title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. aprila 2005.#Pierre Housieaux proti Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'État - Belgija.#Direktiva 90/313/EGS - Prost dostop do informacij o okolju - Prošnja za informacije - Obveznost obrazložitve ob zavrnitvi - Zavezujoči rok - Molk organa javne oblasti v roku za odgovor - Domnevana zavrnitev - Temeljna pravica do učinkovitega sodnega varstva.#Zadeva C-186/04.

text:
      Zadeva C-186/04
      Pierre Housieaux
      proti
      Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (Belgija))
      „Direktiva 90/313/EGS – Prost dostop do informacij o okolju – Prošnja za informacije – Obveznost obrazložitve ob zavrnitvi – Prekluzivni rok – Molk organa javne oblasti v roku za odgovor – Domnevana zavrnitev – Temeljna pravica do učinkovitega sodnega varstva“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 27. januarja 2005
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. aprila 2005.
      Povzetek sodbe
      1.     Okolje – Prost dostop do informacij – Direktiva 90/313 – Prošnja za informacije – Dvomesečni rok javnega organa za odgovor
            – Prekluzivnost
      (Direktiva Sveta 90/313, člen 3(4))
      2.     Okolje – Prost dostop do informacij – Direktiva 90/313 – Zavrnilna odločba prošnje za informacije zaradi molka organa – Neobrazložitev
            po preteku dvomesečnega roka za odgovor – Nezakonitost odločbe
      (Direktiva Sveta 90/313, člena 3(4) in  4)
      3.     Okolje – Prost dostop do informacij – Direktiva 90/313 – Sodno varstvo – Odločba, zoper katero je mogoče vložiti tožbo – Zavrnilna
            odločba prošnje za informacije zaradi molka organa
      (Direktiva Sveta 90/313, člen 4)
      1.     Dvomesečni rok, v katerem mora javni organ odgovoriti na prošnjo za dostop do informacij iz člena 3(4) Direktive 90/313 o
         prostem dostopu do informacij o okolju je prekluzivni rok.

      (Glej točko 29 in točko 1 izreka.)
      2.     Člen 3(4) Direktive 90/313 o prostem dostopu do informacij o okolju v zvezi s členom 4 te direktive ne nasprotuje nacionalni
         ureditvi, po kateri se zaradi zagotovitve učinkovitega sodnega varstva šteje, da ima dvomesečni molk omenjenega organa javne
         oblasti za posledico nastanek domnevane odločbe o zavrnitvi, zoper katero so dopustna pravna sredstva po sodni ali upravni
         poti skladno z nacionalnim pravnim redom. Vendar pa omenjeni člen 3(4) nasprotuje temu, da taka odločba po preteku dvomesečnega
         roka ne bi bila obrazložena. V teh okoliščinah je zavrnilno odločbo zaradi molka organa treba šteti za nezakonito.

      (Glej točko 36 in točko 3 izreka.)
      3.     Odločitev iz člena 4 Direktive 90/313 o prostem dostopu do informacij o okolju, ki jo oseba, ki poda prošnjo za informacije,
         lahko izpodbija po sodni ali upravni poti, je domnevana odločba o zavrnitvi, ki izhaja iz dvomesečnega molka organa javne
         oblasti.

      (Glej točko 39 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. aprila 2005(*)

      „Direktiva 90/313/EGS – Prost dostop do informacij o okolju – Prošnja za informacije – Obveznost obrazložitve ob zavrnitvi – Prekluzivni rok – Molk organa javne oblasti v roku za odgovor – Domnevana zavrnitev – Temeljna pravica do učinkovitega sodnega varstva“
      V zadevi C-186/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Conseil d'État (Belgija)
         z odločbo z dne 1. aprila 2004, ki je prispela na Sodišče 22. aprila 2004, v postopku

      Pierre Housieaux
      proti
      Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale,
      v prisotnosti
      Société de développement régional de Bruxelles (SDRB),
      Batipont Immobilier SA (BPI),
      Immomills Louis de Waele Development SA (ILDWD),
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, P. Kūris, G. Arestis in J. Klučka (poročevalec),
         sodniki,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. januarja 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za Pierra Housieauxa J. Sambon in P. Reyniers, odvetnika,
      –       za délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale P. Coenraets in C. Lepinois, odvetnika,
      –       za société de développement régional de Bruxelles (SDRB) F. Krenc in P. Lambert, odvetnika,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti U. Wölker in F. Simonetti, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. januarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3(4) in 4 Direktive Sveta 90/313/EGS z dne 7. junija 1990
         o prostem dostopu do informacij o okolju (UL L 158, str. 56).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med P. Housieauxom in Collège des délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale
         (v nadaljevanju: Collège) glede odločbe slednjega v zvezi z dostopom do dokumentov, ki se nanašajo na pogodbo o urbanističnem
         načrtovanju.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Člen 3(1) Direktive 90/313 določa:
      „Razen ko je določeno v tem členu, države članice zagotovijo, da se od organov javnih oblasti zahteva, da dajo na razpolago
         informacije v zvezi z okoljem vsaki fizični ali pravni osebi na njeno prošnjo in ne da bi ta morala dokazovati svoj interes.

       Države članice določijo praktične rešitve, po katerih so take informacije dejansko dane na razpolago.“
      4       Člen 3(2) in (3) iste direktive navaja razloge, iz katerih je mogoče zavrniti prošnjo za informacije.
      5       Člen 3(4) omenjene direktive se glasi:
      „Organ javne oblasti osebi, ki zahteva informacije, odgovori, kakor hitro je mogoče, najkasneje pa v dveh mesecih. Treba je
         navesti razloge, zakaj je zagotovitev zahtevanih informacij zavrnjena.“

      6       Člen 4 Direktive 90/313 določa:
      „Oseba, ki meni, da je bila njena prošnja za informacije neupravičeno zavrnjena ali prezrta ali da je bil odgovor organa javne
         oblasti nanjo neustrezen, lahko po sodni ali upravni poti spodbija odločitev v skladu z ustreznim nacionalnim pravnim sistemom.“

       Nacionalna ureditev
      7       S sklepom z dne 29. avgusta 1991 o dostopu do informacij o okolju v regiji Bruselj-prestolnica (Moniteur belge z dne 1. oktobra 1991, str. 21505, v nadaljevanju: sklep iz leta 1991) so bile upoštevne določbe Direktive 90/313 prenesene
         v pravni red te regije.

      8       Člen 7 sklepa iz leta 1991 določa:
      „Izvršilni organ izda seznam kategorij pisnih dokumentov, ki jih morajo ustrezni organi brez odlašanja dati na vpogled na
         kraju samem.“

      9       Člen 8 omenjenega sklepa se glasi:
      „Glede drugih podatkov, ki niso zajeti v dokumentih iz člena 7, ima organ, na katerega je naslovljena prošnja in ki ima pri
         tem še vedno možnost, da jih brez odlašanja da na vpogled na kraju samem, na voljo en mesec, da pisno odgovori prosilcu.

      Če po preteku navedenega roka o prošnji ni bilo odločeno, se molk organa šteje za odločbo o zavrnitvi dostopa. V tem primeru
         se lahko prosilec, z odstopanjem od člena 12(2), obrne neposredno na zastopnike Sveta, ki torej odločijo o prošnji.“

      10     Člen 12 istega sklepa določa:
      „(1) Zastopniki Sveta so izključno pristojni za zavrnitev dostopa do podatkov, s katerimi razpolaga organ […]. To pristojnost
         izvršujejo kolegijsko in v okviru omejitev iz člena 9.

      (2) […] vsak organ, ki zavrne razkriti podatek, na katerega se nanaša prošnja za dostop, mora o tem obvestiti prosilca in
         hkrati predložiti zadevo zastopnikom Sveta. Predložitev zadeve zastopnikom sveta poteka tako, da se predloži prošnjo za dostop,
         kateri so priloženi izvod ali kopija podatka in razlogi, ki po mnenju organa upravičujejo zavrnitev dostopa. Rok, določen
         v členu 8(1), se podaljša za en mesec od datuma obvestitve prosilca o predložitvi zadeve zastopnikom sveta.“

      11     Člen 13 sklepa iz leta 1991 določa:
      „Vsaka odločba o zavrnitvi dostopa, bodisi v celoti ali delno, mora jasno, natančno, celovito in resnično navesti razloge,
         ki jo upravičujejo.“

      12     Člen 14 omenjenega sklepa določa:
      „Zastopniki Sveta prosilcu v dveh mesecih od prošnje zahtevani dokument predložijo ali pa mu sporočijo zavrnitev dostopa.
         Po preteku tega roka se molk šteje za odločbo o zavrnitvi dostopa. Njihova odločba se prav tako predloži organu, ki je prejel
         prošnjo za dostop.“

      13     Sklep iz leta 1991 glede dostopa do informacij o okolju ne določa nobenega posebnega pravnega postopka proti odločbam Collège,
         zato se pri tem uporabljajo redna pravna sredstva v upravnem sporu.

      14     Tako, na podlagi člena 14(1) usklajenih zakonov o Conseil d’État (Moniteur belge z dne 21. oktobra 1973, str. 3459), „upravni oddelek [Conseil d’État] s sodbo odloči o ničnostnih tožbah zoper akte in predpise
         različnih upravnih organov, zaradi bistvene kršitve postopka ali zaradi kršitve, za katero je predpisana posledica ničnost,
         zaradi prekoračitve ali zlorabe pooblastil“.

      15     Odlok regenta z dne 23. avgusta 1948 o postopku pred upravnim oddelkom Conseil d’État v svojem členu 4, tretji pododstavek,
         določa, da „tožbe iz člena [14] zakona zastarajo v šestdesetih dneh od objave ali vročitve spornih aktov, predpisov ali odločb.
         Če jih ni treba niti objaviti niti vročiti, teče rok od dneva, ko je tožeča stranka zanje izvedela“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      16     Regija Bruselj-prestolnica je februarja 1991 zemljišče nekdanje vojaške bolnišnice razlastila v korist société de développement
         régional de Bruxelles (v nadaljevanju: SDRB), ki ji je bila dodeljena obnova tega zemljišča. SDRB je z obojestransko privolitvijo
         sklenila pogodbo z začasno združbo, ki sta jo tvorili družbi Batipont Immobilier SA in Immomills Louis de Waele Development
         (v nadaljevanju: Batipont). S to pogodbo se je Batipont zavezal na omenjenem zemljišču zgraditi celoten kompleks zgradb in
         objektov, skladno s programom, ki ga je predhodno pripravila SDRB.

      17     Z dopisom z dne 21. marca 1993, naslovljenim na predsednika SDRB, je P. Housieaux želel vpogledati v pogodbo in dobiti kopije
         le-te. SDRB je z odločbo z dne 5. aprila 1994 zavrnila prošnjo z obrazložitvijo, da na podlagi sklepa iz leta 1991 izvršilni
         organ „določi, za vsak organ posebej, postopek dostopa do informacij“.

      18     P. Housieaux je 22. aprila 1994 pri Collège vložil tožbo zoper to odločbo in je ponovil svojo prošnjo za dostop do pogodbe.
      19     Po izmenjavi več dopisov s P. Housieauxom je Collège z odločbo z dne 1. februarja 1995 odločil, da predloži prosilcu Prilogi
         H in I k pogodbi, ki sta se nanašali na okolje in s katerih predložitvijo ni bil ogrožen noben ekonomski ali industrijski
         interes. Collège je z dopisom z dne 3. februarja 1995 o tej odločbi obvestil P. Housieauxa in SDRB.

      20     Ker P. Housieaux z omenjeno odločbo ni bil zadovoljen, je 31. marca 1995 pri Conseil d’État vložil tožbo na razglasitev ničnosti
         te odločbe.

      21     Collège je pred tem pravosodnim organom vložil ugovor nedopustnosti tožbe, utemeljen na dejstvu, da je odločba z dne 1. februarja
         1995 potrdilna, ki se je kot take ne more spodbijati. Collège je zatrjeval, neupoštevajoč pri tem predložitev Prilog H in
         I k pogodbi, da ta odločba zgolj potrjuje predhodno domnevano odločbo o zavrnitvi, do katere je prišlo zaradi več kot dvomesečnega
         molka po prošnji za informacije, ki jo je P. Housieaux podal 22. aprila 1994. Ta zavrnilna odločba zaradi molka organa naj
         bi postala dokončna, kolikor ni bila spodbijana v šestdesetdnevnem roku, predvidenem v členu 14(1) usklajenih zakonov o Conseil
         d’État. Posledično Collège zatrjuje, da P. Housieaux zaradi preteka roka ni mogel več vložiti tožbe na razglasitev ničnosti
         odločbe o zavrnitvi z dne 1. februarja 1995.

      22     V teh okoliščinah je Conseil d’État prekinilo odločanje in postavilo Sodišču ta vprašanja za predhodno odločanje:
      „1.      Ali je rok dveh mesecev iz člena 3(4) Direktive Sveta 90/313 […] instrukcijski rok, se pravi popolnoma okviren za organ, pri
         katerem je bila vložena prošnja za informacije, ali pa je zakonski rok, ki ga mora ta organ spoštovati?

      2.      Kolikor je rok dveh mesecev zakonski rok in če organ, pri katerem je bila vložena prošnja za informacije, ni sprejel nobene
         odločbe, kakšna je ‚odločitev‘, ki je omenjena na koncu člena 4 omenjene direktive, ki se lahko spodbija po sodni ali upravni
         poti ‚v skladu z ustreznim nacionalnim pravnim sistemom‘?

      3.      Ali člena 3(4) in 4 omenjene direktive prepovedujeta, da ‚ustrezni nacionalni pravni sistem‘ razlaga dvomesečni molk organa,
         pri katerem je bila vložena prošnja za informacije, določen v členu 3(4) direktive, kot zavrnilno odločbo zaradi molka organa,
         ki ni obrazložena, vendar so zoper njo dopustna pravna sredstva po sodni ali upravni poti iz člena 4?

      4)      Ali člena 3(4) in 4 direktive, kolikor je rok dveh mesecev iz člena 3(4) direktive instrukcijski, preprečujeta, da bi ‚nacionalni
         pravni sistem‘ za prosilca za informacije predvidel možnost, da le-ta zahteva od organa, da mu v določenem roku odgovori,
         ob odsotnosti odgovora pa se nadaljnji molk organa šteje za domnevano odločbo o zavrnitvi dostopa do informacij, ki se lahko
         spodbija s tožbo v upravnem sporu?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      23     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je rok iz člena 3(4) Direktive 90/313 instrukcijski ali prekluzivni.

      24     S tem v zvezi je treba poudariti, kot je to storila že generalna pravobranilka v točkah 23 in 24 sklepnih predlogov, da izhaja
         tako iz besedila kakor tudi duha omenjene določbe, da je dvomesečni rok, ki ga določa, treba razumeti kot prekluzivni.

      25     Po eni strani namreč uporaba besedne zveze „kakor hitro je mogoče, najkasneje pa v dveh mesecih“ jasno izraža, da je organ
         javne oblasti, pristojen za odločanje o prošnji za informacijo (v nadaljevanju: organ javne oblasti), dolžan spoštovati tak
         rok za preučitev prošnje in za podajo odgovora nanjo.

      26     Po drugi strani, če ta rok ne bi bil prekluzivni, ampak zgolj instrukcijski, bi bil člen 4 Direktive 90/313, ki določa sodno
         varstvo posameznika, brez polnega učinka. Oseba, ki poda prošnjo za informacijo, namreč ne bi natančno vedela, od katerega
         datuma dalje lahko vloži tožbo.

      27     To razlago člena 3(4) Direktive 90/313 dodatno potrjujejo cilji le-te, kakor izhajajo zlasti iz njene enajste uvodne izjave,
         ki poudarja aktivno zagotavljanje splošnih informacij o stanju okolja javnosti.

      28     Kot je to izpostavila generalna pravobranilka v točki 24 sklepnih predlogov, je koristnost teh informacij pretežno odvisna
         od dejstva, da so le-te posameznikom na voljo čim prej.

      29     Glede na te ugotovitve je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je dvomesečni rok iz člena 3(4) Direktive 90/313
         prekluzivni rok.

       Tretje vprašanje
      30     S tretjim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati pred drugim vprašanjem, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člena
         3(4) in 4 Direktive 90/313 nasprotujeta nacionalni ureditvi, po kateri se šteje, da ima dvomesečni molk organa javne oblasti
         glede prošnje za informacije po preteku tega roka za posledico nastanek domnevane odločbe o zavrnitvi te prošnje, odločbe,
         ki sicer ni obrazložena, vendar so zoper njo dopustna pravna sredstva po sodni ali upravni poti na podlagi člena 4 omenjene
         direktive.

      31     S tem v zvezi je treba opomniti, da je Sodišče že razsodilo, da se domnevi, po kateri molk organa pomeni domnevano odločbo
         o zavrnitvi, ne more sami po sebi očitati neskladnosti z zahtevami Direktive 90/313 zgolj zato, ker odločba o zavrnitvi z
         molkom, po definiciji, nima nobene obrazložitve (sodba z dne 26. junija 2003 v zadevi Komisija proti Franciji, C-233/00, Recueil,
         str. I-6625, točka 111).

      32     Nasprotno, Sodišče je menilo, da je treba v primeru zavrnilne odločbe zaradi molka organa v zvezi s prošnjo za informacije
         o okolju v dveh mesecih po vložitvi začetne prošnje, čeprav po tem ko se šteje, da je bila izdana zavrnilna odločba zaradi
         molka organa, sporočiti razloge za to zavrnitev, saj je omenjeno navedbo  razlogov treba razumeti kot „odgovor“ v smislu člena
         3(4) omenjene direktive (zgoraj navedena sodba Komisija proti Franciji, točka 118).

      33     Samo s tako razlago člena 3(4) Direktive 90/313 je mogoče ohraniti polni učinek te določbe, ki določa, da je organ javne oblasti
         dolžan obrazložiti vsako odločbo o zavrnitvi prošnje za informacije.

      34     V nasprotju z nacionalno ureditvijo, ki je bila predmet zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji, po kateri se enomesečni
         molk organa javne oblasti glede prošnje za informacije šteje za domnevano odločbo o zavrnitvi te prošnje, tu obravnavana ureditev
         v postopku v glavni stvari določa nastanek odločbe o zavrnitvi z molkom po dvomesečnem molku od vložitve prošnje.

      35     Iz sodbe Komisija proti Franciji tako izhaja, da če Direktiva 90/313 zaradi zagotovitve učinkovitega sodnega varstva v skladu
         s členom 4 omenjene direktive ne nasprotuje domnevi o zavrnilni odločbi v zvezi s prošnjo za dostop do informacij po dvomesečnem
         molku, člen 3(4) omenjene direktive nasprotuje temu, da taka odločba po preteku dvomesečnega roka ne bi bila obrazložena.
         V teh okoliščinah zavrnilna odločba zaradi molka organa sicer pomeni „odgovor“ v smislu te zadnje določbe, vendar jo je treba
         šteti za nezakonito.

      36     Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da člen 3(4) Direktive 90/313, v povezavi s členom 4 le-te, v situaciji, kot
         je v postopku v glavni stvari, ne nasprotuje nacionalni ureditvi, po kateri se zaradi zagotovitve učinkovitega sodnega varstva
         šteje, da ima dvomesečni molk omenjenega organa javne oblasti za posledico nastanek domnevane odločbe o zavrnitvi, zoper katero
         so dopustna pravna sredstva po sodni ali upravni poti skladno z nacionalnim pravnim redom. Vendar pa omenjeni člen 3(4) nasprotuje
         temu, da takšna odločba po preteku dvomesečnega roka ne bi bila obrazložena. V teh okoliščinah je zavrnilno odločbo zaradi
         molka organa treba šteti za nezakonito.

       Drugo vprašanje
      37     Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, kakšna je „odločitev“, ki se jo lahko spodbija v smislu člena 4 Direktive
         90/313, če organ javne oblasti ni sprejel nobene odločitve po preteku dvomesečnega roka iz člena 3(4) te direktive.

      38     Odgovor na to vprašanje izhaja iz navedenega v zvezi s tretjim vprašanjem, iz katerega sledi, da se šteje, da ima dvomesečni
         molk organa javne oblasti glede prošnje za informacije po preteku tega roka za posledico nastanek odločbe, ki se jo lahko
         spodbija skladno z nacionalnim pravnim redom.

      39     Posledično je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da je odločitev iz člena 4 Direktive 90/313, ki jo oseba, ki poda prošnjo
         za informacije, lahko spodbija po sodni ali upravni poti, domnevana odločba o zavrnitvi, ki izhaja iz dvomesečnega molka organa
         javne oblasti.

       Četrto vprašanje
      40     Glede na odgovor na prvo vprašanje, in sicer da je rok iz člena 3(4) Direktive 90/313 prekluzivni rok, ni treba odgovoriti
         na četrto vprašanje.

       Stroški
      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Dvomesečni rok iz člena 3(4) Direktive Sveta 90/313/EGS z dne 7. junija 1990 o prostem dostopu do informacij o okolju je prekluzivni
            rok.
      2)      Odločitev iz člena 4 Direktive 90/313, ki jo oseba, ki poda prošnjo za informacije, lahko spodbija po sodni ali upravni poti,
            je domnevana odločba o zavrnitvi, ki izhaja iz dvomesečnega molka organa javne oblasti, pristojnega za odločanje o tej prošnji.
      3)      Člen 3(4) Direktive 90/313, v povezavi s členom 4 le-te, v situaciji, kot je v postopku v glavni stvari, ne nasprotuje nacionalni
            ureditvi, po kateri se zaradi zagotovitve učinkovitega sodnega varstva šteje, da ima dvomesečni molk omenjenega organa javne
            oblasti za posledico nastanek domnevane odločbe o zavrnitvi, zoper katero so dopustna pravna sredstva po sodni ali upravni
            poti skladno z nacionalnim pravnim redom. Vendar pa omenjeni člen 3(4) nasprotuje temu, da taka odločba po preteku dvomesečnega
            roka ne bi bila obrazložena. V teh okoliščinah je zavrnilno odločbo zaradi molka organa treba šteti za nezakonito.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. junija 2008.#O2 Holdings Limited in O2 (UK) Limited proti Hutchison 3G UK Limited.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo.#Znamke - Direktiva 89/104/EGS - Člen 5(1) - Izključna pravica imetnika znamke - Uporaba znaka, enakega ali podobnega znamki, pri primerjalnem oglaševanju - Omejitev učinkov znamke - Primerjalno oglaševanje - Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES - Člen 3a(1) - Pogoji za dopustnost primerjalnega oglaševanja - Uporaba znamke konkurenta ali znaka, podobnega tej znamki.#Zadeva C-533/06.

text:
      Zadeva C-533/06
      O2 Holdings Limited in O2 (UK) Limited
      proti
      Hutchison 3G UK Limited
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))
      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Člen 5(1) – Izključna pravica imetnika znamke – Uporaba znaka, enakega ali podobnega znamki, pri primerjalnem oglaševanju – Omejitev učinkov znamke – Primerjalno oglaševanje – Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES – Člen 3a(1) – Pogoji za dopustnost primerjalnega oglaševanja – Uporaba znamke konkurenta ali znaka, podobnega tej znamki“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Pravica imetnika znamke, da nasprotuje uporabi znaka, enakega ali podobnega
            znamki, za enako ali podobno blago ali storitve, ki jih trži tretja oseba
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 5(1) in (2))
      2.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Pravica imetnika znamke, da nasprotuje uporabi znaka, enakega ali podobnega
            znamki, za enako ali podobno blago ali storitve, ki jih trži tretja oseba
      (Direktivi Sveta 89/104, člen 5(1) in (2) in 84/450, člen 3a(1))
      3.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Registracija nove znamke – Obstoj prejšnje znamke, enake ali podobne
            in ki je registrirana za enako ali podobno blago oziroma storitve – Pravica imetnika znamke, da nasprotuje uporabi znaka,
            enakega ali podobnega znamki, za enako ali podobno blago ali storitve, ki jih trži tretja oseba – Verjetnost zmede
      (Direktiva Sveta 89/104, člena 4(1)(b) in 5(1)(b))
      4.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Pravica imetnika znamke, da nasprotuje uporabi znaka, enakega ali podobnega
            znamki, za enako ali podobno blago ali storitve, ki jih trži tretja oseba
      (Direktivi Sveta 89/104, člen 5(1)(b) in 84/450,člen 3a)
      1.        To, da oglaševalec pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, ki je enak ali podoben znamki konkurenta, da bi določil identiteto
         blaga ali storitev, ki jih konkurent ponuja, je treba razumeti kot uporabo za enako blago ali storitve oglaševalca v smislu
         člena 5(1) in (2) Direktive 89/104 o znamkah.

      Po eni strani je treba člen 5 (1) in (2) Direktive 89/104 namreč razlagati tako, da se nanaša na uporabo znaka, enakega ali
         podobnega znamki, za blago ali storitve, ki jih trži tretja oseba.

      Po drugi strani pa je očitno namen oglaševanja, pri katerem oglaševalec blago in storitve, ki jih trži, primerja z blagom
         in storitvami konkurenta, promovirati blago in storitve tega oglaševalca. S takim oglasom želi oglaševalec razločevati svoje
         blago in storitve tako, da primerja njihove značilnosti z značilnostmi blaga in storitev konkurentov. To ugotovitev potrjuje
         petnajsta uvodna izjava Direktive 97/55, v kateri je zakonodajalec Skupnosti poudaril, da je cilj primerjalnega oglaševanja
         razločevanje blaga in storitev oglaševalca od blaga in storitev njegovega konkurenta.

      (Glej točke od 34 do 36.)
      2.        Člen 5(1) in (2) Prve direktive Sveta 89/104 o znamkah in člen 3a(1) Direktive Sveta 84/450 o zavajajočem in primerjalnem
         oglaševanju, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da imetnik registrirane znamke nima pravice
         tretji osebi prepovedati, da pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, enak ali podoben tej znamki, ki izpolnjuje vse pogoje
         za dopustnost iz navedenega člena 3a(1).

      Če pa so izpolnjeni vsi pogoji, ki so v členu 5(1)(b) Direktive 89/104 določeni za prepoved uporabe znaka, enakega ali podobnega
         registrirani znamki, primerjalno oglaševanje, pri katerem je uporabljen ta znak, ne more izpolnjevati pogoja za dopustnost
         iz člena 3a(1)(d) Direktive 84/450, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/55.

      Po eni strani, če obstaja podobnost med znamko in znakom ter med blagom oziroma storitvami, je verjetnost zmede poseben pogoj
         varstva. Člen 5(1)(b) Direktive 89/104 se zato uporablja zgolj takrat, kadar zaradi enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti
         ali podobnosti blaga ali storitev, označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti. Po drugi strani iz člena
         3a(1)(d) Direktive 84/450 izhaja, da primerjalno oglaševanje ni dovoljeno, če obstaja verjetnost zmede med oglaševalcem in
         konkurentom oziroma med znamkami, blagom ali storitvami oglaševalca in konkurentov. V smislu trinajste, štirinajste in petnajste
         uvodne izjave Direktive 97/55 je treba enako razlagati pojem „zmede“, uporabljen v členu 5(1)(b) Direktive 89/104 in členu
         3a (1)(d) Direktive 84/450.

      (Glej točke od 45 do 49, 51 in točko 1 izreka.)
      3.        Pojem verjetnosti zmede je enak v členu 4(1)(b) in členu 5(1)(b) Direktive 89/104 o znamkah.

      Vendar pa se člen 4(1)(b) Direktive 89/104 nanaša na zahtevo za registracijo znamke. Ker ima imetnik znamke, potem ko je znamka
         registrirana, pravico, da jo uporablja, kot se mu zdi primerno, je treba za ugotovitev, ali je pri zahtevi za registracijo
         podan razlog za zavrnitev iz te določbe, preveriti, ali obstaja verjetnost zmede s prejšnjo znamko ugovarjajoče stranke v
         vseh okoliščinah, v katerih bi se prijavljena znamka lahko uporabila, če bi bila registrirana.

      V primeru iz člena 5(1)(b) Direktive 89/104 pa tretja oseba, ki uporabi znak, ki je enak ali podoben registrirani znamki,
         glede tega znaka ne zahteva nobene pravice iz znamke, ampak ga le omejeno uporabi. Zato se je treba za presojo, ali ima imetnik
         registrirane znamke pravico nasprotovati tej posebni uporabi, omejiti na okoliščine, ki so značilne za navedeno uporabo, ne
         da bi bilo treba ugotavljati, ali bi drugačna uporaba istega znaka v drugačnih okoliščinah, lahko ustvarila verjetnost zmede.

      (Glej točke od 65 do 67.)
      4.        Člen 5(1)(b) Prve direktive 89/104 o znamkah je treba razlagati tako, da imetnik registrirane znamke nima pravice tretji osebi
         prepovedati, da pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, podoben tej znamki, za proizvode ali storitve, ki so enaki ali
         podobni tistim, za katere je bila registrirana znamka, če ta uporaba pri javnosti ne ustvarja verjetnosti zmede, in sicer
         ne glede na to, ali navedeno primerjalno oglaševanje izpolnjuje vse pogoje za dopustnost iz člena 3a Direktive 84/450 o zavajajočem
         in primerjalnem oglaševanju, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/55.

      (Glej točko 69 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 12. junija 2008(*)

      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Člen 5(1) – Izključna pravica imetnika znamke – Uporaba znaka, enakega ali podobnega znamki, pri primerjalnem oglaševanju – Omejitev učinkov znamke – Primerjalno oglaševanje – Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES – Člen 3a(1) – Pogoji za dopustnost primerjalnega oglaševanja – Uporaba znamke konkurenta ali znaka, podobnega tej znamki“
      V zadevi C‑533/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 14. decembra 2006, ki je prispela na Sodišče 28. decembra
         2006, v postopku

      O2 Holdings Limited,
      O2 (UK) Limited
      proti
      Hutchison 3G UK Limited,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič (poročevalec) in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. novembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za O2 Holdings Limited in O2 (UK) Limited R. Arnold, QC, M. Vanhegen, barrister, in J. Stobbs, attorney, po pooblastilu S. Tierney,
         A. Brodie in S. Magee, solicitors,

      –        za Hutchison 3G UK Limited G. Hobbs, QC, in E. Hinsworth, barrister, po pooblastilu L. Silkina, G. Crowna, N. Walkerja in
         S. Jonesa, solicitors,

      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 31. januarja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(1) Prve Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra
         1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1) ter člena 3a(1) Direktive
         Sveta 84/450/EGS z dne 10. septembra 1984 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju (UL L 250, str. 17), kot je bila spremenjena
         z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/55/ES z dne 6. oktobra 1997 (UL L 290, str. 18, v nadaljevanju: Direktiva 84/450).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama O2 Holdings Limited in O2 (UK) Limited na eni strani (v nadaljevanju
         skupaj: O2 in O2 (UK)) ter družbo Hutchison 3G UK Limited na drugi strani (v nadaljevanju: H3G), ker je družba H3G pri primerjalnem
         oglaševanju uporabila znamki, katerih imetnici sta družbi O2 in O2 (UK).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 5 Direktive 89/104 z naslovom „Pravice iz znamke“ določa:

      „1.      Registrirana znamka podeljuje imetniku izključne pravice. Imetnik ima pravico, da tretjim osebam prepove, da brez njegovega
         dovoljenja v gospodarskem prometu uporabijo:

      a)      katerikoli znak, ki je enak znamki, za enako blago ali storitve, za katere je registrirana znamka;
      b)      katerikoli znak, pri katerem zaradi njegove enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev,
         označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti, ki vključuje verjetnost povezovanja med znakom in znamko.

      2.      Vsaka država članica lahko predvidi, da je imetnik upravičen preprečiti vsem tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja,
         da v gospodarskem prometu uporabljajo katerikoli znak, enak ali podoben znamki, v zvezi z blagom ali storitvami, ki niso podobne
         tistim, za katere je registrirana znamka, če ima slednja v državi članici ugled in če bi uporaba takega znaka brez upravičenega
         razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled znamke.

      3.      Po odstavkih 1 in 2 je lahko med drugim prepovedano naslednje:
      a)      opremljanje blaga ali njegove embalaže z znakom;
      b)      ponujanje blaga, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene pod tem znakom ali ponujanje ali opravljanje storitev
         pod tem znakom;

      c)      uvoz ali izvoz blaga pod tem znakom;
      d)      uporaba znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju.
      […]
      5.      Odstavki 1 do 4 ne vplivajo na predpise v katerikoli državi članici v zvezi z varstvom proti uporabi znaka razen za razlikovanje
         blaga in storitev, če uporaba tega znaka neupravičeno okorišča ali škodi razlikovalnemu značaju ali ugledu znamke.“

      4        Člen 6 Direktive 89/104 z naslovom „Omejitev učinkov znamke“ v odstavku 1 določa:

      „Znamka ne daje imetniku pravice, da prepove tretji osebi uporabo v gospodarskem prometu,
      a)      lastnega imena in naslova;
      b)      označb glede vrste, kakovosti, količine, namena, vrednosti, geografskega izvora, časa proizvodnje blaga ali opravljanja storitve
         ali drugih značilnosti blaga ali storitev;

      c)      znamke, če je potrebno z njo označiti namen proizvoda ali storitve, zlasti za dodatke ali nadomestne dele;
      ob pogoju, da jih uporablja v skladu z dobrimi poslovnimi običaji.“
      5        Določbe o primerjalnem oglaševanju so bile v Direktivo 84/450 vključene z Direktivo 97/55.

      6        Trinajsta, štirinajsta in petnajsta uvodna izjava Direktive 97/55 določajo:

      „(13) ker člen 5 [...] direktive Sveta 89/104 [...] dodeljuje izključne pravice imetniku registrirane blagovne znamke, vključno
         s pravico preprečevanja vsem tretjim strankam, da bi pri trgovanju uporabljale vsak znak, ki je enak ali podoben blagovni
         znamki, v zvezi z enakim blagom ali storitvami, ali če je to potrebno, celo v zvezi z drugim blagom;

      (14)      ker je vendarle lahko nujno, če naj bo primerjalno oglaševanje učinkovito, določiti identiteto blaga ali storitev konkurenta,
         se sklicevati na blagovno znamko ali trgovsko ime, katerega lastnik je konkurent;

      (15) ker uporaba blagovne znamke ali trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ne krši te izključne pravice,
         če je v skladu s pogoji, določenimi v tej direktivi, torej če je cilj take uporabe le razločevanje med konkurenti in objektivno
         poudarjanje razlik“.

      7        Na podlagi člena 1 Direktive 84/450 je njen namen zlasti določiti pogoje za dopustnost primerjalnega oglaševanja.

      8        Člen 2, točka 2a, te direktive opredeljuje primerjalno oglaševanje kot „vsako oglaševanje, ki izrecno ali z nakazovanjem določa
         identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja konkurent“.

      9        Člen 3a(1) navedene direktive določa:

      „Kar zadeva primerjavo, se dovoli primerjalno oglaševanje, če so izpolnjeni ti pogoji:
      a)       oglaševanje ni zavajajoče v skladu s členi 2(2), 3 in 7(1);
      […]
      d)      ne ustvarja zmede na trgu med oglaševalcem in konkurenti ali med blagovnimi znamkami, trgovskimi imeni, drugimi znaki razlikovanja,
         blagom ali storitvami oglaševalca in konkurentov;

      e)      ne diskreditira ali očrni blagovnih znamk, trgovskih imen, drugih znakov razlikovanja, blaga, storitev, dejavnosti ali razmer
         konkurenta;

      […]
      g)      se ne okorišča nepošteno z ugledom blagovne znamke, trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ali z navedbo
         porekla konkurenčnih izdelkov;

      h)      ne predstavlja blaga ali storitev kot imitacije ali kopije blaga ali storitev, ki imajo zaščiteno blagovno znamko ali trgovsko
         ime.“

       Nacionalna ureditev
      10      Določbe Direktive 89/104 so bile v nacionalno pravo prenesene z zakonom o znamkah iz leta 1994 (Trade Marks Act 1994).

      11      Določbe Direktive 84/450 so bile v nacionalno pravo prenesene s predpisi o nadzoru zavajajočega oglaševanja iz leta 1988 (Control
         of Misleading Advertisements Regulations 1988, SI 1988/915), kot so bili spremenjeni s predpisi iz leta 2003 (SI 2003/3183,
         v nadaljevanju: nacionalni predpisi).

      12      Boj proti zavajajočemu oglaševanju in spoštovanje določb o primerjalnem oglaševanju iz člena 4 Direktive 84/450 v skladu z
         nacionalnimi predpisi zagotavlja Director General of Fair Trading, upravni organ, ki je pristojen ali za odločanje o pritožbah
         ali za uvedbo ustreznega sodnega postopka.

      13      Pravilo 4A nacionalnih predpisov v odstavku 3 določa:

      „Določb tega pravila se ne sme razlagati kot
      a)      da dajejo pravico do vložitve civilne tožbe glede katerekoli kršitve te ureditve (razen kadar je to v teh predpisih izrecno
         določeno);

      b)      da odstopajo od pravic do vložitve tožbe ali drugega pravnega sredstva (civilnega ali kazenskega), ki se vlaga na drugačni
         podlagi, kot so ti predpisi“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Družbi O2 in O2 (UK) opravljata storitve mobilne telefonije.

      15      Za promocijo svojih storitev na različne načine uporabljata podobe mehurčkov. Ni sporno, da potrošniki na področju mobilne
         telefonije povezujejo podobe mehurčkov v vodi, zlasti na modrem ozadju, s storitvami, ki jih opravljata družbi O2 in O2 (UK).

      16      Družbi O2 in O2 (UK) sta namreč imetnici dveh figurativnih nacionalnih znamk, ki sta sestavljeni iz negibne podobe mehurčkov
         in sta v Združenem kraljestvu registrirani za telekomunikacijske naprave in storitve (v nadaljevanju: znamki z mehurčki).

      17      Družba H3G je prav tako izvajalka storitev mobilne telefonije, ki jih trži pod oznako „3“. Ponuja predvsem predplačniške storitve
         („pay-as-you-go“), imenovane „Threepay“.

      18      Družba H3G je leta 2004 začela oglaševalsko kampanjo. V okviru te so bila na televizijskih ekranih predvajana oglasna sporočila,
         ki so vsebovala primerjavo med cenami njenih storitev in cenami storitev, ki jih ponujata družbi O2 in O2 (UK). Ta televizijski
         oglas (v nadaljevanju: sporni oglas) se je začel z uporabo imena „O2“ in s podobami črnih in belih mehurčkov v gibanju, nato
         so sledile podobe „Threepay“ in „3“ ter izrecno sporočilo, da so storitve H3G cenejše.

      19      Družbi O2 in O2 (UK) sta pri High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, proti družbi H3G vložili tožbo zaradi
         kršitve njunih znamk z mehurčki.

      20      V postopku v glavni stvari sta priznali, da je bila primerjava cen v spornem oglasu pravilna in da ta oglas kot celota ni
         bil zavajajoč. Zlasti pa ni namigoval, da bi med družbama O2 in O2 (UK) na eni strani ter družbo H3G na drugi strani obstajala
         kakršnakoli poslovna zveza.

      21      Ta tožba zaradi kršitve znamk je bila zavrnjena s sodbo z dne 23. marca 2006. High Court je v bistvu menilo, da uporaba podob
         mehurčkov v spornem oglasu sicer spada na področje člena 5(1)(b) Direktive 89/104, vendar pa to, da je ta oglas v skladu s
         členom 3a Direktive 84/450, družbi H3G omogoča uveljavljanje razloga za obrambo na podlagi člena 6(1)(b) Direktive 89/104.

      22      Družbi O2 in O2 (UK) sta pri Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) vložili pritožbo zoper to sodbo.

      23      Prvič, predložitveno sodišče prosi za razlago člena 5(1) Direktive 89/104.

      24      Po eni strani želi izvedeti, ali gre pri uporabi, navedeni v tej določbi, zgolj za uporabo, katere cilj je razlikovanje trgovskega
         izvora blaga ali storitev, ki jih trži tretja oseba. Meni, da bi pritrdilen odgovor pomenil, da uporaba znamke konkurenta
         pri primerjalnem oglaševanju ne spada na področje člena 5(1) Direktive 89/104, ker v tem primeru ni uporabljena za označitev
         izvora blaga oglaševalca.

      25      Po drugi strani pa se sprašuje, ali je treba za presojo obstoja verjetnosti zmede v smislu člena 5(1)(b) Direktive 89/104
         storiti le primerjavo med znamko in spornim znakom ter med proizvodi oziroma storitvami, za katere je registrirana znamka,
         in tistimi proizvodi oziroma storitvami, za katere je bil znak uporabljen, oziroma ali je treba v nasprotnem primeru upoštevati
         dejanske okoliščine, v katerih je bil znak uporabljen.

      26      Drugič, predložitveno sodišče meni, da je to, da je primerjalno oglaševanje, pri katerem je uporabljena znamka konkurenta,
         v skladu s členom 3a Direktive 84/450, razlog, ki ga lahko obramba uveljavlja v odgovoru na tožbo, ki jo je vložil konkurent
         zaradi take uporabe njegove znamke.

      27      Če bi Sodišče člen 5(1) Direktive 89/104 razlagalo tako, da daje ta določba v takih okoliščinah, kot so v postopku v glavni
         stvari, imetniku registrirane znamke pravico, da prepove uporabo svoje znamke pri primerjalnem oglaševanju, predložitveno
         sodišče prosi tudi za razlago člena 3a(1) Direktive 84/450, da bi izvedelo, ali mora biti, zato da bi bilo primerjalno oglaševanje,
         pri katerem je uporabljen znak, ki je enak ali podoben znamki konkurenta, dovoljeno, uporaba tega znaka „nujna“ za primerjavo
         med blagom ali storitvami konkurenta in oglaševalca.

      28      V teh okoliščinah je Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja:

      „1.       Ali takrat, ko gospodarski subjekt pri oglaševanju lastnega blaga in storitev uporabi registrirano znamko, katere imetnik
         je konkurent, zato da primerja lastnosti (in zlasti ceno) blaga in storitev, ki jih trži, z lastnostmi (in zlasti ceno) blaga
         in storitev, ki jih pod to znamko trži konkurent, tako da ne ustvarja zmede in tudi ne ogroža bistvene naloge znamke kot označbe
         porekla, taka uporaba sodi na področje člena 5(1)(a) ali (b) Direktive 89/104?

      2.       Ali mora biti takrat, ko gospodarski subjekt pri primerjalnem oglaševanju uporabi registrirano znamko konkurenta, taka uporaba,
         zato da bi bila v skladu s členom 3a Direktive 84/450 [...], ‚nujna‘, in na podlagi katerih meril je treba v takem primeru
         presojati pojem ‚nujna‘?

      3.       In še zlasti, ali takrat, ko se zahteva, da je uporaba nujna, ta pogoj izključuje sleherno uporabo znaka, ki ni enak registrirani
         znamki, ampak ji je zelo podoben?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      29      Predložitveno sodišče s svojimi vprašanji prosi Sodišče za razlago člena 5(1) Direktive 89/104 in člena 3a(1) Direktive 84/450.

      30      Za postopek v glavni stvari je namreč značilno, da družbi O2 in O2 (UK) navajata, da je bila s tem, ko je družba H3G pri primerjalnem
         oglaševanju uporabila znak, ki je podoben njunima znamkama z mehurčki, kršena izključna pravica, ki jima jo dajeta navedeni
         znamki.

      31      Zato je treba pred presojo vprašanj za predhodno odločanje opredeliti razmerje med direktivama 89/104 in 84/450.

      32      V skladu s členom 5(1) in (2) Direktive 89/104 daje registrirana znamka svojemu imetniku izključno pravico, na podlagi katere
         lahko pod določenimi pogoji tretjim osebam prepove, da bi brez njegovega dovoljenja v gospodarskem prometu uporabile znak,
         ki je enak ali podoben njegovi znamki. V skladu s členom 5(3)(d) te direktive pa lahko vsem tretjim osebam med drugim prepove
         uporabo takega znaka v oglaševanju.

      33      Če oglaševalec pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, ki je enak ali podoben znamki konkurenta, lahko to pomeni uporabo
         v smislu člena 5(1) in (2) Direktive 89/104.

      34      Po eni strani je treba člen 5 (1) in (2) Direktive 89/104 namreč razlagati tako, da se nanaša na uporabo znaka, enakega ali
         podobnega znamki, za blago ali storitve, ki jih trži tretja oseba (glej v tem smislu glede člena 5(1)(a) Direktive 89/104
         sodbo z dne 25. januarja 2007 v zadevi Adam Opel, C‑48/05, ZOdl., str. I‑1017, točka 28).

      35      Po drugi strani pa je očitno namen oglaševanja, pri katerem oglaševalec blago in storitve, ki jih trži, primerja z blagom
         in storitvami konkurenta, promovirati blago in storitve tega oglaševalca. S takim oglasom želi oglaševalec razločevati svoje
         blago in storitve tako, da primerja njihove značilnosti z značilnostmi blaga in storitev konkurentov. To ugotovitev potrjuje
         petnajsta uvodna izjava Direktive 97/55, v kateri je zakonodajalec Skupnosti poudaril, da je cilj primerjalnega oglaševanja
         razločevanje blaga in storitev oglaševalca od blaga in storitev njegovega konkurenta (glej sodbo z dne 25. oktobra 2001 v
         zadevi Toshiba Europe, C‑112/99, Recueil, str. I‑7945, točka 53).

      36      Zato je treba to, da oglaševalec pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, ki je enak ali podoben znamki konkurenta, da bi
         določil identiteto blaga ali storitev, ki jih konkurent ponuja, razumeti kot uporabo za enako blago ali storitve oglaševalca
         v smislu člena 5(1) in (2) Direktive 89/104.

      37      Tako uporabo se torej eventualno lahko prepove na podlagi navedenih določb.

      38      Vendar, kot izhaja iz druge, tretje, četrte, pete in šeste uvodne izjave Direktive 97/55, je želel zakonodajalec Skupnosti
         spodbujati primerjalno oglaševanje zlasti s tem, da je v drugi uvodni izjav poudaril, da primerjalno oglaševanje „lahko spodbuja
         konkurenco med dobavitelji blaga in storitev v korist potrošnikov“, in v peti uvodni izjavi, da „je lahko zakonito sredstvo
         informiranja potrošnikov o prednostih“.

      39      Zakonodajalec Skupnosti je glede na določbe trinajste, štirinajste in petnajste uvodne izjave menil, da potreba po spodbujanju
         primerjalnega oglaševanja zahteva določeno omejitev pravice, ki jo daje znamka.

      40      Taka omejitev učinkov znamke za spodbujanje primerjalnega oglaševanja se je izkazala za potrebno, ne le ko oglaševalec uporabi
         znamko konkurenta, ampak tudi ko uporabi znak, ki je podoben tej znamki.

      41      Člen 2, točka 2a, Direktive 84/450 namreč določa, da pomeni „primerjalno oglaševanje“ [...] vsako oglaševanje, ki izrecno
         ali z nakazovanjem določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja konkurent.

      42      V skladu z ustaljeno sodno prakso gre za široko opredelitev, ki pokriva vse oblike primerjalnega oglaševanja, tako da za to,
         da gre za primerjalno oglaševanje, zadostuje ena navedba, ki se, pa čeprav z nakazovanjem, sklicuje na konkurenta ali proizvode
         ali storitve, ki jih ponuja (glej zgoraj navedeno sodbo Toshiba Europe, točki 30 in 31, ter sodbi z dne 8. aprila 2003 v zadevi
         Pippig Augenoptik, C‑44/01, Recueil, str. I‑3095, točka 35, in z dne 19. aprila 2007 v zadevi De Landtsheer Emmanuel, C‑381/05,
         ZOdl., str. I‑3115, točka 16).

      43      Element, ki se zahteva za ugotovitev primerjalnega značaja oglaševanja, je torej določitev, izrecna ali z nakazovanjem, identitete
         oglaševalčevega konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja (zgoraj navedeni sodbi Toshiba Europe, točka 29, in De
         Landtsheer Emmanuel, točka 17).

      44      Zato gre za primerjalno oglaševanje v smislu člena 2, točka 2a, Direktive 84/450, če povprečen potrošnik tako kot v postopku
         v glavni stvari zaznava uporabo znaka, ki je podoben znamki oglaševalčevega konkurenta, kot sklicevanje na tega konkurenta
         oziroma na blago in storitve, ki jih ponuja.

      45      Zato je treba za uskladitev varstva registriranih znamk in uporabe primerjalnega oglaševanja člen 5(1) in (2) Direktive 89/104
         in člen 3a(1) Direktive 84/450 razlagati tako, da imetnik registrirane znamke nima pravice tretji osebi prepovedati, da pri
         primerjalnem oglaševanju, ki izpolnjuje vse pogoje za dopustnost iz člena 3a(1), uporabi znak, ki je enak ali podoben njegovi
         znamki.

      46      Vendar je treba poudariti, da če so izpolnjeni pogoji, ki so v členu 5(1)(b) Direktive 89/104 določeni za prepoved uporabe
         znaka, enakega ali podobnega registrirani znamki, primerjalno oglaševanje, pri katerem je uporabljen ta znak, ne more izpolnjevati
         pogoja za dopustnost iz člena 3a (1)(d) Direktive 84/450.

      47      Po eni strani, če obstaja podobnost med znamko in znakom ter med blagom oziroma storitvami, je verjetnost zmede poseben pogoj
         varstva. Člen 5(1)(b) Direktive 89/104 se zato uporablja zgolj takrat, kadar zaradi enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti
         ali podobnosti blaga ali storitev, označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti (sodba z dne 6. oktobra
         2005 v zadevi Medion, C‑120/04, ZOdl., str. I‑8551, točki 24 in 25).

      48      Po drugi strani iz člena 3a(1)(d) Direktive 84/450 izhaja, da primerjalno oglaševanje ni dovoljeno, če obstaja verjetnost
         zmede med oglaševalcem in konkurentom oziroma med znamkami, blagom ali storitvami oglaševalca in konkurentov.

      49      V smislu trinajste, štirinajste in petnajste uvodne izjave Direktive 97/55 je treba enako razlagati pojem „zmede“, uporabljen
         v členu 5(1)(b) Direktive 89/104 in členu 3a (1)(d) Direktive 84/450.

      50      Kadar oglaševalec pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, ki je enak ali podoben znamki konkurenta, sta dve možnosti, in
         sicer če konkurent ne dokaže obstoja verjetnosti zmede, nima pravice prepovedati uporabe tega znaka na podlagi člena 5(1)(b)
         Direktive 89/104, če pa obstoj verjetnosti zmede dokaže, oglaševalec ne more nasprotovati taki prepovedi na podlagi člena
         3a(1) Direktive 84/450, ker zadevno oglaševanje ne izpolnjuje vseh pogojev iz te določbe.

      51      Najprej je treba torej odgovoriti, da je treba člen 5(1) in (2) Direktive 89/104 in člen 3a(1) Direktive 84/450 razlagati tako, da imetnik registrirane znamke nima
         pravice tretji osebi prepovedati, da pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, enak ali podoben tej znamki, ki izpolnjuje
         vse pogoje za dopustnost iz navedenega člena 3a(1).

      Če pa so izpolnjeni vsi pogoji, ki so v členu 5(1)(b) Direktive 89/104 določeni za prepoved uporabe znaka, enakega ali podobnega
         registrirani znamki, primerjalno oglaševanje, pri katerem je uporabljen ta znak, ne more izpolnjevati pogoja za dopustnost
         iz člena 3a(1)(d) Direktive 84/450.

       Prvo vprašanje o razlagi člena 5(1) Direktive 89/104
      52      V postopku v glavni stvari ni sporno, da družba H3G ni uporabila znamk z mehurčki, kot sta ju registrirali družbi O2 in O2
         (UK), ampak znak, podoben tema znamkama.

      53      Člen 5(1)(a) Direktive 89/104 se uporablja le, če se znak, ki je enak znamki, uporabi za proizvode ali storitve, ki so enaki
         kot tisti, za katere je bila ta znamka registrirana.

      54      Ker se te določbe ne more uporabiti v postopku v glavni stvari, je ni treba razlagati.

      55      Zato je treba prvo vprašanje razumeti tako, da želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je treba člen 5(1)(b) Direktive 89/104
         razlagati tako, da ima imetnik registrirane znamke pravico, da tretji osebi prepove uporabo znaka, ki je podoben tej znamki,
         pri primerjalnem oglaševanju za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni tistim, za katere je bila navedena znamka
         registrirana, če ta uporaba pri javnosti ne ustvarja verjetnosti zmede.

      56      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Sodišče, da se prepreči, da bi se med državami razlikovalo varstvo, dano imetniku znamke,
         enotno razlagati člen 5(1) Direktive 89/104, zlasti pojem „uporaba“ iz tega člena (sodba z dne 12. novembra 2002 v zadevi
         Arsenal Football Club, C-206/01, Recueil, str. I-10273, točka 45; zgoraj navedena sodba Adam Opel, točka 17, in sodba z dne
         11. septembra 2007 v zadevi Céline, C‑17/06, ZOdl., str. I‑7041, točka 15).

      57      Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča (zgoraj navedena sodba Arsenal Football Club, sodba z dne 16. novembra 2004 v zadevi Anheuser-Busch,
         C-245/02, ZOdl., str. I‑10989; zgoraj navedene sodbe Medion, Adam Opel, in Céline), lahko imetnik registrirane znamke na podlagi
         člena 5(1)(a) Direktive 89/104 tretji osebi prepove uporabo znaka, ki je enak njegovi znamki, samo če so izpolnjeni ti štirje
         pogoji:

      –        da gre za uporabo v gospodarskem prometu;
      –        da gre za uporabo brez dovoljenja imetnika znamke;
      –        da se ta uporaba nanaša na blago ali storitve, ki so enake blagu ali storitvam, za katere je bila registrirana znamka, in
      –        da ta uporaba škoduje ali bi lahko škodovala nalogam znamke, zlasti njeni bistveni nalogi, da potrošnikom zagotavlja poreklo
         proizvodov ali storitev, in sicer zaradi verjetnosti zmede pri javnosti.

      58      Še zlasti glede četrtega pogoja je treba omeniti, po eni strani, kot je bilo poudarjeno v točki 47 te sodbe, da se člen 5(1)(b)
         Direktive 89/104 uporablja le, če zaradi enakosti ali podobnosti znamk in enakosti ali podobnosti označenih proizvodov oziroma
         storitev obstaja verjetnost zmede pri javnosti.

      59      Po drugi strani iz ustaljene sodne prakse izhaja, da verjetnost zmede v smislu te določbe pomeni, da bi lahko javnost mislila,
         da zadevni proizvodi ali storitve izhajajo iz istega podjetja ali glede na okoliščine primera iz ekonomsko povezanih podjetij
         (glej zlasti sodbo z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, str. I‑3819, točka 17, in zgoraj
         navedeno sodbo Medion, točka 26). Zato uporaba znaka, enakega ali podobnega znamki, ki pri javnosti ustvarja verjetnost zmede,
         škoduje oziroma bi lahko škodovala bistveni nalogi znamke.

      60      V postopku v glavni stvari ni sporno, da je družba H3G uporabila znak, ki je podoben znamkama z mehurčki, za pridobivanje
         gospodarske koristi v okviru poslovne dejavnosti in ne na zasebnem področju. Zato je bil ta znak uporabljen v gospodarskem
         prometu (glej po anologiji zgoraj navedeno sodbo Céline, točka 17).

      61      Prav tako ni sporno, da je družba H3G uporabila navedeni znak brez soglasja družb O2 in O2 (UK), ki sta imetnici znamk z mehurčki.

      62      Poleg tega je bil znak uporabljen za storitve, ki so enake storitvam, za katere so bile navedene znamke registrirane.

      63      Treba pa je ugotoviti, kot je navedlo predložitveno sodišče, da s tem ko je družba H3G v spornem oglasu uporabila podobe mehurčkov,
         podobne znamkama z mehurčki, ni bila ustvarjena verjetnost zmede pri potrošnikih. Sporno oglaševanje kot celota namreč ni
         bilo zavajajoče in zlasti ni namigovalo, da naj bi obstajala poslovna vez med družbama O2 in O2 (UK) na eni strani in družbo
         H3G na drugi strani.

      64      V zvezi s tem je treba poudariti, v nasprotju s tem, kar zatrjujeta družbi O2 in O2 (UK), da se je predložitveno sodišče pri
         presoji obstoja verjetnosti zmede pravilno omejilo na okoliščine, v katerih je družba H3G uporabila znak, podoben znamkama
         z mehurčki.

      65      Pojem verjetnosti zmede je seveda enak v členu 4(1)(b) in členu 5(1)(b) Direktive 89/104 (glej v tem smislu sodbo z dne 22.
         junija 2000 v zadevi Marca Mode, C‑425/98, Recueil, str. I‑4861, točke od 25 do 28).

      66      Vendar pa se člen 4(1)(b) Direktive 89/104 nanaša na zahtevo za registracijo znamke. Ker ima imetnik znamke, potem ko je znamka
         registrirana, pravico, da jo  uporablja kot se mu zdi primerno, je treba za ugotovitev, ali je pri zahtevi za registracijo
         podan razlog za zavrnitev iz te določbe, preveriti, ali obstaja verjetnost zmede s prejšnjo znamko ugovarjajoče stranke v
         vseh okoliščinah, v katerih bi se prijavljena znamka lahko uporabila, če bi bila registrirana.

      67      V primeru iz člena 5(1)(b) Direktive 89/104 pa tretja oseba, ki uporabi znak, ki je enak ali podoben registrirani znamki,
         glede tega znaka ne zahteva nobene pravice iz znamke, ampak ga le omejeno uporabi. Zato se je treba za presojo, ali ima imetnik
         registrirane znamke pravico nasprotovati tej posebni uporabi, omejiti na okoliščine, ki so značilne za navedeno uporabo, ne
         da bi bilo treba ugotavljati, ali bi drugačna uporaba istega znaka v drugačnih okoliščinah, lahko ustvarila verjetnost zmede.

      68      Zato četrti pogoj, ki se zahteva za to, da bi imetnik registrirane znamke lahko prepovedal uporabo znaka, podobnega njegovi
         znamki, za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni tistim, za katere je registrirana navedena znamka, v postopku v
         glavni stvari ni izpolnjen.

      69      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(1)(b) Direktive 89/104 razlagati tako, da imetnik registrirane
         znamke nima pravice tretji osebi prepovedati, da pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, podoben tej znamki, za proizvode
         ali storitve, ki so enaki ali podobni tistim, za katere je bila registrirana znamka, če ta uporaba pri javnosti ne ustvarja
         verjetnosti zmede, in sicer ne glede na to, ali navedeno primerjalno oglaševanje izpolnjuje vse pogoje za dopustnost iz člena
         3a Direktive 84/450 ali jih ne izpolnjuje.

       Drugo in tretje vprašanje o razlagi člena 3a(1) Direktive 84/450
      70      Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 3a(1) Direktive 84/450 razlagati tako, da
         je primerjalno oglaševanje, pri katerem oglaševalec uporabi znamko konkurenta ali znak, podoben tej znamki, dovoljeno le,
         če je ta uporaba nujna za primerjavo med proizvodi ali storitvami oglaševalca in proizvodi ali storitvami konkurenta ter ali
         če se v takem primeru uporabo znaka, podobnega znamki konkurenta, lahko šteje za nujno.

      71      Vendar je predložitveno sodišče prosilo za razlago te določbe le, če bi Sodišče pritrdilno odgovorilo na prvo vprašanje za
         predhodno odločanje.

      72      Drugega in tretjega vprašanja za predhodno odločanje zato ni treba preučiti.

       Stroški
      73      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 5(1) in (2) Prve Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z
            blagovnimi znamkami, in člen 3a(1) Direktive Sveta 84/450/EGS z dne 10. septembra 1984 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju,
            kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/55/ES z dne 6. oktobra 1997, je treba razlagati tako,
            da imetnik registrirane znamke nima pravice tretji osebi prepovedati, da pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, enak ali
            podoben tej znamki, ki izpolnjuje vse pogoje za dopustnost iz navedenega členu 3a(1).
      Če pa so izpolnjeni vsi pogoji, ki so v členu 5(1)(b) Direktive 89/104 določeni za prepoved uporabe znaka, enakega ali podobnega
            registrirani znamki, primerjalno oglaševanje, pri katerem je uporabljen ta znak, ne more izpolnjevati pogoja za dopustnost
            iz člena 3a(1)(d) Direktive 84/450, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/55.
      2)      Člen 5(1)(b) Direktive 89/104 je treba razlagati tako, da imetnik registrirane znamke nima pravice tretji osebi prepovedati,
            da pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, podoben tej znamki, za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni tistim,
            za katere je bila registrirana znamka, če ta uporaba pri javnosti ne ustvarja verjetnosti zmede, in sicer ne glede na to,
            ali navedeno primerjalno oglaševanje izpolnjuje vse pogoje za dopustnost iz člena 3a Direktive 84/450, kot je bila spremenjena
            z Direktivo 97/55, ali jih ne izpolnjuje.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 9. novembra 2000. # Josef Plum proti Allgemeine Ortskrankenkasse Rheinland, Regionaldirektion Köln. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Socialna varnost delavcev migrantov. # Zadeva C-404/98.


Sodba Sodišča z dne 26. februarja 1991.#Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki.#Neizpolnitev obveznosti - Prosto opravljanje storitev.#Zadeva C-180/89.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. junija 1972. # Monique Bauduin, poročeni José Abel Chollet, proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 32-71.


Sodba Sodišča z dne 14. septembra 1994. # Kraljevina Španija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-42/93.