveščenemu ter razumno pozornemu in pazljivemu povprečnemu potrošniku.

               28

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je verjetno, da navedena navedba takemu potrošniku ni razumljiva, saj ta načeloma ne pozna poljskega sistema navedbe standardne stopnje čistine izdelkov iz plemenitih kovin.

               29

               Vendar pa čeprav je mogoče omejevalne učinke predpisov iz postopka v glavni stvari utemeljiti s ciljem, da se litovskim potrošnikom zagotovi učinkovito varstvo s tem, da se jim zagotovijo razumljivi podatki v zvezi s standardno stopnjo čistine izdelkov iz plemenitih kovin, uvoženih v Litvo, je tako utemeljitev mogoče sprejeti le, če so ti predpisi sorazmerni s ciljem, ki mu sledijo, to je, če je z njimi mogoče doseči uresničitev tega cilja in če ne presegajo tega, kar je potrebno za njegovo dosego.

               30

               Tako je treba preučiti, ali je navedeni cilj mogoče doseči z ukrepi, ki trgovino z izdelki iz plemenitih kovin znotraj Unije omejujejo manj kot naložitev ponovnega ožigosanja v državi članici uvoza, določena z navedenimi predpisi.

               31

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je, kot to navaja predložitveno sodišče, družba Juvelta, da bi standardno stopnjo čistine izdelkov iz postopka v glavni stvari navedla v litovskim potrošnikom razumljivi obliki, te izdelke dodatno označila z navedbo številke 585, ki ustreza standardni stopnji čistine navedenih izdelkov iz plemenitih kovin, izraženi v tisočinkah skupne mase zlitine.

               32

               Ugotoviti pa je treba, da se s tako označitvijo lahko doseže cilj, ki mu sledijo predpisi iz postopka v glavni stvari, in da taka uresničitev pomeni ukrep, ki pretok izdelkov iz plemenitih kovin znotraj Unije omejuje manj kot ponovno ožigosanje, naloženo s temi predpisi, če navedbe, ki jih vsebuje ta označitev, ustrezajo tem, ki jih vsebuje žig, ki ga na zadevne izdelke odtisne neodvisen urad za preskus plemenitih kovin, ki ga pooblasti država članica izvoza teh izdelkov.

               33

               Poleg tega je treba ugotoviti, da bi lahko ukrepe, ki zadoščajo za zagotovitev učinkovitega varstva potrošnikov, poleg dodatne označbe, kot je ta iz postopka v glavni stvari, pomenili tudi drugi ukrepi, kot je ta, da morajo biti na mestu trženja izdelkov iz plemenitih kovin s poreklom iz drugih držav članic dostopne tabele ujemanja, ki jih odobri neodvisen urad za preskus plemenitih kovin države članice uvoza in ki potrošnikom ponujajo informacije o žigih standardne stopnje čistine drugih držav članic in njihovi enakovrednosti v navedeni državi članici, ali ta, da je treba te izdelke opremiti z nalepko, ki vsebuje vse navedbe, ki jih zahtevajo predpisi te države članice.

               34

               V teh okoliščinah je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 34 PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, kot so ti iz postopka v glavni stvari, ki določajo, da mora izdelke iz plemenitih kovin, ki so bili uvoženi iz druge države članice, v kateri je dopustno njihovo trženje, in ki so bili ožigosani v skladu s predpisi te druge države članice, če navedbe glede standardne stopnje čistine teh izdelkov na tem žigu niso v skladu z zahtevami predpisov prve države članice, da bi se lahko z njimi tržilo na trgu države članice, ponovno označiti neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila slednja država članica, in sicer z žigom, ki potrjuje, da so bili navedeni izdelki preskušeni, in vsebuje navedbo standardne stopnje njihove čistine v skladu z navedenimi zahtevami.

         Drugo vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je za odgovor na prvo vprašanje pomembno, da dodatne označbe uvoženih izdelkov iz plemenitih kovin, ki je namenjena temu, da se potrošnikom države članice uvoza zagotovijo razumljivi podatki v zvezi s standardno stopnjo čistine teh izdelkov, ni izvedel neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila država članica Evropske unije.

               36

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da če so bili izdelki iz postopka v glavni stvari dodatno označeni le kot dopolnitev žiga standardne stopnje čistine, ki ga je odtisnil neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila država članica izvoza, v obravnavanem primeru Republika Poljska, ima ta žig funkcijo jamstva (glej v tem smislu navedeno sodbo Houtwipper, točka 19).

               37

               Primer iz postopka v glavni stvari je namreč treba razlikovati od primera, da izdelke iz plemenitih kovin v državi članici izvoza ožigosajo proizvajalci. V slednjem primeru bi lahko prišlo do goljufij, s katerimi se morajo glede na to, da Unija ureditve o tem nima, s sprejetjem primernih ukrepov soočiti države članice, ki imajo široko diskrecijsko pravico (glej v tem smislu navedeno sodbo Houtwipper, točke od 20 do 22).

               38

               Vendar pa morajo navedbe, ki jih vsebuje dodatna označba, kot je ta iz postopka v glavni stvari, vsekakor ustrezati navedbam, ki jih vsebuje žig, ki ga na zadevne izdelke odtisne neodvisen urad za preskus plemenitih kovin, ki ga pooblasti država članica izvoza.

               39

               Kot je razvidno iz predložitvene odločbe ter točk 25 in 26 te sodbe, pa je to tako v zadevi v glavni stvari.

               40

               V teh okoliščinah je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da za odgovor na prvo vprašanje ni pomembno, da dodatne označbe uvoženih izdelkov iz plemenitih kovin, ki je namenjena temu, da se potrošnikom države članice uvoza zagotovijo razumljivi podatki v zvezi s standardno stopnjo čistine teh izdelkov, ni izvedel neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila država članica, če je žig standardne stopnje čistine na navedene izdelke prej odtisnil neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila država članica izvoza, in so navedbe, ki jih vsebuje ta označba, v skladu z navedbami na tem žigu.

         Stroški

               41

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 34 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, kot so ti iz postopka v glavni stvari, ki določajo, da mora izdelke iz plemenitih kovin, ki so bili uvoženi iz druge države članice, v kateri je dopustno njihovo trženje, in ki so bili ožigosani v skladu s predpisi te druge države članice, če navedbe glede standardne stopnje čistine teh izdelkov na tem žigu niso v skladu z zahtevami predpisov prve države članice, da bi se z njimi lahko tržilo na trgu države članice, ponovno označiti neodvisni urad za preskus, ki ga je pooblastila slednja država članica, in sicer z žigom, ki potrjuje, da so bili navedeni izdelki preskušeni, in vsebuje navedbo standardne stopnje njihove čistine v skladu z navedenimi zahtevami.

                           2.

                           Za odgovor na prvo vprašanje ni pomembno, da dodatne označbe uvoženih izdelkov iz plemenitih kovin, ki je namenjena temu, da se potrošnikom države članice uvoza zagotovijo razumljivi podatki v zvezi s standardno stopnjo čistine teh izdelkov, ni izvedel neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila država članica, če je žig standardne stopnje čistine na navedene izdelke prej odtisnil neodvisen urad za preskus, ki ga je pooblastila država članica izvoza, in so navedbe, ki jih vsebuje ta označba, v skladu z navedbami na tem žigu.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: litovščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 28. februarja 1989. # Erik van der Stijl in Geoffrey Cullington proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Združene zadeve 341/85, 251, 258, 259, 262 in 266/86, 222 in 232/87.


Sodba Sodišča z dne 6. oktobra 1993. # Gerardus Cornelis Ten Oever proti Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Kantongerecht Utrecht - Nizozemska. # Zadeva C-109/91.


Sodba Sodišča z dne 17. decembra 1970. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel proti Köster in Berodt & Co. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Nemčija. # Zadeva 25-70.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. junija 2013.#Vodafone Malta ltd. in Mobisle Communications ltd. proti Avukat Ġenerali in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Qorti Kostituzzjonali.#Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Direktiva 2002/20/ES – Člena 12 in 13 – Upravne pristojbine in dajatve za pravice uporabe – Dajatev, ki velja za operaterje mobilne telefonije – Nacionalna zakonodaja – Metoda izračuna dajatve – Odstotek od plačil uporabnikov.#Zadeva C‑71/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-71/12,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Qorti Kostituzzjonali (Malta) z odločbo z dne 17. januarja 2012, ki je prispela na Sodišče 10. februarja 2012, v postopku
            Vodafone Malta ltd. ,
            Mobisle Communications ltd.
            proti
            Avukat Ġenerali ,
            Kontrollur tad-Dwana ,
            Ministru tal-Finanzi ,
            Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni ,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, K. Lenaerts, podpredsednik Sodišča v funkciji sodnika tretjega senata, E. Jarašiūnas (poročevalec), A. Ó Caoimh in C. G. Fernlund, sodniki,
            generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
            sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. januarja 2013,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Vodafone Malta ltd. I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst, J. Pavia in M. Borg, odvetniki, ter M. Hall, QC,
            – za Mobisle Communications ltd. F. Galea Salomone, agent, skupaj z I. Gaucijem in R. Tufignom, odvetnikoma,
            – za Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni L. Cassar Pullicino in P. Micallef, odvetnika,
            – za malteško vlado P. Grech, D. Mangion in V. Buttigieg, agenti,
            – za špansko vlado N. Díaz Abad, agentka,
            – za francosko vlado G. de Bergues in J.-S. Pilczer, agenta,
            – za Madžarsko M. Z. Fehér, K Szíjjártó in Á. Szílágyi, agenti,
            – za Evropsko komisijo G. Braun, K. Mifsud-Bonnici in L. Nicolae, agenti,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 in 13 Direktive 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 337).
            2. Predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Vodafone Malta ltd. (v nadaljevanju: Vodafone Malta) in Mobisle Communications ltd. (v nadaljevanju: Mobisle Communications) na eni strani in Avukat Ġenerali (generalni državni tožilec), Kontrollur tad-Dwana (glavni carinski inšpektor), Ministru tal-Finanzi (minister za finance) in Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (malteška agencija za komunikacije) na drugi strani, zaradi obdavčitve s trošarino.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. V uvodnih izjavah 30 in 31 Direktive o odobritvi je navedeno:
            (30) Ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev se lahko naložijo upravne pristojbine za financiranje dejavnosti nacionalnega regulativnega organa pri upravljanju odobritvenega sistema in za podeljevanje pravic uporabe. Take pristojbine naj bodo omejene na zneske za kritje dejanskih upravnih stroškov za te dejavnosti. Zato naj se pri prihodkih in izdatkih nacionalnih regulativnih organov poskrbi za transparentnost z vsakoletnim poročanjem o skupni vsoti zbranih pristojbin in nastalih upravnih stroškov. Tako bodo lahko podjetja preverila uravnoteženost upravnih stroškov in pristojbin.
            (31) Sistemi za upravne pristojbine naj ne izkrivljajo konkurence ali ustvarjajo ovir za vstop na trg. S splošnim odobritvenim sistemom ne bo več mogoče posameznim podjetjem nalagati upravnih stroškov in s tem pristojbin, razen za podelitev pravic uporabe številk, radijskih frekvenc in pravic do vgradnje naprav. Vse veljavne upravne pristojbine naj bodo v skladu z načeli sistema splošne odobritve. Primer pravične, preproste in transparentne alternative za merila določanja pristojbin bi lahko bil prihodkovno naravnani delitveni ključ. Kadar so upravne pristojbine zelo nizke, bi lahko bile primerne tudi pavšalne dajatve ali dajatve, ki so sestavljene na podlagi pavšala in prometa.“
            4. Člen 1 Direktive o odobritvi, naslovljen „Cilj in področje uporabe“, določa:
            „1. Cilj te direktive je vzpostavitev notranjega trga elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev z uskladitvijo in poenostavitvijo predpisov in pogojev za odobritve, s čimer bi se omogočilo zagotavljanje teh omrežij in storitev v celotni Skupnosti.
            2. Ta direktiva se uporablja za odobritve za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev.“
            5. V členu 2(2)(a) te direktive je določena ta opredelitev:
            „,splošna odobritev‘ pomeni pravni okvir, ki ga določi država članica in ki v skladu s to direktivo zagotavlja pravice do zagotavljanja elektronskih komunikacijskih omrežij ali storitev in določa sektorsko specifične obveznosti, ki lahko veljajo za vse ali določene vrste elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev.“
            6. Člen 12 navedene direktive, naslovljen „Upravne pristojbine“, določa:
            „1. Vse upravne pristojbine, naložene podjetjem, ki zagotavljajo storitev ali omrežje na podlagi splošne odobritve, ali podjetjem, ki jim je bila dodeljena pravica uporabe:
            (a) skupaj pokrivajo samo upravne stroške, ki bodo nastali z upravljanjem, nadzorom in uveljavitvijo sheme splošnih odobritev in pravic uporabe ter posebnih obveznosti iz člena 6(2), ki lahko vključujejo stroške mednarodnega sodelovanja, usklajevanja in standardizacije, analize trga, nadzorovanja izpolnjevanja in drugega tržnega nadzora in tudi stroške regulativnih dejavnosti, ki vključujejo pripravo in uveljavitev sekundarne zakonodaje in upravnih odločb, na primer odločb o dostopu in medsebojnem povezovanju, in
            (b) se naložijo posameznim podjetjem objektivno, transparentno in sorazmerno, kar zmanjša dodatne stroške upravljanja in pripadajoče dajatve na najmanjši možni obseg.
            2. Kadar nacionalni regulativni organi naložijo upravne pristojbine, objavijo letni pregled svojih upravnih stroškov in skupne vsote zbranih dajatev. Na podlagi razlike med skupno vsoto dajatev in upravnih stroškov se izvedejo ustrezne prilagoditve.“
            7. Člen 13 Direktive o odobritvi, naslovljen „Pristojbine [Dajatve] za pravice uporabe in za pravice do vgradnje naprav“, določa:
            „Države članice lahko ustreznemu organu dovolijo, da naloži pristojbine [dajatve] za pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk ali za pravice do vgradnje naprav na, nad ali pod javnim ali zasebnim zemljiščem, ki odražajo potrebo po zagotovitvi optimalne uporabe teh virov. Države članice zagotovijo, da so take pristojbine [dajatve] objektivno utemeljene, transparentne, nediskriminacijske in sorazmerne glede na njihov predvideni namen, ter upoštevajo cilje iz člena 8 Direktive 2002/21/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349)].“
            Malteško pravo
            8. Zakon št. II iz leta 2005 – zakon o izvajanju proračunskih ukrepov in o določitvi drugih upravnih ukrepov (Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) ( Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta št. 17,734 z dne 1. marca 2005, v nadaljevanju: zakon št. II iz leta 2005), je v členu 40 uvedel 3-odstotno trošarino na storitve mobilne telefonije (naročnine in vrednostne kartice za polnjenje predplačniških računov), v členu 41 pa vzpostavil pravilnik v zvezi s temi storitvami.
            9. Člen 41 zakona št. II de 2005 v zvezi s tem pravilnikom določa:
            „ODDELEK G
            Pravilnik o storitvah mobilne telefonije
            1. Naslov tega predpisa je Pravilnik o storitvah mobilne telefonije.
            2. Ta pravilnik velja za vse prihodke, ki izhajajo iz storitev mobilne telefonije, kot je določeno v določbi 4.
            3. Operaterji mobilne telefonije se registrirajo pri glavnem [carinskem] inšpektorju v skladu z zakonom o trošarinah, ki je v nadaljevanju naveden kot ‚zakon‘.
            4. Trošarina se odmeri od vseh plačil, ki jih operaterji mobilne telefonije zaračunajo za svoje storitve, vključno z naročninami in vrednostnimi karticami za polnjenje predplačniških računov.
            Izraz ‚operater‘ ima enak pomen, kot je opredeljeno v členu 2 zakona o (urejanju) elektronskih komunikacij.
            Trošarina se ne plača za te storitve:
            (a) vhodno gostovanje;
            (b) prihodki od medomrežnega povezovanja;
            (c) denarne donacije, prenesene od darovalca k prejemniku s pomočjo storitev, ki jih nudi operater mobilne telefonije;
            (d) brezplačne pogovore.
            5. Oseba, podjetje, osebna družba ali kapitalska družba, ki je registrirana pri glavnem [carinskem] inšpektorju, je ob zapadlosti trošarine dolžna plačati trošarino, kot je določena v členu 3 zakona.
            6. (1) Evidence prihodkov, ki izhajajo iz storitev, za katere se na podlagi tega pravilnika plača trošarina, morajo biti na voljo glavnemu [carinskemu] inšpektorju zaradi vsakega potrebnega preverjanja.
            (2) Redni obračuni s podrobnostmi o prihodkih, ki izhajajo iz storitev, za katere se na podlagi tega pravilnika plača trošarina, se predložijo glavnemu [carinskemu] inšpektorju za obdobje, ki ga ta določi.
            (3) Obračunsko obdobje traja tri mesece ali dlje, če je tako določeno z dovoljenjem glavnega [carinskega] inšpektorja oziroma drugo odredbo; obračun mora glavni [carinski] inšpektor prejeti v tridesetih dneh po koncu vsakega obračunskega obdobja, na katerega se obračun nanaša.
            (4) Kdor ne ravna v skladu z določbami tega pravilnika, stori prekršek in se mu ob spoznanju za krivega lahko naloži globa največ petsto malteških lir.“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            10. Družbi Vodafone Malta in Mobisle Communications sta operaterja na malteškem trgu telekomunikacij, na katerem sta imetnika splošne odobritve za zagotavljanje storitev mobilne telefonije.
            11. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da sta družbi Vodafone Malta in Mobisle Communications 19. aprila 2005 pri Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča) sprožili postopek za razveljavitev členov 40 in 41 zakona št. II iz leta 2005 in navajali, da sta ta člena, ker s trošarino obdavčujeta določene storitve mobilne telefonije, v nasprotju s členoma 12 in 13 Direktive o odobritvi.
            12. Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tožbi, ki sta ju vložili družbi Vodafone Malta in Mobisle Communications. Po eni strani je presodilo, da izpodbijana obdavčitev s trošarino ni v nasprotju z Direktivo o odobritvi, ker se s to direktivo državam članicam ne prepoveduje, da obdavčijo storitve, ki jih opravljajo telekomunikacijski operaterji, z drugimi davki, kot so določeni z navedeno direktivo. Prvostopenjsko sodišče je po drugi strani menilo, ker navedena trošarina ni obračunana od prometa operaterja, ampak le od cene določenih storitev široke potrošnje, ki jih operater opravlja za uporabnike, obdavčljivi dogodek za trošarino ni odobritev operaterju za opravljanje storitev, ampak potrošnja te storitve.
            13. Družbi Vodafone Malta in Mobisle Communications sta 10. decembra 2008 vložili pravno sredstvo zoper to sodbo pri Qorti Kostituzzjonali (ustavno sodišče). Pred tem sodiščem sta ponovno zatrjevali, da je treba zadevno trošarino razveljaviti, ker je v nasprotju z Direktivo o odobritvi, saj države članice lahko naložijo le davke ali dajatve, kot so določeni s to direktivo, in splošne davke.
            14. Po njunem mnenju pa trošarina na storitve mobilne telefonije ni splošni davek, temveč poseben davek, ki bremeni le operaterje mobilne telefonije.
            15. Tožene stranke v postopku v glavni stvari zatrjujejo, da je trošarina, kot je določena z zakonom št. II iz leta 2005, drugačna in ločena od upravnih pristojbin in dajatev, opredeljenih v členih 12 in 13 Direktive o odobritvi. Menijo, da gre za davek, ki temelji na potrošnji storitev s strani uporabnika in ki ga pobira zadevno podjetje, ter da se ta trošarina razlikuje od davkov, ki so se presojali v sodbi z dne 18. septembra 2003 v združenih zadevah Albacom in Infostrada (C-292/01 in C-293/01, Recueil, str. I-9449).
            16. Glede na sodbo z dne 8. septembra 2005 v združenih zadevah Mobistar in Belgacom Mobile (C-544/03 in C-545/03, ZOdl., str. I-7723) je Qorti Kostituzzjonali izrazilo pomisleke o področju uporabe Direktive o odobritvi in se spraševalo, ali je s to direktivo izvzeta neposredna obdavčitev določenih storitev, ki jih zagotavljajo operaterji mobilnih telekomunikacij.
            17. V teh okoliščinah je Qorti Kostituzzjonali prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali je v skladu z določbami Direktive [o odobritvi], zlasti njenima členoma 12 in […] 13, državam članicam prepovedano, da operaterje mobilnih telekomunikacij […] obdavčijo z davčno obremenitvijo, in sicer:
            (a) z dajatvijo, imenovano ‚trošarina‘, uvedeno z nacionalno zakonodajo;
            (b) ki se izračuna kot odstotek od [plačil], ki jih operaterji mobilne telefonije [prejmejo od] uporabniko[v] za storitve, ki jim jih zagotavljajo, razen za storitve, ki so po zakonu izvzete;
            (c) jo operaterjem mobilne telefonije plačajo uporabniki posamično, pri čemer pozneje vsi operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, to vs oto prenesejo na glavnega carinskega inšpektorja, ter jo plačujejo le operaterji, ne pa tudi druga podjetja, niti tista, ki [zagotavljajo] elektronska komunikacijska omrežja in [druge] storitve?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            18. Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 12 in 13 Direktive o odobritvi razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, zavezani za plačilo dajatve, imenovane „trošarina“, v odstotku od plačil, ki jih za te storitve prejmejo od uporabnikov.
            19. Najprej je treba ugotoviti, da se člen 13 Direktive o odobritvi nanaša na podrobna pravila glede obdavčitve z dajatvami za pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk ali za pravice do vgradnje naprav na, nad ali pod javnim ali zasebnim zemljiščem. Kot izhaja iz predložitvene odločbe, pa je pobiranje davčne obremenitve, imenovane „trošarina“, na vsa plačila, ki jih operaterji mobilne telefonije prejmejo za svoje storitve – kot je predmet zadeve v postopku v glavni stvari – vezano na „zagotavljanje storitev mobilne telefonije“. Zato v postopku v glavni stvari člen 13 Direktive o odobritvi ni upošteven.
            20. V zvezi s členom 12 Direktive o odobritvi je treba opozoriti, da ta direktiva ne določa le pravil o postopkih dodelitve splošnih odobritev ali pravic uporabe radijskih frekvenc ali številk in o vsebini navedenih odobritev, temveč tudi pravila o naravi, celo obsegu, denarnih izdatkov, povezanih s temi postopki, ki jih lahko države članice naložijo podjetjem v sektorju telekomunikacijskih storitev (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Albacom in Infostrada, točki 35 in 36, in sodbo z dne 21. julija 2011 v zadevi Telefónica de España, C-284/10, ZOdl., str. I-6991, točka 18).
            21. V zvezi s tem je iz besedila člena 12 Direktive o odobritvi razvidno, da smejo države članice podjetjem, ki zagotavljajo storitev ali omrežje na podlagi splošne odobritve, ali podjetjem, ki jim je bila dodeljena pravica uporabe radijskih frekvenc ali številk, naložiti le upravne pristojbine, ki pokrivajo vse upravne stroške, ki nastanejo z upravljanjem, nadzorom in uveljavitvijo sheme splošnih odobritev in pravic uporabe ter posebnih obveznosti iz člena 6(2) te direktive.
            22. Upravne pristojbine, določene v členu 12 Direktive o odobritvi, imajo zato naravo plačila, ker jih je na eni strani mogoče naložiti le za upravne storitve, ki jih nacionalni regulativni organi opravljajo v korist operaterjev elektronskih komunikacijskih storitev zlasti na podlagi splošne odobritve ali dodelitve pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk, in na drugi strani, ker morajo kriti upravne stroške, nastale s temi storitvami.
            23. Tako je lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, natančneje v zvezi z upravnimi pristojbinami, ki jih države članice naložijo operaterjem, ki so imetniki splošne odobritve na podlagi člena 12 Direktive o odobritvi, njihov namen le kritje upravnih stroškov štirih dejavnosti, in sicer izdajanje, upravljanje, nadzor in izvajanje veljavne sheme splošnih odobritev (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Telefónica de España, točka 22).
            24. Iz vsega navedenega izhaja, da pristojbina, katere obdavčljivi dogodek je vezan na postopek splošne odobritve, s katero je dovoljen dostop na trg elektronskih komunikacijskih storitev, spada na področje uporabe člena 12 Direktive o odobritvi. Države članice morajo zagotoviti, da se taka upravna pristojbina naloži le za namene, ki so opisani v členu 12 Direktive o odobritvi, in da so upoštevani pogoji, ki so v tem členu določeni.
            25. Nasprotno dajatev, katere obdavčljivi dogodek ni vezan na postopek splošne odobritve, s katero je dovoljen dostop na trg elektronskih komunikacijskih storitev, temveč je vezan na uporabo storitev mobilne telefonije, ki jih zagotavljajo operaterji, in ki jo dokončno nosi uporabnik teh storitev, ne spada na področje uporabe člena 12 Direktive o odobritvi.
            26. Treba je namreč navesti, da je Sodišče v točkah 35 in 36 sklepa z dne 15. decembra 2010 v zadevi Agricola Esposito (C-492/09) odločilo, da se Direktiva o odobritvi ne uporablja za pristojbino za uporabo radijske terminalske opreme za javne storitve kopenskih mobilnih radiokomunikacij, ker osnova za obdavčitev s to pristojbino ni zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev in ker zasebna uporaba storitve mobilne telefonije s strani naročnika ne predpostavlja zagotavljanja elektronskega komunikacijskega omrežja in storitve v smislu te direktive.
            27. V obravnavanem primeru iz predložitvene odločbe izhaja, da se obdavčitev, ki je sporna v postopku v glavni stvari, imenuje „trošarina“, ki ni naložena vsem operaterjem elektronskih komunikacijskih storitev, ki so imetniki splošne odobritve, ampak le tistim operaterjem, ki zagotavljajo storitve mobilne telefonije, in da ustreza odstotku od plačila, ki ga ti operaterji za te storitve prejmejo od uporabnikov. Predložitveno sodišče med drugim navaja, da „to obremenitev operaterjem mobilne telefonije plačajo uporabniki posamično in jo pozneje vsi operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, prenesejo na glavnega carinskega inšpektorja, ter jo plačujejo le operaterji, ne pa tudi druga podjetja, niti tista, ki [zagotavljajo] elektronska komunikacijska omrežja in [druge] storitve“.
            28. Na podlagi teh preudarkov je očitno, da je obdavčitev, ki je sporna v postopku v glavni stvari, podobna davku na potrošnjo, to pa mora preveriti predložitveno sodišče. Če je dejansko tako, navedena obdavčitev ne spada na področje uporabe člena 12 Direktive o odobritvi.
            29. Glede na vse te ugotovitve je na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 12 Direktive o odobritvi razlagati tako, da ne nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, zavezani za plačilo dajatve, imenovane „trošarina“, v odstotku od plačil, ki jih prejmejo od uporabnikov teh storitev, pod pogojem, da obdavčljivi dogodek za to dajatev ni vezan na postopek splošne odobritve, s katero je dovoljen dostop na trg elektronskih komunikacijskih storitev, temveč je vezan na uporabo storitev mobilne telefonije, ki jih zagotavljajo operaterji, in ki jo dokončno nosi uporabnik teh storitev, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
            Stroški
            30. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            Člen 12 Direktive 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, zavezani za plačilo dajatve, imenovane „trošarina“, v odstotku od plačil, ki jih prejmejo od uporabnikov teh storitev, pod pogojem, da obdavčljivi dogodek za to dajatev ni vezan na postopek splošne odobritve, s katero je dovoljen dostop na trg elektronskih komunikacijskih storitev, temveč je vezan na uporabo storitev mobilne telefonije, ki jih zagotavljajo operaterji, in ki jo dokončno nosi uporabnik teh storitev, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

    ---documentbreak---

         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 27. junija 2013 (
            *1
         )
      „Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Direktiva 2002/20/ES — Člena 12 in 13 — Upravne pristojbine in dajatve za pravice uporabe — Dajatev, ki velja za operaterje mobilne telefonije — Nacionalna zakonodaja — Metoda izračuna dajatve — Odstotek od plačil uporabnikov“
      V zadevi C-71/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Qorti Kostituzzjonali (Malta) z odločbo z dne 17. januarja 2012, ki je prispela na Sodišče 10. februarja 2012, v postopku

         Vodafone Malta ltd.,

         Mobisle Communications ltd.

      proti

         Avukat Ġenerali,

         Kontrollur tad-Dwana,

         Ministru tal-Finanzi,

         Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, K. Lenaerts, podpredsednik Sodišča v funkciji sodnika tretjega senata, E. Jarašiūnas (poročevalec), A. Ó Caoimh in C. G. Fernlund, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. januarja 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Vodafone Malta ltd. I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst, J. Pavia in M. Borg, odvetniki, ter M. Hall, QC,

               —

               za Mobisle Communications ltd. F. Galea Salomone, agent, skupaj z I. Gaucijem in R. Tufignom, odvetnikoma,

               —

               za Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni L. Cassar Pullicino in P. Micallef, odvetnika,

               —

               za malteško vlado P. Grech, D. Mangion in V. Buttigieg, agenti,

               —

               za špansko vlado N. Díaz Abad, agentka,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues in J.-S. Pilczer, agenta,

               —

               za Madžarsko M. Z. Fehér, K Szíjjártó in Á. Szílágyi, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo G. Braun, K. Mifsud-Bonnici in L. Nicolae, agenti,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 in 13 Direktive 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 337).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Vodafone Malta ltd. (v nadaljevanju: Vodafone Malta) in Mobisle Communications ltd. (v nadaljevanju: Mobisle Communications) na eni strani in Avukat Ġenerali (generalni državni tožilec), Kontrollur tad-Dwana (glavni carinski inšpektor), Ministru tal-Finanzi (minister za finance) in Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (malteška agencija za komunikacije) na drugi strani, zaradi obdavčitve s trošarino.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 30 in 31 Direktive o odobritvi je navedeno:

                        „(30)

                        Ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev se lahko naložijo upravne pristojbine za financiranje dejavnosti nacionalnega regulativnega organa pri upravljanju odobritvenega sistema in za podeljevanje pravic uporabe. Take pristojbine naj bodo omejene na zneske za kritje dejanskih upravnih stroškov za te dejavnosti. Zato naj se pri prihodkih in izdatkih nacionalnih regulativnih organov poskrbi za transparentnost z vsakoletnim poročanjem o skupni vsoti zbranih pristojbin in nastalih upravnih stroškov. Tako bodo lahko podjetja preverila uravnoteženost upravnih stroškov in pristojbin.

                        (31)

                        Sistemi za upravne pristojbine naj ne izkrivljajo konkurence ali ustvarjajo ovir za vstop na trg. S splošnim odobritvenim sistemom ne bo več mogoče posameznim podjetjem nalagati upravnih stroškov in s tem pristojbin, razen za podelitev pravic uporabe številk, radijskih frekvenc in pravic do vgradnje naprav. Vse veljavne upravne pristojbine naj bodo v skladu z načeli sistema splošne odobritve. Primer pravične, preproste in transparentne alternative za merila določanja pristojbin bi lahko bil prihodkovno naravnani delitveni ključ. Kadar so upravne pristojbine zelo nizke, bi lahko bile primerne tudi pavšalne dajatve ali dajatve, ki so sestavljene na podlagi pavšala in prometa.“

               4

               Člen 1 Direktive o odobritvi, naslovljen „Cilj in področje uporabe“, določa:
               „1.   Cilj te direktive je vzpostavitev notranjega trga elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev z uskladitvijo in poenostavitvijo predpisov in pogojev za odobritve, s čimer bi se omogočilo zagotavljanje teh omrežij in storitev v celotni Skupnosti.
               2.   Ta direktiva se uporablja za odobritve za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev.“

               5

               V členu 2(2)(a) te direktive je določena ta opredelitev:
               „‚splošna odobritev‘ pomeni pravni okvir, ki ga določi država članica in ki v skladu s to direktivo zagotavlja pravice do zagotavljanja elektronskih komunikacijskih omrežij ali storitev in določa sektorsko specifične obveznosti, ki lahko veljajo za vse ali določene vrste elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev.“

               6

               Člen 12 navedene direktive, naslovljen „Upravne pristojbine“, določa:
               „1.   Vse upravne pristojbine, naložene podjetjem, ki zagotavljajo storitev ali omrežje na podlagi splošne odobritve, ali podjetjem, ki jim je bila dodeljena pravica uporabe:

                        (a)

                        skupaj pokrivajo samo upravne stroške, ki bodo nastali z upravljanjem, nadzorom in uveljavitvijo sheme splošnih odobritev in pravic uporabe ter posebnih obveznosti iz člena 6(2), ki lahko vključujejo stroške mednarodnega sodelovanja, usklajevanja in standardizacije, analize trga, nadzorovanja izpolnjevanja in drugega tržnega nadzora in tudi stroške regulativnih dejavnosti, ki vključujejo pripravo in uveljavitev sekundarne zakonodaje in upravnih odločb, na primer odločb o dostopu in medsebojnem povezovanju, in

                        (b)

                        se naložijo posameznim podjetjem objektivno, transparentno in sorazmerno, kar zmanjša dodatne stroške upravljanja in pripadajoče dajatve na najmanjši možni obseg.

                  2.   Kadar nacionalni regulativni organi naložijo upravne pristojbine, objavijo letni pregled svojih upravnih stroškov in skupne vsote zbranih dajatev. Na podlagi razlike med skupno vsoto dajatev in upravnih stroškov se izvedejo ustrezne prilagoditve.“

               7

               Člen 13 Direktive o odobritvi, naslovljen „Pristojbine [Dajatve] za pravice uporabe in za pravice do vgradnje naprav“, določa:
               „Države članice lahko ustreznemu organu dovolijo, da naloži pristojbine [dajatve] za pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk ali za pravice do vgradnje naprav na, nad ali pod javnim ali zasebnim zemljiščem, ki odražajo potrebo po zagotovitvi optimalne uporabe teh virov. Države članice zagotovijo, da so take pristojbine [dajatve] objektivno utemeljene, transparentne, nediskriminacijske in sorazmerne glede na njihov predvideni namen, ter upoštevajo cilje iz člena 8 Direktive 2002/21/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349)].“

         Malteško pravo

               8

               Zakon št. II iz leta 2005 – zakon o izvajanju proračunskih ukrepov in o določitvi drugih upravnih ukrepov (Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) (Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta št. 17,734 z dne 1. marca 2005, v nadaljevanju: zakon št. II iz leta 2005), je v členu 40 uvedel 3-odstotno trošarino na storitve mobilne telefonije (naročnine in vrednostne kartice za polnjenje predplačniških računov), v členu 41 pa vzpostavil pravilnik v zvezi s temi storitvami.

               9

               Člen 41 zakona št. II de 2005 v zvezi s tem pravilnikom določa:
               „ODDELEK G
               Pravilnik o storitvah mobilne telefonije
               1.   Naslov tega predpisa je Pravilnik o storitvah mobilne telefonije.
               2.   Ta pravilnik velja za vse prihodke, ki izhajajo iz storitev mobilne telefonije, kot je določeno v določbi 4.
               3.   Operaterji mobilne telefonije se registrirajo pri glavnem [carinskem] inšpektorju v skladu z zakonom o trošarinah, ki je v nadaljevanju naveden kot ‚zakon‘.
               4.   Trošarina se odmeri od vseh plačil, ki jih operaterji mobilne telefonije zaračunajo za svoje storitve, vključno z naročninami in vrednostnimi karticami za polnjenje predplačniških računov.
               Izraz ‚operater‘ ima enak pomen, kot je opredeljeno v členu 2 zakona o (urejanju) elektronskih komunikacij.
               Trošarina se ne plača za te storitve:

                        (a)

                        vhodno gostovanje;

                        (b)

                        prihodki od medomrežnega povezovanja;

                        (c)

                        denarne donacije, prenesene od darovalca k prejemniku s pomočjo storitev, ki jih nudi operater mobilne telefonije;

                        (d)

                        brezplačne pogovore.

                  5.   Oseba, podjetje, osebna družba ali kapitalska družba, ki je registrirana pri glavnem [carinskem] inšpektorju, je ob zapadlosti trošarine dolžna plačati trošarino, kot je določena v členu 3 zakona.

                        (1)

                        Evidence prihodkov, ki izhajajo iz storitev, za katere se na podlagi tega pravilnika plača trošarina, morajo biti na voljo glavnemu [carinskemu] inšpektorju zaradi vsakega potrebnega preverjanja.

                        (2)

                        Redni obračuni s podrobnostmi o prihodkih, ki izhajajo iz storitev, za katere se na podlagi tega pravilnika plača trošarina, se predložijo glavnemu [carinskemu] inšpektorju za obdobje, ki ga ta določi.

                        (3)

                        Obračunsko obdobje traja tri mesece ali dlje, če je tako določeno z dovoljenjem glavnega [carinskega] inšpektorja oziroma drugo odredbo; obračun mora glavni [carinski] inšpektor prejeti v tridesetih dneh po koncu vsakega obračunskega obdobja, na katerega se obračun nanaša.

                        (4)

                        Kdor ne ravna v skladu z določbami tega pravilnika, stori prekršek in se mu ob spoznanju za krivega lahko naloži globa največ petsto malteških lir.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               10

               Družbi Vodafone Malta in Mobisle Communications sta operaterja na malteškem trgu telekomunikacij, na katerem sta imetnika splošne odobritve za zagotavljanje storitev mobilne telefonije.

               11

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da sta družbi Vodafone Malta in Mobisle Communications 19. aprila 2005 pri Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča) sprožili postopek za razveljavitev členov 40 in 41 zakona št. II iz leta 2005 in navajali, da sta ta člena, ker s trošarino obdavčujeta določene storitve mobilne telefonije, v nasprotju s členoma 12 in 13 Direktive o odobritvi.

               12

               Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tožbi, ki sta ju vložili družbi Vodafone Malta in Mobisle Communications. Po eni strani je presodilo, da izpodbijana obdavčitev s trošarino ni v nasprotju z Direktivo o odobritvi, ker se s to direktivo državam članicam ne prepoveduje, da obdavčijo storitve, ki jih opravljajo telekomunikacijski operaterji, z drugimi davki, kot so določeni z navedeno direktivo. Prvostopenjsko sodišče je po drugi strani menilo, ker navedena trošarina ni obračunana od prometa operaterja, ampak le od cene določenih storitev široke potrošnje, ki jih operater opravlja za uporabnike, obdavčljivi dogodek za trošarino ni odobritev operaterju za opravljanje storitev, ampak potrošnja te storitve.

               13

               Družbi Vodafone Malta in Mobisle Communications sta 10. decembra 2008 vložili pravno sredstvo zoper to sodbo pri Qorti Kostituzzjonali (ustavno sodišče). Pred tem sodiščem sta ponovno zatrjevali, da je treba zadevno trošarino razveljaviti, ker je v nasprotju z Direktivo o odobritvi, saj države članice lahko naložijo le davke ali dajatve, kot so določeni s to direktivo, in splošne davke.

               14

               Po njunem mnenju pa trošarina na storitve mobilne telefonije ni splošni davek, temveč poseben davek, ki bremeni le operaterje mobilne telefonije.

               15

               Tožene stranke v postopku v glavni stvari zatrjujejo, da je trošarina, kot je določena z zakonom št. II iz leta 2005, drugačna in ločena od upravnih pristojbin in dajatev, opredeljenih v členih 12 in 13 Direktive o odobritvi. Menijo, da gre za davek, ki temelji na potrošnji storitev s strani uporabnika in ki ga pobira zadevno podjetje, ter da se ta trošarina razlikuje od davkov, ki so se presojali v sodbi z dne 18. septembra 2003 v združenih zadevah Albacom in Infostrada (C-292/01 in C-293/01, Recueil, str. I-9449).

               16

               Glede na sodbo z dne 8. septembra 2005 v združenih zadevah Mobistar in Belgacom Mobile (C-544/03 in C-545/03, ZOdl., str. I-7723) je Qorti Kostituzzjonali izrazilo pomisleke o področju uporabe Direktive o odobritvi in se spraševalo, ali je s to direktivo izvzeta neposredna obdavčitev določenih storitev, ki jih zagotavljajo operaterji mobilnih telekomunikacij.

               17

               V teh okoliščinah je Qorti Kostituzzjonali prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je v skladu z določbami Direktive [o odobritvi], zlasti njenima členoma 12 in […] 13, državam članicam prepovedano, da operaterje mobilnih telekomunikacij […] obdavčijo z davčno obremenitvijo, in sicer:

                        (a)

                        z dajatvijo, imenovano ‚trošarina‘, uvedeno z nacionalno zakonodajo;

                        (b)

                        ki se izračuna kot odstotek od [plačil], ki jih operaterji mobilne telefonije [prejmejo od] uporabniko[v] za storitve, ki jim jih zagotavljajo, razen za storitve, ki so po zakonu izvzete;

                        (c)

                        jo operaterjem mobilne telefonije plačajo uporabniki posamično, pri čemer pozneje vsi operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, to vsoto prenesejo na glavnega carinskega inšpektorja, ter jo plačujejo le operaterji, ne pa tudi druga podjetja, niti tista, ki [zagotavljajo] elektronska komunikacijska omrežja in [druge] storitve?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 12 in 13 Direktive o odobritvi razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, zavezani za plačilo dajatve, imenovane „trošarina“, v odstotku od plačil, ki jih za te storitve prejmejo od uporabnikov.

               19

               Najprej je treba ugotoviti, da se člen 13 Direktive o odobritvi nanaša na podrobna pravila glede obdavčitve z dajatvami za pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk ali za pravice do vgradnje naprav na, nad ali pod javnim ali zasebnim zemljiščem. Kot izhaja iz predložitvene odločbe, pa je pobiranje davčne obremenitve, imenovane „trošarina“, na vsa plačila, ki jih operaterji mobilne telefonije prejmejo za svoje storitve – kot je predmet zadeve v postopku v glavni stvari – vezano na „zagotavljanje storitev mobilne telefonije“. Zato v postopku v glavni stvari člen 13 Direktive o odobritvi ni upošteven.

               20

               V zvezi s členom 12 Direktive o odobritvi je treba opozoriti, da ta direktiva ne določa le pravil o postopkih dodelitve splošnih odobritev ali pravic uporabe radijskih frekvenc ali številk in o vsebini navedenih odobritev, temveč tudi pravila o naravi, celo obsegu, denarnih izdatkov, povezanih s temi postopki, ki jih lahko države članice naložijo podjetjem v sektorju telekomunikacijskih storitev (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Albacom in Infostrada, točki 35 in 36, in sodbo z dne 21. julija 2011 v zadevi Telefónica de España, C-284/10, ZOdl., str. I-6991, točka 18).

               21

               V zvezi s tem je iz besedila člena 12 Direktive o odobritvi razvidno, da smejo države članice podjetjem, ki zagotavljajo storitev ali omrežje na podlagi splošne odobritve, ali podjetjem, ki jim je bila dodeljena pravica uporabe radijskih frekvenc ali številk, naložiti le upravne pristojbine, ki pokrivajo vse upravne stroške, ki nastanejo z upravljanjem, nadzorom in uveljavitvijo sheme splošnih odobritev in pravic uporabe ter posebnih obveznosti iz člena 6(2) te direktive.

               22

               Upravne pristojbine, določene v členu 12 Direktive o odobritvi, imajo zato naravo plačila, ker jih je na eni strani mogoče naložiti le za upravne storitve, ki jih nacionalni regulativni organi opravljajo v korist operaterjev elektronskih komunikacijskih storitev zlasti na podlagi splošne odobritve ali dodelitve pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk, in na drugi strani, ker morajo kriti upravne stroške, nastale s temi storitvami.

               23

               Tako je lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, natančneje v zvezi z upravnimi pristojbinami, ki jih države članice naložijo operaterjem, ki so imetniki splošne odobritve na podlagi člena 12 Direktive o odobritvi, njihov namen le kritje upravnih stroškov štirih dejavnosti, in sicer izdajanje, upravljanje, nadzor in izvajanje veljavne sheme splošnih odobritev (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Telefónica de España, točka 22).

               24

               Iz vsega navedenega izhaja, da pristojbina, katere obdavčljivi dogodek je vezan na postopek splošne odobritve, s katero je dovoljen dostop na trg elektronskih komunikacijskih storitev, spada na področje uporabe člena 12 Direktive o odobritvi. Države članice morajo zagotoviti, da se taka upravna pristojbina naloži le za namene, ki so opisani v členu 12 Direktive o odobritvi, in da so upoštevani pogoji, ki so v tem členu določeni.

               25

               Nasprotno dajatev, katere obdavčljivi dogodek ni vezan na postopek splošne odobritve, s katero je dovoljen dostop na trg elektronskih komunikacijskih storitev, temveč je vezan na uporabo storitev mobilne telefonije, ki jih zagotavljajo operaterji, in ki jo dokončno nosi uporabnik teh storitev, ne spada na področje uporabe člena 12 Direktive o odobritvi.

               26

               Treba je namreč navesti, da je Sodišče v točkah 35 in 36 sklepa z dne 15. decembra 2010 v zadevi Agricola Esposito (C-492/09) odločilo, da se Direktiva o odobritvi ne uporablja za pristojbino za uporabo radijske terminalske opreme za javne storitve kopenskih mobilnih radiokomunikacij, ker osnova za obdavčitev s to pristojbino ni zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev in ker zasebna uporaba storitve mobilne telefonije s strani naročnika ne predpostavlja zagotavljanja elektronskega komunikacijskega omrežja in storitve v smislu te direktive.

               27

               V obravnavanem primeru iz predložitvene odločbe izhaja, da se obdavčitev, ki je sporna v postopku v glavni stvari, imenuje „trošarina“, ki ni naložena vsem operaterjem elektronskih komunikacijskih storitev, ki so imetniki splošne odobritve, ampak le tistim operaterjem, ki zagotavljajo storitve mobilne telefonije, in da ustreza odstotku od plačila, ki ga ti operaterji za te storitve prejmejo od uporabnikov. Predložitveno sodišče med drugim navaja, da „to obremenitev operaterjem mobilne telefonije plačajo uporabniki posamično in jo pozneje vsi operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, prenesejo na glavnega carinskega inšpektorja, ter jo plačujejo le operaterji, ne pa tudi druga podjetja, niti tista, ki [zagotavljajo] elektronska komunikacijska omrežja in [druge] storitve“.

               28

               Na podlagi teh preudarkov je očitno, da je obdavčitev, ki je sporna v postopku v glavni stvari, podobna davku na potrošnjo, to pa mora preveriti predložitveno sodišče. Če je dejansko tako, navedena obdavčitev ne spada na področje uporabe člena 12 Direktive o odobritvi.

               29

               Glede na vse te ugotovitve je na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 12 Direktive o odobritvi razlagati tako, da ne nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, zavezani za plačilo dajatve, imenovane „trošarina“, v odstotku od plačil, ki jih prejmejo od uporabnikov teh storitev, pod pogojem, da obdavčljivi dogodek za to dajatev ni vezan na postopek splošne odobritve, s katero je dovoljen dostop na trg elektronskih komunikacijskih storitev, temveč je vezan na uporabo storitev mobilne telefonije, ki jih zagotavljajo operaterji, in ki jo dokončno nosi uporabnik teh storitev, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

         Stroški

               30

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 12 Direktive 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so operaterji, ki ponujajo storitve mobilne telefonije, zavezani za plačilo dajatve, imenovane „trošarina“, v odstotku od plačil, ki jih prejmejo od uporabnikov teh storitev, pod pogojem, da obdavčljivi dogodek za to dajatev ni vezan na postopek splošne odobritve, s katero je dovoljen dostop na trg elektronskih komunikacijskih storitev, temveč je vezan na uporabo storitev mobilne telefonije, ki jih zagotavljajo operaterji, in ki jo dokončno nosi uporabnik teh storitev, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: malteščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. oktobra 2011.#Finanzamt Essen-NordOst proti GFKL Financial Services AG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija.#Šesta direktiva o DDV - Člena 2, točka 1, in 4 - Področje uporabe - Pojma ‚odplačna storitev‘ in ‚gospodarska dejavnost‘ - Prodaja slabih terjatev - Prodajna cena pod nominalno vrednostjo teh terjatev - Kupčev prevzem izterjave terjatev in tveganja njihovega neplačila s strani dolžnikov.#Zadeva C-93/10.

text:
      Zadeva C-93/10
      Finanzamt Essen-NordOst
      proti
      GFKL Financial Services AG
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Šesta direktiva o DDV – Člena 2, točka 1, in 4 – Področje uporabe – Pojma ‚odplačna storitev‘ in ‚gospodarska dejavnost‘ – Prodaja slabih terjatev – Prodajna cena pod nominalno vrednostjo teh terjatev – Kupčev prevzem izterjave terjatev in tveganja njihovega neplačila s strani dolžnikov“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odplačne storitve – Pojem
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 2, točka 1, in 4)
      Člena 2, točka 1, in 4 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati
         tako, da gospodarski subjekt, ki na svoje tveganje odkupi slabe terjatve po ceni, ki je nižja od njihove nominalne vrednosti,
         ne opravi storitve za plačilo v smislu navedenega člena 2, točka 1, in ne opravlja gospodarske dejavnosti, ki bi spadala na
         področje uporabe te direktive, če je razlika med nominalno vrednostjo navedenih terjatev in njihovo odkupno ceno odraz dejanske
         ekonomske vrednosti zadevnih terjatev ob odstopu.

      V takih okoliščinah namreč prevzemnik terjatev od odstopnika ne dobi nobenega plačila, saj razlika med nominalno vrednostjo
         odstopljenih terjatev in njihovo odkupno ceno ni protivrednost za tako storitev, ampak odraz dejanske ekonomske vrednosti
         navedenih terjatev ob odstopu, ki je odvisna od tega, da so te terjatve slabe terjatve, in od povečanega tveganja njihovega
         neplačila s strani dolžnikov.

      (Glej točke 22, 25 in 26 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 27. oktobra 2011(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člena 2, točka 1, in 4 – Področje uporabe – Pojma ‚odplačna storitev‘ in ‚gospodarska dejavnost‘ – Prodaja slabih terjatev – Prodajna cena pod nominalno vrednostjo teh terjatev – Kupčev prevzem izterjave terjatev in tveganja njihovega neplačila s strani dolžnikov“
      V zadevi C-93/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 10. decembra 2009, ki je prispela na Sodišče 17. februarja 2010, v postopku

      Finanzamt Essen-NordOst
      proti
      GFKL Financial Services AG,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský, sodnik, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, G. Arestis in
         D. Šváby, sodnika,

      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. maja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za GFKL Financial Services AG A. Bartsch in B. Keller, odvetnika,
      –        za nemško vlado T. Henze in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za Irsko D. O’Hagan in G. Clohessy, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo D. Triantafyllou, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. julija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, točka 1, 4 in 11(A)(1)(a) ter člena 13(B)(d), točki
         2 in 3, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem
         davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str.
         23, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Finanzamt Essen-NordOst (v nadaljevanju: Finanzamt) in družbo GFKL Financial Services
         AG (v nadaljevanju: GFKL) glede davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), katerega plačilo je bilo naloženo tej družbi,
         ker je ena od njenih hčerinskih družb kupila terjatve iz naslova 70 odpovedanih posojilnih pogodb, obveznosti iz katerih so
         bile razglašene za zapadle.

       Pravni okvir
      3        Člen 2, točka 1, Šeste direktive določa:

      „Predmet [DDV] je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo […]“
      4        Člen 4(1) in (2) te direktive določa:

      „1.      ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne glede
         na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2.      Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje tudi izkoriščanje
         premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      5        Družba GFKL je edina družbenica in matična družba družbe z omejeno odgovornostjo po nemškem pravu, ki je 26. oktobra 2004
         od banke odkupila hipotekarne pravice in terjatve iz naslova 70 odpovedanih posojilnih pogodb, obveznosti iz katerih so bile
         razglašene za zapadle.

      6        Na referenčni datum, to je 29. aprila 2004, je nominalna vrednost teh terjatev znašala 15.500.915,16 EUR.

      7        V prodajni pogodbi je bilo med drugim določeno, da se od tega referenčnega datuma za navedene pravice in navedene terjatve
         šteje, da se „upravljajo oziroma hranijo“ za račun in na tveganje kupca, da morajo plačila iz njihovega naslova pripadati
         kupcu in da je jamstvo prodajalca za izterljivost zadevnih terjatev izključeno.

      8        Vendar pa sta na podlagi dopisa zveznega ministrstva za finance z dne 3. junija 2004 glede izvršitve sodbe Sodišča z dne 26.
         junija 2003 v zadevi MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring (C-305/01, Recueil, str. I-6729) stranki prodajne pogodbe ocenili, da je
         delež zadevnih terjatev, ki ga je predvidoma mogoče izterjati, zaradi znatnih izostankov plačil občutno manjši od nominalne
         vrednosti, in sta tako njihovo ekonomsko vrednost določili na 8.956.101 EUR.

      9        Poleg tega sta stranki menili, da se morajo te terjatve izterjati v obdobju približno treh let, in sta se zato na podlagi
         sporazumno določene 5,97‑odstotne obrestne mere dogovorili, da kupec prodajalcu odobri posojilo, katerega obresti so znašale
         556.293 EUR, tako da je po odbitju teh obresti ekonomska vrednost navedenih terjatev znašala 8.399.808 EUR.

      10      Končna odkupna cena zadevnih terjatev je bila na koncu določena na 8.034.883 EUR, pri čemer v prodajni pogodbi ni bila določena
         možnost naknadne spremembe te cene.

      11      Poleg tega sta stranki menili, da kupec z odkupom teh terjatev za prodajalca ne opravi obdavčljive storitve. Vendar sta za
         primer, da bi davčna uprava menila drugače, določili, da je razliko med ekonomsko vrednostjo brez obresti in končno odkupno
         ceno, torej znesek 364.925 EUR, treba šteti za protidajatev te storitve.

      12      Družba GFKL je po tem, ko je predložila začasni obračun DDV, v katerem je navedla, da ta razlika pomeni plačilo za obdavčljivo
         storitev, opravljeno za prodajalca zadevnih terjatev, zoper svoj začasni obračun vložila pritožbo, ki jo je Finanzamt zavrnil
         kot neutemeljeno.

      13      Družba GFKL je nato pri Finanzgericht (finančno sodišče) vložila tožbo, ki ji je Finanzgericht ugodilo, pri čemer je menilo,
         da prenos slabih terjatev – drugače od pravega faktoringa – ni storitev, opravljena za prodajalca teh terjatev, ki bi bila
         obdavčljiva iz naslova DDV.

      14      Finanzamt je zoper sodbo Finanzgericht pri predložitvenem sodišču vložil revizijo.

      15      Bundesfinanzhof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      O razlagi člena 2, točka 1, in člena 4 Šeste direktive […]:
      Ali pri prodaji (odkupu) slabih terjatev na podlagi prevzema izterjave dolga in tveganja neplačila obstajata odplačna storitev
         in gospodarska dejavnost kupca terjatve, tudi če se odkupna cena

      –        ne določi glede na nominalno vrednost terjatev z določitvijo pavšalnega odbitka za prevzem izterjave dolga in tveganja neplačila,
         ampak

      –        se ravna po tveganju neplačila, ocenjenem za posamezno terjatev, izterjava dolga pa ima v primerjavi z odbitkom glede na tveganje
         neplačila le podrejen pomen?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, o razlagi člena 13(B)(d), točki 2 in 3, Šeste direktive […]:
      (a)      Ali je prevzem tveganja neplačila s strani kupca terjatve pri odkupu slabih terjatev po odkupni ceni, ki je znatno nižja od
         nominalne vrednosti terjatev, zaradi zagotavljanja drugačnega zavarovanja ali jamstva oproščen davka?

      (b)      Če obstaja neobdavčen prevzem tveganja:
      Ali je izterjava dolga kot del enotne storitve ali kot pomožna storitev oproščena davka ali je zanjo, če gre za samostojno
         storitev, obvezno plačilo davka?

      3.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen in ne obstaja storitev, ki je oproščena davka, o razlagi člena 11(A)[(1)](a) Šeste
         direktive:

      Ali se plačilo za obdavčljivo storitev določi glede na stroške izterjave, ki jih predvidita stranki, ali glede na dejanske
         stroške izterjave?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      16      S prvim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba člena 2, točka 1, in 4 Šeste direktive razlagati
         tako, da gospodarski subjekt, ki na svoje tveganje odkupi slabe terjatve po ceni, ki je nižja od njihove nominalne vrednosti,
         opravi storitev za plačilo in s tem opravlja gospodarsko dejavnost.

      17      Najprej je treba spomniti, da v okviru sistema DDV obdavčljive transakcije predpostavljajo, da obstaja transakcija med strankami,
         ki zajema določitev cene ali protivrednosti. Kadar je dejavnost izvajalca izključno opravljanje storitev brez neposrednega
         nadomestila, davčna osnova ne obstaja in te storitve torej niso zavezane plačilu DDV (glej sodbo z dne 29. oktobra 2009 v
         zadevi Komisija proti Finski, C-246/08, ZOdl., str. I‑10605, točka 43).

      18      V teh okoliščinah je storitev opravljena „za plačilo“ v smislu člena 2, točka 1, Šeste direktive in je tako obdavčljiva, le
         če med izvajalcem in prejemnikom storitve obstaja pravno razmerje, v okviru katerega se izmenjajo vzajemne dajatve oziroma
         storitve, pri čemer plačilo, ki ga prejme izvajalec, pomeni dejansko protivrednost storitve, opravljene za prejemnika (zgoraj
         navedena sodba MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, točka 47).

      19      V skladu z ustaljeno sodno prakso pojem „opravljanje storitev za plačilo“ v smislu navedenega člena 2(1) predpostavlja obstoj
         neposredne povezave med opravljeno storitvijo in nasprotno dajatvijo (sodba z dne 29. julija 2010 v zadevi Astra Zeneca UK,
         C-40/09, ZOdl., str. I-7505, točka 27 in navedena sodna praksa).

      20      V zgoraj navedeni sodbi MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring je Sodišče presodilo, da je treba to, da faktor stranki jamči plačilo
         terjatev in tako prevzame tveganje njihovega neplačila s strani dolžnikov, šteti za izkoriščanje premoženja, ki je namenjeno
         trajnemu doseganju dohodka, v smislu člena 4(2) Šeste direktive, če se ta dejavnost opravlja za plačilo in v določenem obdobju
         (glej zgoraj navedeno sodbo MKG‑Kraftfahrzeuge-Factoring, točka 50).

      21      V zvezi s tem je treba opozoriti, da se je v okviru odstopa terjatev, obravnavanega v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba,
         prevzemnik terjatev zavezal, da bo za odstopnika opravljal storitve faktoringa, za kar je dobil plačilo, namreč faktorinško
         in del credere provizijo.

      22      Kar pa zadeva spor o glavni stvari, je treba ugotoviti, da v nasprotju z dejanskim stanjem v sporu, v katerem je bila izdana
         zgoraj navedena sodba MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, prevzemnik terjatev od odstopnika ne dobi nobenega plačila, tako da ne
         opravlja gospodarske dejavnosti v smislu člena 4 Šeste direktive niti ne opravlja storitve v smislu člena 2, točka 1, te direktive.

      23      Sicer je res, da se nominalna vrednost odstopljenih terjatev in njihova odkupna cena razlikujeta.

      24      Vendar pa v nasprotju s faktorinško in del credere provizijo, ki ju je faktor prejel v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, ta
         razlika v sporu o glavni stvari ne pomeni neposrednega plačila za storitev kupca odstopljenih terjatev.

      25      Razlika med nominalno vrednostjo odstopljenih terjatev in njihovo odkupno ceno namreč ni protivrednost za tako storitev, ampak
         odraz dejanske ekonomske vrednosti navedenih terjatev ob odstopu, ki je odvisna od tega, da so te terjatve slabe terjatve,
         in od povečanega tveganja njihovega neplačila s strani dolžnikov.

      26      V teh okoliščinah je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da je treba člena 2, točka 1, in 4 Šeste direktive razlagati tako,
         da gospodarski subjekt, ki na svoje tveganje odkupi slabe terjatve po ceni, ki je nižja od njihove nominalne vrednosti, ne
         opravi storitve za plačilo v smislu člena 2, točka 1, in ne opravlja gospodarske dejavnosti, ki bi spadala na področje uporabe
         te direktive, če je razlika med nominalno vrednostjo navedenih terjatev in njihovo odkupno ceno odraz dejanske ekonomske vrednosti
         zadevnih terjatev ob odstopu.

       Drugo in tretje vprašanje
      27      Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo in tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      28      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člena 2, točka 1, in 4 Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih
            – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) je treba razlagati tako, da gospodarski subjekt,
            ki na svoje tveganje odkupi slabe terjatve po ceni, ki je nižja od njihove nominalne vrednosti, ne opravi storitve za plačilo
            v smislu člena 2, točka 1, in ne opravlja gospodarske dejavnosti, ki bi spadala na področje uporabe te direktive, če je razlika
            med nominalno vrednostjo navedenih terjatev in njihovo odkupno ceno odraz dejanske ekonomske vrednosti zadevnih terjatev ob
            odstopu.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 19. marca 2002. # H. Lommers proti Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Socialna politika. # Zadeva C-476/99.