title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 3. septembra 2014.#„Baltlanta“ UAB proti Lietuvos valstybė.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vilniaus apygardos administracinis teismas.#Predhodno odločanje – Strukturni skladi – Gospodarska, socialna in teritorialna kohezija – Uredba (ES) št. 1260/1999 – Člen 38 – Uredba (ES) št. 2792/1999 – Člen 19 – Ribištvo – Sodni spor na nacionalni ravni – Obveznost države članice, da sprejme ukrepe za zagotovitev ustreznega izvajanja odločitve o odobritvi pomoči po končanem sodnem postopku.#Zadeva C‑410/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑410/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Vilniaus apygardos administracinis teismas (Litva) z odločbo z dne 25. junija 2013, ki je prispela na Sodišče 19. julija 2013, v postopku
            „Baltlanta“ UAB
            proti
            Lietuvos valstybė,
            ob udeležbi
            Nacionalinė mokėjimo agentūra prie Žemės ūkio ministerijos ,
            Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerija ,
            Lietuvos Respublikos finansų ministerija ,
            SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, K. Lenaerts (poročevalec), podpredsednik Sodišča, J. L. da Cruz Vilaça, J.-C. Bonichot in A. Arabadžiev, sodniki,
            generalni pravobranilec: Y. Bot,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in G. Taluntytė, agenta,
            – za Evropsko komisijo Z. Malůšková in A. Steiblytė, agentki,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 38 Uredbe Sveta (ES) št. 1260/1999 z dne 21. junija 1999 o splošnih določbah o Strukturnih skladih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 14, zvezek 1, str. 31), člena 19 Uredbe Sveta (ES) št. 2792/1999 z dne 17. decembra 1999 o določitvi podrobnih pravil in sporazumov glede strukturne pomoči Skupnosti v ribiškem sektorju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 4, zvezek 4, str. 179) ter oddelkov 6 in 7 Smernic o zaključku pomoči (2000–2006) iz strukturnih skladov, sprejetih z Odločbo Komisije COM(2006) 3424 final z dne 1. avgusta 2006 (v nadaljevanju: Smernice Komisije).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med „Baltlanta“ UAB, družbo litovskega prava z omejeno odgovornostjo (v nadaljevanju: Baltlanta), in Lietuvos valstybė (litovska država) v zvezi s predlogom te družbe za povračilo premoženjske in nepremoženjske škode, ki naj bi ji nastala, ker ji je bila preprečena pridobitev finančne podpore iz strukturnih skladov Evropske unije.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Uredba št. 1260/1999
            3. V uvodni izjavi 52 Uredbe št. 1260/1999 je bilo navedeno:
            „ker bi bilo treba podrobno opredeliti pristojnost držav članic glede preganjanja in popravljanja nepravilnosti in kršitev ter pristojnost Komisije, kjer države članice ne izpolnjujejo svojih obveznosti“.
            4. Člen 8(3) in (4) navedene uredbe je določal:
            „3. Pri uporabi načela subsidiarnosti so za izvajanje pomoči pristojne države članice na ustrezni teritorialni ravni v skladu z ureditvijo, specifično za vsako državo članico, in brez poseganja v pooblastila Komisije, predvsem glede izvrševanja splošnega proračuna Evropskih skupnosti.
            4. Države članice sodelujejo s Komisijo za zagotovitev, da so sredstva skladov Skupnosti uporabljena v skladu z načeli dobrega finančnega poslovodenja.“
            5. V členu 9 navedene uredbe sta bila pojma „razvojni načrt“ in „aktivnost“ opredeljena tako:
            „V tej uredbi pomeni:
            […]
            b) razvojni načrt (v nadaljevanju: načrt): analiza stanja, ki jo pripravi država članica z vidika ciljev iz člena 1 in prednostnih potreb za uresničevanje teh ciljev, skupaj s strategijo, načrtovanimi prednostnimi nalogami delovanja in njihovimi posebnimi cilji ter s tem povezanimi okvirnimi finančnimi sredstvi;
            […]
            k) aktivnost: vsak projekt ali akcija, ki jo izvajajo končni upravičenci do pomoči“.
            6. Člen 30(1), (2) in (4) iste uredbe je določal:
            „1. Izdatki, povezani z aktivnostmi, so upravičeni do prispevka skladov le, če so te aktivnosti del zadevne pomoči.
            2. Ne šteje se, da so izdatki upravičeni do prispevka skladov, če jih je končni upravičenec dejansko plačal pred datumom, ko je Komisija prejela vlogo za pomoč. Navedeni datum predstavlja začetni datum za upravičenost izdatkov.
            Končni datum za upravičenost izdatkov je določen v odločbi o odobritvi prispevka skladov. Nanaša se na izvršena plačila končnih upravičencev. Komisija ga lahko podaljša na podlagi ustrezno utemeljene zahteve države članice v skladu s členoma 14 in 15.
            […]
            4. Države članice zagotavljajo, da se prispevek skladov za aktivnost ohranja le, če se ta aktivnost v petih letih od datuma sklepa o prispevku skladov, ki ga sprejmejo pristojne nacionalne oblasti ali organ upravljanja, bistveno ne spremeni, tako da:
            (a) vpliva na njeno naravo ali izvedbene pogoje ali daje podjetju ali javni organizaciji neupravičeno prednost
            in
            (b) izhaja bodisi iz spremembe narave lastništva posameznega dela infrastrukture bodisi iz prenehanja ali spremembe lokacije proizvodne dejavnosti.
            Države članice obvestijo Komisijo o vsaki taki spremembi. Kjer do take spremembe pride, se uporablja člen 39.“
            7. Člen 38 Uredbe št. 1260/1999 je določal:
            „1. Brez poseganja v pristojnost Komisije glede izvrševanja splošnega proračuna Evropskih skupnosti so za finančni nadzor pomoči odgovorne predvsem države članice. V ta namen sprejmejo zlasti naslednje ukrepe:
            (a) preverjajo, ali so bili vzpostavljeni sistemi upravljanja in nadzora in ali se izvajajo tako, da je zagotovljena učinkovita in pravilna uporaba sredstev skladov Skupnosti;
            […]
            (e) preprečujejo, odkrivajo in popravljajo nepravilnosti, o njih uradno obveščajo Komisijo v skladu s predpisi in obveščajo Komisijo o napredku upravnih in sodnih postopkov;
            […]
            h) povračilo vsakega izgubljenega zneska zaradi odkrite nepravilnosti in, kjer je primerno, zaračunavanje zamudnih obresti.
            […]
            3. Komisija in države članice na podlagi dvostranskih upravnih dogovorov sodelujejo pri koordiniranju načrtov, metod in izvajanju pregledov, zato da se dosežejo največji možni koristni učinki izvedenih pregledov. Takoj si izmenjajo rezultate izvedenih pregledov.
            Najmanj enkrat na leto in v vsakem primeru pred letnim pregledom, predvidenim v členu 34(2), se preverijo in ovrednotijo:
            […]
            c) finančni vpliv opaženih nepravilnosti, ukrepi, ki so bili že uvedeni ali so še potrebni za njihovo odpravo, in kjer je potrebno, prilagoditve upravljalnih in nadzornih sistemov.
            4. Po tem pregledu in ovrednotenju ter brez poseganja v ukrepe, ki jih nemudoma sprejme država članica po tem členu in členu 39, lahko Komisija pripravi ugotovitve, zlasti glede finančnega vpliva odkritih nepravilnosti. Te ugotovitve se naslovijo na državo članico in organ upravljanja za zadevno pomoč. Ugotovitvam se lahko po potrebi priložijo zahteve po korektivnih ukrepih, da se odpravijo pomanjkljivosti v upravljanju in popravijo odkrite nepravilnosti, ki še niso bile odpravljene. Država članica ima možnost dati pripombe k tem ugotovitvam.
            […]
            5. Brez poseganja v ta člen lahko Komisija po ustreznem preverjanju odloži celotno vmesno plačilo ali njegov del, če ugotovi, da je zadevni izdatek povezan s hujšo nepravilnostjo, ki ni bila popravljena, in da je potreben takojšen ukrep. Komisija obvesti zadevno državo članico o sprejetem ukrepu in razlogih zanj. Če po petih mesecih razlogi za odložitev ostanejo ali zadevna država članica ne obvesti Komisije o ukrepih, sprejetih za odpravo hujše nepravilnosti, se uporabijo določbe iz člena 39.
            […]“
            8. Člen 39(1) te uredbe je določal:
            „Države članice so odgovorne predvsem za raziskavo nepravilnosti, ukrepanje ob dokazu večje spremembe, ki vpliva na naravo ali pogoje za izvajanje ali nadzor pomoči, in za izvedbo potrebnih finančnih popravkov.
            Država članica izvede zahtevane finančne popravke v zvezi s posamezno ali sistemsko nepravilnostjo. Popravki, ki jih izvede država članica, preklicujejo celoten ali delni prispevek Skupnosti. Sredstva skladov Skupnosti, sproščena na ta način, lahko država članica ponovno uporabi za zadevno pomoč v skladu z določbami, ki se opredelijo na podlagi člena 53(2).“
            9. Uredba št. 1260/1999 je bila z učinkom od 1. januarja 2007 razveljavljena s členom 107 Uredbe Sveta (ES) št. 1083/2006 z dne 11. julija 2006 o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu in Kohezijskem skladu in razveljavitvi Uredbe št. 1260/1999 (UL L 210, str. 25). Člen 105(1) Uredbe št. 1083/2006 določa:
            „Ta uredba ne vpliva na nadaljevanje ali spremembo, vključno s popolnim ali delnim preklicem, pomoči, ki jo sofinancirajo Strukturni skladi, ali projekta, ki ga sofinancira Kohezijski sklad, in ju je odobrila Komisija na podlagi [Uredbe št. 1260/1999] ali na podlagi druge zakonodaje, ki se dne 31. decembra 2006 uporablja za to pomoč ali projekte, in ki se posledično še naprej uporablja za to pomoč ali projekte do njihove zaključitve.“
            Uredba (ES) št. 438/2001
            10. Člen 4, prvi odstavek, Uredbe Komisije (ES) št. 438/2001 z dne 2. marca 2001 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 1260/1999 glede sistemov upravljanja in nadzora pomoči, dodeljene v okviru Strukturnih skladov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 14, zvezek 1, str. 132) je določal:
            „Sistemi upravljanja in nadzora vključujejo postopke za preverjanje zagotavljanja sofinanciranih izdelkov in storitev ter resničnost navedenih izdatkov, pa tudi zagotavljanje upoštevanja pogojev, določenih v ustrezni odločbi Komisije po členu 28 Uredbe […] št. 1260/1999 ter z veljavnimi nacionalnimi predpisi in predpisi Skupnosti, ki se nanašajo zlasti na upravičenost izdatkov za pomoč iz Strukturnih skladov v okviru zadevne pomoči, javna naročila, državne pomoči (vključno s pravili o združevanju pomoči), varstvo okolja in enakost med moškimi in ženskami.“
            11. Uredba št. 438/2001 je bila z učinkom od 16. januarja 2007 razveljavljena s členoma 54 in 55 Uredbe Komisije (ES) št. 1828/2006 z dne 8. decembra 2006 o pravilih za izvajanje Uredbe št. 1083/2006 ter Uredbe (ES) št. 1080/2006 Evropskega parlamenta in Sveta o Evropskem skladu za regionalni razvoj (UL L 371, str. 1). Člen 54(1) Uredbe št. 1828/2006 določa:
            „[…]
            [Določbe Uredbe št. 438/2001] se še naprej uporabljajo za pomoč, odobreno v skladu z Uredbo […] št. 1260/1999.“
            Uredba št. 2792/1999
            12. Člen 19 Uredbe št. 2792/1999, naslovljen „Prijava programov pomoči“, je v prvotni različici določal:
            „1. V skladu s členi 87 do 89 Pogodbe države članice uradno prijavijo Komisiji programe pomoči, predvidene z načrti iz člena 3(3) in člena 9(b) Uredbe […] št. 1260/1999.
            2. V obsegu te uredbe lahko države članice uvedejo ukrepe za dodatno pomoč, ki niso predmet pogojev ali pravil, predpisanih s to uredbo, ali ki zajemajo vsoto, ki presega najvišje zneske iz Priloge IV, če so skladni s členi 87 do 89 Pogodbe.“
            13. Uredba št. 2792/1999 je bila med drugim spremenjena z Uredbo Sveta št. 2369/2002 z dne 20. decembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 4, zvezek 5, str. 450), ki je začela veljati 1. januarja 2003.
            14. V uvodni izjavi 11 Uredbe št. 2369/2002 je navedeno:
            „Členi 87, 88 in 89 Pogodbe se uporabljajo za pomoč, ki so jo države članice dodelile sektorju ribištva in ribogojstva. Da bi pospešili povračilo Komisije za sredstva, ki so jih odobrile države članice, je treba vpeljati izjemo tega načela za obvezen finančni vložek držav članic glede ukrepov, ki jih sofinancira Skupnost in so določeni v razvojnih načrtih, določenih v Uredbi [št. 1260/1999].“
            15. Člen 1, točka 3(b), Uredbe št. 2369/2002 je določal, da se člen 3(3) Uredbe št. 2792/1999 nadomesti s tem besedilom:
            „3. Razvojni načrti, določeni v členu 9(b) Uredbe […] št. 1260/1999, dokazujejo, da je državna pomoč nujna za dosego postavljenih ciljev in zlasti da brez državne pomoči zadevnih ribiških plovil ni mogoče posodobiti ter da načrtovani ukrepi ne bodo ogrozili trajnosti ribištva.
            […]“
            16. Člen 1, točka 15, Uredbe št. 2369/2002 je določal, da se člen 19 Uredbe št. 2792/1999 nadomesti s tem besedilom:
            „Obvezni finančni prispevki in državna pomoč
            1. Brez vpliva na odstavek 2 se členi 87, 88 in 89 Pogodbe uporabljajo za pomoč, ki so jo države članice odobrile sektorju ribištva in ribogojstva.
            2. Členi 87, 88 in 89 Pogodbe se ne uporabljajo za obvezne finančne prispevke držav članic za ukrepe, ki jih sofinancira Skupnost in so določeni v razvojnih načrtih, navedenih v členu 3(3) te uredbe in opredeljenih v členu 9(b) Uredbe [št. 1260/1999] ali v členu 5 Uredbe Sveta (ES) št. 2370/2002 z dne 20. decembra 2002 o nujnem ukrepu Skupnosti za razrez ribiških plovil (UL L 358, str. 57).
            3. Ukrepi, ki določajo javno financiranje, ki presega določbe te uredbe ali Uredbe […] št. 2370/2002 o obveznih finančnih prispevkih, kakor je navedeno v odstavku 2, se obravnavajo kot celota na podlagi odstavka 1.“
            17. Uredba št. 2792/1999 je bila z učinkom od 1. januarja 2007 razveljavljena s členom 104(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1198/2006 z dne 27. julija 2006 o Evropskem skladu za ribištvo (UL L 223, str. 1). Člen 103(1) Uredbe št. 1198/2006 določa:
            „Ta uredba ne vpliva na nadaljevanje ali spremembo, vključno s popolnim ali delnim preklicem pomoči, ki jo odobri Komisija na podlagi [Uredbe št. 2792/99] ali na podlagi druge zakonodaje, ki se dne 31. decembra 2006 uporablja za takšno pomoč in ki se posledično še naprej uporablja za to pomoč do njenega zaprtja.“
            Smernice Komisije
            18. V oddelkih 6 in 7 Smernic Komisije je navedeno:
            „6. Projekti, ki ob zaključku niso izvedeni oziroma operativni
            Organ za upravljanje, posredniško telo, plačilni organ in država članica so dolžni zagotoviti sofinancirane proizvode in storitve ter resničnost in pravilnost zahtevanih izdatkov v skladu z načeli dobrega finančnega poslovodenja.
            Država članica mora v končnem poročilu določiti seznam aktivnosti po posameznih ukrepih, ki v času zaključka niso dokončane ali niso operativne ob upoštevanju navedenih ciljev aktivnosti, odločbe o dodelitvi pomoči za aktivnost in vseh pogojev, povezanih z aktivnostjo […]. Ta seznam mora vključevati:
            – aktivnosti, ki ne bodo sofinancirane s sredstvi skladov Skupnosti v naslednjem programskem obdobju: država članica mora na lastne stroške poskrbeti za izvedbo ali vzpostavitev delovanja vseh nedokončanih ali neoperativnih aktivnosti najpozneje dve leti po roku za predložitev končnega poročila. Država članica mora po izteku tega dveletnega obdobja Komisiji sporočiti, ali so bili posamezni zadevni projekti izvedeni oziroma je bilo vzpostavljeno njihovo delovanje. Za aktivnosti, ki ob izteku tega obdobja niso izvedene oziroma ni vzpostavljeno njihovo delovanje, Komisija sprejme ustrezne ukrepe za izterjavo sredstev skladov Skupnosti;
            – aktivnosti, predvidene za sofinanciranje s sredstvi skladov Skupnosti v naslednjem programskem obdobju : organi države članice morajo za vsako programsko obdobje pripraviti poseben in podroben opis aktivnosti. Aktivnost je treba razdeliti v vsaj dve ločeni, določljivi finančni in fizični ali razvojni fazi, skladni z obema zadevnima ,oblikama pomoči‘. To je treba storiti za zagotovitev pregledne izvedbe in nadzora ter za lažji nadzor. Če prvi del aktivnosti v prvem programskem obdobju ni izveden ali operativen, se lahko izdatki, povezani z njegovim zaključkom ali vzpostavitvijo operativnega stanja, sprejmejo v drugem programskem obdobju, če so izpolnjeni pogoji za upravičenost in sofinanciranje (vključitev v drugi program, pravne in finančne obveznosti v skladu z odločbo pristojnega organa). V takih primerih mora država članica zagotoviti, da ne bo isto delo dvakrat financirano s sredstvi Skupnosti.
            7. Aktivnosti, prekinjene zaradi sodnih ali upravnih postopkov
            Za vsako aktivnost, ki je predmet sodnega postopka ali upravne pritožbe z odložilnim učinkom, mora država članica pred rokom za predložitev potrjenega poročila o končnih izdatkih, vključno z vlogo za končno plačilo in končnim poročilom o izvedbi programa, odločiti, ali je treba aktivnost v celoti ali delno:
            – umakniti iz programa in/ali pred rokom nadomestiti z drugo aktivnostjo (po potrebi zaradi čezmernega programiranja); po uradnem obvestilu Komisije o umiku ali nadomestitvi ostane država članica odgovorna za kakršne koli posledice umaknjenih ali nadomeščenih aktivnosti, na primer za finančne posledice ali neizterljive dolgovane zneske; ali
            – ohraniti v programu. Po predložitvi končnega potrjenega poročila o izdatkih za program se aktivnost, ki je predmet sodnega postopka ali upravne pritožbe z odložilnim učinkom, ne sme nadomestiti, in sicer niti z drugo aktivnostjo, vključeno v prekomerno programiranje, ki bi lahko bila dokončana pred končnim datumom za upravičenost izdatkov.
            Nadomestne aktivnosti morajo biti izbrane v skladu s členom 9(2)(b)(ii) [Uredbe št. 438/2001]. Države članice morajo zagotoviti, da so nadomestne aktivnosti v skladu z vsemi veljavnimi evropskimi ali nacionalnimi uredbenimi določbami, med drugim s pravili – vendar ne omejeno nanje – ki se uporabljajo za sisteme upravljanja in nadzora, upravičenost, obveščanje in oglaševanje ter pravili o postopkih za oddajo javnih naročil, pravili o konkurenci in okoljevarstvenimi pravili.
            […]“
            Litovsko pravo
            19. Točka 16 smernic za predlagatelje, ki predložijo projekte za odobritev finančne pomoči v letu 2007 na podlagi ukrepa „Dejavnosti, povezane z ribiško floto“ na področju dejavnosti „Trajni umik ribiških plovil iz ribolovnih dejavnosti“, uvrščenem na prednostno področje „Razvoj podeželja in ribištvo“, ki je del enotnega programskega dokumenta (EPD) Litve za obdobje 2004–2006 (Gairės pareiškėjams, teikiantiems projektus paramai gauti 2007 metais pagal Lietuvos 2004-2006 metų bendrojo programavimo dokumento (BPD) Kaimo plėtros ir žuvininkystės prioriteto priemonės „Veikla, susijusi su žvejybos laivynu“ veiklos sritį „Laivų žvejybinės veiklos nutraukimas visam laikui“), odobrenih z odlokom št. 3D-96 ministrstva za kmetijstvo z dne 28. februarja 2007 (v nadaljevanju: smernice ministrstva za kmetijstvo) določa:
            „Za ta razpis se v okviru ukrepa EPD z naslovom ‚Dejavnosti, povezane z ribiško floto‘ na področju dejavnosti ,Trajni umik ribiških plovil iz ribolovnih dejavnosti‘ odobri finančna podpora v višini 8.000.000 LTL (osem milijonov litovskih litasov).“
            20. Točka 23.4.5 smernic ministrstva za kmetijstvo določa:
            „Plovilo je opravljalo ribolov na morju (to je, na morju je bilo za opravljanje ribolova) vsaj 75 dni v vsakem od zadnjih dveh 12‑mesečnih obdobij pred dnevom vložitve vloge (ti obdobji začneta teči na dan, ki je predhoden dnevu evidentiranja vloge pri agenciji) ali je bilo na morju za namene ribolova toliko dni, kolikor pomeni 80 % vseh dovoljenih dni za to plovilo v skladu z nacionalno zakonodajo.“
            21. Točka 114 pravil o upravljanju in financiranju ukrepov v okviru litovskega enotnega programskega dokumenta za obdobje 2004–2006 ter projektov, financiranih na podlagi navedenih ukrepov (Lietuvos 2004–2006 m. bendrojo programavimo dokumento priemonių ir projektų, finansuojamų įgyvendinant šias priemones, administravimo ir finansavimo taisyklės), sprejetih z odlokom št. 1K‑033 ministrstva za finance z dne 28. januarja 2004, določa, da „posredniški in izvajalski organ skleneta pogodbo o pomoči z vlagatelji, katerih projekti so bili izbrani za odobritev finančne pomoči“.
            Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            22. Na podlagi razpisa, ki je potekal od 9. do 30. marca 2007, so bile na področju dejavnosti „Trajni umik ribiških plovil iz ribolovnih dejavnosti“ ukrepa „Dejavnosti, povezane z ribiško floto“, uvrščenega na prednostno področje „Razvoj podeželja in ribištvo“, ki je del EPD, oddane tri vloge za pridobitev finančne pomoči, vključno z vlogo družbe Baltlanta.
            23. Družba Baltlanta je 15. marca 2007 vložila vlogo za finančno pomoč v višini 8.000.000 LTL za projekt „Trajni umik ribiškega plovila Kiras‑1  iz ribolovne dejavnosti“.
            24. Vse vloge za finančno pomoč je bilo treba vložiti v skladu s smernicami ministrstva za kmetijstvo.
            25. Nacionalinė mokėjimo agentura (nacionalni plačilni organ v sestavi ministrstva za kmetijstvo, v nadaljevanju: agencija) je z odločbo z dne 3. avgusta 2007 zavrnila vlogo družbe Baltlanta z obrazložitvijo, da predloženi projekt ne izpolnjuje merila za upravičenost iz točke 23.4.5 smernic ministrstva za kmetijstvo, saj naj bi iz preiskave v predkazenskem postopku izhajalo, da informacije, ki jih je družba Baltlanta podala o ribolovnih dejavnostih plovila Kiras-1 , niso pravilne.
            26. Ker preostali vlogi, ki sta bili vloženi na podlagi razpisa, ki je potekal od 9. do 30. marca 2007, prav tako nista izpolnjevali navedenega merila za upravičenost, je bila nerazporejena pomoč v višini 8.000.000 LTL v obdobju od avgusta 2007 do junija 2008 odobrena za vloge, vložene na podlagi drugih razpisov.
            27. Družba Baltlanta je odločbo agencije z dne 3. avgusta 2007 izpodbijala pri Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionalno upravno sodišče v Vilni), ki je, potem ko je ugotovilo, da plovilo Kiras-1  izpolnjuje merilo iz točke 23.4.5 smernic ministrstva za kmetijstvo, pritožbi ugodilo. S sodbo z dne 27. decembra 2007 je tako odločbo agencije razglasilo za nično.
            28. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče v Litvi) je s sodbo z dne 14. maja 2012 potrdilo sodbo z dne 27. decembra 2007, ki je s tem dnem postala pravnomočna.
            29. Agencija je pri izvrševanju navedenih sodb znova preučila vlogo družbe Baltlanta in ugotovila, da je njen projekt v okviru ukrepa EPD upravičen do pomoči v višini 8.000.000 LTL.
            30. Vendar je ministrstvo za kmetijstvo z dopisom z dne 17. januarja 2013 družbo Baltlanta obvestilo, da njene vloge ni mogoče več obravnavati, saj, prvič, je bilo pogodbe o pomoči v okviru ukrepa EPD mogoče skleniti le do 1. julija 2008, drugič, se je obdobje upravičenosti za financiranje izdatkov iz EPD končalo 30. junija 2009 in, tretjič, dejavnost „Trajni umik ribiškega plovila Kiras-1 iz ribolovne dejavnosti“ pred navedenim datumom ni bila plačana s sredstvi EPD niti ni bila priznana kot nujna za prijavo Evropski komisiji.
            31. Družba Baltlanta je 20. februarja 2013 pri Vilniaus apygardos administracinis teismas zoper litovsko državo vložila tožbo iz naslova odgovornosti, s katero je zahtevala odškodnino v višini 8.000.000 LTL za premoženjsko škodo in 2.000.000 LTL za nepremoženjsko škodo. Trdi, da ji je ministrstvo za kmetijstvo z opustitvijo ravnanja neupravičeno preprečilo pridobiti finančno pomoč. Po mnenju družbe Baltlanta ministrstvo za kmetijstvo ni niti pravočasno sprejelo vseh ustreznih ukrepov, niti obvestilo Komisije o tem, da je vprašanje upravičenosti njene vloge za finančno pomoč predmet sodnega postopka, niti vzpostavilo programa pomoči, niti zagotovilo sredstev za obdobje, ko bo vprašanje pridobitve finančne pomoči rešeno. S tako opustitvijo ravnanja naj bi ji povzročilo škodo.
            32. Na drugi strani ministrstvo za kmetijstvo, ki v postopku v glavni stvari nastopa v imenu litovske države, meni, prvič, da člen 19 Uredbe št. 2792/1999 držav članic ne zavezuje k temu, da ukrepe EPD financirajo prek tega, kar določa ta uredba. Drugič, družbi Baltlanta naj pridobitve finančne pomoči ne bi preprečila domnevna nezakonitost njegove opustitve, ampak to, da se je obdobje izvajanja EPD končalo med trajanjem sodnih postopkov v zvezi z odločbo agencije z dne 3. avgusta 2007. Tretjič, to ministrstvo poudarja, da sama vložitev vloge še ne pomeni, da bo znesek pomoči, za katerega se zaproša v vlogi za izvedbo projekta, vlagatelju brezpogojno izplačan. Opozarja, da bi bilo pavšalno nadomestilo prejemniku pomoči izplačano samo, če bi ta obveznosti, določene v pogodbi o pomoči in smernicah ministrstva za kmetijstvo, izpolnil najpozneje do datuma, določenega v pogodbi o pomoči.
            33. Ministrstvo za finance, intervenient v podporo litovski državi, navaja, da z družbo Baltlanta ni bila sklenjena nobena pogodba o pomoči in da zato v skladu s členom 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999 Republika Litva ni bila zavezana obvestiti Komisije o sodnem postopku, ki je bil predmet te tožbe. Poleg tega navaja, da ministrstvo za kmetijstvo nima pravne možnosti za rezervacijo sredstev za projekte, ki so predmet sodnih postopkov.
            34. V teh okoliščinah je Vilniaus apygardos administracinis teismas prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje postavilo ta vprašanja:
            „1. Ali je treba določbe člena 38 Uredbe št. 1260/1999, ki določajo obveznost države članice, da Komisijo obvešča o napredku upravnih in sodnih postopkov ter z njo sodeluje, razlagati tako, da se z njimi zahteva, da mora država članica Komisijo obveščati o vseh pravnih sporih, ki se nanašajo na ukrepanje ali neukrepanje izvajalskega ali posredniškega organa, organa upravljanja ali plačilnega organa, kar zadeva oceno vloge, izbiro projekta, sprejetje odločitve o odobritvi pomoči ali izvajanje projekta?
            2. Ali je treba člen 19 Uredbe št. 2792/1999 razlagati tako, da se z njim zahteva, da mora država članica imeti vzpostavljene programe pomoči in v soglasju z Komisijo zagotoviti sredstva za primere, v katerih sodišča preučujejo pravne spore, ki se nanašajo na ukrepanje ali neukrepanje izvajalskega ali posredniškega organa, organa upravljanja ali plačilnega organa, kar zadeva oceno vloge, izbiro projekta, sprejetje odločitve o dodelitvi pomoči ali izvajanje projekta?
            3. Ali je treba določbe oddelkov 6 in 7 [Smernic Komisije] razlagati tako, da se z njimi zahteva, da mora država članica Komisijo obveščati o vseh pravnih sporih, ki se nanašajo na ukrepanje ali neukrepanje izvajalskega ali posredniškega organa, organa upravljanja ali plačilnega organa, kar zadeva oceno vloge, izbiro projekta, sprejetje odločitve o dodelitvi pomoči ali izvajanje projekta, in da mora odločiti, ali je treba aktivnost delno ali v celoti umakniti iz programa in/ali nadomestiti z drugo aktivnostjo itd. ali pa jo je treba v programu ohraniti oziroma ali je treba sprejeti druge ukrepe za zagotovitev ustreznega izvajanja odločitve o dodelitvi pomoči po končanem sodnem postopku?
            4. Ali je to, da v zadevi pred nacionalnim sodiščem nacionalna zakonodaja ne vsebuje posebnih določb o nalogah zadevnih državnih organov v primeru pravnih sporov, ki se nanašajo na ukrepanje ali neukrepanje izvajalskega ali posredniškega organa, organa upravljanja ali plačilnega organa, kar zadeva oceno vloge, izbiro projekta, sprejetje odločitve o dodelitvi pomoči ali izvajanje projekta, to je, da ni določeno, da morajo zadevni državni organi Komisijo obvestiti o začetem sodnem postopku in sprejeti ukrepe za zagotovitev, da so sredstva, ki so bila zagotovljena, rezervirana za sporno pomoč do končne odločitve o vprašanju dodelitve pomoči, združljivo z obveznostjo države članice na podlagi člena 38 Uredbe št. 1260/1999, da Komisijo obvešča o napredku upravnih in sodnih postopkov ter z njo sodeluje, s členom 19 Uredbe št. 2792/1999 ter zahtevami oddelkov 6 in 7 [Smernic Komisije]?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            35. Najprej je treba navesti, da se prvotna različica člena 19 Uredbe št. 2792/1999, za razlago katere zaproša predložitveno sodišče, ratione temporis ne nanaša na spor o glavni stvari, saj je – kot izhaja iz spisa, predloženega Sodišču – družba Baltlanta svojo vlogo za finančno pomoč vložila v okviru posredovanja, ki je bilo odobreno z začetkom veljavnosti Uredbe št. 2369/2002, katere člen 1, točka 15, spreminja člen 19 Uredbe št. 2792/1999, to je s 1. januarjem 2003.
            36. Vprašanja za predhodno odločanje je zato treba preučiti v zvezi z razlago člena 19 Uredbe št. 2792/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2369/2002.
            37. Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je člen 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999, člen 19 Uredbe št. 2792/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2369/2002, in oddelka 6 in 7 Smernic Komisije treba razlagati tako, da zadevne javne organe zavezujejo k temu, da Komisijo obvestijo o obstoju sodnega spora, ki se nanaša na upravno odločbo v zvezi z upravičenostjo vloge za finančno pomoč, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, in da sprejmejo potrebne ukrepe za rezervacijo sredstev, ki so predvidena za navedeno pomoč in katerih odobritev je predmet tega spora do končne odločitve o vprašanju odobritve pomoči.
            38. Prvič, člen 38(1) Uredbe št. 1260/1999 določa, da so brez poseganja v pristojnost Komisije glede izvrševanja splošnega proračuna Evropskih skupnosti za finančni nadzor pomoči odgovorne predvsem države članice. Navedeni člen vsebuje neizčrpen seznam ukrepov, ki jih morajo države članice za to sprejeti.
            39. Med navedenimi je tudi ukrep iz člena 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999, ki določa, da države članice preprečujejo, odkrivajo in popravljajo nepravilnosti. Države članice o njih uradno obveščajo Komisijo v skladu s predpisi in obveščajo Komisijo o napredku upravnih in sodnih postopkov.
            40. Za razjasnitev položajev, na katere se nanaša člen 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999, je treba navesti, da pojem „nepravilnost“ iz navedenega člena v tej uredbi ni opredeljen.
            41. Ker torej Uredba št. 1260/1999 ne vsebuje nikakršne opredelitve pojma „nepravilnost“, je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pomen in obseg tega pojma treba opredeliti v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku, pri čemer je treba upoštevati kontekst, v katerem se uporablja, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej sodbo Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, točka 27 in navedena sodna praksa).
            42. Pojem nepravilnosti se v skladu s svojim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku nanaša na položaj, v katerem je kršena pravna določba, v konkretnem primeru določba prava Unije.
            43. Glede cilja, ki mu sledi Uredba št. 1260/1999, je treba navesti, da ta uredba v členu 8(3) določa, da so pri uporabi načela subsidiarnosti za izvajanje pomoči pristojne države članice na ustrezni teritorialni ravni v skladu z ureditvijo, specifično za vsako državo članico, in brez poseganja v pooblastila Komisije, predvsem glede izvrševanja splošnega proračuna Unije. To načelo je tako potrjeno s členom 38(1) navedene uredbe.
            44. Zadevna država članica s prevzemanjem takega finančnega nadzora postane glavna odgovorna za učinkovito porabo sredstev Unije, kar brez vpliva na pristojnosti Komisije prispeva k ustreznemu izvrševanju splošnega proračuna Unije.
            45. Cilj člena 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999 je torej varstvo splošnega proračuna Unije pred vsakršnim dejanjem ali opustitvijo, ki bi ga lahko ogrozila.
            46. Glede zakonodajnega okvira, v katerega se uvršča člen 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999, je treba navesti, da člen 38(3) in (4) te uredbe določa, da zadevna država članica o finančnem vplivu ugotovljenih nezakonitosti obvesti Komisijo, ki lahko tedaj poda stališča. Prav tako člen 38(5) navedene uredbe določa, da lahko Komisija odloži celotno vmesno plačilo ali njegov del, če ugotovi, da je zadevni izdatek povezan s hujšo nepravilnostjo, ki ni bila odpravljena, in da je treba nemudoma ukrepati.
            47. Poleg tega je treba opozoriti, da je Sodišče v točki 44 sodbe Comune di Ancona (C‑388/12, EU:C:2013:734) presodilo, da mora zadevna država članica v skladu z obveznostmi iz člena 38(1)(e) in (h) Uredbe št. 1260/1999 presoditi, ali ta sprememba, ki ni zajeta s členom 30(4) te uredbe, pomeni nepravilnost v smislu členov 38 in 39 te uredbe, zaradi katere je treba torej izvesti zahtevane finančne popravke, povrniti zadevne izgubljene zneske in, kjer je primerno, zaračunati zamudne obresti.
            48. Iz splošne sistematike člena 38 Uredbe št. 1260/1999 je razvidno, da se pojem „nepravilnost“ nanaša na nezakonito porabo sredstev Unije.
            49. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je pojem „nepravilnost“ iz člena 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999 treba razlagati tako, da se nanaša na vsakršno kršitev prava Unije, ki je posledica dejanja ali opustitve, ki bi lahko ogrozila splošni proračun Unije.
            50. Ob upoštevanju navedene opredelitve „nepravilnosti“ je treba člen 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999 razlagati tako, da države članice zavezuje k preprečevanju, odkrivanju in odpravljanju kršitev prava Unije, ki so posledica dejanja ali opustitve, ki bi lahko ogrozila splošni proračun Unije, ter k obveščanju Komisije o nepravilnostih in napredku upravnih in sodnih postopkov v zvezi z njimi.
            51. Poleg tega je treba navesti, da člen 9(k) Uredbe št. 1260/1999 pojem „aktivnost“ opredeljuje kot „vsak projekt ali akcijo, ki jo izvajajo končni upravičenci do pomoči“. Vključitev projekta ali akcije v zadevno izvajanje je torej bistveni element tega pojma.
            52. V skladu s členom 30(1) Uredbe št. 1260/1999 so „[i]zdatki, povezani z aktivnostmi, […] upravičeni do prispevka skladov le, če so te aktivnosti del zadevne pomoči“. Iz besedila te določbe je razvidno, da so le „aktivnosti“ v smislu člena 9(k) te uredbe upravičene do prispevka navedenih skladov.
            53. Iz tega izhaja, da lahko le nepravilnosti v zvezi z „aktivnostmi“ v smislu člena 9(k) Uredbe št. 1260/1999 ogrozijo splošni proračun Unije.
            54. Zato je treba preveriti, ali projekt, kot je ta, ki ga je družba Baltlanta predstavila v okviru spora o glavni stvari, pomeni „aktivnost“ v smislu člena 9(k) Uredbe št. 1260/1999.
            55. Člen 38(1)(a) Uredbe št. 1260/1999 določa, da države članice preverjajo, ali so bili vzpostavljeni sistemi upravljanja in nadzora ter ali se izvajajo tako, da je zagotovljena učinkovita in pravilna uporaba sredstev skladov Unije. Člen 4 Uredbe št. 438/2001 določa, da navedeni sistemi vključujejo postopke za zagotovitev spoštovanja zadevnih veljavnih nacionalnih predpisov in predpisov Unije ter zlasti upravičenosti izdatkov za pomoč iz strukturnih skladov v okviru zadevne pomoči.
            56. Poleg tega je treba opozoriti, da subvencijski sistem, ki ga je oblikovala zakonodaja Unije, med drugim temelji na tem, da mora upravičenec za pridobitev pravice do finančne pomoči izpolniti določene pogoje (glej sodbo Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening in drugi, od C‑383/06 do C‑385/06, EU:C:2008:165, točka 56 in navedena sodna praksa).
            57. Zato morajo pristojni nacionalni organi v okviru postopkov, določenih v okviru nacionalnih sistemov upravljanja in nadzora, zagotoviti, da se bo upravičenec zavezal k izpolnitvi obveznosti, ki mu dajejo pravico do prejemanja predvidene finančne pomoči.
            58. Pristojni nacionalni organi smejo za to od prosilca, ki mu je bila odobrena finančna pomoč, zahtevati zavezo o izvedbi projekta, preden se ta vključi v izvajanje.
            59. Tak je primer postopka v glavni stvari, ki se izvaja po litovskem pravu in določa, da je treba s prosilcem, ki mu je bila odobrena finančna pomoč, skleniti pogodbo o pomoči.
            60. Iz tega izhaja, da ob neobstoju take pogodbe projekta, kakršnega je predstavila družba Baltlanta, ni mogoče vključiti v zadevno izvajanje in ga zato ni mogoče opredeliti za „aktivnost“ v smislu člena 9(k) Uredbe št. 1260/1999.
            61. Ker torej ni bila storjena nobena „nepravilnost“ v zvezi z „aktivnostmi“ v smislu člena 9(k) Uredbe št. 1260/1999, se člen 38(1)(e) te uredbe ne uporablja za spor o glavni stvari.
            62. Drugič, v zvezi s členom 19 Uredbe št. 2792/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2369/2002, je treba navesti, da ta določba, v skladu s katero državam članicam Komisije ni treba obvestiti o programih pomoči, predvidenih z načrti iz člena 3(3) Uredbe št. 2792/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2369/2002, in opredeljenih v členu 9(b) Uredbe št. 1260/1999, odstopa od obveznosti obveščanja, določene v členu 108 PDEU. O ostalih pomočeh, ki jih države članice odobrijo v ribiškem sektorju, pa je nujno treba obvestiti Komisijo.
            63. Zato člen 19 Uredbe št. 2792/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2369/2002, zadevne države članice nikakor ne zavezuje k vzpostavitvi sistema pomoči, katerega namen bi bilo financiranje projekta, ki mu je bila neupravičeno odvzeta možnost odobritve finančne pomoči.
            64. Tretjič, v zvezi z oddelkoma 6 in 7 Smernic Komisije je treba na eni strani ugotoviti, da čeprav te smernice nimajo zavezujočih učinkov, jih morajo nacionalna sodišča upoštevati pri reševanju sporov, o katerih odločajo, zlasti kadar razjasnijo razlago nacionalnih določb, sprejetih za zagotovitev njihovega izvajanja ali kadar je njihov cilj dopolnitev določb prava Unije z zavezujočim učinkom (glej po analogiji sodbi Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, točka 18, in Altair Chimica, C‑207/01, EU:C:2003:451, točka 41).
            65. Na drugi strani je treba ugotoviti, da je te smernice treba razlagati v skladu z določbami prava Unije z zavezujočim učinkom, ki jih te smernice skušajo dopolniti, to je z Uredbo št. 1260/1999.
            66. V zvezi s tem je treba navesti, da se oddelka 6 in 7 navedenih smernic sklicujeta na „projekte, ki ob zaključku niso izvedeni oziroma operativni“ in „aktivnosti, prekinjene zaradi sodnih ali upravnih postopkov“. Iz tega izhaja, da je pojem „aktivnost“ v smislu Smernic Komisije treba razlagati v skladu s pojmom „aktivnost“ iz člena 9(k) Uredbe št. 1260/1999.
            67. Ker je področje uporabe Smernic Komisije omejeno na „aktivnosti“, ki so del zadevne pomoči, je treba ugotoviti, da se te smernice prav tako ne uporabljajo za spor o glavni stvari.
            68. Zato se prosilec za finančno pomoč, kot je družba Baltlanta, v okviru postopka ugotavljanja odgovornosti države, kot je ta, ki je predmet spora o glavni stvari, ne more sklicevati ne na člen 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999, ne na člen 19 Uredbe št. 2792/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2369/2002, ne na oddelka 6 in 7 Smernic Komisije.
            69. Vendar je treba navesti, da navedene določbe prava Unije ne vplivajo na postopek s tožbo za ugotavljanje odgovornosti države, ki je vložena na podlagi domnevne kršitve nacionalnega prava.
            70. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je na postavljena vprašanja treba odgovoriti, da je člen 38(1)(e) Uredbe št. 1260/1999, člen 19 Uredbe št. 2792/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2369/2002, in oddelka 6 in 7 Smernic Komisije treba razlagati tako, da zadevnih javnih organov ne zavezujejo niti k temu, da Komisijo obvestijo o obstoju sodnega spora, ki se nanaša na upravno odločbo v zvezi z upravičenostjo vloge za finančno pomoč, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, niti k temu, da sprejmejo potrebne ukrepe za rezervacijo sredstev, ki so predvidena za navedeno pomoč in katerih odobritev je predmet tega spora do končne odločitve o vprašanju odobritve pomoči.
            Stroški
            71. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
            Člen 38(1)(e) Uredbe Sveta (ES) št. 1260/1999 z dne 21. junija 1999 o splošnih določbah o Strukturnih skladih, člen 19 Uredbe Sveta (ES) št. 2792/1999 z dne 17. decembra 1999 o določitvi podrobnih pravil in sporazumov glede strukturne pomoči Skupnosti v ribiškem sektorju, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2369/2002 z dne 20. decembra 2002, ter oddelka 6 in 7 Smernic o zaključku pomoči (2000–2006) iz strukturnih skladov, sprejetih z Odločbo Komisije COM(2006) 3424 final z dne 1. avgusta 2006, je treba razlagati tako, da zadevnih javnih organov ne zavezujejo niti k temu, da Evropsko Komisijo obvestijo o obstoju sodnega spora, ki se nanaša na upravno odločbo v zvezi z upravičenostjo vloge za finančno pomoč, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, niti k temu, da sprejmejo potrebne ukrepe za rezervacijo sredstev, ki so predvidena za navedeno pomoč in katerih odobritev je predmet tega spora do končne odločitve o vprašanju odobritve pomoči.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. oktobra 1989. # Carmen Atala, poročena Palmerini, proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 201/88.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 13. decembra 1989. # Maurice Prelle proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva C-169/88.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 8. marca 1988. # Apple and Pear Development Council proti Commissioners of Customs and Excise. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: House of Lords - Združeno kraljestvo. # Zadeva 102/86.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. marca 2015.#„Litaksa“ UAB proti „BTA Insurance Company“ SE.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Predhodno odločanje – Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – Direktiva 90/232/EGS – Člen 2 – Spreminjanje višine premije glede na ozemlje uporabe vozila.#Zadeva C-556/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 26. marca 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil — Direktiva 90/232/EGS — Člen 2 — Spreminjanje višine premije glede na ozemlje uporabe vozila“
      V zadevi C‑556/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litva) z odločbo z dne 17. oktobra 2013, ki je prispela na Sodišče 28. oktobra 2013, v postopku

         „Litaksa“ UAB

      proti

         „BTA Insurance Company“ SE,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Jürimäe (poročevalka), sodnica, J. Malenovský, M. Safjan, sodnika, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za „Litaksa“ UAB D. Gintautas, advokatas,

               —

               za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in A. Svinkūnaitė, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A. Steiblytė in K.‑P. Wojcik, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2 Tretje Direktive Sveta z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (90/232/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 249), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005 (UL L 149, str. 14, v nadaljevanju: Tretja direktiva), načel prostega gibanja oseb in prostega pretoka blaga ter splošnega načela prepovedi diskriminacije.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med prevozno družbo „Litaksa“ UAB (v nadaljevanju: Litaksa) in zavarovalnico „BTA Insurance Company“ SE (v nadaljevanju: BTA) zaradi povračila odškodnine, plačane iz naslova obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (v nadaljevanju: obvezno avtomobilsko zavarovanje) oškodovancem v prometnih nesrečah.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Z Direktivo 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (UL L 263, str. 11) je bilo kodificiranih pet direktiv, ki so bile sprejete za približevanje zakonodaj držav članic o obveznem avtomobilskem zavarovanju.

               4

               Ker pa so dejstva v postopku v glavni stvari nastala pred začetkom veljavnosti Direktive 2009/103, je upoštevni pravni okvir še vedno pet direktiv, zlasti Direktiva Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (72/166/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 10, v nadaljevanju: Prva direktiva) in Tretja direktiva.

         Prva direktiva

               5

               Za lažje prosto gibanje potnikov med državami članicami je bil s Prvo direktivo uveden sistem, ki na eni strani temelji na odpravi preverjanja zelenih kart o zavarovanju pri prehodu notranjih mej Evropske unije in na drugi na obveznosti vsake države članice, da zagotovi, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil zavarovana.

               6

               V zvezi s tem člen 3 te direktive določa:
               „1.   Vsaka država članica […] sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem. Na podlagi teh ukrepov se določi kritje obveznosti in pogoji kritja.
               2.   Vsaka država članica sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da zavarovalna pogodba zajema tudi:

                        —

                        v skladu z veljavno zakonodajo v drugih državah članicah, izgubo ali poškodbo, povzročeno na ozemlju teh držav,

                  […]“

         Tretja direktiva

               7

               V šesti, sedmi, dvanajsti in trinajsti uvodni izjavi Tretje direktive je navedeno:
               „ker je treba odpraviti sleherno negotovost glede uporabe prve alinee člena 3(2) [Prve direktive]; ker morajo vse police obveznega avtomobilskega zavarovanja kriti celotno ozemlje [Unije];
               ker je v interesu zavarovanca, da vsaka zavarovalna polica v okviru ene same premije zagotavlja v vsaki državi članici kritje, predpisano po njenem pravu, ali če je to višje kritje, kritje, ki je predpisano po pravu države članice, s katere ozemlja izvira vozilo;
               […]
               ker je treba [Prvo direktivo in Drugo Direktivo Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 3)] z upoštevanjem vseh zgornjih pomislekov enotno dopolniti;
               ker bo takšen dodatek, ki bo imel za posledico boljšo zaščito tako zavarovanih oseb kot oškodovancev iz nesreč, omogočil nadaljnje preseganje notranjih meja v [Uniji] in zatorej pospešil vzpostavljanje in delovanje notranjega trga; ker je zato kot podlago treba vzeti visoko raven varstva potrošnikov.“

               8

               Člen 2 Tretje direktive določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da vse police [obveznega avtomobilskega zavarovanja]:

                        —

                        na podlagi ene same premije in v celotnem času trajanja pogodbe krijejo celotno ozemlje [Unije], vključno z obdobji, ko je vozilo v času trajanja pogodbe v drugi državi članici, ter

                        —

                        na podlagi ene same premije v vseh državah članicah zagotovijo kritje, ki je predpisano po njenem pravu, ali, če je to kritje višje, kritje, ki je predpisano po pravu države članice, s katere ozemlja izvira vozilo.“

         Litovsko pravo

               9

               Člen 10 zakona o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatymas) z dne 14. junija 2001 (Žin., 2004, Nr. 100‑3718), naslovljen „Ozemlje uporabe zavarovalne pogodbe“, v odstavku 1 določa:
               „Po plačilu ene same (globalne) premije zavarovalna pogodba za vozilo, ki izvira iz Republike Litve, ali obmejna zavarovalna pogodba zagotavlja v celotnem času trajanja pogodbe, vključno s časom, v katerem je vozilo v drugih državah članicah Evropske unije v času trajanja pogodbe, v vsaki državi članici zavarovalno kritje, ki ga zahteva njena zakonodaja na področju obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi vozil, ali kritje, ki izhaja iz tega zakona, kadar ta prevlada. Zavarovalna pogodba za vozilo, ki izvira iz Republike Litve, na podlagi katere je izdana zelena karta, zagotavlja tudi zavarovalno kritje v tujih državah, ki so navedene v tej zeleni karti.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               10

               Družbi Litaksa in BTA sta 24. novembra 2008 sklenili pogodbi o obveznem avtomobilskem zavarovanju, ki sta bili namenjeni kritju civilne odgovornosti družbe Litaksa pri uporabi dveh njenih vozil, in sicer za obdobje med 25. novembrom 2008 in 24. novembrom 2009. V zadevnih pogodbah je bilo določeno, da se bosta ti vozili uporabljali le za prevoz potnikov ali blaga na litovskem ozemlju. Na podlagi teh pogodb je bila družbi Litaksa naložena obveznost, da mora, če bi navedeni vozili nameravala uporabljati več kot 28 dni v drugi državi članici ali v njej prevažati osebe ali blago, o tem predhodno obvesti BTA in plačati dodatno premijo iz tega naslova.

               11

               Leta 2009 sta bili vozili družbe Litaksa vpleteni v prometni nesreči, do katerih je prišlo v Združenem kraljestvu in v Nemčiji, ne da bi družba Litaksa predhodno BTA obvestila, da namerava vozili uporabljati v teh državah članicah.

               12

               BTA je oškodovancem nesreč plačala odškodnino, nato pa je, ker je menila, da družba Litaksa ni spoštovala določil pogodb iz postopka v glavni stvari, na podlagi katerih jo je bila zavezana obvestiti o svoji nameri uporabljati svoji vozili v drugi državi članici, pri Kauno miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v Kaunasu) vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se družbi Litaksa naloži povrnitev polovice odškodnine, plačane oškodovancem.

               13

               Kauno miesto apylinkės teismas je s sodbo z dne 30. julija 2012 ugodilo predlogu BTA. Ker je družba Litaksa zoper to sodbo vložila pritožbo, je Kauno apygardos teismas (višje sodišče v Kaunasu) s sklepom z dne 27. decembra 2012 po eni strani delno razveljavilo sodbo Kauno miesto apylinkės teismas z obrazložitvijo, da je bil del regresnega zahtevka BTA proti družbi Litaksa zastaran, po drugi pa potrdilo to sodbo v delu, v katerem je bilo družbi Litaksa naloženo, da BTA plača ostale terjatve, pred tem pa je tako kot Kauno miesto apylinkės teismas navedlo, da kršitev določil pogodbe o obveznem avtomobilskem zavarovanju lahko upraviči to, da se od zavarovanca zahteva delno povrnitev odškodnine, ki jo je plačala zavarovalnica. Družba Litaksa je zato pri Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) vložila kasacijsko pritožbo.

               14

               Predložitveno sodišče meni, da je treba pred preučitvijo pritožbe, ki jo je vložila družba Litaksa, najprej odgovoriti na vprašanje, ali stranki pogodbe o obveznem avtomobilskem zavarovanju lahko skleneta, da se uporabi različna premija, glede na to, ali je vozilo, ki je predmet pogodbe, namenjeno uporabi le na ozemlju države članice, iz katere izvira, ali na celotnem ozemlju Unije.

               15

               V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da se s členom 2 Tretje direktive zahteva, da pogodbe o obveznem avtomobilskem zavarovanju na podlagi ene same premije krijejo zavarovanje na celotnem ozemlju Unije. Zato se to sodišče sprašuje, ali je različen znesek premije glede na ozemlje, na katerem se vozilo uporablja, v nasprotju s tem členom. Čeprav namreč taka razlika ne vpliva na povrnitev škode oškodovancem prometnih nesreč, ker je tem povrnjena škoda ne glede na to, katera je država članica, v kateri se je zgodila ta nesreča, pa bi bila lahko v nasprotju z interesom zavarovanca, čigar varstvo je očitno eden od ciljev člena 2 Tretje direktive. Obstajala naj bi namreč nevarnost, da pogodba o obveznem avtomobilskem zavarovanju ne krije celotnega ozemlja Unije v smislu navedenega člena, če bi lahko zavarovalnica v primeru nesreče, ki se je zgodila v državi članici, ki ni država članica, določena v pogodbi, od zavarovanca zahtevala, da ji povrne del odškodnine, plačane oškodovancem. Nazadnje, predložitveno sodišče meni, da bi bilo treba ugotoviti, ali razlika v znesku premije glede na ozemlje uporabe vozila posega v cilj prostega pretoka blaga in gibanja oseb, ki mu sledita Prva in Tretja direktiva, ter v splošno načelo prepovedi diskriminacije.

               16

               V teh okoliščinah je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 2 [Tretje direktive], razlagati tako, da stranki zavarovalne pogodbe zavarovalnega kritja za zavarovano osebo ne moreta ozemeljsko omejiti (uporabiti različne zavarovalne premije glede na ozemlje, na katerem se vozilo uporablja, torej glede na to, ali se uporablja v celotni Evropski uniji ali zgolj v Republiki Litvi), pri čemer kritje za oškodovance ni omejeno, in sicer tako, da uporabo vozila zunaj Republike Litve v drugi državi članici Evropske unije določita kot dejavnik, ki poveča zavarovalno tveganje, zaradi česar je treba plačati dodatno zavarovalno premijo?

                        2.

                        Ali je treba načelo prostega gibanja oseb in vozil na celotnem ozemlju Evropske unije in splošno načelo Evropske unije glede enakosti (prepoved diskriminacije) razlagati tako, da nasprotujeta omenjenemu dogovoru strank zavarovalne pogodbe, v skladu s katerim je zavarovalno tveganje povezano z uporabo vozila na določenem ozemlju?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               17

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2 Tretje direktive razlagati tako, da pojmu „ena sama premija“ v smislu te določbe ustreza premija, ki se spreminja glede na to, ali je zavarovano vozilo namenjeno uporabi le na ozemlju države članice, iz katere izvira, ali na celotnem ozemlju Unije.

               18

               V skladu s členom 2 Tretje direktive države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da vse police obveznega avtomobilskega zavarovanja na podlagi ene same premije in v celotnem času trajanja pogodbe krijejo celotno ozemlje Unije, vključno z obdobji, ko je vozilo v času trajanja pogodbe v drugi državi članici. Poleg tega ta člen tudi določa, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da te police na podlagi ene same premije v vsaki državi članici zagotovijo kritje, ki je predpisano po njenem pravu, ali, če je to kritje višje, kritje, ki je predpisano po pravu države članice, iz katere izvira vozilo.

               19

               Iz besedila člena 2 Tretje direktive je razvidno, da morajo vse police obveznega avtomobilskega zavarovanja v zameno za plačilo ene same premije zagotavljati zavarovalno kritje, ki velja na celotnem ozemlju Unije.

               20

               Obveznost, ki je tako naložena državam članicam, je poleg tega povečana z zahtevo, navedeno v istem členu, da mora to kritje veljati v celotnem času trajanja pogodbe, vključno z obdobjem, ko je vozilo v državah članicah, ki niso država njegovega izvora.

               21

               Vendar predložitveno sodišče sprašuje, ali polica obveznega avtomobilskega zavarovanja izpolnjuje zahteve prava Unije, zlasti člena 2 Tretje direktive, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v katerih se zavarovalnica v zameno za plačilo prvotne premije zavarovanca zaveže povrniti škodo oškodovancem nesreč, v katere je vpleteno zavarovano vozilo, ne glede na državo članico, na katere ozemlju so se nesreče zgodile, vendar lahko od zavarovanca zahteva povrnitev polovice izplačane odškodnine, kadar se te nesreče zgodijo na ozemlju države članice, ki ni država članica izvora zadevnega vozila.

               22

               Ugotoviti je torej treba, ali se določbe člena 2 Tretje direktive v zvezi z eno samo premijo in teritorialnim obsegom zavarovalnega kritja nanašajo le na razmerja med zavarovalnico in oškodovancem ali tudi na razmerja med zavarovalnico in zavarovancem.

               23

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določbe prava Unije poleg njenega besedila upoštevati tudi njen okvir in cilje ureditve, katere del je (sodbi Csonka in drugi, C‑409/11, EU:C:2013:512, točka 23, in Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, točka 42).

               24

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da spada Tretja direktiva v okvir sistema, ki je bil uveden s Prvo direktivo in se nanaša na približevanje zakonodaj držav članic o obveznem avtomobilskem zavarovanju.

               25

               Zakonodajalec Unije je s tem sistemom vsaki državi članici naložil obveznost, da ob upoštevanju izjem, ki so jasno določene, zagotovi, da vsak lastnik ali imetnik vozila, ki izvira iz te države, sklene pogodbo z zavarovalnico, zato da vsaj v mejah, ki jih določa pravo Unije, zagotovi izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz njegove civilne odgovornosti v zvezi z navedenim vozilom (sodba Csonka in drugi, EU:C:2013:512, točka 28).

               26

               V tem okviru je Tretja direktiva, kot je razvidno iz njene dvanajste in trinajste uvodne izjave, enotno dopolnila zlasti Prvo direktivo, tako da ni okrepila le varstva oškodovancev nesreč, povzročenih z uporabo vozila, ampak tudi varstvo zavarovancev in omogočila nadaljnje preseganje notranjih meja v Uniji ter torej pospešila vzpostavitev in delovanje notranjega trga, pri čemer je bila kot podlaga vzeta visoka raven varstva potrošnika.

               27

               Iz sedme uvodne izjave Tretje direktive je razvidno, da je zlasti v interesu zavarovanca, da morajo države članice sprejeti ukrepe, potrebne za to, da vsaka zavarovalna polica v okviru ene same premije zagotavlja v vsaki državi članici kritje, predpisano po njenem pravu, ali če je to višje kritje, kritje, ki je predpisano po pravu države članice, iz katere izvira vozilo.

               28

               Poleg tega je treba opozoriti, da je za zavarovalno transakcijo glede na splošno razumevanje značilno, da se zavarovatelj zaveže, da bo za zavarovanca v zameno za vnaprejšnje plačilo premije ob nastanku zavarovalnega primera opravil storitev, ki je bila dogovorjena ob sklenitvi pogodbe (sodbi CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, točka 17, in Skandia, C‑240/99, EU:C:2001:140, točka 37).

               29

               Glede na tak okvir in take cilje je treba ugotoviti, da se določbe člena 2 Tretje direktive v zvezi z eno samo premijo in teritorialnim obsegom zavarovalnega kritja ne nanašajo le na razmerja med zavarovalnico in oškodovancem, ampak tudi na razmerja med zavarovalnico in zavarovancem. Natančneje, te določbe pomenijo, da zavarovalnica za plačilo ene same premije zavarovanca načeloma prevzame tveganje za povrnitev škode oškodovancem morebitne nesreče, v katero je vpleteno zavarovano vozilo, in to ne glede na državo članico Unije, na katere ozemlju se je to vozilo uporabljalo ali se je zgodila nesreča.

               30

               Iz tega izhaja, da pojmu „ena sama premija“ v smislu člena 2 Tretje direktive ne ustreza premija, ki se spreminja glede na to, ali je zavarovano vozilo namenjeno uporabi le na ozemlju države članice, iz katere izvira, ali na celotnem ozemlju Unije. Tako spreminjanje namreč v nasprotju s tem, kar je določeno v tem členu, zavezo zavarovalnice, da bo prevzela tveganje, ki izhaja iz uporabe navedenega vozila zunaj države članice njegovega izvora, pogojuje s plačilom dodatne premije.

               31

               Glede na navedeno je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2 Tretje direktive razlagati tako, da pojmu „ena sama premija“ v smislu tega člena ne ustreza premija, ki se spreminja glede na to, ali je zavarovano vozilo namenjeno uporabi le na ozemlju države članice, iz katere izvira, ali na celotnem ozemlju Unije.

         Drugo vprašanje

               32

               Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               33

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 2 Tretje Direktive Sveta z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (90/232/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005, je treba razlagati tako, da pojmu „ena sama premija“ v smislu tega člena ne ustreza premija, ki se spreminja glede na to, ali je zavarovano vozilo namenjeno uporabi le na ozemlju države članice, iz katere izvira, ali na celotnem ozemlju Evropske unije.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: litovščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. novembra 1986. # Claude Richter proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 330/85.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 10. marca 1992. # Società Italiana Vetro SpA, Fabbrica Pisana SpA in PPG Vernante Pennitalia SpA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Združene zadeve T-68/89, T-77/89 in T-78/89.