title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 27. oktobra 2005. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Avstriji. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktivi 78/686/EGS in 78/687/EGS - Doktorji dentalne medicine. # Zadeva C-437/03.

text:
      Zadeva C-437/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Republiki Avstriji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktivi 78/686/EGS in 78/687/EGS – Doktorji dentalne medicine“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Doktorji dentalne medicine – Priznavanje diplom
            in nazivov – Direktiva 78/686 – Usklajevanje nacionalnih določb – Direktiva 78/687 – Prehodni ukrepi, ki se nanašajo na Avstrijo
            – Dovoljenje zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti, da uporabljajo naziv „Facharzt für Zahn,- Mund-
            und Kieferheilkunde“ – Dopustnost
      (direktivi Sveta 78/686, člena 1 in 19b, in 78/687, člen 1)
      2.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Doktorji dentalne medicine – Priznavanje diplom
            in nazivov – Direktiva 78/686 — Usklajevanje nacionalnih določb – Direktiva 78/687 – Prehodni ukrepi, ki se nanašajo na Avstrijo
            – Dovoljenje „Dentistom“, da uporabljajo naziv „Zahnarzt“ in da se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz Direktive 78/686,
            čeprav ne izpolnjujejo pogojev iz Direktive 78/687 –  Nedopustnost
      (direktivi Sveta 78/686, člena 1 in 19b, in 78/687, člen 1)
      1.        Republiki Avstriji se zato, ker je dovolila zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti uporabljati naziv
         „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“, ne more očitati neizpolnitve obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive 78/686
         o medsebojnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za olajšanje
         uresničevanja pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do zagotavljanja storitev, kot je bila spremenjena z Direktivo
         2001/19 in iz člena 1 Direktive 78/687 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zobozdravniški dejavnosti, kot je bila
         spremenjena z Direktivo 2001/19.

      Na eni strani, Republika Avstrija ni ustvarila nove kategorije za doktorje dentalne medicine, ampak je zgolj ohranila obstoječo
         kategorijo. Na drugi strani pa zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti niso kategorija doktorjev dentalne
         medicine, ki ni določena v direktivah 78/686 in 78/687. Nasprotno, ti so posebej navedeni v členu 19b prve od direktiv.

      (Glej točke 31, 42 in 43.)
      2.        Republika Avstrija s tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisti“), da svojo dejavnost opravljajo pod nazivom „Zahnarzt“
         (doktor dentalne medicine) ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine (zobozdravnik)) in da se sklicujejo na ureditev
         z odstopanjem iz člena 19b Direktive 78/686, čeprav ne izpolnjujejo minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive 78/687 za to,
         da bi zanje lahko veljala ureditev iz teh direktiv, ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive 78/686 o medsebojnem
         priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za olajšanje uresničevanja
         pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do zagotavljanja storitev, kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19, in iz
         člena 1 Direktive 78/687 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zobozdravniški dejavnosti, kot je bila spremenjena z
         Direktivo 2001/19.

      (Glej točko 44 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 27. oktobra 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktivi 78/686/EGS in 78/687/EGS – Doktorji dentalne medicine“
      V zadevi C-437/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 16. oktobra 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo C. Schmidt, C. Tufvesson in A. Manville, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Republiki Avstriji, ki jo zastopa E. Riedl, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann (poročevalec), N. Colneric, sodnica, K. Lenaerts in E. Juhász, sodnika,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. marca 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga, naj Sodišče ugotovi, da:

      –        Republika Avstrija ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive Sveta 78/686/EGS z dne 25. julija 1978 o medsebojnem
         priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za olajšanje uresničevanja
         pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do zagotavljanja storitev (UL L 233, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo
         2001/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001 (UL L 206, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o priznavanju),
         in iz člena 1 Direktive Sveta 78/687/EGS z dne 25. julija 1978 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zobozdravniški
         dejavnosti (UL L 233, str. 10), kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19 (v nadaljevanju: Direktiva o usklajevanju), s
         tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisten“) iz členov 6 in 4(3) Zakona o zobozdravnikih (Dentistengesetz, BGBl, 90/1949),
         da svojo dejavnost opravljajo pod imenom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine) ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine
         (zobozdravnik)), in da se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena 19b Direktive o priznavanju, čeprav ne izpolnjujejo
         minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive o usklajevanju zato, da bi zanje lahko veljala ureditev iz direktiv o priznavanju
         in o usklajevanju;

      –        Republika Avstrija ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive o priznavanju s tem, da je v skladu s členoma 17 in
         23 Zakona o zdravnikih (Ärztegesetz) zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑
         und Kieferheilkunde) omogočila, da nadaljujejo opravljanje svoje dejavnosti kot „Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“,
         s čimer je kršen člen 19b Direktive o priznavanju, ker zdravniki specialisti niso izenačeni z doktorji dentalne medicine,
         saj imajo navedeni zdravniki pravico opravljati svojo dejavnost pod enakimi pogoji kot imetniki diplom, spričeval in drugih
         dokazil o formalnih kvalifikacijah iz Priloge A k tej direktivi (kot doktorji dentalne medicine).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Splošne določbe
      2        Direktivi o priznavanju in o usklajevanju sta bili sprejeti zlasti na podlagi določb Pogodbe ES o uresničitvi prostega gibanja
         delavcev ter o odpravi omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev.

      3        Iz četrte uvodne izjave prve od teh dveh direktiv izhaja, da je njen cilj priznanje diplom, spričeval in drugih dokazil o
         formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov, ki omogočajo začetek opravljanja in opravljanje dejavnosti v zobozdravstvu in priznanje
         diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov specialistov.

      4        Iz šeste uvodne izjave Direktive o priznavanju in iz prve uvodne izjave Direktive o usklajevanju izhaja, da je namen druge
         direktive usklajevanje števila specializacij v zobozdravstvu in vrste ter trajanja izobraževanja za te specializacije zato,
         da bi se državam članicam omogočil začetek medsebojnega priznavanja diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah,
         ki ga določa Direktiva o priznavanju.

      5        Člen 1(1) Direktive o usklajevanju določa, da države članice zahtevajo, da imajo osebe, ki želijo začeti in opravljati zobozdravniški
         poklic na podlagi nazivov, navedenih v členu 1 Direktive o priznavanju, diplomo, spričevalo ali drugo dokazilo o formalnih
         kvalifikacijah iz Priloge A k tej direktivi, ki jamčijo, da je zadevna oseba v času svojega izobraževanja pridobila primerna
         znanja in izkušnje, ki jih določa Direktiva o usklajevanju. Člen 1(2) te direktive določa zlasti, da je celotno tako zobozdravstveno
         izobraževanje sestavljeno iz najmanj petletnega rednega univerzitetnega izobraževanja.

      6        V členu 1 Direktive o priznavanju je seznam nazivov za doktorje dentalne medicine. Ta člen je bil dopolnjen z Aktom o pogojih
         pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske ter o prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska
         unija (UL 1994 C 241, str. 21, in UL 1995 L 1, str. 1) zlasti z naslednjim dostavkom:

      „v Avstriji: diploma, ki jo bo Avstrija priglasila državam članicam in Komisiji najpozneje do 31. decembra 1998“.
      7        Priloga A k Direktivi o priznavanju, ki je bila sprejeta z Direktivo 2001/19, vsebuje seznam diplom, spričeval in drugih dokazil
         o formalnih kvalifikacijah doktorjev dentalne medicine. Za Republiko Avstrijo vsebuje ta priloga navedbo diplome z naslovom
         „Bescheid über die Verleihung des akademischen Grades ‚Doktor der Zahnheilkunde‘“ (odločba o podelitvi akademskega naziva
         „doktor zobozdravstva“), ki jo izdajajo medicinske fakultete na univerzah.

       Prehodne določbe, ki se nanašajo na Republiko Avstrijo
      8        Člen 19b Direktive o priznavanju določa:

      „Z dnem, ko Republika Avstrija sprejme ustrezne ukrepe za uskladitev s to direktivo, države članice priznajo za namene izvajanja
         dejavnosti iz člena 1 te direktive diplome, spričevala in druga dokazila o formalnih kvalifikacijah iz medicine, ki so bila
         podeljena v Avstriji osebam, ki so začele svoje univerzitetno medicinsko izobraževanje pred 1. januarjem 1994 in jim je priloženo
         spričevalo, ki so izdali pristojni avstrijski organi, ki potrjuje, da so te osebe v Avstriji dejansko in zakonito opravljale
         kot glavno dejavnost [preventivo, diagnostiko in zdravljenje anomalij in bolezni zobovja, ustne votline, čeljusti in s tem
         povezanih tkiv] najmanj tri zaporedna leta v petih letih pred izdajo tega spričevala in da je tem osebam dovoljeno izvajanje
         omenjenih dejavnosti pod enakimi pogoji kot imetnikom diplome, spričevala ali drugega dokazila o formalnih kvalifikacijah
         iz Priloge A.

      Triletna praksa iz prvega odstavka pa se ne zahteva od oseb, ki so uspešno končale vsaj tri leta študija, za katera pristojni
         organi potrdijo enakovrednost z izobraževanjem, ki ga določa člen 1 Direktive [o usklajevanju].“

       Določbe o uporabi akademskega naziva
      9        Člen 8 Direktive o priznavanju je edina določba poglavja V te direktive, ki ima naslov „Uporaba akademskega naziva“. Ta člen
         določa:

      „1.      Ne glede na člen 17 morajo države članice gostiteljice zagotoviti državljanom držav članic, ki izpolnjujejo pogoje iz členov
         2, 4, 7 in 19, pravico do uporabe pravno veljavnega akademskega naziva, če ta ni enak poklicnemu nazivu, ali, če je tak primer,
         okrajšavo tega, kot se uporablja v jeziku države članice, iz katere izvirajo ali prihajajo. Države članice gostiteljice lahko
         zahtevajo, da temu nazivu sledi ime in kraj ustanove ali izpitne komisije, ki ga je podelila.

      2.      Če se akademski naziv, ki se uporablja v državi članici, iz katere tuji državljan izvira ali prihaja, lahko v državi članici
         gostiteljici nehote zamenjuje z nazivom, za katerega se v tej državi zahteva dodatno izobraževanje, ki ga zadevna oseba ni
         opravila, lahko država članica gostiteljica od te osebe zahteva, da uporablja ta naziv v primerni formulaciji, ki jo sestavi
         država članica gostiteljica.“

      10      Člen 17(1) navedene direktive določa:

      „Če je v državi članici gostiteljici treba upoštevati pravila pri uporabi poklicnega naziva, ki se nanaša na dejavnosti iz
         člena 1, morajo državljani drugih držav članic, ki izpolnjujejo pogoje iz členov 2, 7(1) in 19, uporabljati poklicni naziv
         države članice gostiteljice, ki v tej državi ustreza tem pogojem o kvalifikacijah, pri čemer uporabljajo skrajšani naziv.“

       Nacionalna ureditev
       Določbe o poklicu „Dentist“
      11      Do 31. decembra 1975 je obstajalo v Avstriji posebno izobraževanje, ki je omogočalo opravljanje poklica, imenovanega „Dentist“.
         Pripadniki tega poklica, ki opravljajo del dejavnosti doktorja dentalne medicine, so opravili neuniverzitetno izobraževanje
         v trajanju treh let in jih, kot navaja avstrijska vlada, ni mogoče obravnavati kot zdravnike. Opravljanje poklica „Dentist“
         ureja Zakon o zobozdravnikih. Besedilo tega zakona, ki se uporablja v obravnavanem primeru, vsebuje spremembe, ki jih je uvedel
         Zvezni zakon z dne 10. marca 1999 (BGBl. I, 45/1999).

      12      Na podlagi člena 6(1) Zakona o zobozdravnikih je dovoljeno, da „Dentist“ opravlja svoj poklic pod poklicnim nazivom „Zahnarzt“
         in da temu nazivu med oklepajema doda akademski naziv „Dentist“.

      13      Na podlagi člena 4(3) istega zakona poklicna zbornica „Dentistov“ (Dentistenkammer) tem na njihovo zahtevo izda spričevalo
         iz člena 19b Direktive o priznavanju, ki jim omogoča opravljanje poklica doktorja dentalne medicine v drugih državah članicah.

       Določbe o poklicu „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“
      14      Ob pristopu Republike Avstrije k Evropski uniji za doktorje dentalne medicine v tej državi članici ni bilo izobraževanja,
         ki bi izpolnjevalo pogoje iz člena 1 Direktive o usklajevanju. Zobozdravstvena nega je bila zaupana zdravnikom, ki so po študiju
         splošne medicine končali podiplomsko specializacijo iz dentalne medicine in ki so opravljali poklic pod nazivom „Facharzt
         für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde“.

      15      Zaradi uskladitve z direktivama o priznavanju in o usklajevanju je morala torej Republika Avstrija po pristopu k Uniji za
         pridobitev specializacije iz dentalne medicine uvesti nov sistem izobraževanja. V ta namen je sprejela Zakon o zdravnikih.
         Besedilo tega zakona, ki se uporablja v obravnavanem primeru, vsebuje spremembe, ki jih je uvedel zvezni zakon z dne 10. avgusta
         2001 (BGBl. I, 110/2001).

      16      Zakon o zdravnikih je s 1. avgustom 1998 uvedel novo izobraževanje za doktorja dentalne medicine („Zahnarzt“). Z učinkom od
         konca univerzitetnega leta 2000/2001 so bila istočasno ukinjena izobraževanja za specializacijo iz dentalne medicine, namenjena
         diplomiranim zdravnikom za opravljanje poklica zdravnika specialista za zdravljenje zob, ust in čeljusti.

      17      V skladu s členom 17(1) tega zakona je samostojno opravljanje dejavnosti doktorja dentalne medicine pridržano za doktorje
         dentalne medicine („Zahnärzte“) in za zdravnike specialiste za zdravljenje zob, ust in čeljusti (Fachärzte für Zahn‑ Mund‑
         und Kieferheilkunde).

      18      Člen 23 navedenega zakona z naslovom „Opredelitve“, ki se nahaja v tretjem oddelku tega zakona, določa:

      „Če druge določbe ne določajo drugače, v tem oddelku
      1)      splošni izraz ‚zdravnik‘ (‚médical‘) zajema vse zdravnike ne glede na to, ali smejo opravljati poklic kot ‚splošni zdravnik‘
         (‚Arzt für Allgemeinmedizin‘), ‚usposobljen zdravnik‘ (‚approbierter Arzt‘), ‚zdravnik specialist‘ (‚Facharzt‘), ‚doktor dentalne
         medicine‘ (‚Zahnarzt‘) ali ‚zdravnik sekundarij‘ (‚Turnusarzt‘),

      2)      izraz ‚zdravnik specialist‘ (‚Facharzt‘) zajema vse zdravnike specialiste, vključno z zdravniki specialisti za zdravljenje
         zob, ust in čeljusti (‚Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘).“

      19      Uporabo akademskega naziva zdravnika urejata člena 43 in 44 Zakona o zdravnikih. Člen 43(7) določa:

      „Zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti (‚Fachärzte für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘) lahko uporabljajo
         poklicni naziv ‚zdravnik specialist za zdravljenje zob, ust in čeljusti‘ (‚Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘)
         ali ‚doktor dentalne medicine‘ (‚Zahnarzt‘).“

       Predhodni postopek
      20      Republika Avstrija je 26. julija 1999 na podlagi člena 1 Direktive o priznavanju Komisiji uradno priglasila naslove „Zahnarzt“,
         „Zahnarzt (Dentist)“ in „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“. Komisiji in drugim državam članicam je uradno priglasila
         tudi diplomo, ki se pridobi po uspešno opravljenem izobraževanju za „Dentista“, za to, da se jo uvrsti v Prilogo A k Direktivi
         o priznavanju. Ta diploma ima naslov „Prüfungszeugnis über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen
         Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent“ (spričevalo
         o državnem izpitu za zobozdravnike, ki ga je izdala Avstrijska zbornica zobozdravnikov, Institut za študij zobozdravstva,
         in potrdilo o enoletni dejavnosti kot zobozdravniški pomočnik).

      21      Ker je Komisija menila, da določbe avstrijskega prava o opravljanju poklica „Dentist“ in zdravnika specialista za zdravljenje
         zob, ust in čeljusti niso v skladu z direktivama o priznavanju in o usklajevanju, je na podlagi člena 226, prvi odstavek,
         ES sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti. Potem ko je Komisija Republiko Avstrijo pozvala, naj predloži stališča,
         je 18. julija 2001 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je to državo članico pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejema tega
         mnenja sprejme ustrezne ukrepe za uskladitev s tema direktivama. Ker je Komisija menila, da je kljub stališčem, ki so jih
         predložili avstrijski organi v odgovor na to obrazloženo mnenje, položaj ostal nezadovoljiv, se je odločila za vložitev te
         tožbe.

       Tožba
       Prvi očitek: poklic „Dentist“
      22      Ta očitek se deli na dva dela, ki ju je potrebno ločeno analizirati.

       Člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih
      23      V prvem delu prvega očitka Komisija v bistvu navaja, da je člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih, ki dovoljuje, da „Dentisti“
         opravljajo poklic pod poklicnim nazivom „Zahnarzt“, v nasprotju s členom 1 Direktive o usklajevanju, ker „Dentisti“ ne izpolnjujejo
         meril glede izobraževanja, ki jih ta člen določa za opravljanje poklica doktorja medicinskih znanosti pod nazivom iz člena
         1 Direktive o priznavanju, med katerimi je za Republiko Avstrijo naveden naziv „Zahnarzt“.

      24      Avstrijska vlada se v svojih stališčih ni opredelila o tem delu prvega očitka.

      25      Ni sporno, da je izobraževanje za „Dentiste“ neuniverzitetno izobraževanje in traja samo tri leta, zato ne izpolnjuje meril
         iz člena 1(2) Direktive o usklajevanju. Zato je pravilno stališče Komisije, da diplome, ki se pridobi po uspešno opravljenem
         izobraževanju in ki jo je Republika Avstrija uradno priglasila, ni mogoče uvrstiti v Prilogo A k Direktivi o priznavanju.

      26      Člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih je torej v nasprotju s členom 1 Direktive o usklajevanju v tem, da omogoča opravljanje poklica
         doktorja dentalne medicine pod nazivom „Zahnarzt“ osebam, ki ne izpolnjujejo pogojev, ki jih določa ta člen, za opravljanje
         tega poklica pod tem nazivom.

      27      V teh okoliščinah je prvi del prvega očitka Komisije utemeljen.

       Člen 4(3) Zakona o zobozdravnikih
      28      V drugem delu prvega očitka Komisija navaja, da je člen 4(3) Zakona o zobozdravnikih v nasprotju s členom 19b Direktive o
         priznavanju, ker predvideva izdajo spričevala, določenega v členu 19b, čeprav niso izpolnjeni v njem določeni pogoji.

      29      Avstrijska vlada priznava, da za „Dentiste“ člen 19b Direktive o priznavanju ne velja zato, ker nimajo „zdravniškega naziva“
         in niso opravili „univerzitetnega izobraževanja“.

      30      Iz navedenega izhaja, da je tudi drugi del prvega očitka Komisije utemeljen.

       Drugi očitek Komisije: poklic zdravnika specialista za zdravljenje zob, ust in čeljusti
      31      Komisija navaja, da je dejstvo, da je v Avstriji zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti dovoljeno uporabljati
         naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ in da zato naziva „Zahnarzt“ niso dolžni uporabljati, v nasprotju s
         členom 19b Direktive o priznavanju.

      32      Uvodoma je treba poudariti, da je, čeprav Komisija v tožbi navaja člena 17 in 23 Zakona o zdravnikih, jasno, da dovoljenje
         zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti za uporabo naziva „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“,
         ki ga Komisija izpodbija, izhaja iz člena 43(7) tega zakona.

      33      Najprej se Komisija opira na jezikovno razlago člena 19b Direktive o priznavanju. Opozarja, da so „imetniki diplome, spričevala
         ali drugega dokazila o formalnih kvalifikacijah iz Priloge A“ iz prvega odstavka tega člena doktorji dentalne medicine, ki
         lahko uporabljajo le naziv „Zahnarzt“. Komisija iz tega sklepa, da morajo tudi zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust
         in čeljusti zato, da izpolnijo pogoj iz tega člena, in sicer da mora biti zadevnim osebam dovoljeno opravljati dejavnosti
         „pod enakimi pogoji“, uporabljati samo ta naziv in nobenega drugega.

      34      Avstrijska vlada samo opozarja, da je zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti dovoljeno opravljati dejavnosti
         pod nazivom „Zahnarzt“.

      35      V zvezi s tem je treba v nasprotju s trditvami Komisije ugotoviti, da besedilo člena 19b Direktive o priznavanju ni odločilno
         za odgovor na vprašanje, ali morajo zdravniki iz tega člena obvezno uporabljati enak naziv kot doktorji dentalne medicine
         oziroma nasprotno, ali potrebujejo zgolj dovoljenje za njegovo uporabo. Pogoj, da morajo imeti zadevne osebe „dovoljenje za
         opravljanje dejavnosti pod enakimi pogoji“ kot doktorji dentalne medicine, lahko pripelje do dveh razlag. Na eni strani se,
         kot poudarja Komisija, člen 19b lahko razlaga tako, da določa pogoj, da je treba zadevne dejavnosti opravljati „pod enakimi
         pogoji“, kar bi bilo nezdružljivo s tem, da se za zadevni poklicni skupini ne uporablja enak postopek za dovolitev uporabe
         nazivov v Avstriji. S poudarkom na uporabi glagola „dovoliti“ pa se lahko isto določbo razlaga tako, da določa samo, da je
         zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti, kot je določeno v členu 43(7) Zakona o zdravnikih, „dovoljeno“
         uporabljati enak naziv, kot ga uporabljajo doktorji dentalne medicine in jim je torej „dovoljeno“ – niso pa dolžni – opravljati
         dejavnost pod enakimi pogoji kot doktorji dentalne medicine, pod nazivom „Zahnarzt“.

      36      Ker besedilo člena 19b ne daje odgovora na to vprašanje, je treba to določbo razlagati glede na druge določbe direktiv o priznavanju
         in usklajevanju. V zvezi s tem je treba poudariti, da prva od teh direktiv vsebuje v členih 8 in 17 posebne določbe o uporabi
         nazivov, kar kaže, da v nasprotju s trditvami Komisije zakonodajalec Skupnosti ni želel predpisati enotne uporabe nazivov
         na področju zobozdravstva. To ugotovitev podpira tudi dejstvo, da seznam iz člena 1 Direktive o priznavanju pri določenih
         državah članicah vsebuje več kot en naziv.

      37      Čeprav drži, da je cilj direktiv o priznavanju in o usklajevanju jasna razmejitev med poklicema doktorja dentalne medicine
         in zdravnika, Komisija ni predložila nobenih elementov, ki bi dokazovali, da dovoljenje zdravnikom iz člena 19b, da nadaljujejo
         opravljanje svojega poklica pod poklicnim nazivom „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, pomeni resnično nevarnost
         za zamenjavo zdravnikov specialistov za zdravljenje zob, ust in čeljusti z drugimi zdravniki.

      38      Na vsak način je treba ugotoviti, da v nasprotju s trditvami Komisije niti člen 19b Direktive o priznavanju niti njena člena
         8 in 17 ne vsebujeta omejitev pri samem poimenovanju poklicnih nazivov, ki jih države članice na svojem ozemlju lahko dovolijo.

      39      Če bi se od zdravnikov, za katere velja prehodna ureditev člena 19b Direktive o priznavanju, zahtevalo, naj opustijo svoj
         poklicni naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ in ga nadomestijo z nazivom „Zahnarzt“, bi to pomenilo, da
         se od njih zahteva, da se pacientom predstavijo kot zobozdravniki in da ne omenijo svoje prve izobrazbe in usposobljenosti
         za splošnega zdravnika, kar bi škodovalo opravljanju njihovega poklica (v tem smislu glej sodbo z dne 29. novembra 2001 v
         zadevi Komisija proti Italiji, C‑202/99, Recueil, str. I-9319, točka 51).

      40      In končno se možnost, ki jo daje člen 43(7) Zakona o zdravnikih zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti,
         da še naprej uporabljajo poklicni naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, izkaže za upravičeno zaradi preglednosti,
         ki omogoča pacientom, da razlikujejo med zobozdravniki, ki so opravili celotno izobraževanje za doktorja dentalne medicine,
         ki je bilo uvedeno z Zakonom o zdravnikih („Zahnarzt“), od splošnih zdravnikov, ki so končali podiplomsko specializacijo za
         zdravljenje zob, ust in čeljusti („Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“).

      41      Dejstvo, da naziva „Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde“ ni mogoče uvrstiti v člen 1 Direktive o priznavanju, ker
         izobrazba teh zdravnikov ne izpolnjuje meril iz člena 1 Direktive o usklajevanju, ni pomembno, ker je bil, kot priznava Komisija,
         člen 19b Direktive o priznavanju sprejet zato, da bi se zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti omogočilo
         nadaljevanje opravljanja njihovega poklica.

      42      V teh okoliščinah je treba poudariti, da se Komisija napačno sklicuje na sodno prakso, da države članice ne morejo ustvariti
         kategorije za doktorje dentalne medicine, ki ne ustreza nobeni od kategorij, ki so določene v zadevnih direktivah (sodba z
         dne 1. junija 1995 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑40/93, Recueil, str. I‑1319, točka 24). V nasprotju z državo članico,
         na katero se nanaša sodba, Republika Avstrija, ni ustvarila nove kategorije za doktorje dentalne medicine, ampak je zgolj
         ohranila obstoječo kategorijo, in zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti niso kategorija doktorjev dentalne
         medicine, ki ni določena v Direktivah o priznavanju in o usklajevanju. Nasprotno, ti so posebej navedeni v členu 19b prve
         od direktiv.

      43      Glede na vse ugotovitve je treba drugi očitek Komisije zavrniti.

      44      Upoštevaje gornje ugotovitve, je treba ugotoviti, da Republika Avstrija s tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisti“)
         iz členov 4(3) in 6 Zakona o zobozdravnikih, da svojo dejavnost opravljajo pod nazivom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine)
         ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine (zobozdravnik)), in da se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena
         19b Direktive o priznavanju, čeprav ne izpolnjujejo minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive o usklajevanju za to, da bi zanje
         lahko veljala ureditev iz teh direktiv, ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive o priznavanju in iz člena 1 Direktive
         o usklajevanju, v preostalem delu pa se tožba zavrne.

       Stroški
      45      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Republika Avstrija
         sicer ni predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov. Vendar lahko Sodišče v skladu s členom 69(3), prvi pododstavek,
         Poslovnika razdeli stroške ali odloči, naj vsaka stranka nosi svoje stroške predvsem takrat, kadar vsaka stranka uspe le z
         delom svojih predlogov. Ker sta Republika Avstrija in Komisija uspeli le z delom svojih predlogov, je treba odločiti, da vsaka
         stranka nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Republika Avstrija s tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisten“) iz členov 4(3) in 6 Zakona o zobozdravnikih (Dentistengesetz),
            da
      –        svojo dejavnost opravljajo pod nazivom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine) ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine
            (zobozdravnik)) in
      –        se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena 19b Direktive Direktive Sveta 78/686/EGS z dne 25. julija 1978 o medsebojnem
            priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za olajšanje uresničevanja
            pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do zagotavljanja storitev, kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19/ES Evropskega
            parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001,
               čeprav ne izpolnjujejo minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive Sveta 78/687/EGS z dne 25. julija 1978 o usklajevanju zakonov
            in drugih predpisov o zobozdravniški dejavnosti (UL L 233, str. 10), kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19, zato, da
            bi zanje lahko veljala ureditev iz teh direktiv,
      ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive 78/686 in iz člena 1 Direktive 78/687.
      2)      V preostalem delu se tožba zavrne.
      3)      Republika Avstrija in Komisija Evropskih skupnosti nosita vsaka svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 14. oktobra 2003. # Micole Wieme proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obvestilo o prostem delovnem mestu. # Zadeva T-174/02.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 25. oktobra 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-460/00.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 13. julija 2006.#Roche Nederland BV in drugi proti Frederick Primus in Milton Goldenberg.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Bruseljska konvencija - Člen 6, točka 1 - Več toženih strank - Krajevna pristojnost sodišča po sedežu ene od toženih strank - Tožba zaradi kršitve evropskega patenta - Tožene osebe s sedeži v različnih državah pogodbenicah - Kršitve, storjene v več državah pogodbenicah.#Zadeva C-539/03.

text:
      Zadeva C-539/03
      Roche Nederland BV in drugi
      proti
      Fredericku Primusu in Miltonu Goldenbergu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Hoge Raad der Nederlanden)
      „Bruseljska konvencija – Člen 6, točka 1 – Več toženih strank – Krajevna pristojnost sodišča po sedežu ene od toženih strank – Tožba zaradi kršitve evropskega patenta – Tožene osebe s sedeži v različnih državah pogodbenicah – Kršitve, storjene v več državah pogodbenicah“
      Povzetek sodbe
      Konvencija o pristojnosti in izvrševanju odločb – Posebne pristojnosti – Več toženih strank
      (Konvencija z dne 27. septembra 1968, člen 6, točka 1)
      Člen 6, točka 1, Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
         in gospodarskih zadevah, kakor je bila nazadnje spremenjena s Konvencijo z dne 29. novembra 1996 zaradi pristopa Republike
         Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske, je treba razlagati tako, da se ne uporablja v pravdah zaradi kršitve evropskega
         patenta proti več družbam s sedežem v različnih državah pogodbenicah za dejanja, ki naj bi bila storjena na ozemlju ene ali
         več teh držav, tudi če bi navedene družbe, ki pripadajo isti skupini, ravnale enako ali podobno v skladu s skupno politiko,
         ki naj bi jo oblikovala le ena od njih. Ob tem, da niti dejanja kršitve, ki se očitajo različnim toženim strankam, niti nacionalni
         predpisi, glede na katere se ta dejanja presojajo, niso enaki, namreč ne obstaja tveganje, da bi bile odločbe, izdane na podlagi
         tožb zaradi kršitve evropskega patenta, vloženih v različnih državah pogodbenicah, nezdružljive, ker do morebitnih neskladij
         med sodnimi odločbami, ki bi jih izdala obravnavana sodišča, ne bi prišlo v okviru istega dejanskega stanja.

      Iz tega sledi, da medsebojne zveze, ki mora biti podana za uporabo člena 6, točka 1, Bruseljske konvencije, med takimi tožbami
         ni.

      (Glej točke 20, 25, 27, 28, 31, 33, 35, 41 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 13. julija 2006(*)

      „Bruseljska konvencija – Člen 6, točka 1 – Več toženih strank – Krajevna pristojnost sodišča po sedežu ene od toženih strank – Tožba zaradi kršitve evropskega patenta – Tožene osebe s sedeži v različnih državah pogodbenicah – Kršitve, storjene v več državah pogodbenicah“
      V zadevi C-539/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi Protokola z dne 3. junija 1971 glede razlage Sodišča Konvencije
         z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki
         ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 19. decembra 2003, ki je na Sodišče prispela 22. decembra
         2003, v postopku

      Roche Nederland BV in drugi
      proti
      Fredericku Primusu,

      Miltonu Goldenbergu,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann (poročevalec), predsednik senata, K. Schiemann, K. Lenaerts, E. Juhász in M. Ilešič, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. januarja 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Roche Nederland BV in druge P. A. M. Hendrick, O. Brouwer, B. J. Berghuis in K. Schillemans, odvetniki,
      –        za F. Primusa in M. Goldenberga W. Hoyng, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in J. G. M. van Bakel, zastopnici,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in A. Bodard-Hermant, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva E. O’Neill, zastopnica, skupaj z M. Tappinom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.-M. Rouchaud-Joët in R. Troosters, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. decembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6, točka 1, Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti
         in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kot je bila spremenjena s Konvencijo
         z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske ter Združenega kraljestva Velike Britanije in Severne Irske (UL
         L 304, str. 1, in – spremenjeno besedilo – str. 77), s Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Helenske republike (UL
         L 388, str. 1), s Konvencijo z dne 26. maja 1989 o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike (UL L 285, str. 1)
         ter s Konvencijo z dne 29. novembra 1996 o pristopu Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske (UL 1997, C
         15, str. 1, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Roche Nederland BV in osmimi drugimi družbami skupine Roche ter F. Primusom
         in M. Goldenbergom, ker sta ta kot imetnika evropskega patenta zatrjevala, da so bile kršene njune iz patenta izhajajoče pravice.

       Pravni okvir
       Bruseljska konvencija
      3        V členu 2, prvi odstavek, Bruseljske konvencije, ki je uvrščen pod naslov II „Pristojnost“ in pod oddelek 1 „Splošne določbe“,
         je določeno:

      „Ob upoštevanju določb te konvencije so osebe s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici ne glede na njihovo državljanstvo
         tožene pred sodišči te države pogodbenice.“

      4        V členu 3, prvi odstavek, te konvencije je določeno:

      „Osebe s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici so lahko tožene pred sodišči druge države pogodbenice samo na podlagi
         pravil, opredeljenih v oddelkih od 2 do 6 tega naslova.“

      5        V členu 6 Bruseljske konvencije, ki je uvrščen pod naslov II, oddelek 2 „Posebna pristojnost“, je določeno:

      ,,Oseba s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici je lahko tožena tudi:
      1.      če je ena od več toženih oseb, tudi pred sodiščem kraja, kjer ima ena od njih stalno prebivališče;
      […]“
      6        V členu 16 Bruseljske konvencije, ki je uvrščen pod naslov II, oddelek 5 „Izključna pristojnost“, je določeno:

      „Izključno pristojna so naslednja sodišča, in to ne glede na stalno prebivališče:
      […]
      4.      v postopkih, ki so v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov, znamk, modelov ali drugih podobnih pravic, ki jih je
         treba deponirati ali registrirati, sodišča države članice, v kateri je bila vložena prijava za deponiranje ali registracijo,
         v kateri se je deponiranje ali registracija izvedla ali se na podlagi pravnega akta Skupnosti ali mednarodne konvencije šteje
         za izvedeno;

      […]“
      7        V členu V(d) Protokola k Bruseljski konvenciji, ki je na podlagi njenega člena 65 sestavni del omenjene konvencije, je določeno:

      „Brez poseganja v pristojnost Evropskega patentnega urada v skladu s Konvencijo o podeljevanju evropskih patentov, ki je bila
         podpisana v Münchnu, 5. oktobra 1973, imajo sodišča vsake države pogodbenice izključno pristojnost, ne glede na stalno prebivališče,
         v postopkih v zvezi z registracijo ali veljavnostjo katerega koli evropskega patenta, ki je podeljen za to državo in ni patent
         Skupnosti ob uporabi določb člena 86 Konvencije o evropskem patentu za skupni trg, podpisane v Luxembourgu 15. decembra 1975.“

      8        V členu 22 Bruseljske konvencije v oddelku 8, z naslovom „Litispendenca in sorodne pravde“ naslova II, te konvencije je določeno,
         da če se začnejo sorodne pravde pred sodišči različnih držav članic in potekajo na prvi stopnji, lahko vsa sodišča, razen
         tistega, ki je prvo začelo postopek, prekinejo postopek ali se pod določenimi pogoji izrečejo za nepristojna. V tretjem odstavku
         te določbe je določeno:

      „Za namene tega člena se šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna obravnava
         in odločanje o njih smiselni, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov.“

      9        Na podlagi člena 27, točka 3, te konvencije, pod naslovom III, o pravilih o priznavanju in izvrševanju, in v oddelku 1, z
         naslovom „Priznanje“, se sodna odločba ne prizna, „če je nezdružljiva s sodno odločbo, izdano v sporu med istima strankama
         v državi, v kateri se zahteva priznanje“.

       Münchenska konvencija
      10      Konvencija o podeljevanju evropskih patentov, podpisana v Münchnu 5. oktobra 1973 (v nadaljevanju: Münchenska konvencija),
         vzpostavlja, kot je določeno v njenem členu 1, „pravni sistem za podeljevanje patentov za izume, ki je skupen državam pogodbenicam“.

      11      Evropski patent poleg skupnih predpisov o podeljevanju še vedno urejajo nacionalni predpisi vsake države pogodbenice, za katero
         je bil podeljen. Glede tega je v členu 2(2) Münchenske konvencije določeno:

      „Evropski patent ima v vsaki državi pogodbenici, za katero je podeljen, enak učinek kot državni patent, ki ga podeli ta država,
         in zanj veljajo enaki pogoji [...]“

      12      Glede pravic, ki se podelijo imetniku evropskega patenta, je v členu 64(1) in (3) te konvencije določeno:

      „1.      […] evropski patent [daje] imetniku od datuma objave omembe njegove podelitve v vsaki državi pogodbenici, za katero je podeljen,
         enake pravice, kot bi mu jih dal državni patent, podeljen v tej državi.

      […]
      3.      Vsaka kršitev evropskega patenta se obravnava po državnem pravu.“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      13      F. Primus in M. Goldenberg, s stalnim prebivališčem v Združenih državah Amerike, sta imetnika evropskega patenta št. 131 627.

      14      24. marca 1997 sta pri Rechtbank te s’-Gravenhage vložila tožbo proti družbi Roche Nederland BV, s sedežem na Nizozemskem,
         in osmim drugim družbam skupine Roche, s sedežem v Združenih državah Amerike, Belgiji, Nemčiji, Franciji, Združenem kraljestvu,
         Švici, Avstriji in na Švedskem (v nadaljevanju: Roche in drugi). Tožeči stranki sta tem družbam očitali kršitev pravic, ki
         jima jih daje patent, katerega imetnici sta. Ta domnevna kršitev naj bi bila v tem, da so tožene družbe v državah, v katerih
         imajo sedež, tržile pribor za imunološko doziranje.

      15      Družbe skupine Roche, ki nimajo sedeža na Nizozemskem, so izpodbijale pristojnost nizozemskega sodišča. Glede vsebine pa so
         uveljavljale neobstoj kršitve in ničnost spornega patenta.

      16      S sodbo z dne 1. oktobra 1997 se je Rechtbank te s’-Gravenhage razglasilo za pristojno in zavrnilo zahtevka F. Primusa in
         M. Goldenberga. Na podlagi pritožbe je Gerechtshof te s’-Gravenhage s Sodbo z dne 27. junija 2002 spremenilo omenjeno sodbo
         ter med drugim družbi Roche in drugim prepovedalo kršitev pravic iz omenjenega patenta v vseh državah, navedenih v tem patentu.

      17      Hoge Raad, pri katerem je bila vložena revizija, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je med zahtevki zaradi kršitve evropskega patenta – ki jih je vložil imetnik evropskega patenta proti toženi stranki s
         sedežem v državi sodišča, ki o zadevi odloča, in proti različnim toženim strankam s sedežem v drugih državah pogodbenicah,
         kot je država sodišča, ki o zadevi odloča, glede katerih imetnik patenta izjavlja, da kršijo ta patent v eni ali več državah
         pogodbenicah – taka medsebojna zveza, kot se zahteva za uporabo člena 6, začetek in točka 1, Bruseljske konvencije?

      2.      Če odgovor na prvo vprašanje ni pritrdilen ali ni povsem pritrdilen, v katerih okoliščinah torej taka zveza obstaja oziroma
         ali je pri tem pomembno, da

      –        tožene stranke pripadajo isti skupini?
      –        gre v glavnem za tožene stranke, ki enako ravnajo na podlagi skupne politike, in če je odgovor pritrdilen, ali je pomemben
         kraj, v katerem je bila oblikovana taka skupna politika?

      –        so očitana dejanja kršitve različnih toženih strank enaka ali skoraj enaka?“
       Vprašanji za predhodno odločanje
      18      S tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) Bruseljske
         konvencije razlagati tako, da ga je treba uporabiti pri tožbah zaradi kršitve evropskega patenta, ki so vložene proti več
         družbam s sedežem v različnih državah pogodbenicah zaradi dejanj, ki naj bi se zgodila na ozemlju ene ali več teh držav, zlasti
         v primeru, v katerem bi navedene družbe, ki pripadajo isti skupini, ravnale enako ali podobno v skladu s skupno politiko,
         ki naj bi jo oblikovala le ena izmed njih.

      19      Z odstopanjem od načela iz člena 2 Bruseljske konvencije, po katerem je tožena oseba s sedežem v državi pogodbenici tožena
         pred sodiščem te države, člen 6, točka 1, te konvencije pri več toženih osebah omogoča, da je tožena oseba s stalnim prebivališčem
         v eni državi pogodbenici tožena v drugi državi pogodbenici, v kateri ima ena od toženih oseb stalno prebivališče.

      20      Sodišče je v sodbi z dne 27. septembra 1988 v zadevi Kalfelis (189/87, Recueil, str. 5565, točka 12) razsodilo, da mora za
         uporabo člena 6, točka 1, Bruseljske konvencije med različnimi zahtevki ene tožeče stranke proti različnim toženim strankam
         obstajati medsebojna zveza, tako da je smiselna skupna obravnava in odločanje, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih
         sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov.

      21      Zahteva po medsebojni zvezi ne izhaja iz besedila člena 6, točka 1 Bruseljske konvencije. Iz tega besedila jo je izvedlo Sodišče,
         da bi se izognili temu, da s to določbo predpisano načelo pristojnosti sodišča države, v kateri ima tožena stranka stalno
         prebivališče, ne bi postavilo pod vprašaj samega obstoja tega načela (zgoraj navedena sodba Kalfelis, točka 8). Ta zahteva
         je bila pozneje potrjena s sodbo z dne 27. oktobra 1998 v zadevi Réunion européenne in drugi (C-51/97, Recueil, str. I-6511,
         točka 48) ter izrecno sprejeta v besedilo člena 6, točka 1, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti
         in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1), ki je nasledila Bruseljsko
         konvencijo.

      22      Besedna zveza, ki jo je Sodišče uporabilo v zgoraj navedeni sodbi Kalfelis, povzema besedilo člena 22 Bruseljske konvencije,
         po katerem so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih
         smiselna, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov. V sodbi z dne
         6. decembra 1994 v zadevi Tatry (C-406/92, Recueil, str. I-5439, točka 58) je bil omenjeni člen 22 razložen tako, da za to,
         da bi bili pravdi sorodni, zadošča, da bi zaradi njunega ločenega obravnavanja in odločanja obstajala nevarnost izdaje nasprotujočih
         si odločb in ni potrebno, da bi obstajala nevarnost pravnih posledic, ki bi se medsebojno izključevale.

      23      Obseg izraza „nezdružljive“ sodne odločbe iz zgoraj navedene sodbe Tatry v okviru člena 22 Bruseljske konvencije je tako širši
         od obsega istega izraza iz sodbe z dne 4. februarja 1988 v zadevi Hoffmann (145/86, Recueil, str. 645, točka 22) v okviru
         člena 27, točka 3, te konvencije, v kateri je določeno, da se sodna odločba, izdana v eni državi članici, ne prizna, če ni
         združljiva s sodno odločbo, izdano v sporu med istima strankama v državi, v kateri se zahteva priznanje. Sodišče je tako v
         zgoraj navedeni sodbi Hoffmann odločilo, da je treba za to, da bi se ugotovilo, ali sta sodni odločbi nezdružljivi v smislu
         te zadnje določbe, raziskati, ali sta obravnavani odločbi povzročili pravne posledice, ki se medsebojno izključujejo.

      24      F. Primus in M. Goldenberg ter nizozemska vlada zatrjujejo, da je široko razlago pridevnika „nezdružljive“ sodne odločbe v
         smislu nasprotujoče si sodne odločbe iz zgoraj navedene sodbe Tatry v okviru člena 22 Bruseljske konvencije treba razumeti
         v povezavi s členom 6, točka 1, te konvencije. Družba Roche in drugi ter vlada Združenega kraljestva k trditvam, ki se jim
         je v sklepnih predlogih pridružil tudi generalni pravobranilec v točki 79 in naslednjih, nasprotno zatrjujejo, da ob upoštevanju
         namena in položaja obravnavanih dveh določb v notranji ureditvi Bruseljske konvencije to ni dopustno ter da je treba dati
         prednost ožji razlagi.

      25      Vendar se zdi, da v okviru te zadeve o tem vprašanju ni treba odločiti. Tako zadostuje, da se ob predpostavki, da je izraz
         „nezdružljive“ sodne odločbe za uporabo člena 6, točka 1, Bruseljske konvencije treba razumeti v širokem pomenu nasprotujočih
         si sodnih odločb, ugotovi, da ne obstaja nevarnost, da bi bile take sodne odločbe izdane na podlagi tožb zaradi kršitve evropskega
         patenta, vloženih v različnih državah pogodbenicah, ki v spor vključujejo več toženih strank s stalnim prebivališčem v teh
         državah, za dejanja, ki naj bi se zgodila na njihovem ozemlju.

      26      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 113 sklepnih predlogov, zato da bi se za sodne odločbe lahko štelo, da so
         si nasprotujoče, ne zadošča, da obstaja neskladje med rešitvami spora, ampak mora priti do neskladja v okviru istega dejanskega
         in pravnega stanja.

      27      V primeru, ki ga je predložitveno sodišče navedlo v prvem vprašanju za predhodno odločanje, to je pri tožbah zaradi kršitev
         evropskega patenta, ki v spor vključuje več strank s sedežem v različnih državah pogodbenicah, zaradi dejanj, ki naj bi se
         zgodila na ozemlju ene ali več teh držav, ne bi bilo mogoče ugotoviti obstoja istega dejanskega stanja, ker so tožene stranke
         različne in ker očitane kršitve, storjene v različnih državah pogodbenicah, niso iste.

      28      Do morebitnih neskladij med sodnimi odločbami, ki bi jih izdala obravnavana sodišča, ne bi prišlo v okviru istega dejanskega
         stanja.

      29      Poleg tega, čeprav so v Münchenski konvenciji predpisana pravila Skupnosti za podelitev evropskega patenta, iz členov 2(2)
         in 64(1) te konvencije jasno izhaja, da patent urejajo nacionalni predpisi vsake države pogodbenice, za katero je bil podeljen.

      30      Iz člena 64(3) Münchenske konvencije zlasti izhaja, da je treba vsako tožbo zaradi kršitve evropskega patenta preučiti glede
         na veljavne nacionalne področne predpise v vsaki od držav, za katere je bil podeljen.

      31      Iz tega sledi, da kadar več sodišč iz različnih držav pogodbenic odloča o tožbi zaradi kršitve evropskega patenta, podeljenega
         v vsaki od teh držav, proti toženim strankam s stalnim prebivališčem v teh državah za dejanja, domnevno storjena na njihovem
         ozemlju, do morebitnih neskladij med sodnimi odločbami, ki jih izdajo zadevna sodišča, ne pride v okviru istega pravnega stanja.

      32      Morebitnih neskladnih sodnih odločb se torej ne more označiti za nasprotujoče si sodne odločbe.

      33      Tudi če bi se v teh okoliščinah najširša razlaga izraza „nezdružljive“ sodne odločbe kot nasprotujoče si sodne odločbe ohranila
         kot merilo obstoja medsebojne zveze, ki se zahteva za uporabo člena 6, točka 1, Bruseljske konvencije, je treba ugotoviti,
         da se take zveze ne bi moglo ugotoviti med tožbami zaradi kršitve istega evropskega patenta, od katerih bi bila vsaka vložena
         proti družbi s sedežem v različni državi pogodbenici, za dejanja, ki naj bi jih ta družba storila na ozemlju te države.

      34      Ta ugotovitev ni vprašljiva niti v primeru, ki ga je predložitveno sodišče navedlo v drugem vprašanju za predhodno odločanje,
         to je če bi tožene družbe, ki pripadajo isti skupini, ravnale enako ali podobno v skladu s skupno politiko, ki naj bi jo oblikovala
         le ena izmed njih, tako da bi šlo za isto dejansko stanje.

      35      Ostalo bi namreč dejstvo, da pravno stanje ne bi bilo isto (glej točki 29 in 30 te sodbe), in celo v takem primeru ne bi bilo
         nevarnosti nasprotujočih si sodnih odločb.

      36      Poleg tega je treba ugotoviti, da čeprav na prvi pogled ekonomičnost postopka lahko narekuje združitev teh pravd pred enim
         sodiščem, bi bile prednosti take združitve za učinkovito sojenje majhne in bi hkrati povzročile nove nevarnosti.

      37      Pristojnost, ki bi temeljila samo na dejanskih merilih, ki jih navaja predložitveno sodišče, bi privedla do pomnožitve elementov,
         ki so odločilni za določitev sodne pristojnosti, in bi tako zmanjšala predvidljivost pravil o pristojnosti, ki jih predpisuje
         konvencija, ter posledično ogrozila načelo pravne varnosti, na katerem ta konvencija temelji (glej sodbi z dne 19. februarja
         2002 v zadevi Besix, C‑256/00, Recueil, str. I-1699, točke od 24 do 26, in z dne 1. marca 2005 v zadevi Owusu, C-281/02, ZOdl., str. I-1383,
         točka 41, ter sodbo s tega dne v zadevi GAT, C-4/03, ZOdl., str. I-6509, točka 28).

      38      Ogrožanje načela pravne varnosti bi bilo še toliko večje, ker bi zadevna merila tožeči stranki omogočila široko izbiro in
         bi spodbujala pojav „forum shopping“, ki se mu konvencija poskuša izogniti in ga je Sodišče v sodbi Kalfelis hotelo preprečiti
         (glej točko 9 te sodbe).

      39      Poudariti je treba, da bi moralo sodišče, ki mu je bila zadeva predložena, zaradi preverjanja izpolnjevanja zadevnih meril,
         ki jih mora dokazati tožeča stranka, preden bi lahko ugotovilo, ali je pristojno, vsebinsko odločati o zadevi. Ta predhodni
         preizkus bi lahko povzročil dodatne stroške in podaljšanje postopka, če bi se omenjeno sodišče, ker ne bi ugotovilo obstoja
         istega dejanskega stanja in torej zadostne medsebojne zveze med tožbami, moralo izreči za nepristojno in bi bilo treba vložiti
         novo tožbo pri sodišču druge države.

      40      Na koncu, če sodišče, pri katerem je tožeča stranka vložila tožbo, na podlagi meril, ki jih navaja predložitveno sodišče,
         lahko ugotovi, da je pristojno, pred tem sodiščem združitev pravd zaradi kršitev ne bi mogla preprečiti vsaj delne razdružitve
         pravd na področju patentov, ker bi se, kot je to pogosto v praksi in kot je to v tem primeru v glavni stvari, kot stransko
         vprašanje postavilo vprašanje veljavnosti spornega patenta. To vprašanje, ki se postavi s tožbo ali z ugovorom, sodi v izključno
         pristojnost sodišč države članice, v kateri se je deponiranje ali registracija izvedla oziroma se šteje za izvedeno in je
         predpisana v členu 16, točka 4, Bruseljske konvencije (zgoraj navedena sodba GAT, točka 30). Ta izključna pristojnost sodišč
         države, v kateri je bil podeljen patent, je bila na področju evropskega patenta potrjena s členom V(d) Protokola k Bruseljski
         konvenciji.

      41      Glede na navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 6, točka 1, Bruseljske konvencije razlagati
         tako, da se ne uporablja v pravdah zaradi kršitve evropskega patenta proti več družbam s sedežem v različnih državah pogodbenicah
         za dejanja, ki naj bi bila storjena na ozemlju ene ali več teh držav, tudi če bi navedene družbe, ki pripadajo isti skupini,
         ravnale enako ali podobno v skladu s skupno politiko, ki naj bi jo oblikovala le ena od njih.

       Stroški
      42      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 6, točka 1, Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
            in gospodarskih zadevah, kakor je bila nazadnje spremenjena s Konvencijo z dne 29. novembra 1996 zaradi pristopa Republike
            Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske, je treba razlagati tako, da se ne uporablja v pravdah zaradi kršitve evropskega
            patenta proti več družbam s sedežem v različnih državah pogodbenicah za dejanja, ki naj bi bila storjena na ozemlju ene ali
            več teh držav, tudi če bi navedene družbe, ki pripadajo isti skupini, ravnale enako ali podobno v skladu s skupno politiko,
            ki naj bi jo oblikovala le ena od njih.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 16. januarja 2014.#Andreas Kainz proti Pantherwerke AG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Odgovornost za proizvod z napako – Blago, proizvedeno v eni državi članici in prodano v drugi državi članici – Razlaga pojma „kraj, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek“ – Kraj dogodka, ki je vzrok za škodo.#Zadeva C‑45/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 16. januarja 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah — Uredba (ES) št. 44/2001 — Odgovornost za proizvod z napako — Blago, proizvedeno v eni državi članici in prodano v drugi državi članici — Razlaga pojma ‚kraj, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek‘ — Kraj dogodka, ki je vzrok za škodo“
      V zadevi C‑45/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija) z odločbo z dne 28. novembra 2012, ki je prispela na Sodišče 28. januarja 2013, v postopku

         Andreas Kainz

      proti

         Pantherwerke AG,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik četrtega senata, M. Safjan (poročevalec) in J. Malenovský, sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za A. Kainza K. Kozák, odvetnik,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, agent,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,

               —

               za vlado Združenega kraljestva S. Brighouse, agentka, skupaj s S. Lee, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo W. Bogensberger in A.‑M. Rouchaud-Joët, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Kainzem s stalnim prebivališčem v Salzburgu (Avstrija) in družbo Pantherwerke AG s sedežem v Nemčiji zaradi odškodninske tožbe na podlagi odgovornosti za proizvode z napako, ki jo je A. Kainz vložil po nesreči, ki jo je imel v Nemčiji s kolesom, ki ga je v tej državi članici proizvedla družba Pantherwerke AG in ga je kupil pri trgovcu na drobno v Avstriji.

         Pravni okvir

         Uredba št. 44/2001

               3

               V uvodnih izjavah 2, 11, 12 in 15 Uredbe št. 22/2001 je navedeno:

                        „(2)

                        Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba.

                  […]

                        (11)

                        Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.

                        (12)

                        Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.

                  […]

                        (15)

                        V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. […]“

               4

               V členih od 2 do 31 te uredbe, ki spadajo pod poglavje II, se obravnavajo pravila o pristojnosti.

               5

               Člen 2(1) v oddelku 1 tega poglavja, naslovljenem „Splošne določbe“, določa:
               „Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“

               6

               Člen 3(1) v istem oddelku te uredbe določa:
               „Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil, opredeljenih v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja.“

               7

               Člen 5, točka 3, iste uredbe v oddelku 2 poglavja II, naslovljenem „Posebna pristojnost“, določa:
               „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
               […]

                        3.

                        v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek.“

         Uredba (ES) št. 864/2007

               8

               V uvodni izjavi 7 Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 je o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) (UL L 199, str. 40), navedeno:
               „Vsebinsko področje uporabe in določbe te uredbe bi morale biti skladne z Uredbo [št. 44/2001] in instrumenti o pravu, ki se uporablja za pogodbene obveznosti.“

               9

               Člen 5 te uredbe, naslovljen „Odgovornost za izdelke“, določa:
               „1.   Brez poseganja v člen 4(2) je pravo, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti, nastale zaradi škode, ki so jo povzročili izdelki z napako, naslednje:

                        (a)

                        pravo države, kjer je imela oseba, ki je utrpela škodo, v času nastale škode običajno prebivališče, če se je izdelek tržil v tej državi; ali, če to ni mogoče,

                        (b)

                        pravo države, v kateri je bil izdelek kupljen, če se je izdelek tržil v tej državi; ali, če to ni mogoče,

                        (c)

                        pravo države, v kateri je nastala škoda, če se je izdelek tržil v tej državi.

                  Vendar pa je pravo, ki se uporablja, pravo države, v kateri ima oseba, za katero se zatrjuje, da je odgovorna, običajno prebivališče, če ta oseba v razumnih okvirih ni mogla predvideti trženja izdelka ali izdelka iste vrste v državi, kjer se uporablja pravo iz (a), (b) ali (c).
               2.   Kadar je iz vseh okoliščin primera razvidno, da je škodno dejanje očitno v tesnejši zvezi z drugo državo kot z državo iz odstavka 1, se uporablja pravo druge države. Očitno tesnejša zveza z drugo državo bi lahko temeljila zlasti na že obstoječih razmerjih med strankama, kot denimo pogodba, ki je tesno povezana z obravnavanim škodnim dejanjem.“

         Direktiva 85/374/EGS

               10

               Člen 11 Direktive Sveta z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (85/374/ES) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 257), kakor je bila spremenjena z Direktivo 1999/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. maja 1999 (UL, poglavje 15, zvezek 4, str. 147), določa:
               „Države članice v svoji zakonodaji določijo, da pravice, ki jih ima oškodovanec po tej direktivi, prenehajo po izteku 10 let od dne, ko je dal proizvajalec dejanski proizvod, ki je povzročil škodo, v promet, razen če je oškodovanec v tem času sprožil sodni postopek zoper proizvajalca.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               11

               Družba Pantherwerke AG je podjetje s sedežem v Nemčiji, ki proizvaja in trži kolesa. A. Kainz, stanujoč v Salzburgu, je 3. novembra 2007 pri družbi Funbike GmbH s sedežem v Avstriji kupil kolo, ki ga je proizvedla družba Pantherwerke AG. Ko se je s tem kolesom 3. julija 2009 vozil v Nemčiji, je A. Kainz padel in se pri tem poškodoval.

               12

               A. Kainz je pri Landesgericht Salzburg na podlagi odgovornosti za proizvode z napako zahteval, da mu družba Pantherwerke AG izplača 21.200 EUR, povišanih za obresti in povezane stroške, ter da se ugotovi odgovornost tega podjetja za bodočo škodo, nastalo zaradi nesreče. A. Kainz zatrjuje, da je padel zaradi tega, ker sta se konici vilic ločili od vilic kolesa. Družba Pantherwerke naj bi bila kot proizvajalka proizvoda odgovorna za to proizvodno napako.

               13

               A. Kainz se v zvezi s pristojnostjo sodišča sklicuje na člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001. Kraj dogodka, ki je vzrok za škodo, naj bi bil v Avstriji, ker je bilo kolo tam dano v promet, torej tisti kraj, kjer je bilo dano na voljo končnemu uporabniku v obliki komercialnega trženja.

               14

               Družba Pantherwerke AG izpodbija mednarodno pristojnost avstrijskih sodišč. Kraj dogodka, ki je vzrok za škodo, naj bi bil v Nemčiji. Po eni strani naj bi bil proizvodni proces v Nemčiji, po drugi pa naj bi bil s tem, da je bil poslan s sedeža tožene stranke, dan v promet v Nemčiji.

               15

               Prvostopenjska in pritožbena sodišča, pri katerih je A. Kainz vložil pravno sredstvo, so se izrekla za mednarodno nepristojna.

               16

               Predložitveno sodišče, pri katerem je bila vložena zahteva za revizijo, meni, da je treba razjasniti pojem kraja dogodka, ki je vzrok za škodo, s področja odgovornosti za proizvode z napako.

               17

               Oberster Gerichtshof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba izraz ‚kraj, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek‘ v členu 5, točka 3, [Uredbe št. 44/2001] pri odgovornosti za proizvode z napako razlagati tako:

                                 (a)

                                 da je kraj dogodka, ki je vzrok za škodo („Handlungsort“), kraj, kjer ima proizvajalec sedež;

                                 (b)

                                 da je kraj dogodka, ki je vzrok za škodo („Handlungsort“), kraj, kjer je bil proizvod dan v promet;

                                 (c)

                                 da je kraj dogodka, ki je vzrok za škodo („Handlungsort“), kraj, kjer je uporabnik kupil proizvod?

                        2.

                        Če je odgovor na [točko (b) prvega vprašanja] pritrdilen:

                                 (a)

                                 Ali je proizvod dan v promet takrat, ko pride iz postopka izdelave proizvajalca in vstopi v postopek trženja, v katerem je ponujen javnosti, da ga uporabi ali potroši?

                                 (b)

                                 Ali je proizvod dan v promet takrat, ko se strukturirano trži končnim potrošnikom?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               18

               S tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, kako je treba v primeru uveljavljanja odgovornosti proizvajalca za proizvod z napako razlagati člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, da bi se določil kraj dogodka, ki je vzrok za škodo.

               19

               Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba najprej spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati samostojno ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (glej zlasti sodbi z dne 16. julija 2009 v zadevi Zuid-Chemie, C-189/08, ZOdl., str. I-6917, točka 17, in z dne 3. oktobra 2013 v zadevi Pinckney, C‑170/12, točka 23).

               20

               Nato je treba pojasniti, da čeprav je iz uvodne izjave 7 Uredbe št. 864/2007 razvidno, da je skušal zakonodajalec Unije zagotoviti skladnost med Uredbo št. 44/2001 in stvarnim področjem uporabe ter določbami Uredbe št. 864/2007, pa iz tega ne sledi, da bi bilo zato treba določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati ob upoštevanju določb Uredbe št. 864/2007. V nobenem primeru želena skladnost ne more pripeljati do tega, da bi se določbe Uredbe št. 44/2001 razlagale v nasprotju z njenim sistemom in cilji.

               21

               V zvezi s tem je treba spomniti, da sistem določitve splošnih pristojnosti iz določb poglavja II Uredbe št. 44/2001 temelji na splošnem pravilu, navedenem v njenem členu 2(1), na podlagi katerega so lahko osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na državljanstvo tožene pred sodišči te države članice. V poglavju II, oddelek 2, Uredbe št. 44/2001 je le z odstopanjem od tega splošnega načela o pristojnosti sodišč glede na stalno prebivališče tožene stranke določenih nekaj pravil o posebnih pristojnostih, med katerimi je tisto iz člena 5, točka 3, te uredbe (sodba z dne 18. julija 2013 v zadevi ÖFAB, C‑147/12, točka 30 in navedena sodna praksa).

               22

               Navedene določbe o posebni pristojnosti je treba razlagati ozko, kar ne dopušča razlage zunaj primerov, ki so izrecno navedeni v navedeni uredbi (zgoraj navedena sodba ÖFAB, točka 31 in navedena sodna praksa).

               23

               Vendar pa je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je treba v primeru, ko kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, na katerem temelji deliktna ali kvazideliktna odgovornost, in kraj, v katerem je to dejanje povzročilo škodo, nista ista, besedno zvezo „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka,“ iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da obsega kraj, v katerem je nastala škoda, in kraj dogodka, ki je vzrok za to škodo, tako da je tožena stranka lahko po izbiri tožeče stranke tožena pred sodiščem enega ali drugega kraja (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Zuid-Chemie, točka 23, in Pinckney, točka 26).

               24

               Ker mora opredelitev ene od naveznih okoliščin omogočati določitev pristojnosti sodišča, ki je objektivno najprimernejše za presojo, ali so predpostavke odgovornosti tožene stranke izpolnjene, je lahko sodišče, ki veljavno odloča, le tisto, katerega območje je povezano z upoštevno navezno okoliščino (glej zgoraj navedeno sodbo Pinckney, točka 28 in navedena sodna praksa).

               25

               V okviru spora, o katerem predložitveno sodišče odloča v glavni stvari, ni sporno, da se to sodišče sprašuje izključno o določitvi kraja, v katerem je bilo storjeno dejanje, ki je vzrok za škodo.

               26

               Sodišče je glede tega že pojasnilo, da je v primeru odgovornosti za proizvod z napako ta kraj tam, kjer je nastal dogodek, ki je povzročil škodo samemu proizvodu (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Zuid-Chemie, točka 27). Ta okoliščina je načeloma v kraju, kjer je bil zadevni proizvod izdelan.

               27

               Ker bližina kraja, kjer je nastal dogodek, ki je povzročil škodo samemu proizvodu, zaradi možnosti pridobivanja dokazov za zadevno napako olajšuje učinkovito vodenje postopka in torej učinkovito izvajanje sodne oblasti, je dodelitev pristojnosti sodišču, na področju katerega je ta kraj, v skladu z namenom posebne pristojnosti iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, to je z obstojem posebno tesne zveze med sporom in sodiščem kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Zuid-Chemie, točka 24, in Pinckney, točka 27).

               28

               Dodelitev pristojnosti sodišču kraja proizvodnje zadevnega proizvoda poleg tega ustreza zahtevi po predvidljivosti pravil o konkurenci, ker lahko tako toženi proizvajalec kot tožeča žrtev razumno predvidita, da bo to sodišče najbolje usposobljeno za odločanje o sporu, ki med drugim vključuje ugotovitev napake tega proizvoda.

               29

               Zato je treba ugotoviti, da je v primeru odločanja o odgovornosti proizvajalca za proizvod z napako kraj dogodka, ki je vzrok za škodo, tisti kraj, kjer je bil zadevni proizvod izdelan.

               30

               Nazadnje, A. Kainz ne more uspeti s trditvijo, da bi se pri razlagi posebne pristojnosti s področja deliktov ali kvazideliktov moral poleg interesa za učinkovito izvajanje sodne oblasti upoštevati tudi interes oškodovanca, da lahko vloži tožbo pri sodišču države članice, kjer prebiva.

               31

               Ne samo, da je Sodišče že poudarilo, da člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 ne zagotavlja ravno večjega varstva šibkejši stranki (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2012 v zadevi Folien Fischer in Fofitec, C‑133/11, točka 46), ampak je treba tudi pripomniti, da razlaga, ki jo predlaga A. Kainz in v skladu s katero je kraj dogodka, ki je vzrok za škodo, tisti kraj, kjer je bil zadevni proizvod prenesen na končnega potrošnika ali vmesnega prodajalca, tudi ne zagotavlja, da bi lahko ta potrošnik v vsakem primeru vložil tožbo pri sodiščih kraja svojega stalnega prebivališča, saj bi lahko bil ta kraj drugje, celo v drugi državi.

               32

               V vsakem primeru je morebitna nezmožnost, da se na podlagi objektivnih meril, izbranih za razlago člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, določi pristojnost sodišča države članice, kjer ima tožeča stranka stalno prebivališče, v skladu s splošnim pravilom, navedenim v točki 21 te sodbe, ki določa pristojnost sodišča, kjer ima tožena stranka stalno prebivališče.

               33

               Ob upoštevanju navedenega je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da je v primeru odločanja o odgovornosti proizvajalca za proizvod z napako kraj dogodka, ki je vzrok za škodo, tisti kraj, kjer je bil zadevni proizvod izdelan.

         Stroški

               34

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da je v primeru odločanja o odgovornosti proizvajalca za proizvod z napako kraj dogodka, ki je vzrok za škodo, tisti kraj, kjer je bil zadevni proizvod izdelan.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 15. maja 1997. # N proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odstavitev. # Zadeva T-273/94.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 13. septembra 2006.#Sociedade de Indústrias Agricolas Açoreanas (Sinaga) SA proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Sladkor - Program POSÉIMA - Uredba (EGS) št. 1600/92 - Predvidena bilanca sladkorne oskrbe Azorov - Tožba za razveljavitev - Dopustnost - Pojem tradicionalne pošiljke v druge dele Skupnosti - Obrazložitev - Spoštovanje bistvenih postopkovnih določb.#Združene zadeve T-217/99, T-321/00, T-222/01.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 13. septembra 2006 – Sinaga proti Komisiji
      (Združene zadeve T-217/99, T-321/00 in T-222/01)
      „Sladkor – Program POSÉIMA – Uredba (EGS) št. 1600/92 – Predvidena bilanca sladkorne oskrbe Azorov – Tožba za razveljavitev – Dopustnost – Pojem tradicionalne pošiljke v druge dele Skupnosti – Obrazložitev – Spoštovanje bistvenih postopkovnih določb“
      1.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg (člen 253 ES) (Glej točke od 75 do 86.)
      2.                     Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Sladkor – Posebni ukrepi v korist Azorov in Madeire, ki se nanašajo na določene kmetijske
            proizvode (člen 299(2) ES; Uredba Sveta št. 1600/92, člen 3(3) in (4); Uredba Komisije št. 1481/2000; Sklep Sveta 1999/468,
            člen 4) (Glej točke od 90 do 96, od 109 do 128, 136, 137 in od 143 do 147.)
      Predmet

               Razveljavitev, prvič, priloge k Uredbi Komisije (ES) št. 1434/1999 z dne 30. junija 1999 za sestavo predvidene bilance sladkorne
                  oskrbe Azorov, Madeire in Kanarskih otokov za tržno leto 1999/2000, predvidene z uredbama Sveta (EGS) št. 1600/92 in (EGS)
                  št. 1601/92 (UL L 166, str. 58); drugič, Uredbe Komisije (ES) št. 1481/2000 z dne 6. julija 2000 za sestavo predvidene bilance
                  sladkorne oskrbe Azorov, Madeire in Kanarskih otokov za tržno leto 2000/2001, predvidene z uredbama Sveta št. 1600/92 in št.
                  1601/92 (UL L 167, str. 6), ter priloge k njeni prilogi; in, tretjič, priloge k Uredbi Komisije (ES) št. 1281/2001 z dne 28.
                  junija 2001 za sestavo predvidene bilance sladkorne oskrbe Azorov, Madeire in Kanarskih otokov za čas od 1. julija so 31.
                  decembra 2001, predvidene z uredbama Sveta št. 1600/92 in št. 1601/92 (UL L 176, str. 12), v delu, v katerem določajo količine
                  sladkorja, za katere se ocenjuje, da so nujne za oskrbo Azorov.

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov postopka.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 14. novembra 2006. # Wineke Neirinck proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Zavrnitev prijave - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-494/04.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 19. novembra 2014. # Out of the blue KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-344/13.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. marca 2005.#Kazenski postopek proti Filomeno Mario Miraglia.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Bologna - Italija.#Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma - Načelo ne bis in idem - Področje uporabe - Odločba sodnih organov ene države članice o ustavitvi kazenskega pregona zoper neko osebo samo iz razloga, da je v drugi državi članici bil uveden podoben postopek.#Zadeva C-469/03.

text:
      Zadeva C‑469/03
      Kazenski postopek
      proti
      Filomenu Mariu Miragliu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Bologna)
      „Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem – Področje uporabe – Odločba sodnih organov ene države članice o ustavitvi kazenskega pregona zoper neko osebo samo iz razloga, da je v drugi
         državi članici bil uveden podoben postopek“

      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. marca 2005
      Povzetek sodbe
      Evropska unija – Policijsko in sodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda –
            Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem – Področje uporabe – Odločitev sodnih organov države
            članice, da ustavijo postopek v zadevi zaradi uvedbe podobnega postopka v drugi državi članici brez kakršnekoli materialne
            presoje – Izključitev
      (člen 2, prvi odstavek, četrta alineja, EU; Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      Načelo ne bis in idem, določeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma, katerega namen je izogniti se temu, da bi bila oseba,
         ki izvršuje pravico do prostega gibanja, preganjana za ista dejanja na ozemlju več držav članic, se ne uporablja za odločbo
         sodnih organov ene države članice, ki določa, da je zadeva zaključena, po tem, ko je državno tožilstvo odločilo, da ustavi
         pregon iz enega samega razloga, in sicer tega, da je bil v drugi državi članici zoper istega obdolženca za ista dejanja začet
         kazenski pregon, in to brez vsakršne materialne presoje. Taka odločba namreč ne more pomeniti pravnomočne odločbe zoper to
         osebo v smislu navedenega člena 54 KISS.

      Uporaba tega načela v zvezi s tako odločbo o ustavitvi kazenskega postopka bi namreč imela za posledico otežitev oziroma oviro
         za vsako konkretno možnost sankcioniranja obdolžencu očitanega protipravnega ravnanja v zadevnih državah članicah. Takšna
         posledica bi bila očitno v nasprotju z namenom določb Naslova VI Pogodbe o Evropski uniji, kot jo določa člen 2, prvi odstavek,
         četrta alinea, EU.

      (Glej točke 30, od 33 do 35 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 10. marca 2005(*)

      „Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem – Področje uporabe – Odločba sodnih organov ene države članice o ustavitvi kazenskega pregona zoper neko osebo samo iz razloga, da je v drugi
         državi članici bil uveden podoben postopek“

      V zadevi C-469/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 35 EU, naslovljen na Sodišče z odločbo Tribunale
         di Bologna (Italija) z dne 22. septembra 2003, ki je prispela na Sodišče 10. novembra 2003 v okviru kazenskega postopka zoper

      Filomeno Mario Miraglia,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, R. Schintgen (poročevalec) in P. Kūris, sodnika,
       generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. decembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za F. M. Miraglia N. Trifirò, avvocatessa,
      –       za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Aiellom, avvocato dello Stato,
      –       za grško vlado M. Apessos in I. Bakopoulos, zastopnika, ter M. Tassopoulou, zastopnica,
      –       za špansko vlado M. Muños Pérez, zastopnik,
      –       za francosko vlado R. Abraham in G. de Bergues, zastopnika, ter C. Isidoro, zastopnica,
      –       za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in J. van Bakel, zastopnici,
      –       za švedsko vlado A. Kruse, zastopnik,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti E. de March in W. Bogensberger, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,

      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne
         14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi
         kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 19, v nadaljevanju: KISS), podpisane 19. junija 1990 v Schengnu (Luksemburg).

      2       Ta predlog je vložen v okviru kazenskega postopka zoper F. M. Miraglia, obdolženega, da je z drugimi osebami organiziral prevoz
         mamil vrste heroin v Bologno.

       Pravni okvir
       Konvencija o izvajanju schengenskega sporazuma
      3       Na podlagi člena 1 Protokola o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije in v Pogodbo o ustanovitvi Evropske
         skupnosti z Amsterdamsko pogodbo (v nadaljevanju: protokol) lahko trinajst držav članic Evropske unije, med njimi Italijanska
         republika in Kraljevina Nizozemska, vzpostavi med seboj okrepljeno sodelovanje na področju, ki spada na področje uporabe schengenskega
         pravnega reda, kot je določen v prilogi tega protokola.

      4       Del tako določenega schengenskega pravnega reda sta zlasti sporazum med vladami držav gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike
         Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisan 14. junija 1985 (UL 2000, L 239, str.
         13, v nadaljevanju: Schengenski sporazum) in KISS.

      5       Na podlagi člena 2(1), prvi pododstavek, protokola se od dneva začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe schengenski pravni
         red takoj uporabi za trinajst držav članic iz člena 1 tega protokola.

      6       Ob uporabi člena 2(1), drugi pododstavek, drugi stavek, protokola je Svet Evropske unije 20. maja 1999 sprejel Sklep 1999/436/ES
         o določitvi pravne podlage za vsako določbo ali sklep, ki sestavlja schengenski pravni red, skladno z ustreznimi določbami
         Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji (UL L 176, str. 17). Iz člena 2 tega sklepa izhaja, v
         povezavi s prilogo A k temu, da je Svet določil člena 34 EU in 31 EU, ki sta del Naslova VI Pogodbe o Evropski uniji, naslovljenega
         „Določbe o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah“ kot pravno podlago členov od 54 do 58 KISS.

      7       Ti členi sestavljajo poglavje 3, naslovljeno „Uporaba načela ne bis in idem“, Naslova III le-te, ki je naslovljen „Policija in varnost“. Na podlagi navedenega člena 54:

      „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi
         pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice,
         ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

       Evropska konvencija o medsebojni pravni pomoči v kazenskih zadevah
      8       Člen 2(b) Evropske konvencije o medsebojni pravni pomoči v kazenskih zadevah, podpisane v Strasbourgu 20. aprila 1959 (v nadaljevanju:
         Evropska konvencija o medsebojni pravni pomoči) določa:

      „ Pravna pomoč se lahko zavrne:
      […]
      b)      če zaprošena pogodbenica meni, da ugoditev zaprosilu lahko škodi suverenosti, varnosti, javnemu redu ali drugim bistvenim
         interesom države.“

      9       Kraljevina Nizozemska je oblikovala naslednji pridržek glede člena 2(b) Evropske konvencije o medsebojni pravni pomoči:
      „Vlada Kraljevine Nizozemske si pridržuje izbiro o tem, ali bo obravnavala zaprosila za pravno pomoč:
      […]
      b)       kolikor se nanaša na pregon ali postopek v nasprotju z načelom ne bis in idem;

      c)      kolikor se nanaša na preiskavo v zvezi z dejanji, zaradi katerih se obdolženca preganja na Nizozemskem.“
       Nizozemska ureditev
      10     Na podlagi člena 36 nizozemskega zakonika o kazenskem postopku:
      „1. Kadar se odstopi od pregona, lahko prvostopenjsko sodišče, ki je nazadnje obravnavalo zadevo, na zahtevo osumljenca ustavi
         postopek.

      2.       Sodišče lahko na zahtevo za določeno obdobje pridrži odločitev, če državno tožilstvo navede dejstva, na podlagi katerih se
         lahko sklepa, da pregon ne bo opuščen.

      3.       Pred odločitvijo sodišče pozove osebo, ki jo to neposredno zadeva, da jo zasliši v zvezi z zahtevo osumljenca.
      4.       Sklep se osumljencu vroči takoj.“
      11     Člen 255 istega zakonika določa:
      „1. Po tem, ko je bil postopek ustavljen, po vročitvi sklepa o ustavitvi postopka, ali po tem, ko je bil obveščen, da ni v
         postopku pregona, brez vpliva na člen 12i ali 246, osumljenca ni mogoče več preganjati za isto dejanje, razen če se pojavijo
         novi dokazi.

      2.       Za nove dokaze se štejejo le izjave prič ali osumljenca ter listine, dokumenti in zapisniki, za katere se je izvedelo pozneje
         ali pa niso bili preučeni.

      3.       V tem primeru se osumljenca lahko povabi na obravnavo le po opravljeni predhodni preiskavi glede teh novih dokazov. […]“
      12     Glede zaprosil za pravno pomoč v kazenskih zadevah člen 552-1 zakonika o kazenskem postopku določa:
      „1.       Zaprosilu se ne ugodi:
      […]
      b)      če bi dejstvo, da se mu ugodi, pomenilo sodelovanje pri pregonu ali razsoditvi zadeve, ki sta v nasprotju z načelom na podlagi
         člena 68 […] in člena 255(1) kazenskega zakonika;

      c)      če je oblikovano zaradi preiskave glede dejstev, zaradi katerih je osumljenec preganjan na Nizozemskem […]“
       Postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      13     V okviru preiskave, opravljene v sodelovanju italijanskih in nizozemskih organov, je bil F. M. Miraglia aretiran v Italiji
         1. februarja 2001 na podlagi sklepa o priporu, ki ga je izdal preiskovalni sodnik Tribunale di Bologna.

      14     F. M. Miragliu je bilo očitano, da je z drugimi osebami organiziral prevoz 20,16 kg mamil vrste heroin iz Nizozemske v Bologno,
         kar je kaznivo dejanje, ki je določeno in kaznivo po členu 110 italijanskega kazenskega zakonika in členu 80 dekreta predsednika
         republike št. 309/90.

      15     22. januarja 2002 je sodnik Tribunale di Bologna, ki odloča v predkazenskem postopku, odločil, da mu bo sojeno za to kaznivo
         dejanje in da pripor nadomesti s hišnim priporom. Tribunale di Bologna je nato nadomestil hišni pripor z obveznostjo, da biva
         v Mondragoneju (Italija), in je na koncu preklical vse preventivne ukrepe tako, da se obdolženec trenutno prosto giba.

      16     Vzporedno in za ista kazniva dejanja je bil zoper F. M. Miraglia uveden kazenski postopek pred nizozemskimi sodnimi organi
         zaradi prevoza okoli 30 kg heroina iz Nizozemske v Italijo.

      17     Zaradi te točke obtožnice so F. M. Miraglia 18. decembra 2000 aretirali nizozemski organi in ga 28. decembra 2000 spustili
         na prostost. 17. januarja 2001 je Gerechtshof te Amsterdam (Nizozemska) zavrnilo pritožbo državnega tožilstva zoper sklep
         Rechtbank te Amsterdam (Nizozemska), s katerim je bila zahteva, naj se ga obdrži v priporu, zavrnjena.

      18     Kazenski postopek zoper obdolženca je bil končan 13. februarja 2001 brez obsodbe tega na kazen ali drugo sankcijo. V okviru
         tega postopka nizozemski kraljevi državni tožilec ni začel kazenskega pregona zoper obdolženca. Iz spisa izhaja, da je bila
         ta odločitev sprejeta zaradi tega, ker je bil za ista dejanja v Italiji začet kazenski pregon.

      19     S sklepom z dne 9. novembra 2001 je Rechtbank te Amsterdam obdolžencu priznalo pravico do odškodnine za utrpelo škodo zaradi
         prestanega pripora in nastalih stroškov odvetnika.

      20     Z dopisom z dne 7. novembra 2002 je državno tožilstvo Rechtbank te Amsterdam zavrnilo zaprosilo za pravno pomoč državnega
         tožilstva Tribunale di Bologna na podlagi pridržka Kraljevine Nizozemske glede člena 2(b) Evropske konvencije o medsebojni
         pravni pomoči, ker je Rechtbank „končalo postopek brez določitve kazni“.

      21     10. aprila 2003 je italijansko državno tožilstvo naslovilo na nizozemske sodne organe prošnjo po informacijah o izidu kazenskega
         postopka, uvedenega zoper F. M. Miraglia, in o načinu zaključitve tega postopka, da bi iz tega presodilo ustreznost glede
         člena 54 KISS.

      22     S sporočilom z dne 18. aprila 2003 je nizozemsko državno tožilstvo obvestilo svoje italijanske kolege o ustavitvi kazenskega
         pregona zoper F. M. Miraglia brez, po mnenju predložitvenega sodišča, zadostnih podatkov glede sprejetega ukrepa in njegove
         vsebine. Nizozemsko državno tožilstvo je navedlo, da je šlo za „pravnomočno sodno odločbo“, ki na podlagi člena 255 nizozemskega
         zakonika o kazenskem postopku prepoveduje vsak pregon za ista kazniva dejanja in vsako sodno sodelovanje s tujimi organi,
         razen v primeru novih dokazov zoper F. M. Miraglia. Nizozemski sodni organi so dodali, da je člen 54 KISS ovira za vsako zaprosilo
         za pravno pomoč države Italije.

      23     Po mnenju predložitvenega sodišča so se nizozemski organi odločili, da zoper F. M. Miraglia ne uvedejo pregona iz razloga,
         da je bil med tem časom uveden v Italiji kazenski postopek zoper obdolženca za ista kazniva dejanja. Takšna presoja bi se
         pojasnila s „preventivno“ uporabo načela ne bis in idem.

      24     Vendar pa je po mnenju Tribunale di Bologna ta razlaga člena 54 KISS napačna, saj obema zadevnima državama odvzame vsako konkretno
         možnost, da se odgovornost obdolženca dejansko preuči.

      25     Dejansko bi taka razlaga člena 54 KISS hkrati onemogočila kazenski pregon nizozemskim organom F. M. Miraglia iz razloga, da
         je v Italiji v teku postopek zaradi istih dejanj, kot tudi italijanskim organom, da presodijo krivdo obdolženca.

      26     Predložitveno sodišče dodaja, da bi tudi pod predpostavko, da ne bi ugotovilo, v nasprotju z nizozemskimi organi, položaja,
         v katerem se uporabi načelo ne bis in idem, in bi odločilo, da nadaljuje postopek, moralo presoditi odgovornost F. M. Miraglia brez pomembnega prispevka, ki ga pomenijo
         dokazi, ki so jih zbrali nizozemski organi, in brez pravne pomoči teh.

      27     V teh okoliščinah je Tribunale di Bologna odločilo, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži to vprašanje:
      „Ali je treba uporabiti člen 54 [KISS], kadar je v prvi državi članici izdana sodna odločba, s katero je bil ustavljen kazenski
         pregon, ne da bi se odločalo o dejstvih in samo iz razloga, da je bil uveden pregon v drugi državi članici?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      28     S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se načelo ne bis in idem, določeno v členu 54 KISS, uporabi za odločbo sodnih organov ene države članice, ki določa, da je zadeva zaključena, po tem,
         ko je državno tožilstvo odločilo, da ne nadaljuje pregona iz enega samega razloga, da je bil v drugi državi članici zoper
         istega obdolženca za ista dejanja začet kazenski pregon, in to brez vsakega odločanja po temelju.

      29     Iz samih določb člena 54 KISS izhaja, da se oseba ne sme preganjati v eni državi članici za dejanja, za katera je bila v drugi
         državi članici že „pravnomočno obsojena“.

      30     Vendar pa sodna odločba, kot je zadevna v postopku v glavni stvari, ki je bila razglašena po tem, ko je državno tožilstvo
         odločilo, da ustavi pregon iz enega samega razloga, da je zoper istega obdolženca in za ista dejanja v drugi državi članici
         bil uveden kazenski pregon brez vsakršne materialne presoje, ne more pomeniti pravnomočne odločbe zoper to osebo v smislu
         člena 54 KISS.

      31     Ta razlaga navedenega člena 54 je potrebna toliko bolj, ker le z njo prevladata predmet in cilj te določbe nad vidiki postopka,
         ki ostajajo različni glede na zadevne države članice, in za zagotovitev učinkovite uporabe tega člena.

      32     Dejansko drži, da je namen člena 54 KISS izogniti se temu, da bi bila oseba, ki izvršuje pravico do prostega gibanja, preganjana
         za ista dejanja na ozemlju več držav članic (sodba z dne 11. februarja 2003 v zadevi Gözütok in Brügge, C-187/01 in C-385/01,
         Recueil, str. I-1345, točka 38).

      33     Vendar pa bi uporaba tega člena v zvezi z odločbo o ustavitvi kazenskega postopka, kot je zadevna v postopku v glavni stvari,
         imela za posledico otežitev oziroma oviro za vsako konkretno možnost sankcioniranja obdolžencu očitanega protipravnega ravnanja
         v zadevnih državah članicah.

      34     Po eni strani so zadevno odločbo o ustavitvi postopka sprejeli sodni organi ene države članice brez upoštevanja protipravnega
         ravnanja, ki je očitano obdolžencu. Po drugi strani pa bi bil začetek kazenskega postopka v drugi državi članici za ista dejanja
         ogrožen, medtem ko bi začetek takega pregona utemeljil ustavitev pregona s strani državnega tožilstva prve države članice.
         Takšna posledica bi bila očitno v nasprotju z namenom določb Naslova VI Pogodbe o Evropski uniji, kot jo določa člen 2, prvi
         odstavek, četrta alinea, EU, namreč „ohranjati in razvijati Unijo kot območje svobode, varnosti in pravice, na katerem se
         prosto gibanje oseb zagotavlja v povezavi z ustreznimi ukrepi […] glede preprečevanja kriminala in boja proti njemu“.

      35     Posledično je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da se načelo ne bis in idem, določeno v členu 54 KISS, ne uporabi za odločbo sodnih organov ene države članice, ki določa, da je zadeva zaključena, po
         tem, ko je državno tožilstvo odločilo, da ustavi pregon iz enega samega razloga, da je bil v drugi državi članici zoper istega
         obdolženca za ista dejanja začet kazenski pregon, in to brez vsakega odločanja po temelju.

       Stroški
      36     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
      Načelo ne bis in idem, določeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije
            Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane 19. junija
            1990 v Schengnu, se ne uporabi za odločbo sodnih organov ene države članice, ki določa, da je zadeva zaključena, po tem, ko
            je državno tožilstvo odločilo, da ustavi pregon iz enega samega razloga, da je bil v drugi državi članici zoper istega obdolženca
            za ista dejanja začet kazenski pregon, in to brez vsakega odločanja po temelju.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. maja 1993. # The Queen proti Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte Tara Meat Packers Ltd. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Skupna ureditev trgov - Višja sila. # Zadeva C-321/91.