title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 23. februarja 2010. # London Borough of Harrow proti Nimco Hassan Ibrahim in Secretary of State for the Home Department. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo. # Prosto gibanje oseb - Pravica do prebivanja državljana tretje države, ki je zakonec državljana države članice, in njunih otrok, ki so prav tako državljani države članice - Prenehanje zaposlitve državljana države članice in njegov odhod iz države članice gostiteljice - Vpis otrok v izobraževalno ustanovo - Neobstoj sredstev za preživljanje - Uredba (EGS) št. 1612/68 - Člen 12 - Direktiva 2004/38 ES. # Zadeva C-310/08.

text:
      Zadeva C-310/08
      London Borough of Harrow
      proti
      Nimco Hassan Ibrahim
      in
      Secretary of State for the Home Department
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))
      „Prosto gibanje oseb – Pravica do prebivanja državljana tretje države, ki je zakonec državljana države članice, in njunih otrok, ki so prav tako
         državljani države članice – Prenehanje zaposlitve državljana države članice in njegov odhod iz države članice gostiteljice – Vpis otrok v izobraževalno ustanovo – Neobstoj sredstev za preživljanje – Uredba (EGS) št. 1612/68 – Člen 12 – Direktiva 2004/38 ES“

      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Delavci – Pravica otrok delavca do dostopa do izobraževanja v državi članici gostiteljici – Pravica
            do prebivanja zaradi splošnega izobraževanja
      (Uredba Sveta št. 1612/68, člen 12)
      2.        Prosto gibanje oseb – Delavci – Pravica družinskih članov do prebivanja – Otroci državljana države članice, ki dela ali je
            delal v državi članici gostiteljici – Tisti od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad temi otroki
      (Uredba Sveta št. 1612/68, člena 10 in 12; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38)
      1.        Otroci državljana Evropske unije, ki so se v državi članici nastanili, medtem ko je eden od njihovih staršev v njej izvrševal
         pravico do prebivanja kot delavec migrant, imajo pravico, da tam prebivajo, da bi se v skladu s členom 12 Uredbe št. 1612/68
         o prostem gibanju delavcev v Skupnosti tam splošno izobraževali. To, da sta starša zadevnih otrok medtem razvezala zakonsko
         zvezo ter da je samo eden od staršev državljan Unije in da ta ni več delavec migrant v državi članici gostiteljici, v zvezi
         s tem nimata nobenih posledic.

      (Glej točko 29.)
      2.        Otroci državljana države članice, ki dela ali je delal v državi članici gostiteljici, in tisti od staršev, ki ima dejansko
         skrbništvo nad njimi, se lahko v državi članici gostiteljici sklicujejo na pravico do prebivanja že na podlagi člena 12 Uredbe
         št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2434/92, ne da bi bila ta pravica
         odvisna od tega, ali imajo dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v tej državi.

      Pravica, da se v državi članici gostiteljici šola v čim boljših razmerah, ki jo otroku delavca migranta priznava člen 12 Uredbe
         št. 1612/68, namreč nujno pomeni, da ima ta otrok pravico, da ga spremlja oseba, ki zanj dejansko skrbi, in da torej ta oseba
         z njim lahko prebiva v tej državi članici med njegovim šolanjem. Ta člen je treba uporabljati samostojno glede na določbe
         prava Unije, ki urejajo pogoje za izvajanje pravice do prebivanja v drugi državi članici. Taka samostojnost člena 12 glede
         na člen 10 iste uredbe velja v povezavi z določbami Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov
         do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221,
         68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 in 93/96. Nasprotna rešitev bi ogrozila cilj integracije družine delavca
         migranta v okolje države članice gostiteljice, kot je predviden v peti uvodni izjavi Uredbe št. 1612/68. Da bi lahko bila
         ta integracija uspešna, je nujno, da ima otrok delavca, ki je državljan države članice, možnost, da začne šolanje in študij
         v državi članici gostiteljici in, odvisno od primera, da ju uspešno konča.

      Pogoja, da imajo zainteresirane osebe dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici,
         ni v členu 12 Uredbe št. 1612/68, ki ga ni mogoče razlagati ozko ali mu kakor koli odvzeti polni učinek. Direktiva 2004/38
         pravice otrok, ki se izobražujejo, in tistega od staršev, ki ima nad njimi dejansko skrbništvo, do prebivanja v državi članici
         gostiteljici v nekaterih položajih prav tako ne pogojuje s tem, da imajo ti otroci ali ta od staršev dovolj sredstev in celovito
         zavarovalno kritje za primer bolezni.

      (Glej točke 31, 42, 43, 52, 56, 59 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 23. februarja 2010(*)

      „Prosto gibanje oseb – Pravica do prebivanja državljana tretje države, ki je zakonec državljana države članice, in njunih otrok, ki so prav tako
         državljani države članice – Prenehanje zaposlitve državljana države članice in njegov odhod iz države članice gostiteljice – Vpis otrok v izobraževalno ustanovo – Neobstoj sredstev za preživljanje – Uredba (EGS) št. 1612/68 – Člen 12 – Direktiva 2004/38 ES“

      V zadevi C‑310/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 21. aprila 2008, ki je prispela na Sodišče 11. julija 2008,
         v postopku

      London Borough of Harrow
      proti
      Nimco Hassan Ibrahim,

      Secretary of State for the Home Department,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, predsedniki senatov, in
         P. Lindh, predsednica senata, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, L. Bay Larsen, T. von Danwitz
         in A. Arabadjiev, sodniki,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. septembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za London Borough of Harrow K. Rutledge, barrister,
      –        za N. H. Ibrahim N. Rogers, barrister, s pooblastilom S. Morshead, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva V. Jackson, zastopnica, skupaj s C. Lewisom, QC,
      –        za dansko vlado R. Holdgaard, zastopnik,
      –        za Irsko D. O’Hagan in B. O’Moore, zastopnika, skupaj z D. Conlanom Smythom, barrister,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Evropsko komisijo D. Maidani in M. Wilderspin, zastopnika,
      –        za nadzorni organ Efte N. Fenger, F. Simonetti in I. Hauger, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 20. oktobra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 12 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968
         o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne
         27. julija 1992 (UL L 245, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1612/68), in Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES
         z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju
         držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja [d]irektive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS,
         75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/[EGS] (UL L 158, str. 77, ter popravki UL 2004, L 229, str. 35, UL 2005,
         L 197, str. 34, in UL 2007, L 204, str. 28).

      2        Predlog se nanaša na spor med London Borough of Harrow (samoupravno mestno območje Harrow v Londonu) na eni strani ter N.
         H. Ibrahim in Secretary of State for the Home Department na drugi strani zaradi zavrnitve prošnje N. H. Ibrahim za dodelitev
         pomoči pri nastanitvi.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        V peti uvodni izjavi Uredbe št. 1612/68 je navedeno:

      „ker po objektivnih normah svobodno in dostojanstveno uresničevanje pravice do prostega gibanja zahteva, da je enako obravnavanje
         zagotovljeno tako dejansko kot pravno v vseh zadevah, ki so povezane z dejanskim opravljanjem dela zaposlene osebe in glede
         možnosti dostopa do primernega stanovanja; in ker je treba odstraniti ovire za mobilnost delavcev, predvsem v zvezi s pravico
         delavca, da se mu pridruži družina in v zvezi s pogoji za integracijo teh družin v državo gostiteljico“.

      4        Člen 10 Uredbe št. 1612/68 je določal:

      „1.      Pravico, da se pridružijo državljanu države članice, ki je zaposlen v drugi državi članici, imajo ne glede na njihovo državljanstvo
         naslednje osebe:

      a)      njegov zakonec in njuni potomci, ki so stari manj kot 21 let ali so vzdrževani družinski člani;
      b)      vzdrževani predniki delavca in njegovega zakonca.
      2.      Države članice olajšajo vstop vsakemu drugemu članu družine, ki ne sodi med osebe, določene v odstavku 1, če ga navedeni delavec
         vzdržuje ali če je v državi, iz katere prihaja, živel v skupnem gospodinjstvu s tem delavcem.

      3.      Za namene odstavkov 1 in 2 mora imeti delavec za svojo družino na razpolago stanovanje, ki se šteje kot primerno za domače
         delavce v regiji, v kateri je zaposlen; ta določba ne sme povzročiti diskriminacije med domačimi delavci in delavci drugih
         držav članic.“

      5        Člen 11 Uredbe št. 1612/68 je določal:

      „Kadar državljan države članice opravlja delo kot zaposlena ali samozaposlena oseba v drugi državi članici, imajo njegov zakonec
         in njuni otroci, ki so mlajši od 21 let ali jih delavec vzdržuje, pravico, da opravljajo delo kot zaposlene osebe na ozemlju
         te države, tudi če niso državljani nobene države članice.“

      6        Na podlagi člena 38(1) Direktive 2004/38 sta bila člena 10 in 11 Uredbe št. 1612/68 s 30. aprilom 2006 razveljavljena.

      7        Člen 12(1) Uredbe št. 1612/68 določa:

      „Otroci državljana države članice, ki je zaposlen ali je bil zaposlen v drugi državi članici, imajo pravico dostopa do sistema
         splošnega izobraževanja, vajeništva in poklicnega usposabljanja pod enakimi pogoji kot državljani te države, če prebivajo
         na njenem ozemlju.“

      8         V uvodnih izjavah 3 in 16 Direktive 2004/38 je navedeno:

      „(3)      Državljanstvo Unije bi moralo predstavljati temeljni status državljanov držav članic, ko uresničujejo svojo pravico do prostega
         gibanja in prebivanja. Zato je treba kodificirati in pregledati obstoječe instrumente Skupnosti, ki ločeno obravnavajo delavce,
         samozaposlene osebe kot tudi študente in druge nezaposlene osebe z namenom poenostavitve in krepitve pravice do prostega gibanja
         in prebivanja vseh državljanov Unije.

      […]
      (16)      Dokler upravičenci pravice do prebivanja ne postanejo nesorazmerno breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici,
         ti ne bi smeli biti izgnani. Zato ukrep izgona ne bi smel biti samodejna posledica uveljavljanja sistema socialne pomoči.
         Država članica gostiteljica bi morala preučiti, ali gre v posameznem primeru za začasne težave, in upoštevati trajanje prebivanja,
         osebne okoliščine ter znesek dodeljene pomoči, da bi ugotovila, ali je upravičenec postal nesorazmerno breme njenega sistema
         socialne pomoči, in da bi v tem primeru sprožila njegov izgon. V nobenem primeru se ne bi smel sprejeti ukrep izgona proti
         delavcem, samozaposlenim osebam ali iskalcem zaposlitve, kakor jih opredeljuje Sodišče, razen zaradi javnega reda ali javne
         varnosti.“

      9        Člen 7(1) in (2) določa:

      „1. Vsi državljani Unije imajo pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev, če:
      (a)      so delavci ali samozaposlene osebe v državi članici gostiteljici ali
      (b)      imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne
         pomoči v državi članici gostiteljici, in če imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici
         ali

      (c)      –       so vpisani v zasebno ali javno ustanovo, ki jo država članica gostiteljica pooblasti ali financira na osnovi svoje zakonodaje
         ali upravne prakse, prvenstveno z namenom, da študirajo, kar vključuje poklicno usposabljanje, in

               –       imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici in zagotovijo ustreznemu nacionalnemu organu,
         z izjavo ali na kakšen drug enakovreden način, ki ga lahko izberejo, da imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane,
         da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici; ali

      (d)      so družinski člani, ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije, ki izpolnjuje pogoje, navedene v točkah (a), (b)
         ali (c).

      2.      Pravica do prebivanja, predvidena v odstavku 1, se razširi na družinske člane, ki niso državljani države članice in ki spremljajo
         ali so se pridružili državljanu Unije v državi članici gostiteljici, pod pogojem, da takšen državljan Unije izpolnjuje pogoje,
         navedene v odstavku 1(a), (b) ali (c).“

      10      Člen 12 Direktive 2004/38 z naslovom „Ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov v primeru smrti ali odhoda državljana
         Unije“ v odstavku 3 določa:

      „Odhod državljana Unije iz države članice gostiteljice ali njegova/njena smrt nimata za posledico izgube pravice do prebivanja
         njegovih/njenih otrok ali roditelja, ki ima dejansko skrbništvo nad otroki, ne glede na državljanstvo, če otroci bivajo v
         državi članici gostiteljici in so vpisani na izobraževalno ustanovo z namenom, da bi se v njej šolali, vse do zaključka šolanja.“

      11      Člen 24 te direktive z naslovom „Enako obravnavanje“ v odstavku 1 določa:

      „Ob upoštevanju posebnih določb, ki so izrecno predvidene v Pogodbi [ES] in sekundarni zakonodaji, bi morali vsi državljani
         Unije, ki na podlagi te direktive prebivajo na ozemlju države članice gostiteljice, uživati enako obravnavanje kot državljani
         te države članice v okviru Pogodbe. Uživanje te pravice se razširi na družinske člane, ki niso državljani države članice in
         ki imajo pravico do prebivanja ali do stalnega prebivanja.“

       Nacionalna ureditev
      12      Na podlagi člena 6 Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 (v nadaljevanju: uredba Združenega kraljestva o priseljevanju
         iz Evropskega gospodarskega prostora iz leta 2006) ,,upravičena oseba“ v tej uredbi pomeni državljana države članice evropskega
         gospodarskega prostora, ki prebiva v Združenem kraljestvu kot iskalec zaposlitve, delavec, samozaposlena oseba, oseba, ki
         ima zagotovljena sredstva za samostojno preživljanje, ali študent.

      13      V skladu s členom 19(3)(a) te uredbe je osebo mogoče odstraniti iz Združenega kraljestva, če nima več statusa upravičene osebe
         na podlagi te uredbe.

      14      Na podlagi Housing Act 1996 (stanovanjski zakon iz leta 1996) in Allocation of Housing and Homelessness (Eligibility) Regulations
         2006 (uredba o dodelitvi stanovanj in brezdomstvu iz leta 2006) lahko oseba zaprosi za pomoč pri nastanitvi le, če ima pravico
         do prebivanja v Združenem kraljestvu na podlagi prava Unije.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      N. H. Ibrahim je somalska državljanka, ki je sklenila zakonsko zvezo z danskim državljanom M. B. Yusufom.

      16      M. B. Yusuf je v Združeno kraljestvo prišel jeseni leta 2002 in je tam delal od oktobra 2002 do maja 2003. Od junija 2003
         do marca 2004 je uveljavljal podporo zaradi nezmožnosti za delo. Ko je bilo po koncu tega obdobja ugotovljeno, da je za delo
         sposoben, je zapustil Združeno kraljestvo, kamor se je vrnil decembra 2006.

      17      Ugotovljeno je, da med prenehanjem dela in odhodom iz Združenega kraljestva M. B. Yusuf ni bil več ,,upravičena oseba“ iz
         člena 6 uredbe Združenega kraljestva o priseljevanju iz Evropskega gospodarskega prostora iz leta 2006. Ob vrnitvi v Združeno
         kraljestvo M. B. Yusuf ni ponovno pridobil statusa ,,upravičene osebe“ s pravico do prebivanja na podlagi prava Unije.

      18      N. H. Ibrahim je februarja 2003 prišla v Združeno kraljestvo z dovoljenjem imigracijskih oblasti, da bi se pridružila svojemu
         zakoncu.

      19      Par ima štiri otroke z danskim državljanstvom, stare od 1 do 9 let. Starejši trije otroci so prišli v Združeno kraljestvo
         s svojo materjo, četrti pa je bil rojen v Združenem kraljestvu. Najstarejša otroka sta začela izobraževanje v javnem izobraževalnem
         sistemu po njihovem prihodu v to državo članico.

      20      Po zakončevem odhodu iz Združenega kraljestva leta 2004 je N. H. Ibrahim živela ločeno od njega. Nikoli ni imela dovolj sredstev
         za samostojno preživljanje. Ni zaposlena in je pri plačevanju osnovnih življenjskih stroškov in stroškov namestitve v celoti
         odvisna od socialne pomoči. Nima sklenjenega celovitega zdravstvenega zavarovanja in je odvisna od National Health Service
         Združenega kraljestva (državna zdravstvena služba).

      21      Januarja 2007 je N. H. Ibrahim zaprosila za pomoč pri nastanitvi zase in za svoje otroke. Z odločbo z dne 1. februarja 2007
         je pristojni uradnik London Borough of Harrow zavrnil njeno prošnjo. Presodil je, da niti N. H. Ibrahim niti njen zakonec
         v Združenem kraljestvu nista prebivala na podlagi prava Unije. Uradnik, pristojen za odločanje o ugovorih zoper zavrnilne
         odločbe glede pomoči pri nastanitvi, je 29. marca 2007 potrdil to zavrnilno odločbo.

      22      N. H. Ibrahim je zoper to odločbo London Borough of Harrow vložila tožbo pri Clerkenwell and Shoreditch County Court (prvostopenjsko
         sodišče za okraj Clerkenwell and Shoreditch), ki je z odločbo z dne 18. oktobra 2007 ugodilo tožbi, ker ima N. H. Ibrahim
         kot mati, ki dejansko skrbi za otroke, pravico do prebivanja v Združenem kraljestvu na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68,
         ker se otroci šolajo in ker je njen zakonec državljan Unije, ki je bil zaposlen v tej državi članici.

      23      London Borough of Harrow je zoper to odločitev vložilo pritožbo pri predložitvenemu sodišču.

      24      V teh okoliščinah je Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja:

      „Ali v okoliščinah, v katerih
      –        so zakonec, ki ni državljan Unije, in njegovi otroci, ki so državljani Unije, spremljali državljana Unije, ki je prišel v
         Združeno kraljestvo,

      –        je bil državljan Unije delavec v Združenem kraljestvu,
      –        je državljan Unije nato prenehal delo in zapustil Združeno kraljestvo,
      –        državljan Unije, zakonec državljana Unije, ki ni državljan Unije, in otroci nimajo dovolj sredstev za lastno preživljanje
         in so odvisni od socialne pomoči Združenega kraljestva,

      –        so otroci kmalu po prihodu začeli osnovnošolsko izobraževanje v Združenem kraljestvu, medtem ko je bil državljan Unije delavec:
      1.      zakonec in otroci uživajo pravico do prebivanja v Združenem kraljestvu samo, če izpolnjujejo pogoje, določene v Direktivi 2004/38
         […]?

      ali
      2.      a)     uživajo pravico do prebivanja, ki izhaja iz člena 12 Uredbe […] št. 1612/68, kot jo razlaga Sodišče, ne da bi izpolnjevali
         pogoje, ki so določeni v Direktivi 2004/38 […], in

      b)      ali morajo v tem primeru imeti dostop do zadostnih sredstev, da med prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialnega varstva
         v državi članici gostiteljici, in imeti celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici?

      3.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je položaj različen v okoliščinah, kot so v obravnavanem primeru, v katerem
         so otroci začeli osnovnošolsko izobraževanje in je delavec, ki je državljan Unije, prenehal delati pred dnevom, ko bi morala
         biti Direktiva 2004/38 […] uveljavljena v državah članicah?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      25      V prvih dveh vprašanjih, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se lahko v okoliščinah,
         kot so v postopku v glavni stvari, otroci in tistega od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad otroci, sklicujejo na pravico
         do prebivanja v državi članici gostiteljici zgolj na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68, ne da bi morali pri tem izpolnjevati
         pogoje iz Direktive 2004/38, ali pa imajo pravico do prebivanja le, če izpolnjujejo te pogoje. Če pravica do prebivanja temelji
         le na členu 12 Uredbe št. 1612/68, predložitveno sodišče sprašuje tudi, ali morajo imeti otroci in tisti od staršev, ki ima
         dejansko skrbništvo nad njimi, dostop do zadostnih sredstev in celovito zavarovanje za primer bolezni v državi članici gostiteljici.

      26      Na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68 imajo otroci državljana države članice, ki je ali je bil zaposlen v drugi državi članici,
         pravico dostopa do sistema splošnega izobraževanja, vajeništva in poklicnega usposabljanja pod enakimi pogoji kot državljani
         te države, če prebivajo na njenem ozemlju.

      27      Člen 10 Uredbe št. 1612/68 vzpostavlja pravico zakonca in potomcev delavca iz države članice, ki je zaposlen na ozemlju druge
         države članice, da se mu v tej drugi državi članici pridružijo.

      28      Iz členov 7(1)(b) in (d) ter 2 Direktive 2004/38 je razvidno, da imajo družinski člani državljana Unije, ki prebiva na ozemlju
         druge države članice in ni zaposlen ali samozaposlen, ne glede na njihovo državljanstvo pravico spremljati tega državljana
         ali se mu pridružiti, če ima ta zase in za svoje družinske člane dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer
         bolezni v državi članici gostiteljici.

      29      Sodišče je že presodilo, da imajo otroci državljana Unije, ki so se v državi članici nastanili, medtem ko je eden od njihovih
         staršev v njej izvrševal pravico do prebivanja kot delavec migrant, pravico, da tam prebivajo, da bi se v skladu s členom 12
         Uredbe št. 1612/68 tam splošno izobraževali. Dejstvo, da sta starša zadevnih otrok medtem razvezala zakonsko zvezo, dejstvo,
         da je samo eden od staršev državljan Unije in da ta ni več delavec migrant v državi članici gostiteljici, v zvezi s tem nimata
         nobenih posledic (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2002 v zadevi Baumbast in R, C‑413/99, Recueil, str. I‑7091,
         točka 63).

      30      Sodišče je prav tako že presodilo, da lahko, kadar imajo otroci na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68 pravico šolanje nadaljevati
         v državi članici gostiteljici, medtem ko starši, ki za njih skrbijo, tvegajo, da bodo izgubili svoje pravice do prebivanja,
         zavrnitev možnosti, da starši ostanejo v državi članici gostiteljici med šolanjem svojih otrok, slednjim odvzame pravico,
         ki jim jo je priznal zakonodajalec Unije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Baumbast in R, točka 71).

      31      Potem ko je Sodišče med drugim v točki 72 zgoraj omenjene sodbe Baumbast in R spomnilo, da je treba Uredbo št. 1612/68 razlagati
         ob upoštevanju zahteve po spoštovanju družinskega življenja iz člena 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in
         temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu, je v točki 73 te sodbe odločilo, da pravica, da se v državi
         članici gostiteljici šola v čim boljših razmerah, ki jo otroku delavca migranta priznava člen 12 iste uredbe, nujno pomeni,
         da ima ta otrok pravico, da ga spremlja oseba, ki zanj dejansko skrbi, in da torej ta oseba z njim lahko prebiva v tej državi
         članici med njegovim šolanjem.

      32      Predložitveno sodišče sprašuje, ali zgoraj omenjena sodba Baumbast in R temelji na uporabi člena 10 v povezavi s členom 12
         Uredbe št. 1612/68 ali le na zadnjenavedenem členu. Natančneje, to sodišče sprašuje, ali je pravica do prebivanja otrok državljana
         države članice, ki dela ali je delal v državi članici gostiteljici, enako kot pravica tistega od staršev, ki ima dejansko
         skrbništvo nad otroci, vsebovana v omenjenem členu 12.

      33      Prvič, pravico do enakega obravnavanja pri dostopu do izobraževanja na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68 imajo le otroci
         delavcev migrantov, ki „bivajo“ na ozemlju države članice, na katerem je eden od njihovih staršev zaposlen ali je bil zaposlen.

      34      Dostop do izobraževanja je tako odvisen od prejšnje nastanitve otroka v državi članici gostiteljici.

      35      Člen 12 Uredbe št. 1612/68, kot ga je razložilo Sodišče v zgoraj omenjeni sodbi Baumbast in R, priznava otroku v povezavi
         z njegovo pravico dostopa do izobraževanja samostojno pravico do prebivanja. Izvajanje pravice dostopa do izobraževanja zlasti
         ni odvisno od tega, da bi moral imeti otrok med celotnim obdobjem svojega šolanja posebno pravico do prebivanja na podlagi
         člena 10(1)(a) te uredbe, ko je ta določba še veljala.

      36      V točkah od 21 do 24 sodbe z dne 4. maja 1995 v zadevi Gaal (C-7/94, Recueil, str. I-1031) je Sodišče izrecno zavrnilo navedbe
         nemške vlade, da med členoma 10 in 11 Uredbe št. 1612/68 ter členom 12 te uredbe obstaja tesna povezava, tako da slednji pravico
         do enakega obravnavanja glede dostopa do izobraževanja v državi članici gostiteljici zagotavlja le otrokom, ki izpolnjujejo
         pogoje iz členov 10 in 11. V točki 23 sodbe v zadevi Gaal je Sodišče izrecno poudarilo, da člen 12 Uredbe št. 1612/68 ne vsebuje
         nobenega sklicevanja na člena 10 in 11.

      37      Bilo bi namreč v nasprotju s sobesedilom, v katerega je umeščen člen 12 Uredbe št. 1612/68, in z namenom tega člena, če bi
         izvajanje pravice dostopa do izobraževanja pogojevali z obstojem ločene pravice otroka do prebivanja, ki bi jo presojali na
         podlagi drugih določb iste uredbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo v zadevi Gaal, točka 25).

      38      Iz tega je razvidno da – ker je otrok pridobil pravico do dostopa do izobraževanja na podlagi člena 12 te uredbe zaradi svoje
         nastanitve v državi članici gostiteljici – pripada pravica do prebivanja otroku in je ni mogoče pogojevati z izpolnjevanjem
         pogojev iz člena 10 iste uredbe.

      39      Drugič, kot je razvidno iz samega besedila člena 12 Uredbe št. 1612/68, pravica do enakega obravnavanja glede dostopa do izobraževanja
         ni omejena na otroke delavcev migrantov. Uporablja se tudi za otroke nekdanjih delavcev migrantov.

      40      Pravica otrok na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68 med drugim ni pogojena s pravico do prebivanja njihovih staršev v državi
         članici gostiteljici. Na podlagi ustaljene sodne prakse člen 12 zahteva le, da je otrok s svojimi starši ali z enim od njih
         živel v državi članici, medtem ko je najmanj eden od staršev tam bival kot delavec (sodba z dne 21. junija 1988 v zadevi Brown,
         197/86, Recueil, str. 3205, točka 30, in zgoraj navedena sodba Gaal, točka 27).

      41      Priznanje pravice, da otroci nekdanjih delavcev migrantov lahko nadaljujejo svoje šolanje v državi članici gostiteljici, medtem
         ko njihovi starši tam več ne bivajo, je enako priznanju njihove pravice do prebivanja, ki ni odvisna od pravice njihovih staršev,
         saj taka pravica izhaja iz člena 12.

      42      Člen 12 Uredbe št. 1612/68 je tako treba uporabljati samostojno glede na določbe prava Unije, ki urejajo pogoje za izvajanje
         pravice do prebivanja v drugi državi članici. Taka samostojnost člena 12 glede na člen 10 iste uredbe je temelj sodne prakse
         Sodišča, ki je omenjena v točkah od 29 do 31 te sodbe in še naprej velja v povezavi z določbami Direktive 2004/38.

      43      Nasprotna rešitev bi ogrozila cilj integracije družine delavca migranta v okolje države članice gostiteljice, kot je predviden
         v peti uvodni izjavi Uredbe št. 1612/68. Da bi lahko bila ta integracija uspešna, je na podlagi ustaljene sodne prakse nujno,
         da ima otrok delavca, ki je državljan države članice, možnost, da začne šolanje in študij v državi članici gostiteljici in,
         odvisno od primera, da ju uspešno konča (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 1989 v združenih zadevah Echternach in Moritz,
         389/87 in 390/87, Recueil, str. 723, točka 21, in zgoraj navedeno sodbo Baumbast in R, točka 69).
      44      London Borough of Harrow, vladi Združenega kraljestva in Danske ter Irska navajajo, da je Direktiva 2004/38 od začetka veljavnosti
         edini temelj glede pogojev, ki urejajo izvajanje pravice do prebivanja v državah članicah za državljane Unije in člane njihovih
         družin, in da zato odtlej na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68 ni mogoče izpeljati nikakršne pravice do prebivanja.

      45      Glede tega nič ne omogoča sklepanja, da je s sprejetjem Direktive 2004/38 zakonodajalec Unije nameraval spremeniti obseg omenjenega
         člena 12, kot ga je razlagalo Sodišče, da bi tako v bodoče omejil vsebino norme na enostavno pravico do dostopa do izobraževanja.

      46      V istem smislu je treba poudariti, da sta bila z Direktivo 2004/38 razveljavljena člena 10 in 11 Uredbe št. 1612/68, ne pa
         njen člen 12. To lahko kaže le na voljo zakonodajalca Unije, da ne omeji obsega uporabe tega člena, kot ga razlaga Sodišče.

      47      Razlago, ki je navedena v prejšnji točki, potrjuje dejstvo, da je iz pripravljalnih dokumentov Direktive 2004/38 razvidno,
         da je bila ta zasnovana tako, da bi bila v skladu z zgoraj omenjeno sodbo Baumbast in R (COM(2003) 199 konč., str. 7).

      48      Če bi bil člen 12 Uredbe št. 1612/68 omejen na zagotavljanje pravice do enakega obravnavanja glede dostopa do izobraževanja,
         ne da bi pri tem določal kakršno koli pravico do prebivanja za otroke delavcev migrantov, bi postal odvečen od začetka veljavnosti
         Direktive 2004/38. Člen 24(1) te direktive namreč določa, da bi morali vsi državljani Unije, ki prebivajo na ozemlju države
         članice gostiteljice, uživati enako obravnavanje kot državljani te države članice v okviru Pogodbe, zato ni dvoma, da ima
         dostop do izobraževanja podlago v pravu Unije (glej zlasti sodbo z dne 13. februarja 1985 v zadevi Gravier, 293/83, Recueil,
         str. 593, točka 19).

      49      Sicer pa je namen Direktive 2004/38 v skladu z uvodno izjavo 3 poenostaviti in krepiti pravico do prostega gibanja in prebivanja
         vseh državljanov Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 25. julija 2008 v zadevi Metock in drugi, C-127/08, ZOdl. str. I-6241,
         točka 59). Uporaba člena 12 Uredbe št. 1612/68 in členov 7(1)(b) in (d) ter 2 Direktive 2004/38 za otroke delavcev migrantov
         pa bi povzročila, da bi bila pravica do prebivanja teh otrok v državi članici gostiteljici, namenjena začetku ali nadaljevanju
         njihovega študija, pogojena s strožjimi pogoji, kot so tisti, ki so bili zanje uporabni pred začetkom veljavnosti Direktive
         2004/38.

      50      Iz tega izhaja, da se lahko otroci državljana države članice, ki dela ali je delal v državi članici gostiteljici, in tisti
         od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad njimi, v državi članici gostiteljici sklicujejo na pravico do prebivanja že na
         podlagi samega člena 12 Uredbe št. 1612/68, ne da bi morali izpolniti pogoje iz Direktive 2004/38.

      51      Treba je preizkusiti še, ali je izvajanje pravice do prebivanja odvisno od tega, ali imajo zainteresirane osebe dovolj sredstev
         in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici.

      52      Najprej je treba pojasniti, da tega pogoja ni v členu 12 Uredbe št. 1612/68 in da, kot je Sodišče že presodilo, tega člena
         ni mogoče razlagati ozko ali mu kakor koli odvzeti polni učinek (zgoraj navedena sodba Baumbast in R, točka 74).

      53      Zahteva, ki se nanaša na ekonomsko samostojnost članov družine delavca, ki je državljan države članice, in na njihovo varstvo
         v državi članici gostiteljici v primeru bolezni, prav tako ne izhaja iz sodne prakse Sodišča.

      54      Sodišče, ki je zaprošeno za odgovor na vprašanje, ali imajo otroci, ki bivajo v državi članici, kjer je njihov oče, državljan
         druge države članice, pred povratkom v matično državo opravljal delo kot zaposlena oseba, na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68
         pravico do državnih pomoči za kritje stroškov izobraževanja, stroškov vzdrževanja njih in oseb, ki imajo nad njimi dejansko
         skrbništvo, ter stroškov zavarovalnega kritja za primer bolezni, je presodilo, ne da bi se pri tem izreklo o ekonomskem položaju
         zadevnih študentov, da status otrok delavca, ki je državljan države članice, v smislu Uredbe št. 1612/68 pomeni zlasti, da
         pravo Unije priznava potrebo po upravičenosti do državne pomoči za študij, da bi se lahko ti otroci integrirali v družbo države
         članice gostiteljice, pri čemer ta zahteva velja še bolj, ko so upravičenci na podlagi določb te uredbe študentje, ki so v
         prišli v to državo, še preden so dosegli starost, pri kateri je potrebno začeti šolanje (zgoraj navedena sodba Echternach
         in Moritz, točka 35).

      55      V zgoraj navedeni sodbi Baumbast in R je g. Baumbast, oče otrok, katerih pravica do prebivanja v državi članici gostiteljici
         iz člena 12 Uredbe št. 1612/68 se je obravnavala, zagotovo imel dovolj sredstev, da niti on niti njegova družina niso bili
         odvisni od socialne pomoči. Vendar pa odgovori na vprašanja za predhodno odločanje, ki so se nanašala na pravico do prebivanja
         otrok in njihove matere, ki je imela dejansko skrbništvo nad otroki, niso temeljili na njihovi ekonomski samostojnosti, temveč
         na dejstvu, da cilj Uredbe št. 1612/68, torej prosto gibanje delavcev, zahteva optimalne pogoje za vključitev družine delavca
         v državo članico gostiteljico, in da lahko zavrnitev možnosti staršem, ki imajo dejansko skrbništvo nad otroki, da bi ostali
         v državi članici gostiteljici med njihovim šolanjem, tem otrokom odvzame pravico, ki jim jo je priznal zakonodajalec Unije
         (zgoraj navedena sodba Baumbast in R, točki 50 in 71).

      56      Direktiva 2004/38 pravice otrok, ki se izobražujejo, in tistega od staršev, ki ima nad njimi dejansko skrbništvo, do prebivanja
         v državi članici gostiteljici v nekaterih položajih prav tako ne pogojuje s tem, ali imajo ti otroci ali ta od staršev dovolj
         sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni.

      57      Razlago, da pravica do prebivanja v državi članici gostiteljici, ki jo imajo otroci, ki se tam izobražujejo, in tisti od staršev,
         ki ima dejansko skrbništvo nad njimi, ni odvisna od zadostnih sredstev in celovitega zavarovalnega kritja za primer bolezni,
         potrjuje člen 12(3) Direktive 2004/38, ki določa, da odhod državljana Unije ali njegova smrt ne povzroči izgube pravice do
         prebivanja njegovih otrok ali tistega od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad njimi, ne glede na državljanstvo, če otroci
         bivajo v državi članici gostiteljici in so vpisani na izobraževalno ustanovo z namenom, da bi se v njej šolali, vse do konca
         šolanja.

      58      Ta določba, čeprav je ni mogoče uporabiti v sporu v glavni stvari, ponazarja poseben pomen, ki ga Direktiva 2004/38 namenja
         položaju otrok, ki se izobražujejo v državi članici gostiteljici, in staršev, ki imajo skrbništvo nad njimi.

      59      Glede na navedeno je treba na prvi dve vprašanji odgovoriti, da se lahko v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari,
         otroci državljana države članice, ki dela ali je delal v državi članici gostiteljici, in tisti od staršev, ki ima dejansko
         skrbništvo nad njimi, v državi članici gostiteljici sklicujejo na pravico do prebivanja že na podlagi člena 12 Uredbe št.
         1612/68, ne da bi bila ta pravica odvisna od tega, ali imajo dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni
         v tej državi.

       Tretje vprašanje
      60      Glede na odgovor na prvi vprašanji na tretje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      61      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      V okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, se lahko otroci državljana države članice, ki dela ali je delal v državi
            članici gostiteljici, in tisti od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad njimi, v državi članici gostiteljici sklicujejo
            na pravico do prebivanja že na podlagi člena 12 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev
            v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne 27. julija 1992, ne da bi bila ta pravica odvisna
            od tega, ali imajo dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v tej državi.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. novembra 2007. # Gateway, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ACTIVY Media Gateway - Besedne in figurativne nacionalne znamke in znamke Skupnosti Gateway in GATEWAY - Relativni razlogi za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Neobstoj podobnosti med znakoma - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 - Člen 8(5) Uredbe št. 40/94. # Zadeva T-434/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. novembra 2007 – Gateway proti UUNT – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media
            Gateway)
      (Zadeva T-434/05)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ACTIVY Media Gateway – Besedne in figurativne nacionalne znamke in znamke Skupnosti Gateway in GATEWAY – Relativni razlogi za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Neobstoj podobnosti med znakoma – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Člen 8(5) Uredbe št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve (Uredba Sveta
         št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 50 in 51.)

      Predmet

         Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 14. septembra 2005 (zadeva R 1068/2004-1) glede postopka z ugovorom
                  med Fujitsu Siemens Computers GmbH in Gateway, Inc.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Fujitsu Siemens Computers GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka ACTIVY Media Gateway za blago in storitve iz razredov 9, 35, 38 in 42 – prijava št. 2190627

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Gateway, Inc.

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               nacionalne in skupnostne besedne in figurativne znamke GATEWAY, GATEWAY 2000, GATEWAY.NET, GATEWAY PROFILE in GATEWAY ASTRO
                  za blago in storitve iz razredov 9, 16, 35, 36, 37 in 38

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  Tožba se zavrne.

                  Gateway, Inc. se naloži plačilo lastnih stroškov ter stroškov Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 20. julija 2017.#Ornua Co-operative Limited proti Tindale & Stanton Ltd España, SL.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Audiencia Provincial de Alicante.#Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Znamka Evropske unije – Enotni značaj – Uredba (ES) št. 207/2009 – Člen 9(1)(b) in (c) – Enotno varstvo pravic, podeljenih z znamko Evropske unije, zoper verjetnost zmede in škodovanje ugledu – Miren soobstoj te znamke in nacionalne znamke, ki jo uporablja tretja oseba v delu Evropske unije – Neobstoj mirnega soobstoja drugje v Uniji – Zaznava povprečnega potrošnika – Razlike v zaznavi, ki lahko obstajajo v različnih delih Unije.#Zadeva C-93/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 20. julija 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Znamka Evropske unije – Enotni značaj – Uredba (ES) št. 207/2009 – Člen 9(1)(b) in (c) – Enotno varstvo pravic, podeljenih z znamko Evropske unije, zoper verjetnost zmede in škodovanje ugledu – Miren soobstoj te znamke in nacionalne znamke, ki jo uporablja tretja oseba v delu Evropske unije – Neobstoj mirnega soobstoja drugje v Uniji – Zaznava povprečnega potrošnika – Razlike v zaznavi, ki lahko obstajajo v različnih delih Unije“
      V zadevi C‑93/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Audiencia Provincial de Alicante (provincialno sodišče v Alicanteju, Španija) z odločbo z dne 8. februarja 2016, ki je na Sodišče prispela 15. februarja 2016, v postopku

         Ornua Co‑operative Ltd, nekdanja The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd,
      proti

         Tindale & Stanton Ltd España SL

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Ilešič (poročevalec), predsednik senata, A. Prechal, sodnica, A. Rosas, sodnik, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. januarja 2017,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za Ornua Co‑operative Ltd, nekdanjo The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd, E. Armijo Chávarri, odvetnik,

               –

               za Tindale & Stanton Ltd España SL A. von Mühlendahl in J. Güell Serra, odvetnika,

               –

               za nemško vlado T. Henze in M. Hellmann, agenta,

               –

               za francosko vlado D. Colas in D. Segoin, agenta,

               –

               za Evropsko komisijo É. Gippini Fournier, T. Scharf in J. Samnadda, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. marca 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 9 Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki [Evropske unije] (UL 2009, L 78, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Ornua Co‑operative Ltd, nekdanjo The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd (v nadaljevanju: Ornua), in Tindale & Stanton Ltd España SL (v nadaljevanju: T & S) glede znaka, ki ga uporablja zadnjenavedena družba, s čimer se po mnenju družbe Ornua ustvarja verjetnost zmede v zvezi z znamkami Evropske unije, katerih imetnica je, in posega v ugled teh znamk.

         Pravni okvir

               3

               Uredba št. 207/2009, s katero je bila razveljavljena in nadomeščena Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2015/2424 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 (UL 2015, L 341, str. 21), ki je začela veljati 23. marca 2016. Vendar je glede na čas dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari ta predlog za sprejetje predhodne odločbe preučen z vidika Uredbe št. 207/2009 v različici, veljavni pred to spremembo.

               4

               V uvodni izjavi 3 te uredbe je navedeno:
               „Za doseganje […] ciljev [Evropske unije] se zdi nujno predvideti ureditev […] za blagovne znamke, pri kateri lahko podjetja z enim postopkom pridobijo blagovne znamke [Evropske unije], ki uživajo enotno varstvo in ki učinkujejo na vsem območju [Unije]. Tako določeno načelo enotnosti blagovne znamke [Evropske unije] bi moralo veljati, razen če ta uredba določa drugače.“

               5

               Člen 1(2) navedene uredbe, ki je v naslovu I te uredbe, poimenovanem „Splošne določbe“, določa:
               „Blagovna znamka [Evropske unije] je enotnega značaja. Na celotnem območju [Unije] ima enak učinek: ne more se registrirati, prenesti, odpovedati ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti njena uporaba ne more biti prepovedana, razen za celotno območje [Unije]. To načelo se uporablja v celoti, razen če je s to uredbo drugače določeno.“

               6

               Naslov II te uredbe je poimenovan „Pravo v zvezi z blagovnimi znamkami“. Njegov oddelek 2 z naslovom „Učinki blagovnih znamk [Unije]“ med drugim vsebuje člena 9 in 12, ki imata naslov „Pravice iz blagovne znamke [Evropske unije]“ oziroma „Omejitev pravic iz blagovne znamke [Evropske unije]“.

               7

               V odstavku 1 navedenega člena 9 je določeno:
               „Blagovna znamka [Evropske unije] daje imetniku izključne pravice. Imetnik ima pravico preprečiti vsem tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, da v gospodarskem prometu uporabljajo:

                        (a)

                        kateri koli znak, ki je enak blagovni znamki [Evropske unije,] za označevanje blaga ali storitev, enakih tistim, za katere je registrirana blagovna znamka [Evropske unije];

                        (b)

                        kateri koli znak, pri katerem zaradi enakosti ali podobnosti blagovni znamki [Evropske unije] in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, označenih z blagovno znamko [Evropske unije] in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti; verjetnost zmede vključuje verjetnost povezovanja med znakom in blagovno znamko;

                        (c)

                        kateri koli znak, enak ali podoben blagovni znamki [Evropske unije,] za blago ali storitve, ki niso podobni tistim, za katere je registrirana blagovna znamka [Evropske unije], če ima slednja ugled v [Uniji] in če uporaba tega znaka brez upravičenega razloga izkorišča ali škoduje razlikovalnemu značaju ali ugledu blagovne znamke [Evropske unije].“

               8

               Navedeni člen 12 določa:
               „Blagovna znamka [Evropske unije] imetniku ne daje pravice, da tretji osebi v gospodarskem prometu prepove uporabo:

                        (a)

                        svojega imena ali naslova;

                        (b)

                        označb vrste, kakovosti, količine, namena, vrednosti, geografskega izvora, časa proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali drugih značilnosti blaga ali storitve;

                        (c)

                        blagovne znamke, če je treba označiti namen proizvoda ali storitve, še zlasti dodatkov ali nadomestnih delov,

                  ob pogoju, da jih uporablja v skladu z dobrimi poslovnimi običaji v industrijskih in trgovinskih zadevah.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Ornua je družba irskega prava, ki opravlja gospodarsko dejavnost v živilskem sektorju. Trži zlasti maslo in druge mlečne izdelke.

               10

               Je imetnica več znamk Evropske unije, vključno z besedno znamko KERRYGOLD, ki je bila registrirana leta 1998 za proizvode iz razreda 29 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in sicer natančneje za maslo in druge mlečne izdelke, in dvema figurativnima znamkama, predstavljenima spodaj, ki sta bili registrirani leta 1998 oziroma leta 2011 za isti razred proizvodov (v nadaljevanju skupaj: znamke Evropske unije KERRYGOLD):

               11

               Proizvodi, ki so označeni s temi znamkami, se izvažajo v več držav. V Uniji so navedeni proizvodi v glavnem naprodaj v Španiji, v Belgiji, na Danskem, v Nemčiji, na Irskem, v Grčiji, v Franciji, na Cipru, v Luksemburgu, na Malti, na Nizozemskem in v Združenem kraljestvu.

               12

               T & S je družba španskega prava, ki v Španijo uvaža in v njej distribuira margarine, označene z znakom KERRYMAID. Te proizvode na Irskem proizvaja družba Kerry Group plc.

               13

               Družba Kerry Group je na Irskem in v Združenem kraljestvu registrirala nacionalno znamko KERRYMAID.

               14

               Družba The Irish Dairy Board Co‑operative, ki je 31. marca 2015 postala družba Ornua, je 29. januarja 2014 pri Juzgado de lo Mercantil de Alicante (gospodarsko sodišče v Alicanteju, Španija), ki deluje kot sodišče za znamke Evropske unije, zoper družbo T & S vložila tožbo zaradi kršitve pravic, s katero je predlagala, naj se ugotovi, da družba T & S s tem, da v Španijo uvaža in tam distribuira margarine, označene z znakom KERRYMAID, krši pravice, ki so podeljene z znamkami Evropske unije KERRYGOLD. Družba T & S naj bi z uporabo znaka KERRYMAID ustvarjala verjetnost zmede ter neupravičeno izkoriščala razlikovalni značaj in ugled navedenih znamk.

               15

               Navedeno sodišče je najprej ugotovilo, da je edina podobnost med znakom KERRYMAID in znamkami Evropske unije KERRYGOLD element „kerry“, ki se nanaša na irsko grofijo, znano po govedoreji.

               16

               V nadaljevanju je navedlo, da med strankama ni sporno, da na Irskem in v Združenem kraljestvu znamke Evropske unije KERRYGOLD in nacionalna znamka KERRYMAID mirno soobstajajo.

               17

               Navedeno sodišče je na podlagi tega sklepalo, da v Španiji ne more obstajati verjetnost zmede glede znamk Evropske unije KERRYGOLD in znaka KERRYMAID. Ker namreč Irska in Združeno kraljestvo skupaj tvorita velik delež prebivalstva Unije, bi bilo treba na podlagi tega, da te znamke in ta znak mirno soobstajajo v teh dveh državah članicah, glede na enotni značaj znamke Evropske unije ugotoviti, da na celotnem ozemlju Unije ne obstaja verjetnost zmede glede navedenih znamk in navedenega znaka.

               18

               Isto sodišče je nazadnje ugotovilo, da zaradi navedenega mirnega soobstoja na Irskem in v Združenem kraljestvu ni mogoče, da bi družba T & S v Španiji brez upravičenega razloga izkoriščala razlikovalni značaj ali ugled znamk Evropske unije KERRYGOLD.

               19

               Juzgado de lo Mercantil de Alicante (gospodarsko sodišče v Alicanteju) je na podlagi teh preudarkov s sodbo z dne 18. marca 2015 zavrnilo tožbo zaradi kršitve pravic.

               20

               Zoper to sodbo je bila vložena pritožba pri predložitvenem sodišču.

               21

               Predložitveno sodišče, ki izhaja iz ugotovitve, da je miren soobstoj znamk Evropske unije KERRYGOLD in znaka KERRYMAID izkazan zgolj na Irskem in v Združenem kraljestvu, dvomi, da je razširitev, ki jo je uporabilo prvostopenjsko sodišče, v skladu z Uredbo št. 207/2009. Na podlagi predpostavke, da zaradi mirnega soobstoja teh znamk in tega znaka na Irskem in v Združenem kraljestvu ni podana verjetnost zmede v teh dveh državah članicah, naj po mnenju predložitvenega sodišča še ne bi bilo mogoče šteti, da tudi v drugih državah članicah ne obstaja verjetnost zmede glede navedenih znamk in navedenega znaka. S takšno razširitvijo naj bi bil namreč pravicam, ki so podeljene imetniku znamke Evropske unije na podlagi člena 9 Uredbe št. 207/2009, lahko odvzet polni učinek.

               22

               V teh okoliščinah je Audiencia Provincial de Alicante (provincialno sodišče v Alicanteju, Španija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali se člen 9(1)(b) [Uredbe št. 207/2009] v delu, v katerem zahteva verjetnost zmede za to, da bi imetnik znamke [Evropske unije] lahko tretji osebi prepovedal uporabo znaka v gospodarskem prometu brez njegovega soglasja v primerih, določenih v tem členu, lahko razlaga tako, da dovoljuje izključitev verjetnosti zmede, kadar je prejšnja znamka [Evropske unije] zaradi tolerance imetnika več let v dveh državah članicah Unije mirno soobstajala s podobnimi nacionalnimi znamkami, tako da se ob upoštevanju enotne obravnave, ki se nalaga za znamko [Evropske unije], neobstoj verjetnosti zmede v teh dveh državah prenese na druge države članice ali na vso Unijo?

                        2.

                        Ali je v primeru iz prejšnje točke za pravno presojo verjetnosti zmede mogoče upoštevati geografske, demografske, gospodarske ali druge okoliščine držav članic, v katerih je prišlo do soobstoja, tako da se neobstoj verjetnosti zmede v navedenih državah članicah lahko prenese na drugo državo članico ali vso Unijo?

                        3.

                        Ali je treba v primeru, določenem v členu 9(1)(c) [Uredbe št. 207/2009], navedeno določbo razlagati tako, da je v primeru, v katerem je prejšnja znamka nekaj let soobstajala s spornim znakom v dveh državah članicah Unije brez nasprotovanja imetnika prejšnje znamke, mogoče navedeno toleranco imetnika glede uporabe poznejšega znaka zlasti v teh dveh državah članicah prenesti na preostali del ozemlja Unije, da bi se zaradi enotne obravnave, ki se zahteva za znamko [Evropske unije], ugotovilo, ali je imela tretja oseba upravičen razlog za uporabo poznejšega znaka?“

               23

               Sodišče je predložitvenemu sodišču poslalo zahtevo za pojasnila, s katero je želelo izvedeti, ali mora navedeno sodišče pri uporabi Uredbe št. 207/2009 preizkusiti presojo prvostopenjskega sodišča, v skladu s katero zaradi prisotnosti označbe geografskega izvora „kerry“ v nasprotujočih si znakih in neobstoja podobnosti med elementoma „gold“ in „maid“ nikakor ne more biti podana verjetnost zmede.

               24

               Predložitveno sodišče je na to zahtevo za pojasnila odgovorilo pritrdilno.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               25

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da je na podlagi dejstva, da znamka Evropske unije in nacionalna znamka mirno soobstajata v delu Unije, glede na enotni značaj znamke Evropske unije mogoče ugotoviti, da v drugem delu Unije, v katerem ni podan miren soobstoj te znamke Evropske unije in znaka, ki je enak tej nacionalni znamki, ne obstaja verjetnost zmede glede navedene znamke Evropske unije in tega znaka.

               26

               Ker je bilo to vprašanje postavljeno z vidika enotnega značaja znamke Evropske unije, je treba v uvodu navesti, da na podlagi tega načela, ki je izraženo v uvodni izjavi 3 Uredbe št. 207/2009 in pojasnjeno v členu 1(2) te uredbe, znamke Evropske unije uživajo enotno varstvo in učinkujejo na vsem območju Unije. V skladu s to določbo se znamka Evropske unije, če v tej uredbi ni drugače določeno, ne more registrirati, prenesti, odpovedati ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti njena uporaba ne more biti prepovedana, razen za celotno območje Unije.

               27

               Čeprav člen 1(2) Uredbe št. 207/2009 omenja zgolj registracijo znamke, njen prenos, izgubo pravic iz znamke in prepoved uporabe te znamke, iz te določbe v povezavi z uvodno izjavo 3 te uredbe vseeno izhaja, da se učinki znamke Evropske unije, ki so našteti v oddelku 2 naslova II navedene uredbe, prav tako uporabljajo enotno na celotnem ozemlju Unije.

               28

               Tako je Sodišče že razsodilo, da izključne pravice, ki so z znamko Evropske unije podeljene njenemu imetniku na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 207/2009, načeloma zajemajo celotno ozemlje Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 12. aprila 2011, DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, točka 39).

               29

               V zvezi s členom 9(1)(b) te uredbe iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da ta določba varuje imetnika znamke Evropske unije pred vsakršno uporabo, s katero se posega ali bi se lahko posegalo v funkcijo te znamke kot označbe izvora (sodba z dne 22. septembra 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, točka 27 in navedena sodna praksa).

               30

               Na podlagi enotnega varstva, ki je tako podeljeno imetniku znamke Evropske unije s to določbo, ima ta imetnik pravico, da povsod v Uniji prepreči vsem tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, da v gospodarskem prometu uporabljajo kateri koli enak ali podoben znak za označevanje enakega ali podobnega blaga ali storitev, če se s to uporabo posega ali bi se lahko posegalo v funkcijo te znamke kot označbe izvora in se z njo tako ustvarja verjetnost zmede.

               31

               Za to, da imetnik znamke Evropske unije lahko uveljavlja to pravico, nikakor ni potrebno, da je uporaba enakega ali podobnega znaka, s katero se ustvarja verjetnost zmede, podana na celotnem ozemlju Unije.

               32

               Če bi bil namreč imetnik znamke Evropske unije varovan samo pred posegi, ki obstajajo na celotnem ozemlju Unije, ne bi mogel nasprotovati uporabi enakih ali podobnih znakov, ki ustvarjajo verjetnost zmede zgolj na delu tega ozemlja, cilj člena 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009 pa je tega imetnika povsod v Uniji varovati pred vsakršno uporabo, ki posega v funkcijo njegove znamke kot označbe izvora.

               33

               Zato velja, da kadar uporaba znaka ustvarja verjetnost zmede zaradi znamke Evropske unije v enem delu Unije, medtem ko v drugem delu Unije enaka uporaba take verjetnosti ne ustvarja, je podana kršitev izključnih pravic iz te znamke. Če je tako, mora sodišče za znamke Evropske unije, ki odloča o zadevi, prepovedati trženje zadevnih proizvodov pod spornim znakom za celotno ozemlje Unije, razen za del tega ozemlja, za katerega je bil ugotovljen neobstoj verjetnosti zmede (sodba z dne 22. septembra 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, točki 25 in 36).

               34

               V obravnavani zadevi iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da med strankama iz postopka v glavni stvari ni sporno, da znamka Evropske unije KERRYGOLD in nacionalna znamka KERRYMAID mirno soobstajata na Irskem in v Združenem kraljestvu, tako da družba Ornua ne nasprotuje uporabi te nacionalne znamke v teh državah članicah.

               35

               Prav tako ni sporno, da ta mirni soobstoj ni podan na delu ozemlja Unije, na katerega se nanaša tožba zaradi kršitve pravic, in sicer na španskem ozemlju, ter da družba T & S znak KERRYMAID tam uporablja brez soglasja družbe Ornua.

               36

               Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da mora preizkus, ali obstaja verjetnost zmede v delu Unije, temeljiti na celoviti presoji vseh upoštevnih dejavnikov zadevnega primera ter da mora ta presoja zajemati vizualno, fonetično ali pojmovno primerjavo znamke in znaka, ki ga uporablja tretja oseba, zaradi česar so lahko zlasti zaradi jezikovnih razlogov ugotovitve za en del Unije drugačne kot za drugega (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, točki 31 in 33 ter navedena sodna praksa).

               37

               Zato, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 39 sklepnih predlogov, v položaju, kakršen je ta iz zadeve v glavni stvari, v okviru katerega je bil ugotovljen miren soobstoj znamk Evropske unije in nekega znaka na Irskem in v Združenem kraljestvu, sodišče za znamke Evropske unije, pri katerem je vložena tožba zaradi kršitve pravic, ki se nanaša na uporabo tega znaka v drugi državi članici, ki je v obravnavani zadevi Kraljevina Španija, svoje presoje ne more utemeljiti zgolj na tem mirnem soobstoju, ki je podan na Irskem in v Združenem kraljestvu. Navedeno sodišče mora, nasprotno, opraviti celovito presojo vseh upoštevnih dejavnikov.

               38

               Glede na te preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da na podlagi dejstva, da znamka Evropske unije in nacionalna znamka mirno soobstajata v enem delu Evropske unije, ni mogoče ugotoviti, da v drugem delu Unije, v katerem ni podan miren soobstoj te znamke Evropske unije in znaka, ki je enak tej nacionalni znamki, ni verjetnosti zmede glede navedene znamke Evropske unije in tega znaka.

         Drugo vprašanje

               39

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da lahko sodišče za znamke Evropske unije, ki odloča o tožbi zaradi kršitve pravic, elemente, ki so po njegovem mnenju upoštevni za presojo tega, ali ima imetnik znamke Evropske unije pravico, da prepove uporabo nekega znaka v delu Unije, na katerega se ta tožba ne nanaša, upošteva pri presoji tega, ali ima ta imetnik pravico, da prepove uporabo tega znaka v delu Unije, na katerega se navedena tožba nanaša.

               40

               Kot je bilo opozorjeno v točki 36 te sodbe, je potrebno, da preizkus, ki ga mora opraviti pristojno sodišče za znamke Evropske unije, temelji na celoviti presoji vseh upoštevnih dejavnikov primera, o katerem odloča.

               41

               Ta celovita presoja mora, kar zadeva vizualno, fonetično ali pomensko primerjavo zadevne znamke Evropske unije in znaka, ki ga uporablja tretja oseba, temeljiti na celotnem vtisu, ki ga naredita ta znamka in ta znak na upoštevno javnost, to pa sestavljajo povprečni potrošniki teh proizvodov ali storitev, ki so normalno obveščeni ter razumno pozorni in preudarni (glej v tem smislu sodbo z dne 25. junija 2015, Loutfi Management Propriété intellectuelle, C‑147/14, EU:C:2015:420, točki 21 in 25 ter navedena sodna praksa).

               42

               Kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 41 in 42 sklepnih predlogov, kadar se tržne razmere in družbeno‑kulturne ali druge okoliščine, ki sooblikujejo celotni vtis, ki ga naredita zadevna znamka Evropske unije in zadevni znak na povprečnega potrošnika, od enega do drugega dela Unije ne razlikujejo bistveno, nič ne preprečuje tega, da se upoštevni dejavniki, katerih obstoj je bil dokazan v enem delu Unije, upoštevajo za presojo tega, ali ima imetnik te znamke pravico, da prepove uporabo tega znaka v drugem delu Unije ali na njenem celotnem ozemlju.

               43

               V obravnavani zadevi, kot izhaja iz odgovora na zahtevo za pojasnila in iz stališč, ki so bila predložena Sodišču, družba T & S zlasti trdi, da znak KERRYMAID, ki ga uporablja v Španiji, ni podoben znamkam Evropske unije KERRYGOLD družbe Ornua in zato ne more ustvarjati verjetnosti zmede v smislu člena 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009, ker je element „kerry“ označba geografskega izvora, ki na podlagi člena 12 te uredbe ni zajeta z izključnimi pravicami, ki so podeljene družbi Ornua z navedenim členom 9.

               44

               Vendar je omejitev izključnih pravic, podeljenih s členom 9 Uredbe št. 207/2009, na katero se sklicuje družba T & S, pogojena s tem, da je uporaba znaka, ki vsebuje označbo geografskega izvora, v skladu z dobrimi poslovnimi običaji v industrijskih in trgovinskih zadevah. Za preizkus izpolnjenosti tega pogoja, ki je izraz obveznosti poštenega ravnanja glede na legitimne interese imetnika znamke, mora sodišče, ki odloča o zadevi, opraviti celovito presojo vseh upoštevnih okoliščin (glej zlasti sodbe z dne7. januarja 2004, Gerolsteiner Brunnen, C‑100/02, EU:C:2004:11, točki 24 in 26; z dne 16. novembra 2004, Anheuser-Busch, C‑245/02, EU:C:2004:717, točki 82 in 84, ter z dne 17. marca 2005, Gillette Company in Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, točka 41).

               45

               V zvezi s tem je treba upoštevati zlasti celostno predstavitev proizvoda, ki ga trži tretja oseba, okoliščine, v katerih se razlikuje med zadevno znamko in znakom, ki ga uporablja ta tretja oseba, ter trud navedene tretje osebe za to, da se prepriča, da potrošniki njene proizvode razlikujejo od proizvodov imetnika znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 17. marca 2005, Gillette Company in Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, točka 46).

               46

               Če bi moralo predložitveno sodišče za namene presoje tega, ali ima družba Ornua pravico prepovedati uporabo znaka KERRYMAID v Španiji, upoštevati elemente, ki obstajajo na Irskem in v Združenem kraljestvu, bi se moralo najprej prepričati, da med tržnimi razmerami ali družbeno‑kulturnimi okoliščinami, ki jih je mogoče zaznati v delu Unije, na katerega se nanaša tožba zaradi kršitve pravic, in v delu Unije, kjer je geografsko območje, ki ustreza geografskemu izrazu, ki je vsebovan v zadevnem znaku, ni bistvene razlike. Ni namreč mogoče izključiti, da je treba ravnanje, ki ga je mogoče pričakovati od tretje osebe za to, da bi bila njena uporaba znaka v skladu z dobrimi poslovnimi običaji v industrijskih in trgovinskih zadevah, v delu Unije, kjer potrošniki začutijo posebno povezanost z geografskim izrazom, ki je vsebovan v zadevni znamki in zadevnem znaku, analizirati drugače kot v delu Unije, kjer je ta povezanost šibkejša.

               47

               Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da sodišče za znamke Evropske unije, ki odloča o tožbi zaradi kršitve pravic, elemente, ki so po njegovem mnenju upoštevni za presojo tega, ali ima imetnik znamke Evropske unije pravico, da prepove uporabo nekega znaka v delu Evropske unije, na katerega se ta tožba ne nanaša, lahko upošteva pri presoji tega, ali ima ta imetnik pravico, da prepove uporabo tega znaka v delu Unije, na katerega se navedena tožba nanaša, če se tržne razmere in družbeno‑kulturne okoliščine med enim in drugim od teh delov Unije bistveno ne razlikujejo.

         Tretje vprašanje

               48

               Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 9(1)(c) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da je na podlagi dejstva, da ugledna znamka Evropske unije in neki znak mirno soobstajata v enem delu Unije, glede na enotni značaj znamke Evropske unije mogoče ugotoviti, da v drugem delu Unije, kjer ta mirni soobstoj ni podan, obstaja upravičen razlog, zaradi katerega je uporaba tega znaka legitimna.

               49

               Kot je bilo opozorjeno v točki 28 te sodbe, izključne pravice, ki so z znamko Evropske unije podeljene njenemu imetniku na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 207/2009, načeloma zajemajo celotno ozemlje Unije.

               50

               Razširjeno varstvo, ki je s členom 9(1)(c) te uredbe podeljeno imetnikom uglednih znamk Evropske unije, pomeni, da imajo ti imetniki pravico, da preprečijo vsem tretjim osebam, ki nimajo njihovega soglasja, da v gospodarskem prometu brez upravičenega razloga uporabljajo enak ali podoben znak – in sicer bodisi za proizvode ali storitve, ki so podobni proizvodom ali storitvam, za katere so bile te znamke registrirane, bodisi za proizvode ali storitve, ki tem proizvodom ali storitvam niso podobni – če se s to uporabo neupravičeno izkorišča razlikovalni značaj ali ugled navedenih znamk ali škoduje temu razlikovalnemu značaju ali ugledu (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2011, Interflora in Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, točki 68 in 70).

               51

               Da se imetniku znamke Evropske unije lahko prizna to razširjeno varstvo, mora biti v skladu z navedenim členom 9(1)(c) dokazano, da ima ta znamka „ugled v [Uniji]“. V ta namen zadošča dokazati, da ima navedena znamka takšen ugled na znatnem delu ozemlja Unije, ki lahko glede na okoliščine primera ustreza med drugim ozemlju samo ene države članice. Če je ta pogoj izpolnjen, je treba za zadevno znamko Evropske unije šteti, da ima ugled v vsej Uniji (sodbi z dne 6. oktobra 2009, PAGO International, C‑301/07, EU:C:2009:611, točke 27, 29 in 30, ter z dne 3. septembra 2015, Iron & Smith, C‑125/14, EU:C:2015:539, točki 19 in 20).

               52

               S to sodno prakso se zagotavlja, da je imetnik znamke Evropske unije bodisi upravičen do razširjenega varstva iz člena 9(1)(c) Uredbe št. 207/2009 povsod v Uniji bodisi do njega sploh ni upravičen. Tako je obseg varstva, ki je podeljeno z vsako znamko Evropske unije, enoten na celotnem ozemlju Unije.

               53

               Nasprotno za to, da imetnik znamke Evropske unije, ki je upravičen do tega razširjenega varstva, lahko uveljavlja pravico, ki mu je podeljena z navedenim členom 9(1)(c), nikakor ni potrebno, da je uporaba znaka, ki posega v navedeno pravico, podana na celotnem ozemlju Unije.

               54

               Če bi bil namreč ta imetnik varovan samo pred posegi, ki obstajajo na celotnem ozemlju Unije, ne bi mogel nasprotovati posegom, ki bi obstajali zgolj na delu tega ozemlja, cilj člena 9(1)(c) Uredbe št. 207/2009 pa je tega imetnika povsod v Uniji varovati pred vsakršno uporabo enakega ali podobnega znaka brez upravičenega razloga, s katero se neupravičeno izkorišča razlikovalni značaj ali ugled teh znamk ali škoduje temu razlikovalnemu značaju ali ugledu.

               55

               V obravnavani zadevi se ne zdi sporno, da imajo znamke Evropske unije KERRYGOLD ugled v smislu člena 9(1)(c) Uredbe št. 207/2009, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

               56

               Poleg tega iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da med strankama iz postopka v glavni stvari ni sporno, da zaradi mirnega soobstoja teh znamk in nacionalne znamke KERRYMAID na Irskem in v Združenem kraljestvu obstaja upravičen razlog za uporabo tega znaka v tem delu Unije.

               57

               Kot je bilo že navedeno v točki 35 te sodbe, prav tako ni sporno, da ta mirni soobstoj ni podan na delu ozemlja Unije, na katerega se nanaša tožba zaradi kršitve pravic, in sicer na španskem ozemlju, ter da družba T & S znak KERRYMAID tam uporablja brez soglasja družbe Ornua.

               58

               Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da mora preizkus obstoja posegov iz člena 9(1)(c) Uredbe št. 207/2009 temeljiti na celoviti presoji, pri kateri se upoštevajo vsi za zadevo pomembni dejavniki (sodbi z dne 18. junija 2009, L’Oréal in drugi, C‑487/07, EU:C:2009:378, točka 44, ter z dne 18. julija 2013, Specsavers International Healthcare in drugi, C‑252/12, EU:C:2013:497, točka 39).

               59

               Zato v obravnavani zadevi, v kateri obstaja upravičen razlog, iz katerega je uporaba znaka KERRYMAID na Irskem in v Združenem kraljestvu legitimna zaradi mirnega soobstoja zadevnih znamk Evropske unije KERRYGOLD in zadevne nacionalne znamke v teh dveh državah članicah, sodišče za znamke Evropske unije, pri katerem je vložena tožba zaradi kršitve pravic, ki se nanaša na uporabo tega znaka v drugi državi članici, svoje presoje ne sme utemeljiti zgolj z navedenim mirnim soobstojem, ki je podan na Irskem in v Združenem kraljestvu, ampak mora nasprotno opraviti celovito presojo vseh upoštevnih dejavnikov.

               60

               Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(1)(c) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da na podlagi dejstva, da ugledna znamka Evropske unije in neki znak mirno soobstajata v delu Evropske unije, ni mogoče ugotoviti, da v drugem delu Unije, kjer ta mirni soobstoj ni podan, obstaja upravičen razlog, zaradi katerega je uporaba tega znaka legitimna.

         Stroški

               61

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 9(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki [Evropske unije] je treba razlagati tako, da na podlagi dejstva, da znamka Evropske unije in nacionalna znamka mirno soobstajata v enem delu Evropske unije, ni mogoče ugotoviti, da v drugem delu Unije, v katerem ni podan miren soobstoj te znamke Evropske unije in znaka, ki je enak tej nacionalni znamki, ni verjetnosti zmede glede navedene znamke Evropske unije in tega znaka.

                           2.

                           Člen 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009 je treba razlagati tako, da sodišče za znamke Evropske unije, ki odloča o tožbi zaradi kršitve pravic, elemente, ki so po njegovem mnenju upoštevni za presojo tega, ali ima imetnik znamke Evropske unije pravico, da prepove uporabo nekega znaka v delu Evropske unije, na katerega se ta tožba ne nanaša, lahko upošteva pri presoji tega, ali ima ta imetnik pravico, da prepove uporabo tega znaka v delu Unije, na katerega se navedena tožba nanaša, če se tržne razmere in družbeno‑kulturne okoliščine med enim in drugim od teh delov Unije bistveno ne razlikujejo.

                           3.

                           Člen 9(1)(c) Uredbe št. 207/2009 je treba razlagati tako, da na podlagi dejstva, da ugledna znamka Evropske unije in neki znak mirno soobstajata v delu Evropske unije, ni mogoče ugotoviti, da v drugem delu Unije, kjer ta mirni soobstoj ni podan, obstaja upravičen razlog, zaradi katerega je uporaba tega znaka legitimna.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 21. marca 2012.#Marine Harvest Norway AS, anciennement Fjord Seafood Norway AS in drugi proti Svetu Evropske unije.#Damping – Uvoz lososa s poreklom iz Nizozemske – Opredelitev industrije Skupnosti – Podoben proizvod – Sestava vzorca proizvajalcev Skupnosti.#Zadeva T‑113/06.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 21. marca 2012 – Marine Harvest Norway in Alsaker Fjordbruk proti Svetu
      (Zadeva T‑113/06)
      „Damping – Uvoz lososa s poreklom iz Nizozemske – Opredelitev industrije Skupnosti – Podoben proizvod – Sestava vzorca proizvajalcev Skupnosti“
      1.                     Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Subjekt, pripojen drugi pravni osebi – Prenehanje tega subjekta – Vstop univerzalnega
            pravnega naslednika v sodne postopke njegovega prednika (člen 230, četrti odstavek, ES) (Glej točki 27 in 28.)
      2.                     Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Uredba o uvedbi protidampinških
            dajatev – Različne dajatve, naložene različnim podjetjem – Dopustnost, ki je za vsako podjetje omejena na določbe, ki ga posamično
            zadevajo (člen 230, četrti odstavek, ES; Uredba Sveta št. 384/96) (Glej točke od 34 do 37.)
      3.                     Skupna trgovinska politika – Zaščita pred dampingom – Škoda – Ocena vpliva uvoza na proizvodnjo v Skupnosti – Napaka pri opredelitvi
            podobnega proizvoda – Nereprezentativnost vzorca proizvajalcev Skupnosti – Kršitev členov 3 in 4 Uredbe št. 384/96 (Uredba
            Sveta št. 384/96, členi 3(1) in (2), 4 in 21) (Glej točke od 46 do 48, 52, 53, od 58 do 63 in od 71 do 74.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti Uredbe Sveta (ES) št. 85/2006 z dne 17. januarja 2006 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve
                  in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz gojenega lososa s poreklom iz Norveške (UL L 15, str. 1).

            Izrek

                  1.

                  	Uredba Sveta (ES) št 85/2006 z dne 17. januarja 2006 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne
                     dajatve, uvedene na uvoz gojenega lososa s poreklom iz Norveške se razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na družbo
                     Marine Harvest Norway AS, ki je pravna naslednica Fjord Seafood Norway AS za protidampinške dajatve, uvedene na uvoz, ki ga
                     je zadnjenavedena opravljala do 18. septembra 2007, in na družbo Alsaker Fjordbruk AS.

                  2.

                  	V preostalem se tožba zavrne.

                  3.

                  	Svet Evropske unije nosi svoje stroške in stroške družb Marine Harvest Norway, ki je pravna naslednica Fjord Seafood Norway,
                     in Alsaker Fjordbruk.

                  4.

                  	Komisija nosi svoje stroške.