title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. decembra 2013.#Evropska komisija proti Irski in drugim.#Pritožba – Državne pomoči – Oprostitev plačila trošarine za mineralna olja – Vloga sodišča – Tožbeni razlog, ki ga sodišče Unije obravnava po uradni dolžnosti – Razmerje med davčnim usklajevanjem in nadzorom državnih pomoči – Pristojnosti Sveta in Komisije – Načelo pravne varnosti – Domneva zakonitosti aktov Unije.#Zadeva C‑272/12 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 10. decembra 2013 (
            *1
         )
      „Pritožba — Državne pomoči — Oprostitev plačila trošarine za mineralna olja — Vloga sodišča — Tožbeni razlog, ki ga sodišče Unije obravnava po uradni dolžnosti — Razmerje med davčnim usklajevanjem in nadzorom državnih pomoči — Pristojnosti Sveta in Komisije — Načelo pravne varnosti — Domneva zakonitosti aktov Unije“
      V zadevi C‑272/12 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 1. junija 2012,

         Evropska komisija, ki jo zastopajo V. Di Bucci, G. Conte, D. Grespan, N. Khan in K. Walkerová, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      pritožnica,
      druge stranke v postopku so

         Irska, ki jo zastopa E. Creedon, agentka, skupaj s P. McGarryjem, SC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

         Francoska republika, ki jo zastopajo G. de Bergues in sprva J. Gstalter, nato N. Rouam, agenti,

         Italijanska republika, ki jo zastopa G. Palmieri, agentka, skupaj z G. Aiellom, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

         Eurallumina SpA, s sedežem v Portoscusu (Italija), ki jo zastopajo R. Denton, A. Stratakis, L. Martin Alegi in L. Philippou, solicitors,

         Aughinish Alumina Ltd, s sedežem v Askeatonu (Irska), ki jo zastopajo C. Waterson, C. Little in J. Handoll, solicitors,
      tožeče stranke na prvi stopnji,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta in T. von Danwitz, predsedniki senata, A. Rosas, J. Malenovský, E. Levits, A. Arabadžiev, sodniki, M. Berger, A. Prechal, sodnici, E. Jarašiūnas (poročevalec) in C. Vajda, sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. aprila 2013,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. julija 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. marca 2012 v združenih zadevah Irska in drugi proti Komisiji (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV in T‑69/06 RENV, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče razglasilo ničnost Odločbe Komisije z dne 7. decembra 2005 o oprostitvi plačila trošarine za mineralna olja, ki se uporabljajo kot gorivo pri proizvodnji aluminijevega oksida v regiji Gardanne, v regiji Shannon in na Sardiniji, ki se izvaja v Franciji, na Irskem in v Italiji (2006/323/ES) (UL 2006, L 119, str. 12, v nadaljevanju: sporna odločba), ker je v njej ugotovljeno – oziroma temelji na ugotovitvi – da so oprostitve plačila trošarin za mineralna olja, ki se uporabljajo kot gorivo pri proizvodnji aluminija, ki so jih Francoska republika, Irska in Italijanska republika zagotovile do 31. decembra 2003, državne pomoči v smislu člena 87(1) ES in ker je v njej odrejeno, naj Francoska republika, Irska in Italijanska republika sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev vračila teh oprostitev od upravičencev do navedenih oprostitev, če ti niso plačali trošarine po stopnji vsaj 13,01 EUR na 1000 kg težkega kurilnega olja.

         Pravni okvir

               2

               Trošarine za mineralna olja ureja več direktiv, in sicer Direktiva Sveta 92/81/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uskladitvi trošarinskih struktur za mineralna olja (UL L 316, str. 12), Direktiva Sveta 92/82/EGS z dne 19. oktobra 1992 o približevanju stopenj trošarine za mineralna olja (UL L 316, str. 19) in Direktiva Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 405), s katero sta bili z učinkom od 31. decembra 2003 razveljavljeni direktivi 92/81 in 92/82.

               3

               Člen 8(4) Direktive 92/81 je določal:
               „Svet lahko, na predlog Komisije, soglasno odloči, da državi članici dovoli uvedbo nadaljnjih izjem ali znižanj zaradi upoštevanja posebnih politik.
               Država članica, ki želi sprejeti takšen ukrep, o tem ustrezno obvesti Komisijo in prav tako Komisiji posreduje vse pomembne in potrebne informacije. Komisija v roku enega meseca o predlaganem ukrepu obvesti druge države članice.
               Da je Svet odobril ohranitev predlagane oprostitve ali predlaganega znižanja, se šteje, če v dveh mesecih od dneva, ko so bile druge države članice obveščene po prvem pododstavku, niti Komisija niti druga država članica ne zahtevata, da zadevo preuči Svet.“

               4

               Člen 8(5) te direktive je določal:
               „Če Komisija meni, da izjem ali zmanjšanj, določenih v odstavku 4, ni več mogoče ohranjati, zlasti glede na lojalnost konkurence ali izkrivljanje delovanja notranjega trga ali glede na politiko Skupnosti na področju varstva okolja, Svetu posreduje ustrezne predloge. Svet o teh predlogih odloča soglasno.“

               5

               Člen 6 Direktive 92/82 je določal najnižjo trošarinsko stopnjo na težko kurilno olje, 13 EUR za 1000 kg, od 1. januarja 1993.

               6

               Člen 2(4)(b), druga alinea, Direktive 2003/96 določa, da se ta ne uporablja za energente z dvojno uporabo, torej energente, ki se uporabljajo hkrati kot gorivo za ogrevanje in kot kar koli drugega, razen kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje. Uporaba energentov za kemijsko redukcijo in elektrolitične ter metalurške procese se šteje za dvojno uporabo. Zato od 1. januarja 2004, ko se je ta direktiva začela uporabljati, ni bilo več najnižje trošarine za težka goriva, uporabljena v proizvodnji aluminijevega oksida. Poleg tega je bilo v členu 18(1) Direktive 2003/96 državam članicam dovoljeno, da do 31. decembra 2006 še uporabljajo znižane stopnje ali oprostitve, naštete v Prilogi II k tej direktivi, v kateri so navedene oprostitve trošarin za težko kurilno olje, ki se uporablja kot gorivo pri proizvodnji aluminijevega oksida v regijah Gardanne in Shannon ter na Sardiniji.

         Dejansko stanje

               7

               Na Irskem, v Italijanski republiki in v Francoski republiki velja oprostitev plačila trošarine za mineralna olja, ki se uporabljajo pri proizvodnji aluminijevega oksida, in sicer v regiji Shannon od leta 1983, na Sardiniji od leta 1993 in v regiji Gardanne od leta 1997.

               8

               Te oprostitve (v nadaljevanju: sporne oprostitve) so bile odobrene z odločbami Sveta 92/510/EGS z dne 19. oktobra 1992, ki državam članicam dovoljuje, da za nekatera mineralna olja, če so uporabljena v posebne namene, še naprej uporabljajo veljavne nižje trošarinske stopnje ali oprostitve plačila trošarine v skladu s postopkom, določenim v členu 8(4) Direktive 92/81/EGS (UL L 316, str. 16), 93/697/ES z dne 13. decembra 1992, ki nekaterim državam članicam dovoljuje, da za nekatera mineralna olja, če so uporabljena v posebne namene, uporabljajo ali še naprej uporabljajo nižje trošarinske stopnje ali oprostitve plačila trošarine v skladu s postopkom, določenim v členu 8(4) Direktive 92/81/EGS (UL L 321, str. 29), in 97/425/ES z dne 30. junija 1997, ki državam članicam dovoljuje, da za nekatera mineralna olja, če so uporabljena v posebne namene, uporabljajo ali še naprej uporabljajo veljavne nižje trošarinske stopnje ali oprostitve plačila trošarine v skladu s postopkom, določenim v Direktivi 92/81/EGS (UL L 182, str. 22). Svet je te oprostitve večkrat podaljšal, nazadnje z Odločbo Sveta 2001/224/ES z dne 12. marca 2001 o nižjih trošarinskih stopnjah in oprostitvah plačila trošarine za nekatera mineralna olja, če so uporabljena v posebne namene (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 342), in sicer do 31. decembra 2006.

               9

               V točki 5 obrazložitve te odločbe je navedeno, da ta odločba ne vpliva „na izid postopkov, izvedenih na podlagi členov 87 [ES] in 88 [ES], ki se nanašajo na izkrivljanje delovanja enotnega trga, in da ne razveljavlja zahteve, da „morajo države članice v skladu s členom 88 [ES] Komisijo obvestiti o primerih morebitne državne pomoči“.

               10

               Komisija je s tremi odločbami z dne 30. oktobra 2001 sprožila postopek iz člena 88(2) ES za vsako od zadevnih oprostitev. Po tem postopku je Komisija sprejela sporno odločbo, v skladu s katero:

                        —

                        oprostitve plačila trošarine, ki so jih do 31. decembra 2003 odobrile Irska, Francoska republika in Italijanska republike glede težkih kurilnih olj, uporabljenih v proizvodnji aluminijevega oksida, pomenijo državno pomoč v smislu člena 87(1) ES;

                        —

                        se pomoč, dodeljena med 17. julijem 1990 in 2. februarjem 2002, če ni združljiva s skupnim trgom, ne povrne, saj bi bilo to v nasprotju s splošnimi načeli prava Skupnosti;

                        —

                        pomoč, dodeljena med 3. februarjem 2002 in 31. decembrom 2003, ni združljiva s skupnim trgom v smislu člena 87(3) ES, če upravičenci niso plačali vsaj 13,01 EUR na 1000 kg težkega kurilnega olja,

                        —

                        je treba zadnjenavedeno pomoč vrniti.

               11

               V sporni odločbi je Komisija menila, da so bile sporne oprostitve nove pomoči, in ne obstoječe pomoči v smislu člena 1(b) Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339). To presojo je utemeljila zlasti z dejstvom, da sporne oprostitve niso obstajale pred začetkom veljavnosti Pogodbe ES v zadevnih državah članicah, da niso bile nikoli preučene niti odobrene na podlagi pravil o državni pomoči in da niso bile nikoli priglašene.

               12

               Komisija je po predstavitvi razlogov, zakaj zadevne pomoči niso združljive s skupnim trgom, menila, da bi bilo – glede na odločbe Sveta o odobritvi spornih oprostitev (v nadaljevanju: odločbe o odobritvi) in ob upoštevanju, da so bile te sprejete na njen predlog – vračilo nezdružljivih pomoči, ki so bile dodeljene pred 2. februarjem 2002, ko so bile v Uradnem listu Evropskih skupnosti objavljene odločbe o začetku postopka iz člena 88(2) ES, v nasprotju z načeloma varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti.

         Postopek in izpodbijana sodba

               13

               Italijanska republika, Irska, Francoska republika, družba Eurallumina SpA (v nadaljevanju: Eurallumina) in družba Aughinish Alumina Ltd (v nadaljevanju: AAL) so 16., 17. in 23. februarja 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbe za razglasitev celotne ali delne ničnosti sporne odločbe.

               14

               S sodbo z dne 12. decembra 2007 v zadevi Irska in drugi proti Komisiji (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 in T‑69/06) je Splošno sodišče sporno odločbo razglasilo za nično. Sodišče je s sodbo z dne 2. decembra 2009 v zadevi Komisija proti Irski in drugim (C-89/08 P, ZOdl., str. I-11245), na katero je napotilo za obširnejšo predstavitev prejšnjega postopka, to sodbo razveljavilo v delu, v katerem je bila sporna odločba razglašena za nično, ker je Komisija kršila obveznost obrazložitve v zvezi z neuporabo člena 1(b)(v) Uredbe št. 659/1999 v obravnavanem primeru.

               15

               Potem ko so bile zadeve vrnjene v razsojanje Splošnemu sodišču, so bile združene za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

               16

               Splošno sodišče je zato, da bi ponovno razglasilo ničnost sporne odločbe, v izpodbijani sodbi ugodilo tožbenim razlogom in očitkom strank oziroma nekaterih od njih glede kršitve načel pravne varnosti in domneve zakonitosti aktov Evropske unije, s katerimi so tožeče stranke Komisiji v bistvu očitale, da je s to odločbo deloma izničila pravne učinke, ki so nastali z odločbami o odobritvi. Potem ko je Splošno sodišče preučilo te razloge, je med drugim presodilo, da so te odločbe onemogočale, da bi Komisija sporne oprostitve lahko pripisala zadevnim državam članicam in jih zato opredelila kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES. Poleg tega je Splošno sodišče v zadevi T‑62/06 RENV sprejelo očitek glede kršitve načela dobrega upravljanja.

         Predlogi strank

               17

               Komisija Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, zadeve vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in pridrži odločitev o stroških.

               18

               Irska, Francoska republika, Italijanska republika ter družbi Eurallumina in AAL Sodišču predlagajo, naj pritožbo zavrne in Komisiji naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

               19

               Komisija v utemeljitev pritožbe navaja pet pritožbenih razlogov. Prva dva se nanašata na kršitev pravil postopka, ostali trije pa na vsebinsko kršitev prava Unije.

               20

               Prvi pritožbeni razlog se nanaša na nepristojnost Splošnega sodišča, nepravilnosti v postopku, kršitev načela dispozitivnosti, člena 21 Statuta Sodišča Evropske unije ter členov 44(1) in 48(2) Poslovnika Splošnega sodišča ter podredno na neobstoj obrazložitve.

         Trditve strank

               21

               Komisija Splošnemu sodišču očita, da je po uradni dolžnosti obravnavalo tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 87(1) ES oziroma da je znova opredelilo predmet tožbe. Meni namreč, da je resnični razlog za razglasitev ničnosti sporne odločbe to, da po mnenju Splošnega sodišča za sporne oprostitve niso veljali predpisi o nadzoru državnih pomoči, ker jih ni bilo mogoče pripisati zadevnim državam članicam, ampak Uniji. Vendar naj nobena tožeča stranka ne bi navajala tega tožbenega razloga, ki naj bi bil v razpravo vključen z vprašanjem Splošnega sodišča, ki je bilo strankam predloženo 20. julija 2011, čeprav se ta tožbeni razlog ne bi smel obravnavati po uradni dolžnosti. Splošno sodišče naj bi pozneje v izpodbijani sodbi skušalo ta tožbeni razlog prilagoditi tožbenim razlogom, ki so jih navajale stranke in ki se nanašajo na kršitev načel pravne varnosti ter domneve zakonitosti aktov Unije.

               22

               Irska, Francoska republika, Italijanska republika, družba Eurallumina in družba AAL temu pritožbenemu razlogu nasprotujejo.

               23

               Prvič, Francoska republika in Italijanska republika navajata, da obrazložitev v izpodbijani sodbi ni utemeljena le z nepripisom spornih oprostitev državam članicam, ampak temelji na preučitvi izkrivljanja konkurence in hkrati pripisa ukrepa državi, ki sta dva pogoja, ki morata biti izpolnjena, da je mogoče ukrep opredeliti kot državno pomoč. Italijanska republika pa meni, da čeprav mora Splošno sodišče odločati v okviru tožbenih razlogov, lahko kljub temu po uradni dolžnosti preveri, ali eden od bistvenih pogojev obstoja državne pomoči ni izpolnjen, tako da ostane v okviru trditev, navedenih v utemeljitev teh razlogov.

               24

               Irska in Italijanska republika dodajata, da je Splošno sodišče lahko po uradni dolžnosti presojalo bistveno kršitev postopka. Komisija pa naj v obravnavanem primeru s tem, da v sporni odločbi ni navedla razlogov, zakaj meni, da je mogoče sporne oprostitve pripisati državam članicam, ne bi izpolnila svoje obveznosti obrazložitve.

               25

               Drugič, Francoska republika ter družbi Eurallumina in AAL v bistvu menijo, da je Splošno sodišče zaradi razprave med strankami med postopkom razširilo tožbene razloge, ki so jih navedle. Francoska republika opozarja, da se je njen prvi tožbeni razlog za ugotovitev ničnosti nanašal na kršitev pojma državna pomoč v smislu člena 87(1) ES, medtem ko družba Eurallumina navaja, da je, ne da bi uporabila izraz „pripis“, postavila vprašanje, ali je oprostitev, ki se nanjo nanaša, lahko pomoč, ki jo je dodelila Italijanska republika. Komisija naj bi sama v razpravi postavila vprašanje pripisa spornih oprostitev kot obrambo zoper tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načela pravne varnosti. Družba Eurallumina meni, da naj bi Splošno sodišče to vprašanje nato preučilo, da bi zavrnilo trditve Komisije in da bi potrdilo svojo presojo o tem, ali se učinke odobritve, ki jo je dala evropska institucija in ki državi članici pri izvajanju ne dopušča nobenega polja proste presoje, lahko izpodbija ali odpravi, kot je to storila druga institucija Unije. Družba AAL meni, da je Splošno sodišče zgolj preučilo in nato zavrnilo trditev Komisije.

               26

               Tretjič, Francoska republika, Italijanska republika in družba Eurallumina menijo, da je vprašanje pripisa spornih oprostitev vsekakor sorazmerno pomembno v obrazložitvi izpodbijane sodbe, ki bi bila, če bi bil ta prvi pritožbeni razlog sprejet, utemeljena z drugimi razlogi.

         Presoja Sodišča

               27

               Iz predpisov, ki urejajo postopek pred sodišči Unije, zlasti iz člena 21 Statuta Sodišča in 44(1) Poslovnika Splošnega sodišča izhaja, da spor načeloma določijo in opredelijo stranke in da sodišče Unije ne sme odločati ultra petita.

               28

               Čeprav je nekatere tožbene razloge, kot je neobrazložitev ali pomanjkljiva obrazložitev zadevne odločbe, ki se nanašajo na pravila postopka, mogoče ali celo treba preizkusiti po uradni dolžnosti, pa tožbeni razlog v zvezi z materialno zakonitostjo te odločbe, ki se nanaša na kršitev Pogodb ali predpisa za njihovo izvajanje v smislu člena 263 PDEU, sodišče Unije lahko preizkusi le, če ga je tožeča stranka navedla (glej v tem smislu sodbi z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, str. I-1719, točka 67; in z dne 30. marca 2000 v zadevi VBA proti Florimex in drugim, C-265/97 P, Recueil, str. I-2061, točka 114, ter zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Irski in drugim, točka 40).

               29

               Tožbenega razloga kršitve člena 87(1) ES zaradi nepripisa zadevnega ukrepa državi torej ni mogoče preizkusiti po uradni dolžnosti.

               30

               Splošno sodišče je v obravnavanem primeru, potem ko je v točkah 73 in 74 izpodbijane sodbe opozorilo, da je za to, da se ugodnosti lahko opredelijo kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, zlasti potrebno, da jih je mogoče pripisati državi, v točkah 98 in 99 te sodbe zavrnilo trditve Komisije, da odločbe o odobritvi nikakor ne morejo učinkovati tako, da bi Irsko, Francosko republiko in Italijansko republiko oprostile njihove obveznosti spoštovanja postopkov in pravil na področju državnih pomoči in da Svet pri izvrševanju pristojnosti na področju davčnega usklajevanja ne bi smel posegati v pristojnost Komisije na področju državnih pomoči. Menilo je, da so bile ugodnosti, ki bi jih na podlagi spornih oprostitev lahko imeli njihovi upravičenci, dodeljene v skladu z odločbami o odobritvi, tako da niso bile pripisane državam članicam, ampak Uniji in da zato Komisija spornih oprostitev ni mogla niti z izvajanjem skoraj izključnih pooblastil, ki jih ima na podlagi členov 87 ES in 88 ES, opredeliti kot državne pomoči.

               31

               V točki 104 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče sklenilo, da so odločbe o odobritvi Komisiji preprečile, da bi lahko v izpodbijani odločbi sporne oprostitve pripisala zadevnim državam članicam in jih zato opredelila kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES ter da bi lahko odredila vračilo dela teh pomoči, za katerega je presodila, da ni združljiv z notranjim trgom v smislu člena 87(3) ES.

               32

               V točki 110 in v izreku izpodbijane sodbe je Splošno sodišče razglasilo ničnost sporne odločbe, „ker je v njej ugotovljeno – oziroma temelji na ugotovitvi – da so [sporne] oprostitve državne pomoči v smislu člena 87(1) ES“ in ker nalaga, da se zagotovi vračilo teh oprostitev od njihovih upravičencev.

               33

               Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da je sporne oprostitve treba pripisati Uniji, ni preizkusilo tožbenega razloga bistvene kršitve postopka, kot to razumeta Irska in Italijanska republika, ampak tožbeni razlog v zvezi z materialno zakonitostjo sporne odločbe, ki se nanaša na kršitev Pogodbe ES.

               34

               Vendar kot navaja Komisija in kot ugotavlja generalni pravobranilec v točkah od 57 do 63 sklepnih predlogov, nobena tožeča stranka pri Splošnem sodišču tega tožbenega razloga ni navajala. Iz spisa Splošnega sodišča namreč izhaja, da je vprašanje pripisa spornih oprostitev, ki ga je Komisija navedla zgolj v odgovoru na tožbo v zadevi T‑56/06 in družba Eurallumina v repliki v zadevi T‑62/06, v kateri je navedla, da „kljub temu ni treba obravnavati tega problema“,v razpravo vključilo Splošno sodišče, tako da je strankam zastavilo pisno vprašanje, kot to sicer izhaja tudi iz točke 98 izpodbijane sodbe.

               35

               V nasprotju s trditvami Francoske republike, družbe Eurallumina in družbe AAL ni mogoče šteti, da je Splošno sodišče razširilo tožbene razloge strank. Čeprav je namreč Splošno sodišče vprašanje pripisa spornih oprostitev navezalo na tožbene razloge strank v zvezi s kršitvijo načel domneve zakonitosti aktov Unije in pravne varnosti, je po eni strani res, da gre pri tem vprašanju za ločen in drugačen tožbeni razlog, ki se ne nanaša na kršitev splošnih načel prava Unije, ampak na kršitev Pogodbe ES, in po drugi strani, da se stranke, kot to izhaja med drugim iz predstavitve tožbenih razlogov strank v točkah od 53 do 56 izpodbijane sodbe, niso sklicevale na ta načela z namenom, da se ugotovi, da sporne oprostitve niso državne pomoči.

               36

               Iz tega izhaja, da je Splošno sodišče, s tem da je po uradni dolžnosti obravnavalo tožbeni razlog, da se sporne oprostitve ne bi smele pripisati državam članicam, ampak Uniji, in da zato niso državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo.

               37

               Vendar je obrazložitev glede pripisa spornih oprostitev, ki je navedena le v točkah 73, 74, 98, 99 in 104 izpodbijane sodbe, le del obrazložitve te sodbe. Ugotoviti je torej treba, ali je ta sodba utemeljena s preostalim delom obrazložitve.

               38

               Splošno sodišče je poleg obrazložitve glede nepripisa spornih oprostitev državam članicam v izpodbijani sodbi podalo tako obrazložitev.

               39

               V točkah od 63 do 72 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče najprej menilo, da glede na skupni cilj pravil na področju usklajevanja nacionalnih davčnih zakonodaj in pravil o državnih pomočeh, in sicer spodbujanja pravilnega delovanja notranjega trga zlasti s preprečevanjem izkrivljanja konkurence, usklajeno izvajanje teh pravil zahteva, da ima pojem izkrivljanja konkurence enak obseg in pomen na obeh področjih. Glede tega je navedlo, da člen 8(4) in (5) Direktive 92/81 nalaga zlasti Komisiji, ki predlaga, in Svetu, ki odloča, odgovornost presoje obstoja morebitnega izkrivljanja konkurence, da bi se državi članici lahko odobrila uporaba ali nadaljnja uporaba oprostitve usklajene trošarine in da ima v primeru drugačne presoje Komisija zoper odločbo Sveta možnost vložiti ničnostno tožbo.

               40

               Dalje je Splošno sodišče v točkah od 76 do 97 izpodbijane sodbe ugotovilo, da v tem primeru ni bilo sporno, da so Irska, Francoska republika in Italijanska republika upravičeno uporabile sporne oprostitve oziroma so jih uporabljale do 31. decembra 2003 na podlagi odločb o odobritvi in da so delovale popolnoma v skladu s temi odločbami, ki so bile v delu, v katerem so bile navedene geografske in časovne omejitve, za zadevne države članice zavezujoče.

               41

               V teh okoliščinah je v točkah od 79 do 96 te sodbe Splošno sodišče zavrnilo trditve Komisije, da so odločbe o odobritvi potreben, vendar nezadosten pogoj za to, da bi lahko države članice zagotovile sporne oprostitve, in niso vplivale na dejstvo, da bi morale biti sporne oprostitve, če bi bile državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, priglašene Komisiji in bi jih morala ta odobriti v skladu s členom 88 ES, kot je bilo to določeno v točki 5 obrazložitve Odločbe 2001/224. V zvezi s tem je navedlo, da odločbe o odobritvi, ki so bile izdane pred Odločbo 2001/224, niso vsebovale tega pridržka, in menilo, da točka 5 obrazložitve ne pomeni, da želi Svet učinke svoje odobritve pogojevati z morebitnimi postopki in naknadnimi odločbami Komisije o državnih pomočeh.

               42

               Splošno sodišče je menilo, da odgovor Sveta na vprašanja Splošnega sodišča ne podpira razlage točke 5 obrazložitve Odločbe 2001/224 s strani Komisije. Poleg tega te razlage ne bi bilo mogoče sprejeti, saj bi v okoliščinah obravnavane zadeve vodila do nedoslednega izvajanja pravil na področju usklajevanja davčnih zakonodaj in pravil o državnih pomočeh, ker, prvič, so odločbe o odobritvi, sprejete soglasno na predlog Komisije, temeljile na skupni presoji teh dveh institucij, da sporne oprostitve niso povzročile izkrivljanja konkurence in niso ovirale pravilnega delovanja notranjega trga, drugič, je iz teh odločb neposredno izhajala regionalna selektivnost spornih oprostitev in, tretjič, so te odločbe omogočale oprostitve trošarin v celoti.

               43

               Nazadnje, potem ko je Splošno sodišče v točkah od 100 do 103 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija nikoli ni uporabila pooblastil, ki jih je imela na podlagi člena 8(5) Direktive 92/81 ali členov 230 ES in 241 ES, da bi predlagala odpravo ali spremembo odločb o odobritvi ali ugotovitev ničnosti teh odločb ali razglasitev neveljavnosti te direktive, je v točkah 104 in 105 te sodbe navedlo, da je ob sprejetju sporne odločbe Odločba 2001/224 še veljala in da je za to odločbo, za prejšnje odločbe in za to direktivo, ki so v celoti pravno učinkovale, veljala domneva zakonitosti, ki velja za vse akte Unije. Zato je menilo, da so se Irska, Francoska republika in Italijanska republika upravičeno sklicevale na te odločbe za nadaljnjo uporabo spornih oprostitev. Ugotovilo je, da je v posebnih okoliščinah te zadeve sporna odločba neposredno izpodbijala veljavnost spornih oprostitev in posredno, ampak nujno izpodbijala tudi veljavnost odločb o odobritvi in njihove učinke, tako da sta bili kršeni načeli pravne varnosti in domneve zakonitosti aktov Unije.

               44

               V točkah od 107 do 109 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče sprejelo očitek glede kršitve dobrega upravljanja, ki ga je navedla družba Eurallumina v zadevi T‑62/06 RENV, s tem da je menilo, da ta kršitev izhaja iz tega, da je Komisija sprejela izpodbijano odločbo, ne da bi upoštevala posebne pravice, ki jih je Italijanska republika podelila tej družbi na podlagi Odločbe 2001/224, katere učinki so bili pravno zavarovani z načeloma pravne varnosti in domneve zakonitosti aktov Unije.

               45

               Splošno sodišče s tako presojo ni upoštevalo pristojnosti Sveta in Komisije na področju usklajevanja zakonodaj v zvezi s trošarinami in zakonodaj v zvezi z državnimi pomočmi.

               46

               Opozoriti je namreč treba, da je bila Direktiva 92/81 sprejeta na podlagi člena 99 Pogodbe EGS (postal člen 99 Pogodbe ES, ki je postal člen 93 ES), ki je določal, da Svet sprejme določbe za uskladitev zakonodaje glede prometnih davkov, trošarin in drugih oblik posrednega obdavčevanja v obsegu, v kakršnem je taka uskladitev potrebna za vzpostavitev in delovanje notranjega trga.

               47

               Odločbe o odobritvi so bile sprejete v skladu s členom 8(4) te direktive, ki določa, da Svet lahko, na predlog Komisije, soglasno odloči, da državi članici dovoli uvedbo izjem ali znižanj, ki niso določena z navedeno direktivo „zaradi upoštevanja posebnih politik“. Postopek, ki ga določa ta člen, ima drugačen cilj in področje uporabe kakor ureditev iz člena 88 ES.

               48

               Kot je Sodišče ugotovilo v točkah od 29 do 31 sodbe z dne 29. junija 2004 v zadevi Komisija proti Svetu (C-110/02, ZOdl., str. I-6333), Pogodba s tem, da v členu 88 ES določa, da Komisija redno preverja in nadzoruje pomoči, določa, da do ugotovitve morebitne nezdružljivosti pomoči s skupnim trgom pride – pod nadzorom Splošnega sodišča in Sodišča – v postopku, katerega izvedba spada v pristojnost te institucije. Člena 87 ES in 88 ES Komisiji tako dajeta glavno vlogo za ugotovitev morebitne nezdružljivosti pomoči. Pristojnosti, ki jih ima Svet na področju državnih pomoči na podlagi člena 88(2), tretji odstavek, ES so izjeme, kar pomeni, da jih je treba nujno razlagati ozko (glej v tem smislu tudi sodbo z dne 4. decembra 2013 v zadevi Komisija proti Svetu, C‑111/10, točka 39).

               49

               Odločitev Sveta, s katero se državi članici v skladu s členom 8(4) Direktive 92/81 dopusti oprostitev trošarin, torej Komisiji ne preprečuje, da izvede pristojnosti, ki jih ima v skladu s Pogodbo in zato začne postopek iz člena 88 ES, da ugotovi, ali je ta oprostitev državna pomoč, in da po koncu tega postopka po potrebi sprejme odločbo, kot je sporna odločba.

               50

               Okoliščina, da so bile z odločbami o odobritvi odobrene oprostitve trošarin v celoti, pri čemer so bile določene natančne geografske in časovne omejitve, ki so jih države članice strogo upoštevale, ni vplivala na razdelitev pristojnosti med Svetom in Komisijo ter torej Komisiji ni mogla preprečiti izvajanja pristojnosti.

               51

               Sicer pa je bilo ob upoštevanju te razdelitve pristojnosti v točki 5 obrazložitve Odločbe 2001/224, ki je veljala v obdobju, za katero sporna odločba nalaga vračilo pomoči, navedeno, da ta odločba ne vpliva na izid morebitnih postopkov, ki bi se lahko začeli na podlagi členov 87 ES in 88 ES, ter držav članic ne oprošča obveznosti, da „morajo Komisijo obvestiti o primerih morebitne državne pomoči“.

               52

               Odločbe o odobritvi so bile namreč sprejete na predlog Komisije, in ta ni nikoli uporabila pooblastil, ki jih je imela na podlagi člena 8(5) Direktive 92/81 ali členov 230 ES in 241 ES, da bi dosegla odpravo ali spremembo odločb o odobritvi, razglasitev ničnosti teh odločb ali razglasitev neveljavnosti te direktive. V zvezi s tem iz sporne odločbe izhaja, da je Komisija – ko je Svet sprejemal odločbe o odobritvi – menila, da te ne povzročajo izkrivljanja konkurence in ne ovirajo pravilnega delovanja skupnega trga (zgoraj navedena sodba Komisija proti Irski in drugim, točka 83).

               53

               Vendar kot trdi Komisija, pojem državne pomoči ustreza objektivnemu položaju in ne more biti odvisen od ravnanja ali izjav institucij (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Irski in drugim, točka 72). Zato okoliščina, da so bile odločbe o odobritvi sprejete na predlog Komisije, ni mogla preprečiti, da se te oprostitve opredelijo kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, če so izpolnjeni pogoji za obstoj državne pomoči. To okoliščino pa je bilo kljub temu treba upoštevati v zvezi z obveznostjo vračila nezdružljive pomoči glede na načeli varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti, kot je to storila Komisija v sporni odločbi, s tem da ni odredila vračila pomoči, ki so bile dodeljene pred datumom objave odločb o začetku postopka iz člena 88(2) ES v Uradnem listu Evropske unije.

               54

               Iz tega izhaja, da z obrazložitvijo izpodbijane sodbe, navedeno v točkah od 39 do 44 te sodbe, ni mogoče pravno utemeljiti ugotovitve Splošnega sodišča, da sporna odločba postavlja dvom o veljavnosti odločb Sveta o odobritvi in tako krši načeli pravne varnosti in domneve zakonitosti aktov Unije. Enako velja za ugotovitev, ki temelji na enakih razlogih, da je Komisija v zadevi T‑62/06 RENV kršila načelo dobrega upravljanja.

               55

               Glede na navedeno je treba, ne da bi bilo treba preučiti druge trditve in pritožbene razloge strank, izpodbijano sodbo razveljaviti v celoti.

         Vrnitev zadeve Splošnemu sodišču

               56

               V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča lahko Sodišče v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča, če stanje postopka to dovoljuje, samo dokončno odloči o zadevi ali pa zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

               57

               Ker je v obravnavanem primeru Splošno sodišče obravnavalo le nekatere od mnogih tožbenih razlogov strank, Sodišče meni, da stanje postopka ne dovoljuje, da bi samo dokončno odločilo o zadevi. Zato je treba združene zadeve vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču.

         Stroški

               58

               Ker se zadeve vrnejo v razsojanje Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških tega pritožbenega postopka pridrži.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. marca 2012 v združenih zadevah Irska in drugi proti Komisiji (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV in T‑69/06 RENV) se razveljavi.

                           2.

                           Združene zadeve T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV in T‑69/06 RENV se vrnejo v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.

                           3.

                           Odločitev o stroških se pridrži.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jeziki postopka: francoščina, angleščina in italijanščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. junija 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 89/391/EGS - Ukrepi za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu - Členi 2, 10(1) ter 12(3) in (4) - Neskladen prenos. # Zadeva C-226/06.

text:
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. junija 2008 – Komisija proti Franciji
      (Zadeva C‑226/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 89/391/EGS – Ukrepi za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu – Členi 2, 10(1) ter 12(3) in (4) – Neskladen prenos“
      Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 89/391 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu (Direktiva Sveta 89/391,
         členi 9(1)(c), 10(1) in (3)(b), 13(2)(a), (c), (e) in (f)) (Glej točke od 44 do 46, od 48 do 54 in 58.)

      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje vseh določb, potrebnih za uskladitev s členi 2, 10(1) in 12(3) in (4) Direktive
                  Sveta 89/391/EGS z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu (UL
                  L 183, str. 1), v predvidenem roku.

            Izrek

                  1)

                  	Francoska republika, s tem da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev s členi 2, 10(1) ter 12(3)
                     in (4) Direktive Sveta 89/391/EGS z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev
                     pri delu v predvidenem roku, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

                  2)

                  	Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 27. aprila 2016.#X proti Staatssecretaris van Financiën.#Predhodno odločanje – Skupna carinska tarifa – Uredba (ES) št. 1186/2009 – Člen 3 – Oprostitev uvoznih dajatev – Osebna lastnina – Prenos stalnega prebivališča iz tretje države v državo članico – Pojem ,običajno prebivališče‘ – Nemožnost združevanja običajnega prebivališča v državi članici in v tretji državi – Merila za določanje kraja običajnega prebivališča.#Zadeva C-528/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 27. aprila 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Skupna carinska tarifa — Uredba (ES) št. 1186/2009 — Člen 3 — Oprostitev uvoznih dajatev — Osebna lastnina — Prenos stalnega prebivališča iz tretje države v državo članico — Pojem ‚običajno prebivališče‘ — Nemožnost združevanja običajnega prebivališča v državi članici in v tretji državi — Merila za določanje kraja običajnega prebivališča“
      V zadevi C‑528/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (nizozemsko vrhovno sodišče, Nizozemska) z odločbo z dne 14. novembra 2014, ki je prispela na Sodišče 21. novembra 2014, v postopku

         X

      proti

         Staatssecretaris van Financiën,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, C. Likurgos, E. Juhász, C. Vajda, sodniki, in K. Jürimäe (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: H. Saugmandsgaard Øe,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za X B. J. B. Boersma, adviseur,

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman in M. Noort, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo L. Grønfeldt in H. Kranenborg, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. decembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3 Uredbe Sveta (ES) št. 1186/2009 z dne 16. novembra 2009 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti (UL L 324, str. 23).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med X in Staatssecretaris van Financiën (državni sekretar za finance), ker je ta zavrnil oprostitev uvozne dajatve za prenos osebne lastnine X iz Katarja na Nizozemsko.

         Pravni okvir

         Direktiva 83/182

               3

               Člen 7(1) Direktive Sveta z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo (83/182/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 112), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2006/98/ES z dne 20. novembra 2006 (UL L 363, str. 129, v nadaljevanju: Direktiva 83/182), določa:
               „V tej direktivi ‚običajno prebivališče‘ pomeni kraj, kjer oseba navadno živi, to je vsaj 185 dni v vsakem koledarskem letu zaradi osebnih in poklicnih vezi ali v primeru osebe, ki nima poklicnih vezi, zaradi osebnih vezi, ki kažejo tesno povezavo med to osebo in krajem, kjer živi.
               Vendar se za običajno prebivališče osebe, ki je poklicno vezana na drug kraj kot osebno, in ki zato živi v različnih krajih v dveh ali več državah članicah, šteje kraj osebnih vezi osebe, če se ta oseba tja redno vrača. […]“

         Direktiva 83/183/EGS

               4

               Vsebina člena 6(1) Direktive Sveta z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah, ki veljajo za končni uvoz osebne lastnine posameznikov iz države članice (83/183/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 117), ki je bila razveljavljena z Direktivo Sveta 2009/55/ES z dne 25. maja 2009 o davčnih oprostitvah, ki veljajo za končni vnos osebne lastnine posameznikov iz države članice (UL L 145, str, 36), je enaka vsebini člena 7(1) Direktive 83/182.

         Uredba št. 1186/2009

               5

               Uredba št. 1186/2009 je razveljavila Uredbo Sveta (EGS) št. 918/83 z dne 28. marca 1983 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 1, str. 419).

               6

               V uvodnih izjavah 3 in 4 Uredbe št. 1186/2009 je navedeno:

                        „(3)

                        V nekaterih točno določenih okoliščinah, ko zaradi posebnih pogojev, pod katerimi se uvaža blago, ni običajne potrebe po varstvu gospodarstva, […] obdavčenje ni upravičeno.

                        (4)

                        Zaželeno je, da se v takšnih okoliščinah uredi, kakor je bilo to določeno tudi v večini carinskih sistemov, da takšno blago uživa oprostitev uvozne dajatve, ki bi jo bilo sicer treba plačati.“

               7

               Člen 2(1)(c) te uredbe določa:
               „[…] Osebna lastnina ne po naravi ne po količini ne sme biti takšna, da bi bilo mogoče sklepati, da se uvaža v komercialne namene.“

               8

               Člen 3 te uredbe določa:
               „Na podlagi členov 4 do 11 se osebna lastnina fizičnih oseb, ki prenesejo običajno prebivališče iz tretje države na carinsko območje Skupnosti, uvozi brez uvoznih dajatev.“

               9

               Člen 4 iste uredbe določa:
               „Oprostitev je omejena na osebno lastnino, ki:

                        (a)

                        jo je imela, razen v posebnih, z okoliščinami utemeljenih primerih, zadevna oseba v lasti oziroma, v primeru blaga, ki ga ni mogoče porabiti, v uporabi na prejšnjem običajnem bivališču vsaj šest mesecev pred datumom, ko oseba preneha imeti običajno prebivališče v tretji državi, iz katere prihaja;

                        (b)

                        je namenjena za uporabo v enak namen na novem kraju običajnega bivališča.

                  […]“

               10

               Člen 5(1) Uredbe št. 1186/2009 določa:
               „1.   Oprostitev se lahko odobri le osebam, katerih običajno prebivališče se je neprekinjeno nahajalo izven carinskega območja Skupnosti vsaj 12 mesecev.“

               11

               V skladu s členom 7(1) te uredbe se oprostitev odobri le za osebno lastnino, ki je bila dana v prosti promet v 12 mesecih od datuma, ko je zadevna oseba prijavila običajno prebivališče na carinskem območju Evropske unije.

               12

               Člen 9 te uredbe določa, da je oprostitev mogoče odobriti za osebno lastnino, ki je dana v prosti promet, preden zadevna oseba prijavi običajno prebivališče na carinskem območju Unije, če takšna oseba namerava dejansko prijaviti običajno prebivališče v roku šestih mesecev.

               13

               V skladu s členom 10 te uredbe lahko pristojni organi, če zaradi službenih obveznosti zadevna oseba zapusti tretjo državo, v kateri je imela običajno prebivališče, ne da bi hkrati prijavila običajno prebivališče na carinskem območju Unije, čeprav to namerava storiti, dovolijo dajatve prost uvoz osebne lastnine, ki jo s tem namenom prenaša na omenjeno območje.

               14

               V skladu s členom 11 Uredbe št. 1186/2009 imajo pristojni organi tudi možnost odstopanja od nekaterih pogojev uporabe oprostitve uvoznih dajatev iz člena 3 te uredbe.

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               15

               Tožeča stranka je do 1. marca 2008 prebivala in delala na Nizozemskem. Od 1. marca 2008 do 1. avgusta 2011 je delala v Katarju, kjer je uporabljala stanovanje, ki ji ga je dal na voljo njen delodajalec. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je imela v tej tretji državi osebne in poklicne vezi. V tem času je žena tožeče stranke še naprej prebivala in delala na Nizozemskem. Žena je tožečo stranko obiskala šestkrat za skupno 83 dni. V tem obdobju je tožeča stranka v postopku v glavni stvari preživela 281 dni zunaj Katarja in je v tem času obiskala svojo ženo, svoje polnoletne otroke in družino na Nizozemskem ter bila na dopustu v drugih državah.

               16

               Zaradi vrnitve na Nizozemsko je tožeča stranka v postopku v glavni stvari zaprosila za odobritev uvoza osebne lastnine iz Katarja v Unijo z oprostitvijo uvoznih dajatev v skladu s členom 3 Uredbe št. 1186/2009. Davčni inšpektor je z odločbo to prošnjo zavrnil, ker ni bilo prenosa običajnega prebivališča tožeče stranke na Nizozemsko v smislu tega člena. Tožeča stranka naj bi običajno prebivališče namreč ohranila v tej državi članici, medtem ko je bivala v Katarju, tako da naj njeno običajno prebivališče nikoli ne bi bilo v tej tretji državi.

               17

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zoper to zavrnitveno odločbo vložila tožbo pri Rechtbank te Haarlem (sodišče v Haarlemu), ki je njeni zahtevi ugodilo. Davčni inšpektor se je zoper sodbo tega sodišča pritožil pri Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu). To sodišče je opozorilo, da je v skladu s sodno prakso Sodišča običajno prebivališče kraj, ki ga je zadevna oseba izbrala za trajno središče svojih interesov. Dalje, poudarilo je, da glede na osebne in poklicne vezi tožeče stranke v postopku v glavni stvari ni mogoče določiti, kje je bilo trajno središče njenih interesov. V teh okoliščinah to sodišče meni, da je treba dati prednost osebnim vezem, zato v zadevnem obdobju običajno prebivališče tožeče stranke ni bilo v Katarju, ampak na Nizozemskem.

               18

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je pri predložitvenem sodišču vložila kasacijsko pritožbo. Potem ko je to sodišče navedlo, da Uredba št. 1186/2009 ne opredeljuje pojma „običajno prebivališče“, je menilo, da se je ob odločitvi Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) treba vprašati, ali je imela tožeča stranka v postopku v glavni stvari v zadevnem obdobju običajno prebivališče tako na Nizozemskem kot v Katarju. Poudarilo je, da cilji te uredbe v okoliščinah, kot so te v glavni stvari, ne nasprotujejo niti sočasnemu obstoju običajnega prebivališča tako na Nizozemskem kot v Katarju niti uporabi oprostitve uvoznih dajatev, določene v členu 3 te uredbe, ker je tožeča stranka v postopku v glavni stvari opustila običajno prebivališče v Katarju in je svojo osebno lastnino prenesla na Nizozemsko.

               19

               Če bi bilo treba Uredbo št. 1186/2009 razlagati tako, da izključuje možnost dvojnega običajnega prebivališča, želi predložitveno sodišče izvedeti, katera so merila, ki jih je v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, treba upoštevati za določitev, katero od teh dveh prebivališč je treba šteti za običajno prebivališče za namene uporabe te uredbe. V zvezi s tem to sodišče sprašuje, ali so upoštevna merila za določitev kraja „običajnega prebivališča“ v smislu člena 7(1) Direktive 83/182 in člena 6(1) Direktive 83/183, ki jih je Sodišče določilo v sodbah Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) in Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251), zlasti prednost, ki se pri tej določitvi pripisuje osebnim vezem.

               20

               V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali Uredba št. 1186/2009 zajema možnost, da ima fizična oseba običajno prebivališče hkrati v državi članici in v tretji državi, in če je tako, ali oprostitev uvoznih dajatev, določena v členu 3, velja za blago, ki se, ko nima več običajnega prebivališča v tretji državi, prenese v Unijo?

                        2.

                        Če Uredba št. 1186/2009 izključuje dvojno običajno prebivališče in glede na vse okoliščine ni mogoče določiti običajnega prebivališča: na podlagi katerega pravila ali katerih meril je treba torej za uporabo te uredbe določiti, v kateri državi ima zadevna oseba običajno prebivališče v primeru, kot je obravnavani, v katerem ima v tretji državi tako osebne kot poklicne vezi, v državi članici pa samo osebne vezi?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               21

               S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3 Uredbe št. 1186/2009 razlagati tako, da ima lahko fizična oseba za potrebe uporabe tega člena običajno prebivališče hkrati v državi članici in v tretji državi. V primeru pritrdilnega odgovora to sodišče tudi sprašuje, ali se oprostitev uvoznih dajatev iz tega člena uporablja za osebno lastnino, ki jo ta fizična oseba uvozi v Unijo, ko preneha imeti običajno prebivališče v tretji državi.

               22

               Ker Uredba št. 1186/2009 ne opredeljuje pojma „običajno prebivališče“ iz člena 3 te uredbe, je treba za določitev obsega tega člena upoštevati hkrati njeno besedilo, njen kontekst in njene cilje (sodba Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, točka 26 in navedena sodna praksa).

               23

               Glede besedila člena 3 Uredbe št. 1186/2009 je treba po eni strani navesti, da se izraz „običajno prebivališče“ v njem uporablja v ednini, kar lahko potrjuje, da ima fizična oseba lahko hkrati le eno običajno prebivališče. Po drugi strani ta člen dodelitev oprostitve uvoznih dajatev pogojuje s prenosom običajnega prebivališča iz tretje države v carinsko območje Unije. Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 37 sklepnih predlogov, uporaba glagola „prenesti“ nujno predpostavlja selitev običajnega prebivališča iz kraja zunaj tega ozemlja v kraj znotraj tega ozemlja in torej nasprotuje temu, da v istem obdobju obstaja običajno prebivališče v državi članici in običajno prebivališče v tretji državi.

               24

               V zvezi s sobesedilom člena 3 Uredbe št. 1186/2009 se tudi v členih 4, 5, 7 in od 9 do 11 te uredbe, ki se nanašajo izrecno na pogoje uporabe oprostitve carin, določene v členu 3 te uredbe, izraz „običajno prebivališče“ uporablja v ednini. Enako velja za druge člene te uredbe, v katerih se pojavlja pojem „običajno prebivališče“.

               25

               Tudi besedilo členov 4, 7 in od 9 do 11 Uredbe št. 1186/2009 podpira razlago pojma „običajno prebivališče“, v skladu s katero ima fizična oseba lahko hkrati le eno običajno prebivališče. Tako najprej člen 4 te uredbe določa, da oprostitev velja le za osebno lastnino, ki jo je po eni strani zainteresirana oseba uporabljala „v kraju svojega prejšnjega običajnega prebivališča“ vsaj šest mesecev pred datumom, ko „je oseba prenehala imeti običajno prebivališče“ v tretji državi, iz katere prihaja, in ki je po drugi strani namenjena za uporabo „v novem kraju običajnega prebivališča“. Dalje, členi 7, 9 in 10 te uredbe se vsi nanašajo na isto sosledje dogodkov, v katerem je zainteresirana oseba najprej zapustila svoje običajno prebivališče v tretji državi, nato pa je običajno prebivališče vzpostavila v carinskem območju Unije. Nazadnje, v členu 11 Uredbe št. 1186/2009 se glagol „prenesti“, ki se uporablja tudi v členu 3 te uredbe, uporabi za opis selitve običajnega prebivališča iz tretje države v državo članico.

               26

               Glede ciljev Uredbe št. 1186/2009 je v uvodni izjavi 3 te uredbe navedeno, da ta uredba določa oprostitev carine, če „v nekaterih točno določenih okoliščinah, ko zaradi posebnih pogojev, pod katerimi se uvaža blago, ni običajne potrebe po varstvu gospodarstva, […] obdavčenje ni upravičeno“.

               27

               Iz sodne prakse v zvezi z drugo uvodno izjavo Uredbe št. 918/83, katere vsebina je enaka uvodni izjavi 3 Uredbe št. 1186/2009, izhaja, da sta cilja, ki ju je zakonodajalec Unije uresničeval pri sprejetju te prve uredbe, olajšati vzpostavitev novega prebivališča fizične osebe v zadevni državi članici na eni strani in olajšati delo carinskim organom držav članic na drugi (sodba Treimanis, C‑487/11, EU:C:2012:556, točka 24). Ta preudarka se uporabljata v Uredbi št. 1186/2009, saj je zakonodajalec Unije s to uredbo uzakonil različne predpise ureditve oprostitve carin, vključno z določbami Uredbe št. 918/83.

               28

               Razlage, v skladu s katero ima fizična oseba lahko dve običajni prebivališči v smislu člena 3 Uredbe št. 1186/2009, in sicer eno v tretji državi in drugo v državi članici, pa ne bi bilo mogoče šteti za skladno s ciljem olajšati vzpostavitev novega prebivališča v državi članici.

               29

               Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3 Uredbe št. 1186/2009 razlagati tako, da za namene uporabe tega člena fizična oseba ne more imeti običajnega prebivališča hkrati v državi članici in v tretji državi. Ob upoštevanju tega odgovora ni treba preučiti drugega dela prvega vprašanja.

         Drugo vprašanje

               30

               Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, katera so merila za določanje kraja običajnega prebivališča v smislu člena 3 Uredbe št. 1186/2009 v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, v katerih ima zainteresirana stranka v tretji državi osebne in poklicne vezi, v državi članici pa osebne vezi.

               31

               Uvodoma je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso, ki se je razvila na različnih področjih prava Unije, običajno prebivališče razumeti kot kraj, ki ga je zainteresirana oseba izbrala za trajno središče svojih interesov (glej po analogiji sodbe Schäflein/Komisija, 284/87, EU:C:1988:414, točka 9; Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, točka 19; Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, točka 51; Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, točka 55; I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, točka 44, in B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, točka 26).

               32

               Odločeno je bilo tudi, da je za določanje običajnega prebivališča kot trajnega središča interesov zadevne osebe treba upoštevati vsa upoštevna dejstva (glej po analogiji sodbe Schäflein/Komisija, 284/87, EU:C:1988:414, točka 10; Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, točka 20; Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, točka 55; Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, točka 57, in I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, točki 45 in 46).

               33

               V sodbah Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) in Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251), o upoštevnosti katerih se Sodišče sprašuje v okviru drugega vprašanja za določitev kraja običajnega prebivališča v smislu člena 3 Uredbe št. 1186/2009, je Sodišče glede člena 7(1) Direktive 83/182 in člena 6(1) Direktive 83/183 navedlo, da med dejavnike, ki jih je treba upoštevati pri določitvi običajnega prebivališča kot trajnega središča interesov zadevne osebe, sodijo med drugim fizična prisotnost te osebe, njenih družinskih članov, posedovanje stanovanja, kraj dejanskega šolanja otrok, kraj izvajanja poklicne dejavnosti, kraj, kjer so premoženjski interesi, in kraj, kjer obstajajo upravne vezi z državnimi organi in družbeni ustanovami, če omenjeni dejavniki izražajo voljo te osebe, da kraj teh vezi zaradi trajnosti, ki izvira iz življenjske navade in odvijanja običajnih družbenih in poklicnih odnosov, izbere za stalno (sodbi Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, točka 55, in Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, točka 57).

               34

               Sodišče je v teh sodbah pojasnilo tudi, da če skupna presoja vseh upoštevnih dejstev ne zadošča za določitev trajnega središča interesov zadevne osebe, je treba za to določitev prednost dati osebnim vezem (sodbi Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, točka 53, in Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, točka 61).

               35

               Iz predloga za sprejetje prehodne odločbe izhaja, da se predložitveno sodišče zlasti sprašuje, ali je ta zadnji preudarek, v skladu s katerim je treba dati prednost osebnim vezem, mogoče uporabiti za razlago pojma „običajno prebivališče“ v smislu člena 3 Uredbe št. 1186/2009, glede na to, da je Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu), katerega sodba je predmet postopka pred tem sodiščem, menilo, da je bilo treba v okoliščinah v postopku v glavni stvari dati prednost navedenim osebnim vezem.

               36

               V zvezi s tem je treba navesti, da iz sodb Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, točka 53) in Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251, točka 61) izhaja, da ta prednost temelji na razlagi izrazov iz člena 7(1) Direktive 83/182 in člena 6(1) Direktive 83/183. Uredba št. 186/2009 pa ne vsebuje določbe, ki bi bila enakovredna tem določbam.

               37

               Dalje je treba navesti, da se ti direktivi nanašata na davčne oprostitve, ki se uporabljajo v Uniji, medtem ko se ta uredba nanaša na oprostitve carin, ki se uporabljajo za premoženje, ki se iz tretjih držav uvaža v Unijo. Cilj teh direktiv je torej drugačen od cilja Uredbe št. 1186/2009. Iz uvodnih izjav teh direktiv namreč izhaja, da je njun cilj spodbujanje prostega gibanja posameznikov znotraj Unije z odstranitvijo davčnih ovir za uvoz osebne lastnine in prevoznih sredstev v državo članico iz druge države članice. Nasprotno pa ta uredba, kot izhaja iz njene uvodne izjave 3, za uvoz – iz tretjih držav v Unijo – blaga, ki v skladu s členom 2(1)(c) te uredbe ne sme biti takšen, da bi bilo mogoče sklepati, da se uvaža v komercialne namene, določa oprostitev carine, če zaradi pogojev teh uvozov „ni običajne potrebe po varstvu gospodarstva“.

               38

               V teh okoliščinah razlage pojma „običajno prebivališče“ v smislu člena 7(1) Direktive 83/182 in člena 6(1) Direktive 83/183, v skladu s katero je treba, ko ni mogoče določiti trajnega središča interesov zadevne osebe, dati prednost osebnim vezem, ni mogoče uporabiti za pojem „običajno prebivališče“ v smislu člena 3 Uredbe št. 1186/2009.

               39

               Iz tega izhaja, da je običajno prebivališče v smislu člena 3 Uredbe št. 1186/2009 treba razumeti kot kraj, ki ga je zadevna oseba izbrala za trajno središče svojih interesov. Pri določitvi, ali je to običajno prebivališče v tretji državi, je treba za namene uporabe carinske oprostitve, določene v tem členu 3, upoštevati vsa upoštevna dejstva, vključno s tistimi, ki jih je Sodišče primeroma navedlo v sodbah Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) in Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) ter ki so navedeni v točki 33 te sodbe, ne da bi bilo treba dajati prednost osebnim vezem.

               40

               V okviru te analize je treba poudariti, da Uredba št. 1186/2009 namenja poseben pomen trajanju prebivanja zadevne osebe v zadevni tretji državi. V skladu s členom 5(1) te uredbe se carinska oprostitev, določena v členu 3 te uredbe, lahko odobri le osebam, katerih običajno prebivališče je bilo neprekinjeno zunaj carinskega območja Unije vsaj 12 mesecev. Prav tako je Svet za carinsko sodelovanje, ki je postal Svetovna carinska organizacija (STO), h kateri je želela pristopiti Unija, katere prošnja za pristop je bila sprejeta v letu 2007, v priporočilu z dne 5. decembra 1962 v zvezi z odobritvijo oprostitve carin za premičnine, ki se uvozijo ob prenosu prebivališča, navedel, da se oprostitev lahko dovoli zlasti, če se izkaže, da je bilo trajanje prebivanja v tujini zadostno.

               41

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, ko ima zainteresirana oseba v tretji državi osebne in poklicne vezi, v državi članici pa osebne vezi, pri določitvi, ali je običajno prebivališče te osebe v smislu člena 3 Uredbe št. 1186/2009 v tretji državi, ob celostni presoji upoštevnih dejstev posebno pomembnost nameniti trajanju prebivanja zadevne osebe v tej tretji državi.

         Stroški

               42

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 3 Uredbe Sveta (ES) št. 1186/2009 z dne 16. novembra 2009 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti je treba razlagati tako, da za namene uporabe tega člena fizična oseba običajnega prebivališča ne more imeti hkrati v državi članici in v tretji državi.

                           2.

                           V okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, v katerih ima zainteresirana oseba v tretji državi osebne in poklicne vezi, v državi članici pa osebne vezi, je treba pri določitvi, ali je običajno prebivališče te osebe v smislu člena 3 Uredbe št. 1186/2009 v tretji državi, ob celostni presoji upoštevnih dejstev poseben pomen nameniti trajanju prebivanja zadevne osebe v tej tretji državi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.