Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 29. novembra 2006. # Franco Campoli proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Akt, ki posega v položaj - Enako obravnavanje. # Zadeva T-135/05.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. decembra 2008. # Isabel Clara Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Kadrovski predpisi za uradnike - Ugovor nezakonitosti člena 12(3) priloge XIII o razvrščanju uradnikov, zaposlenih po 1. maju 2004 - Posvetovanje z Odborom za Kadrovske predpise - Nekršitev pridobljenih pravic in načela enakega obravnavanja. # Zadeva C-443/07 P.

text:
      SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 22. decembra 2008
      Zadeva C-443/07 P
      Isabel Clara Centeno Mediavilla in drugi
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Kadrovski predpisi za uradnike – Ugovor nezakonitosti člena 12(3) Priloge XIII o razvrstitvi uradnikov, zaposlenih po 1. maju 2004 – Posvetovanje z odborom za Kadrovske predpise – Nekršitev pridobljenih pravic in načela enakega obravnavanja“
      Predmet: Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 11. julija 2007 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti
         Komisiji (T‑58/05, ZOdl., str. II-2523), s katero pritožniki predlagajo razveljavitev te sodbe.

      Odločitev: Zavrnitev pritožbe.

      Povzetek
      1.        Uradniki – Kadrovski predpisi – Uredba o spremembi Kadrovskih predpisov – Postopek priprave – Posvetovanje z odborom za Kadrovske
            predpise
      (člen 283 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 10, drugi odstavek; Priloga XIII, člen 12(3))
      2.        Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje v naziv – Uvedba nove karierne strukture z Uredbo št. 723/2004 – Prehodne določbe o razvrstitvi
            v naziv
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 3 in 31; Priloga XIII, člen 12(3); Uredba Sveta št. 723/2004)
      3.        Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje v naziv – Uvedba nove karierne strukture z Uredbo št. 723/2004 – Prehodne določbe o razvrstitvi
            v naziv
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga XIII, člen 12(3); Uredba Sveta št. 723/2004)
      4.        Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje v naziv – Uvedba nove karierne strukture z Uredbo št. 723/2004 – Prehodne določbe o razvrstitvi
            v naziv
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga XIII, člen 12(3); Uredba Sveta št. 723/2004)
      1.        Določb člena 10 Kadrovskih predpisov, ki določa ustanovitev odbora za Kadrovske predpise, s katerim se je treba posvetovati
         o vseh predlogih za revizijo Kadrovskih predpisov in ki lahko oblikuje predloge v okviru take revizije, očitno ni mogoče razlagati
         ozko. Komisija se mora ponovno posvetovati s tem odborom, preden Svet sprejme zadevne uredbene določbe, če te spremembe predloga
         Kadrovskih predpisov bistveno vplivajo na namen predloga, take obveznosti pa ni, če gre za posebne spremembe z omejenim učinkom.
         Ali je sprememba vsebinska, je treba preučiti glede na predmet in mesto spremenjenih določb glede na celoto, ne pa glede na
         posamezne posledice, ki jih lahko imajo za položaj zadevnih uradnikov.

      V zvezi s tem zamenjava naziva A 7 z nazivom A*6, ki izhaja iz reforme kariernih razredov, ki jo je zakonodajalec Skupnosti
         uvedel 1. maja 2004, in je bila prvotno predvidena v določbi, ki je postala člen 12(3) Priloge XIII h Kadrovskim predpisom,
         ni bistvena, ker dopolnjuje to reformo in se uvršča v celotni namen in v globalno perspektivo postopnega prestrukturiranja
         kariernih razredov. Ker se ta sprememba vsebinsko ne oddaljuje od besedila, ki je bilo predloženo odboru za Kadrovske predpise,
         ki je torej podal svoje mnenje o možnosti, da se predvidi razlika v nazivih pri zaposlitvi med uradniki, ki so bili uspešni
         na natečajih, izvedenih, preden je začela veljati reforma, in ki so bili zaposleni pred tem datumom, ter tistimi, ki so bili
         zaposleni po tem datumu, novo posvetovanje z navedenim odborom ni potrebno.

      2.        Kandidati, ki so bili uspešni na natečajih in ki so bili vpisani na sezname primernih kandidatov, kot taki nimajo nobene pravice
         do imenovanja, temveč le možnost, da bodo imenovani, njihova razvrstitev v naziv pa je pogojena z njihovim imenovanjem, za
         kar je pristojen organ, pristojen za imenovanja. Iz tega sledi, da se kandidati, ki so bili uspešni na splošnih natečajih
         in ki so bili na sezname primernih kandidatov vpisani pred 1. majem 2004, ko je začela veljati Uredba št. 723/2004 o spremembi
         Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, ki pa so bili imenovani za uradnike na poskusnem
         delu po tem datumu, ne morejo sklicevati na nobeno pridobljeno pravico, da bi zahtevali, da se namesto uporabe novih meril
         za razvrstitev kandidatov iz te uredbe spoštuje razvrstitev v naziv, določen v obvestilu o natečaju, ker se položaj, iz katerega
         izvira pravica do upoštevanja določenih pogojev za zaposlitev, ni končal pred začetkom veljavnosti navedene uredbe. Ti preudarki
         veljajo tudi za tiste, ki so bili zaposleni kot uradniki na poskusnem delu pred 1. majem 2004, vendar so bili imenovani za
         uradnike po tem datumu.

      Čeprav za kandidate, ki so bili uspešni na natečaju, iz člena 31(1) Kadrovskih predpisov načeloma izhaja pravica, da jim bo
         dodeljen naziv funkcionalne skupine, ki je bila navedena v obvestilu o natečaju, če bodo imenovani, ta določba lahko velja
         le za obstoječo pravico, ker ne more zavezovati organa, pristojnega za imenovanja, da sprejme odločbo, ki ni skladna s Kadrovskimi
         predpisi, kakor jih je spremenil zakonodajalec Skupnosti, in je torej nezakonita. Člen 12(3) Priloge XIII h Kadrovskim predpisom
         kot posebna prehodna določba vnaša izjemo od splošnega pravila iz člena 31 Kadrovskih predpisov, ki velja za določeno kategorijo
         uradnikov.

      3.        Zakonodajalec s tem, ko je sprejel člen 12(3) Priloge XIII h Kadrovskim predpisom, iz katerega izhaja različno obravnavanje
         uradnikov, ki so bili uspešni na istem natečaju in so bili zaposleni pred 1. majem 2004, ko je začela veljati reforma, ki
         je bila uvedena z Uredbo št. 723/2004 o spremembi Kadrovskih predpisov in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, oziroma
         po tem datumu, ni kršil načela enakega obravnavanja, ker različno obravnavanje vpliva na uradnike, ki niso del ene same skupine.
         Uradniki, ki so bili zaposleni po 1. maju 2004, namreč niso v enakem pravnem položaju kot uradniki, ki so bili zaposleni pred
         tem datumom, ker so imeli, ko je začela veljati reforma, drugače kot že zaposleni uradniki le možnost, da bodo imenovani.
         Tako različno obravnavanje med drugim temelji na dejavniku, ki je objektiven in neodvisen od volje zakonodajalca Skupnosti,
         namreč na datumu zaposlitve, ki ga določi organ, pristojen za imenovanja. Zakonodajalec Skupnosti je, s tem ko je tehtal interese
         različnih skupin uradnikov v okviru postopne uvedbe nove ureditve Kadrovskih predpisov, lahko veljavno odločil, da se zaposlitev
         kandidatov, ki so bili uspešni na natečajih, izvedenih pred 1. majem 2004, vendar so bili na mesto uradnikov zaposleni po
         tem datumu, izvrši v skladu z novo ureditvijo, na podlagi katere se jih obravnava ugodneje kot uradnike, ki so bili uspešni
         na natečajih, ki so bili izvedeni po 1. maju 2004, in nato zaposleni.

      Merila razvrstitve, navedena v členu 12(3) Priloge XIII h Kadrovskim predpisom, ne pomenijo niti diskriminacije zaradi starosti,
         ker očitno ne upoštevajo starosti kandidatov, ki so bili uspešni na zadevnih natečajih, poleg tega pa v zvezi s kategorijo A
         določajo razliko med osnovnim nazivom A*5 (prejšnji naziv A 8) in višjim nazivom A*6 (prejšnji naziv A 7/A 6).

      4.        Kandidati, ki so bili uspešni na natečajih in ki so bili vpisani na sezname primernih kandidatov pred 1. majem 2004, ko je
         začela veljati Uredba št. 723/2004 o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev,
         ki pa so bili imenovani za uradnike na poskusnem delu po tem datumu, se ne morejo sklicevati na podatke, ki jim jih je navedla
         administracija pred njihovim imenovanjem v zvezi z njihovo razvrstitvijo glede na merila, navedena v obvestilih o natečajih,
         in ki so jim bila dodana opozorila glede možnosti, da jim bo ponujena zaposlitev na podlagi novih določb Kadrovskih predpisov,
         zato da bi izpodbijali zakonitost navedenih določb, na katerih so dejansko temeljile odločbe o imenovanju. Tudi če se take
         navedbe, ki jih je podala administracija, šteje za jasna jamstva, iz katerih bi za naslovnike izhajalo upravičeno pričakovanje,
         se upravičenci ne morejo sklicevati na načelo varstva zaupanja v pravo, da bi nasprotovali zakonitosti nove upravne določbe,
         predvsem na področju, na katerem ima zakonodajalec široko diskrecijsko pravico. Ravnanja uprave ne morejo omejiti področja
         delovanja zakonodajalca in ne morejo biti merilo zakonitosti, v skladu s katerim mora uprava ravnati.


Sodba Sodišča z dne 11. julija 1991. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Zadeva C-247/89.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 17. marca 1983. # Christiane Hoffmann proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 280/81.


Sodba Sodišča z dne 9. avgusta 1994. # Bund Naturschutz in Bayern e.V. in Richard Stahnsdorf in drugi proti Freistaat Bayern, Stadt Vilsbiburg in Landkreis Landshut. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Nemčija. # Zadeva C-396/92.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 9. junija 2016.#Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV proti Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Raad van State.#Predhodno odločanje – Onesnaževanje zraka – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Direktiva 2003/87/ES – Pojem ‚naprava‘ – Vključitev skladišča goriva – Uredba (EU) št. 601/2012 – Pojem ‚gorivo, izvoženo iz naprave‘.#Zadeva C-158/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 9. junija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Onesnaževanje zraka — Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov — Direktiva 2003/87/ES — Pojem ‚naprava‘ — Vključitev skladišča goriva — Uredba (EU) št. 601/2012 — Pojem ‚gorivo, izvoženo iz naprave‘“
      V zadevi C‑158/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Raad van State (državni svet, Nizozemska) z odločbo z dne 1. aprila 2015, ki je prispela na Sodišče 3. aprila 2015, v postopku

         Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV

      proti

         Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit,

      SODIŠČE (šesti senat)
      v sestavi A. Arabadžiev, predsednik senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec) in E. Regan, sodnika,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV V.M.Y. van ′t Lam in T. Kortmann, odvetnika,

               —

               za nizozemsko vlado M. de Ree in M. Bulterman, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo E. Manhaeve in K. Mifsud-Bonnici, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 3. marca 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(e) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 631), kakor je bila spremenjena s Sklepom št. 1359/2013/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 (UL 2013, L 343, v nadaljevanju: Direktiva 2003/87), in člena 27(2) Uredbe Komisije (EU) št. 601/2012 z dne 21. junija 2012 o spremljanju emisij toplogrednih plinov in poročanju o njih v skladu z Direktivo 2003/87/ES (UL 2012, L 181, str. 30), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 206/2014 z dne 4. marca 2014 (UL 2014, L 65, str. 27, v nadaljevanju: Uredba št. 601/2012).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV (v nadaljevanju: EPZ) in Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit (uprava nizozemskega organa, pristojnega za področje emisij, v nadaljevanju NEa) zaradi upoštevanja emisij toplogrednih plinov iz samosegrevanja premoga med njegovim skladiščenjem.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/87

               3

               V uvodni izjavi 11 Direktive 2003/87 je navedeno:
               „Države članice morajo zagotoviti, da imajo upravljavci določenih dejavnosti dovoljenje za emisije toplogrednih plinov ter da spremljajo svoje emisije toplogrednih plinov, določenih za te dejavnosti, in o njih poročajo.“

               4

               Člen 2 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
               „Ta direktiva se uporablja za emisije iz dejavnosti, naštetih v Prilogi I, in toplogredne pline, naštete v Prilogi II.“

               5

               Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
               „V tej direktivi izraz:
               […]

                        (b)

                        ‚emisije‘ pomeni izpust toplogrednih plinov v ozračje iz virov v napravi […]

                  […]

                        (e)

                        ‚naprava‘ pomeni nepremično tehnično enoto, kjer poteka ena ali več dejavnosti, ki so navedene v Prilogi I, in katere koli z njimi neposredno povezane dejavnosti, ki so tehnično povezane z dejavnostmi, ki se izvajajo na tem mestu in bi lahko vplivale na emisije in onesnaževanje okolja;

                  […]

                        (t)

                        ‚zgorevanje‘ pomeni oksidacijo goriv ne glede na to, kako se toplota, električna ali mehanska energija, proizvedene s tem postopkom, uporabljajo in vse druge neposredno povezane dejavnosti, vključno s čiščenjem odpadnih plinov;

                  […]“

               6

               Člen 12 iste direktive, naslovljen „Prenos, predaja in ukinitev pravic“, v odstavku 3 določa:
               „Države članice zagotovijo, da vsako leto do 30. aprila upravljavec vsake naprave preda število pravic, ki niso pravice izdane v skladu s Poglavjem II, ki je enako skupnim emisijam iz te naprave v predhodnem koledarskem letu, preverjenim v skladu s členom 15, in da se te pravice nato ukinejo.“

               7

               V Prilogi I k Direktivi 2003/87 so naštete vrste dejavnosti, za katere se uporablja ta direktiva, in njena točka 6 se med drugim nanaša na izgorevanje goriv v napravah s skupno nazivno vhodno toplotno močjo nad 20 MW, razen v napravah za sežiganje nevarnih ali komunalnih odpadkov. V točki 5 te priloge je poleg tega pojasnjeno, da če je prag zmogljivosti katere koli dejavnosti iz te priloge v napravi presežen, se vse enote, v katerih izgorevajo goriva, razen enot za sežiganje nevarnih ali komunalnih odpadkov, vključijo v dovoljenje za emisije toplogrednih plinov.

         Uredba št. 601/2012

               8

               V uvodni izjavi 1 Direktive 601/2012 je navedeno:
               „Popolno, dosledno, pregledno in točno spremljanje emisij toplogrednih plinov ter poročanje o njih v skladu z usklajenimi zahtevami iz te uredbe sta bistvena za učinkovito delovanje sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov, vzpostavljenega v skladu z Direktivo [2003/87]. […]“

               9

               V uvodni izjavi 5 navedene uredbe je navedeno:
               „Načrt za spremljanje, ki določa podrobno, popolno in pregledno dokumentacijo metodologije spremljanja posamezne naprave ali operaterja zrakoplova, mora biti bistven element sistema, ki ga vzpostavlja ta uredba. Načrt je treba redno posodabljati v skladu z ugotovitvami preveritelja in na lastno pobudo upravljavca ali operaterja zrakoplova. […]“

               10

               Člen 2 iste uredbe, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
               „Ta uredba se uporablja za spremljanje emisij toplogrednih plinov, določenih za dejavnosti iz Priloge I k Direktivi [2003/87], ter podatkov o dejavnosti za nepremične naprave […] ter poročanje o njih […].
               Uporablja se za emisije in podatke o dejavnosti od 1. januarja 2013.“

               11

               Člen 3 Uredbe št. 601/2012, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
               „V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
               […]

                        5.

                        ‚vir emisije‘ pomeni ločeno razpoznavni del v napravi ali postopek v napravi, iz katere se spuščajo ustrezni toplogredni plini, […]

                  […]

                        11.

                        ‚emisije iz izgorevanja goriv‘ pomenijo emisije toplogrednih plinov, ki nastajajo med eksotermno reakcijo goriva s kisikom;

                  […]“

               12

               Člen 5 navedene uredbe, naslovljen „Popolnost“, določa:
               „Spremljanje in poročanje je popolno ter zajema vse emisije iz proizvodnih postopkov in emisije iz izgorevanja goriv iz vseh virov emisij in tokov vira, ki spadajo med dejavnosti iz Priloge I k Direktivi [2003/87] in druge ustrezne dejavnosti, vključene v skladu s členom 24 navedene direktive, ter vse toplogredne pline, določene za navedene dejavnosti, brez dvojnega štetja.
               Upravljavci in operaterji zrakoplovov uporabijo ustrezne ukrepe za preprečevanje morebitnih vrzeli podatkov v poročevalnem obdobju.“

               13

               Člen 11 iste uredbe, naslovljen „Splošna obveznost“, v odstavku 1 določa:
               „Vsak upravljavec ali operater zrakoplova spremlja emisije toplogrednih plinov na podlagi načrta za spremljanje, ki ga odobri pristojni organ v skladu s členom 12 ob upoštevanju narave in delovanja naprave […], za katero se uporablja.
               […]“

               14

               Člen 20 Uredbe št. 601/2012, naslovljen „Meje za spremljanje“, v odstavku 1 določa:
               „Upravljavec določi meje za spremljanje za vsako napravo.
               Znotraj teh meja upravljavec vključi vse ustrezne emisije toplogrednih plinov iz vseh virov emisij in tokov virov, ki spadajo pod dejavnosti, ki se izvajajo v napravi in so navedene v Prilogi I k Direktivi [2003/87], ter dejavnosti in toplogredne pline, ki jih vključi država članica v skladu s členom 24 Direktive [2003/87].
               Upravljavec vključi tudi emisije iz rednega delovanja in nenormalnih dogodkov, vključno z zagonom in zaustavitvijo ter izrednimi razmerami v poročevalnem obdobju, razen emisij iz premičnih strojev, namenjenih za prevoz.“

               15

               Člen 21 navedene uredbe, naslovljen „Izbira metodologije spremljanja“, v odstavku 1 določa:
               „Za spremljanje emisij naprave upravljavec izbere uporabo metodologije na podlagi izračuna ali metodologije na podlagi meritev, in sicer glede na posebne določbe te uredbe.
               Metodologijo na podlagi izračuna sestavlja določanje emisij iz tokov vira na podlagi podatkov o dejavnosti, pridobljenih s sistemi za merjenje in dodatnimi parametri iz laboratorijskih analiz ali privzetimi vrednostmi. […]
               […]“

               16

               Člen 27 iste uredbe, naslovljen „Določitev podatkov o dejavnosti“ določa:
               „1.   Upravljavec določi podatke o dejavnosti toka vira na enega od naslednjih načinov:

                        (a)

                        na podlagi stalnega merjenja pri postopku, ki povzroča emisije;

                        (b)

                        na podlagi zbiranja merjenj količin, zagotovljenih ločeno, pri čemer se upoštevajo ustrezne spremembe zaloge.

                  2.   Količina goriva ali materiala, predelanega v poročevalnem obdobju, se za namene odstavka 1(b) izračuna kot količina goriva ali materiala, kupljenega v poročevalnem obdobju, od katere se odšteje količina goriva ali materiala, izvoženega iz naprave, ter temu prišteje količina goriva ali materiala na zalogi na začetku poročevalnega obdobja, nato pa odšteje količina goriva ali materiala na zalogi na koncu poročevalnega obdobja.
               […]“

         Nizozemsko pravo

               17

               V skladu s členom 2.2(1) wet milieubeheer (zakon o upravljanju okolja) so naloge, določene z Uredbo št. 601/2012, naložene NEa.

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               18

               Družba EPZ upravlja termoelektrarno na Nizozemskem, ki je začela delovati leta 1987. Ta termoelektrarna ima zmogljivost 406 MW in v povprečju porabi 2500 ton premoga na dan.

               19

               Premog se dostavi v skladišče, ki je približno 800 metrov od termoelektrarne in je od nje ločeno z javno cesto. Tam se skladišči od šest mesecev do enega leta, preden se na transportnem traku prepelje do termoelektrarne, v kateri se zmelje, nato pa pošlje v sežigalnico.

               20

               V okviru priprave načrta za spremljanje naprave, ki jo upravlja družba EPZ, za tretje obdobje trgovanja od leta 2013 do leta 2020 je NEa menila, da izgub premoga zaradi samosegrevanja med skladiščenjem ni mogoče šteti za gorivo, izvoženo iz te naprave, v smislu člena 27(2) Uredbe št. 601/2012.

               21

               NEa je tako z odločbo z dne 8. novembra 2013 zavrnila odobritev spremembe navedenega načrta za spremljanje, ki jo je zahtevala družba EPZ, nato pa z odločbo z dne 23. aprila 2014 kot neutemeljen zavrnila ugovor te družbe zoper prvo odločbo.

               22

               Družba EPZ je pri Raad van State (državni svet) vložila tožbo za odpravo zadnjenavedene odločbe.

               23

               V teh okoliščinah je Raad van State (državni svet) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali dejansko stanje, kot je obravnavano, kjer se premog skladišči v premogovnem parku, v katerem pride do emisij CO2 zaradi samosegrevanja, je center premogovnega parka oddaljen približno 800 metrov od roba [zemljišča] termoelektrarne na premog, sta obe zemljišči ločeni z javno cesto in se premog prevaža iz skladišča na transportnem traku, ki teče čez cesto, v termoelektrarno, spada pod pojem ‚naprava‘ v smislu člena 3(e) Direktive [2003/87]?

                        2.

                        Ali je z ‚gorivom, izvoženim iz naprave‘ iz člena 27(2) Uredbe št. 601/2012 mišljeno dejansko stanje, kot je obravnavano, kjer se premog z zgorevanjem zaradi samosegrevanja izgubi med skladiščenjem v premogovnem parku?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               24

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je skladišče goriva za termoelektrarno na premog, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in kot ga je opisalo predložitveno sodišče, ob upoštevanju zlasti tega, da je približno 800 metrov od te termoelektrarne, da je od nje ločeno z javno cesto in da je gorivo iz tega skladišča do termoelektrarne prepeljano s transportnim trakom, ki prečka to javno cesto, „naprava“ v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87.

               25

               Spomniti je treba, da člen 3(e) Direktive 2003/87 napravo za namene te direktive opredeljuje kot nepremično tehnično enoto, v kateri poteka ena ali več dejavnosti, ki so navedene v Prilogi I k navedeni direktivi, in katere koli z njimi neposredno povezane dejavnosti, ki so tehnično povezane z dejavnostmi, ki se izvajajo na tem mestu in bi lahko vplivale na emisije in onesnaževanje okolja.

               26

               Poleg tega je v tej prilogi med drugim našteta dejavnost izgorevanja goriv v napravah s skupno nazivno vhodno toplotno močjo nad 20 MW, razen v napravah za sežiganje nevarnih ali komunalnih odpadkov.

               27

               V zadevi iz postopka v glavni stvari je gotovo, da ker ima termoelektrarna na premog družbe EPZ skupno nazivno vhodno toplotno moč nad 20 MW, spada dejavnost izgorevanja premoga v tej napravi pod Prilogo I k Direktivi 2003/87.

               28

               V zvezi z dejavnostjo skladiščenja pa je treba navesti, da tudi ob predpostavki, da je mogoče proces naravnega samosegrevanja premoga, namenjenega za to termoelektrarno, med skladiščenjem tega goriva šteti za izgorevanje goriv v skladu s Prilogo I k tej direktivi, iz spisa, ki je na voljo Sodišču, ne izhaja, da je toplotna moč zadevnega skladišča iz postopka v glavni stvari višja od praga 20 MW, določenega s Prilogo I k tej direktivi. Tega skladišča zato ni mogoče šteti za nepremično tehnično enoto v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87.

               29

               Zato je zadevno skladišče premoga iz postopka v glavni stvari del naprave v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87, le če dejavnost skladiščenja premoga izpolnjuje merila, določena v tej določbi za dejavnosti, ki niso navedene v Prilogi I k tej direktivi. Tako je, če je ta dejavnost neposredno povezana z dejavnostjo izgorevanja termoelektrarne, če je tehnično povezana z dejavnostmi, ki se izvajajo na območju te termoelektrarne, in če bi lahko vplivala na emisije in onesnaževanje okolja.

               30

               V zvezi s tem je treba na eni strani poudariti, da zgolj okoliščina, da je skladiščen premog nujen za delovanje termoelektrarne, zadostuje, da se šteje, da je skladiščenje neposredno povezano z njeno dejavnostjo. Ta neposredna povezava je poleg tega konkretizirana z obstojem tehnične povezave med obema dejavnostma. Kot generalna pravobranilka predlaga v točki 30 sklepnih predlogov, je treba ugotoviti, da je taka povezava podana, kadar je zadevna dejavnost vključena v skupni tehnični proces dejavnosti izgorevanja termoelektrarne.

               31

               Taka povezava je vsekakor podana za skladišče premoga, kot je to iz postopka v glavni stvari, že zaradi praktične organizacije tega skladišča in obstoja transportnega traku med premogovnim parkom in termoelektrarno.

               32

               Druge okoliščine, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, in sicer, da sta zemljišči skladišča in termoelektrarne oddaljeni približno 800 metrov in poleg tega ločeni z javno cesto, v zvezi s tem niso upoštevne.

               33

               Na drugi strani je treba prav tako ugotoviti, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da pri zadevni dejavnosti skladiščenja premoga iz postopka v glavni stvari zaradi procesa naravnega samosegrevanja nastajajo emisije toplogrednih plinov, tako da ta dejavnost lahko vpliva na emisije in onesnaževanje okolja v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87.

               34

               Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je skladišče goriva za termoelektrarno na premog, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in kot ga je opisalo predložitveno sodišče, del „naprave“ v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87.

         Drugo vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 27(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 601/2012 razlagati tako, da je treba izgube premoga zaradi procesa naravnega samosegrevanja med njegovim skladiščenjem v skladišču, ki je del naprave v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87, šteti za premog, izvožen iz te naprave.

               36

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se je družba EPZ za namene spremljanja emisij naprave, ki jo upravlja, odločila uporabiti metodologijo spremljanja na podlagi izračuna, opisano v členu 27(1)(b) Uredbe št. 601/2012.

               37

               V tem primeru člen 27(1)(b) Uredbe št. 601/2012 upravljavcu najprej omogoča, da podatke o dejavnosti toka vira določi na podlagi zbiranja merjenj količin, zagotovljenih ločeno, pri čemer se upoštevajo ustrezne spremembe zaloge.

               38

               Člen 27(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 601/2012 nato določa, da se za namene določitve podatkov o dejavnosti toka vira v skladu z načinom iz odstavka 1(b) tega člena med drugim od količine goriva, kupljenega v poročevalnem obdobju, odšteje količina goriva, izvoženega iz naprave.

               39

               Tako besedilo te določbe, v katerem je uporabljen izraz „izvoz“ in ne „izguba“, kot cilj, ki mu sledi Uredba št. 601/2012, to je zagotoviti popolno spremljanje in poročanje, ki zajemata, kot je pojasnjeno v členu 5 te uredbe, vse emisije iz proizvodnih postopkov in emisije iz izgorevanja goriv iz vseh virov emisij in tokov vira, ki spadajo med dejavnosti iz Priloge I k Direktivi 2003/87, ter vse toplogredne pline, določene za navedene dejavnosti, brez dvojnega štetja, utemeljujeta to, da se izgube goriva, kot so te iz postopka v glavni stvari, ne štejejo za premog, izvožen iz naprave, v smislu člena 27(2), prvi pododstavek, navedene uredbe.

               40

               Iz navedenega je razvidno, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 27(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 601/2012 razlagati tako, da izgub premoga zaradi procesa naravnega samosegrevanja med njegovim skladiščenjem v skladišču, ki je del naprave v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87, ni mogoče šteti za premog, izvožen iz te naprave.

         Stroški

               41

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) sklenilo:

                           1.

                           Skladišče goriva za termoelektrarno na premog, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in kot ga je opisalo predložitveno sodišče, je del „naprave“ v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena s Sklepom št. 1359/2013/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013.

                           2.

                           Člen 27(2), prvi pododstavek, Uredbe Komisije (EU) št. 601/2012 z dne 21. junija 2012 o spremljanju emisij toplogrednih plinov in poročanju o njih v skladu z Direktivo 2003/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 206/2014 z dne 4. marca 2014, je treba razlagati tako, da izgub premoga zaradi procesa naravnega samosegrevanja med njegovim skladiščenjem v skladišču, ki je del naprave v smislu člena 3(e) Direktive 2003/87, ni mogoče šteti za premog, izvožen iz te naprave.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. oktobra 1982. # Directeur des affaires maritimes du littoral du Sud-Ouest in Procureur de la République proti Alfonso Campandeguy Sagarzazu ; Administrateur des affaires maritimes à Bayonne in Procureur de la République proti Antonio Echevarria Sagasti. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Bayonne - Francija. # Ribištvo. # Združeni zadevi 137 in 140/81.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. septembra 2002. # Pirkko Niemi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vakuutusoikeus - Finska. # Socialna politika - Enako obravnavanje moških in žensk. # Zadeva C-351/00.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 18. januarja 1984. # Ekro BV Vee- en Vleeshandel proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Zadeva 327/82.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. novembra 1987. # British-American Tobacco Company Ltd in R. J. Reynolds Industries Inc. proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Združeni zadevi 142 in 156/84.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. novembra 2008.#Jacqueline Förster proti Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska.#Prosto gibanje oseb - Študent, državljan ene države članice, ki se je zaradi študija preselil v drugo državo članico - Vzdrževalnina študentom - Državljanstvo Unije - Člen 12 ES - Pravna varnost.#Zadeva C-158/07.

text:
      Zadeva C-158/07
      Jacqueline Förster
      proti
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep)
      „Prosto gibanje oseb – Študent, državljan ene države članice, ki se je zaradi študija preselil v drugo državo članico – Vzdrževalnina študentom – Državljanstvo Unije – Člen 12 ES – Pravna varnost“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Delavci – Pravica delavcev, da ostanejo na ozemlju države članice, potem ko so bili tam zaposleni
      (Uredba Komisije št. 1251/70, členi 1, 2 in 7)
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Diskriminacija glede na državljanstvo
      (člen 12, prvi odstavek, ES)
      3.        Pravo Skupnosti – Načela – Pravna varnost – Pojem
      1.        Študent, državljan ene države članice, ki se je zaradi študija preselil v drugo državo članico in ki je prenehal poklicno
         dejavnost med zadevnim obdobjem, da bi nadaljeval študij, ne da bi zaradi tega opustil svoj namen nadaljevati poklicno življenje
         v tej državi, kjer je obdržal prebivališče, se ne more, zato da bi dobil vzdrževalnino, sklicevati na člen 7 Uredbe št. 1251/70
         o pravici delavcev, da ostanejo na ozemlju države članice, potem ko so bili tam zaposleni, ki določa, da delavec, ki je državljan
         države članice, v drugi državi članici uživa „enake socialne in davčne ugodnosti kot domači delavci“.

      Pogoji za pridobitev pravice delavca, da ostane v državi članici gostiteljici, so namreč taksativno našteti v členu 2 Uredbe
         št. 1251/70. Ker položaj zadevnega študenta ne ustreza nobenemu od primerov, ki jih predvideva ta člen, tega študenta ni mogoče
         šteti za „[državljana] države članice, ki je [delal] kot [zaposlena oseba] na ozemlju druge države članice“ v smislu člena
         1 Uredbe št. 1251/70. Te uredbe torej ni mogoče uporabiti.

      (Glej točke 27, od 29 do 33 in točko 1 izreka.)
      2.        Študent, ki je državljan ene države članice in se je zaradi študija preselil v drugo državo članico, se lahko sklicuje na
         člen 12, prvi odstavek, ES, da bi dobil vzdrževalnino, če je neko obdobje prebival v državi članici gostiteljici. Člen 12,
         prvi odstavek, ES ne nasprotuje uporabi pogoja predhodnega prebivanja petih let za državljane drugih držav članic.

      Upravičeno je namreč, da država članica tako pomoč za kritje stroškov za vzdrževanje študentov dodeli le tistim študentom,
         ki so izkazali neko stopnjo vključenosti v družbo te države. V zvezi s tem je stopnja vključenosti dokazana z ugotovitvijo,
         da je zadevni študent v nekem obdobju prebival v državi članici gostiteljici.

      Ko gre za združljivost pogoja neprekinjenega prebivanja petih let s pravom Skupnosti, ta pogoj zagotavlja, da je zadevni prosilec
         vzdrževalnine vključen v državo članico gostiteljico. Poleg tega se tak pogoj neprekinjenega bivanja petih let, upoštevajoč
         zlasti zahteve glede stopnje vključenosti nedržavljanov v državo članico gostiteljico, ne more šteti za pretiran. Poleg tega
         morajo nacionalni organi, da bi bil pogoj glede prebivanja sorazmeren, tega uporabljati na temelju jasnih in vnaprej znanih
         meril. S tem, da pogoj glede prebivanja, ki je bil uveden z zadevno nacionalno zakonodajo, zainteresiranim osebam omogoča,
         da nedvoumno poznajo svoje pravice in obveznosti, jim s samim obstojem zagotavlja visoko raven pravne varnosti in preglednosti
         v okviru dodelitve vzdrževalnin študentom. Tako s pogojem prebivanja petih let, kot je določen v tej nacionalni zakonodaji,
         ni prekoračeno to, kar je nujno potrebno za dosego cilja, ki je zagotoviti neko stopnjo vključenosti študentov iz drugih držav
         članic v družbo države članice gostiteljice. Ta ugotovitev ne vpliva na možnost držav članic, da – če tako želijo – študentom
         iz drugih držav članic, ki ne izpolnjujejo pogojev prebivanja petih let, dodelijo vzdrževalnine.

      (Glej točke 43, od 49 do 52, 54, od 56 do 60 in točko 2 izreka.)
      3.        Načelo pravne varnosti, ki spada med splošna načela prava Skupnosti, zahteva zlasti, da so pravna pravila jasna in natančna
         ter da so njihovi učinki predvidljivi, predvsem če imajo lahko neugodne posledice za posameznike in podjetja. Ker pogojevanje
         pravice študentov iz drugih držav članic do vzdrževalnine s prebivanjem kot konstitutivnim elementom te pravice nima negativnih
         posledic za zainteresirane osebe, temveč daje večje pravice od tistih, ki so jih imele po prejšnjem nacionalnem sistemu, pravo
         Skupnosti, zlasti načelo pravne varnosti, ne nasprotuje uporabi pogoja prebivanja, v skladu s katerim je pravica študentov
         iz drugih držav članic do vzdrževalnine odvisna od dopolnitve obdobja prebivanja, ki je predhodno uvedbi tega pogoja.

      (Glej točke 67, od 69 do 71 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 18. novembra 2008(*)

      „Prosto gibanje oseb – Študent, državljan ene države članice, ki se je zaradi študija preselil v drugo državo članico – Vzdrževalnina študentom – Državljanstvo Unije – Člen 12 ES – Pravna varnost“
      V zadevi C‑158/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep
         (Nizozemska) z odločbo z dne 16. marca 2007, ki je prispela na Sodišče 22. marca 2007, v postopku

      Jacqueline Förster
      proti
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts in T. von Danwitz, predsedniki senatov,
         A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Schiemann, A. Arabadjiev, sodnika,
         C. Toader, sodnica, in J.-J. Kasel, sodnik,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. aprila 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za J. Förster A. Noordhuis, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in M. de Mol, zastopnici,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica,
      –        za dansko vlado B. Weis Fogh, zastopnica,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Möller, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za finsko vlado J. Himmanen, zastopnica,
      –        za švedsko vlado A. Falk in S. Johannesson, zastopnici,
      –        za vlado Združenega kraljestva T. Harris, zastopnica, skupaj s S. Lee, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. Rozet in M. van Beek, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. julija 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 ES in 18 ES, člena 7 Uredbe Komisije (EGS) št. 1251/70
         z dne 29. junija 1970 o pravici delavcev, da ostanejo na ozemlju države članice, potem ko so bili tam zaposleni (UL L 142,
         str. 24), in člena 3 Direktive Sveta 93/96/EGS z dne 29. oktobra 1993 o pravici do prebivanja za študente (UL L 317, str.
         59).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Förster in hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (v nadaljevanju: IB-Groep)
         zaradi delne ukinitve vzdrževalnine, ki jo je dobivala na podlagi zakona iz leta 2000 o štipendijah (Wet studiefinanciering
         2000, v nadaljevanju: WSF 2000).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 7(2) Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2),
         kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne 27. julija 1992 (UL L 245, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št.
         1612/68) določa, da delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici uživa „enake socialne in davčne ugodnosti
         kot domači delavci“.

      4        Člen 2 Uredbe št. 1251/70 določa zlasti:

      „1.      Naslednje osebe imajo pravico, da za stalno ostanejo na ozemlju države članice:
      a)      delavec, ki je ob zaključku svoje delovne dobe dopolnil starost, ki je na podlagi zakona te države članice določena za priznanje
         pravice do starostne pokojnine, in ki je bil v tej državi zaposlen najmanj zadnjih dvanajst mesecev ter je tam neprekinjeno
         prebival več kot tri leta;

      b)      delavec, ki je neprekinjeno prebival na ozemlju te države več kot dve leti in je tam prenehal delati kot zaposlena oseba zaradi
         trajne nezmožnosti za delo.

               […]
      c)      delavec, ki po treh letih neprekinjene zaposlitve in prebivanja na ozemlju te države dela kot zaposlena oseba na ozemlju druge
         države članice in ohrani svoje prebivališče na ozemlju prve države, kamor se praviloma vrača vsak dan ali vsaj enkrat tedensko.

      […]“
      5        Člen 7 Uredbe št. 1251/70 določa:

      „Pravica do enake obravnave, ki je določena v Uredbi Sveta (EGS) št. 1612/68, velja tudi za osebe, za katere se uporabljajo
         določbe te uredbe.“

      6        Direktiva 93/96 v členu 1 določa:

      „Da se določi pogoje za lažje uresničevanje pravice do prebivanja in zato, da se zajamči dostop do poklicnega usposabljanja
         brez razlikovanja za državljana države članice, ki je bil sprejet na poklicno usposabljanje v drugi državi članici, države
         članice priznajo pravico do prebivanja vsakemu študentu, ki je državljan države članice in nima te pravice po drugih določbah
         prava Skupnosti, in za študentovega zakonca ter njune vzdrževane otroke, če študent s pomočjo izjave ali takih alternativnih
         sredstev, kot jih izbere in so najmanj enakovredna, zagotovi ustreznemu državnemu organu, da ima zadostna sredstva, da med
         prebivanjem ne bo obremenjeval sistema socialne pomoči države članice gostiteljice; pod pogojem, da je študent vpisan na priznanem
         izobraževalnem zavodu z glavnim namenom poklicnega izobraževanja in da je z zdravstvenim zavarovanjem zavarovan za vsa tveganja
         v državi članici.“

      7        Člen 3 Direktive 93/96 določa:

      „Ta direktiva za študente, ki uživajo pravico do prebivanja, ne vzpostavlja nobene pravice do plačila vzdrževalnine s strani
         države članice gostiteljice.“

      8        Direktiva 93/96 je bila razveljavljena, z učinkom od 30. aprila 2006, z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES
         z dne 29. aprila 2004 (Ul L 158, str. 77, in popravek UL 2004, L 229, str. 35), ki bi jo morale države članice na podlagi
         njenega člena 40 prenesti pred 30. aprilom 2006.

       Nacionalna ureditev
      9        Od 1. septembra 2000 do 21. novembra 2003 je člen 2.2 WSF 2000 določal:

      „1.      Štipendije se podelijo:
      a)      študentom, ki imajo nizozemsko državljanstvo;
      b)      študentom, ki nimajo nizozemskega državljanstva, vendar prebivajo na Nizozemskem in se glede štipendij obravnavajo kot nizozemski
         državljani na podlagi mednarodnega sporazuma ali sklepa mednarodne organizacije, ali

      c)      študentom, ki nimajo nizozemskega državljanstva, vendar prebivajo na Nizozemskem in pripadajo skupini oseb, ki se na podlagi
         pravilnika o štipendijah obravnavajo kot nizozemski državljani.“

      10      Členu 2.2 WSF 2000 je bil od 21. novembra 2003 dalje dodan še en odstavek. Ta določa:

      „Z odstopanjem od člena 2.2(1)(b) pogoj, da mora študent prebivati na Nizozemskem, ne velja za študenta, za katerega se ta
         pogoj ne uporablja na podlagi mednarodnega sporazuma ali sklepa mednarodne organizacije. S pravilnikom ali v skladu z njim
         se lahko določijo pravila za pravilno izvajanje tega odstavka.“

      11      IB-Groep je 4. marca 2005 sprejel smernice o nadzoru delavcev migrantov (Beleidsregel controlebeleid migrerend werknemerschap,
         AG/OCW/MT 05.11). Te smernice so začele veljati 23. marca 2005 in se nanašajo na nadzor obdobij, za katera so dodeljene vzdrževalnine
         od koledarskega leta 2003. Določajo, da študent, ki je v opazovanem obdobju delal povprečno 32 ur ali več na mesec, samodejno
         pridobi status delavca Skupnosti. Če študent ne izpolnjuje merila 32 ur, IB-Groep opravi poglobljeno preiskavo o osebnem položaju
         tega študenta.

      12      IB-Groep je 9. maja 2005 po izreku sodbe z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar (C-209/03, ZOdl., str. I-2119) sprejel Smernice
         o prilagoditvi vlog za štipendije študentov iz EU, EGP in Švice (Beleidsregel aanpassing aanvraag studiefinanciering voor
         studenten uit EU, EER of Zwitserland, ki so bile objavljene 18. maja 2005, v nadaljevanju: smernice z dne 9. maja 2005).

      13      Člen 2(1) teh smernic določa:

      „Študent, ki je državljan države članice Evropske unije […] je lahko v skladu z WSF 2000 na podlagi vloge upravičen do štipendije
         [...], če je pred vložitvijo vloge zakonito prebival na Nizozemskem nepretrgoma vsaj pet let. Druge določbe WSF 2000 [...]
         se uporabljajo brez pridržkov.“

      14      Člen 5 smernic z dne 9. maja 2005 določa:

      „Te smernice začnejo veljati z dnem objave, z učinkom za nazaj od 15. marca 2005.“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      J. Förster, nemška državljanka, se je 5. marca 2000 pri 20 letih preselila na Nizozemsko, kjer je študirala razredni pouk,
         1. septembra 2001 pa se je vpisala na univerzitetni program teorije vzgoje in izobraževanja na Hogeschool van Amsterdam.

      16      J. Förster je med študijem opravljala več plačanih dejavnosti.

      17      Od oktobra 2002 do junija 2003 je opravila plačano prakso na nizozemski posebni šoli za dijake z vedenjskimi težavami in/ali
         psihičnimi motnjami.

      18      Po tej praksi ni več opravljala plačanih dejavnosti.

      19      Po tem, ko je sredi leta 2004 opravila končni izpit na univerzitetnem programu teorije vzgoje in izobraževanja, se je 15.
         junija tistega leta zaposlila kot socialna delavka v instituciji, ki sprejema osebe s psihičnimi motnjami.

      20      IB-Groep je od septembra 2000 J. Förster dodelil vzdrževalnino. To vzdrževalnino je IB-Groep redno podaljševal. Menil je,
         da je treba J. Förster šteti za „delavko“ v smislu člena 39 ES in jo zato na področju vzdrževalnin in na podlagi člena 7(2)
         Uredbe št. 1612/68 obravnavati enako kot študente z nizozemskim državljanstvom.

      21      IB-Groep je po pregledu ugotovil, da J. Förster od julija do decembra 2003 ni opravljala plačanega dela. Zato je z odločbo
         z dne 3. marca 2005 odločil, da je ni več mogoče šteti za delavko. Zato je bila odločba, s katero ji je bila dodeljena vzdrževalnina
         za obdobje od julija do decembra 2003, razglašena za nično in J. Förster je bila pozvana, da vrne neupravičeno prejete zneske.

      22      Tožba, ki jo je J. Förster vložila pri Rechtbank Alkmaar, je bila s sodbo z dne 12. septembra 2005 iz dveh razlogov razglašena
         za neutemeljeno. Po eni strani je to sodišče menilo, da se J. Förster, ki v drugi polovici leta 2003 ni opravljala resničnega
         in dejanskega dela, v tem obdobju ne more šteti za delavko Skupnosti. Po drugi strani je isto sodišče menilo, da J. Förster
         ne more zahtevati vzdrževalnine na podlagi zgoraj navedene sodbe Bidar, ker pred svojim študijem teorije vzgoje in izobraževanja
         nikakor ni bila vključena v nizozemsko družbo.

      23      J. Förster je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Centrale Raad van Beroep, v kateri je zatrjevala, primarno, da je bila v
         zadevnem obdobju že toliko vključena v nizozemsko družbo in da je bila na podlagi prava Skupnosti upravičena do vzdrževalnine
         za drugo polovico leta 2003. Podredno je navedla, da bi jo bilo treba šteti za delavko Skupnosti vse leto 2003.

      24      V teh okoliščinah je Centrale Raad van Beroep prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se člen 7 Uredbe Komisije (EGS) št. 1251/70 nanaša tudi na študenta, ki je prišel na Nizozemsko predvsem zaradi študija
         in je med študijem najprej delal v omejenem obsegu, vendar je v vmesnem času prenehal delati?

      2.      Ali Direktiva 93/96 preprečuje študentu, na katerega se nanaša prvo vprašanje, da bi se uspešno skliceval na člen 12 ES, da
         bi dobil vzdrževalnino?

      3.      a)     Ali se pravilo, da se lahko delovno neaktivni državljan Unije sklicuje na člen 12 ES le, če je določen čas zakonito prebival
         v državi članici gostiteljici ali če ima dovoljenje za prebivanje, uporablja tudi za pomoč študentom za kritje življenjskih
         stroškov?

      b)      Če je odgovor pritrdilen, ali je v tem obdobju dopustno predpisati določen čas prebivanja samo za državljane držav članic,
         ki niso državljani države članice gostiteljice?

      c)      Če je odgovor pritrdilen, ali je uporaba zahteve po petletnem prebivanju v skladu s členom 12 ES?
      d)      Če je odgovor nikalen, kakšen čas prebivanja je mogoče zahtevati?
      4.      Ali v posameznem primeru zadošča krajše zakonito prebivanje, če drugi dejavniki kot trajanje prebivanja kažejo na znatno stopnjo
         vključenosti v družbo države članice gostiteljice?

      5.      Če lahko zainteresirane osebe na podlagi sodbe Sodišča z retroaktivnim učinkom pridobijo več pravic iz člena 12 ES, kot so
         bile prej predvidene, ali je potem mogoče predpisati s tem povezane upravičene pogoje za pretekla obdobja, če so bili ti pogoji
         objavljeni kmalu po izreku sodbe?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      25      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvenem sprašuje, ali se študent, ki je v takšnem položaju, kot je tožeča stranka
         v zadevi v glavni stvari, lahko sklicuje na člen 7 Uredbe št. 1251/70, da bi dobil vzdrževalnino?

      26      Uredba št. 1251/70 zagotavlja delavcu, ki je prenehal poklicno dejavnost, pravico, da za stalno ostane na ozemlju države članice,
         potem ko je v njej delal kot zaposlena oseba, in da še naprej uživa pravico do enake obravnave glede na državljane te države,
         ki je priznana z Uredbo št. 1612/68. Te pravice so razširjene na družinske člane delavca, ki z njim prebivajo na ozemlju te
         države članice.

      27      Pogoji za pridobitev pravice delavca, da ostane v državi članici gostiteljici, so taksativno našteti v členu 2 Uredbe št.
         1251/70 (glej sodbo z dne 9. januarja 2003 v zadevi Givane in drugi, C-257/00, Recueil, str. I-345, točka 29).

      28      Če izpolnjuje pogoje, povezane s trajanjem zaposlitve in prebivanja, ima delavec, ki je bil zaposlen v državi članici gostiteljici,
         pravico, da v njej prebiva v treh primerih. Prvič, če je ta delavec ob koncu svoje delovne dobe dopolnil starost, ki je v
         tej državi članici določena za priznanje pravice do starostne pokojnine. Drugič, če je prenehal delati zaradi trajne nezmožnosti
         za delo. Tretjič, če ta delavec dela kot zaposlena oseba na ozemlju druge države članice in ohrani svoje prebivališče na ozemlju
         prve države, kamor se praviloma vrača vsak dan ali vsaj enkrat tedensko.

      29      Kot izhaja iz predložitvene odločbe, položaj tožeče stranke v zadevi v glavni stvari ne ustreza nobenemu od primerov, ki jih
         predvideva člen 2 Uredbe št. 1251/70.

      30      Dodati je treba, da je J. Föster prenehala poklicno dejavnost med spornim obdobjem, da bi nadaljevala študij, ne da bi zaradi
         tega opustila svoj namen nadaljevati poklicno življenje na Nizozemskem, kjer je obdržala prebivališče.

      31      V teh okoliščinah J. Föster ni mogoče šteti za „[državljanko] države članice, ki je [delala] kot [zaposlena oseba] na ozemlju
         druge države članice“ v smislu člena 1 Uredbe št. 1251/70.

      32      Uredbe št. 1251/70 v obravnavanem primeru torej ni mogoče uporabiti.

      33      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da se študent, ki je v takšnem položaju, kot je tožeča stranka v postopku v glavni
         stvari, ne more sklicevati na člen 7 Uredbe št. 1251/70, da bi dobil vzdrževalnino.

       Vprašanja od drugega do četrtega
      34      S temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali in pod katerimi pogoji
         se lahko študent, državljan ene države članice, ki se je zaradi študija preselil v drugo državo članico, sklicuje na člen
         12, prvi odstavek, ES, da bi dobil vzdrževalnino. Predložitveno sodišče sprašuje tudi, ali se zahteva po predhodnem prebivanju
         petih let za državljane drugih držav članic lahko šteje za združljivo s tem členom 12, prvi odstavek, in v primeru pritrdilnega
         odgovora, ali je treba v posebnih primerih uporabiti druga merila, ki kažejo na znatno stopnjo vključenosti v državi članici
         gostiteljici.

      35      Člen 12, prvi odstavek, ES prepoveduje vsakršno diskriminacijo glede na državljanstvo, kjer se uporablja ta pogodba in ne
         da bi to vplivalo na njene posebne določbe.

      36      V skladu z ustaljeno sodno prakso se sme državljan Unije, ki zakonito prebiva na ozemlju države članice gostiteljice, sklicevati
         na člen 12 ES v vseh situacijah, ki spadajo na področje uporabe ratione materiae prava Skupnosti (sodba z dne 12. maja 1998 v zadevi Martínez Sala, C-85/96, Recueil, str. I-2691, točka 63, in zgoraj navedena
         sodba Bidar, točka 32).

      37      Med te situacije spadajo zlasti tiste, ki zadevajo uresničevanje temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba, in tiste,
         ki zadevajo uresničevanje pravice prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, določene v členu 18 ES (glej sodbi
         z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Garcia Avello, C 148/02, Recueil, str. I -11613, točka 24, in z dne 12. julija 2005 v zadevi
         Schempp, C-403/03, ZOdl., str. I-6421, točka 18).

      38      Sodišče je v zvezi s tem že presodilo, da državljan države članice, ki gre v drugo državo članico, kjer nadaljuje srednješolsko
         izobraževanje, uresničuje pravico prostega gibanja, ki jo zagotavlja člen 18 ES (glej sodbo z dne 11. julija 2002 v zadevi
         D’Hoop, C-224/98, Recueil, str. I-6191, točke od 29 do 34, in zgoraj navedeno sodbo Bidar, točka 35).

      39      V zvezi s pravicami do socialne pomoči je Sodišče presodilo, da se državljan Unije, ki ni delovno aktiven, lahko sklicuje
         na prvi odstavek člena 12 ES, kadar je določeno obdobje zakonito prebival v državi članici gostiteljici (zgoraj navedena sodba
         Bidar, točka 37).

      40      Študent, ki gre v drugo državo članico, da bi tam začel ali nadaljeval študij, lahko pridobi pravico do prebivanja na podlagi
         člena 18 ES in Direktive 93/96, če izpolnjuje pogoje, določene v členu 1 navedene direktive, in sicer da ima zadostna sredstva,
         zdravstveno zavarovanje in da je vpisan na priznanem izobraževalnem zavodu z glavnim namenom poklicnega izobraževanja.

      41      Položaj študenta, ki zakonito prebiva v drugi državi članici, tako spada na področje uporabe Pogodbe v smislu člena 12, prvi
         odstavek, ES glede pridobitve vzdrževalnine (glej zgoraj navedeno sodbo Bidar, točka 42).

      42      Res pa je, da v skladu s členom 3 Direktive 93/96 ta za študente, ki uživajo pravico do prebivanja, ne vzpostavlja nobene
         pravice do plačila vzdrževalnine s strani države članice gostiteljice.

      43      Vendar ta določba ne nasprotuje temu, da bi se državljan države članice, ki na podlagi člena 18 ES in določb, sprejetih za
         izvedbo tega člena, zakonito prebiva na ozemlju druge države članice, kjer namerava začeti ali nadaljevati študij, med tem
         prebivanjem skliceval na temeljno načelo enakega obravnavanja iz člena 12, prvi odstavek, ES (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Bidar, točka 46).

      44      Zato je okoliščina, da je J. Förster prišla na Nizozemsko predvsem zaradi študija, nepomembna.

      45      Poleg tega je lahko v skladu s smernicami z dne 9. maja 2005 študent, ki je državljan države članice Evropske unije, upravičen
         do vzdrževalnine, če je pred vložitvijo vloge zakonito prebival na Nizozemskem nepretrgoma vsaj pet let. Ker ta pogoj o trajanju
         prebivanja ne velja za študente z nizozemskim državljanstvom, se postavlja vprašanje, katere omejitve so lahko določene v
         zvezi s pravico študentov, državljanov drugih držav članic, do vzdrževalnine, da se drugačno obravnavanje teh študentov glede
         na študente, državljane te države, ki lahko iz tega izhaja, ne bi moglo šteti za diskriminatorno in zato prepovedano s členom
         12, prvi odstavek, ES.

      46      To vprašanje je Sodišče obravnavalo v zgoraj navedeni sodbi Bidar.

      47      Za razliko od te zadeve se je zadeva, ki je bila podlaga za zgoraj navedeno sodbo Bidar, nanašala na nacionalno ureditev,
         ki je poleg izpolnjevanja pogoja predhodnega prebivanja treh let znotraj države študentom iz drugih držav članic, ki so zahtevali
         pomoč za kritje stroškov za vzdrževanje, nalagala, da imajo stalno prebivališče v državi članici gostiteljici. Ker je ureditev,
         ki se je v navedeni sodbi obravnavala v postopku v glavni stvari, izključevala vsako možnost, da bi lahko državljan druge
         države članice kot študent pridobil status osebe s stalnim prebivališčem, je ta ureditev takemu državljanu ne glede na stopnjo
         njegove dejanske vključenosti v družbo države članice gostiteljice onemogočala izpolnjevanje tega pogoja in zato uživanje
         pravice do pomoči, s katero bi se pokrili njegovi stroški vzdrževanja.

      48      V zgoraj navedeni sodbi Bidar je Sodišče poudarilo, da čeprav morajo države članice v organizaciji in uporabi svojega sistema
         socialne pomoči izkazati določeno stopnjo finančne solidarnosti z državljani drugih držav članic, je dovoljeno, da vsaka država
         članica zagotovi, da dodelitev pomoči za kritje stroškov za vzdrževanje študentov, ki prihajajo iz drugih držav članic, ne
         postane pretirana obremenitev, ki bi lahko vplivala na celotno raven pomoči, ki jih ta država članica lahko dodeli (zgoraj
         navedena sodba Bidar, točka 56).

      49      Sodišče je tudi poudarilo, da je upravičeno, da država članica tako pomoč za kritje stroškov za vzdrževanje študentov dodeli
         le tistim študentom, ki so izkazali določeno stopnjo vključenosti v družbo te države (zgoraj navedena sodba Bidar, točka 57).

      50      Na podlagi teh preudarkov je Sodišče ugotovilo, da je določena stopnja vključenosti dokazana z ugotovitvijo, da je zadevni
         študent v določenem obdobju prebival v državi članici gostiteljici (zgoraj navedena sodba Bidar, točka 59).

      51      Ko gre za združljivost pogoja neprekinjenega prebivanja petih let, kot je zahtevan v nacionalni zakonodaji iz postopka v glavni
         stvari, s pravom Skupnosti, je treba preučiti, ali je lahko tak pogoj upravičen s ciljem države članice gostiteljice, da si
         zagotovi določeno stopnjo vključenosti študentov, državljanov drugih držav članic, na njenem ozemlju.

      52      V obravnavanem primeru lahko tak pogoj neprekinjenega prebivanja petih let zagotavlja, da je zadevni prosilec vzdrževalnine
         vključen v državo članico gostiteljico.

      53      Njegova utemeljitev glede na pravo Skupnosti zahteva tudi, da je sorazmernen s ciljem, ki mu nacionalno pravo zakonito sledi.
         Ne sme prekoračiti tega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja.

      54      Pogoj neprekinjenega bivanja petih let se, upoštevajoč zlasti zahteve glede stopnje vključenosti nedržavljanov v državo članico
         gostiteljico, ne more šteti za prekomernega.

      55      V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav Direktive 2004/38 ni mogoče uporabiti za dejansko stanje iz postopka v glavni
         stvari, njen člen 24(2) glede drugih oseb razen delavcev, samozaposlenih oseb, oseb, ki ohranijo tak status, in članov njihovih
         družin določa, da država članica gostiteljica ni dolžna dodeliti pomoči za vzdrževanje med študijem, vključno s poklicnim
         usposabljanjem, ki obsega štipendije ali študentska posojila, pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča, ob tem pa
         je v členu 16(1) predvideno, da imajo državljani Unije pravico do stalnega prebivališča v državi, v kateri so zakonito prebivali
         nepretrgano pet let.

      56      Sodišče je tudi pojasnilo, da morajo nacionalni organi, da bi bil pogoj glede prebivanja sorazmeren, le‑tega uporabljati na
         temelju jasnih in vnaprej znanih meril (glej sodbo z dne 23. marca 2004 v zadevi Collins, C-138/02, Recueil, str. I-2703,
         točka 72).

      57      S tem da pogoj glede prebivanja, ki je bil uveden s smernicami z dne 9. maja 2005 zainteresiranim osebam omogoča, da nedvoumno
         poznajo svoje pravice in obveznosti, jim s samim obstojem zagotavlja visoko raven pravne varnosti in preglednosti v okviru
         dodelitve vzdrževalnin študentom.

      58      Tako je treba ugotoviti, da s pogojem prebivanja petih let, kot je določen v nacionalni zakonodaji v zadevi v glavni stvari,
         ni prekoračeno to, kar je nujno potrebno za dosego cilja, ki je zagotoviti določeno stopnjo vključenosti študentov iz drugih
         držav članic v družbo države članice gostiteljice.

      59      Ta ugotovitev ne vpliva na možnost držav članic, da – če tako želijo – študentom iz drugih držav članic, ki ne izpolnjujejo
         pogojev prebivanja petih let, dodelijo vzdrževalnine.

      60      Ob upoštevanju navedenega je treba na vprašanja od drugega do četrtega odgovoriti, da se študent, ki je državljan ene države
         članice in se je zaradi študija preselil v drugo državo članico, lahko sklicuje na člen 12, prvi odstavek, ES, da bi dobil
         vzdrževalnino, če je določeno obdobje prebival v državi članici gostiteljici. Člen 12, prvi odstavek, ES ne nasprotuje uporabi
         pogoja predhodnega prebivanja petih let za državljane drugih držav članic.

       Peto vprašanje
      61      S tem vprašanjem Centrale Raad van Beroep v bistvu sprašuje, ali pravo Skupnosti, zlasti načelo pravne varnosti, nasprotuje
         retroaktivni uporabi pogoja prebivanja, ki ga v času dejanskega stanja v glavni stvari zainteresirana oseba ni mogla poznati.

      62      V zvezi s tem je treba spomniti, da so smernice z dne 9. maja 2005 začele veljati z dnem objave, z učinkom za nazaj od 15.
         marca 2005, to je na dan, ki je poznejši od dejanskega stanja v glavni stvari.

      63      Vendar predložitveno sodišče meni, da so smernice z dne 9. maja 2005 upoštevne za reševanje spora v glavni stvari, ker odražajo
         način izvršitve zgoraj navedene sodbe Bidar, za katerega se je odločil IB-Groep, in ker učinki te sodbe niso bili časovno
         omejeni.

      64      Predložitveno sodišče izpostavlja, da njegov dvom izhaja iz rešitve, podane v zadevi, ki je bila podlaga za zgoraj navedeno
         sodbo Collins, v kateri je Sodišče menilo, da se lahko pogoj prebivanja zoper prosilca za socialno pomoč uveljavlja le, če
         je slednji za ta pogoj že lahko izvedel v referenčnem obdobju.

      65      Kot namreč izhaja iz točke 56 te sodbe, je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Collins razsodilo, da morajo nacionalni organi,
         da bi bil pogoj glede prebivanja sorazmeren, le‑tega uporabljati na temelju jasnih in vnaprej znanih meril.

      66      Da bi se odgovorilo na vprašanje, je treba spomniti, da ker učinki zgoraj navedene sodbe Bidar niso bili časovno omejeni,
         lahko in morajo nacionalna sodišča razlago člena 12 ES, kot izhaja iz te sodbe, uporabiti za pravna razmerja, ki so nastala
         in so bila vzpostavljena pred to sodbo, če so poleg tega pogoji, ki omogočajo predložitev spora glede uporabe te določbe pristojnim
         sodiščem, izpolnjeni (glej v tem smislu sodbo z dne 27. marca 1980 v zadevi Denkavit italiana, 61/79, Recueil, str. 1205,
         točka 16, in zgoraj navedeno sodbo Bidar, točka 66).

      67      V skladu z ustaljeno sodno prakso načelo pravne varnosti, ki spada med splošna načela prava Skupnosti, zahteva zlasti, da
         so pravna pravila jasna in natančna ter da so njihovi učinki predvidljivi, predvsem če lahko imajo neugodne posledice za posameznike
         in podjetja (glej v tem smislu sodbi z dne 13. februarja 1996 v zadevi Van Es Douane Agenten, C-143/93, Recueil, str. I-431,
         točka 27, in z dne 17. julija 2008 v zadevi ASM Brescia, C-347/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 69).

      68      Iz spisa izhaja, da je bil pogoj prebivanja, določen v smernicah z dne 9. maja 2005, uveden zaradi zagotavljanja prehoda med
         zgoraj navedeno sodbo Bidar in prenosom Direktive 2004/38. Taka možnost je bila izbrana zaradi zadostitve zahtevam iz člena
         24(2) in 16 te direktive.

      69      Tako je treba ugotoviti, da v položaju, kot je ta v zadevi v glavni stvari, pogojevanje pravice študentov iz drugih držav
         članic do vzdrževalnine s prebivanjem kot konstitutivnim elementom te pravice, nima negativnih posledic za zainteresirane
         osebe.

      70      Na enak način, ker smernice z dne 9. maja 2005 zainteresiranim osebam dajejo večje pravice, kot so te, ki so jih imele po
         prejšnjem nacionalnem sistemu, se zahteva, postavljena v zgoraj navedeni sodbi Collins, v obravnavanem primeru ne uporablja.

      71      Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da v okoliščinah, kakršne so te v zadevi v glavni stvari, pravo Skupnosti,
         zlasti načelo pravne varnosti, ne nasprotuje uporabi pogoja prebivanja, v skladu s katerim je pravica študentov iz drugih
         držav članic do vzdrževalnine odvisna od dopolnitve obdobja prebivanja, ki je predhodno uvedbi tega pogoja.

       Stroški
      72      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Študent, ki je v takšnem položaju, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, se ne more sklicevati na člen 7 Uredbe
            Komisije (EGS) št. 1251/70 z dne 29. junija 1970 o pravici delavcev, da ostanejo na ozemlju države članice, potem ko so bili
            tam zaposleni, da bi dobil vzdrževalnino.
      2)      Študent, ki je državljan ene države članice in se je zaradi študija preselil v drugo državo članico, se lahko sklicuje na
            člen 12, prvi odstavek, ES, da bi dobil vzdrževalnino, če je določeno obdobje prebival v državi članici gostiteljici. Člen
            12, prvi odstavek, ES ne nasprotuje uporabi pogoja predhodnega prebivanja petih let za državljane drugih držav članic.
      3)      V okoliščinah, kakršne so te v zadevi v glavni stvari, pravo Skupnosti, zlasti načelo pravne varnosti, ne nasprotuje uporabi
            pogoja prebivanja, v skladu s katerim je pravica študentov iz drugih držav članic do vzdrževalnine odvisna od dopolnitve obdobja
            prebivanja, ki je predhodno uvedbi tega pogoja.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 18. maja 2009. # Herbert Meister proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Javni uslužbenci - Uradniki - Napredovanje - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Združeni zadevi F-138/06 in F-37/08.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (prvi senat)
      z dne 18. maja 2009
      Združeni zadevi F-138/06 in F-37/08
      Herbert Meister
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Ocenjevanje – Ocenjevalna poročila 2001/2002, 2003/2004 in 2004/2005 – Pozna sestava – Pristojnost – Dialog – Napredovanje – Točke za napredovanje – Psihično nadlegovanje – Ničnostna tožba – Odškodninska tožba“
      Predmet:      Tožbi, vloženi na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katerima H. Meister v bistvu predlaga, prvič, naj se razglasi ničnost
         njegovih ocenjevalnih poročil, sestavljenih za obdobja od 1. aprila 2001 do 31. decembra 2002, od 1. januarja 2003 do 30. septembra 2004
         in od 1. oktobra 2004 do 30. septembra 2005, drugič, naj se razglasi ničnost odločb o dodelitvi točk za napredovanje za napredovalni
         obdobji 2006 in 2007, tretjič, naj se razglasi ničnost odločbe, s katero je bila zavrnjena njegova prošnja za pomoč, vložena
         na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti v različici, ki izhaja iz Uredbe Sveta (ES, Euratom)
         št. 723/2004 z dne 22. marca 2004 o spremembi teh predpisov (UL L 124, str. 1), četrtič, naj se razglasi ničnost odločbe Urada
         za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), s katero je bila zavrnjena njegova zahteva za vzpostavitev individualnega
         programa za osebnostni razvoj, zasnovanega za člane osebja, ki so opravljali poklicno dejavnost pred zaposlitvijo v UUNT,
         in, petič, naj se UUNT naloži plačilo odškodnine.

      Odločitev:      Karierno ocenjevalno poročilo tožeče stranke za obdobje od 1. aprila 2001 do 31. decembra 2002 se razglasi za nično. Ocenjevalno
         poročilo tožeče stranke za obdobje od 1. oktobra 2004 do 30. septembra 2005 se razglasi za nično. Odločba o dodelitvi točk
         za napredovanje tožeči stranki za napredovalno obdobje 2006 se razglasi za nično. UUNT se naloži, da tožeči stranki plača
         5000 EUR. V preostalem se tožbi v zadevah F-138/06 in F-37/08 zavrneta. V zadevi F-138/06 UUNT poleg svojih stroškov nosi
         dve tretjini stroškov tožeče stranke. V zadevi F-37/08 tožeča stranka nosi vse stroške, in sicer svoje stroške in stroške
         UUNT.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Dolžnost pomoči, ki jo ima uprava – Področje uporabe – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 24)
      2.      Uradniki – Individualna odločba – Vročitev zavrnilne odločbe – Sestava v jeziku, ki zadevni osebi omogoča, da se učinkovito
            seznani z vsebino odločbe
      3.      Uradniki – Psihično nadlegovanje – Pojem – Ravnanje, katerega namen je diskreditirati zadevno osebo ali poslabšati njene delovne
            razmere
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 12a(3) in (4); Direktiva Sveta 2000/78, člena 1 in 2(3))
      4.      Uradniki – Kadrovski predpisi – Odstopanja s splošnimi določbami za izvajanje – Nedopustnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 43, prvi odstavek, in 90(2))
      5.      Uradniki – Pravno sredstvo – Predhodna upravna pritožba – Istovetnost predmeta in vzroka – Tožbeni razlogi in trditve, ki
            niso nujno navedeni v pritožbi, vendar so z njo tesno povezani
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      6.      Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Posredovanje potrjevalca v postopku ocenjevanja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      7.      Uradniki – Ocenjevanje – Ocenjevalno poročilo – Sestava
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      8.      Uradniki – Pravno sredstvo – Predhodni upravni postopek – Neupoštevanje rokov za odgovor s strani uprave
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90(2))
      1.      Uprava mora zaradi dolžnosti pomoči, določene v členu 24 Kadrovskih prepisov, kadar obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom
         in dobrim vzdušjem v službi, ukrepati z vso odločnostjo in odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega
         primera, da ugotovi dejstva in ob poznavanju teh dejstev sprejme ustrezne ukrepe.

      Čeprav lahko dejstvo, da organ za imenovanja na prošnjo za pomoč ni odgovoril dovolj hitro, s čimer je kršil dolžno skrbnost,
         povzroči odgovornost zadevne institucije za škodo, ki je bila morda povzročena zadevni osebi, pa samo po sebi ne more vplivati
         na zakonitost izrecne odločbe o zavrnitvi te prošnje. Če bi bilo treba tako odločbo razglasiti za nično le zato, ker je bila
         izdana prepozno, nova odločba, ki bi morala nadomestiti odločbo, razglašeno za nično, namreč nikakor ne bi mogla biti manj
         prepozna kot nadomeščena odločba.

      (Glej točki 73 in 76.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 26. januar 1989, Koutchoumoff proti Komisiji, 224/87, Recueil, str. 99, točki 15 in 16;
      Sodišče prve stopnje: 21. april 1993, Tallarico proti Parlamentu, T‑5/92, Recueil, str. II‑477, točka 31; 6. november 1997,
         Liao proti Svetu, T‑15/96, RecFP, str. I‑A‑329 in II‑897, točka 34; 5. december 2000, Campogrande proti Komisiji, T‑136/98,
         RecFP, str. I‑A‑267 in II‑1225, točka 42; 25. oktober 2007, Lo Giudice proti Komisiji, T‑154/05, ZOdl. JU, str. I-A-2-0000
         in II-A-2-0000, točka 136.

      2.      Da bi bila oseba pravilno uradno obveščena o odločbi, je morala biti odločba sporočena naslovniku, ta pa se je moral učinkovito
         seznaniti z njeno vsebino. Tako je odločba o zavrnitvi prošnje za pomoč, vložene na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov,
         ki je sestavljena v jeziku, ki ni niti materni jezik uradnika niti jezik, v katerem je bila prošnja za pomoč sestavljena,
         zakonita, če se lahko zadevna oseba učinkovito seznani z njeno vsebino.

      (Glej točki 84 in 85.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 9. junij 1994, X proti Komisiji, T‑94/92, RecFP, str. I‑A‑149 in II‑481, točka 24; 23. marec 2000, Rudolph
         proti Komisiji, T‑197/98, RecFP, str. I‑A‑55 in II‑241, točka 44; 7. februar 2001, Bonaiti Brighina proti Komisiji, T‑118/99,
         RecFP, str. I‑A‑25 in II‑97, točki 16 in 17.

      3.      V členu 12a(3) Kadrovskih predpisov je psihično nadlegovanje opredeljeno kot „neprimerno ravnanje“, za dokaz katerega se zahteva
         izpolnjevanje dveh kumulativnih pogojev. Prvi pogoj se nanaša na obstoj fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika,
         gest ali drugih dejanj, ki „traja[jo], se ponavlja[jo] ali [so] sistematičn[i]“, kar pomeni, da je treba psihično nasilje
         razumeti kot proces, ki nujno poteka v nekem časovnem obdobju in je zanj značilen obstoj ponovljenih ali neprekinjenih dejanj,
         in ki so „namern[i]“. Drugi pogoj, ki je s prvim povezan z veznikom „in“, zahteva, da je posledica tega fizičnega vedenja,
         govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj, da razvrednoti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko
         integriteto katere koli osebe.

      Dejstvo, da se pridevnik „nameren“ nanaša na prvi, in ne na drugi pogoj, pomeni, po eni strani, da morajo biti fizično vedenje,
         govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja iz člena 12a(3) Kadrovskih predpisov namerni, kar iz področja uporabe te
         določbe izključuje naključna dejanja. Po drugi strani se ne zahteva, da se to fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste
         ali druga dejanja storijo z namenom razvrednotiti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli
         osebe. Povedano drugače, psihično nasilje v smislu člena 12a(3) Kadrovskih predpisov lahko obstaja, ne da bi nadlegovalec
         nameraval s svojimi dejanji diskreditirati žrtev ali namerno poslabšati njene delovne razmere. Zadostuje, da so njegova dejanja,
         ker so bila storjena namerno, objektivno imela take posledice. Nasprotna razlaga člena 12a(3) Kadrovskih predpisov bi povzročila
         odvzem vsakršnega polnega učinka tej določbi, ker bi bilo težko dokazati zlonamernost storilca psihičnega nasilja.

      Take razlage ni mogoče izpodbijati niti z določbami člena 12a(4), prvi stavek, Kadrovskih predpisov, ki določajo, da „,[s]polno
         nadlegovanje‘ pomeni ravnanje, povezano s spolnostjo, ki ga oseba, na katero je usmerjeno, ne želi in katerega namen ali učinek
         je užaliti to osebo ali ustvariti zastraševalno, sovražno, žaljivo ali moteče okolje“. Čeprav je izraz „katerega namen ali
         učinek“ naveden v določbah člena 12a(4), prvi stavek, Kadrovskih predpisov, medtem ko ga določbe člena 12a(3) Kadrovskih predpisov
         ne vsebujejo, takega neobstoja ni mogoče razumeti tako, da je samo za dejanja, „kater[ih] namen“ je diskreditirati ali poslabšati
         delovne razmere osebe, mogoče šteti, da so psihično nadlegovanje.

      Nazadnje, razlaga člena 12a(3) Kadrovskih predpisov, ki bi temeljila na zlonamernosti domnevnega nadlegovalca, naj se ne bi
         ujemala z opredelitvijo „nadlegovanja“ v Direktivi 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu.
         Z uporabo izraza „katerega cilj ali posledica“ v Direktivi 2000/78 se poudarja, da je zakonodajalec Skupnosti želel žrtvam
         psihičnega nadlegovanja zagotoviti „ustrezno sodno varstvo“.

      (Glej točke 102, od 104 do 108 in od 111 do 113.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 9. december 2008, Q proti Komisiji, F‑52/05, ZOdl JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000, točki 135 in
         144, zoper katero je vložena pritožba pri Sodišču prve stopnje, zadeva T-80/09 P.

      4.      Ocenjevalno poročilo je akt, ki posega v položaj, zoper katerega lahko uradnik vloži ali neposredno tožbo pri Sodišču za uslužbence
         ali pritožbo v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov. Čeprav je običajno dobrodošlo, da se uporabijo notranji postopki,
         uvedeni s splošnimi določbami za izvajanje člena 43 Kadrovskih predpisov, take določbe ne morejo odstopati od zgoraj navedene
         pravice, določene v teh predpisih, ki uradnikom omogoča, da vložijo tožbo pri Sodišču za uslužbence ali da vložijo pritožbo
         zoper ocenjevalno poročilo, ne da bi predhodno izčrpali te notranje postopke.

      Institucije nimajo pristojnosti, da z izvedbeno določbo odstopajo od izrecnega pravila, določenega v Kadrovskih predpisih.
      (Glej točke od 138 do 140.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 1. december 1994, Schneider proti Komisiji, T‑54/92, RecFP, str. I‑A‑281 in II‑887, točka 22; 4. maj
         2005, Castets proti Komisiji, T‑398/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑109 in II‑507, točka 32.

      5.      Pravilo skladnosti predhodne upravne pritožbe in tožbe zahteva, da je bil tožbeni razlog, podan pred sodiščem Skupnosti –
         da ne bi bil nedopusten –, naveden že v predhodnem postopku, zato da se je lahko organ za imenovanja dovolj natančno seznanil
         z očitki, ki jih je zadevna oseba navedla zoper izpodbijano odločbo. Čeprav lahko predlogi, predstavljeni pred sodiščem Skupnosti,
         vsebujejo samo „izpodbojne razloge“, ki temeljijo na enakem vzroku kot izpodbojni razlogi, navedeni v pritožbi, se lahko ti
         izpodbojni razlogi pred sodiščem Skupnosti oblikujejo s predstavitvijo tožbenih razlogov in trditev, ki v pritožbi niso nujno
         navedeni, vendar pa so z njo tesno povezani.

      (Glej točko 145.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 8. junij 1995, Allo proti Komisiji, T-496/93, RecFP, str. I‑A‑127 in II‑405, točka 26.
      6.      Ureditev, ki določa, da mora ocenjevalno poročilo sestaviti ocenjevalec, sopodpisati pa potrjevalec, in da potrjevalec, če
         se ne strinja z ocenjevalcem, sprejme končno odločitev, saj je potrjevalec ocenjevalec v polnem pomenu besede, je treba šteti
         za zagotovilo, ki lahko nevtralizira morebitno tveganje pristranskosti pri ocenjevalcu.

      (Glej točko 156.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 13. december 2007, Sequeira Wandschneider proti Komisiji, F-28/06, ZOdl. JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000,
         točka 43.

      7.      Ocenjevalnega poročila ni mogoče razglasiti za ničnega samo zato, ker je bilo sestavljeno prepozno, razen v izjemnih okoliščinah.
         Čeprav zamuda pri sestavi ocenjevalnega poročila lahko po potrebi daje zadevnemu uradniku pravico do odškodnine, ne more vplivati
         na veljavnost ocenjevalnega poročila niti ne more posledično utemeljiti razglasitve njegove ničnosti.

      (Glej točko 171.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 20. november 2007, Ianniello proti Komisiji, T-205/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-0000 in II-A-2-0000, točka 139.
      8.      Neupoštevanje rokov iz člena 90 Kadrovskih predpisov lahko povzroči odgovornost zadevne institucije za škodo, ki je bila morda
         povzročena zadevnim osebam.

      (Glej točko 212.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 26. januar 2005, Roccato proti Komisiji, T-267/03, ZOdl. JU, str. I-A-1 in II-1, točka 84.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 9. februarja 1994. # Edward Patrick Latham proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik - Zavrnitev prijave. # Zadeva T-82/91.