title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 4. oktobra 2007. # María del Carmen de la Cruz in drugi proti Evropski agenciji za varnost in zdravje pri delu (OSHA). # Javni uslužbenci. # Zadeva F-32/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 4. oktobra 2007
      Zadeva F-32/06
      María del Carmen de la Cruz in drugi
      proti
      Evropski agenciji za varnost in zdravje pri delu (OSHA)
      „Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Spremembe Kadrovskih predpisov za uradnike – Nekdanji lokalni uslužbenci – Razvrstitev in določitev osebnih prejemkov ob zaposlitvi – Enakost delovnih mest – Posvetovanje z odborom uslužbencev“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero M. del Carmen de la Cruz, I. Estrataetxe in S. Grados ter G. Moral
         in J. I. Sánchez, pogodbeni uslužbenci OSHE, predlagajo razglasitev ničnosti odločb OSHE, s katerimi so bili razvrščeni v
         funkcionalno skupino II namesto v funkcionalno skupino III na podlagi njihovih pogodb o zaposlitvi z dne 28. in 29. aprila 2005,
         in, posledično, vrnitev vseh njihovih pravic od 1. maja 2005, ter predvsem plačilo odškodnine in zamudnih obresti.

      Odločitev: Odločbe OSHE o razvrstitvi tožečih strank v funkcionalno skupino II na podlagi njihovih pogodb pogodbenih uslužbencev, podpisanih
         28. in 29. aprila 2005, se razglasijo za nične. V preostalem se predlogi zavrnejo. OSHI se naloži plačilo stroškov.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Tožba – Pravni interes
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      2.      Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Istovetnost predmeta in vzroka
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      3.      Uradniki – Pogodbeni uslužbenci – Zaposlovanje – Ocena nalog, ki lahko spadajo v različne funkcionalne skupine
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 80(2))
      4.      Uradniki – Pogodbeni uslužbenci – Razvrstitev
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člena 4 in 80(2))
      1.      Soglasje z aktom, ki posega v položaj, ne povzroči, da ta akt ne posega v položaj. Nasprotna rešitev bi pomenila, da bi oseba,
         ki jo akt zadeva, ostala brez vsakršne možnosti izpodbijati akt, čeprav bi bil nezakonit, kar bi bilo v nasprotju s sistemom
         pravnih sredstev, določenim s Pogodbo in Kadrovskimi predpisi.

      (Glej točko 36.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 11. julij 1996, Ortega Urretavizcaya proti Komisiji, T‑587/93, RecFP, str. I‑A‑349 in II‑1027, točka 28.
      2.      Pravilo skladnosti med upravno pritožbo in poznejšo tožbo zahteva, da je očitek, naveden pred sodiščem Skupnosti, dopusten
         le, če je bil naveden že v predhodnem postopku, tako da se lahko organ za imenovanja, dovolj natančno seznani z očitki zainteresirane
         osebe zoper izpodbijano odločbo. To pravilo je utemeljeno s samim ciljem predhodnega postopka, katerega namen je omogočiti
         sporazumno rešitev sporov, ki so nastali med uradniki in upravo. Navedeni organ mora torej biti jasno obveščen o očitkih tožeče
         stranke, da ji lahko predlaga morebitno sporazumno rešitev.

      Iz tega sledi, da v tožbah uradnikov predlogi, predstavljeni pred sodiščem Skupnosti, lahko vsebujejo samo izpodbojne razloge,
         ki temeljijo na enakem vzroku kot izpodbojni razlogi, navedeni v pritožbi, pri čemer je treba poudariti, da se ti lahko oblikujejo,
         tako da se pred sodiščem Skupnosti predstavijo tožbeni razlogi in trditve, ki v pritožbi niso nujno navedeni, vendar pa so
         z njo tesno povezani. Namen zadnjenavedene zahteve ne sme biti strogo in dokončno zavezovati morebitno predhodno fazo, če
         v predlogih, predstavljenih v tej zadnji fazi, podlaga in predmet pritožbe nista spremenjena.

      (Glej točke od 38 do 42.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 1. julij 1976, Sergy proti Komisiji, 58/75, Recueil, str. 1139, točka 33; 20. maj 1987, Geist proti Komisiji, 242/85,
         Recueil, str. 2181, točka 9; 26. januar 1989, Koutchoumoff proti Komisiji, 224/87, Recueil, str. 99, točka 10; 14. marec 1989,
         Del Amo Martinez proti Parlamentu, 133/88, Recueil, str. 689, točki 9 in 10; 19. november 1998, Parlament proti Gaspari, C‑316/97 P,
         Recueil, str. I‑7597, točka 17;

      Sodišče prve stopnje: 29. marec 1990, Alexandrakis proti Komisiji, T‑57/89, Recueil, str. II‑143, točka 8; 7. julij 2004,
         Schmitt proti EAR, T‑175/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑211 in II‑939, točka 42 in navedena sodna praksa.

      3.      Ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo imajo institucije ali izvajalske agencije pri ocenjevanju nalog, ki lahko
         spadajo v različne funkcionalne skupine iz člena 80(2) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, mora biti nadzor Sodišča
         za uslužbence nad upoštevanjem razdelitve teh nalog med navedene funkcionalne skupine omejen na vprašanje, ali je organ, pooblaščen
         za sklepanje pogodb o zaposlitvi, deloval v razumnih mejah in ni očitno nepravilno uporabil svoje diskrecijske pravice.

      (Glej točko 65.)
      4.      Uprava stori očitno napako pri presoji, ko v funkcionalno skupino II razvrsti pogodbene uslužbence, katerim so bile dodeljene
         naloge, katerih opravljanje zahteva dobro strokovno znanje, zlasti na področjih, kot so računovodski in finančni predpisi,
         postopki javnih razpisov, upravljanje dokumentov in informacij ali informacijska tehnologija. Te naloge zanesljivo vključujejo
         naloge usklajevanja, priprave osnutkov, upravljanja, nadzora in občasno celo priprave, ki zahtevajo določeno raven samostojnosti.
         Take naloge presegajo okvir „pisarniških in tajniških nalog“ ali celo nalog „pisarniškega poslovanja“, ki spadajo v funkcionalno
         skupino II. Čeprav lahko nekatere od teh nalog ustrezajo pristojnostim funkcionalne skupine II, pa v celoti spadajo med „izvedbene
         naloge, naloge pri pripravi osnutkov“ ali „računovodske“ naloge in „druge enakovredne […] naloge“ v smislu člena 80(2) Pogojev
         za zaposlitev drugih uslužbencev, ki opredeljujejo pristojnosti, ki spadajo v funkcionalno skupino III.

      Nepomembna je okoliščina, da se poročila o oceni dela, ki ga opravijo ti uslužbenci, nanašajo na obdobje, v katerem so bili
         zaposleni kot lokalni uslužbenci, ker se naloge, ki so jim bile dodeljene, niso bistveno spremenile, potem ko so bili zaposleni
         kot pogodbeni uslužbenci. Poleg tega dejstvo, da so ti uslužbenci v preteklosti opravljali to delo kot lokalni uslužbenci
         na podlagi člena 4 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev v različici, ki je veljala pred 1. majem 2004, ne more vplivati
         na razlago in pravilno uporabo člena 80(2) navedenih pogojev.

      Prav tako ni pomembno dejstvo, da ti uslužbenci opravljajo svoje naloge pod nadzorom uradnika ali začasnega uslužbenca, ker
         je tako pravilo določeno v členu 80(2) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev za vse pogodbene uslužbence ne glede na funkcionalno
         skupino, v katero so razvrščeni.

      (Glej točke od 72 do 76.)


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 25. februarja 1999. # Annalisa Carbonari in drugi proti Università degli studi di Bologna, Ministero della Sanità, Ministero dell'Università e della Ricerca Scientifica in Ministero del Tesoro. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di Bologna - Italija. # Prosto opravljanje storitev - Plačilo - Neposredni učinek. # Zadeva C-131/97.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 2005.#Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji.#Neizpolnitev obveznosti države - Člena 17 in 19 Šeste direktive DDV - Subvencije - Omejitve pravice do odbitka.#Zadeva C-204/03.

text:
      Zadeva C-204/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Španiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 17 in 19 Šeste direktive o DDV – Subvencije – Omejitve pravice do odbitka“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Omejitev pravice do odbitka – Subvencije – Nacionalna zakonodaja, ki določa odbitni delež davka, ki ga plačajo davčni zavezanci,
            ki opravljajo izključno obdavčljive transakcije, in ki omejuje odbitek davka od nakupa blaga in storitev, ki se financirajo
            z subvencijami – Nedopustnost
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 17(2) in (5) ter 19)
      Država članica, ki za subvencionirane dejavnosti določa odbitni delež davka na dodano vrednost za davčne zavezance, ki opravljajo
         samo obdavčljive transakcije, in uvede posebno pravilo, ki omejuje odbitnost davka na dodano vrednost od nakupa subvencioniranega
         blaga ali storitev, ne izpolni obveznosti na podlagi prava Skupnosti in zlasti člena 17(2) in (5) ter člena 19 Šeste direktive
         77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih.

      (Glej točko 31 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. oktobra 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 17 in 19 Šeste direktive DDV – Subvencije – Omejitve pravice do odbitka“
      V zadevi C-204/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 14. maja 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata E. Traversa in L. Lozano Palacios, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Španiji, ki jo zastopa N. Díaz Abad, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (poročevalec), J. Malenovský in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. marca 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti z vlogo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Španija ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo
         iz prava Skupnosti, zlasti člena 17(2) in (5) ter člena 19 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str.
         1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995 (UL L 102, str. 18, v nadaljevanju: Šesta direktiva),
         s tem, da predvideva odbitni delež za davek na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) davčnih zavezancev, ki opravljajo zgolj
         obdavčljive transakcije, in s tem, da je vpeljala posebno pravilo, ki omejuje odbitnost DDV, ki se nanaša na nakup subvencioniranega
         blaga ali storitev.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Člen 11A (1)(a) Šeste direktive določa, da je davčna osnova:

      „pri dobavah blaga in storitev […] vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec
         od kupca, naročnika ali tretje osebe za te dobave, vključno s subvencijami, ki so neposredno povezane s ceno takšnih dobav“.

      3        Člen 17(2)(a) zgoraj navedene direktive, v različici, ki izhaja iz člena 28f, kot je bil spremenjen z Direktivo 95/7/ES, določa,
         da „dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti
         davek, ki ga je dolžan plačati […] znotraj države za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih bo dobavil drug davčni
         zavezanec“.

      4        Člen 17(5) določa:

      „Za blago in storitve, ki jih bo davčni zavezanec uporabil bodisi za transakcije iz odstavkov 2 in 3, pri katerih je davek
         na dodano vrednost odbiten, bodisi za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, je odbiten samo takšen
         delež davka na dodano vrednost, ki se pripiše prvim transakcijam.

      Ta delež se v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec.
      […]“
      5        Člen 19(1) Šeste direktive, z naslovom „Izračun odbitnega deleža“, določa:

      „Odbitni delež po prvem pododstavku člena 17(5) se določi z ulomkom, ki ima:
      –        v števcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, pri katerih je davek na
         dodano vrednost odbiten po členu 17(2) in (3),

      –        v imenovalcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, vključene v števcu,
         in transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten. Države članice lahko v imenovalec vključijo tudi znesek subvencij,
         razen subvencij iz člena 11A(1)(a).

      […]“
       Nacionalna ureditev
      6        Člen 102 Zakona št. 37/1992 z dne 28. decembra 1992 o davku na dodano vrednost (BOE št. 312 z dne 29. decembra 1992, str.
         44247), kot je bil spremenjen z Zakonom št. 66/1997 z dne 30. decembra 1997 (BOE št. 313 z dne 31. decembra 1997, str. 38517,
         v nadaljevanju: Zakon št. 37/1992) ureja pravilo odbitnega deleža za ta davek. Prvi odstavek tega člena določa:

      „Pravilo odbitnega deleža se uporabi, kadar davčni zavezanci ob opravljanju trgovske ali poslovne dejavnosti zagotavljajo
         tudi dobavo blaga ali storitve, za katere velja pravica do odbitka, za druge enake transakcije pa ta pravica ne obstaja.

      Pravilo deleža velja tudi takrat, ko davčni zavezanci prejmejo subvencije, ki – kolikor so namenjene financiranju trgovskih
         ali poslovnih dejavnosti davčnih zavezancev – v skladu s členom 78(2), točka 3, tega zakona niso del osnove za odmero.“

      7        Člen 104 tega zakona se nanaša na splošni delež. Odstavek 2, drugi pododstavek, točka 2, tega člena določa:

      „Kapitalske subvencije se vključijo v imenovalec deleža, vendar se jih lahko v davčnem obdobju, za katero so bile dodeljene,
         in v naslednjih štirih obdobjih vračuna po petinah. Vendar bodo kapitalske subvencije, dodeljene za nakup določenega blaga
         ali storitev, pridobljenih v okviru obdavčljivih transakcij, ki niso oproščene DDV, izključno znižale znesek odbitka DDV,
         dopuščenega ali plačanega v zvezi s temi transakcijami, natanko toliko, kolikor so prispevale k njihovemu financiranju.“

       Predhodni postopek
      8        Komisija je začela postopek zaradi neizpolnitve na podlagi člena 226 ES s tem, da je 20. aprila 2001 španski vladi poslala
         poziv, v katerem je poudarila, da člena 102 in 104(2), drugi pododstavek, točka 2, Zakona št. 37/1992, v nasprotju s členom
         17(2) in (5) in členom 19 Šeste direktive, omejujeta pravico do odbitka DDV.

      9        Kraljevina Španija je v odgovoru na ta poziv, v dopisu z dne 8. maja 2001, podala pripombe.

      10      Ker s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je Komisija 27. junija 2002 podala obrazloženo mnenje, v katerem je to državo članico
         pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za prilagoditev v roku dveh mesecev od vročitve tega obvestila.

      11      Kraljevina Španija je v dopisu z dne 20. septembra 2002 na to obrazloženo mnenje odgovorila s tem, da je ponovila nestrinjanje
         s stališčem Komisije.

       Tožba
       Uvodne opombe
      12      Določbe Zakona št. 37/1992, navedene v točkah 6 in 7 te sodbe, vsebujejo splošno in posebno pravilo.

      13      V skladu s splošnim pravilom, navedenim v členu 102 tega zakona, v povezavi s prvim stavkom člena 104 istega zakona, citiranim
         v točki 7 te sodbe, se subvencije, ki so namenjene financiranju trgovskih ali poslovnih dejavnosti davčnih zavezancev, ki
         niso del osnove za odmero DDV, upošteva pri izračunu odbitnega deleža, tako da se jih vključi v imenovalec ulomka, iz katerega
         ta delež izhaja. Te subvencije tako tudi na splošno zmanjšajo pravico do odbitka, ki jo imajo davčni zavezanci. Med te sodijo
         davčni zavezanci, ki za izvajanje obdavčljivih transakcij uporabljajo blago in storitve, pridobljene na vložke, pri katerih
         je davek na dodano vrednost odbiten, in oproščeni transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten (v nadaljevanju:
         mešani davčni zavezanci), kot tudi davčni zavezanci, ki te blago in storitve uporabljajo izključno za obdavčljive transakcije,
         pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten (v nadaljevanju: splošni davčni zavezanci).

      14      Drugi stavek člena 104 Zakona št. 37/1992, citiranega v točki 7 te sodbe, vsebuje posebno pravilo. V skladu s tem pravilom
         subvencije za financiranje nakupa določenega blaga ali storitev, pridobljenih v zvezi z obdavčljivimi transakcijami in ki
         niso oproščene DDV, izključno znižajo znesek odbitka DDV, dopuščenega ali plačanega za te transakcije, natanko toliko, kolikor
         so prispevale k njihovemu financiranju. Zato se pri subvenciji, ki znaša na primer 20 % cene nakupa blaga ali storitve, pravica
         odbiti DDV, ki je to blago posebno obremenilo, zmanjša za 20 %.

       Trditve strank
      15      Komisija poudarja, da Zakon št. 37/1992 s splošnim pravilom nezakonito razširja omejitev pravice do odbitka iz člena 17(5),
         v povezavi s členom 19 Šeste direktive, s tem da se ta omejitev ne uporablja zgolj za mešane davčne zavezance, temveč tudi
         za splošne davčne zavezance. Sicer naj bi posebno pravilo, ki ga določa ta zakon, vzpostavilo mehanizem odbitnosti, ki ga
         Šesta direktiva ne določa, oziroma bi bilo z njo v nasprotju.

      16      Španska vlada meni, da Komisija Šesto direktivo obravnava dobesedno in ne upošteva ciljev besedila, zlasti načela nevtralnosti
         DDV.

      17      Po mnenju te vlade naj člen 19 Šeste direktive ne bi bil preprosto pravilo za izračun deleža, omenjenega v členu 17(5) te
         direktive, katere namen je, da se pri mešanih davčnih zavezancih izračuna sorazmerje obdavčljivih dejavnosti, pri katerih
         je davek na dodano vrednost odbiten, v razmerju do celote obdavčljivih dejavnosti in oproščenih dejavnosti davčnih zavezancev.
         Z določbo v členu 19, da lahko države članice v imenovalec ulomka vključijo subvencije, ki niso v neposredni zvezi s ceno
         transakcij in ki torej niso vključene v davčni osnovi, definirani v členu 11A(1)(a) te direktive, je zakonodajalec uvedel
         izjemo od pravila, opredeljenega v členu 17(5) o mešanih davčnih zavezancih, tako da omogoča omejitev pravice do odbitka splošnih
         davčnih zavezancev.

      18      Po mnenju španske vlade je cilj člena 19 Šeste direktive dovoliti državam članicam, da vzpostavijo ravnovesje glede konkurence
         in s tem spoštujejo načelo nevtralnosti davka. Stališče podpira z navedbo primera prevoznika, ki prejme subvencijo za nakup
         vozila. Subvencija naj bi mu omogočila, da zniža ceno storitve in s tem znesek DDV, ki se nanj uporabi. Če lahko poleg tega
         ta prevoznik v celoti zniža DDV na izdatke, ki jih je prvenstveno poravnal s to subvencijo, je deležen dodatne ugodnosti v
         primerjavi s konkurenti, ki subvencije ne prejemajo.

      19      Posebno pravilo, ki ga določa Zakon št. 37/1992, naj bi določalo omejitev pravice do odbitka, ki je širša od tiste, ki izhaja
         iz uporabe člena 19 Šeste direktive, saj naj bi se nanašala na odbitek davka samo za blago ali storitve, pridobljene s subvencijo,
         na odbitek davka za drugo blago ali storitve, ki so jih davčni zavezanci pridobili, pa naj ne bi imelo učinka.

      20      Vlada podredno predlaga Sodišču, naj ob nestrinjanju s to razlago omeji časovne učinke sodbe. Izključitev retroaktivne veljave
         sodbe bi bila upravičena po eni strani z dejstvom, da naj bi pristojni španski organi ob sprejetju zadevne zakonodaje ravnali
         z najboljšimi nameni, po drugi strani pa s težavami, ki jih lahko povzroči sodba Sodišča.

       Odgovor Sodišča
      21      Člen 17(2) Šeste direktive določa načelo pravice do odbitka DDV. Ta pravica vpliva na davek za blago ali storitve, ki so jih
         davčni zavezanci uporabili za potrebe svojih davčnih transakcij.

      22      Kadar davčni zavezanci sočasno opravljajo obdavčljive transakcije, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten, in oproščene
         transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, člen 17(5) te direktive predvideva, da se odbitek prizna samo
         za del DDV, ki je sorazmeren znesku obdavčljivih transakcij. Ta delež se izračuna v skladu z določili iz člena 19 te direktive.

      23      Tako kot je Sodišče velikokrat navedlo, imajo vse omejitve pravice do odbitka posledice na višino davčne obremenitve in jo
         je treba v vseh državah članicah uporabiti enako. Zato so kršitve dovoljene le v primerih, izrecno določenih v Šesti direktivi
         (glej zlasti sodbo z dne 21. septembra 1988 v zadevi Komisija proti Franciji, 50/87, Recueil, str. 4797, točka 17, sodbo z
         dne 6. julija 1995 v zadevi BP Soupergaz, C-62/93, Recueil, str. I-1883, točka 18, in sodbo z dne 8. januarja 2002 v zadevi
         Metropol in Stadler, C-409/99, Recueil, str. I-81, točka 42).

      24      V tem pogledu je treba navesti, da se člen 19 Šeste direktive z naslovom „Izračun odbitnega deleža“ izrecno sklicuje na člen
         17(5) iste direktive, na katero se v celoti nanaša.

      25      Določbe tega člena 19(1), drugi odstavek, v zvezi z drugimi subvencijami, kot so navedene v členu 11A(1)(a) Šeste direktive,
         torej subvencijami, ki niso vključene v ceno priskrbljenega blaga ali storitve in niso v osnovi za odmero DDV, je treba torej
         razlagati ob upoštevanju člena 17(5). Ta, kot to izrecno izhaja iz njegovega besedila, določa le primer mešanih davčnih zavezancev.
         Tako navedeni člen 19(1), drugi odstavek, s tem, da ne ustvarja izjeme, ki bi veljala za mešane davčne zavezance, omogoča
         zgolj omejitev pravice do odbitka s tem, da pri mešanih davčnih zavezancih upošteva tako definirane subvencije.

      26      Zato splošno pravilo, ki ga vsebuje Zakon št. 37/1992, s tem, da razširja omejitev pravice do odbitka na splošne davčne zavezance,
         uvaja omejitev, ki presega tisto, ki je v členih 17(5) in 19 Šeste direktive izrecno navedena, in nasprotuje določbam te direktive.

      27      Glede posebnega pravila, ki ga vzpostavlja ta zakon, zadostuje navedba, da uvaja mehanizem za omejevanje pravice do odbitka,
         ki ni predvidena niti v členih 17(5) in 19 Šeste direktive niti v drugih njenih določbah. Zato navedena direktiva tega mehanizma
         ne dovoli.

      28      Trditev španske vlade, da njena razlaga člena 19 Šeste direktive omogoča ravnovesje v smislu konkurence in zato zagotavlja
         načelo nevtralnosti DDV, je treba zavrniti. Kajti države članice morajo uporabiti Šesto direktivo, tudi če menijo, da jo je
         treba izboljšati. Kot izhaja iz sodbe z dne 8. novembra 2001 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑338/98, Recueil, str. I-8265,
         točki 55 in 56, tudi če bi razlaga, ki so jo podale določene države članice omogočila, da bi se bolje upoštevali določeni
         cilji Šeste direktive, kot je nevtralnost davka, se države članice ne morejo oddaljiti od izrecno predvidenih določb s tem,
         da v tem primeru uvedejo druge omejitve pravice do odbitka od tistih, ki jih predvidevata člena 17 in 19 te direktive.

      29      Glede omejitev časovnih učinkov sodbe Sodišča, ki jih je zahtevala španska vlada, je treba spomniti, da lahko Sodišče odloči
         o taki omejitvi le v izjemnem primeru, z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je del pravnega reda Skupnosti.

      30      Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 24 sklepnih predlogov, je treba ugotoviti, da se je državne organe spodbudilo
         k temu, da sprejmejo predpise ali vedenje, ki ni v skladu s pravom Skupnosti, zaradi objektivne in velike negotovosti v zvezi
         s posledicami zadevnih ukrepov Skupnosti (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 12. septembra 2000 v zadevi Komisija proti
         Združenemu kraljestvu, C-359/97, Recueil, str. I-6355, točka 92). Vendar v tem primeru take negotovosti ni bilo. Zato ni treba
         omejiti časovnih učinkov te sodbe.

      31      Ob upoštevanju teh navedb je treba dodati, da Kraljevina Španija ni izpolnila obveznosti na podlagi prava Skupnosti in zlasti
         člena 17(2) in (5) ter člena 19 Šeste direktive s tem, da ohranja v veljavi predpise, ki določajo odbitni delež DDV za davčne
         zavezance, ki opravljajo samo obdavčljive transakcije, in s tem, da je uvedla posebno pravilo, ki omejuje odbijanje DDV na
         nakup subvencioniranega blaga ali storitev.

       Stroški
      32      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Španija ni izpolnila obveznosti na podlagi prava Skupnosti in zlasti člena 17(2) in (5) ter člena 19 Šeste direktive
            Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano
            vrednost: enotna osnova za odmero, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995, s tem da ohranja
            v veljavi predpise, ki določajo odbitni delež DDV za davčne zavezance, ki opravljajo samo obdavčljive transakcije, in s tem,
            da je uvedla posebno pravilo, ki omejuje odbitnost DDV na nakup subvencioniranega blaga ali storitev.
      2)      Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča z dne 21. januarja 1976. # Société des produits Bertrand SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 40-75.


Sodba Sodišča z dne 15. junija 1976. # EMI Records Limited proti CBS Schallplatten GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Köln - Nemčija. # Zadeva 96-75.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. januarja 1984. # Michel Advernier in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik - Prilagoditev plačilne liste. # Zadeva 211/80.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 13. decembra 1990. # José Maria González Holguera proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Zadeva T-115/89.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 21. junija 2017.#Tillotts Pharma AG proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Evropske unije OCTASA – Prejšnji nemška in Benelux besedni znamki PENTASA – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-632/15.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 29. novembra 2012.#SC Gran Via Moineşti SRL proti Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) in Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Curtea de Apel Bucureşti.#Direktiva 2006/112/ES – Davek na dodano vrednost – Členi 167, 168 in 185 – Pravica do odbitka – Popravki odbitkov – Nakup zemljišča in na njem zgrajenih zgradb z namenom rušenja teh zgradb in izvedbe nepremičninskega projekta na tem zemljišču.#Zadeva C‑257/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 29. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Direktiva 2006/112/ES — Davek na dodano vrednost — Členi 167, 168 in 185 — Pravica do odbitka — Popravki odbitkov — Nakup zemljišča in na njem zgrajenih zgradb z namenom rušenja teh zgradb in izvedbe nepremičninskega projekta na tem zemljišču“
      V zadevi C-257/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Curtea de Apel Bucureşti (Romunija) z odločbo z dne 20. decembra 2010, ki je prispela na Sodišče 26. maja 2011, v postopku

         SC Gran Via Moineşti SRL

      proti

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF),

         Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), v funkciji predsednice tretjega senata, K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský in T. von Danwitz, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. junija 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za SC Gran Via Moineşti SRL A. Lefter, V. Rădoi in M. Mitroi, odvetniki,

               —

               za romunsko vlado R. H. Radu, R.-I. Munteanu in I. Bara, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in L. Bouyon, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 167, 168 in 185(2) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo SC Gran Via Moineşti SRL (v nadaljevanju: GVM) na eni strani ter Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) (nacionalna agencija za davčno upravo, v nadaljevanju: ANAF) in Administraţia Finanţelor Publice Bucureşti Sector 1 (uprava za javne finance sektorja 1 v Bukarešti, v nadaljevanju: AFP) na drugi zaradi davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), s katerim je bila družba GVM obdavčena zaradi nakupa zemljišča in na njem zgrajenih zgradb z namenom izvedbe nepremičninskega projekta.

         Pravni okvir

               3

               Člen 9(1) Direktive 2006/112 določa:
               „‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               ‚Ekonomska dejavnost‘ je vsaka dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter dejavnostmi samostojnih poklicev. Za ekonomsko dejavnost se šteje predvsem izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

               4

               Člen 167 te direktive določa:
               „Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.“

               5

               Člen 168 navedene direktive določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni zavezanec v državi članici, v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki ga je dolžan plačati, naslednje zneske:

                        (a)

                        DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal v tej državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo opravil drug davčni zavezanec;

                  […]“

               6

               Člen 184 te direktive določa:
               „Začetni odbitek se popravi, če je bil odbitek višji ali nižji od odbitka, do katerega je bil davčni zavezanec upravičen.“

               7

               Člen 185 Direktive 2006/112 določa:
               „1.   Popravek se zlasti opravi, če se po opravljenem obračunu DDV spremenijo dejavniki, uporabljeni za določitev zneska, ki se odbije, med drugim v primeru odpovedi nakupov ali znižanja cen.
               2.   Z odstopanjem od odstavka 1 se odbitek ne popravi, če ostanejo transakcije v celoti ali delno neplačane, v primeru uradno dokazanega ali potrjenega uničenja, izgube ali tatvine premoženja ter v primeru dajanja daril manjših vrednosti ali dajanja vzorcev iz člena 16.
               Če transakcije v celoti ali delno ostanejo neplačane in v primeru tatvine lahko države članice vseeno zahtevajo popravek.“

               8

               Člen 186 te direktive določa, da države članice določijo podrobnosti za uporabo njenih členov 184 in 185.

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               9

               Družba GVM je s prodajno pogodbo, sklenjeno 16. marca 2007, kupila zemljišče in na njem zgrajene zgradbe.

               10

               Na podlagi te pogodbe je bilo na družbo GVM preneseno tudi dovoljenje za rušenje teh zgradb.

               11

               Na podlagi tega dovoljenja je družba GVM opravila rušitvena dela, zapisnik o tem pa je bil sestavljen 30. septembra 2008.

               12

               Poleg tega je bila 16. aprila 2008 družbi GVM izdana lokacijska informacija za pridobitev gradbenega dovoljenja za izgradnjo stanovanjskega kompleksa na zadevnem zemljišču.

               13

               Družba GVM je odbila DDV za kupljeno zemljišče z vsemi zgradbami in predložila obračun DDV, ki je bil 27. oktobra 2008 registriran pri AFP in iz katerega sta bila razvidna negativni saldo in izbira vračila.

               14

               AFP je 8. maja 2009 po davčnem nadzoru sestavila poročilo o davčnem inšpekcijskem nadzoru in 12. maja 2009 izdala odločbo o odmeri davka, v skladu s katero je bilo treba glede na to, da so bile navedene zgradbe porušene, opraviti popravek DDV v zvezi s porušenimi zgradbami, ki ga je družba GVM odbila.

               15

               Družba GVM je z ugovorom, vloženim 19. junija 2009, zahtevala odpravo poročila o davčnem inšpekcijskem nadzoru in odločbe o odmeri davka ter trdila, da je nameravala zadevno zemljišče kupiti zgolj z namenom izgradnje stanovanjskega kompleksa in da je bil v teh okoliščinah nakup zgradb, zgrajenih na tem zemljišču, neizogiben. Družba GVM zato ni opravila popravka DDV za nakup teh zgradb, ki je bil prvotno odbit, saj je njen investicijski načrt vseboval njihovo rušitev, za projekt gradnje stanovanjskega kompleksa pa naj bi bilo treba izvršiti obdavčene transakcije.

               16

               ANAF je z odločbo z dne 11. septembra 2009 zavrnila ta ugovor z obrazložitvijo, da je družba GVM nezakonito odbila DDV za navedene zgradbe, ker naj jih ne bi kupila z namenom izvršitve obdavčenih transakcij, temveč zgolj z namenom njihove rušitve. ANAF v zvezi s tem poudarja, da so bile te zgradbe vknjižene kot zaloge in ne kot osnovna sredstva.

               17

               Družba GVM je s tožbo, ki je bila 8. oktobra 2009 vložena pri predložitvenem sodišču, predlagala odpravo navedene odločbe, poročila o davčnem inšpekcijskem nadzoru z dne 8. maja 2009 in odločbe o odmeri davka, ki jo je 12. maja 2009 izdala AFP.

               18

               V teh okoliščinah je Curtea de Apel Bucureşti prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali lahko nakup zgradb, ki so predmet rušenja, skupaj z zemljiščem za zgraditev stanovanjskega naselja na zadevnem zemljišču s strani gospodarske družbe, ki je zavezanka za DDV, pomeni pripravljalno dejavnost, to je naložbeni izdatek za gradnjo stanovanjskega naselja, da bi se ob upoštevanju členov 167 in 168 Direktive [2006/112] priznal odbitek DDV v zvezi z nakupom zgradb?

                        2.

                        Ali ob upoštevanju člena 185(2) Direktive [2006/112] rušenje zgradb, ki so bile za to določene in ki so bile kupljene skupaj z zemljiščem za zgraditev stanovanjskega naselja na zadevnem zemljišču, povzroči obveznost popravka DDV v zvezi z nakupom zgradb?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               19

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 167 in 168 Direktive 2006/112 razlagati tako, da ima družba, ki je zemljišče in na njem zgrajene zgradbe pridobila z namenom njihove rušitve in izgradnje stanovanjskega kompleksa na tem zemljišču, pravico do odbitka DDV v zvezi s pridobitvijo navedenih zgradb.

               20

               Spomniti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pravica davčnih zavezancev, da DDV, ki ga morajo plačati, znižajo za vstopni DDV, ki se dolguje ali plača za blago, ki so ga pridobili, in storitve, ki so bile opravljene zanje, pomeni temeljno načelo skupnega sistema DDV, ki ga je določila zakonodaja Unije (sodba z dne 21. junija 2012 v združenih zadevah Mahagében in Dávid, C-80/11 in C-142/11, točka 37 in navedena sodna praksa).

               21

               Sodišče je glede tega večkrat odločilo, da je pravica do odbitka, določena v členu 167 in naslednjih Direktive 2006/112, sestavni del sistema DDV in načeloma ne sme biti omejena. Ta pravica se izvede takoj za vse davke, ki so bili naloženi na vstopne transakcije (glej zlasti sodbe z dne 21. marca 2000 v združenih zadevah Gabalfrisa in drugi, od C-110/98 do C-147/98, Recueil, str. I-1577, točka 43; z dne 15. decembra 2005 v zadevi Centralan Property, C-63/04, ZOdl., str. I-11087, točka 50; z dne 6. julija 2006 v združenih zadevah Kittel in Recolta Recycling, C-439/04 in C-440/04, ZOdl., str. I-6161, točka 47, in zgoraj navedeno sodbo Mahagében in Dávid, točka 38).

               22

               Namen sistema odbitkov je podjetniku v celoti olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV v okviru vseh njegovih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV tako zagotavlja popolno nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na njihove cilje ali rezultate, če so navedene dejavnosti same predmet DDV (glej sodbi z dne 14. februarja 1985 v zadevi Rompelman, 268/83, Recueil, str. 655, točka 19; z dne 15. januarja 1998 v zadevi Ghent Coal Terminal, C-37/95, Recueil, str. I-1, točka 15; zgoraj navedeno sodbo Gabalfrisa in drugi, točka 44; sodbo z dne 3. marca 2005 v zadevi Fini H, C-32/03, ZOdl., str. I-1599, točka 25; zgoraj navedeno sodbo Centralan Property, točka 51, in zgoraj navedeno sodbo Mahagében in Dávid, točka 39).

               23

               Iz besedila člena 168 Direktive 2006/112 jasno izhaja, da če želi zadevna oseba imeti pravico do odbitka, je nujno, prvič, da je „davčni zavezanec“ v smislu te direktive, ter drugič, da se zadevno blago in storitve uporabljajo za njene obdavčene transakcije (glej zgoraj navedeno sodbo Centralan Property, točka 52).

               24

               V skladu z besedilom člena 9(1) navedene direktive je pojem „davčni zavezanec“ opredeljen v povezavi s pojmom „ekonomska dejavnost“ (glej zgoraj navedeno sodbo Fini H, točka 19).

               25

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da posameznik, ki pridobi blago za potrebe ekonomske dejavnosti v smislu te določbe, to stori kot davčni zavezanec, tudi če se to blago ne uporabi takoj za to ekonomsko dejavnost (glej sodbo z dne 11. julija 1991 v zadevi Lennartz, C-97/90, Recueil, str. I-3795, točka 14).

               26

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča lahko namreč pojem ekonomske dejavnosti iz člena 9(1) Direktive 2006/112 zajema več zaporednih dejanj in od teh dejanj je treba pripravljalne dejavnosti, kot je pridobitev sredstev za opravljanje dejavnosti in zato tudi nakup nepremičnine, šteti za ekonomske dejavnosti (glej zgoraj navedeni sodbi Rompelman, točka 22; Lennartz, točka 13; sodbo z dne 29. februarja 1996 v zadevi INZO, C-110/94, Recueil, str. I-857, točka 15, in zgoraj navedeno sodbo Fini H, točki 21 in 22). Oseba, ki opravlja pripravljalne dejavnosti, se zato šteje za davčnega zavezanca v smislu te določbe in ima pravico do odbitka DDV (zgoraj navedena sodba Fini H, točka 22).

               27

               Poleg tega je treba za davčnega zavezanca šteti osebo, ki opravi naložbene izdatke z namenom, potrjenim z objektivnimi dokazi, opravljanja ekonomske dejavnosti v smislu navedenega člena 9(1). Kot tak ima torej v skladu s členi 167 in naslednjimi Direktive 2006/112 pravico do takojšnjega odbitka DDV, dolgovanega ali plačanega za naložbene izdatke, opravljene za potrebe transakcij, ki jih namerava opraviti in pri katerih je davek odbiten (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Rompelman, točki 23 in 24; INZO, točki 16 in 17; Ghent Coal Terminal, C-37/95, točka 17; Gabalfrisa in drugi, točka 47, ter sodbo z dne 8. junija 2000 v zadevi Breitsohl, C-400/98, Recueil, str. I-4321, točka 34).

               28

               Iz tega je razvidno, da je za uporabo sistema DDV in s tem za mehanizem odbitka odločilno, da davčni zavezanec, ki deluje kot tak, pridobi blago. Dejanska ali nameravana uporaba blaga ali storitve opredeljuje le obseg začetnega odbitka, do katerega je upravičen davčni zavezanec v skladu s členom 168, in obseg morebitnih popravkov v naslednjih obdobjih, ki morajo biti opravljeni pod pogoji, določenimi v členu 184 in naslednjih te direktive (glej zgoraj navedeni sodbi Lennartz, točka 15; Ghent Coal Terminal, točka 18; sodbo z dne 8. junija 2000 v zadevi Schloßstraße, C-396/98, Recueil, str. I-4279, točka 37; zgoraj navedene sodbe Breitsohl, točka 35; Centralan Property, točka 54; ter sodbi z dne 16. februarja 2012 v zadevi Eon Aset Menidjmunt, C-118/11, točka 57, in z dne 19. julija 2012 v zadevi X, C-334/10, točka 17).

               29

               V teh okoliščinah je Sodišče razsodilo, da kadar ne gre za goljufijo ali zlorabo, ter s pridržkom morebitnih popravkov pod pogoji, določenimi v členu 185 Direktive 2006/112, pravica do odbitka, ko je enkrat nastala, ostane pridobljena, tudi če načrtovana ekonomska dejavnost ni vodila do obdavčenih transakcij (glej zgoraj navedene sodbe INZO, točki 20 in 21; Ghent Coal Terminal, točke od 19 do 23; Schloßstraße, točka 42; sodbo z dne 8. junija 2000 v zadevi Midland Bank, C-98/98, Recueil, str. I-4177, točka 22, in zgoraj navedeno sodbo Fini H, točka 22).

               30

               Glede spora, o katerem odloča predložitveno sodišče, je iz spisa razvidno, da gre pri nakupu zemljišča in zgradb, zadevnih v postopku v glavni stvari, s strani družbe GVM za pripravljalno dejavnost, ki je, kot je potrjeno z izdajo gradbenega dovoljenja, navedenega v točki 12 te sodbe, namenjena izgradnji stanovanjskega kompleksa na tem zemljišču za potrebe dejavnosti te družbe v zvezi z razvojem nepremičnin.

               31

               Družba GVM torej s tem nakupom opravlja ekonomsko dejavnost kot davčni zavezanec v smislu člena 9(1) Direktive 2006/112.

               32

               Glede drugega pogoja, navedenega v točki 23 te sodbe, in sicer uporabe blaga ali storitev, pridobljenih z vstopnimi transakcijami za potrebe obdavčenih izstopnih transakcij, je iz spisa razvidno, da je družba GVM že ob nakupu zemljišča in zgradb, zadevnih v postopku v glavni stvari, izrazila svoj namen rušitve teh zgradb, da bi na tem zemljišču zgradila stanovanjski kompleks.

               33

               Ta namen je bil potrjen z objektivnimi dokazi, saj je bilo na družbo GVM ob nakupu zgradb, zadevnih v postopku v glavni stvari, preneseno dovoljenje za rušenje, ta družba pa je celo pred obračunom DDV izvršila dela rušitve navedenih zgradb in izdana ji je bila lokacijska informacija za pridobitev gradbenega dovoljenja za izgradnjo navedenega stanovanjskega kompleksa.

               34

               Vendar v takih okoliščinah zaradi navedenega namena družba GVM ne izgubi pravice do odbitka DDV za nakup zgradb, zadevnih v postopku v glavni stvari.

               35

               Te zgradbe so bile namreč kupljene z zemljiščem, na katerem so zgrajene, to zemljišče pa družba GVM še naprej uporablja za potrebe obdavčenih transakcij. V teh okoliščinah nadomestitev dotrajanih objektov z modernejšimi zgradbami in zato uporaba teh zgradb za obdavčene transakcije nižje v transakcijski verigi nikakor ne prekineta neposredne povezave med vstopno transakcijo nakupa zadevnih nepremičnin na eni strani in ekonomskimi dejavnostmi, ki jih nato opravi davčni zavezanec, na drugi. Nakup teh nepremičnin in njihovo nadaljnje rušenje zaradi gradnje modernejših zgradb je tako mogoče šteti za zaporedje transakcij, ki so med seboj povezane in so namenjene izvedbi obdavčenih transakcij, enako kot nakup novih nepremičnin in njihova neposredna uporaba (glej sodbo z dne 18. oktobra 2012 v zadevi TETS Haskovo, C-234/11, točka 34).

               36

               V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 167 in 168 Direktive 2006/112 razlagati tako, da ima družba, ki je zemljišče in na njem zgrajene zgradbe pridobila z namenom njihove rušitve in izgradnje stanovanjskega kompleksa na tem zemljišču, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, pravico do odbitka DDV v zvezi s pridobitvijo navedenih zgradb.

         Drugo vprašanje

               37

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 185 Direktive 2006/112 razlagati tako, da rušitev zgradb, zgrajenih na zemljišču, pridobljenem z namenom izgradnje stanovanjskega kompleksa na mestu teh zgradb, pomeni, da je treba popraviti začetni odbitek DDV v zvezi s pridobitvijo navedenih zgradb.

               38

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da so v skladu s sodno prakso Sodišča pravila v zvezi s popravki odbitkov bistven del sistema, ki ga vzpostavlja Direktiva 2006/112, ker so namenjena zagotavljanju pravilnosti odbitkov in zato nevtralnosti davčnega bremena (glej sodbo z dne 30. marca 2006 v zadevi Uudenkaupungin kaupunki, C-184/04, ZOdl., str. I-3039, točka 26). Ta direktiva s temi pravili sledi cilju uvesti tesno in neposredno zvezo med pravico do odbitka vstopnega DDV ter uporabo zadevnega blaga in storitev za obdavčene transakcije nižje v transakcijski verigi (glej zgoraj navedeni sodbi Centralan Property, točka 57, in TETS Haskovo, točka 31).

               39

               Mehanizem popravkov, ki je določen z Direktivo 2006/112, je tako sestavni del ureditve odbitkov DDV, ki jo določa ta direktiva (glej zgoraj navedeno sodbo TETS Haskovo, točka 30).

               40

               Glede nastanka morebitne obveznosti popravka odbitka vstopnega DDV člen 185(1) navedene direktive določa načelo, po katerem se tak popravek opravi zlasti, če se po obračunu DDV spremenijo dejavniki, uporabljeni za določitev zneska zadevnega odbitka (glej zgoraj navedeno sodbo TETS Haskovo, točka 32).

               41

               V zvezi s sporom, o katerem odloča predložitveno sodišče, pa rušitev zgradb, zadevnih v postopku v glavni stvari, ne pomeni spremembe v smislu navedenega člena 185(1), saj je družba GVM, kot je razvidno iz točk od 32 do 35 te sodbe, rušitev predvidela že ob nakupu teh zgradb.

               42

               Pod temi pogoji je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 185 Direktive 2006/112 razlagati tako, da rušitev zgradb, pridobljenih z zemljiščem, na katerem so bile zgrajene, opravljena z namenom izgradnje stanovanjskega kompleksa na mestu teh zgradb, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ne povzroči obveznosti popravka začetnega odbitka DDV v zvezi s pridobitvijo navedenih zgradb.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Člena 167 in 168 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ima družba, ki je zemljišče in na njem zgrajene zgradbe pridobila z namenom njihove rušitve in izgradnje stanovanjskega kompleksa na tem zemljišču, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, pravico do odbitka davka na dodano vrednost v zvezi s pridobitvijo navedenih zgradb.

                           2.

                           Člen 185 Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da rušitev zgradb, pridobljenih z zemljiščem, na katerem so bile zgrajene, opravljena z namenom izgradnje stanovanjskega kompleksa na mestu teh zgradb, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ne povzroči obveznosti popravka začetnega odbitka davka na dodano vrednost v zvezi s pridobitvijo navedenih zgradb.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: romunščina.