title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. aprila 2010.#X Holding BV proti Staatssecretaris van Financiën (C-538/08) in Oracle Nederland BV proti Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C-33/09).#Predloga(i) za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden in Gerechtshof Amsterdam - Nizozemska.#Šesta direktiva o DDV - Pravica do odbitka vstopnega davka - Nacionalna ureditev, ki za nekatere kategorije blaga in storitev izključuje pravico do odbitka - Možnost držav članic, da ohranijo pravila o izključitvi pravice do odbitka, ki so veljala ob začetku veljavnosti Šeste direktive o DDV - Sprememba po začetku veljave te direktive.#Združeni zadevi C-538/08 in C-33/09.

text:
      Združeni zadevi C-538/08 in C-33/09
      X Holding BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      in
      Oracle Nederland BV
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki sta ju vložili Hoge Raad der Nederlanden in Gerechtshof Amsterdam)
      „Šesta direktiva o DDV – Pravica do odbitka vstopnega davka – Nacionalna ureditev, ki za nekatere kategorije blaga in storitev izključuje pravico do odbitka – Možnost držav članic, da ohranijo pravila o izključitvi pravice do odbitka, ki so veljala ob začetku veljavnosti Šeste direktive
         o DDV – Sprememba po začetku veljave te direktive“

      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Izključitve pravice do odbitka – Možnost, da države članice ohranijo izključitve, ki so obstajale ob začetku veljave Šeste
            direktive
      (direktivi Sveta 67/228, člen 11(4), in 77/388, člen 17(6))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Izključitve pravice do odbitka – Možnost, da države članice ohranijo izključitve, ki so obstajale ob začetku veljave Šeste
            direktive
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17(6))
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Izključitve pravice do odbitka – Možnost, da države članice ohranijo izključitve, ki so obstajale ob začetku veljave Šeste
            direktive
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17(6))
      1.        Člen 11(4) Druge direktive 67/228 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih ter člen 17(6) Šeste direktive
         77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta davčni ureditvi
         države članice, veljavni ob začetku veljave Šeste direktive, ki izključuje odbitek davka na dodano vrednost, ki se nanaša,
         na eni strani, na kategorije izdatkov za zagotavljanje „zasebnega prevoza“, „hrane“, „pijače“, „namestitve“ in „omogočanje
         dejavnosti za sprostitev“ za osebje zavezanca ter, na drugi strani, na zagotavljanje „promocijskih in drugih daril“, ker so
         te kategorije izdatkov, ki so izključene iz odbitka, dovolj natančno opredeljene v tej ureditvi. Možnost, ki jo člen 17(6),
         drugi pododstavek, Šeste direktive daje državam članicam, namreč predpostavlja, da te za zagotovitev, da ta možnost ni namenjena
         določanju splošnih izključitev iz te ureditve, zadostno opredelijo vrsto in namen blaga in storitev, za katere je odbitek
         izključen.

      (Glej točke 44, 45 in 57 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 17(6) Šeste direktive 77/338 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da ne
         nasprotuje nacionalni ureditvi, ki je bila sprejeta pred začetkom veljavnosti te direktive, v skladu s katero davčni zavezanec
         ob pridobitvi nekaterega blaga in storitev iz kategorij, ki se deloma uporabljajo v poslovne in deloma v zasebne namene, DDV
         ne more odbiti v celoti, ampak ga lahko odbije le sorazmerno z uporabo v poslovne namene.

      Čeprav – ob upoštevanju obsega možnosti, ki jih državam članicam daje ta določba – lahko države članice v celoti ohranijo
         izključitev odbitka za dovolj opredeljene kategorije izdatkov, jim je dovoljeno tudi, da določijo omejitev obsega izključitve
         pravice do odbitka glede teh kategorij izdatkov, ker je taka razlaga v skladu z namenom te direktive, ki se odraža zlasti
         v njenem členu 17(2).

      (Glej točke od 59 do 61 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 17(6) Šeste direktive 77/338 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da ne
         nasprotuje temu, da država članica po začetku veljave te direktive uvede spremembo izključitve pravice do odbitka, ki je načeloma
         namenjena omejitvi obsega, vendar glede katere ni mogoče izključiti, da se v posameznem primeru in v določenem davčnem obdobju
         obseg te izključitve zaradi pavšalnosti spremenjene ureditve razširi. Samo možnost, da bi se tak primer lahko pojavil, ne
         more voditi k ugotovitvi, da se taka sprememba ureditve šteje za neskladno s členom 17(6) te direktive, ker je sprememba za
         davčnega zavezanca na splošno ugodnejša kot pred tem datumom uporabljana ureditev. V teh okoliščinah naj obstoj – celo če
         je dokazan – takega posameznega ali izjemnega primera ne bi vplival na načelo, v skladu s katerim je sprememba nacionalne
         zakonodaje, sprejeta po začetku veljavnosti Šeste direktive, omejila področje uporabe izključitev pravic do odbitka, ki so
         obstajale pred tem.

      (Glej točki 70 in 71 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 15. aprila 2010(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Pravica do odbitka vstopnega davka – Nacionalna ureditev, ki za nekatere kategorije blaga in storitev izključuje pravico do odbitka – Možnost držav članic, da ohranijo pravila o izključitvi pravice do odbitka, ki so veljala ob začetku veljavnosti Šeste direktive
         o DDV – Sprememba po začetku veljave te direktive“

      V združenih zadevah C‑538/08 in C‑33/09,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki sta ju vložili Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemska) (C‑538/08) in Gerechtshof Amsterdam (Nizozemska) (C‑33/09) z odločbama z dne 14. novembra 2008 in z dne 20. januarja 2009,
         ki sta na Sodišče prispeli 4. decembra 2008 in 26. januarja 2009, v postopkih

      X Holding BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën (C-538/08)

      in
      Oracle Nederland BV
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C‑33/09),

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, E. Juhász, T. von Danwitz in D. Šváby,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. decembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Oracle Nederland BV H. Hop, odvetnik, in P. Schrijver, belastingadviseur,
      –        za nizozemsko vlado C. M. Wissels, M. de Mol in Y. de Vries, zastopniki,
      –        za grško vlado O. Patsopoulou, S. Trekli, V. Karra in G. Konstantinos, zastopniki,
      –        za Evropsko komisijo D. Triantafyllou in W. Roels, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. januarja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 11(4) Druge direktive Sveta 67/228/EGS z dne 11. aprila 1967
         o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Strukture in postopki za uporabo skupnega sistema davka na dodano
         vrednost (UL 1967, 71, str. 1303, v nadaljevanju: Druga direktiva) ter členov 6(2) ter 17(2) in (6) Šeste direktive Sveta
         77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost:
         enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov, na eni strani med X Holding BV (v nadaljevanju: X Holding) in Staatssecretaris
         van Financiën (državni sekretar za finance) ter na drugi strani med Oracle Nederland BV (v nadaljevanju: Oracle) in Inspecteur
         van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (davčni inšpektor v Utrecht-Gooiju, v nadaljevanju: inšpektor), glede pravice do odbitka
         davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za nekatere skupine izdatkov.

       Pravni okvir Skupnosti
      3        Člen 11(1) Druge direktive je določal:

      „Če se blago in storitve uporabljajo za namene njegovega podjetja, je davčni zavezanec upravičen odbiti od davka, ki ga je
         dolžan plačati:

      (a) davek na dodano vrednost, ki mu je bil zaračunan za blago, ki mu je bilo dobavljeno, ali za storitve, opravljene zanj;
      […]“
      4        V odstavku 4 istega člena je določeno:

      „Določeno blago in storitve so lahko izključeni iz odbitnega sistema, še posebej tisti, ki se lahko uporabljajo izključno
         ali delno za zasebne potrebe davčnega zavezanca ali njegovih zaposlenih.“

      5        Člen 2 Šeste direktive določa:

      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1. dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      […]“
      6        Člen 6(2) Šeste direktive določa:

      „Za opravljanje storitev za plačilo se štejeta:
      (a)   uporaba blaga, ki je del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca ali za zasebno rabo njegovih zaposlenih
         ali splošneje za druge namene kot za namene njegove dejavnosti, kjer je davek na dodano vrednost za takšno blago v celoti
         ali deloma odbiten;

      (b)   opravljanje storitev, ki jih davčni zavezanec opravi brezplačno za svojo zasebno rabo ali za zasebno rabo svojih zaposlenih
         ali splošneje za druge namene kot za namene svoje dejavnosti.

      Države članice lahko odstopijo od določb tega odstavka, če takšno odstopanje ne vodi k izkrivljanju konkurence.“
      7        Člen 17(2) in (6) Šeste direktive določa:

      „2. Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec [od davka], ki
         ga je dolžan plačati, upravičen odbiti:

      (a)   davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih
         bo dobavil drug davčni zavezanec;

      […]
      6. Najkasneje pred potekom štirih let od datuma začetka veljavnosti te direktive Svet na predlog Komisije soglasno odloči,
         kateri izdatki niso upravičeni do odbitka davka na dodano vrednost. Davek na dodano vrednost v nobenem primeru ni odbiten
         za izdatke, ki niso strogo poslovni izdatki, kot so izdatki za luksuzne predmete, razvedrilo ali zabavo.

      Do začetka veljavnosti zgornjih pravil lahko države članice ohranijo vse izključitve, določene v njihovih nacionalnih zakonodajah
         ob začetku veljavnosti te direktive.“

       Nacionalni pravni okvir
      8        Člen 2 zakona iz leta 1968 o prometnem davku (Wet op de omzetbelasting 1968) določa:

      „Od davka, ki ga je treba plačati na dobavo blaga in opravljanje storitev, se odbije davek, ki se plača za dobavo blaga in
         opravljanje storitev, namenjenih podjetniku, opravljene nakupe blaga znotraj Skupnosti in uvoz blaga, ki mu je namenjeno.“

      9        Člen 15(1) tega zakona določa:

      „1. Davek iz člena 2, ki ga podjetnik odbije, je:
      (a)   davek, ki so mu ga v obdobju, na katero se nanaša obračun, obračunali drugi podjetniki na računu, sestavljenem v skladu z
         veljavnimi pravili, za blago in storitve, ki so mu jih dobavili;

      […]“
      10      Člen 16(1) istega zakona določa:

      „Odbitek iz člena 15(1), prvi pododstavek, je lahko v nekaterih primerih na podlagi kraljevega odloka v celoti ali delno izključen,
         da se prepreči položaj, v katerem bi bili blago in storitve, povezani z izdatki za luksuzne predmete, za namene oseb, ki niso
         podjetniki […], v celoti ali delno oproščeni davka.“

      11      Člen 1 kraljevega odloka iz leta 1968 o izključitvi odbitkov DDV (Besluit uitsluiting aftrek omzetbelasting 1968, v nadaljevanju:
         kraljevi odlok o DDV) je v različici, ki je veljala od 1. januarja 1969 do 31. oktobra 1979, določal:

      „1.   Odbitek iz člena 15(1) [zakona o DDV] ni dovoljen, kadar in če se blago in storitve uporabljajo za:
      […]
      (b)   dajanje promocijskih daril ali zagotavljanje drugih ugodnosti osebam, ki ustreznega davka na dodano vrednost, če bi bile zanj
         zavezane, ne bi mogle odbiti v celoti ali vsaj ne v obsežnem delu;

      (c)   zagotavljanje hrane in pijače, nastanitve, plačila v naravi, možnosti za udeležbo pri športnih ali prostočasnih dejavnostih
         ali zasebnega prevoza za osebje podjetnika oziroma druge zasebne namene tega osebja.

      2.     ‚Promocijska darila‘ ali ‚druge ugodnosti‘ so vse blago in storitve, ki jih podjetnik zagotovi v okviru svojih poslovnih odnosov
         ali iz velikodušnosti do drugih brez povračila ali za povračilo, ki je nižje od stroška nakupa ali proizvodnje oziroma v primeru
         storitev od njihove lastne cene brez davka na dodano vrednost.“

      12      Člen 2 tega kraljevega odloka je določal:

      „Če je podjetnik za storitev iz člena 1(b) ali (c) zaračunal povračilo in je zato treba plačati davek na dodano vrednost,
         odbitek v višini davka, ki ga je treba plačati za to blago ali storitev, ni izključen.“

      13      Člen 3 istega kraljevega odloka je določal:

      „Če celotni strošek nakupa ali proizvodnje oziroma lastna cena, brez davka na dodano vrednost, vseh storitev iz člena 1(b)
         ali (c), ki jih podjetnik v enem poslovnem letu zagotovi isti osebi, ne presega 250 NLG, zadevne storitve ne spadajo na področje
         uporabe tega odloka.“

      14      Kraljevi odlok o DDV je bil z učinkom od 1. januarja 1980 spremenjen zaradi uvedbe posebne ureditve za zagotavljanje hrane
         in pijače, pri čemer so druge določbe navedenega odloka ostale nespremenjene.

      15      Tako je bilo zagotavljanje hrane in pijače od 1. januarja 1980 izključeno iz člena 1(1)(c) kraljevega odloka o DDV. Vstavljen
         je bil nov člen 3, v katerem je bila predvidena izključitev odbitka DDV, ki se nanaša na zagotavljanje hrane in pijače. Znesek,
         naveden v prejšnjem členu 3, postal člen 4 tega odloka, se je z 250 NLG povečal na 500 NLG.

      16      Člena 3 in 4 kraljevega odloka o DDV sta od tedaj določala:

      „Člen 3
      1.     Če podjetnik blago in storitve uporablja, da svojemu osebju zagotovi hrano in pijačo, ter za to zaračuna znesek, ki je nižji
         od zneska iz odstavka 2, je odbitek izključen do višine 6 % razlike med tem in zaračunanim zneskom.

      2.     Znesek iz odstavka 1 ustreza strošku nakupa hrane in pijače brez davka na dodano vrednost, povečanemu za 25 %. Če je podjetnik
         hrano in pijačo proizvedel sam, je treba namesto stroška nakupa hrane in pijače upoštevati strošek nakupa uporabljenih surovin.

      Člen 4
      1.     Če celotni strošek nakupa ali proizvodnje oziroma lastna cena, brez davka na dodano vrednost, vsega blaga in storitev v smislu
         člena 1(1)(b) ali (c), ki jih podjetnik v enem poslovnem letu zagotovi isti osebi, in delež razlike iz člena 3(1) v zvezi
         z navedeno osebo ne presegata 500 NLG, se zadevno blago in storitve ter ta delež navedene razlike za uporabo tega odloka ne
         upoštevajo.

      2.     Za izračun skupnega zneska iz odstavka 1 se razlika iz člena 3(1) ne upošteva, če je bil za zagotavljanje hrane in pijače
         osebju podjetnika odbitek izključen na podlagi člena 3.“

       Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
       Zadeva C‑538/08
      17      Družba X Holding je v obdobju med 1. januarjem 1997 in 31. decembrom 1999 od avtomobilskih koncesionarjev kupila 34 osebnih
         vozil. Vozila je obdržala omejeno obdobje, nato pa jih je prodala.

      18      Družba X Holding je v celoti odbila DDV, ki ji je bil zaračunan ob nakupu vozil. Na podlagi obračuna je plačala DDV, zaračunan
         za dobavo vsakega vozila.

      19      Preiskava o pravilnosti obračunov DDV, ki jih je družba X Holding predložila v zadevnih letih, se je začela 10. julija 2001.
         Finančni inšpektorat je v poročilu z dne 13. novembra 2002 ugotovil, da večina kupljenih vozil ni bila namenjena potrebam
         podjetja in da je družba X Holding torej neupravičeno uveljavljala pravico do odbitka plačanega vstopnega DDV. Zato je bil
         opravljen naknadni obračun DDV, ki je znašal 887.852 NLG (402.889 EUR).

      20      Družba X Holding je vložila pritožbo zoper to odločbo. Finančni inšpektorat je pri ponovnem pregledu, ki je sledil, ugotovil,
         da so bila štiri od 34 vozil v podjetju kupljena in so jih uporabljali samo za poslovne namene. V teh okoliščinah je bil odbitek
         vstopnega DDV, plačanega za nakup teh štirih vozil, dovoljen. Znesek naknadnega obračuna DDV, ki je bil predmet pritožbe,
         se je torej zmanjšal na 856.605 NLG (388.710 EUR).

      21      Družba X Holding je zoper to odločbo vložila pritožbo pri Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu). To sodišče
         je razsodilo, da so 30 vozil, za katera je bil opravljen naknadni obračun DDV, uporabljali za poslovne in zasebne namene,
         zato je pritožbo zavrnilo.

      22      Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske), ki mu je bila predložena kasacijska pritožba zoper sodbo Gerechtshof
         Amsterdam, je poudarilo, da člen 11(4) Druge direktive državam članicam dovoljuje, da iz sistema odbitkov izključijo nekatero
         blago in storitve, zlasti tiste, ki se lahko izključno ali delno uporabljajo za zasebne namene davčnega zavezanca ali njegovega
         osebja. Ta določba naj bi državam članicam torej omogočila, da iz navedenega sistema izključijo nekatere kategorije motornih
         vozil, vendar naj jim ne bi dovoljevala izključitve vsega blaga, če se uporablja za zasebne namene davčnega zavezanca. Zato
         naj bi se ta možnost nanašala le na izključitve za kategorije izdatkov, opredeljene glede na vrsto blaga ali storitve, in
         ne glede na njihovo namembnost ali načine uporabe.

      23      Hoge Raad der Nederlanden je ugotovilo, da se omejitev odbitka iz člena 1(1)(c) kraljevega odloka o DDV nanaša tudi na blago
         in storitve, „ki se uporabljajo za druge zasebne namene osebja [podjetnika]“ in za nadomestilo v naravi. Ta omejitev naj bi
         bila na splošno premalo natančno določena in preširoka, ker se nanaša na vse blago, namenjeno za zasebno rabo. Vendar naj
         bi bile v navedeni določbi natančneje opredeljene nekatere kategorije blaga in storitev, zlasti blago in storitve, ki se uporabljajo
         za zagotavljanje zasebnega prevoza osebja podjetnika.

      24      Zato je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.    Ali je treba člen 11(4) Druge direktive in člen 17(6) Šeste direktive razlagati tako, da je država članica, ki je želela uporabiti
         možnost, opredeljeno v teh členih, da od odbitka izključi (oziroma to izključitev ohrani) kategorije izdatkov, ki so opredeljeni
         kot ,zagotovitev zasebnega prevoza‘, izpolnila pogoj, da opredeli kategorijo dovolj določljivega blaga in storitev?

      2.     Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen – ali je v skladu s členoma 6(2) ter 17(2) in (6) Šeste direktive dopustna nacionalna
         zakonodaja, kot je ta v obravnavani zadevi, ki je bila sprejeta pred začetkom veljavnosti te direktive in v skladu s katero
         davčni zavezanec ob pridobitvi določenega blaga in storitev, ki se deloma uporabljajo v poslovne in deloma v zasebne namene,
         DDV ne more odbiti v celoti, ampak ga lahko odbije le sorazmerno z DDV, ki ga je mogoče pripisati uporabi v poslovne namene?“

       Zadeva C‑33/09
      25      Družba Oracle je maja 2005 svojemu osebju proti plačilu zagotavljala hrano in pijačo. Poleg tega je za službeno zabavo najela
         DJ-ja in poiskala nastanitev za enega od zaposlenih v podjetju. Kot poslovno darilo za osebe, ki niso zaposlene v podjetju,
         je zakupila igrišča za golf. Nekaterim zaposlenim je deloma proti plačilu dala na razpolago tudi vozila, ki so bila v njeni
         lasti ali predmet njenega lizinga.

      26      Družba Oracle je v prijavi obračuna DDV za maj 2005 znesek DDV 62.127 EUR opredelila kot neodbiten, medtem ko je celotni znesek,
         ki ga je plačala kot davek za ta mesec, znašal 9.768.326 EUR.

      27      Znesek 62.127 EUR se je nanašal na te postavke:

      –        lizing avtomobilov
      –      brez prispevka zaposlenega          8480 EUR,
      –      s prispevkom zaposlenega          41520 EUR,
      –        lastni avtomobili                            306 EUR,
      –        mobilni telefoni                            6358 EUR,
      –        strežba                                              3977 EUR,
      –        zabave                                              850 EUR,
      –        nastanitve                                     380 EUR,
      –        poslovna darila                                     256 EUR.
      28      Družba Oracle je nato vložila pritožbo, v kateri je trdila, da dejansko ima pravico, da od teh izdatkov odbije DDV.

      29      Inšpektor je to pritožbo zavrnil kot neutemeljeno.

      30      Družba Oracle je zoper to odločbo pri Rechtbank te Haarlem (sodišče v Haarlemu) vložila tožbo.

      31      To je odločilo, da je inšpektor neupravičeno zavrnil odbitek vstopnega DDV za stroške mobilnih telefonov, najemnin za nepremičnine
         in zakupa igrišča za golf, ker naj ne bi ustrezali dovolj določenim omejitvam za odbitek. Vendar pa je menilo, da so bile
         druge kategorije neodbitnih stroškov dovolj določene in da je inšpektor zato upravičeno zavrnil odbitek vstopnega DDV za zadevne
         postavke.

      32      Družba Oracle in inšpektor sta zoper to sodbo pri Gerechtshof Amsterdam vložila pritožbo.

      33      Pred tem sodiščem je družba Oracle med drugim trdila, da upoštevne določbe sporne nizozemske zakonodaje, ki izključujejo ali
         omejujejo pravico do odbitka DDV za dobavo blaga in storitev v postopku v glavni stvari, niso v skladu s členom 11(4) Druge
         direktive niti s členom 6(2) Šeste direktive. Po drugi strani je inšpektor trdil, da izključitev pravice do odbitka DDV temelji
         na določbi, ki je bila na Nizozemskem sprejeta pred začetkom veljavnosti Šeste direktive, vendar se v skladu z možnostjo,
         ki je državam članicam zagotovljena s členom 17(6) te direktive, še vedno uporablja.

      34      V teh okoliščinah je Gerechtshof Amsterdam prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.   Ali je treba člen 11(4) Druge direktive in člen 17(6) Šeste direktive razlagati tako, da je država članica, ki je želela uporabiti
         v teh členih določeno možnost (ohraniti) izključitve odbitka vstopnega davka za kategorije izdatkov, ki so opisani kot izdatki
         za:

      –       ,zagotavljanje hrane in pijače osebju podjetnika‘;
      –       ,dajanje promocijskih daril ali dajanje drugih daril tistim, ki – če se jim obračuna ali bi se jim obračunal prometni davek
         – niso upravičeni do odbitka v celoti ali v obsežnem delu‘;

      –       ,zagotavljanje namestitve osebju podjetnika‘;
      –       ,omogočanje dejavnosti za sprostitev osebja podjetnika‘,
      izpolnila pogoj, da opredeli kategorijo dovolj določenega blaga in storitev?
      2.     Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen za eno od navedenih kategorij – ali člena 6(2) ter 17(2) in (6) Šeste direktive
         dopuščata nacionalno zakonodajno določbo, kakršna je v obravnavani zadevi, ki je veljala pred začetkom veljavnosti te direktive
         in na podlagi katere davčni zavezanec ne more v celoti odbiti DDV, ki je bil plačan ob pridobitvi določenega blaga in storitev,
         ker se je zanje obračunalo plačilo, ki je predmet DDV, temveč le do zneska davka, dolgovanega za to storitev?

      3.     Če je tako glede ,zagotavljanja hrane in pijače‘ izpolnjen pogoj, da se opredeli kategorija zadosti določenega blaga in storitev,
         ali člen 17(6) Šeste direktive nasprotuje spremembi obstoječe izključitve odbitka davka, ki je namenjena omejitvi dometa,
         a glede katere ni mogoče izključiti, da se v posamičnem primeru in v določenem davčnem obdobju obseg te izključitve zaradi
         pavšalnosti spremenjene ureditve razširi?“

      35      Zadevi C‑538/08 in C‑33/09 sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 17. junija 2009 združeni za ustni postopek in izdajo
         sodbe.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje, postavljeno v obeh zadevah
      36      Predložitveni sodišči s tema vprašanjema v bistvu sprašujeta, ali člen 11(4) Druge direktive in člen 17(6) Šeste direktive
         dovoljujeta državi članici izključitev od pravice do odbitka vstopnega DDV nekaterega blaga in storitev, naštetih v nacionalni
         ureditvi, ki je veljala ob začetku veljavnosti Šeste direktive.

      37      Za odgovor na ti vprašanji je treba uvodoma opozoriti, da pravica do odbitka DDV, določena v členu 6(2) Šeste direktive, kot
         sestavni del mehanizma DDV pomeni temeljno načelo skupnega sistema DDV in je načeloma ni mogoče omejiti (glej sodbe z dne
         21. marca 2000 v združenih zadevah Gabalfrisa in drugi, od C‑110/98 do C‑147/98, Recueil, str. I‑1577, točka 43; z dne 8.
         januarja 2002 v zadevi Metropol in Stadler, C‑409/99, Recueil, str. I‑81, točka 42, in z dne 26. maja 2005 v zadevi Kretztechnik,
         C‑465/03, ZOdl., str. I‑4357, točka 33).

      38      Kljub temu pa je načelo pravice do odbitka omiljeno z določbo o odstopanju, vsebovano v členu 17(6) Šeste direktive, in še
         posebej z drugim pododstavkom tega odstavka. Državam članicam je namreč dovoljeno ohraniti vse izključitve pravice do odbitka,
         določene v njihovih nacionalnih zakonodajah ob začetku veljavnosti te direktive, do takrat, ko Svet sprejme določbe, predvidene
         v tem členu (glej sodbi z dne 14. junija 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑345/99, Recueil, str. I‑4493, točka 19,
         in z dne 11. decembra 2008 v zadevi Danfoss in AstraZeneca, C‑371/07, ZOdl., str. I‑9549, točka 28).

      39      Ker pa Svet ni sprejel nobenega od predlogov, ki mu jih je predložila Komisija na podlagi člena 17(6), prvi odstavek, Šeste
         direktive, lahko države članice ohranijo svojo zakonodajo, ki se nanaša na izključitev pravice do odbitka DDV, dokler zakonodajalec
         Unije ne sprejme skupne ureditve o izključitvah in tako postopno uresniči uskladitev nacionalnih zakonodaj na področju DDV.
         Pravo Unije torej trenutno ne vsebuje nobene določbe, ki bi naštevala izdatke, ki niso upravičeni do odbitka DDV (glej sodbo
         z dne 8. decembra 2005 v zadevi Jyske Finans, C‑280/04, ZOdl., str. I‑10683, točka 23, in zgoraj navedeno sodbo Danfoss in
         AstraZeneca, točka 29).

      40      Vendar je Sodišče razsodilo, da člen 17(6) Šeste direktive predpostavlja, da so izključitve, ki jih države članice na podlagi
         te določbe lahko ohranijo, v skladu z Drugo direktivo, ki je veljala pred Šesto direktivo, zakonite (glej sodbo z dne 5. oktobra
         1999 v zadevi Royscot in drugi, C‑305/97, Recueil, str. I‑6671, točka 21).

      41      V zvezi s tem prvi odstavek člena 11 Druge direktive določa pravico do odbitka, četrti pa, da lahko države članice iz sistema
         odbitka izključijo nekatero blago in storitve, zlasti tiste, ki jih davčni zavezanec ali njegovi zaposleni lahko izključno
         ali delno uporabijo za zasebne namene.

      42      Ta določba torej državam članicam ni dala neomejene diskrecijske pravice, da iz pravice do odbitka izključijo vso oziroma
         skoraj vso blago in storitve in tako odvzamejo bistvo sistemu, ki ga je uvedel člen 11(1) Druge direktive (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Royscot in drugi, točka 24).

      43      Poleg tega se člena 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive ob upoštevanju tega, da ga je treba kot določbo o odstopanju
         razlagati ozko, ne sme obravnavati, kot da državi članici dovoljuje ohranitev omejitve pravice do odbitka DDV, ki bi lahko
         veljala na splošno za kateri koli izdatek, povezan s pridobitvijo blaga, ne glede na njegovo vrsto ali njegov namen (glej
         sodbo z dne 23. aprila 2009 v zadevi PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, ZOdl., str. I-3459, točka 28).

      44      Iz navedenega je razvidno, da možnost, ki jo člen 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive daje državam članicam, predpostavlja,
         da te za zagotovitev, da ta možnost ni namenjena določanju splošnih izključitev iz te ureditve, zadostno opredelijo vrsto
         in namen blaga in storitev, za katere je odbitek izključen (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo PARAT Automotive Cabrio,
         točka 29).

      45      Treba je torej preučiti, ali so kategorije izdatkov, ki so kot v spornih nacionalnih določbah izključene iz odbitka, v zadevah
         v glavni stvari dovolj natančno opredeljene.

      46      Prvič, glede takih izdatkov, na katere se nanaša prvo vprašanje v zadevi C‑538/08, torej tistih, ki izhajajo iz transakcij
         iz člena 1(1)(c) kraljevega odloka o DDV, v obravnavanem primeru blaga in storitev, ki jih podjetnik uporablja za zagotavljanje
         „zasebnega prevoza“, je treba ugotoviti, da ta posebna skupina transakcij zajema blago in storitve za zagotavljanje zasebnega
         prevoza in za dajanje na voljo vozila za prevoz osebja zavezanca iz kraja prebivališča do delovnega mesta.

      47      Posebne značilnosti teh transakcij je treba šteti za dovolj natančen opis vrste ali namena blaga in storitev, na katere se
         nanašajo, glede na zahteve sodne prakse v zvezi z ureditvijo o odstopanju iz člena 17(6) Šeste direktive.

      48      Drugič, treba je presoditi, ali je tudi izdatke, kot so ti, na katere se nanaša prvo vprašanje v zadevi C‑33/09, mogoče šteti
         za skladne s temi zahtevami.

      49      V obravnavanem primeru gre za zagotavljanje „hrane“ in „pijače“ ter dajanje na razpolago „namestitve“ osebju podjetnika, v
         nekaterih okoliščinah dajanje „promocijskih“ ali „drugih daril“ in možnost za osebje, da se udeležuje športnih in prostočasnih
         dejavnosti“.

      50      Kategorije izdatkov, kot so ti v zvezi z zagotavljanjem hrane, pijače in namestitve, je treba šteti za dovolj določene glede
         na zahteve iz zgoraj navedene sodne prakse.

      51      Kot namreč pojasnjuje Gerechtshof Amsterdam, se kategorija „hrana in pijača“ nanaša na živila ter blago in storitve, namenjene
         proizvodnji in pripravi hrane in pijače. Druga kategorija izdatkov, torej tista, ki se nanaša na dajanje na voljo namestitve,
         vključuje, kot navaja isto sodišče, dajanje osebju podjetnika na voljo namestitev ter stroške, ki nastanejo ob uporabi storitev
         agencije ali posrednikov, ki omogočajo to dajanje na voljo.

      52      Tudi kategorije, kot je tista v zvezi z možnostjo udeležbe pri „športnih in prostočasnih dejavnostih“ ter tista, ki se nanaša
         na „promocijska ali druga darila“, je treba šteti za dovolj omejene glede na zgoraj navedene zahteve.

      53      Kategorija „promocijska darila“ je namreč določena v členu 1(2) kraljevega odloka o DDV, v skladu s katerim je treba med „promocijska
         ali druga darila“ šteti storitve, ki jih podjetnik zagotovi „v okviru svojih poslovnih odnosov ali iz velikodušnosti do drugih“.

      54      Tudi kategorija „omogočanje dejavnosti za sprostitev osebja podjetnika“ je omejena na določeno blago in storitve. Te je namreč
         mogoče opredeliti ob upoštevanju običajnih praks podjetij za motivacijo osebja.

      55      Ta razlaga je poleg tega podkrepljena z drugim stavkom prvega pododstavka člena 17(6) Šeste direktive, v skladu s katerim
         so v okviru zakonodajnega akta Sveta na tem področju izdatki, ki niso strogo poslovni izdatki, kot so izdatki za luksuzne
         predmete, razvedrilo ali zabavo, vsekakor izključeni iz odbitka.

      56      Zato je treba vse zgoraj obravnavane kategorije šteti za skladne z ureditvijo izključitve iz člena 17(6) Šeste direktive.

      57      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje, postavljeno v obeh zadevah, odgovoriti, da je treba člen 11(4) Druge direktive
         in člen 17(6) Šeste direktive razlagati tako, da ne nasprotujeta davčni ureditvi države članice, ki izključuje odbitek DDV,
         ki se nanaša, na eni strani, na kategorije izdatkov za zagotavljanje „zasebnega prevoza“, „hrane“, „pijače“, „namestitve“
         in „omogočanje dejavnosti za sprostitev“ za osebje zavezanca ter, na drugi strani, na zagotavljanje „promocijskih in drugih
         daril“.

       Drugo vprašanje, postavljeno v obeh zadevah
      58      Ker je bilo na prvo vprašanje, postavljeno v obeh zadevah, odgovorjeno pritrdilno, je treba v obeh zadevah na enak način preučiti,
         ali člena 6(2) ter 17 (2) in (6) Šeste direktive nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki je bila sprejeta pred začetkom veljavnosti
         te direktive, v skladu s katero davčni zavezanec ob pridobitvi nekaterega blaga in storitev iz kategorij, ki so predmet postopkov
         v glavni stvari in ki se deloma uporablja v poslovne in deloma v zasebne namene, DDV ne more odbiti v celoti, ampak ga lahko
         odbije le sorazmerno z uporabo v poslovne namene.

      59      Za odgovor na to vprašanje je treba preučiti, ali ob upoštevanju razširitve možnosti, ki jih državam članicam daje člen 17(6)
         Šeste direktive, te lahko v celoti ohranijo izključitev odbitka za dovolj opredeljene kategorije izdatkov, državam članicam
         pa je dovoljeno tudi, da določijo omejitev obsega izključitve pravice do odbitka glede teh kategorij izdatkov.

      60      Taka razlaga je namreč v skladu z namenom Šeste direktive, ki se odraža zlasti v njenem členu 17(2).

      61      Zato je na drugo vprašanje, postavljeno v obeh zadevah, treba odgovoriti, da je treba člen 17(6) Šeste direktive razlagati
         tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki je bila sprejeta pred začetkom veljavnosti te direktive, v skladu s katero
         davčni zavezanec ob pridobitvi nekaterega blaga in storitev iz kategorij, ki se deloma uporabljajo v poslovne in deloma v
         zasebne namene, DDV ne more odbiti v celoti, ampak ga lahko odbije le sorazmerno z uporabo v poslovne namene.

       Tretje vprašanje, postavljeno v zadevi C‑33/09
      62      Ker je bilo na prvo vprašanje v zadevi C‑33/09 glede kategorije blaga in storitev v zvezi z zagotavljanjem „hrane in pijače“
         odgovorjeno pritrdilno, je treba preučiti tretje vprašanje za predhodno odločanje, postavljeno v tej zadevi.

      63      Gerechtshof Amsterdam se s tem vprašanjem sprašuje, ali člen 17(6) Šeste direktive nasprotuje temu, da država članica po začetku
         veljave te direktive uvede spremembo izključitve pravice do odbitka, ki je načeloma namenjena omejitvi obsega, a glede katere
         ni mogoče izključiti, da se v posameznem primeru in v določenem davčnem obdobju področje uporabe te izključitve zaradi pavšalnosti
         spremenjene ureditve razširi.

      64      Za odgovor na to vprašanje je naprej treba navesti, da se nanaša le na posebni položaj delne izključitve pravice do odbitka
         za kategorijo izdatkov, povezanih z zagotavljanjem „hrane in pijače [osebju podjetnika]“, določenim v členu 1(1)(c) kraljevega
         odloka o DDV.

      65      V zvezi s tem je treba spomniti, da je bil odlok o DDV po začetku veljave Šeste direktive spremenjen v delu, ki se nanaša
         na to kategorijo izdatkov.

      66      Kot je navedlo Gerechtshof Amsterdam, je bil s to spremembo ureditve za kategorijo zadevnih izdatkov zmanjšan obseg izključitve
         pravice do odbitka.

      67      Glede skladnosti take spremembe ureditve s členom 17(6) Šeste direktive je Sodišče odločilo, da če država članica po začetku
         veljavnosti Šeste direktive spremeni svojo ureditev tako, da omeji področje uporabe obstoječih izključitev in se s tem približa
         cilju Šeste direktive, je treba šteti, da je taka ureditev zajeta z izjemo, določeno v členu 17(6), drugi pododstavek, navedene
         direktive in ne krši njenega člena 17(2) (glej zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji, točka 22; Metropol in Stadler,
         točka 45, ter Danfoss in AstraZeneca, točka 32).

      68      Kar zadeva možnost – ki jo je navedlo Gerechtshof Amsterdam, a glede katere ni sporno, da v postopku v glavni stvari ni upoštevna
         – da spremenjena ureditev delne pavšalne izključitve odbitka, uvedene po začetku veljave Šeste direktive, zaradi posameznih
         sprememb uporabe nove ureditve v izjemnem primeru lahko vodi do manj ugodnega rezultata kot tista iz prejšnje ureditve, je
         treba ugotoviti, da ta okoliščina ne pomeni izpodbijanja načela skladne razlage, določenega v navedeni sodni praksi.

      69      Kot je namreč pojasnilo Gerechtshof Amsterdam, bi tak položaj v obravnavanem primeru lahko nastal le, če bi davčni zavezanec
         zagotavljal hrano in pijačo članom svojega osebja, ne da bi prispeval k njuni pripravi ali omogočil njuno zaužitje, pri čemer
         bi bila v istem poslovnem letu presežena zgornja meja na člana osebja.

      70      Kot pa je v točki 86 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, samo možnost, da bi se tak primer lahko pojavil,
         ne more voditi k ugotovitvi, da se taka sprememba ureditve, uvedena po začetku veljavnosti Šeste direktive, šteje za neskladno
         s členom 17(6) te direktive, ker je sprememba za davčnega zavezanca na splošno ugodnejša kot pred tem datumom uporabljana
         ureditev. V teh okoliščinah naj obstoj – celo če je dokazan – takega posameznega ali izjemnega primera ne bi vplival na načelo,
         v skladu s katerim je sprememba nacionalne zakonodaje, sprejeta po začetku veljavnosti Šeste direktive, omejila področje uporabe
         izključitev pravic do odbitka, ki so obstajale pred tem.

      71      Zato je treba člen 17(6) Šeste direktive razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica po začetku veljave te direktive
         uvede spremembo izključitve pravice do odbitka, ki je načeloma namenjena omejitvi obsega, a glede katere ni mogoče izključiti,
         da se v posameznem primeru in v določenem davčnem obdobju obseg te izključitve zaradi pavšalnosti spremenjene ureditve razširi.

       Stroški
      72      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenima sodiščema, ti odločita
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Člen 11(4) Druge direktive Sveta 67/228/EGS z dne 11. aprila 1967 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih
            – Strukture in postopki za uporabo skupnega sistema davka na dodano vrednost ter člen 17(6) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS
            z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna
            osnova za odmero je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta davčni ureditvi države članice, ki izključuje odbitek davka na
            dodano vrednost, ki se nanaša, na eni strani, na kategorije izdatkov za zagotavljanje „zasebnega prevoza“, „hrane“, „pijače“,
            „namestitve“ in „omogočanje dejavnosti za sprostitev“ za osebje zavezanca ter, na drugi strani, na zagotavljanje „promocijskih
            in drugih daril“.
      2.      Člen 17(6) Šeste direktive 77/338 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki je bila sprejeta pred
            začetkom veljavnosti te direktive, v skladu s katero davčni zavezanec ob pridobitvi nekaterega blaga in storitev iz kategorij,
            ki se deloma uporabljajo v poslovne in deloma v zasebne namene, DDV ne more odbiti v celoti, ampak ga lahko odbije le sorazmerno
            z uporabo v poslovne namene.
      3.      Člen 17(6) Šeste direktive 77/338 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica po začetku veljave te
            direktive uvede spremembo izključitve pravice do odbitka, ki je načeloma namenjena omejitvi obsega, a glede katere ni mogoče
            izključiti, da se v posameznem primeru in v določenem davčnem obdobju obseg te izključitve zaradi pavšalnosti spremenjene
            ureditve razširi.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. julija 1991. # Antonio Crispoltoni proti Fattoria autonoma tabacchi di Città di Castello. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di Perugia - Italija. # Zadeva C-368/89.


Sodba Sodišča z dne 30. marca 1995. # Evropski parlament proti Svetu Evropske unije. # Zadeva C-65/93.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 26. maja 2011.#Evropska komisija proti Kraljevini Španiji.#Neizpolnitev obveznosti države - Direktivi 93/37/EGS in 2004/18/ES - Postopki oddaje javnih naročil gradenj - Urbanistična zakonodaja avtonomne skupnosti Valencia.#Zadeva C-306/08.

text:
      Zadeva C-306/08
      Evropska komisija
      proti
      Kraljevini Španiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktivi 93/37/EGS in 2004/18/ES – Postopki za oddajo javnih naročil gradenj – Urbanistična zakonodaja avtonomne skupnosti Valencia“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev – Direktivi 93/37 in 2004/18 – Javna
            naročila gradenj – Pojem – Mešana javna naročila – Veljavni predpisi
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18, člen 1(2)(b); Direktiva Sveta 93/37, člen 1(a))
      2.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz neizpolnitve obveznosti – Dokazno breme Komisije – Domneve – Nedopustnost
      (člen 226 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18, člen 1(2)(b); Direktiva Sveta 93/37, člen 1(c))
      1.        Pojem „javna naročila gradenj“ v smislu člena 1(a) Direktive 93/37 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje
         in člena 1(2)(b) Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev se nanaša
         pisno sklenjene odplačne pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti na eni strani ter enim ali več naročniki na drugi
         strani, katerih predmet je izvedba ali izvedba in projektiranje gradenj, povezanih z eno od dejavnosti iz Priloge II k Direktivi
         93/37 in Priloge I k Direktivi 2004/18, ali gradnja iz člena 1(c) Direktive 93/37 in iz člena 1(2)(b) Direktive 2004/18 ali
         izvedba neke gradnje, ki ustreza zahtevam naročnika, ne glede na način. Pogodba se šteje za „javno naročilo gradenj“ le, če
         njen predmet ustreza tej opredelitvi. Dela, ki so pomožna in niso predmet pogodbe, ne morejo upravičiti njene opredelitve
         kot javnega naročila gradenj.

      Če pogodba hkrati vsebuje elemente, ki se nanašajo na javno naročilo gradenj, in elemente, ki se nanašajo na drugo vrsto naročila,
         je osnovni predmet pogodbe tisti, ki določa, kateri sklop pravil Unije o javnih naročilih se bo načeloma uporabil. Do te določitve
         mora priti glede na bistvene obveznosti, ki prevladajo in ki so kot take značilne za to naročilo, ne pa glede na obveznosti,
         ki so le pomožne ali dopolnilne in so določene s samim predmetom pogodbe.

      (Glej točki 88 in 91.)
      2.        Komisija mora v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES dokazati obstoj te neizpolnitve obveznosti.
         Sodišču mora namreč predložiti vse dokaze, ki jih to potrebuje za preizkus, ali je navedena neizpolnitev podana, pri tem pa
         se ne more sklicevati na nobene domneve.

      Če se tožba nanaša na opredelitev pogodb, sklenjenih med občino in urbanistom, kot javno naročilo gradenj v smislu Direktive
         93/37 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje ali Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo
         javnih naročil gradenj, blaga in storitev, in če Komisija le navaja trditev, da je treba te pogodbe opredeliti kot javna naročila
         gradenj, ker je osnovni predmet teh pogodb v smislu člena 1(1) Direktive 93/37 in člena 1(2)(b) Direktive 2004/18 urbanistična
         gradnja, ne da bi to dokazala, prvi pogoj za ugotovitev take neizpolnitve obveznosti ni izpolnjen, tako da je treba tožbo
         zavrniti.

      (Glej točke 92, 94 in od 98 do 99.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 26. maja 2011(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktivi 93/37/EGS in 2004/18/ES – Postopki za oddajo javnih naročil gradenj – Urbanistična zakonodaja avtonomne skupnosti Valencia“
      V zadevi C‑306/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 9. julija 2008,
      Evropska komisija, ki jo zastopajo A. Alcover San Pedro, D. Kukovec in M. Konstantinidis, zastopniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Španiji, ki jo zastopa M. Muñoz Pérez, zastopnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, D. Šváby (poročevalec), sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in T. von Danwitz,
         sodnika,

      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. maja 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. septembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Evropska komisija želi s tožbo doseči ugotovitev, da Kraljevina Španija z oddajo „programa celovite ureditve“ (Programas de
         Actuación Integrada, v nadaljevanju: PAI) v skladu z zakonom 6/1994 z dne 15. novembra 1994 o urejanju urbanistične dejavnosti
         v avtonomni skupnosti Valencia (Ley 6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana,
         v nadaljevanju: LRAU) in pozneje z zakonom 16/2005 z dne 30. decembra 2005 o urbanističnem razvoju v avtonomni skupnosti Valencia
         (Ley 16/2005, de 30 de diciembre, Urbanística Valenciana, v nadaljevanju: LUV) ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 93/37/EGS
         z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje (UL L 199, str. 54), kakor je bila spremenjena
         z Direktivo Komisije 2001/78/ES z dne 13. septembra 2001 (UL L 285, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 93/37), in Direktive 2004/18/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev
         (UL L 134, str. 114).

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
       Direktiva 92/50/EGS
      2        V šestnajsti uvodni izjavi Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil
         storitev (UL L 209, str. 1) je navedeno:

      „[K]er je možno, da javna naročila storitev, zlasti na področju upravljanja z lastnino, občasno vključujejo tudi nekatere
         gradnje; ker izhaja iz Direktive 71/305/EGS, da mora biti cilj javnega naročila [pogodbe], če naj bo le-ta opredeljen[a] kot
         javno naročilo gradenj, dosežena izpolnitev neke gradnje, ker v primeru, da so te gradnje naključne in niso predmet pogodbe,
         ne omogočajo upravičene obravnave tega naročila [te pogodbe] kot javnega naročila gradenj“.

      3        Člen 8 Direktive 92/50 določa:

      „Naročila, katerih predmet so storitve, naštete v Prilogi I A, se oddajajo v skladu z določbami iz Naslovov III do VI.“
      4        V Prilogi I A k Direktivi 92/50 so v razredu 12 med drugim navedene „[s]toritve s področja arhitekture; storitve s področja
         inženiringa in integriranega inženiringa; storitve s področja urbanega planiranja in krajinske arhitekture; sorodne znanstvene
         in tehnične svetovalne storitve; storitve s področja tehničnega testiranja in analiz“.

       Direktiva 93/37
      5        Člen 1 Direktive 93/37 določa:

      „V tej direktivi:
      a)      so ‚javna naročila gradenj‘ za plačilo pisno sklenjene pogodbe med izvajalcem in naročnikom, kakor je opredeljen v (b), katerih
         predmet je izvedba, ali oboje – izvedba in projektiranje gradenj, povezanih z eno od dejavnosti iz Priloge II, ali gradnja,
         opredeljena v (c) spodaj ali izvedba neke gradnje, ne glede na način, ki ustreza zahtevam naročnika;

      […]
      c)      ‚gradnja‘ pomeni zaključeno visoko ali nizko gradnjo, gradnjo kot celoto, ki je samozadostna, da izpolnjuje svojo gospodarsko
         in tehnično funkcijo;

      d)      ‚koncesija za javne gradnje‘ je naročilo [pogodba] enake vrste kakor pogodba naveden[a] v točki (a), z izjemo dejstva, da
         je razlog [protidajatev] za opravljanje gradenj izključno pravica do koriščenja konstrukcije ali pa ta pravica vključno s
         plačilom;

      […]“
      6        Člen 6(6) Direktive 93/37 od naročnikov zahteva spoštovanje načela prepovedi diskriminacije.

      7        Člena 11 in 12 Direktive 93/37 določata skupne predpise o oglaševanju na tem področju in predvidevata med drugim objavo obvestil
         o javnih naročilih v celotnem obsegu v Uradnem listu Evropskih skupnosti ter roke za sprejemanje ponudb in pošiljanje razpisne dokumentacije.

      8        Členi od 24 do 29 Direktive 93/37 določajo merila, ki se uporabijo za kakovostno izbiro izvajalcev, med drugim merila o presoji
         njihove tehnične usposobljenosti.

       Direktiva 2004/18
      9        V uvodni izjavi 10 Direktive 2004/18 je navedeno:

      „Za naročilo [pogodbo] se šteje, da je javno naročilo gradenj, le če njegov [njen] predmet izrecno zajema izvedbo dejavnosti
         s seznama v Prilogi I, tudi takrat ko naročilo [pogodba] zajema opravljanje drugih storitev, potrebnih za izvedbo teh dejavnosti.
         Javna naročila storitev, zlasti na področju gospodarjenja z nepremičninami, lahko v nekaterih primerih vključujejo gradnje.
         Vendar — če so te gradnje priložnostne glede na osnovni predmet naročila [pogodbe] in so njegova [njena] morebitna posledica
         ali dodatek — dejstvo, da so te gradnje vključene v naročilo [pogodbo], ne upravičuje opredelitve naročila [pogodbe] kot javnega
         naročila gradenj.“

      10      Člen 1 Direktive 2004/18 določa:

      „1.      Za namene te direktive se uporabljajo definicije iz odstavkov 2 do 15.
      2. (a) ‚Javna naročila‘ so proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več naročniki,
         katerih predmet je izvedba gradenj, dobav blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.

      (b)      ‚Javna naročila gradenj‘ so javna naročila, katerih predmet je bodisi izvedba bodisi izvedba in projektiranje gradenj, povezanih
         z eno od dejavnosti v skladu s pomenom iz Priloge I, ali gradnja ali izvedba neke gradnje s katerimi koli sredstvi, ki ustreza
         zahtevam naročnika. ‚Gradnja‘ pomeni zaključeno visoko ali nizko gradnjo kot celoto, ki je samozadostna pri izpolnjevanju
         svoje gospodarske in tehnične funkcije.

      […]
      (d)      ‚Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge II, razen javnih naročil gradenj
         ali naročil blaga.

      […]
      3.      ‚Koncesija za javne gradnje‘ je pogodba enake vrste kakor javno naročilo gradenj z izjemo dejstva, da je razlog [protidajatev]
         za izvedbo gradenj bodisi samo pravica do koriščenja gradnje ali ta pravica skupaj s plačilom.

      4.      ‚Koncesija za storitve‘ je pogodba enake vrste kakor javno naročilo storitev, z izjemo dejstva, da je razlog [protidajatev]
         za opravljanje storitev bodisi samo pravica do koriščenja storitve ali ta pravica skupaj s plačilom.

      […]“
      11      Člen 2 Direktive 2004/18 od naročnikov zahteva spoštovanje načel prepovedi diskriminacije, enakega obravnavanja in transparentnosti.

      12      Člen 6 Direktive 2004/18 določa prepoved razkritja informacij, ki jih gospodarski subjekti predložijo naročniku in označijo
         kot zaupne.

      13      Člen 17 Direktive 2004/18 določa, da [se] „[b]rez poseganja v veljavnost člena 3 […] ta direktiva ne uporablja za koncesije
         za javne storitve iz člena 1(4).“

      14      Člen 24 Direktive 2004/18 določa pravila o predložitvi variant s strani ponudnikov, če je merilo za oddajo ekonomsko najugodnejša
         ponudba.

      15      Člen 53 Direktive 2004/18 določa merila za oddajo naročila in naročnikom nalaga obveznost, da navedejo – če je naročilo oddano
         na podlagi ekonomsko najugodnejše ponudbe – relativne uteži, ki veljajo za vsako izbrano merilo.

      16      V Prilogi II A k Direktivi 2004/18 so v kategoriji 12 med drugim navedene „[a]rhitekturne storitve; inženiring storitve in
         integrirane inženiring storitve; storitve urbanističnega načrtovanja in krajinskega inženiringa; sorodne znanstvene in tehnične
         svetovalne storitve; storitve s področja tehničnega testiranja in analiz“.

       Zakonodaja avtonomne skupnosti Valencia
       PAI
      17      LRAU in LUV določata dva načina izvedbe urbanističnega načrtovanja, in sicer ločeno ureditev pri posameznih parcelah, ki obsega
         njihovo pozidavo, in celovito ureditev, ki se nanaša na hkratno urbanistično ureditev dveh ali več zemljišč v skladu z enotnim
         načrtom za spremembo teh zemljišč v gradbene parcele (člen 6(2) in (3) LRAU in člena 14 in 15 LUV).

      18      PAI je instrument načrtovanja, ki ureja izvedbo celovite ureditve (člen 12(G) LRAU in člen 39(a) LUV). Njegov namen je določitev
         obsega celovite ureditve in del, ki jih je treba opraviti, določitev veljavnih rokov, opredelitev tehničnih in ekonomskih
         pogojev, ki veljajo za njegovo izvedbo, ureditev zavez in obveznosti osebe, odgovorne za izvedbo urbanističnega projekta (v
         nadaljevanju: urbanist) ter opredelitev njenega odnosa z zadevnimi lastniki in občino, ter določitev garancij za zagotovitev
         spoštovanja navedenih obveznosti z navedbo sankcij, ki se uporabijo (člen 29(2) LRAU in člen 117(1) LUV).

      19      PAI mora še posebej določiti natančne določbe za dosego teh nujnih ciljev: urbanistične ureditve vseh zemljišč; priključitve
         in vključitve zadevnih zemljišč v javna infrastrukturna, energetska in komunikacijska omrežja in omrežja obstoječih javnih
         služb; brezplačne pridobitve zemljišč, namenjenih za gospodarsko javno infrastrukturo, v korist občine; brezplačne pridobitve
         zakonite pravice graditi, namenjene za javni nepremičninski sklad, v korist občine; vodenja pravnih postopkov v zvezi s spremembo
         namembnosti zadevnih zemljišč in izvedbe pravične razdelitve stroškov in dobička med zadevne osebe (člen 30 LRAU in člen 124
         LUV).

      20      Medtem ko je izvedba ločene ureditve lahko javnopravna ali zasebnopravna, je izvedba PAI vedno javnopravna, pri čemer se lahko
         občina odloči, ali bo njena izvedba neposredna ali posredna (člen 7(1) in (2) LRAU in člen 117(4) LUV). Izvedba je neposredna,
         če so vsa dela in naložbe financirani z javnimi sredstvi in jih vodijo občina, njeni organi, ustanove ali javna podjetja (člen 7(2)
         LRAU in člen 117(4) LUV), pri čemer ne smejo pridobiti komercialnega dobička (člen 128(4) LUV). Pri posredni izvedbi pa občina
         delegira svojo funkcijo urbanista posamezniku, ki je izbran s postopkom oddaje javnega naročila prek javnega razpisa, ne glede
         na to, ali je lastnik zemljišč ali ne (člen 7(2) LRAU in člen 117(4) LUV).

       Neposredna izvedba
      21      Pri neposredni izvedbi PAI je urbanist javni uslužbenec, ki je zadolžen za razvoj in izvedbo ukrepov urbanističnega načrtovanja,
         določenih s PAI, ki vključujejo vsekakor tudi pripravo tehnične dokumentacije v skladu z zahtevami, predlog in izvedbo ustrezne
         komasacije in izbiro gradbenega podjetja, ki je zadolženo za izvedbo projekta načrtovanja, v primerih in v skladu s pogoji,
         določenimi v zakonu. Urbanist mora financirati stroške naložb, del, instalacij in nadomestil, potrebnih za izvedbo programa,
         kar mora biti zagotovljeno na pravilen način in v zadostnem obsegu, pri čemer je mogoče navedeni strošek prevaliti na lastnike
         gradbenih parcel bodisi prek kompenzacije z urejenimi zemljišči bodisi prek plačila v denarju s strani lastnikov zemljišč,
         ki se uredijo v okviru celovite ureditve (člen 29(9)(A) LRAU ter člena 119 in 162(1) LUV). Navedeni stroški zajemajo tudi
         stroške urbanističnih del in komercialnega dobička urbanista, ki so z LUV omejeni na 10 % stroškov urbanistične ureditve (člen 67(1)
         LRAU in člen 168 LUV).

      22      Lastniki, na katere se nanaša celovita ureditev, lahko pri njej sodelujejo tako, da vsak prispeva svoje neurejeno zemljišče
         in v zameno pridobi urejene parcele. Zlasti lahko sorazmerno prispevajo k stroškom urbanistične ureditve tako, da prepustijo
         urbanistu del svojih zemljišč ali pa mu v denarju izplačajo delež stroškov za urbanistično ureditev, ki odpade na njih (člen 29(9)(B)
         LRAU in člen 162(2) LUV).

      23      Lastnike, ki izrecno odklonijo sodelovanje, je mogoče razlastiti na podlagi začetne vrednosti zadevnih zemljišč (člen 29(10)(C)
         LRAU in člen 162(3) LUV).

      24      Občina po uradni dolžnosti ali na predlog urbanista izvršuje javna pooblastila, kot sta razlastitev ali prisilna komasacija,
         če je potrebno za izvedbo PAI (členi 29(10), 66 in 68 LRAU ter člena 162(3) in 169 LUV).

       Postopek oddaje in odobritve
      –       LRAU
      25      V skladu s členom 44 LRAU je postopek mogoče začeti na predlog javnega organa ali posameznika, ki je lahko – ali pa tudi ne
         – lastnik zemljišč, ki se komunalno urejajo.

      26      Na podlagi člena 45(1) LRAU lahko vsak posameznik zahteva od občine, da predloži v javno obravnavo tehnično ponudbo PAI, ki
         mora vsebovati kopijo urbanističnega načrta („Cédula de Urbanización“), ki ga je izdelala pristojna občina, ali kopijo predloga
         občine o minimalnih pogojih za priključitev in vključitev predloga celovite ureditve, ter predhodni projekt urbanistične ureditve
         z opisom urbanističnih del, ki jih je treba opraviti.

      27      V skladu s členom 45(2) LRAU lahko občina to zahtevo zavrne ali pa jo predloži v javno obravnavo, po potrebi s pripombami
         ali z alternativnimi rešitvami.

      28      Člen 46 LRAU določa, da se predlog PAI , ki ga je izdelal posameznik ali – če gre za javno pobudo – pristojna občina, objavi
         v časopisu s splošnimi informacijami in v uradnem listu avtonomne skupnosti Valencia. Na podlagi iste določbe so v fazi javne
         obravnave dovoljene pripombe ali tehnične ponudbe. Po koncu faze javne obravnave lahko ponudniki predložijo pravne in finančne
         ponudbe. Pripombe in tehnične ponudbe se predložijo v odprti kuverti v roku 20 dni od objave predloga PAI, pravne in finančne
         ponudbe pa v zaprti kuverti v petih dneh po poteku zgoraj navedenega roka, ki ga je mogoče podaljšati za 20 dni.

      29      V členu 46(2) LRAU so navedeni dokumenti, ki so po eni strani del tehnične ponudbe, torej predvsem opis urbanističnih del,
         po drugi strani pa del pravne in finančne ponudbe, v kateri so vsebovana natančna pravila o odnosih med urbanistom in lastniki,
         morebitni že obstoječi dogovori med njimi, ocena – čeprav le predhodna in približna – stroškov urbanističnih del in način
         plačila urbanista z navedbo korekcijskega količnika glede na oceno stroškov urbanističnih del.

      30      V skladu s členom 47 LRAU lahko občina zavrne vse ponudbe in se po potrebi odloči, da bo sama neposredno izvedla PAI, ali
         odobri PAI ter določi njegovo vsebino z izbiro ene od predloženih tehničnih ponudb ter ene od pravnih in finančnih ponudb,
         pri čemer vanje vnese delne popravke, ki se ji zdijo primerni. Občina lahko hkrati odda PAI ponudniku pravne in finančne ponudbe,
         ki temelji na najprimernejši tehnični ponudbi. Ta oddaja se opravi v skladu z merili izbire, ki so v njej določena, med katerimi
         so garancije ali možnosti za sodelovanje zadevnih lastnikov za to, da se olajša ali zagotovi izvedba celovite ureditve.

      31      Občina in urbanist podpišeta urbanistični sporazum, ki v skladu s členom 32(c) LRAU vsebuje njune medsebojne obveznosti, roke,
         garancije, ki jih je predložil urbanist, in pogodbeno kazen za primer, če urbanist ne bi spoštoval svojih obveznosti.

      32      Člen 48 LRAU določa poenostavljen postopek na pobudo posameznika.

      33      V skladu s členom 67(3) LRAU je mogoče stroške, ki so prvotno predvideni v PAI, iz objektivnih razlogov, ki jih urbanist ni
         mogel predvideti, pri odobritvi projekta urbanistične ureditve ponovno oceniti.

      –       LUV
      34      V skladu s členom 130 LUV je postopek oddaje in odobritve PAI lahko uveden na pobudo javnega organa ali posameznika, ne glede
         na to, ali je lastnik zemljišč ali ne.

      35      Na podlagi člena 130(2) LUV lahko posamezniki predlogu priložijo predlog načrta, v katerem je določena podrobna ali strukturna
         ureditev, katere razvoj je predlagan, in dokumente iz člena 131(2), od (a) do (e), LUV.

      36      Na podlagi člena 130(3) LUV lahko občina bodisi zavrne predlog posameznika, bodisi uvede postopek posredne izvedbe, bodisi
         se odloči za neposredno izvedbo.

      37      V skladu s členom 130(5) LUV molk organa pomeni soglasje, če ponudba prvega ponudnika implicira izvajanje veljavnih smernic
         za strukturno ureditev in če občina v roku treh mesecev ne odgovori na predlog.

      38      V skladu s členom 131(2) LUV odločitev za uvedbo postopka posredne izvedbe PAI obsega tudi odobritev posebnih specifikacij,
         ki urejajo postopek oddaje PAI. V njih mora biti navedeno, ali je možno predložiti variantne ponudbe, opredeljeni morajo biti
         elementi, za katere lahko ponudniki predložijo variantne ponudbe, in določeni minimalni pogoji, ki jih morajo te vsebovati.

      39      V skladu s členom 132(2) in (4) LUV mora biti javni natečaj oddaje PAI objavljen vsaj v Uradnem listu Evropske unije in v uradnem listu avtonomne skupnosti Valencia, in sicer neodvisno od ocenjene vrednosti PAI.

      40      V skladu s členom 133 LUV vsebujejo ponudbe ponudnikov dokumente o zahtevani usposobljenosti, tehnični ponudbi ter pravni
         in finančni ponudbi.

      41      Merila za presojo tehnične in poklicne usposobljenosti ponudnikov so določena v členu 123 LUV.

      42      Vsebina tehnične ponudbe je določena v členu 126 LUV.

      43      Vsebino pravne in finančne ponudbe pa določa člen 127 LUV, v skladu s katerim mora ta vsebovati določbe o ureditvi odnosa
         med urbanistom in zadevnimi lastniki ter zlasti načine njegovega poplačila, pa tudi dovolj podatkov, ki lastnikom omogočijo
         razumeti gospodarske posledice, ki jih ima zanje ta ponudba. V pravni in finančni ponudbi morajo biti zlasti določeni predvideni
         stroški urbanistične ureditve, dobiček urbanista in ob plačilu z zemljišči veljavni menjalni količnik.

      44      Člen 135(3) LUV določa merila za oddajo PAI, katerih izpolnjevanje bo treba presojati pri tehnični ponudbi.

      45      Člen 135(4) LUV določa merila za oddajo PAI, katerih izpolnjevanje bo treba presojati pri pravni in finančni ponudbi, predvsem
         znesek stroškov urbanistične ureditve, najmanjši delež gradbenih parcel ali pravic graditi, ki so urbanistu dane na voljo
         s prisilno komasacijo, ali največji delež lastnih zemljišč ali zemljišč, ki pripadajo gospodarsko povezanim osebam, glede
         katerih morajo biti upoštevane posebne zahteve za izgradnjo, ki izhajajo iz odobritve PAI.

      46      Člen 137 LUV vsebuje določbe o oddaji in odobritvi PAI. V skladu s členom 137(5) LUV je odobritev, ki jo da občina, če se
         s PAI spreminja strukturna ureditev, odvisna od dokončne potrditve vlade regije.

      47      Člen 138 LUV zahteva, da je pogodba z urbanistom v obliki upravnega dokumenta sklenjena v mesecu, ki sledi oddaji naročila.
         Navedeni člen našteva sestavne dele, ki morajo biti vsebovani v tej pogodbi.

      48      V skladu s členom 143(4)(d) LUV lahko občina ob odpovedi pogodbe z urbanistom od ponudnikov, ki so predložili pravne in finančne
         ponudbe, ki se nanašajo na izbrano tehnično ponudbo, zahteva, da nadaljujejo z izvedbo programa, in, podredno, začne razpisni
         postopek na podlagi tehnične ponudbe, izbrane ob koncu prvega razpisnega postopka.

      49      V skladu s členom 155(6) in (7) LUV lahko občina sprejme spremembe projekta urbanistične ureditve, ki jih vsebuje izbrana
         ponudba pri oddaji PAI, če tako uvedene spremembe pomenijo zvišanje, ki ne presega 20 % stroškov urbanističnih del.

      50      V skladu s členom 168(3) LUV se najvišji znesek stroškov urbanistične ureditve ne more povečati, razen če gre za njihovo ponovno
         oceno, ki pa ne sme privesti do povečanja dela stroškov urbanistične ureditve, ki je namenjen dobičku urbanista.

      51      LUV v zvezi z izvedbo urbanističnih del vsebuje zahtevo, da se ta zaupajo gradbenemu podjetju, ki ga izbere urbanist v okviru
         javnega razpisa v skladu s pravili o oddaji javnih naročil. Niti urbanist niti podjetja, ki so z njim povezana, pri tem javnem
         razpisu ne smejo sodelovati.

      52      V skladu s prvo prehodno določbo LUV za PAI, ki so se začeli pred začetkom njegove veljavnosti, torej pred 1. februarjem 2006,
         velja LRAU, če jih je pred tem datumom odobrila občina ali če se je skrajni rok za izdajo izrecne odločbe o tej odobritvi
         že iztekel.

       Predhodni postopek in tožba Komisije
      53      Komisija je po prejemu pritožb Kraljevino Španijo z uradnim opominom z dne 21. marca 2005 obvestila, da po njenem mnenju številne
         določbe LRAU o oddaji PAI niso skladne z Direktivo 93/37 in Direktivo 92/50. Kraljevina Španija je na ta uradni opomin odgovorila
         s pismom z dne 31. marca 2005, v katerem je navedla, da oddaja PAI ni javno naročilo v smislu teh direktiv. Poleg tega se
         je sklicevala na načrtovano sprejetje LUV, kar je pripeljalo do stikov in izmenjave dopisov med njo in Komisijo.

      54      Ker Komisija ni bila zadovoljna s pojasnili Kraljevine Španije in ker je štela, da oddaja PAI na podlagi določb LRAU pomeni
         neizpolnitev obveznosti iz navedenih direktiv, je 15. decembra 2005 izdala obrazloženo mnenje, s katerim naj bi se ta država
         članica uskladila v roku treh tednov, ki se je iztekel 6. januarja 2006.

      55      V odgovoru z dne 26. januarja 2006 na obrazloženo mnenje je Kraljevina Španija opozorila na sprejetje LUV, s katerim je bil
         razveljavljen LRAU in katerega začetek veljavnosti je bil predviden za 1. februar 2006. Ta država članica je po dopisovanju
         s Komisijo z dopisom z dne 17. marca 2006 oblikovala dodatna stališča.

      56      Komisija je ob upoštevanju trajanja zatrjevane kršitve in izteka roka, določenega za prenos Direktive 2004/18, na Kraljevino
         Španijo 10. aprila 2006 naslovila dodatni uradni opomin, na katerega je ta odgovorila z dopisom z dne 7. julija 2006.

      57      Komisija je ocenila, da sta na eni strani LUV in na drugi strani oddaja PAI na podlagi LRAU med 21. marcem 2005 in 31. januarjem 2006
         pomenila kršitev zlasti Direktive 2004/18, zato je izdala dodatno obrazloženo mnenje z dne 12. oktobra 2006.

      58      Ker je Kraljevina Španija v odgovoru z dne 11. januarja 2007 na dodatno obrazloženo mnenje vztrajala pri svojem stališču,
         je Komisija vložila to tožbo, v kateri Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Španija:

      –        z oddajo PAI na podlagi LRAU ni izpolnila obveznosti iz členov 1, 6(6), 11, 12 in od 24 do 29 Direktive 93/37 in
      –        z oddajo PAI na podlagi LUV ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 6, 24, 30, 31(4)(a) in 53 Direktive 2004/18.
       Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
      59      Komisija je z dopisom z dne 22. novembra 2010 predlagala ponovno odprtje ustnega postopka in v bistvu zatrjevala, da je vprašanje
         finančne udeležbe pristojne občine, ki ga je generalni pravobranilec analiziral v sklepnih predlogih, bistveni element spora,
         ki zahteva dodatna pojasnila.

      60      V tej zvezi je treba spomniti, da lahko Sodišče po uradni dolžnosti, na predlog generalnega pravobranilca ali na predlog strank
         v skladu s členom 61 Poslovnika odredi ponovno odprtje ustnega postopka, kadar meni, da ni dovolj poučeno ali da je o zadevi
         treba razsoditi na podlagi trditve, o kateri stranke niso razpravljale (glej zlasti sodbo z dne 8. septembra 2009 v zadevi
         Liga Portuguesa de Futebol Profissional in Bwin International, C‑42/07, ZOdl., str. I‑7633, točka 31 in navedena sodna praksa).

      61      Vendar Statut Sodišča Evropske unije in njegov poslovnik strankam ne dajeta možnosti, da predložijo stališča v odgovor na
         sklepne predloge generalnega pravobranilca (glej zgoraj navedeno sodbo Liga Portuguesa de Futebol Profissional in Bwin International,
         točka 32).

      62      Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca meni, da ima v obravnavanem primeru na voljo vse potrebne podatke za odločitev
         v zadevnem sporu in da zadeve ni treba obravnavati na podlagi trditev, o katerih se pred tem sodiščem ni razpravljalo. Ponovnega
         odprtja ustnega postopka zato ni treba odrediti.

       Tožba
       Dopustnost
      63      Kraljevina Španija navaja, da je tožba delno nedopustna v delu, ki se nanaša na kršitev Direktive 93/37 s strani LRAU. V tej
         zvezi Kraljevina Španija meni, da je sporno, da se je lahko s prvim obrazloženim mnenjem zahtevalo, da se LRAU prilagodi Direktivi 93/37,
         namesto da bi se sklicevalo na Direktivo 2004/18, katere rok za prenos v nacionalno pravo se je ravno takrat skoraj iztekel.

      64      Po navedbah Kraljevine Španije se je LRAU prenehal uporabljati z začetkom veljavnosti LUV, Komisija pa ni ugotovila, da bi
         bilo med vacatio legis LUV odobreno pomembno število PAI na podlagi LRAU. Poleg tega Kraljevina Španija meni, da v primeru, kot je ta, ko sta bili
         nacionalna ureditev in ureditev Skupnosti razveljavljeni več kot dve leti pred vložitvijo tožbe – kot v obravnavanem primeru
         – ni več interesa za nadaljevanje postopka.

      65      Glede tega je treba poudariti, da je o morebitni zatrjevani neizpolnitvi obveznosti treba odločiti z vidika zakonodaje, ki
         je veljala 6. januarja 2006, to je na dan izteka roka, določenega v prvem obrazloženem mnenju z dne 15. decembra 2005. Treba
         je ugotoviti, da sta na ta datum LRAU in Direktiva 93/37 bila veljavna.

      66      V zvezi s trenutkom, ko se je Komisija odločila, da bo ukrepala proti Kraljevini Španiji, zadostuje spomniti, da je dolžnost
         Komisije, da pri opravljanju naloge, ki jo ima na podlagi člena 211 ES, nadzoruje uporabo določb Pogodbe in preverja, ali
         so države članice ravnale v skladu z njimi. Če meni, da jih neka država članica ni izpolnila, mora presoditi o možnosti ukrepanja
         proti njej, opredeliti določbe, ki naj bi jih ta kršila, in trenutek, ko bo začela postopek zaradi neizpolnitve obveznosti
         proti njej, pri čemer razlogi, ki določajo to izbiro, ne morejo vplivati na dopustnost tožbe (glej sodbe z dne 18. junija 1998
         v zadevi Komisija proti Italiji, C‑35/96, Recueil, str. I‑3851, točka 27; z dne 8. decembra 2005 v zadevi Komisija proti Luksemburgu,
         C‑33/04, ZOdl., str. I‑10629, točka 66, in z dne 19. maja 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑531/06, ZOdl., str. I‑4103,
         točka 23).

      67      Glede na vse navedeno je treba zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila Kraljevina Španija.

       Vsebinska presoja
       Trditve strank
      68      Komisija meni, da več vidikov postopka oddaje in odobritve PAI prek posredne izvedbe, določene z LRAU in LUV, nasprotuje členom 1,
         6(6), 11, 12 in od 24 do 29 Direktive 93/37 in členom 2, 6, 24, 30, 31(4)(a) in 53 Direktive 2004/18.

      69      Komisija trdi, da je odnos med občino in urbanistom v skladu z direktivama 93/37 in 2004/18 javno naročilo, katerega glavni
         predmet je – kot je razvidno iz opisa celovite ureditve – izvedba gradbenih infrastrukturnih in urbanističnih del.

      70      Dejstvo, da mora urbanist v skladu z LUV fizično izvedbo teh del zaupati gradbenemu podjetju, pri opredelitvi pogodbe kot
         naročila del ničesar ne spremeni, saj se urbanist zaveže občini, da jih bo opravil.

      71      Glede odplačnosti oddaje in odobritve PAI Komisija navaja, da LRAU in LUV vzpostavljata sistem, v katerem obstaja dvostranska
         pogodba med urbanistom in občino, na podlagi katere je protidajatev zanjo neposredno odvisna od izvedbe gradbenih del in opravljanja
         nekaterih povezanih storitev. Poleg tega urbanist od lastnikov zemljišč prejme plačilo v denarju ali ustrezno odmeno v obliki
         zemljišč.

      72      Po mnenju Komisije se odplačnost pogodbe izraža v odločitvi občine, da odobri PAI in izbere urbanista, in v tem, da izvaja
         javna pooblastila za zagotavljanje spoštovanja določb odobrenega PAI.

      73      Komisija dodaja, da kadar se občina odloči, da bo neposredno izvajala PAI, mora izvesti projekte sama in izplačati sredstva,
         potrebna za izvedbo del. Pri tem plača stroške, ki jih nato prevali na lastnike, medtem ko pri odločitvi za posredno izvedbo
         ne plača ničesar, vendar pa tudi ničesar ne prejme. Komisija iz tega sklepa, da pri odločitvi za posredno izvedbo občina resnično
         neha prejemati nekatere dohodke, pri čemer dejstvo, da prav tako ne krije nekaterih stroškov, v ničemer ne zmanjša pomena
         te ugotovitve.

      74      Nazadnje Komisija poudarja, kot naj bi bilo med drugim razvidno iz sodb z dne 12. julija 2001 v zadevi Ordine degli Architetti
         in drugi (C‑399/98, Recueil, str. I‑5409, točki 77 in 84) in z dne 18. januarja 2007 v zadevi Auroux in drugi (C‑220/05, ZOdl.,
         str. I‑385, točki 45 in 57), da plačila, ki jih opravijo tretji, kažejo na odplačnost.

      75      Komisija v repliki navaja, da je Tribunal Supremo podalo popolnoma nasprotno razlago od te, ki jo v obravnavanem primeru zastopa
         Kraljevina Španija, namreč razlago, ki v glavnem podpira analizo Komisije.

      76      Kraljevina Španija, nasprotno, trdi, da odnos med občino in urbanistom ob upoštevanju načina njegovega plačila ne pomeni javnega
         naročila gradenj, ampak koncesijo za storitve javnih služb, ki ne spada na področje uporabe direktiv 93/37 in 2004/18, zaradi
         česar veljajo za oddajo PAI načela primarnega prava Unije.

      77      Po navedbah te države članice Komisija zamenjuje PAI in projekt ureditvenih del, saj izvedba gradbenih del ne pomeni izključnega
         niti osnovnega predmeta PAI. Odobritev PAI prek oddaje vsebuje tako financiranje in izvedbo komasacije kot tudi dodelitev
         ureditvenih del ponudnikom. Urbanist naj bi bil torej tudi odgovoren za financiranje del in zadolžen za izvedbo upravnih postopkov,
         potrebnih za zagotovitev brezplačnosti dejavnosti za občino, ter pravične porazdelitve stroškov in dobičkov, povezanih z nepremičninami,
         med lastnike.

      78      Kraljevina Španija še navaja, da ni razmerja odplačnosti v škodo občine, saj plačilo urbanistu zagotavljajo izključno lastniki.

      79      Najprej, obveznost lastnika, da financira stroške ureditve in da torej plača urbanistu, naj ne bi izhajala iz enostranske
         odločitve občine, ampak iz njegove svobodne odločitve, da sodeluje pri komasaciji in tako pridobi nove gradbene parcele.

      80      Dalje, LRAU in LUV naj ne bi določala nobene plačilne garancije v breme javnih sredstev, iz katere bi bilo mogoče sklepati
         o obstoju odplačne pogodbe med občino in urbanistom, ki odgovarja občini, tudi če gradbeno podjetje ali lastniki ne spoštujejo
         svojih obveznosti.

      81      Nazadnje, izbira posredne namesto neposredne izvedbe naj ne bi pomenila odplačnosti in tudi ne tega, da občina izvaja javna
         pooblastila za dosego komasacije ali razlastitve.

      82      Kraljevina Španija ob upoštevanju teh ugotovitev trdi, da je treba urbanista opredeliti ne kot „izbranega ponudnika“ v ozkem
         pomenu, ampak kot „koncesionarja“, saj je njegovo plačilo odvisno od rezultata trženja gradbenih parcel, in ne od fiksne cene,
         ki jo zagotavlja občina. Predvsem ima lastnosti koncesionarja storitev, saj je ekonomska izvedba komasacije z ekonomskega
         vidika najpomembnejša funkcija.

      83      Kraljevina Španija sicer navaja, da stališče Komisije nasprotuje polnemu učinku direktiv 93/37 in 2004/18.

       Presoja Sodišča
      84      Najprej je treba navesti, da se ta tožba nanaša samo na oddajo urbanističnih pogodb v skladu z zakonodajo, ki jo je eno za
         drugo sprejela avtonomna skupnost Valencia na podlagi regionalnih pristojnosti na področju urbanizma, rabe tal in urejanja
         prostora.

      85      Natančneje, Komisija očita Kraljevini Španiji, da je oddala PAI, torej celovito ureditev, katere cilj je hkratna urbanistična
         ureditev več zemljišč v skladu z enotnim programom, ki navedena zemljišča na podlagi LRAU ali LUV spreminja v gradbene parcele,
         pri tem pa krši direktivi 93/37 in 2004/18.

      86      Očitki Komisije se nanašajo samo na postopek odobritve PAI pri posredni izvedbi, ki na podlagi predpisov, veljavnih v tem
         primeru, pomeni, da pristojni naročnik na posameznika prenese pooblastila urbanista, ki je izbran v skladu s postopkom oddaje
         javnega naročila, in to ne glede na to, ali je ta lastnik zadevnih zemljišč.

      87      V zvezi s tem Komisija trdi, da je treba zadevne urbanistične pogodbe opredeliti kot „javna naročila gradenj“ in da morajo
         zato biti spoštovane zahteve, določene v Direktivi 93/37 in nato v Direktivi 2004/18. Glede očitkov, ki se nanašajo na LRAU,
         to izhaja iz pravne podlage tožbe, ki je omejena zgolj na kršitev Direktive 93/37, glede očitkov, ki se nanašajo na LUV, pa
         iz dodatnega obrazloženega mnenja, kot je navedla Komisija v tožbi in kot je potrdila tudi na obravnavi.

      88      V zvezi s pojmom „javna naročila gradenj“ v smislu člena 1(a) Direktive 93/37 in člena 1(2)(b) Direktive 2004/18 je treba
         navesti, da se nanaša na pisno sklenjene odplačne pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti na eni strani ter enim ali
         več naročniki na drugi strani, katerih predmet je izvedba ali izvedba in projektiranje gradenj, povezanih z eno od dejavnosti
         iz Priloge II k Direktivi 93/37 in Priloge I k Direktivi 2004/18, ali gradnja iz člena 1(c) Direktive 93/37 in iz člena 1(2)(b)
         Direktive 2004/18 ali izvedba neke gradnje, ki ustreza zahtevam naročnika, ne glede na način.

      89      Sicer je iz šestnajste uvodne izjave Direktive 92/50 in iz uvodne izjave 10 Direktive 2004/18 v povezavi s členom 1(a) Direktive 93/37
         in členom 1(2)(b) Direktive 2004/18 razvidno, da se pogodba šteje za „javno naročilo gradenj“ le, če njen predmet ustreza
         opredelitvi iz prejšnje točke in če dela, ki so pomožna in niso predmet pogodbe, ne morejo upravičiti njene opredelitve kot
         javnega naročila gradenj.

      90      Iz sodne prakse Sodišča poleg tega izhaja, da je, če pogodba hkrati vsebuje elemente, ki se nanašajo na javno naročilo gradenj,
         in elemente, ki se nanašajo na drugo vrsto naročila, osnovni predmet pogodbe tisto, kar določa, kateri sklop pravil Unije
         o javnih naročilih se bo načeloma uporabil (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Auroux in drugi, točka 37).

      91      Do te določitve mora priti glede na bistvene obveznosti, ki prevladajo in ki so kot take značilne za to naročilo, ne pa glede
         na obveznosti, ki so le pomožne ali dopolnilne in so določene s samim predmetom pogodbe (sodba z dne 21. februarja 2008 v
         zadevi Komisija proti Italiji, C‑412/04, ZOdl., str. I‑619, točka 49).

      92      V obravnavanem primeru je treba navesti, da Komisija zgolj uveljavlja argument, v skladu s katerim bi morale biti sporne urbanistične
         pogodbe opredeljene kot „javna naročila gradenj“ zato, ker je osnovni predmet PAI – v smislu člena 1(c) Direktive 93/37 in
         člena 1(2)(b) Direktive 2004/18 – „gradnja“ v okviru urbanistične ureditve dveh ali več zemljišč, katere rezultat je ureditev
         dostopa do ceste po tlakovani površini, vodovodnega in električnega priključka, odvajanja odpadnih vod s pločnikov in javne
         razsvetljave. V zvezi s tem navaja, da so storitve, ki jih zagotavlja urbanist, kot je priprava tehnične dokumentacije, izdelava
         in izvedba projekta preparcelacije ali – med veljavnostjo LUV – izbira izvajalca del, ki bo dela opravil, izvedbene in pomožne.

      93      Prav tako je treba navesti, da Kraljevina Španija izpodbija presojo Komisije, v skladu s katero bi bilo treba PAI opredeliti
         kot „gradnjo“ v smislu direktiv 93/37 in 2004/18, in trdi, da izvedba take gradnje ne pomeni njegovega edinega in temeljnega
         cilja. S tem namenom ta država članica trdi, da je urbanist odgovoren tudi za financiranje del in hkrati dolžan izvesti potrebne
         postopke za zagotovitev brezplačnosti postopkov za občino ter pravične porazdelitve pripadajočih stroškov ter ustreznih dobičkov,
         povezanih z nepremičninami, med lastnike gradbenih parcel, ki te stroške financirajo. Poleg tega navedena država članica trdi,
         da je treba zadevne pogodbe opredeliti kot „koncesije storitev“ v smislu člena 1(4) Direktive 2004/18.

      94      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Komisija v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES dokazati
         obstoj te neizpolnitve obveznosti. Sodišču mora namreč predložiti vse dokaze, ki jih to potrebuje za preizkus, ali je navedena
         neizpolnitev podana, pri tem pa se ne more sklicevati na nobene domneve (sodba z dne 27. januarja 2011 v zadevi Komisija proti
         Luksemburgu, C‑490/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 49 in navedena sodna praksa).

      95      V zvezi s tem in ob upoštevanju narave dejavnosti, za katere je zadolžen urbanist, je treba kljub elementom analize, ki jih
         je predložila Kraljevina Španija, ugotoviti, da Komisija z njihovo poglobljeno analizo ni poskušala podpreti lastnih trditev
         in izpodbiti trditev tožene države članice.

      96      Nikakor ni namreč dokazano, da so dela, kot so priključitev in vključitev zadevnih zemljišč v javna infrastrukturna, energetska
         in komunikacijska omrežja ter omrežja obstoječih javnih služb, osnovni predmet pogodbe, sklenjene med občino in urbanistom
         v okviru posredne izvedbe PAI. Izvedba PAI s strani urbanista namreč obsega, kot izhaja tudi iz točk 21 in 23 te sodbe, dejavnosti,
         ki jih ni mogoče opredeliti kot „gradnjo“ v smislu direktiv in na katere se v tožbi sklicuje Komisija, in sicer izdelavo razvojnega
         načrta, predlog in izvedbo ustrezne komasacije, brezplačno pridobitev v korist občine zemljišč, namenjenih za javno dobro
         in javni nepremičninski sklad, vodenje pravnih postopkov v zvezi s spremembo namembnosti zadevnih zemljišč ali izvedbo pravične
         razdelitve stroškov in dobička med zadevne osebe ter finančne storitve in garancijo za stroške naložb, del, instalacij in
         nadomestil, potrebnih za izvedbo PAI. To velja tudi, če mora urbanist, kot je določeno v členu 119(1) LUV, organizirati javni
         natečaj za določitev gradbenega podjetja, ki se mu zaupa izvedba urbanističnih del.

      97      Sicer je treba ugotoviti, da se zdi za nekatere dejavnosti, ki so – v skladu z LRAU in z LUV – vsebovane v PAI in kot so bile
         naštete v prejšnji točki, da po svoji naravi ustrezajo dejavnostim iz kategorije 12 iz Priloge I A k Direktivi 92/50 in Priloge II A
         k Direktivi 2004/18, ki se nanašajo na storitve iz člena 1(a) Direktive 92/50 in člena 1(2)(d) Direktive 2004/18.

      98      Iz tega je razvidno, da Komisija ni dokazala, da osnovni predmet pogodbe med občino in urbanistom spada med javna naročila
         gradenj v smislu Direktive 93/37 ali Direktive 2004/18, kar je prvi pogoj za ugotovitev zatrjevane neizpolnitve obveznosti.

      99      Iz navedenega izhaja, da je treba tožbo Komisije zavrniti.

       Stroški
      100    V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Kraljevina Španija
         je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      *Jezik postopka: španščina.