title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 20. septembra 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Obvezna identifikacija in tehnični pregled vozila pred njegovo registracijo v državi članici - Člena 28 ES in 30 ES - Direktivi 96/96/ES in 1999/37/ES - Priznavanje potrdil o registraciji in tehničnih pregledov iz drugih držav članic. # Zadeva C-297/05.

text:
      Zadeva C-297/05
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Nizozemski
      „Obvezna identifikacija in tehnični pregled vozila pred njegovo registracijo v državi članici – Člena 28 ES in 30 ES – Direktivi 96/96/ES in 1999/37/ES – Priznavanje potrdil o registraciji in tehničnih pregledov iz drugih držav članic“
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 20. septembra 2007
      Povzetek sodbe
      1.     Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Pojem
      (člen 28 ES; Direktiva Sveta 1999/37, člena 2(b) in 4)
      2.     Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom
      (člena 28 ES in 30 ES)
      1.     Nacionalni predpisi – ki pred registracijo vozila zahtevajo njegovo identifikacijo in ki zahtevajo, da se v skladu s členoma
         2(b) in 4 Direktive 1999/37 ta identifikacija ob uvozu vozila, predhodno registriranega v drugi državi članici, opravi s potrdilom
         o registraciji, ki ga izda navedena država članica, pri čemer je vozilo treba pokazati, da se pri pregledu lahko preveri,
         ali je vozilo dejansko na ozemlju države članice uvoznice in ali ustreza podatkom, navedenim v potrdilu o registraciji, ki
         ga je izdala druga država članica – ne morejo neposredno ali posredno, dejansko ali morebitno ovirati trgovine znotraj Skupnosti.
         Ker gre namreč pri tem postopku za preprosto upravno formalnost, ki ne vzpostavlja nobenega dodatnega pregleda, ampak je del
         obravnavanja vloge za registracijo in poteka ustreznega postopka, podrobna pravila pregleda ne morejo imeti nikakršnih odvračalnih
         učinkov na uvoz vozila v to državo članico oziroma tak uvoz zaradi tega pregleda ne more biti manj zanimiv.

       (Glej točke od 53 do 55, 58 in 63.)
      2.     Država članica, s tem da pred registracijo vozil v tej državi članici splošno in sistematično zahteva pregled splošnega stanja
         za vsa vozila, starejša od treh let, ki so bila predhodno registrirana v drugih državah članicah, pri čemer ne upošteva morebitnih
         tehničnih pregledov, ki so jih že opravile druge države članice, ne izpolni obveznosti iz členov 28 ES in 30 ES. Takega pregleda,
         ki lahko določene zadevne osebe odvrne od tega, da bi v državo članico uvozile vozila, starejša od treh let, ki so bila predhodno
         registrirana v drugih državah članicah, namreč ni mogoče upravičiti z razlogom zagotavljanja prometne varnosti in varstva
         okolja, če zadevna država članica konkretno ne dokaže sorazmernosti – glede na želeni cilj – zadevne omejitve prostega pretoka
         blaga.

      (Glej točke 73, 74, 77, 78, 80 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 20. septembra 2007(*)

      „Obvezna identifikacija in tehnični pregled vozila pred njegovo registracijo v državi članici – Člena 28 ES in 30 ES – Direktivi 96/96/ES in 1999/37/ES – Priznavanje potrdil o registraciji in tehničnih pregledov iz drugih držav članic“
      V zadevi C‑297/05,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 22. julija 2005,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. van Beek in D. Zijlstra, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Nizozemski, ki jo zastopata H. G. Sevenster in D. J. M. de Grave, zastopnika,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Republike Finske, ki jo zastopa E. Bygglin, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenientka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič (poročevalec) in E. Levits, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. marca 2007,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Nizozemska, s tem da za vozila, predhodno
         registrirana v drugi državi članici, pred njihovo registracijo na Nizozemskem zahteva pregled z namenom njihove identifikacije
         in tudi tehnični pregled njihovega splošnega stanja, ni izpolnila obveznosti iz členov 28 ES in 30 ES.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2       Triintrideseta uvodna izjava Direktive Sveta 96/96 ES z dne 20. decembra 1996 o približevanju zakonodaje držav članic, ki
         se nanaša na tehnične preglede motornih vozil in njihovih priklopnikov (UL 1997, L 46, str. 1) določa:

      „[…] zaradi pričakovanega vpliva te direktive na zadevni sektor in ob upoštevanju načela subsidiarnosti [so] ukrepi Skupnosti,
         predvideni v tej direktivi, potrebni za uskladitev pravil o tehničnih pregledih, da se prepreči izkrivljanje konkurence med
         cestnimi prevozniki ter zagotovi pravilni pregled in vzdrževanje vozil; ker teh ciljev ne bi bilo mogoče v celoti doseči s
         posamičnim ukrepanjem držav članic.“

      3       Člen 1(1) Direktive 96/96 določa:
      „V vsaki državi članici se na motornih vozilih, registriranih v tej državi, ter njihovih priklopnikih in polpriklopnikih opravljajo
         redni tehnični pregledi v skladu s to direktivo ter zlasti njenima Prilogama I in II.“

      4       Člen 3(1) in (2) te direktive določa:
      „1. Države članice sprejmejo ukrepe, za katere menijo, da so potrebni, da je mogoče dokazati, da je vozilo opravilo tehnični
         pregled, ki izpolnjuje vsaj zahteve iz te direktive.

      O teh ukrepih uradno obvestijo druge države članice in Komisijo.
      2. Vsaka država članica na enaki podlagi, kot če bi sama izdala dokazilo, prizna dokazilo, izdano v drugi državi članici,
         da je motorno vozilo, registrirano na ozemlju te druge države, skupaj s svojim priklopnikom ali polpriklopnikom opravilo tehnični
         pregled, ki izpolnjuje vsaj zahteve iz te direktive.“

      5       Člen 5 navedene direktive določa:
      „Ne glede na določbe prilog I in II lahko države članice:
      –       prenesejo na zgodnejši termin datum za prvi obvezni tehnični pregled in po potrebi predajo vozilo v pregled pred registracijo,

      –       skrajšajo časovni razmik med dvema zaporednima obveznima pregledoma,
      –       predpišejo obvezen preskus neobvezne dodatne opreme,
      –       povečajo število postavk preskusa,
      –       razširijo zahtevo po rednem pregledu na druge kategorije vozil,
      –       predpišejo posebne dodatne preskuse,
      –       za vozila, registrirana na svojem ozemlju, določijo višje minimalne vrednosti zavorne učinkovitosti, kakor so določeni v Prilogi
         II, in lahko vključijo preskus na vozilih z višjimi obremenitvami, če ti predpisi ne presegajo tistih o prvotni homologaciji
         vozila.“

      6       Člen 11(1) Direktive 96/96 določa:
      „Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 9. marca 1998. O
         tem takoj obvestijo Komisijo.

      [...]“
      7       Tretja, šesta in deveta uvodna izjava Direktive Sveta 1999/37/ES z dne 29. aprila 1999 o dokumentih za registracijo vozil
         (UL L 138, str. 57) določajo:

      „(3) […] uskladitev oblike in vsebine potrdila o registraciji [bo] olajšala njegovo razumevanje in tako prispevala k prostemu
         gibanju vozil, registriranih v eni državi članici, na cestah in ozemlju drugih držav članic;

      […]
      (6) […] uskladitev potrdila o registraciji [bo] olajšala ponovno obratovanje vozil, ki so bila predhodno registrirana v drugi
         državi članici, in bo prispevala k pravilnemu delovanju notranjega trga;

      […]
      (9) […] primerno [je] vzpostaviti tesno sodelovanje med državami članicami, ki temelji na učinkoviti izmenjavi informacij,
         da bi olajšali tiste kontrolne preglede, ki so posebej namenjeni boju proti goljufiji in nezakonitemu trgovanju z ukradenimi
         vozili“.

      8       V členu 2(b) Direktive 1999/37 je registracija vozila opredeljena kot upravno dovoljenje za obratovanje tega vozila v cestnem
         prometu, vključno z identifikacijo vozila in izdajo registrske številke.

      9       Člen 4 te direktive določa:
      „Za namene te direktive druge države članice priznajo potrdilo o registraciji, ki ga je izdala država članica, za identifikacijo
         vozila v mednarodnem prometu ali za njegovo ponovno registracijo v drugi državi članici.“

      10     Člen 8(1) navedene direktive določa:
      „Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 1. junija 2004. O tem takoj
         obvestijo Komisijo.“

      [...]“
       Nacionalna ureditev
      11     Členi 36(1) in (2) in od 42 do 61 zakona o cestnem prometu (Wegenverkeerswet) z dne 21. aprila 1994 (Stb. 1994, št. 475, v
         nadaljevanju: Wegenverkeerswet) in poglavje 4 – členi od 17 do 40a – uredbe o potrdilih o registraciji (Kentekenreglement)
         z dne 6. oktobra 1994 (Stb. 1994, št. 760, v nadaljevanju: Kentekenreglement) urejajo postopek registracije vozil in izdajo
         potrdila o registraciji.

      12     Členi od 42 do 46 Wegenverkeerswet se nanašajo na vodenje registra registrskih številk. Navedeni člen 42(2) in (3) določa:
      „2. V okviru [registra registrskih številk] Rijksdienst voor Wegverkeer (služba cestnega prometa, v nadaljevanju: RDW) zbira
         podatke o motornih vozilih in priklopnikih, ki jim je bila dodeljena registrska številka, ime imetnika te registrske številke
         in podatke o drugih motornih vozilih in priklopnikih.

      3. Podatki iz drugega pododstavka se zbirajo z namenom:
      a) učinkovite izvedbe tega zakona in za spoštovanje pravil, ki jih določa ta zakon ali so sprejeta na njegovi podlagi, ali
      b) za učinkovito izvedbo zakona o davku na motorna vozila (Wet op de motorrijtuigenbelasting) iz leta 1994, zakona o davku
         na zasebna vozila in motorna kolesa (Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen) iz leta 1992, zakona o zavarovanju
         odgovornosti za motorna vozila (Wet aansprakelijkheidsverzekering motorrijtuigen), zakona o mobilnosti in dostopnosti (Wet
         bereikbaarheid en mobiliteit) in drugih predpisov glede motornih vozil in priklopnikov ter za spoštovanje pravil, ki jih določajo
         te določbe ali so sprejeta na njihovi podlagi.“

      13     Potrdilo o registraciji, ki ga ureja poglavje 4, členi od 17 do 40a, Kentekenreglement, je sestavljeno iz dela I in dela II,
         pri čemer prvi del vsebuje tehnične podatke o vozilu (del IA) in podatke o lastniku oziroma imetniku vozila (del IB), drugi
         del pa vsebuje podatke, pomembne ob spremembi lastništva.

      14     Člen 25(1) Kentekenreglement glede prve izdaje dvodelnega potrdila o registraciji določa:
      „Lastnik oziroma imetnik vozila, za katero želi prvo izdajo dvodelnega potrdila o registraciji, pokaže vozilo RDW za pregled
         in od te službe zahteva izdajo potrdila o registraciji, pri čemer predloži dokaz o upravičenosti, ki ga določa ministrski
         odlok.“

      15     Člen 25b Kentekenreglement določa, da je treba za registracijo na Nizozemskem predložiti potrdilo o registraciji, predhodno
         izdano v drugi državi članici. Odstavka 2 in 3 tega člena določata:

      „2. Izdaja [potrdila o registraciji na Nizozemskem] se zavrne, če del II potrdila o registraciji – če je bil izdan – manjka.
      3. V izjemnih primerih in z odstopanjem od odstavka 2 lahko RDW izda potrdilo o registraciji, če pristojni organi države članice,
         v kateri je bilo vozilo predhodno registrirano, pisno ali po elektronski pošti potrdi, da je vlagatelj zahtevka upravičen
         do registracije vozila v drugi državi članici.“

      16     Na podlagi členov od 26 do 30 Kentekenreglement pri prodaji med zasebniki na Nizozemskem pregled identifikacije vozila ni
         potreben, saj so tehnični podatki vozila – iz dela IA potrdila – o registraciji že navedeni v registru registracij, in RDW
         novemu lastniku izda potrdilo o registraciji, ki vsebuje samo del IB.

      17     Nizozemski predpisi določajo štiri različne postopke registracije vozil.
      18     Na podlagi postopka št. 1 nova vozila, ki še niso bila rabljena in ki so pridobila nizozemsko homologacijo ali homologacijo
         Skupnosti, pridobijo potrdilo o registraciji navadno s posredovanjem podjetja, ki ga pooblasti RDW. Tako pooblaščeno podjetje
         lahko zahteva izdajo potrdila o registraciji neposredno pri RDW, in sicer brez posebnega tehničnega pregleda splošnega stanja
         vozila, pri čemer identifikacijo in preverjanje ujemanja s potrdilom o skladnosti takega vozila opravi pooblaščeno podjetje.
         Posebni tehnični pregled splošnega stanja vozila se ne opravi. Stroški, ki jih nosi stranka, so omejeni na stroške dela I
         in II potrdila o registraciji, in sicer skupno na 47,20 eura.

      19     Postopek št. 2 se uporabi za vozila, mlajša od treh let, ki so pridobila homologacijo Skupnosti. Za ta vozila je pred njihovo
         registracijo potreben pregled, ki ga opravi služba, pooblaščena od RDW. Pri tem pregledu se opravi identifikacija vozil, in
         sicer na podlagi potrdila o registraciji, izdanega v drugi državi članici, in potrdila o skladnosti, da bi se preprečila vsakršna
         goljufija s potrdili o registraciji. Predloženi dokumenti se preverijo, da bi se ugotovila morebitna odstopanja. Poseben tehnični
         pregled splošnega stanja vozil se opravi, le če imajo vozila že s prostim očesom vidne napake, ki bi lahko ogrožale prometne
         udeležence ali okolje. Ta pregled traja približno petindvajset minut, stane pa 45 eurov, poleg zneska 47,20 eura za potrdilo
         o registraciji.

      20     Postopek št. 3 se nanaša na vozila, starejša od treh let, ki so pridobila homologacijo Skupnosti, vozila, predhodno registrirana
         v drugi državi članici, v kateri so pridobila nacionalno homologacijo ali posamično odobritev, in vozila, predhodno registrirana
         na Nizozemskem, ki so pridobila nizozemsko homologacijo.

      21     Ob uvozu se poleg postopka identifikacije navedenih vozil opravi pregled njihovega splošnega stanja, ki se nanaša na spoštovanje
         veljavnih zahtev in ki ga opravi služba, pooblaščena od RDW. Predložiti je treba potrdilo o registraciji, izdano v drugi državi
         članici, in potrdilo o skladnosti, ki vsebuje potrebne tehnične podatke; za vozila, ki niso pridobila homologacije Skupnosti,
         je treba predložiti tudi homologacijski ali podoben dokument, ki navaja moč, mase (največje) in maso na os. Navedeni pregled
         splošnega stanja vozila traja približno petdeset minut in stane 78 eurov, k čemur je treba prišteti 47,20 eura za izdajo potrdila
         o registraciji.

      22     Pri pregledu se opravita identifikacija vozila in pregled predloženih dokumentov. Morebitne razlike med tehničnimi zahtevami,
         veljavnimi v državi članici izvora zadevnega vozila, in tehničnimi zahtevami, veljavnimi na Nizozemskem, ne preprečijo registracije
         vozila, če je na podlagi predloženih dokumentov mogoče ugotoviti, da je vozilo v stanju, v katerem je bilo registrirano v
         navedeni državi članici izvora zadevnega vozila, in če zaradi teh razlik nikakor ni ogrožena varnost.

      23     Poleg tega je za vsako vozilo, starejše od treh let in registrirano na Nizozemskem, predpisan periodični tehnični pregled
         (Algemene Periodieke Keuring). Če je za vozilo, za katero se uporabi postopek št. 3, treba opraviti tehnični pregled, vlagatelj
         zahtevka za izdajo potrdila o registraciji prejme potrdilo, na podlagi katerega lahko vozilo uporablja eno leto.

      24     Na podlagi člena 25(7) Kentekenreglement se zgoraj povzeti postopki uporabljajo mutatis mutandis za novo vlogo za registracijo, ki se nanaša na vozilo, predhodno registrirano na Nizozemskem, ki je bilo potem vzeto iz prometa,
         ali je zapustilo ozemlje Nizozemske, ali je bilo namenjeno uporabi zunaj javnih cest, ali pa je dobilo posebno registracijo.

      25     Postopek št. 4 se uporablja za vozila, predhodno registrirana v državi, ki ni članica Evropske unije, in za še neregistrirana
         vozila, ki niso pridobila homologacije ali posamične odobritve. Poleg identifikacije teh vozil se opravi pregled njihovega
         splošnega stanja, pri čemer se ta pregled navadno opravi pri vlagatelju zahtevka, in sicer po upravnem pregledu posamične
         vloge, ki ga opravi posebna služba RDW. Podatki morajo biti posredovani zaradi registracije.

      26     Zgoraj opisano ravnanje RDW v zvezi s postopkoma št. 2 in 3 temelji na Kentekenreglement.
      27     Minister za promet je 11. novembra 2005 poslal RDW okrožnico, s katero je zahteval, naj se od 1. decembra 2005 za vozila,
         predhodno registrirana v drugi državi članici, ne zahteva več tehnični pregled iz člena 25(1) Kentekenreglement.

       Predhodni postopek
      28     Ker nizozemska zakonodaja glede postopka registracije vozil ni bila v skladu z določbami členov 28 ES in 30 ES, je Komisija
         sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti in Kraljevino Nizozemsko pozvala, naj poda svoja stališča.

      29     Nizozemska vlada je na ta poziv odgovorila z dopisom z dne 10. julija 2003. Svoja stališča je podrobneje predstavila v drugem
         dopisu z dne 29. januarja 2004.

      30     Komisija je 9. julija 2004 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je Kraljevino Nizozemsko pozvala, naj sprejme ukrepe, potrebne
         za uskladitev s tem mnenjem, in sicer v roku dveh mesecev od njegove vročitve.

      31     Kraljevina Nizozemska je najprej prosila za enomesečno podaljšanje roka za odgovor na obrazloženo mnenje, nanj pa je odgovorila
         2. novembra 2004.

      32     Komisija je 22. julija 2005 na podlagi člena 226 ES v sodnem tajništvu Sodišča vložila to tožbo.
      33     S sklepom z dne 20. februarja 2006 je predsednik Sodišča Republiki Finski dovolil intervencijo v podporo predlogom Kraljevine
         Nizozemske.

       Dopustnost tožbe
       Trditve strank
      34     Nizozemska vlada zatrjuje, da Komisija ni izpolnila obveznosti opredelitve predmeta tožbe z dovolj natančnimi in ujemajočimi
         se izrazi, in sicer tako v predhodnem postopku kot v postopku s tožbo, zlasti zato, ker naj v obrazloženem mnenju ne bi pojasnila
         razlike med „pregledom splošnega stanja vozila“ in „pregledom za identifikacijo vozil“.

      35     Komisija naj bi v tožbi nezakonito razširila predmet spora glede na obrazloženo mnenje, in sicer s tem da se je njen očitek
         zoper „dodatne tehnične preglede“ nanašal tudi na postopek identifikacije vozil. Zato bi bilo treba tožbo v delu, ki se nanaša
         tudi na navedeni postopek identifikacije, zavreči.

      36     Komisija pojasnjuje, da izpodbija zgoraj opisana postopka št. 2 in 3. Preglede vozil, ki so določeni s tema postopkoma, bi
         bilo treba uvrstiti v dve skupini, in sicer tiste preglede, ki se nanašajo izključno na identifikacijo vozil in ki se opravijo
         v okviru postopkov št. 2 in 3, in postopke, ki se nanašajo na splošno stanje vozila, torej tehnične preglede v strogem pomenu,
         ki se opravijo v okviru postopka št. 3.

      37     Komisija navaja, da je v točkah 5(2), 5(3) in 13 obrazloženega mnenja pojasnila, da se njeni očitki nanašajo na obe vrsti
         pregledov. Poleg tega naj bi iz odgovora nizozemske vlade na obrazloženo mnenje izhajalo, da je le-ta razumela, da se očitki
         Komisije nanašajo na obe vrsti zadevnih pregledov.

       Presoja Sodišča
      38     Ugotoviti je treba, da se točka 13 obrazloženega mnenja nanaša na dve vrsti pregledov iz zgoraj opisanih postopkov št. 2 in
         3.

      39     Poleg tega iz odgovora nizozemske vlade na obrazloženo mnenje z dne 2. novembra 2004 izhaja, da je nizozemska vlada navedena
         postopka št. 2 in 3 obravnavala ločeno, pri čemer se je na eni strani opredelila glede identifikacije vozil, predhodno registriranih
         v drugi državi članici, ki jo določata oba postopka, in na drugi strani glede pregleda splošnega stanja navedenih vozil, ki
         ga določa postopek št. 3.

      40     Iz navedenega izhaja, da je nizozemska vlada lahko opredelila očitke, ki jih je v obrazloženem mnenju podala Komisija in ki
         se nanašajo na obe vrsti pregledov iz postopkov št. 2 in 3, ter da navedena vlada neutemeljeno zatrjuje, da naj bi Komisija
         v tožbi nezakonito razširila predmet spora.

      41     Glede na zgoraj navedeno je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je podala nizozemska vlada, zavrniti.
       Temelj
       Trditve strank
      42     Po mnenju Komisije sta registracija na Nizozemskem vozil, predhodno registriranih v drugi državi članici, in izdaja potrdil
         o registraciji ob spremembi lastništva vozil, predhodno registriranih na Nizozemskem, primerljiva položaja.

      43     V teh dveh podobnih situacijah pa naj bi bilo ravnanje različno, kar naj bi povzročilo oviranje trgovine znotraj Skupnosti.
         Obveznost, da se pred registracijo vozil, predhodno registriranih v drugi državi članici, opravi pregled, naj bi zaradi zavezujoče
         narave, sistematičnosti in dejstva, da je pregled drag, otežila uvoz navedenih vozil in pomenila torej ukrep z enakim učinkom,
         kot ga imajo količinske omejitve pri uvozu v smislu člena 28 ES. Komisija v zvezi s tem meni, da je zadevni pregled mogoče
         uvrstiti v dve skupini, in sicer gre za pregled z namenom identifikacije vozil in za pregled z namenom nadzora njihovega splošnega
         stanja.

      44     Komisija meni, da je treba izpodbijane ukrepe opredeliti kot ukrepe z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve, ki
         so na podlagi člena 28 ES prepovedani, in sicer ker naj bi zaradi njih uvoz vozil, predhodno registriranih v drugi državi
         članici, postal manj zanimiv in naj bi torej ovirali prosti pretok blaga. Poleg tega naj izpodbijanih ukrepov ne bi bilo mogoče
         upravičiti s ciljem, navedenim v členu 30 ES, ali z nujno zahtevo, kot jo pozna sodna praksa Sodišča.

      45     Po mnenju Komisije naj zlasti pregled z namenom identifikacije vozil, določen s postopkoma št. 2 in 3, ne bi bil upravičen
         s potrebo po preveritvi, ali je bila identifikacijska številka uvoženega vozila, predhodno registriranega v drugi državi članici,
         spremenjena, saj naj bi bila ta številka lahko spremenjena tudi ob spremembi lastništva znotraj ozemlja Kraljevine Nizozemske.
         Poleg tega – ker je na podlagi Direktive 1999/37 vsebina registracijskih dokumentov usklajena na ravni Skupnosti – naj bi
         bil dejanski pregled na Nizozemskem odveč in bi skupaj s pregledi, že opravljenimi v drugih državah članicah, povzročal dvojno
         delo. Komisija prav tako ugotavlja, da je treba za opravljeni pregled čakati več tednov.

      46     Iz sodne prakse Sodišča naj bi glede tehničnih pregledov splošnega stanja vozila izhajalo, da lahko za vozila, predhodno registrirana
         v državi članici, v kateri je bil zanje že opravljen tehnični pregled, organi druge države članice v določenih okoliščinah
         ob njihovi registraciji v tej državi članici zahtevajo dodaten pregled, vendar le če se podoben pregled zahteva za vozila
         nacionalnega izvora, za katera se zahteva registracija v enakih okoliščinah. Vendar naj se v obravnavani zadevi za vozila,
         že registrirana na Nizozemskem in katerih lastništvo se prenaša, v nasprotju z vozili, že registriranimi v drugi državi članici
         in za katera se zahteva registracija na Nizozemskem, ne bi zahteval tak pregled.

      47     Nizozemska in finska vlada menita, da ni mogoče primerjati spremembe lastništva vozila, že registriranega na Nizozemskem,
         in uvoza vozila iz druge države članice. Registracija vozil in vpis spremembe lastništva naj bi imela različna cilja, in sicer
         gre pri registraciji za vpis vozila v nizozemski nacionalni register, sprememba lastništva pa zgolj poveže drugo osebo z že
         registriranim vozilom. Tato teh dveh situacij ni mogoče primerjati.

      48     Nasprotno, registracija vozil, predhodno registriranih v drugi državi članici, na Nizozemskem naj bi bila primerljiva s postopkom
         registracije vozil, predhodno registriranih na Nizozemskem, ki so bila nato izbrisana iz registra in za katera je podana nova
         vloga za registracijo na Nizozemskem. V tem primeru naj bi bil na podlagi člena 25(7) Kentekenreglement postopek enak postopku
         ob uvozu vozil.

      49     Nizozemska in finska vlada glede pregleda z namenom identifikacije zatrjujeta, da je tak pregled nujen za zagotovitev prometne
         varnosti, za boj zoper goljufije, za varstvo okolja in uporabnikov ter za javni red.

      50     V zvezi s tem naj bi Direktiva 1999/37 določala samo minimalno uskladitev, kar naj bi državam članicam omogočilo naložitev
         dodatnih pregledov pri registraciji.

      51     Nizozemska vlada glede takega dodatnega tehničnega pregleda, kot ga določa postopek št. 3, zatrjuje, da ta zagotavlja, da
         so v prometu na Nizozemskem le tista vozila, ki ustrezajo nizozemskim zahtevam na področju prometne varnosti in okolja.

      52     Finska vlada meni tudi to, da so izpodbijani ukrepi skladni z načelom sorazmernosti, saj naj ciljev registracije, glede katerih
         naj bi bil tehnični pregled nujen, ne bi bilo mogoče doseči z manj omejevalnimi ukrepi.

       Presoja Sodišča
       Pregled z namenom identifikacije vozil
      53     V skladu z ustaljeno sodno prakso se prepoved ukrepov z enakim učinkom, kot ga imajo omejitve, navedene v členu 28 ES, nanaša
         na vse predpise držav članic, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali morebitno ovirali trgovino znotraj Skupnosti
         (sodbe z dne 16. novembra 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑217/99, Recueil, str. I-10251, točka 16; z dne 26. oktobra
         2006 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-65/05, ZOdl., str. I-10341, točka 27, in z dne 15. marca 2007 v zadevi Komisija proti
         Finski, C-54/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 30). Tako samo dejstvo, da je uvoznik odvrnjen od tega, da v zadevno državo
         vnese ali v njej trži zadevne proizvode, za uvoznika pomeni oviranje prostega pretoka blaga (zgoraj navedena sodba Komisija
         proti Belgiji, točka 18, in sodba z dne 7. junija 2007 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-254/05, še neobjavljena v ZOdl.,
         točka 30).

      54     V obravnavani zadevi iz spisa izhaja, da Kraljevina Nizozemska pred registracijo vozila zahteva njegovo identifikacijo. V
         skladu s členoma 2(b) in 4 Direktive 1999/37 se ta identifikacija – ob uvozu vozila, predhodno registriranega v drugi državi
         članici – opravi s potrdilom o registraciji, ki ga izda navedena država članica.

      55     Vendar Komisija Kraljevini Nizozemski vseeno očita, da ovira prosti pretok blaga, ker postopek identifikacije ni zgolj upravna
         formalnost, ampak vsebuje tudi zahtevo vozilo pokazati RDW, da oseba, ki opravlja pregled, lahko preveri, ali je vozilo dejansko
         na nizozemskem ozemlju in ali ustreza podatkom, navedenim v potrdilu o registraciji, ki ga je izdala druga država članica.
         Po mnenju Komisije naj bi bil zaradi tega pregleda, ki traja približno petindvajset minut in ki je v času predhodnega postopka
         stal 45 eurov, uvoz vozil na Nizozemsko manj zanimiv.

      56     Te trditve Komisije ni mogoče sprejeti.
      57     Poudariti je namreč treba, da se pristojni nizozemski organi v zadevnem postopku – kot izhaja iz same tožbe Komisije – omejijo
         na identifikacijo vozila z namenom registracije.

      58     Gre za preprosto upravno formalnost, ki ne vzpostavlja nobenega dodatnega pregleda, ampak je del obravnavanja vloge za registracijo
         in poteka ustreznega postopka.

      59     Poleg tega iz podrobnih pravil pregleda, kot se opravlja na Nizozemskem, izhaja, da ta postopek ni odvračalne narave.
      60     Prvič, v zvezi s potjo, potrebno zaradi obveznosti, da se vozilo pokaže RDW, iz spisa izhaja, da ima ta služba po vsem nizozemskem
         ozemlju široko mrežo središč, v katerih je torej zlahka mogoče opraviti identifikacijski pregled.

      61     Dalje, v zvezi s stroškom 45 eurov je treba ugotoviti – glede na celotne stroške, ki jih vsaka registracija nujno zahteva
         –, da ta znesek ne more vplivati na odločitev lastnika vozila o tem, ali bo na Nizozemskem opravil registracijo ali ne.

      62     Nazadnje, glede dejstva, ki ga je navedla Komisija, da je za pregled za registracijo čakalna doba lahko več tednov, zadošča
         poudariti, da se uvoznik vozila tej čakalni dobi lahko zlahka izogne ali jo vsaj zmanjša, in sicer tako, da se pravočasno
         dogovori za pregled v enem od središč RDW po svojem izboru.

      63     Iz navedenega izhaja, da pregled z namenom identifikacije vozil, kot je bil predhodno preučen, ne more imeti nikakršnih odvračalnih
         učinkov na uvoz vozila v to državo članico oziroma tak uvoz zaradi tega pregleda ne more biti manj zanimiv. Zato je treba
         Komisijin očitek glede tega pregleda zavrniti.

       Tehnični pregled splošnega stanja vozila
      64     Uvodoma je treba opomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti presoditi glede na
         položaj države članice, kot je obstajal ob preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (glej zlasti sodbi z dne 16. januarja
         2003 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑63/02, Recueil, str. I‑821, točka 11, in z dne 14. julija 2005 v zadevi
         Komisija proti Španiji, C‑135/03, ZOdl., str. I‑6909, točka 31). Naknadnih sprememb Sodišče ne more upoštevati (glej zlasti
         sodbo z dne 18. novembra 2004 v zadevi Komisija proti Irski, C‑482/03, še neobjavljena v ZOdl., točka 11).

      65     Komisijino obrazloženo mnenje je datirano z dnem 9. julij 2004, rok dveh mesecev, določen Kraljevini Nizozemski, je bil podaljšan
         za en mesec, zato je za presojo obstoja oziroma neobstoja očitane neizpolnitve obveznosti odločilen datum 9. oktober 2004.
         Okrožnica ministra za promet, izdana po tem datumu, je zato v obravnavani zadevi brezpredmetna.

      66     Pred preučitvijo skladnosti pregleda splošnega stanja vozil ob njihovi registraciji s členoma 28 ES in 30 ES je treba, prvič,
         preveriti, ali se Kraljevina Nizozemska z določitvijo takega pregleda ni zgolj uskladila z obveznostmi iz Direktive 96/96.

      67     Glede tehničnega pregleda splošnega stanja vozil je treba navesti, da so v skladu s triintrideseto uvodno izjavo Direktive
         96/96 njeni cilji uskladitev pravil o tehničnih pregledih, preprečitev izkrivljanja konkurence med cestnimi prevozniki ter
         zagotovitev pravilnega pregleda vozil.

      68     Člen 3(1) Direktive 96/96 daje državam članicam določeno diskrecijsko pravico, pri čemer odstavek 2 tega člena zahteva, naj
         države članice priznajo dokazilo, izdano v drugi državi članici, da je vozilo opravilo tehnični pregled, ki izpolnjuje vsaj
         zahteve iz te direktive. Vendar člen 5 Direktive 96/96 določa dodatne preskuse oziroma pogoje, ki jih glede na tiste iz prilog
         I in II k isti direktivi država članica lahko zahteva, če ti preskusi niso že zajeti z navedenim dokazilom (glej v tem smislu
         sodbo z dne 21. marca 2002 v zadevi Cura Anlagen, C-451/99, Recueil, str. I-3193, točka 62).

      69     V obravnavani zadevi se na podlagi postopka št. 3 – ki se uporablja za vozila, starejša od treh let, ki so pridobila homologacijo
         Skupnosti, za vozila, predhodno registrirana v drugi državi članici, v kateri so pridobila nacionalno homologacijo ali posamično
         odobritev, ter za vozila, predhodno registrirana na Nizozemskem, ki so pridobila nizozemsko homologacijo – pred registracijo
         teh vozil opravi pregled njihovega splošnega stanja, pri čemer se upoštevata potrdilo o registraciji in potrdilo o skladnosti,
         izdani v drugih državah članicah. Nasprotno se za vozila, mlajša od treh let, ki so bila predhodno registrirana v drugih državah
         članicah, pred njihovo registracijo ne zahteva pregled splošnega stanja.

      70     Navedenega postopka št. 3 ni mogoče utemeljiti na podlagi Direktive 96/96, saj – v nasprotju s členom 3(2) te direktive –
         ne vključuje načela priznavanja dokumentov, ki jih izdajo druge države članice in ki potrjujejo, da je bil tehnični pregled
         opravljen.

      71     Zato je, drugič, treba preveriti, ali obveznost, da je za vozila, starejša od treh let, ki so bila predhodno registrirana
         v drugi državi članici, pred njihovo registracijo na Nizozemskem treba opraviti pregled njihovega splošnega stanja, pomeni
         ukrep z enakim učinkom, kot ga ima količinska omejitev pri uvozu, ki jo člen 28 ES prepoveduje, in – ob pritrdilnem odgovoru
         – ali je tako zahtevo vendarle mogoče upravičiti z varstvom interesov, navedenih v členu 30 ES (glej v tem smislu sodbo z
         dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑150/00, Recueil, str. I‑3887, točka 80).

      72     Kot je bilo navedeno v točki 53 te sodbe, se prepoved ukrepov z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve, navedene
         v členu 28 ES, nanaša na vse predpise držav članic, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali morebitno ovirali trgovino
         znotraj Skupnosti.

      73     V obravnavani zadevi nizozemski organi – s tem da pred registracijo vozil na Nizozemskem zahtevajo tak pregled njihovega splošnega
         stanja, kot je določen s postopkom št. 3 – za vsa vozila, starejša od treh let, ki so bila predhodno registrirana v drugih
         državah članicah, splošno in sistematično zahtevajo ta pregled, pri čemer ne upoštevajo morebitnih pregledov, ki so jih že
         opravile druge države članice. Zato lahko ta pregled – ker se opravi poleg pred kratkim opravljenih tehničnih pregledov v
         drugih državah članicah in brez priznavanja njihovih rezultatov – določene zadevne osebe odvrne od tega, da bi na Nizozemsko
         uvozile vozila, starejša od treh let, ki so bila predhodno registrirana v drugih državah članicah.

      74     Tak postopek zato pomeni oviro za prosti pretok blaga, ki jo člen 28 ES prepoveduje.
      75     Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se nacionalna ureditev, ki pomeni ukrep z enakim učinkom, kot ga imajo količinske
         omejitve, lahko upraviči z enim od razlogov splošnega interesa, naštetih v členu 30 ES, ali z nujnimi zahtevami (glej v tem
         smislu sodbo z dne 5. februarja 2004 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑270/02, Recueil, str. I‑1559, točka 21, in zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Finski, točka 38). V obeh primerih mora nacionalna določba zagotavljati uresničevanje zasledovanega
         cilja in ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno za njegovo doseganje (glej zlasti sodbi z dne 20. junija 2002 v zadevi
         Radiosistemi, C‑388/00 in C‑429/00, Recueil, str. I‑5845, točke od 40 do 42, in z dne 8. maja 2003 v zadevi ATRAL, C‑14/02,
         Recueil, str. I‑4431, točka 64).

      76     Glede tega je naloga pristojnih nacionalnih organov, da dokažejo, da je na eni strani njihova ureditev nujna za uresničitev
         enega ali več ciljev, navedenih v členu 30 ES, ali nujnih zahtev in da je na drugi strani ta ureditev združljiva z načelom
         sorazmernosti (glej v tem smislu sodbo z dne 19. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑420/01, Recueil, str. I‑6445,
         točki 30 in 31, ter zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Italiji, točka 22, in Komisija proti Finski, točka 38).

      77     Glede trditve nizozemske vlade, da pregled splošnega stanja vozil zagotavlja prometno varnost in varstvo okolja, ker so zaradi
         tega pregleda na Nizozemskem v prometu le tista vozila, ki izpolnjujejo nizozemske zahteve o prometni varnosti in okolju,
         ni sporno, da sta prometna varnost in varstvo okolja nujna razloga v splošnem interesu, ki bi lahko upravičila oviro za prosti
         pretok blaga (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Cura Anlagen, točka 59).

      78     Vendar je glede presoje sorazmernosti sporne ureditve in glede vprašanja, ali je želeni cilj mogoče doseči z omejitvami, ki
         manj prizadenejo trgovino znotraj Skupnosti, treba ugotoviti, da Kraljevina Nizozemska konkretno ni dokazala sorazmernosti
         – glede na želeni cilj – zadevne omejitve prostega pretoka blaga.

      79     Podoben rezultat bi bilo zlasti mogoče doseči z manj omejevalnimi ukrepi, na primer s priznavanjem dokaza, izdanega v drugi
         državi članici, da je vozilo, registrirano na ozemlju te druge države članice, opravilo tehnični pregled, in hkrati s sodelovanjem
         nizozemske carinske uprave z ustreznimi organi drugih držav članic v zvezi z morebitnimi manjkajočimi podatki.

      80     Glede na navedeno je treba ugotoviti, da Kraljevina Nizozemska, s tem da za vozila, starejša od treh let, ki so bila predhodno
         registrirana v drugih državah članicah, pred njihovo registracijo na Nizozemskem zahteva pregled njihovega splošnega stanja,
         ni izpolnila obveznosti iz členov 28 ES in 30 ES.

       Stroški
      81     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu z odstavkom
         3, prvi pododstavek, istega člena pa lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če
         vsaka stranka uspe samo deloma ali v izjemnih okoliščinah. Ker sta Komisija in Kraljevina Nizozemska deloma uspeli, je treba
         odločiti, da vsaka nosi svoje stroške.

      82     V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, Poslovnika države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo
         svoje stroške. Republika Finska, intervenientka, torej nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Nizozemska, s tem da za vozila, starejša od treh let, ki so bila predhodno registrirana v drugih državah članicah,
            pred njihovo registracijo na Nizozemskem zahteva pregled njihovega splošnega stanja, ni izpolnila obveznosti iz členov 28
            ES in 30 ES.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Komisija Evropskih skupnosti, Kraljevina Nizozemska in Republika Finska nosijo vsaka svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. februarja 2017.#Agro Foreign Trade & Agency Ltd proti Petersime NV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Rechtbank van Koophandel te Gent.#Predhodno odločanje – Samozaposleni trgovski zastopniki – Direktiva 86/653/EGS – Usklajevanje zakonodaje držav članic – Belgijski zakon, ki zagotavlja prenos – Pogodba o trgovskem zastopanju – Naročitelj s sedežem v Belgiji in zastopnik s sedežem v Turčiji – Klavzula o izbiri belgijskega prava – Zakon, ki se ne uporablja – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Združljivost.#Zadeva C-507/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. februarja 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Samozaposleni trgovski zastopniki — Direktiva 86/653/EGS — Usklajevanje zakonodaje držav članic — Belgijski zakon, ki zagotavlja prenos — Pogodba o trgovskem zastopanju — Naročitelj s sedežem v Belgiji in zastopnik s sedežem v Turčiji — Klavzula o izbiri belgijskega prava — Zakon, ki se ne uporablja — Pridružitveni sporazum EGS-Turčija — Združljivost“
      V zadevi C‑507/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo rechtbank van Koophandel te Gent (gospodarsko sodišče v Gentu, Belgija) z odločbo z dne 3. septembra 2015, ki je na Sodišče prispela 24. septembra 2015, v postopku

         Agro Foreign Trade & Agency Ltd

      proti

         Petersime NV,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund in S. Rodin, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. julija 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Agro Foreign Trade & Agency Ltd A. Hansebout in C. Vermeersch, odvetnika,

               —

               za Petersime NV V. Pede, S. Demuenynck in J. Vanherpe, odvetniki,

               —

               za belgijsko vlado M. Jacobs in L. Van den Broeck, agentki, skupaj z E. De Grysem in E. de Duvem, odvetnikoma,

               —

               za Evropsko komisijo F. Ronkes Agerbeek, M. Wilderspin in H. Tserepa-Lacombe, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. oktobra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (86/653/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 177) in Pridružitvenega sporazuma med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 10; v nadaljevanju: Pridružitveni sporazum).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Agro Foreign Trade & Agency Ltd (v nadaljevanju: Agro) s sedežem v Turčiji in Petersime NV s sedežem v Belgiji zaradi plačila različnih nadomestil, ki naj bi bila dolgovana, ker je družba Petersime razdrla pogodbo o trgovskem zastopanju, ki sta jo sklenili ti družbi.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 86/653

               3

               V drugi in tretji uvodni izjavi Direktive 86/653 je navedeno:
               „[K]er razlike v nacionalnih zakonodajah glede trgovskega zastopanja občutno vplivajo na pogoje konkurence in na opravljanje poklica znotraj Skupnosti ter škodujejo stopnji varnosti trgovskih zastopnikov v njihovih odnosih z naročiteljem, pa tudi varnosti pri sklepanju trgovskih poslov; ker te razlike otežujejo sklepanje in izvajanje pogodb o trgovskem zastopanju med naročiteljem in trgovskim zastopnikom, ki imata sedež v različnih državah članicah;
               [K]er mora blagovna menjava med državami članicami potekati pod pogoji, ki ustrezajo tistim v notranjem trgu in to zahteva približevanje pravnih sistemov držav članic v takšnem obsegu, ki zagotavlja dobro delovanje skupnega trga; ker celo enotne kolizijske norme na področju trgovskega zastopanja ne odpravljajo zgoraj navedenih pomanjkljivosti in zato ne dovoljujejo opustitve predlaganega usklajevanja.“

               4

               Člena 17 in 18 te direktive določata pogoje, pod katerimi ima trgovski zastopnik pravico do nadomestila ali odškodnine zaradi prenehanja njegovega razmerja z naročiteljem.

               5

               Člen 17(1) navedene direktive določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi trgovskemu zastopniku po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju zagotovijo nadomestilo […] ali odškodnino […].“

         Pridružitveni sporazum

               6

               Iz člena 2(1) Pridružitvenega sporazuma izhaja, da je njegov cilj spodbuditi trajno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in gospodarskih odnosov med pogodbenicama ob polnem upoštevanju nujnosti zagotavljanja pospešenega razvoja gospodarstva Turčije in dviga ravni zaposlenosti in življenjskih razmer turškega prebivalstva.

               7

               S tem namenom Pridružitveni sporazum določa pripravljalno obdobje, da se Republiki Turčiji omogoči okrepitev gospodarstva s pomočjo Skupnosti (člen 3 tega sporazuma), prehodno obdobje, v katerem se postopno vzpostavita carinska unija in približevanje gospodarskih politik (člen 4 omenjenega sporazuma), in zaključno obdobje, ki temelji na carinski uniji in vključuje okrepljeno usklajevanje gospodarskih politik pogodbenic (člen 5 istega sporazuma).

               8

               Člen 14 Pridružitvenega sporazuma iz naslova II tega sporazuma, naslovljen „Izvajanje prehodnega obdobja“, določa:
               „Pogodbenici se dogovorita, da bosta upoštevali člene [51, 52, 54 in od 56 do 61 PDEU] da bi odpravili omejitve glede svobode opravljanja storitev med njima.“

         Dodatni protokol

               9

               Dodatni protokol, ki je priloga k Pridružitvenemu sporazumu in ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju ter je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 41, v nadaljevanju: Dodatni protokol) ter je na podlagi svojega člena 62 del Pridružitvenega sporazuma, v členu 1 določa pogoje, način in časovni načrt izvajanja prehodnega obdobja iz člena 4 tega sporazuma.

               10

               Dodatni protokol zajema naslov II („Gibanje oseb in pretok storitev“), katerega poglavje II obravnava pravico do ustanavljanja, storitve in promet.

               11

               Člen 41(1) Dodatnega protokola, ki spada pod poglavje II navedenega naslova II, določa:
               „Pogodbenici med sabo ne uvajata nobenih novih omejitev na področju svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev.“

         Belgijsko pravo

               12

               Namen wet betreffende de handelsagentuurovereenkomst (zakon o trgovskem zastopanju) z dne 13. aprila 1995 (Moniteur belge z dne 2. junija 1995, str. 15.621, v nadaljevanju: zakon iz leta 1995) je prenos Direktive 86/653 v belgijsko pravo.

               13

               V členu 27 zakona iz leta 1995 je navedeno:
               „Razen če z mednarodnimi sporazumi, katerih pogodbenica je Belgija, ni določeno drugače, vsako dejavnost trgovskega zastopnika, ki ima glavni kraj poslovanja v Belgiji, ureja belgijsko pravo in spada na področje pristojnosti belgijskih sodišč.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               14

               Agro je družba turškega prava s sedežem v Ankari (Turčija), ki posluje v sektorju uvoza in distribucije kmetijskih proizvodov. Družba Petersime je družba belgijskega prava s sedežem v Olseneju (Belgija), katere dejavnost je razvoj, proizvodnja in dobava valilnic ter opreme za perutninski trg.

               15

               Družba Petersime je 1. julija 1992 sklenila pogodbo o trgovinskem zastopanju s predhodnikom družbe Agro, ki ga je v kasneje na podlagi pogodbe, podpisane 1. avgusta 1996, nasledila družba Agro sama. Družba Petersime je v skladu s to pogodbo kot naročitelj družbi Agro kot trgovskemu zastopniku podelila izključne pravice za prodajo svojih proizvodov v Turčiji. V pogodbi, ki je bila prvotno sklenjena za eno leto, je bilo določeno, da se vsako leto samodejno podaljša za nadaljnjih dvanajst mesecev, razen če je ena od pogodbenih strank ne odpove s priporočenim dopisom najmanj tri mesece pred koncem enoletnega obdobja. Pogodba je poleg tega vsebovala klavzulo, da se zanjo uporablja belgijsko pravo in da so za reševanje sporov pristojna samo sodišča v Gentu (Belgija).

               16

               Družba Petersime je z dopisom z dne 26. marca 2013 družbi Agro odpovedala pogodbo o trgovskem zastopanju z učinkom od 30. junija 2013. Družba Agro je 5. marca 2014 pri rechtbank van Koophandel te Gent (gospodarsko sodišče v Gentu, Belgija) vložila tožbo zoper družbo Petersime, s katero zahteva, naj se tej naloži plačilo odškodnine zaradi odpovedi pogodbe in odpravnine ter rubež preostalih zalog in plačilo neporavnanih terjatev.

               17

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se družba Agro v utemeljitev svojih zahtevkov sklicuje na varstvo, ki ga za trgovskega zastopnika določa zakon iz leta 1995. V zvezi s tem družba Agro trdi, da se določbe tega zakona uporabljajo za ta primer, ker sta pogodbeni stranki veljavno izbrali belgijsko pravo kot pravo, ki se uporablja za pogodbo, ki sta jo sklenili. Po drugi strani pa družba Petersime navaja, da se uporablja samo splošno belgijsko pravo, saj se zakon iz leta 1995 uporablja samo, če trgovski zastopnik opravlja dejavnost v Belgiji, kar pa v obravnavanem primeru ni podano.

               18

               Predložitveno sodišče ugotavlja, da sta stranki izrecno izbrali pravo, ki se uporablja, konkretno belgijsko pravo. Vendar zadevno sodišče meni, da to ne pomeni uporabe zakona iz leta 1995, saj se zdi, da se ozemeljsko področje uporabe tega zakona omejuje na trgovske zastopnike, ki imajo svoj glavni sedež v Belgiji. Člen 27 zakona iz leta 1995, kot naj bi se razlagal v belgijskem pravu, namreč vodi do sklepa, da se ta zakon samoomejuje, tako da ni več zavezujoč, če trgovski zastopnik nima glavnega kraja poslovanja v Belgiji, četudi bi stranki za pravo, ki se uporablja, morebiti izbrali belgijsko pravo na splošno.

               19

               V teh okoliščinah je rechtbank van Koophandel te Gent (gospodarsko sodišče v Gentu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je zakon iz leta 1995, s katerim je bila v belgijsko nacionalno pravo prenesena Direktiva 86/653, združljiv s to direktivo oziroma določbami Pridružitvenega sporazuma, katerega izrecni cilj je pridružitev Republike Turčije Evropski uniji, oziroma z obveznostmi, da Republika Turčija in Evropska unija odpravita omejitev prostega pretoka storitev med njima, če ta zakon o pogodbi o trgovskem zastopanju določa, da se uporabi samo za trgovske zastopnike, ki imajo glavni kraj poslovanja v Belgiji, ne uporabi pa se, če sta naročitelj, ki ima sedež v Belgiji, in trgovski zastopnik, ki ima sedež v Turčiji, določila belgijsko pravo kot pravo, ki se uporabi?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               20

               Najprej je treba poudariti, da stališča, ki so bila predložena pri Sodišču, kažejo na razhajanje, kar zadeva razlago člena 27 zakona iz leta 1995 in uporabo tega zakona, s katerim je prenesena Direktiva 86/653, za položaj, obravnavan v postopku v glavni stvari.

               21

               Stranki postopka v glavni stvari in predložitveno sodišče namreč menijo, da se zakon iz leta 1995 v skladu s svojim členom 27, kot se razlaga v belgijskem pravnem redu, ne uporablja za pogodbo o trgovskem zastopanju, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v okviru katere ima naročitelj sedež v Belgiji, trgovski zastopnik pa v Turčiji, kjer opravlja dejavnosti na podlagi te pogodbe, zaradi česar se v teh okoliščinah trgovski zastopnik ne more sklicevati na varstvo, ki ga ta zakon daje v primeru odpovedi te pogodbe, čeprav sta stranki pogodbe iz postopka v glavni stvari belgijsko pravo določili kot pravo, ki ureja to pogodbo.

               22

               Po drugi strani belgijska vlada navaja, da člen 27 zakona iz leta 1995 ni samoomejevalen, kot mu to pripisuje predložitveno sodišče, zaradi česar se ta zakon uporablja v položaju iz postopka v glavni stvari, v katerem sta naročitelj s sedežem v Belgiji in trgovski zastopnik s sedežem v Turčiji belgijsko pravo izrecno določila kot pravo, ki se uporablja.

               23

               Glede tega je treba spomniti, da se mora Sodišče pri razlagi določb nacionalnega pravnega reda načeloma opreti na opredelitve, ki izhajajo iz predložitvene odločbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč Sodišče ni pristojno za razlago notranjega prava držav članic (sodba z dne 17. marca 2011, Naftiliaki Etaireia Thasou in Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 in C‑129/10, EU:C:2011:163, točka 40 in navedena sodna praksa).

               24

               Zato je treba na vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti na podlagi premis, ki izhajajo iz predložitvene odločbe.

               25

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu želi izvedeti, ali je treba Direktivo 86/653 in/ali Pridružitveni sporazum razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, s katero se v pravo zadevne države članice prenaša ta direktiva, ki iz svojega področja uporabe izključuje pogodbo o trgovskem zastopanju, v okviru katere ima trgovski zastopnik sedež v Turčiji, kjer opravlja dejavnosti na podlagi te pogodbe, naročitelj pa ima sedež v tej državi članici, tako da se v teh okoliščinah trgovski zastopnik ne more sklicevati na pravice, ki jih ta direktiva zagotavlja trgovskim zastopnikom po prenehanju take pogodbe o trgovskem zastopanju.

         Direktiva 86/653

               26

               Zaradi odgovora na vprašanje predložitvenega sodišča, kar zadeva Direktivo 86/653, je treba preveriti, ali trgovski zastopnik, ki dejavnosti na podlagi pogodbe o trgovskem zastopanju opravlja v Turčiji in katerega naročitelj ima sedež v državi članici, kot je to podano v primeru tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, spada na področje uporabe te direktive.

               27

               Treba je ugotoviti, da tak primer ni izrecno urejen niti v členih 17 in 18 Direktive 86/653, niti v drugi določbah te direktive. Vendar pa je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi kontekst in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (glej med drugim sodbo z dne 20. novembra 2014, Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, točka 27 in navedena sodna praksa).

               28

               Glede tega ni sporno, da je cilj te direktive uskladitev prava držav članic glede pravnih razmerij med strankami pogodbe o trgovskem zastopanju (sodba z dne 23. marca 2006, Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, točka 18 in navedena sodna praksa).

               29

               Kot izhaja iz druge in tretje uvodne izjave Direktive 86/653, je cilj usklajevalnih ukrepov, ki so z njo predpisani, varstvo trgovskih zastopnikov v njihovih razmerjih z naročitelji, odprava omejitev za opravljanje poklica trgovskega zastopnika, poenotenje pogojev konkurence v Uniji, promocija in povečanje varnosti pri sklepanju trgovskih poslov in olajšanje blagovne menjave med državami članicami s približevanjem njihovih pravnih sistemov na področju trgovskega zastopanja. Zato ta direktiva med drugim določa pravila, v členih od 13 do 20, ki urejajo sklenitev in prenehanje veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju (glej v tem smislu sodbi z dne 17. oktobra 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, točka 37 in navedena sodna praksa, ter z dne 3. decembra 2015, Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, točka 23 in navedena sodna praksa).

               30

               V tem kontekstu je Sodišče že presodilo, da sta člena 17 in 18 Direktive 86/653 odločilnega pomena, saj opredeljujeta raven varstva, za katero je zakonodajalec Unije štel, da jo je razumno priznati trgovskim zastopnikom v okviru vzpostavitve enotnega trga, in da je ureditev, ki jo v ta namen vzpostavlja direktiva, po naravi prisilna (glej sodbo z dne 17. oktobra 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, točki 39 in 40).

               31

               Poleg tega je Sodišče navedlo, da je cilj ureditve iz členov od 17 do 19 te direktive ta, da se prek kategorije trgovskih zastopnikov ščitita svoboda ustanavljanja in neizkrivljena konkurenca na notranjem trgu, zato je za uresničitev teh ciljev Pogodbe DEU potrebno spoštovanje teh določb na ozemlju Unije (sodba z dne 9. novembra 2000, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, točka 24).

               32

               Nazadnje, Sodišče je ugotovilo, da je za pravni red Unije bistveno, da se naročitelj s sedežem v tretji državi, katerega trgovski zastopnik svojo dejavnost opravlja znotraj Unije, ne more izogniti tem določbam zgolj s prilagajanjem določil o izbiri prava. Funkcija, ki jo imajo zadevne določbe, namreč terja, da se te uporabljajo, če ima položaj tesno povezavo z Unijo, med drugim takrat, kadar trgovski zastopnik opravlja svojo dejavnost na ozemlju države članice, ne glede na pravo, ki sta ga pogodbeni stranki želeli uporabiti za pogodbo (sodba z dne 9. novembra 2000, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, točka 25).

               33

               Kadar pa, kot v zadevi v glavni stvari, trgovski zastopnik dejavnosti opravlja zunaj Unije, dejstvo, da ima naročitelj sedež v državi članici, ni dovolj tesna povezava z Unijo, da bi se uporabile določbe Direktive 86/653 glede na cilj, ki se z njo uresničuje in kot je bil razlagan v sodni praksi Sodišča.

               34

               Za poenotenje pogojev konkurence med trgovskimi zastopniki v Uniji namreč ni nujno, da se trgovskim zastopnikom, ki imajo sedež in svoje dejavnosti opravljajo zunaj Unije, ponudi varstvo, ki je primerljivo z varstvom zastopnikov, ki imajo sedež in/ali opravljajo svoje dejavnosti v Uniji.

               35

               V teh pogojih trgovski zastopnik, ki dejavnosti na podlagi pogodbe o trgovskem zastopanju opravlja v Turčiji, kot tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ne glede na to, da ima naročitelj sedež v državi članici, ne spada na področje uporabe Direktive 86/653 in zato ni nujno, da je deležen zaščite, ki jo ta direktiva daje trgovskim zastopnikom.

               36

               Zato države članice zgolj na podlagi same Direktive 86/653 niso dolžne sprejeti usklajevalnih ukrepov glede trgovskih zastopnikov, ki so v položaju, kot je podan v zadevi v glavni stvari, in torej ta direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

         Pridružitveni sporazum

               37

               Ker predložitveno sodišče sprašuje o uporabi varstvene ureditve iz Direktive 86/653 za trgovskega zastopnika s sedežem v Turčiji, katerega naročitelj ima sedež v državi članici, z vidika obveznosti Republike Turčije in Unije za odpravo omejitev svobode opravljanja storitev v okviru Pridružitvenega sporazuma, je treba preveriti, ali lahko uporaba Direktive 86/653 za trgovske zastopnike s sedežem v Turčiji izhaja iz določb Pridružitvenega sporazuma, ki se nanašajo na take obveznosti, in sicer člena 14 tega sporazuma in člena 41(1) Dodatnega protokola.

               38

               Kar zadeva člen 14 Pridružitvenega sporazuma, je iz samega besedila te določbe in cilja tega sporazuma sicer res razvidno, da je treba načela iz členov 45 in 46 PDEU ter iz določb Pogodbe o svobodi opravljanja storitev, kolikor je to mogoče, analogno uporabiti za turške državljane, da bi se med pogodbenicami odpravile omejitve glede svobode opravljanja storitev (sodba z dne 21. oktobra 2003, Abatay in drugi, C‑317/01 in C‑369/01, EU:C:2003:572, točka 112 in navedena sodna praksa).

               39

               Vendar pa razlage določb prava Unije, vključno z določbami Pogodbe o notranjem trgu, ni mogoče samodejno uporabiti za razlago sporazuma, ki ga Unija sklene s tretjo državo, razen če sporazum vsebuje izrecne določbe v zvezi s tem (sodba z dne 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, točka 44 in navedena sodna praksa).

               40

               V zvezi s tem je Sodišče že ugotovilo, da uporaba glagola „upoštevati“ v členu 14 Pridružitvenega sporazuma pogodbenic ne zavezuje k temu, da uporabijo določbe Pogodbe na področju svobode opravljanja storitev kot take, niti tistih, ki so bile sprejete za njihovo izvajanje, temveč le k temu, da jih upoštevajo kot vir navdiha pri ukrepih, ki se sprejmejo za uresničevanje ciljev, določenih v tem sporazumu (sodba z dne 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, točka 45).

               41

               Poleg tega je Sodišče, posebej glede pridruževanja med Unijo in Republiko Turčijo, že presodilo, da je treba pri odločanju o tem, ali je mogoče določbo prava Unije po analogiji uporabiti v okviru tega pridruževanja, primerjati cilj Pridružitvenega sporazuma in kontekst, v katerega se ta umešča, na eni ter cilj in kontekst zadevnega instrumenta prava Unije na drugi strani (sodba z dne 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, točka48).

               42

               Treba pa je spomniti, da je namen Pridružitvenega sporazuma in Dodatnega protokola predvsem spodbujanje gospodarskega razvoja Turčije, zaradi česar je njun cilj izključno ekonomski (glej v tem smislu sodbo z dne 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, točka 50).

               43

               Razvoj gospodarskih svoboščin za to, da bi se omogočilo splošno prosto gibanje oseb, ki bi bilo primerljivo s tistim, ki se v skladu s členom 21 PDEU uporablja za državljane Unije, ni cilj Pridružitvenega sporazuma. Ta sporazum in Dodatni protokol namreč nikjer ne določata splošnega načela prostega gibanja oseb med Turčijo in Unijo. Pridružitveni sporazum poleg tega zagotavlja uživanje nekaterih pravic le na ozemlju države članice gostiteljice (glej v tem smislu sodbo z dne 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, točka 53).

               44

               V okviru prava Unije pa varstvo svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, kar zadeva trgovske zastopnike, z ureditvijo iz Direktive 86/653 temelji na cilju vzpostavitve notranjega trga, ki je zasnovan kot območje brez notranjih mej, tako da se odpravijo vse ovire pri vzpostavitvi takega trga.

               45

               Zato razlike med Pogodbama in Pridružitvenim sporazumom, kar zadeva njihov zastavljeni cilj, preprečujejo, da bi se lahko za varstvo, ki ga za trgovske zastopnike predpisuje Direktiva 86/653, lahko štelo, da se v okviru tega sporazuma razširja na trgovske zastopnike s sedežem v Turčiji.

               46

               Dejstvo, da je Republika Turčija, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, to direktivo prenesla v svoje nacionalno pravo, nikakor ne spreminja prej podane ugotovitve, saj tak prenos ni posledica obveznosti, ki bi jo nalagal Pridružitveni sporazum, temveč volje te tretje države.

               47

               Kar zadeva člen 41(1) Dodatnega protokola, v skladu z ustaljeno sodno prakso klavzuli „standstill“, določeni v členu 13 Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki je priloga k Pridružitvenemu sporazumu, in členu 41(1) Dodatnega protokola, na splošno prepovedujeta uvedbo kakršnih koli novih nacionalnih ukrepov, katerih cilj ali posledica bi bila, da se za turškega državljana pri uresničevanju gospodarske svobode na ozemlju zadevne države članice določijo strožji pogoji od tistih, ki so se zanj uporabljali, ko je za to državo članico začel veljati navedeni sklep ali navedeni protokol (sodba z dne 12. aprila 2016, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, točka 33).

               48

               Iz tega izhaja, da člen 41(1) Dodatnega protokola zadeva le turške državljane, ki izvršujejo svobodo ustanavljanja ali opravljanja storitev v neki državi članici.

               49

               Zato trgovski zastopnik s sedežem v Turčiji, ki ne opravlja storitev v zadevni državi članici, kot to velja za tožečo stranko iz postopka v glavni stvari, ne spada na osebno področje uporabe te določbe.

               50

               Preizkus, ali zakon iz leta 1995 pomeni „novo omejitev“ v smislu člena 41(1) Dodatnega protokola, zato ni potreben.

               51

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da tudi Pridružitveni sporazum ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

               52

               Glede na prej navedene preudarke je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 86/653 in Pridružitveni sporazum razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, s katero se v pravo zadevne države članice prenaša ta direktiva, ki iz svojega področja uporabe izključuje pogodbo o trgovskem zastopanju, v okviru katere ima trgovski zastopnik sedež v Turčiji, kjer opravlja dejavnosti na podlagi te pogodbe, naročitelj pa ima sedež v tej državi članici, tako da se v takih okoliščinah trgovski zastopnik ne more sklicevati na pravice, ki jih ta direktiva zagotavlja trgovskim zastopnikom po prenehanju take pogodbe o trgovskem zastopanju.

         Stroški

               53

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Direktivo Sveta z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (86/653/EGS) ter Pridružitveni sporazum med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS), je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, s katero se v pravo zadevne države članice prenaša ta direktiva, ki iz svojega področja uporabe izključuje pogodbo o trgovskem zastopanju, v okviru katere ima trgovski zastopnik sedež v Turčiji, kjer opravlja dejavnosti na podlagi te pogodbe, naročitelj pa ima sedež v tej državi članici, tako da se v takih okoliščinah trgovski zastopnik ne more sklicevati na pravice, ki jih ta direktiva zagotavlja trgovskim zastopnikom po prenehanju take pogodbe o trgovskem zastopanju.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 12. julija 1984. # Ulrich Hofmann proti Barmer Ersatzkasse. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landessozialgericht Hamburg - Nemčija. # Enako obravnavanje moških in žensk. # Zadeva 184/83.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 24. maja 2012.#Peter Hehenberger proti Republik Österreich.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien.#Kmetijstvo – Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad – Uredbi (ES) št. 1257/1999 in št. 817/2004 – Podpora za metode kmetijsko‑okoljske proizvodnje – Pregledi – Upravičenec do kmetijske podpore – Preprečitev pregleda na kraju samem – Nacionalna ureditev, v skladu s katero se zahteva vračilo vseh podpor, izplačanih v več letih – Združljivost.#Zadeva C-188/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 24. maja 2012 (
            *1
         )
      „Kmetijstvo — Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad — Uredbi (ES) št. 1257/1999 in 817/2004 — Podpora za metode kmetijsko-okoljske proizvodnje — Pregledi — Upravičenec do kmetijske podpore — Preprečitev pregleda na kraju samem — Nacionalna ureditev, v skladu s katero se zahteva vračilo vseh podpor, izplačanih v več letih — Združljivost“
      V zadevi C-188/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Avstrija) z odločbo z dne 12. aprila 2011, ki je prispela na Sodišče 20. aprila 2011, v postopku

         Peter Hehenberger

      proti

         Republik Österreich,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi J. Malenovský (predsednik senata), E. Juhász in G. Arestis (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. marca 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za M. Hehenbergerja K. F. Lughofer, odvetnik,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, S. Schmid, G. Holley in D. Müller, zastopniki,

               —

               za grško vlado I. K. Chalkias in A. E. Vasilopoulou, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo G. von Rintelen in B. Schima, zastopnika,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 391) v povezavi z Uredbo Komisije (ES) št. 817/2004 z dne 29. aprila 2004 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 46, str. 87).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med P. Hehenbergerjem, imetnikom kmetijskega gospodarstva, in Republik Österreich v zvezi z vračilom kmetijsko-okoljskih podpor, ki so jih avstrijski organi odobrili P. Hehenbergerju za več let na podlagi Uredbe št. 1257/1999.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 22 Uredbe št. 1257/1999, ki spada v poglavje VI z naslovom „Kmetijsko okolje“, določa:
               „Podpora za metode kmetijske proizvodnje, namenjene varstvu okolja in ohranjanju življenjskega prostora na podeželju (kmetijskega okolja), prispeva k uresničevanju ciljev politike Skupnosti na področju kmetijstva in okolja.
               Taka podpora spodbuja:

                        —

                        načine rabe kmetijskih zemljišč, ki so združljivi z varstvom in izboljševanjem okolja, krajine in njenih značilnosti, naravnih virov, tal in genske raznovrstnosti,

                        —

                        okolju prijazno ekstenzivnost kmetovanja in nizko intenzivne pašne sisteme,

                        —

                        ohranjanje ogroženih obdelovanih okolij, ki so velika naravna vrednota,

                        —

                        ohranjanje krajine in zgodovinskih posebnosti na kmetijskih zemljiščih,

                        —

                        uporabo okoljskega planiranja v kmetijski praksi.“

               4

               Člen 23 te uredbe določa:
               „1.   Podpora se odobri kmetom, ki prevzamejo kmetijske okoljske zaveze za najmanj pet let. Po potrebi se za posebne vrste zavez glede na njihove okoljske učinke določi tudi daljše obdobje.
               2.   Kmetijske okoljske zaveze so več kakor zgolj izvajanje običajne dobre kmetijske prakse.
               Nanašajo se na storitve, ki jih drugi ukrepi podpore, kakršni so tržna podpora ali kompenzacijska plačila, ne predvidevajo.“

               5

               Člen 24 navedene uredbe določa:
               „1.   Podpora za kmetijske okoljske zaveze se dodeljuje letno in se izračuna na podlagi:

                        —

                        izpada dohodka,

                        —

                        dodatnih stroškov, ki izhajajo iz prevzete zaveze, in

                        —

                        potrebe, da se zagotovi finančna spodbuda.

                  Pri izračunu ravni letne podpore se smejo upoštevati tudi stroški naložb, ki so potrebne za izpolnitev zavez in ne prinašajo dobička.
               2.   Največji letni zneski, ki pridejo v poštev kot podpora Skupnosti, so določeni v Prilogi. Ti zneski so odvisni od površine kmetijskega gospodarstva, za katero veljajo kmetijske okoljske zaveze.“

               6

               Člen 67 Uredbe št. 817/2004, ki spada v oddelek 6 poglavja II, naslovljenega „Vloge, pregledi in sankcije“, določa:
               „1.   Začetne vloge za pridružitev k programu in poznejši zahtevki za izplačilo se preverjajo na način, ki zagotavlja uspešno preverjanje izpolnjevanja pogojev za odobritev podpore.
               Države članice opredelijo primerne metode in sredstva za preverjanje vsakega ukrepa podpore, pa tudi osebe, ki se preverjajo.
               Kadarkoli je to ustrezno, države članice uporabijo integrirani administrativni in kontrolni sistem, ki ga uvaja Uredba (ES) št. 1782/2003.
               2.   Preverjanje sestavljajo administrativni pregledi in pregledi na kraju samem.“

               7

               Člen 69 Uredbe št. 817/2004 določa:
               „Pregledi na kraju samem se opravijo v skladu z naslovom III Uredbe (ES) št. 2419/2001. Vsako leto zajamejo najmanj 5 % upravičencev in vse različne vrste ukrepov za razvoj podeželja, določene v programskih dokumentih. […]
               Pregledi na kraju samem so razporejeni čez vse leto na podlagi analize tveganj, ki jih navaja vsak ukrep za razvoj podeželja. Za naložbene ukrepe podpore iz poglavij I, VII, VIII in IX naslova II Uredbe (ES) št. 1257/1999 lahko države članice določijo, da pregledi na kraju samem zadevajo samo tiste projekte, ki so v zaključni fazi.
               Pregledi zajemajo vse zaveze in obveznosti upravičenca, ki se lahko preverijo v času obiska.“

               8

               Člen 71(2) Uredbe št. 817/2004 določa:
               „V primeru nepravilno izplačanih zneskov je upravičenec v skladu z ukrepom za razvoj podeželja dolžan vrniti zadevni znesek v skladu s členom 49 Uredbe (ES) št. 2419/2001.“

               9

               Člen 73 Uredbe št. 817/2004 določa:
               „Države članice določijo sankcije, ki se uporabljajo za kršitve določb te uredbe, in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev njihovega izvajanja. Predvidene sankcije morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“

               10

               Člen 17 Uredbe Komisije (ES) št. 2419/2001 z dne 11. decembra 2001 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega upravnega in kontrolnega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti, vzpostavljenega z Uredbo Sveta (EGS) št. 3508/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 13, str. 223), ki spada pod naslov III, „Kontrole“, določa:
               „1.   Kontrole na kraju samem so nenapovedane. Če pa namen kontrole ni ogrožen, je dovoljena vnaprejšnja napoved kontrole, ki mora biti omejena na najnujnejši časovni minimum. Taka napoved ne sme biti izvedena, razen v upravičenih primerih, več kot 48 ur vnaprej.
               2.   Po potrebi se kontrole na kraju samem, predvidene s to uredbo, in druge kontrole, predvidene s predpisi Skupnosti, izvedejo istočasno.
               3.   Zadevni zahtevek ali zahtevki se zavrnejo, če nosilec kmetijskega gospodarstva ali njegov zastopnik prepreči izvedbo kontrole na kraju samem.“

               11

               Uredba št. 2419/2001 je bila razveljavljena z Uredbo Komisije (ES) št. 796/2004 z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje navzkrižne skladnosti, modulacije in integriranega administrativnega in kontrolnega sistema, predvidenih z Uredbo Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike ter o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 44, str. 243). V skladu z Uredbo št. 796/2004 se ta uporablja za vloge za podporo, ki se nanašajo na tržna leta ali premijska obdobja od 1. januarja 2005, sklicevanja na Uredbo št. 2419/2001 pa se štejejo za sklicevanja na Uredbo št. 796/2004.

               12

               Člen 23(2) Uredbe št. 796/2004, ki je nadomestil člen 17(3) Uredbe št. 2419/2001, določa:
               „Zahtevki za pomoč se zavrnejo, če kmet ali njegov zastopnik prepreči opravo pregleda na kraju samem.“

         Nacionalna ureditev

               13

               Pristojno avstrijsko ministrstvo je v skladu z Uredbo št. 1257/1999 sprejelo posebno direktivo o avstrijskem programu za podporo ekstenzivnemu kmetijstvu, usklajenemu z zahtevami o varstvu okolja in ohranjanju podeželja (ÖPUL 2000) (v nadaljevanju: ÖPUL 2000). ÖPUL 2000 vsebuje več kmetijsko-okoljskih ukrepov v smislu te uredbe, med katerimi lahko prejemnik podpore izbira ob prvi vlogi in prejme za njihovo izvedbo na ozemlju Avstrije podporo glede na površino, ki jo sofinancira Evropska unija.

               14

               ÖPUL 2000, ki vsebuje več prilog, je razdeljen na splošni del, ki se med drugim nanaša na pogoje za odobritev, ki veljajo za različne smeri programa, izplačilo podpore, kontrolni sistem in vračilo ob neizpolnjevanju pogojev za njeno pridobitev, ter na del, ki se nanaša na posebne pogoje za dodelitev podpore. ÖPUL 2000 v avstrijskem pravu ne pomeni abstraktne in splošne norme, ampak se pri sklepanju pogodbe upošteva na podlagi pogodbenih klavzul.

               15

               Natančneje, točka 1.4.4 ÖPUL 2000, ki temelji na členu 23 Uredbe št. 1257/1999, določa, da se prosilec za podporo s prvo vlogo glede zahtevanih ukrepov zaveže, da bo zajete površine obdeloval ali vzdrževal pet let skladno s pogoji za prejemanje podpore in da bo v tem obdobju izpolnjeval vse druge pogoje za prejemanje podpore.

               16

               S točko 1.9 ÖPUL 2000 je bil vzpostavljen kontrolni sistem, ki nadzornim organom daje dostop do vseh kmetijskih zemljišč, prosilcu za podporo pa nalaga, da omogoči izvedbo navedenih nadzornih ukrepov.

               17

               Na podlagi točke 1.10 ÖPUL 2000 je prosilec za podporo odobreno podporo dolžan vrniti oziroma izgubi pravico do izplačila odobrenih, vendar še neizplačanih podpor, če je kršil določene obveznosti, če ni izpolnil pogojev iz ÖPUL 2000 ali zaveze ali če nadzornim organom ni odobril dostopa do vseh obdelanih zemljišč. Ta točka določa tudi, da je ob neupoštevanju petletne obveznosti treba vrniti sredstva, ki so bila prejeta že v obdobju zaveze.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               18

               P. Hehenberger je z vlogo z dne 11. septembra 2000 pri avstrijskem plačilnem organu, ki nastopa v imenu in za račun Republik Österreich, prvič zaprosil za pridobitev kmetijsko-okoljske podpore na podlagi ÖPUL 2000.

               19

               V tej vlogi je P. Hehenberger podpisal zavezo, da bo v skladu s točko 1.4.4 ÖPUL 2000 od 1. januarja 2001 pet let izvajal nekatere kmetijsko-okoljske ukrepe, na katere se nanaša ÖPUL 2000. P. Hehenberger se je s podpisom te zaveze, v kateri je izrecno sklicevanje na ÖPUL 2000, zavezal tudi spoštovati ÖPUL 2000, ki je tako sestavni del vsake pogodbe o podpori, sklenjene s tem organom. Ta petletna zaveza je bila nato podaljšana za eno leto, do 31. decembra 2006.

               20

               Avstrijski plačilni organ je na podlagi navedene zaveze in vlog za plačilo podpore, ki jih je letno vlagal P. Hehenberger, izplačal kmetijsko-okoljske podpore za leta od 2001 do 2005. Letna vloga za podporo za leto 2005 je bila vložena 22. aprila 2005.

               21

               Nadzorni organi so 12. septembra 2005 pri pregledu na kraju samem na podlagi točke 1.9 ÖPUL 2000 načrtovali meritve zadevnih zemljišč. Vendar je P. Hehenberger zavrnil dostop do teh zemljišč in tako ta pregled preprečil.

               22

               Avstrijski plačilni organ je z dopisom z dne 9. oktobra 2006 P. Hehenbergerja obvestil, da mu kmetijsko-okoljske podpore ÖPUL 2000 za leto 2006 ne bodo izplačane, ker se za njihovo pridobitev za dodatno leto zahteva spoštovanje petletne zaveze ÖPUL 2000.

               23

               Avstrijski plačilni organ je z dopisom z dne 27. februarja 2007 P. Hehenbergerju očital, da je preprečil pregled na kraju samem 12. septembra 2005. Ta organ je zato v skladu s točko 1.10 ÖPUL 2000 zahteval vračilo vseh podpor, ki so mu bile izplačane na podlagi ÖPUL 2000 za leta od 2001 do 2005, ki ustrezajo obdobju zaveze, v katero je prej privolil.

               24

               P. Hehenberger je temu vračilu nasprotoval in vložil tožbo pri Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien. V bistvu navaja, da sankcija obveznosti vračila podpor, odobrenih med več leti, ni sorazmerna. Republik Österreich je to tožbo zavrnila.

               25

               Po mnenju predložitvenega sodišča je ugotovljeno, da je P. Hehenberger zavrnil dostop do zadevnih zemljišč in tako preprečil pregled na kraju samem. Zato meni, da je treba glede ÖPUL 2000 in pogodb o podpori, ki sta jih na podlagi nje sklenili stranki v postopku v glavni stvari, navedeno tožbo zavrniti, ker je bilo Republik Österreich v okoliščinah v obravnavani zadevi dovoljeno zahtevati navedeno vračilo.

               26

               Vendar to sodišče dvomi glede razlage Uredbe št. 1257/1999 v povezavi z Uredbo št. 817/2004. Natančneje, navedeno sodišče se sprašuje, ali je ta zelo stroga sankcija, določena v točki 1.10 ÖPUL 2000, združljiva z zgoraj navedenimi cilji Uredbe št. 1257/1999, ki se nanašajo zlasti na ohranitev kmetijskih obdelovalnih površin in podeželja ter na dobro kmetovanje.

               27

               V teh okoliščinah je Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali Uredba […] št. 1257/1999 […] v povezavi z Uredbo […] št. 817/2004 […] nasprotuje določbi dajalca pomoči, po kateri mora prejemnik pomoči v primeru preprečevanja opravljanja pregleda na kraju samem (merjenje površin) vrniti vsa sredstva, ki so mu bila odobrena v okviru kmetijsko-okoljskega ukrepa v ciljnem obdobju, čeprav so bila ta priznana in izplačana že za več let?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               28

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali Uredba št. 1257/1999 v povezavi z Uredbo št. 817/2004 nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora kmet, upravičenec do podpore, če prepreči pregled zadevnih zemljišč na kraju samem, vrniti vsa sredstva, ki so mu bila že odobrena v okviru kmetijsko-okoljskega ukrepa v obdobju zaveze, tudi če so bila ta izplačana že za več let.

               29

               Najprej je treba poudariti, da niti Uredba št. 1257/1999 niti Uredba št. 817/2004 ne vsebujeta izrecne določbe, ki nasprotuje taki nacionalni ureditvi.

               30

               Členi od 22 do 24 Uredbe št. 1257/1999 opredeljujejo splošne pogoje za odobritev podpore za metode kmetijske proizvodnje, namenjene zlasti ohranjanju življenjskega prostora na podeželju. Iz teh določb je razvidno, da je značilnost kmetijsko-okoljskih ukrepov, da zadevni kmeti za pet let prevzamejo zaveze, da bodo kmetovali ob upoštevanju okolja. Države članice letno dodeljujejo podporo za kmetijsko-okoljske zaveze za najmanj petletno obdobje glede na izpad dohodka in dodatne stroške, ki izvirajo iz prevzetih zavez (glej sodbo z dne 4. junija 2009 v zadevi JK Otsa Talu, C-241/07, ZOdl., str. I-4323, točka 36).

               31

               Člen 67 Uredbe št. 817/2004 v zvezi s kontrolnim sistemom te večletne podpore za metode kmetijsko-okoljske proizvodnje določa, da se morajo tako začetne vloge za pridružitev k programu kot poznejši zahtevki za izplačilo preverjati na način, ki zagotavlja uspešno preverjanje izpolnjevanja pogojev za odobritev podpore. Poleg tega člen 69 te uredbe podrobneje določa, da pregledi na kraju samem zajemajo vse zaveze in obveznosti upravičenca, ki se lahko preverijo med obiskom.

               32

               V tem členu 69 je med drugim poudarjeno, da se pregledi na kraju samem opravijo v skladu z naslovom III Uredbe št. 2419/2001. Člen 17(3) te uredbe, ki spada pod naslov III, „Kontrole“, in ga je nadomestil člen 23(2) Uredbe št. 796/2004, katerega normativna vsebina v bistvu ustreza vsebini navedenega člena 17(3), določa pravne posledice preprečitve pregleda na kraju samem. Ti določbi tako izrecno določata, da se vloge za podporo zavrnejo, če kmet ali njegov zastopnik prepreči pregled na kraju samem.

               33

               V zvezi s tem je treba navesti, da je bilo Sodišče v sodbi z dne 16. junija 2011 v zadevi Omejc (C-536/09, ZOdl., str. I-5367) pozvano, naj razloži člen 23(2) Uredbe št. 796/2004. Sodišče je v točki 27 navedene sodbe poudarilo pomen pregledov in razsodilo, da ima lahko njihovo preprečevanje pomembne pravne posledice, kot je zavrnitev vlog za podporo.

               34

               Ta zavrnitev je pravna posledica nemožnosti učinkovite preveritve pogojev, ki se zahtevajo za odobritev podpor, kot določa člen 67 Uredbe št. 817/2004. Izpolnjevanje teh pogojev za odobritev podpore v zvezi s kmetijsko-okoljskimi podporami, za katere je značilna večletna zaveza, se ne zahteva samo za tekoče leto, v katerem je bil izveden pregled na kraju samem, ampak za celotno obdobje zaveze, za katere so bile te podpore odobrene, tako da se, kakor določa člen 69 te uredbe, pregledi na kraju samem nanašajo na vse zaveze. Ravnanje kmeta, in sicer onemogočanje teh pregledov, torej preprečuje preveritev, ali so bili navedeni pogoji izpolnjeni v celotnem obdobju zaveze.

               35

               Iz tega je razvidno, da je treba vloge za kmetijsko-okoljske podpore na podlagi členov 17(3) Uredbe št. 2419/2001 in 23(2) Uredbe št. 796/2004 zavrniti glede kmetijsko-okoljskih ukrepov, ki se nanašajo na večletno obdobje, če je upravičenec do kmetijsko-okoljske podpore preprečil pregled na kraju samem, tako da ni bilo mogoče preveriti, ali so bili pogoji za prejemanje navedene podpore izpolnjeni v celotnem obdobju zaveze. Zadevne vloge v smislu teh določb tako zajemajo vse vloge, v zvezi s katerimi je treba pogoje za prejemanje izpolnjevati v celotnem obdobju kmetijsko-okoljskega projekta, za katero se je upravičenec zavezal, in na katere se pregled na kraju samem nanaša.

               36

               Upravičenec je zato, kot je razvidno iz člena 71(2) Uredbe št. 817/2004, dolžan vrniti celotni znesek kmetijsko-okoljskih podpor, ki so bile že izplačane in se nanašajo na zavrnjene vloge.

               37

               Sicer pa je treba pojasniti, da kadar zakonodajalec Unije določa pogoje za prejemanje podpore, izključitev zaradi neizpolnjevanja enega od teh pogojev ne pomeni sankcije, ampak zgolj posledico neizpolnjevanja navedenih pogojev, določenih z zakonom (glej v tem smislu sodbi z dne 11. novembra 2004 v zadevi Toeters in Verberk, C-171/03, ZOdl., str. I-10945, točka 47, in z dne 24. maja 2007 v zadevi Maatschap Schonewille-Prins, C-45/05, ZOdl., str. I-3997, točka 47). Zavrnitev vloge za podporo, ker zaradi ravnanja kmeta, ki je preprečil pregled na kraju samem, ni bilo mogoče preveriti pogojev za prejemanje, se prav tako ne šteje za sankcijo, zato se ne uporabi člen 73 Uredbe št. 817/2004.

               38

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti tako, da Uredba št. 1257/1999 v povezavi z Uredbo št. 817/2004 ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora kmet, upravičenec do podpore, če je preprečil pregled zadevnih zemljišč na kraju samem, vrniti vsa sredstva, ki so mu bila že odobrena v okviru kmetijsko-okoljskega ukrepa v obdobju zaveze, čeprav so bila izplačana že za več let.

         Stroški

               39

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                     Uredba Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb v povezavi z Uredbo Komisije (ES) št. 817/2004 z dne 29. aprila 2004 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora kmet, upravičenec do podpore, če je preprečil pregled zadevnih zemljišč na kraju samem, vrniti vsa sredstva, ki so mu bila že odobrena v okviru kmetijsko-okoljskega ukrepa v obdobju zaveze, tudi če so bila izplačana že za več let.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 2000. # Emsland-Stärke GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Kmetijstvo - Izvozna nadomestila. # Zadeva C-110/99.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 27. februarja 1997. # Antonius van den Boogaard proti Paula Laumen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nizozemska. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-220/95.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 18. junija 2002. # Kraljevina Španija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-398/00.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. julija 2013.#Team Relocations NV in drugi proti Evropska komisija.#Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Člen 81 ES in člen 53 Sporazuma EGP – Belgijski trg mednarodnih selitvenih storitev – Neposredno in posredno določanje cen, razdelitev trgov in prirejanje postopkov javnega razpisa za predložitev ponudb – Enotna in trajajoča kršitev – Pripis odgovornosti – Smernice o načinu določanja glob (2006) – Vrednost prodaj – Pojem – Delež – Dodatni znesek – Olajševalne okoliščine – Obveznost obrazložitve – Odgovornost matične družbe za kršitveno ravnanje – Uredba (ES) št. 1/2003 – Člen 23(2) – Zgornja meja 10 % prometa – Sorazmernost.#Zadeva C‑444/11 P.