title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. aprila 2005.#Kazenski postopek proti Larsu Eriku Staffanu Lindbergu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Högsta domstolen - Švedska.#Direktiva 83/189/EGS - Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov - Dolžnost obveščanja o osnutkih tehničnih predpisov - Nacionalna ureditev iger na srečo in loterij - Igre na igralnih avtomatih - Prepoved organiziranja iger na igralnih avtomatih, pri katerih dobitek ni izplačan neposredno - Naprave vrste "kolo sreče" - Izraz "tehnični predpis".#Zadeva C-267/03.

text:
      Zadeva C-267/03
      Kazenski postopek
      proti
      Larsu Eriku Staffanu Lindbergu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Högsta domstolen)
      „Direktiva 83/189/EGS – Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov – Dolžnost obveščanja o osnutkih tehničnih predpisov – Nacionalna ureditev iger na srečo in loterij – Igre na igralnih avtomatih – Prepoved organiziranja iger na igralnih avtomatih, pri katerih dobitek ni izplačan neposredno – Naprave vrste ‚kolo sreče‘ – Izraz ‚tehnični predpis‘“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa, predstavljeni 16. decembra 2004
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. aprila 2005.
      Povzetek sodbe
      1.     Približevanje zakonodaj – Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov – Direktiva
            83/189 – Tehnična pravila – Pojem – Nacionalni predpisi, ki za organizacijo iger na srečo prepovedujejo uporabo določenih
            avtomatiziranih iger – Vključitev – Pogoji
      (Direktiva Sveta 83/189, člen 1, točka 9)
      2.     Približevanje zakonodaj – Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov – Direktiva
            83/189 – Obveznost držav članic, da Komisiji sporočijo vsak predlog tehničnega standarda – Nacionalni predpisi, ki zajemajo
            ponovno opredelitev tehničnih pravil – Obveznost obvestitve – Pogoji
      (Direktiva Sveta 83/189, člen 1, točka 9)
      3.     Približevanje zakonodaj – Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov – Direktiva
            83/189 – Obveznost držav članic, da Komisiji sporočijo vsak predlog tehničnega pravila – Obseg
      (Direktiva Sveta 83/189, člen 1, točka 9)
      1.     Nacionalne določbe so lahko, kolikor določajo prepoved organiziranja iger na srečo z uporabo določenih naprav za igre na igralnih
         avtomatih, tehnični predpis v smislu člena 1, točka 9, Direktive 83/189 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju
         tehničnih standardov in tehničnih predpisov, kot je bila spremenjena z Direktivo 94/10, če se ugotovi, da je obseg zadevne
         prepovedi tak, da dopušča le strogo obrobno uporabo, glede na to, ki se lahko razumno pričakuje od zadevnega proizvoda, in
         kadar to ni podano, če se ugotovi, da lahko taka prepoved znatno vpliva na sestavo ali značilnosti proizvoda oziroma na njegovo
         trženje.

      (Glej točko 80 in točko 1 izreka.)
      2.     Ponovna opredelitev storitve, povezane z nastankom proizvoda, posebno tiste za uporabo določenih naprav za igre na srečo,
         v nacionalni zakonodaji lahko predstavlja tehnični predpis, ki ga je treba sporočiti na podlagi Direktive 83/189 o določitvi
         postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov, kot je bila spremenjena z Direktivo
         94/10, če nova ureditev ni omejena na ponovno ustvarjanje ali nadomeščanje, brez dodajanja nove tehnične specifikacije ali
         druge nove in dodatne zahteve obstoječih tehničnih predpisov, ki jih je treba sporočiti Komisiji, ker so bili sprejeti po
         tem, ko je Direktiva 83/189 začela veljati v zadevni državi članici.

      (Glej točki 84 in 85 ter točko 2 izreka.)
      3.     Prehod z ureditve dovoljenja na ureditev prepovedi v nacionalni ureditvi je lahko upoštevna okoliščina za dolžnost obveščanja,
         določeno z Direktivo 83/189 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov,
         kot je bila spremenjena z Direktivo 94/10.

      Po drugi strani pa sta večja ali manjša vrednost proizvoda ali storitve oziroma velikosti trga proizvoda ali storitve okoliščini,
         ki za isto dolžnost nista upoštevni.

      (Glej točko 95 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. aprila 2005(*)

      „Direktiva 83/189/EGS – Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov – Dolžnost obveščanja o osnutkih tehničnih predpisov – Nacionalna ureditev iger na srečo in loterij – Igre na igralnih avtomatih – Prepoved organiziranja iger na igralnih avtomatih, pri katerih dobitek ni izplačan neposredno – Naprave vrste ‚kolo sreče‘ – Izraz ‚tehnični predpis‘“
      V zadevi C-267/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče z odločbo Högsta domstolen
         (Švedska) z dne 10. aprila 2003, ki je prispela na Sodišče 18. junija 2003, v kazenskem postopku proti

      Larsu Eriku Staffanu Lindbergu,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans (poročevalec), predsednik senata, C. Gulmann, R. Schintgen, G. Arestis in J. Klučka, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in opravljene obravnave z dne 7. oktobra 2004,
      na podlagi pisnih stališč, predloženih:
      –       za L. E. S. Lindberga C.-G. Tauson, odvetnik,
      –       za švedsko vlado A. Kruse, zastopnik,
      –       za francosko vlado R. Loosli-Surrans, zastopnica,
      –       za portugalsko vlado L. Fernandes in A. P. Barros, zastopnika, skupaj z J. da Cruz Vilaçom, odvetnik,
      –       za vlado Združenega kraljestva K. Manji, zastopnik, skupaj z M. Demetriou, barrister,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti, L. Ström van Lier, zastopnica,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. decembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1 Direktive 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o določitvi
         postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL L 109, str. 8), kot je bila spremenjena
         z Direktivo 94/10/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. marca 1994 (UL L 100, str. 30, v nadaljevanju: Direktiva 83/189).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka proti L. E. S. Lindbergu, ki naj bi kršil švedsko zakonodajo o loterijah
         z (gospodarskim izkoriščanjem) določenih naprav za igre na igralnih avtomatih, s tem da je za javnost organiziral nedovoljene
         igre na srečo.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Člen 1 Direktive 83/189 določa:
      „V tej direktivi naslednji izrazi pomenijo:
      1.       ‚proizvod‘ je kateri koli industrijsko izdelan proizvod in kateri koli kmetijski proizvod […];
      2.       ‚tehnična specifikacija‘ je v dokumentu vsebovana specifikacija, ki določa zahtevane lastnosti proizvoda, kakor so stopnja
         kakovosti, zmogljivost, varnost ali mere, vključno z zahtevami v zvezi s proizvodom glede imena, pod katerim se prodaja, izrazoslovjem,
         simboli, preskušanjem in preskusnimi postopki, embalažo, označevanjem ali etiketiranjem in postopki za ugotavljanje skladnosti.

      […]
      3.       ‚druge zahteve‘ je zahteva za proizvode, ki ni tehnična specifikacija in ki se nanaša na proizvod zaradi varovanja zlasti
         potrošnikov ali okolja ter vpliva na njegov življenjski cikel, potem ko je bil dan v promet, kakor so pogoji uporabe, predelave,
         vnovične uporabe ali odlaganja, kadar lahko taki pogoji znatno vplivajo na sestavo ali značilnost proizvoda ali na njegovo
         trženje;

      […]
      9.       ‚tehnični predpis‘ so tehnične specifikacije in drugi predpisi, vključno z ustreznimi upravnimi predpisi, katerih upoštevanje
         je de jure ali de facto obvezno pri trženju ali uporabi v državi članici ali na njenem večjem delu, pa tudi zakoni in drugi predpisi držav članic,
         ki prepovedujejo proizvodnjo, uvoz, trženje ali uporabo izdelka, razen tistih, ki so določeni v členu 10.

      […]
      10.       ‚osnutek tehničnega predpisa“ je besedilo tehnične specifikacije ali drugih predpisov, vključno z upravnimi predpisi, ki je
         sestavljeno zato, da se zakonsko uredi ali da je dokončno zakonsko urejeno kot tehnični predpis, pri čemer je besedilo v pripravljalni
         fazi, ko so mogoče še precejšne spremembe.‘

      4       Člena 8 in 9 Direktive 83/189 nalagata državam članicam, prvič, da Komisiji Evropskih skupnosti sporočijo vsak osnutek tehničnega
         predpisa s področja uporabe te direktive, razen kadar gre le za prenos celotnega besedila mednarodnega ali evropskega standarda,
         ko zadostujejo podatki v zvezi z ustreznim standardom, in, drugič, da preložijo sprejetje osnutka tehničnega predpisa za več
         mesecev, zato da lahko Komisija preveri, ali so združljivi s pravom Skupnosti, zlasti s prostim pretokom blaga, ali da lahko
         na zadevnem področju predlaga direktivo, uredbo ali odločbo.

       Švedska ureditev
       Kazenski zakonik
      5       V poglavju 16 kazenskega zakonika (brottsbalken, v nadaljevanju: švedski kazenski zakonik) je člen 14, ki določa, da je kriv
         za kaznivo ravnanje organiziranja nedovoljenih iger na srečo in kaznovan z denarno kaznijo ali zaporno kaznijo do največ dveh
         let tisti, ki za javnost na nedovoljen način organizira igro ali drugo dejavnost, katere izid je izključno ali pretežno odvisen
         od naključja, in ki zaradi svoje narave ali ekonomskih zahtev oziroma drugih zanjo značilnih okoliščin, pomeni tveganje za
         udeleženca, oziroma ki lahko organizatorju prinese znaten gospodarski dobiček.

       Zakonodaja o loterijah
      6       Preden je bil sprejet zakon (1994:1000) o loterijah (lotterilagen (1994:1000), SFS 1994, št. 1000, v nadaljevanju: zakon o
         loterijah), ki je začel veljati 1. januarja 1995, sta uredba (1979:207) o loterijah (lotteriförordningen (1979:207), SFS 1979,
         št. 207), ki se uporablja od 1. januarja 1979, nato pa zakon (1982:1011) o loterijah (lotterilagen 1982:1011), SFS 1982, št.
         1011), ki je začel veljati 1. januarja 1984, prepovedovala organiziranje iger na igralnih avtomatih, razen na krovih ladij
         mednarodne plovbe.

      7       Člen 3 zakona o loterijah določa:
      „Po tem zakonu izraz ‚loterija‘ pomeni dejavnost, pri kateri imajo eden ali več udeležencev z vložkom ali brez njega možnost
         zadeti dobitke višje vrednosti, kot je dobitek drugih udeležencev z:

      1.       žrebanjem, napovedovanjem, stavo in drugimi podobnimi postopki;
      2.       sejemskimi igrami;
      3.       lotom, igrami na igralnih avtomatih, ruleto, igrami s kockami, kartami, piramidnimi pismi in drugimi podobnimi igrami.
      […]“
      8       Člen 6 zakona o loterijah določa:
      „Po tem zakonu so igre na igralnih avtomatih naslednje igre na mehaničnih ali avtomatskih napravah:
      1.       ‘varuspelsautomat’ so naprave, pri katerih se dobitki izplačajo v obliki blaga/lotov in so možnosti dobitka izključno ali
         delno odvisne od sreče;

      2.       ‘penningautomat’ so naprave, pri katerih se dobitki izplačajo v gotovini in so možnosti dobitka odvisne predvsem od sreče;
      3.       ‘värdeautomat’ so naprave, pri katerih se dobitki izplačajo z boni, žetoni ali drugim in so možnosti dobitka odvisne predvsem
         od sreče;

      4.       ‘skicklighetsautomat’ so naprave, pri katerih se dobitki izplačajo v gotovini in so možnosti dobitka odvisne od naslova igralca.“
      9       Člen 9 zakona o loterijah določa:
      „Igre na srečo se lahko prirejajo le na podlagi dovoljenja, razen če ta zakon ne določa drugače.“
      10     V skladu s členom 54(1), točka 1, zakona o loterijah se tistemu, ki namenoma ali z veliko malomarnostjo prireja nedovoljene
         loterije, naloži denarna kazen ali zaporna kazen do največ šestih mesecev.

      11     Iz predložitvene odločbe izhaja, da so se po začetku veljavnosti zakona o loterijah švedska sodišča skoraj takoj spoprijela
         s težavami pri določanju meje uporabe tega zakona.

      12     Zlasti se je postavilo vprašanje, ali se zakon o loterijah uporablja tudi za skupino iger na igralnih avtomatih z imenom „lyckohjulsspel“.
         Za te igre vrste „fruktspel“ ali igralne naprave brez ročajev, celo poker, je značilno, da dobitkov ne izplačajo neposredeno
         naprave, ampak se izplačajo na roke na zahtevo igralcev.

      13     Več švedskih sodišč, med katerimi so tudi pritožbena sodišča, je presodilo, da iger „lyckohjulsspel“ zaradi te značilnosti
         ni mogoče uvrstiti v nobeno izmed skupin iger na igralnih avtomatih iz člena 6 zakona o loterijah in da jih prav tako ni mogoče
         opredeliti kot „druge podobne igre“ iz člena 3, točka 3, tega zakona. Iz tega je izhajalo, da se v skladu s to sodno prakso
         ta zakon zanje ne uporablja.

      14     Glede na to sodno prakso je švedska vlada, kot je navedeno v predložitveni odločbi, predlagala spremembo zakona o loterijah
         tako, da bi v izraz igre na igralnih avtomatih iz člena 3, točka 3, in iz člena 6 tega zakona spadal tudi „lyckohjulsspel“.

      15     Z zakonom (1996:1168) o spremembi zakona o loterijah (lag om ändring i lotterilagen (1996:1168) SFS 1996, št. 1168, v nadaljevanju:
         zakon iz leta 1996), ki je začel veljati 1. januarja 1997, je Riksdag (švedski parlament) sprejel ta vladni predlog.

      16     Zakon iz leta 1996 je k členu 6 zakona o loterijah dodal uvodni del, ki se glasi:
      „V smislu tega zakona so igre na igralnih avtomatih igre na mehanskih ali avtomatskih napravah.
      […]“
      17     Poleg tega je zakon iz leta 1996 zakonu o loterijah dodal člen 24a, ki določa:
      „Edine igre na igralnih avtomatih, za katere se lahko izda dovoljenje, so ‚varuspelsautomat‘, ‚penningautomat‘, ‚värdeautomat‘
         in ‚skicklighetsautomat‘.“

      18     Iz navedenega člena 24a zakona o loterijah izhaja, da je gospodarsko izkoriščanje „lyckohjulsspel“, zato ker zanje ni mogoče
         izdati dovoljenja, na Švedskem na podlagi tega zakona prepovedano.

      19     Leta 1999 je prišlo tudi do drugih sprememb zakona o loterijah, zlasti glede ureditve „varuspelsautomat“ z zakonom (1999:358)
         o spremembi zakona o loterijah (lag om ändring i lotterilagen (1999:358), SFS 1999, št. 358, v nadaljevanju: zakon iz leta
         1999).

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      20     S sodbo Ljungby tingsrätt (prvostopenjsko sodišče v Ljungbyju) z dne 16. junija 1999, ki je bila na drugi stopnji potrjena
         s sodbo Göta hovrätt (pritožbeno sodišče v Göti) z dne 31. oktobra 2000, je bil L. E. S. Lindberg spoznan za krivega organiziranja
         nedovoljenih iger na srečo in kaznovan z dnevno denarno kaznijo 150 SEK za obdobje 80 dni.

      21     Očitano mu je bilo, da je med 1. januarjem 1997 in 20. aprilom 1998 brez dovoljenja organiziral javno loterijo, ki pomeni
         tveganje, iz poglavja 16, člena 14, švedskega kazenskega zakonika. Šlo je za igre na srečo iz skupine „lyckohjulsspel“, ki
         so jih prirejali v prostorih kioska Ingvars v Älmhultu (Švedska).

      22     L. E. S. Lindberg se je zoper sodbo, ki jo je na drugi stopnji izdal Göta hövrätt, pritožil pri Högsta domstolen (vrhovno
         sodišče).

      23     S to pritožbo je zahteval, prvič, naj se postopek zoper njega ustavi in, drugič, naj se očitana kršitev šteje zgolj kot kršitev
         zakona o loterijah in naj se zmanjša število dni, za katere mu je bila naložena denarna kazen.

      24     Zatrjeval je predvsem, da so določbe zakona iz leta 1996, kolikor določajo prepoved, ki se uporablja od 1. januarja 1997 za
         izkoriščanje (prirejanje) „lyckohjulsspel“, tehnični predpisi v smislu Direktive 83/189, ki jih zato, ker o njih, preden so
         začeli veljati, švedski organi niso obvestili Komisije, ni mogoče uporabiti proti njemu.

      25     V predložitveni odločbi Högsta domstolen navaja pisne sklepe, ki mu jih je predložil državni tožilec pri tem sodišču (v nadaljevanju:
         vrhovni državni tožilec). Te sklepe lahko povzamemo na sledeč način.

      26     Po mnenju vrhovnega državnega tožilca vprašanja, ali je bilo organiziranje iger na srečo L. E. S. Lindberga dovoljeno ali
         ne, ni mogoče presojati neodvisno od ureditve loterij, saj poglavje 16, člen 14, švedskega kazenskega zakonika ne ureja dejavnosti,
         ki so v skladu s to ureditvijo imele dovoljenje ali dovoljenje zanje ni bilo potrebno.

      27     Potem ko je vrhovni državni tožilec navedel okoliščine, v katerih je bil sprejet zakon iz leta 1996, omenjene v točkah od
         11 do 15 te sodbe, je poudaril, da ob sprejetju zakona o loterijah Kraljevina Švedska še ni bila članica Evropske unije, in
         ugotovil, da Direktiva 83/189 ne določa retroaktivne dolžnosti obveščanja o že sprejetih predpisih.

      28     Vendar navaja, da je bila Kraljevina Švedska ob sprejetju zakona iz leta 1996 že članica Evropske unije.
      29     Vrhovni državni tožilec navaja, da Komisija o osnutku švedske vlade, ki je postal zakon iz leta 1996, ni bila obveščena na
         podlagi Direktive 83/189, da pa se je glede izpolnitve dolžnosti tega obveščanja pozneje pojavila določena negotovost.

      30     Švedska vlada naj bi štela, da obveščanje, glede na to, da je zakon o loterijah že urejal „lyckohjulsspel“, ni bilo potrebno,
         kolikor naj bi bile te igre zajete v izrazu „druge podobne igre“ iz člena 3, točka 3, tega zakona. Zakon iz leta 1996 naj
         bi tako le razlagal voljo zakonodajalca in naj torej glede uporabe zakona o loterijah ne bi prinesel nobene vsebinske spremembe.

      31     Vendar naj bi Kommerskollegium (Švedski gospodarski svet) v mnenju z dne 29. januarja 2001, za katerega je zaprosila švedska
         vlada, sklenil drugače.

      32     Upoštevaje to negotovost naj bi švedska vlada kljub temu predlagala, naj se tako zakon iz leta 1996 kot tudi zakon iz leta
         1999 razveljavita in naj se spremembe, ki jih ta zakona prinašata v zakon o loterijah, povzamejo v novem predlogu zakona,
         o katerem naj bi bila Komisija obveščena na podlagi Direktive 83/189.

      33     Ta predlog zakona naj bi potem, ko bi ga sprejel švedski zakonodajalec, postal zakon (2001:1045) o spremembah zakona o loterijah
         (lag om ändring i lotterilagen (2001:1045), SFS 2001, št. 1045), ki naj bi začel veljati 1. januarja 2002.

      34     Vrhovni državni tožilec meni, da je mogoče z gotovostjo pritrditi razlagi švedske vlade, v skladu s katero o spremembah, ki
         jih je zakon iz leta 1996 prinesel zakonu o loterijah, ni bilo treba obvestiti Komisije na podlagi Direktive 83/189, glede
         na to, da niso vsebovale nobene vsebinske spremembe ureditve o loterijah. Dejansko naj bi obstajali razlogi za to, da se „lyckohjulsspel“
         uvrščajo v skupino „druge podobne igre“ iz člena 3, točka 3, tega zadnjega zakona. Besedilo te določbe naj bi jasno določalo,
         da je tako.

      35     Vendar je presoja vseh trditev vodila bližje priznanju obstoja dolžnosti obveščanja na podlagi Direktive 83/189. Dejansko
         je iz pripravljalnih aktov zakona o loterijah izhajalo, da se skupina „druge analogne igre“ sklicuje le na „verižna pisma“
         iz iste določbe. Poleg tega naj bi bilo treba upoštevati tudi, da je švedski parlament razveljavil spremembe, ki jih je zakon
         iz leta 1996 prinesel zakonu o loterijah, in so začele veljati, potem ko je bila o njih obveščena Komisija, tako kot je navedeno
         v točki 32 te sodbe.

      36     To naj bi pomenilo, da so bile po omenjenih spremembah „lyckohjulsspel“ uvrščene med igre na igralnih avtomatih iz zakona
         o loterijah in da je bila v ta zakon vnesena nova izrecna prepoved, ki je zajela tudi igre na igralnih avtomatih, ki niso
         naštete v členu 6 tega zakona.

      37     Torej naj bi opustitev obveščanja take prepovedi pomenila, da je ne moremo uporabiti proti posameznikom. Vrhovni državni tožilec
         glede tega trdi, da se za tehnične standarde in tehnične ureditve iger na igralnih avtomatih uporablja Direktiva 83/189, ki
         v zvezi z dolžnostjo obveščanja v primeru majhnih sprememb ali pojasnil teh standardov ne določa nobene izrecne izjeme.

      38     Upoštevaje te elemente vrhovni državni tožilec izjavlja, da v tem primeru ne nasprotuje ustavitvi postopka zoper L. E. S.
         Lindberga zaradi kaznivega ravnanja organiziranja nedovoljenih iger na srečo.

      39     V tej okoliščini je Högsta domstolen odločilo, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja:
      „1.       Ali je lahko prepoved uporabe proizvoda, uvedena v nacionalno ureditev, tehnični [predpis], ki ga je treba sporočiti na podlagi
         Direktive [83/189]?

      2.       Ali je lahko prepoved storitve, ki vpliva na uporabo proizvoda, uvedena v nacionalno ureditev, tehnični [predpis], ki ga je
         treba sporočiti na podlagi Direktive [83/189]?

      3.       Ali je lahko ponovna opredelitev storitve, povezane z izdelavo proizvoda, v nacionalni ureditvi tehnični [predpis], ki ga
         je treba sporočiti na podlagi Direktive [83/189], če nova opredelitev vpliva na uporabo proizvoda?

      4.       Kakšen pomen za dolžnost obveščanja, ki je določena z Direktivo [83/189], je treba pripisati naslednjim okoliščinam:
      –       prehod z ureditve dovoljenja na ureditev prepovedi v nacionalni ureditvi;
      –       večja ali manjša vrednost proizvoda/storitve;
      –       velikost trga proizvoda/storitve;
      –       vpliv novih določb notranjega prava na uporabo, če lahko ta uporaba pomeni popolno prepoved uporabe ali prepovedano oziroma
         omejeno uporabo na posameznih področjih možne uporabe?“

       Uvodne opombe
      40     Uvodoma je treba najprej ugotoviti, ali so, kot izhaja iz obrazložitve predložitvene odločbe, nacionalne določbe, za katere
         se predložitveno sodišče sprašuje, ali se zanje uporablja Direktiva 83/189, določbe zakona o loterijah, spremenjenega z zakonom
         iz leta 1996 (v nadaljevanju: spremenjen zakon o loterijah), ki so začele veljati 1. januarja 1997, kolikor te spremembe določajo
         prepoved organiziranja iger na srečo z uporabo naprave za igre na igralnih avtomatih, torej v zadevi v glavni stvari „lyckohjulsspel“,
         če je bistvena lastnost take naprave, da dobitkov ne izplača neposredno naprava, ampak se izročijo ročno na zahtevo igralca.

      41     Vendar švedska vlada trdi, da je zakon o loterijah v svoji osnovni različici že vseboval tako prepoved in da je zakon iz leta
         1996 to prepoved samo pojasnil. Tako se ta razlaga nacionalne ureditve, kateri, kot izhaja iz predložitvene odločbe, ni sledilo
         več švedskih sodišč, med katerimi so pritožbena sodišča, nanaša na protislovno vprašanje o razlagi nacionalnega prava, za
         katero Sodišče, ki odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ni pristojno.

      42     Posledično je treba zato, da bi bilo mogoče odgovoriti na zastavljena vprašanja, upoštevati podatke iz predložitvene odločbe,
         iz katere izhaja, da je zadevno prepoved v zakon o loterijah uvedel zakon iz leta 1996.

      43     Drugič, zadevna država članica bi morala pod predpostavko, da so določbe spremenjenega zakona o loterijah tehnični predpisi,
         začeti obveščati le-te v obliki osnutka na podlagi Direktive 83/189, kot je veljala v obliki Direktive 94/10 (v tem smislu
         glej zlasti sodbo z dne 3. junija 1999 v zadevi Colim, C-33/97, Recueil, str. I-3175, točki 25 in 26).

      44     Direktiva 83/189 v obliki, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa le dolžnost obveščanja o osnutkih tehničnih predpisov
         za proizvode.

      45     Po sprejetju Direktive 98/48/CE Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998 o spremembi Direktive 98/34/ES o določitvi
         postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL L 217, str. 18) se je uporaba
         dolžnosti obveščanja o osnutkih tehničnih predpisov razširila na predpise za določene storitve, ki niso v zvezi s tem postopkom,
         in sicer tiste s področja informacijske družbe, kot so opredeljene v členu 1, točka 2, Direktive 98/34 Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 22. junija o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov
         (UL L 217, str. 18), ki se nanašajo na storitve informacijske družbe. Vendar se naj te direktive v zadevi v glavni stvari
         ne bi upoštevalo.

      46     Tretjič, portugalska vlada opozarja, da je Sodišče že presodilo, da je treba dejavnost izkoriščanja naprav za igre na srečo
         ali igre za denar, ne glede na to, ali jo je mogoče ločiti od dejavnosti proizvodnje, uvoza in dostave teh naprav, opredeliti
         kot dejavnost storitev v smislu Pogodbe ES, in se zato zanjo ne uporabljata člena 30 in 34 Pogodbe ES (po spremembi člena
         28 ES in 29 ES) o prostem pretoku blaga (glej sodbo z dne 11. septembra 2003 v zadevi Anomar in drugi, C-6/01, Recueil, str.
         I-8621, točka 56).

      47     Po mnenju navedene vlade iz tega izhaja, da se Direktiva 83/189, ki ima enako področje uporabe kot določbe Pogodbe o prostem
         pretoku blaga, v zadevi v glavni stvari ne uporablja, razen če se zanjo uporabljajo omenjene določbe Pogodbe in ne določbe
         s področja opravljanja storitev. Ker naj bi iz sodne prakse izhajalo, da je treba uporabo iger, kot so te iz spora v glavni
         stvari, opredeliti kot opravljanje storitev, se ta direktiva v tem primeru ne uporabi.

      48     V tem pogledu je treba opozoriti, da želi Direktiva 83/189 s preventivnim nadzorom zaščititi prosti pretok blaga, ki je eden
         izmed temeljev Skupnosti (glej predvsem sodbo z 16. junija 1998 v zadevi Lemmens, C-226/97, Recueil, str. I-3711, točka 32).

      49     Vendar se področje uporabe Direktive 83/189, če v bistvenem temelji na izrazu tehnični predpis, načeloma opredeli samostojno
         in ni v vsakem primeru odvisno od dejstva, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo določb Pogodbe o prostem pretoku blaga.

      50     To je mogoče pojasniti z dejstvom, da Direktiva 83/189 ureja postopek za preventivni nadzor, s katerim je mogoče preveriti,
         ali se za nacionalni standard, ki vsebuje tehnični predpis, uporabljajo določbe Pogodbe o prostem pretoku blaga, in če je
         tako, presoditi, ali je ta standard v skladu z njimi.

      51     Mogoči učinki tehničnega predpisa na promet znotraj Skupnosti niso merilo, ki ga določa Direktiva 83/189 za opredelitev njenega
         področja uporabe.

      52     Čeprav je res, da so trgovinske ovire med državami članicami lahko utemeljene, če so potrebne za izpolnitev obveznih zahtev
         v splošnem interesu, pa take utemeljitve, kot so navedene zlasti v stališčih, ki jih je Sodišču predložila portugalska vlada,
         prav tako niso merilo, ki ga za določitev meje njene uporabe določa Direktiva 83/189, predvsem če so taka razmišljanja tuja
         izrazu tehnični predpis.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvi vprašanji
      53     S prvima vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali so nacionalne določbe,
         kot so te v spremenjenem zakonu o loterijah, kolikor prepovedujejo organiziranje iger na srečo z uporabo določenih naprav
         za igre na srečo na igralnih avtomatih, tehnični predpis iz člena 1, točka 9, Direktive 83/189.

      54     Iz člena 1, točka 9, Direktive 83/189 izhaja, da izraz „tehnični predpis“ združuje tri skupine, in sicer, prvič „tehnično
         specifikacijo“ iz člena 1, točka 2, te direktive, drugič „druge zahteve“, kot so opredeljene v členu 1, točka 3, te direktive,
         in tretjič „prepoved proizvodnje, uvoza, trženja ali uporabe izdelka“ iz člena 1, točka 9, in fine, te direktive.

      55     Kar najprej zadeva morebitno opredelitev nacionalnih določb, kot so te v postopku v glavni stvari, kot tehničnega predpisa,
         zato ker spadajo v skupino tehničnih specifikacij iz člena 1, točka 2, Direktive 83/189, je res, da člen 24a spremenjenega
         zakona o loterijah določa prepoved uporabe posebne vrste igralnih naprav, ki je opredeljena glede na določene posebne značilnosti
         le-teh.

      56     V tem primeru opredelitvi teh določb kot „tehničnih specifikacij“ v smislu člena 1, točka 2, Direktive 83/189 ne bi mogli
         pritrditi.

      57     Kot je Sodišče že presodilo, izraz tehnična specifikacija predpostavlja, da se nacionalni ukrep nujno nanaša na proizvod ali
         na njegovo embalažo kot tako in opredeljuje eno od zahtevanih značilnosti proizvoda (v tem smislu glej sodbo z dne 8. marca
         2001 v zadevi Van der Burg, C-278/99, Recueil, str. I-2015, točka 20; z dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite Digital,
         C-390/99, Recueil, str. I-607, točka 45, in z dne 6. junija 2002 v zadevi Sapod Audic, C-159/00, Recueil, str. I-5031, točka
         30).

      58     Ugotovi se, da nacionalni ukrep, kot je ta v zadevi v glavni stvari, določa predvsem prepoved, naslovljeno na lastnike, ki
         želijo, kot L. E. S. Lindberg, dati na voljo igralcem in torej potrošnikom različne vrste naprav za igre na igralnih avtomatih.

      59     Tak ukrep želi posledično urediti dejavnost podjetij, ki jo ta opravljajo na področju storitev naprav za igre na igralnih
         avtomatih. Tako je Sodišče že presodilo, da nacionalni ukrep, ki določa pogoje za ustanovitev podjetij, kot so določbe, ki
         opravljanje poklicne dejavnosti pogojujejo s predhodnim dovoljenjem, niso tehnične specifikacije (v tem smislu glej sodbo
         z dne 30. aprila 1996 v zadevi CIA Security International, C-194/94, Recueil, str. I-2201, točka 25).

      60     Dejansko se ta ukrep ne nanaša nujno na proizvod oziroma na njegovo embalažo kot tako in torej ne določa ene izmed značilnosti,
         ki se zahteva za proizvod v smislu člena 1, točka 2, Direktive 83/189, kot ga je opredelilo Sodišče v sodni praksi, navedeni
         v točki 57 te sodbe.

      61     Taka razlaga je potrjena s predstavitvijo razlogov, ki je priložena predlogu direktive Sveta o drugi spremembi Direktive 83/189
         o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL 1992, C 340, str.
         7), ki je potem, ko ga je sprejel Svet Evropske unije, postal Direktiva 94/10.

      62     Z zadnjo direktivo, ki se ratione temporis uporablja v sporu v glavni stvari, je bila v Direktivo 83/189 uvedena druga skupina tehničnih predpisov, torej tista s poimenovanjem
         „druge zahteve“.

      63     Zato se postavlja vprašanje, ali je mogoče nacionalni ukrep v zadevi v glavni stvari opredeliti kot druge zahteve v smislu
         člena 1, točka 3, Direktive 83/189, ki je v skladu s točko 9 tega istega člena prav tako tehnični predpis.

      64     V tem pogledu je v točki 18 navedene predstavitve razlogov navedeno predvsem, da se je, medtem ko Direktiva 83/189 v prvotni
         obliki ni upoštevala, da so tehnični predpisi predpisani za dajanje v promet proizvoda predvsem zaradi varnosti, razširitev
         tega pojmovanja kasneje izkazala za potrebno.

      65     Komisija je v tej predstavitvi pojasnila, da je hotela razširiti prvotno področje uporabe Direktive 83/189 predvsem z uvedbo
         pojma „druge zahteve“, zato da bi le-to zajelo nacionalne ureditve, namenjene zlasti varstvu potrošnikov in ki vsebujejo zahteve,
         ki nastanejo zaradi upoštevanja proizvoda, potem ko je bil ta dan na trg, zlasti zahteve, ki se nanašajo na njegovo mogočo
         uporabo.

      66     V isti točki omenjene predstavitve razlogov je navedeno, da bi z razširitvijo področja uporabe Direktive 83/189 ta lahko zajela
         tudi ureditve, ki bi lahko vplivale na proizvod in povzročile izkrivljanje razmer na trgu.

      67     Poudariti je treba, da je Svet sprejel tako opredelitev izraza „druge zahteve“ iz omenjenega predloga direktive, kot mu jo
         je predložila Komisija, in ostaja taka tudi v končnem besedilu Direktive 94/10.

      68     Glede na te elemente je treba ugotoviti, da je nacionalni ukrep, kot je zadevna prepoved postopku v glavni stvari, izrecno
         zajet v izrazu „druge zahteve“, uvedenem z Direktivo 94/10 v Direktivo 83/189, zato da bi se razširilo področje uporabe le-tega,
         in torej ne spada v skupino tehničnih specifikacij.

      69     V bistvu gre za zahtevo, ki je določena za proizvod, torej za napravo za igre na igralnih avtomatih, predvsem zaradi varstva
         potrošnikov, torej zadevnih igralcev.

      70     Pod takimi pogoji se prepoved, kot jo določajo upoštevne določbe spremenjenega zakona o loterijah, nanaša na uporabo proizvoda
         iz člena 1, točka 9, Direktive 83/189.

      71     Poleg tega zadevna zahteva za igralne naprave v glavni stvari ni predpisana zaradi dajanja v promet le-teh, ampak vpliva na
         njihov življenjski ciklus, potem ko so dane v promet, v smislu opredelitve izraza „druge zahteve“, določene s členom 1, točka
         3, Direktive 83/189.

      72     Da bi jo bilo mogoče uvrstiti med „druge zahteve“ iz člena 1, točka 3, Direktive 83/189, mora zahteva, kot je zadevna prepoved
         uporabe naprav za igre na igralnih avtomatih v postopku v glavni stvari, pomeniti „pogoj“, ki se v tem primeru nanaša na uporabo
         zadevnega proizvoda, ki lahko znatno vpliva na sestavo ali značilnost proizvoda ali na njegovo trženje.

      73     Vendar se postavi vprašanje, ali je treba omenjeno prepoved opredeliti kot „pogoj“, ki se nanaša na uporabo zadevnega proizvoda,
         ali pa gre nasprotno za nacionalni ukrep iz tretje skupine tehničnih predpisov iz člena 1, točka 9, Direktive 83/189, ki jo
         je v to direktivo prav tako uvedla Direktiva 94/10, in sicer iz skupine, ki zajema predvsem „zakonske določbe […] držav članic
         glede prepovedi […] uporabe proizvoda“.

      74     Ali nacionalni ukrep, kot je ta v zadevi v glavni stvari, spada v eno ali v drugo skupino tehničnih predpisov, je odvisno
         od obsega prepovedi, ki jo ta ukrep določa.

      75     V tem pogledu je pomembno, da omenjena tretja skupina tehničnih predpisov, opredeljena v členu 1, točka 9, Direktive 83/189,
         za razliko od druge skupine, ki jo sestavljajo druge zahteve iz člena 1, točka 3, te direktive, ne vsebuje pogoja, v skladu
         s katerim bi morala biti zadevna prepoved taka, da bi lahko znatno vplivala na sestavo ali značilnosti proizvoda oziroma na
         njegovo trženje.

      76     Če se ta tretja skupina tehničnih predpisov nanaša predvsem na prepoved uporabe, mora iti za ukrepe, katerih obseg očitno
         presega omejitev določenih mogočih uporab zadevnega proizvoda in ki torej niso omejeni samo na utesnjevanje uporabe le-tega.

      77     Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 70 sklepnih predlogov, se ta skupina tehničnih predpisov nanaša predvsem na
         nacionalne ukrepe, ki dovoljujejo izključno obrobno uporabo, ki se lahko razumno pričakuje od zadevnega proizvoda. Predložitveno
         sodišče mora preveriti, ali je tako tudi v primeru prepovedi iz nacionalne določbe v postopku v glavni stvari.

      78     Če bi se po takem preverjanju izkazalo, da v postopku v glavni stvari ni tako, bi bila lahko ta nacionalna določba opredeljena
         kot druge zahteve, če bi se ugotovilo, da je spoštovanje te zahteve de jure obvezno za uporabo proizvoda v zadevni državi članici v smislu člena 1, točka 9, Direktive 83/189. Vendar mora tudi v tem
         primeru predložitveno sodišče preveriti, ali lahko zadevna prepoved znatno vpliva na sestavo ali značilnosti proizvoda oziroma
         na njegovo trženje v smislu člena 1, točka 3, te direktive.

      79     Ker mora preverjanje opraviti predložitveno sodišče, lahko to preuči predvsem to, kakšen vpliv ima trditev, ki jo navaja portugalska
         vlada, da so zadevne naprave za igre na igralnih avtomatih lahko, da bi zadostile različnim nalogam, programirane in po potrebi
         ponovno programirane.

      80     Glede na povedano je treba na prvi vprašanji odgovoriti, da so nacionalne določbe, kot so te iz spremenjenega zakona o loterijah,
         kolikor določajo prepoved organiziranja iger na srečo z uporabo določenih naprav za igre na igralnih avtomatih, lahko tehnični
         predpis iz člena 1, točka 9, Direktive 83/189, če se ugotovi, da je obseg zadevne prepovedi tak, da dopušča le strogo obrobno
         uporabo, ki se lahko razumno pričakuje od zadevnega proizvoda, in če ne gre za tak primer, če se ugotovi, da lahko taka prepoved
         znatno vpliva na sestavo ali značilnosti proizvoda oziroma na njegovo trženje.

       Tretje vprašanje
      81     S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je lahko ponovna opredelitev storitve, povezane z nastankom
         proizvoda, posebno tiste za uporabo določnih naprav za igre na srečo v nacionalni ureditvi, kot je ta iz zakona iz leta 1996,
         tehnični predpis, ki ga je treba sporočiti na podlagi Direktive 83/189, če ima nova opredelitev posledice za uporabo proizvoda.

      82     V tem pogledu je treba najprej opozoriti, da kot „osnutek“ tehničnega predpisa v smislu člena 1, točka 9, Direktive 83/189,
         ki naj posledično ne bi bil predmet dolžnosti obveščanja, ne more šteti nacionalni ukrep, s katerim se ponovno ustvarjajo
         ali nadomeščajo, brez dodajanja nove tehnične specifikacije oziroma druge nove in dodatne zahteve, obstoječi tehnični predpisi,
         in če so bili ti predpisi sprejeti po začetku veljavnosti te direktive, pravilno sporočeni Komisiji (v tem smislu glej zgoraj
         navedeno sodbo Colim, točka 22). V tem primeru je, kar zadeva Kraljevino Švedsko, treba upoštevati datum, ko je začela veljati
         Direktiva 83/189.

      83     Dalje, kot je bilo že opozorjeno v točki 41 te sodbe, je vprašanje, ali je bila prepoved organiziranja iger na srečo z uporabo
         določenih naprav za igre na igralnih avtomatih, zlasti „lyckohjulsspel“, v zadevi v glavni stvari določena že v začetni različici
         zakona o loterijah, tako da naj bi bil zakon iz leta 1996 omejen le na pojasnjevanje te točke, ali če je bila nasprotno ta
         prepoved v zakon o loterijah uvedena šele s tem zadnjim zakonom, vprašanje nacionalnega prava, za katerega je pristojno predložitveno
         sodišče.

      84     Končno iz odgovora na prvi dve vprašanji izhaja, da je lahko nacionalni ukrep, ki omejuje storitev, kot je storitev uporabe
         določenih naprav za igre na igralnih avtomatih, pod določenimi pogoji tehnični predpis, ki ga je treba sporočiti na podlagi
         Direktive 83/189.

      85     Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je lahko ponovna opredelitev storitve, povezane z nastankom
         proizvoda, posebno tiste za uporabo določnih naprav za igre na srečo, v nacionalni zakonodaji, kot je ta iz zakona iz leta
         1996, tehnični predpis, ki ga je treba sporočiti na podlagi Direktive 83/189, če nova ureditev ni omejena na ponovno ustvarjanje
         ali nadomeščanje, brez dodajanja nove tehnične specifikacije ali druge nove in dodatne zahteve, obstoječih tehničnih predpisov,
         ki jih je treba sporočiti Komisiji, ker so bili sprejeti po tem, ko je Direktiva 83/189 začela veljati v zadevni državi članici.

       Četrto vprašanje
      86     S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, kakšen pomen za dolžnost obveščanja, določeno z Direktivo 83/189,
         je treba pripisati naslednjim okoliščinam:

      –       prehod z ureditve dovoljenja na ureditev prepovedi v nacionalni ureditvi;
      –       večja ali manjša vrednost proizvoda/storitve;
      –       velikost trga proizvoda/storitve;
      –       vpliv novih določb notranjega prava na uporabo, če lahko ta uporaba pomeni popolno prepoved uporabe ali prepovedano oziroma
         omejeno uporabo na posameznih področjih mogoče uporabe.

      87     Glede prve omenjene okoliščine, ki jo navaja predložitveno sodišče, torej prehoda z ureditve dovoljenja na ureditev prepovedi
         v nacionalni ureditvi, je treba opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da nacionalne določbe, ki so omejene le na določanje
         pogojev za ustanavljanje podjetij, kot so določbe, ki opravljanje poklicne dejavnosti pogojujejo s predhodnim dovoljenjem,
         niso tehnični predpisi v smislu člena 1, točka 9, Direktive 83/189. Dejansko so tehnični predpisi v smislu te določbe specifikacije,
         ki opredeljujejo značilnosti proizvodov, ne pa specifikacije, ki se nanašajo na gospodarske subjekte (glej zgoraj navedeno
         sodbo Canal Satélite Digital, točka 45, in navedeno sodno prakso).

      88     Iz tega izhaja, da nacionalna ureditev, ki določa sistem dovoljenj za storitve, kot so te, pri katerih gre za uporabo določenih
         naprav za igre na igralnih avtomatih, ni tehnični predpis iz člena 1, točka 9, Direktive 83/189.

      89     Glede vprašanja upoštevnosti v zvezi z dolžnostjo obveščanja, določene z Direktivo 83/189, o ureditvi prepovedi storitve,
         kot je ta, pri kateri gre za uporabo določenih naprav za igre na igralnih avtomatih, je treba opozoriti, da se tako vprašanje
         zamenjuje z vprašanjem, ki ga opredeljuje četrta okoliščina, na katero se nanaša četrto predhodno vprašanje.

      90     Tako kot je bilo torej presojeno v odgovoru na prvi vprašanji, je nacionalni ukrep glede prepovedi take storitve lahko pod
         določenimi pogoji tehnični predpis iz člena 1, točka 9, Direktive 83/189.

      91     Glede druge in tretje okoliščine, ki ju zajema četrto predhodno vprašanje, je treba opozoriti, da Direktiva 83/189, kot je
         bilo povedano v točki 50 te sodbe, ureja postopek za preventivni nadzor, s katerim je mogoče preveriti, ali se za nacionalni
         standard, ki vsebuje tehnični predpis, uporabljajo določbe Pogodbe o prostem pretoku blaga, in če je tako, presoditi, ali
         je ta standard v skladu z njimi.

      92     V tem pogledu je treba opozoriti, da je bilo v točki 51 te sodbe presojeno, da mogoči učinki tehničnega predpisa na promet
         znotraj Skupnosti niso merilo, ki ga določa Direktiva 83/189 za opredelitev njenega področja uporabe oziroma, natančneje,
         za dolžnost obveščanja, ki jo določa.

      93     Če se za nacionalno določbo ta direktiva uporablja, postopek za preventivni nadzor iz Direktive 83/189 v okoliščinah primera
         dopušča presojo teh učinkov.

      94     Sicer pa pravila Direktive 83/189 za določanje uporabe glede dolžnosti obveščanja, ki jo le-ta vsebuje, kot je opozoril generalni
         pravobranilec v točki 86 sklepnih predlogov, ne določajo izjeme de minimis, to je izjeme, na podlagi katere bi bili iz te dolžnosti izključeni nacionalni ukrepi, ki imajo sorazmerno majhne učinke
         na promet znotraj Skupnosti.

      95     Glede na povedano je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da:
      –       je lahko prehod z ureditve dovoljenja na ureditev prepovedi v nacionalni ureditvi upoštevna okoliščina za dolžnost obveščanja,
         določeno z Direktivo 83/189;

      –       sta večja ali manjša vrednost proizvoda ali storitve oziroma velikosti trga proizvoda ali storitve okoliščini, ki za dolžnost
         obveščanja, določeni s to direktivo, nista upoštevni.

       Stroški
      96     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Nacionalne določbe, kot so te iz zakona (1994:1000) o loterijah (lotterilagen (1994: 1000)) v obliki, ki izhaja iz zakona
            (1996:1168) o spremembi zakona o loterijah (lag om ändring i lotterilagen (1996:1168)), so lahko, kolikor določajo prepoved
            organiziranja iger na srečo z uporabo določenih naprav za igre na igralnih avtomatih, tehnični predpis iz člena 1, točka 9,
            Direktive Sveta 83/189 z dne 28. marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in
            tehničnih predpisov, kot je bila spremenjena z Direktivo 94/10/CE Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. marca 1994, če
            se ugotovi, da je obseg zadevne prepovedi tak, da dopušča le strogo obrobno uporabo, ki se lahko razumno pričakuje od zadevnega
            proizvoda in v primeru, da ne gre za tak primer, če se ugotovi, da lahko taka prepoved znatno vpliva na sestavo ali značilnosti
            proizvoda oziroma na njegovo trženje.
      2)      Ponovna opredelitev storitve, povezane z nastankom proizvoda, posebno tiste za uporabo določnih naprav za igre na srečo v
            nacionalni zakonodaji, kot je ta iz zakona (1996:1168) o spremembi zakona o loterijah, je lahko tehnični predpis, ki ga je
            treba sporočiti na podlagi Direktive 83/189, kot je bila spremenjena z Direktivo 94/10, če nova ureditev ni omejena na ponovno
            ustvarjanje ali nadomeščanje, brez dodajanja nove tehnične specifikacije ali druge nove in dodatne zahteve, obstoječih tehničnih
            predpisov, ki jih je treba sporočiti Komisiji Evropskih skupnosti, ker so bili sprejeti po tem, ko je Direktiva 83/189 začela
            veljati v zadevni državi članici.
      3)      Prehod z ureditve dovoljenja na ureditev prepovedi v nacionalni ureditvi je lahko upoštevna okoliščina za dolžnost obveščanja,
            določeno z Direktivo 83/189, kot je bila spremenjena z Direktivo 94/10.
      Večja ali manjša vrednost proizvoda ali storitve oziroma velikosti trga proizvoda ali storitve sta okoliščini, ki za dolžnost
            obveščanja, določeni s to direktivo, nista upoštevni.
      Podpisi
      * Jezik postopka: švedščina.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 15. oktobra 2015.#Promarc Technics s.c. Tomasz Pokrywa, Rafał Natorski proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Model Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Registriran model Skupnosti, ki upodablja del vrat – Prejšnji mednarodni model, ki ga predstavlja ameriški patent – Razlog za ničnost – Neobstoj individualnosti – Neobstoj različnega splošnega vtisa – Dokaz razkritja prejšnjega modela javnosti – Specializirani krogi zadevnega sektorja – Seznanjeni uporabnik – Stopnja svobode oblikovalca – Člen 6, člen 7(1) in člen 25(1)(b) Uredbe (ES) št. 6/2002.#Zadeva T-251/14.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. marca 2017.#Flibtravel International SA in Leonard Travel International SA proti AAL Renting SA in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour d'appel de Bruxelles.#Predhodno odločanje – Člen 96 PDEU – Uporabljivost – Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje dajanje na voljo posameznih sedežev – Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje, da vnaprej določijo svoj cilj – Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje nagovarjanje.#Zadeva C-253/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 15. marca 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Člen 96 PDEU — Uporabljivost — Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje dajanje na voljo posameznih sedežev — Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje, da vnaprej določijo svoj cilj — Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje nagovarjanje“
      V zadevi C‑253/16:
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo cour d’appel de Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 21. aprila 2016, ki je na Sodišče prispela 3. maja 2016, v postopku

         FlibTravel International SA,

         Léonard Travel International SA

      proti

         AAL Renting SA,

         Haroune Tax SPRL,

         Saratax SCS,

         Ryad SCRI,

         Taxis Bachir & Cie SCS,

         Abdelhamidu El Barjrajiju,

         Abdelouahabu Ben Bachirju,

         Sotax SCRI,

         Mostaphi El Hammouchiju,

         Boughaz SPRL,

         Sahbaz SPRL,

         Jamalu El Jelaliju,

         Mohamedu Chakirju Ben Kadourju,

         Taxis Chalkis SCRL,

         Mohammedu Gherisu,

         Les délices de Fes SPRL,

         Abderrahmanu Belyazidu,

         E.A.R. SCS,

         Sotrans SPRL,

         B.M.A. SCS,

         Taxis Amri in Cie SCS,

         Aramak SCS,

         Rachidu El Amraniju,

         Mouradu Bakkourju,

         Mohamedu Agharbiouju,

         Omarju Amriju,

         Jmiliju Zouhairju,

         Mustaphi Ben Abderrahmanu,

         Mohamedu Zahyaniju,

         Miltotax SPRL,

         Lextra SA,

         Ismaelu El Amraniju,

         Faridu Benazzouzu,

         Imadu Zoufriju,

         Abdelu-Ilahu Bokhamyju,

         Ismailu Al Bouhaliju,

         Bahri Messaoud & Cie SCS,

         Mostafi Bouzidu,

         BKN Star SPRL,

         M.V.S. SPRL,

         A.B.M.B. SCS,

         Imatrans SPRL,

         Redi Bouyaknoudenu,

         Ayoubu Tahriju,

         Moulayu Adilu El Khatirju,

         Redouanu El Abboudiju,

         Mohamedu El Abboudiju,

         Bilalu El Abboudiju,

         Sofianu El Abboudiju,

         Karimu Bensbihu,

         Hadelu Bensbihu,

         Mimounu Mallouku,

         Abdellahu El Ghaffouliju,

         Saidu El Aazzouiju,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan in D. Šváby (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za FlibTravel International SA in Léonard Travel International SA P. Frühling, odvetnik,

               —

               za AAL Renting SA in Haroune Tax SPRL V. Defraiteur, odvetnik,

               —

               za Saratax SCS, Ryad SCRI, Taxis Bachir & Cie SCS, Abdelhamida El Barjrajija, Abdelouahaba Ben Bachirja, Sotax SCRI, Mostapho El Hammouchija, Boughaz SPRL, Sahbaz SPRL, Jamala El Jelalija, Mohameda Chakirja Ben Kadourja, Taxis Chalkis SCRL, Mohammeda Gherisa, Les délices de Fes SPRL, Abderrahmana Belyazida, E.A.R. SCS, Sotrans SPRL, B.M.A. SCS, Taxis Amri in Cie SCS, Aramak SCS, Rachida El Amranija, Mourada Bakkourja, Mohameda Agharbiouja, Omarja Amrija, Jmilija Zouhairja, Mustapho Ben Abderrahmana, Mohameda Zahyanija, Miltotax SPRL, Lextra SA, Ismaila El Amranija, Farida Benazzouza, Imada Zoufrija, Abdela-Ilaha Bokhamyja, Ismaela Al Bouhalija, Bahri Messaoud & Cie SCS, Mostafo Bouzida, BKN Star SPRL, M.V.S. SPRL, A.B.M.B. SCS, Imatrans SPRL, Redo Bouyaknoudena, Ayouba Tahrija, Moulaya Adila El Khatirja, Redouana El Abboudija, Mohameda El Abboudija, Bilala El Abboudija, Sofiana El Abboudija, Karima Bensbiha, Hadela Bensbiha, Mimouna Mallouka, Abdellaha El Ghaffoulija in Saida El Aazzouija D. Ribant in I. Ferrant, odvetnika,

               —

               za Evropsko komisijo W. Mölls in J. Hottiaux, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. decembra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 96(1) PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru opustitvene tožbe, ki sta jo vložili družbi FlibTravel International SA (v nadaljevanju: FlibTravel) in Léonard Travel International SA (v nadaljevanju: Léonard Travel), ki opravljata linijski avtobusni prevoz oseb, proti fizičnim in pravnim osebam, ki opravljajo dejavnost voznikov taksijev oziroma ponujajo storitve prevoza s taksijem, zaradi dejanj nelojalne konkurence, ki naj bi jih te osebe storile navedenima družbama.

         Belgijski pravni okvir

               3

               Uredba regije Bruselj – glavno mesto z dne 27. aprila 1995 o storitvah prevoza s taksijem in storitvah najema vozil skupaj z voznikom (Moniteur belge z dne 1. junija 1995, str. 15510), kakor je bila spremenjena z uredbo z dne 20. julija 2006 (Moniteur belge z dne 29. septembra 2006) (v nadaljevanju: uredba z dne 27. aprila 1995), v členu 2(1) in (2) določa:
               „1.   storitve prevoza s taksijem pomenijo storitve, ki zagotavljajo prevoz oseb za plačilo z motornimi vozili skupaj z voznikom in ki izpolnjujejo te pogoje:

                        (a)

                        vozilo, ki je avtomobil, kombinirano vozilo ali manjši avtobus, v smislu kraljevega odloka z dne 15. marca 1968 o splošni ureditvi tehničnih pogojev, ki jih morajo izpolnjevati avtomobili in njihovi priklopniki, njihovi sestavni deli ter varnostne armature, je izdelano in opremljeno za prevoz največ devetih oseb, vključno z voznikom, in je za to namenjeno;

                        (b)

                        vozilo je dano na voljo javnosti bodisi na določenem parkirnem mestu na javni cesti v smislu splošne ureditve cestnega prometa bodisi na katerem koli drugem kraju, ki ni odprt za javni promet;

                        (c)

                        kadar se vozilo uporablja kot taksi, se dajanje na voljo nanaša na celotno vozilo, ne na posamezne sedeže, kadar pa se vozilo uporablja kot skupinski taksi z dovoljenjem vlade regije Bruselj – glavno mesto, se dajanje na voljo nanaša na posamezne sedeže, ne na samo vozilo;

                        (d)

                        cilj določi stranka;

                  2.   storitve najema vozil skupaj z voznikom pomenijo vse storitve prevoza oseb za plačilo z motornimi vozili, ki niso storitve prevoza s taksijem in ki se izvajajo z avtomobili, kombiniranimi vozili ali manjšimi avtobusi, razen z vozili, opremljenimi kot reševalna vozila“.

               4

               Člen 3, prvi odstavek, te uredbe določa:
               „Brez dovoljenja vlade ne sme nihče opravljati storitev prevoza s taksijem z enim ali več vozili z odhodom z javne ceste ali katerega drugega kraja, ki ni odprt za javni promet in ki je na območju regije Bruselj – glavno mesto.“

               5

               Člen 16 navedene uredbe določa:
               „Brez dovoljenja vlade ne sme na območju regije Bruselj – glavno mesto nihče opravljati storitev najema vozil skupaj z voznikom z enim ali več vozili.
               Le ponudniki, ki imajo dovoljenje, ki ga je izdala vlada, lahko opravljajo storitve, katerih izhodišče za uporabnika je na območju regije Bruselj – glavno mesto.
               […]“

               6

               Odlok vlade regije Bruselj – glavno mesto z dne 29. marca 2007 o storitvah prevoza s taksijem in storitvah najema vozil skupaj z voznikom (Moniteur belge z dne 3. maja 2007, str. 23526), kakor je bil spremenjen z odlokom z dne 27. marca 2014 (Moniteur belge z dne 17. aprila 2014), v členu 31, točka 7, določa, da vozniki ne smejo „nagovarjati strank ali naročiti drugim, naj nagovarjajo stranke v njihovem imenu“.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               7

               Družbi FlibTravel in Léonard Travel v okviru pogodbe o podkoncesiji, sklenjene z družbo Brussels South Charleroi Airport, opravljata avtobusni linijski prevoz zlasti med železniško postajo Bruxelles-Midi v Bruslju (Belgija) in letališčem Charleroi (Belgija).

               8

               Družbi FlibTravel in Léonard Travel sta 21. maja 2014 proti toženim strankam iz postopka v glavni stvari pri predsedniku tribunal de commerce francophone de Bruxelles (frankofonsko gospodarsko sodišče v Bruslju, Belgija) začeli postopek za opustitev praks, za katere sta zatrjevali, da so dejanja v nasprotju s poštenimi tržnimi praksami, ker se izvajajo ob kršitvi člena 2(1)(c) in (d) uredbe z dne 27. aprila 1995.

               9

               V podporo opustitveni tožbi navajata, da tožene stranke iz postopka v glavni stvari ali osebe, ki delujejo v njihovem imenu, na železniški postaji Bruxelles-Midi nagovarjajo potnike, namenjene na letališče Charleroi, da bi jih zbrale v „taksije kombije“ in jih nato, ko so ti taksiji polni, odpeljale na ta cilj. Zato tem toženim strankam zlasti očitata, da združujejo potnike, ki imajo isti cilj, da zaračunavajo ceno storitve na potnika, in ne na vozilo, ter da delujejo po principu nagovarjanja.

               10

               Predsednik tega sodišča je s sodbo z dne 11. februarja 2015 zavrnil vse zahtevke družb FlibTravel in Léonard Travel, ker je ocenil, da zatrjevana dejstva niso dokazana.

               11

               Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari sta 13. julija 2015 zoper to sodbo vložili pritožbo pri cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju, Belgija).

               12

               To sodišče meni, da na podlagi člena 2(1)(c) in (d) uredbe z dne 27. aprila 1995 ponudniki storitev prevoza s taksijem ne morejo svojim potnikom dajati na voljo posameznih sedežev namesto vozila v celoti niti ne morejo vnaprej določiti njihovega cilja. Prav tako meni, da sporne prakse pomenijo nagovarjanje v smislu člena 31, točka 7, odloka vlade regije Bruselj – glavno mesto z dne 29. marca 2007 o storitvah prevoza s taksijem in storitvah najema vozil skupaj z voznikom, kakor je bil spremenjen z odlokom vlade regije Bruselj – glavno mesto z dne 27. marca 2014. Meni, da te prakse pomenijo kršitve teh določb in dejanja v nasprotju s poštenimi tržnimi praksami. Navedene prakse naj bi bile zato prepovedane in bi lahko bile na zahtevo zainteresirane osebe predmet odredbe za prenehanje.

               13

               Vendar predložitveno sodišče dvomi o skladnosti navedenih določb s členom 96(1) PDEU, zlasti glede na to, da uredba z dne 27. aprila 1995 ni bila priglašena Evropski komisiji.

               14

               Natančneje, sprašuje se, ali je za to, da se v sporu o glavni stvari, ki ga obravnava, uporabi člen 96(1) PDEU, glede na to, da se ta določba nanaša na „prevoze na območju Unije“, nujno, da ima zadevni prevoz čezmejno razsežnost. Navaja, da do zadevnih storitev prevoza iz spora, ki ga obravnava, zaradi mednarodne razsežnosti zadevne železniške postaje in letališča niso upravičeni izključno domači državljani. Prav tako se sprašuje o razlagi izrazov „prevoznina in pogoji“ iz navedene določbe ter o tem, ali se zaščita posameznih gospodarskih panog, ki jo ta določba dopušča, nanaša na transportno industrijo, kot je ta, ki ponuja storitve prevoza s taksijem.

               15

               V teh okoliščinah in po zaslišanju strank o skladnosti določb uredbe z dne 27. aprila 1995 s členom 96(1) PDEU je cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju, Belgija) prekinilo postopek in Sodišču predložilo ta vprašanje za predhodno odločanje:

                        „1.

                        Ali je treba člen 96(1) PDEU razlagati tako, da se lahko uporablja za prevoznine in pogoje, ki jih država članica naloži ponudnikom storitev prevoza s taksijem, če:

                                 (a)

                                 zadevne vožnje s taksijem le izjemoma prečkajo nacionalne meje;

                                 (b)

                                 velik del strank zadevnih taksijev sestavljajo državljani ali rezidenti Evropske unije, ki niso državljani ali rezidenti zadevne države članice, in

                                 (c)

                                 so v konkretnih okoliščinah te zadeve sporne vožnje s taksijem za potnika zelo pogosto le ena od faz daljšega potovanja, katerega cilj ali kraj odhoda je v državi Unije, ki ni zadevna država članica?

                        2.

                        Ali je treba člen 96(1) PDEU razlagati tako, da se lahko uporabi za druge pogoje opravljanja storitev, razen za tarifne pogoje in pogoje za pridobitev dovoljenja za opravljanje zadevne dejavnosti prevoza, kot sta v obravnavani zadevi prepoved za ponudnike storitev prevoza s taksijem, da ponujajo posamezne sedeže namesto celotnega vozila, in prepoved za te ponudnike, da sami določijo cilj vožnje, ki jo ponujajo strankam, ti prepovedi pa tem ponudnikom preprečujeta združevanje strank, ki imajo isti cilj?

                        3.

                        Ali je treba člen 96(1) PDEU razlagati tako, da prepoveduje ukrepe – razen če jih dovoli Komisija – kot so tisti, navedeni v drugem vprašanju, ter:

                                 (a)

                                 ki imajo poleg drugih ciljev splošni cilj zaščititi ponudnike storitev prevoza s taksijem pred konkurenco podjetij za najem vozil skupaj z voznikom in

                                 (b)

                                 katerih posebni učinek v konkretnih okoliščinah zadeve je zaščita avtobusnih prevoznikov pred konkurenco ponudnikov storitev prevoza s taksijem?

                        4.

                        Ali je treba člen 96(1) PDEU razlagati tako, da prepoveduje ukrep – razen če ga dovoli Komisija – ki ponudnikom storitev prevoza s taksijem prepoveduje nagovarjanje strank, če se zaradi tega ukrepa v konkretnih okoliščinah zadeve zmanjšajo zmožnosti teh ponudnikov, da bi pridobili stranke konkurenčne storitve avtobusnih prevozov?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               16

               Z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 96(1) PDEU razlagati tako, da se uporabi za nacionalni predpis, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ki ureja pogoje za opravljanje storitev prevoza s taksijem.

               17

               Ta določba določa, da je pri prevozih na območju Unije državam članicam prepovedano predpisovanje prevoznin in pogojev, ki vključujejo elemente podpore ali zaščite v korist enega ali več posameznih podjetij ali gospodarskih panog, razen če jim tega ne dovoli Komisija.

               18

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi kontekst in cilje, ki se želijo doseči z ureditvijo, katere del je (sodba z dne 16. novembra 2016, Hemming in drugi, C‑316/15, EU:C:2016:879, točka 27 in navedena sodna praksa).

               19

               V zvezi s tem iz besedila člena 96(1) PDEU izhaja, da je njegov cilj urejati nacionalne predpise, ki veljajo za prevoze na območju Unije in ki se nanašajo na prevoznine in pogoje, ki vključujejo elemente podpore ali zaščite v korist enega ali več posameznih „podjetij“ ali gospodarskih panog.

               20

               Cilj te določbe je preprečiti, da bi države članice sprejele ukrepe podpore ali zaščite, ki bi posredno koristili strankam zadevnega gospodarskega subjekta, za katere ta uporabi navedene prevoznine in pogoje, ne pa ukrepov podpore ali zaščite, ki bi neposredno koristili drugim gospodarskim subjektom, ki so z zadevnim gospodarskim subjektom v konkurenčnem razmerju.

               21

               To razlago potrjuje člen 96(2) PDEU, na podlagi katerega mora Komisija za dovolitev ukrepa, ki ga člen 96(1) PDEU načeloma prepoveduje, upoštevati zlasti zahteve primerne regionalne ekonomske politike, potrebe nerazvitih območij in probleme območij, ki so zaradi političnih razmer resno prizadeta.

               22

               Zato je treba člen 96(1) PDEU razlagati tako, da se ne uporablja za predpis, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari.

               23

               Nasprotna razlaga, ki jo zagovarjajo tožene stranke iz postopka v glavni stvari, bi poleg tega ogrozila polni učinek člena 58 PDEU, ki v skladu s členom 91 PDEU določa, da mora biti uporaba načel svobode opravljanja prevoznih storitev dosežena z uresničitvijo skupne prometne politike (glej sodbo z dne 22. decembra 2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C‑338/09, EU:C:2010:814, točka 30), saj bi bil sicer učinek člena 96(1) PDEU tak, da bi bil neposredno prepovedan velik del ukrepov, ki jih je mogoče opredeliti kot omejitve svobode opravljanja prevoznih storitev, ne da bi bil zakonodajalec Unije sprejel tako pravilo.

               24

               Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 96(1) PDEU razlagati tako, da se ne uporablja za omejitve, naložene ponudnikom storitev prevoza s taksijem, kakršne so te iz postopka v glavni stvari.

               25

               Ob upoštevanju odgovora na to drugo vprašanje na druga postavljena vprašanja ni treba odgovoriti.

         Stroški

               26

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 96(1) PDEU je treba razlagati tako, da se ne uporablja za omejitve, naložene ponudnikom storitev prevoza s taksijem, kakršne so te iz postopka v glavni stvari.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 19. decembra 2013. # Nipponkoa Insurance Co. (Europe) Ltd proti Inter-Zuid Transport BV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Krefeld - Nemčija. # Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah - Uredba (ES) št. 44/2001 - Členi 27, 33 in 71 - Litispendenca - Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb - Konvencija o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga (CMR) - Člen 31(2) - Pravila o sočasnosti - Regresni zahtevek - Negativna ugotovitvena tožba - Negativna ugotovitvena sodba. # Zadeva C-452/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 19. decembra 2013 (
            *1
         )
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah — Uredba (ES) št. 44/2001 — Členi 27, 33 in 71 — Litispendenca — Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb — Konvencija o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga (CMR) — Člen 31(2) — Pravila o sočasnosti — Regresni zahtevek — Negativna ugotovitvena tožba — Negativna ugotovitvena sodba“
      V zadevi C‑452/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Krefeld (Nemčija) z odločbo z dne 10. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 9. oktobra 2012, v postopku

         Nipponkoa Insurance Co. (Europe) Ltd

      proti

         Inter‑Zuid Transport BV,

      ob udeležbi

         DTC Surhuisterveen BV,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader (poročevalka), sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. septembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Nipponkoa Insurance Co. (Europe) Ltd T. Pünder, odvetnik,

               —

               za Inter‑Zuid Transport BV J. P. Eckoldt in C. P. ten Bruggencate, odvetnika,

               —

               za DTC Surhuisterveen BV D. A. Nickelsen, J. Van Blaaderen in A. J. W. Spijker, odvetniki,

               —

               za nemško vlado T. Henze, J. Kemper in F. Wannek, agenti,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in S. Duarte Afonso, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin in W. Bogensberger, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 71 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med zavarovalnico Nipponkoa Insurance Co. (Europe) Ltd (v nadaljevanju: Nipponkoa Insurance) in družbo Inter‑Zuid Transport BV (v nadaljevanju: Inter‑Zuid Transport) glede plačila nadomestila v višini 500.000 EUR kot odškodnine za škodo, nastalo pri mednarodnem cestnem prevozu blaga.

         Pravni okvir

         Uredba št. 44/2001

               3

               V uvodni izjavi 1 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:
               „Skupnost si je zastavila cilj ohranjati in razvijati območje svobode, varnosti in pravice, v katerem je zagotovljeno prosto gibanje oseb. Za postopno oblikovanje takega območja mora Skupnost med drugim sprejeti ukrepe v zvezi s pravosodnim sodelovanjem v civilnih zadevah, ki so potrebni za nemoteno delovanje notranjega trga.“

               4

               V uvodni izjavi 6 te uredbe je navedeno:
               „Zaradi doseganja cilja prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba zagotoviti in je primerno, da pravila, ki urejajo pristojnost ter priznanje in izvršitev sodnih odločb, ureja zavezujoč in neposredno uporabljiv pravni akt Skupnosti.“

               5

               V uvodnih izjavah 11, 12 in od 15 do 17 te uredbe je pojasnjeno:

                        „(11)

                        Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih […]

                        (12)

                        Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.

                  […]

                        (15)

                        V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. […]

                        (16)

                        Medsebojno zaupanje v ustreznost sodnega varstva znotraj Skupnosti opravičuje samodejno priznavanje sodnih odločb, izdanih v državi članici, ne da bi bil za to potreben kakršen koli postopek, razen v primerih njihovega izpodbijanja.

                        (17)

                        Na podlagi omenjenega načela medsebojnega zaupanja mora biti postopek za izvršljivost sodne odločbe, izdane v eni državi članici, v drugi državi članici učinkovit in hiter. […]“

               6

               V uvodni izjavi 25 te uredbe je navedeno:
               „Zaradi spoštovanja mednarodnih obveznosti, ki so jih prevzele države članice, ta uredba ne sme vplivati na konvencije na posebnih pravnih področjih, katerih podpisnice so države članice.“

               7

               Člen 1(1) in (2) Uredbe št. 44/2001 določa:
               „1.   Ta uredba se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodne oblasti. Zlasti ne zajema davčnih, carinskih ali upravnih zadev.
               2.   Ta uredba se ne uporablja za:

                        (a)

                        osebna stanja ali pravno in poslovno sposobnost fizičnih oseb, za premoženjska razmerja iz zakonske zveze, oporoke in dedovanje;

                        (b)

                        stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke;

                        (c)

                        socialno varnost;

                        (d)

                        arbitražo.“

               8

               Člen 27 navedene uredbe v oddelku 9, naslovljenem Litispendenca in sorodne pravde, poglavja II te uredbe z naslovom Pristojnost določa:
               „1.   Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo svoje postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
               2.   Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča.“

               9

               Člen 32 te uredbe, umeščen pod poglavje III z naslovom Priznanje in izvršitev, določa:
               „Za namene te uredbe pomeni ‚sodna odločba‘ vsako odločbo, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na njeno poimenovanje, vključno s sklepom, odredbo, odločbo ali sklepom o izvršbi, kakor tudi odločitev o stroških, ki jo izda sodni uradnik.“

               10

               Člen 33 Uredbe št. 44/2001, umeščen v oddelek 1 z naslovom Priznanje pod navedenim poglavjem III, določa:
               „1.   Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek.
               2.   Vsaka zainteresirana stranka, ki kot glavni predmet spora uveljavlja priznanje sodne odločbe, lahko v skladu s postopkom iz oddelkov 2 in 3 tega poglavja zahteva, da se sodna odločba prizna.
               3.   Če je izid postopka pred sodiščem države članice odvisen od odločitve o priznanju kot o predhodnem vprašanju, lahko o priznanju odloči to sodišče.“

               11

               Člen 71 navedene uredbe, umeščen pod poglavje VII z naslovom Razmerje do drugih pravnih aktov, določa:
               „1.   Ta uredba ne vpliva na nobeno konvencijo, pogodbenice katere so države članice in ki na posebnem pravnem področju ureja pristojnost, priznanje ali izvršitev sodnih odločb.
               2.   Da bi se zagotovila njegova enotna razlaga se odstavek 1 uporablja na naslednji način:

                        (a)

                        ta uredba ne preprečuje sodišču države članice, ki je pogodbenica konvencije na posebnem pravnem področju, da svojo pristojnost opre na to konvencijo, tudi če ima toženec stalno prebivališče v drugi državi članici, ki ni pogodbenica te konvencije. Sodišče, ki vodi postopek, v vsakem primeru uporabi člen 26 te uredbe;

                        (b)

                        sodne odločbe, ki jih v državi članici izda sodišče, ki je oprlo svojo pristojnost na konvencijo na posebnem pravnem področju, se priznajo in izvršijo v drugih državah članicah v skladu s to uredbo.
                        Če sta tako država članica izvora kot zaprošena država članica pogodbenici konvencije na posebnem pravem področju, ki določa pogoje za priznanje ali izvršitev sodnih odločb, se uporabljajo ti pogoji. V vsakem primeru se lahko uporabijo določbe te uredbe o postopku za priznanje in izvršitev sodnih odločb.“

         CMR

               12

               Konvencija o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga, podpisana v Ženevi 19. maja 1956, kakor je bila spremenjena s Protokolom, podpisanim v Ženevi 5. julija 1978 (v nadaljevanju: CMR), se v skladu z njenim členom 1(1) uporablja „za vse odplačne pogodbe v cestnem prevozu blaga z vozili, če sta prevzemni kraj in namembni kraj […] v različnih državah, od katerih je najmanj ena država pogodbenica, […] ne glede na stalno prebivališče in državljanstvo strank“.

               13

               CMR je bila sklenjena v okviru Ekonomske komisije Združenih narodov za Evropo. K CMR je pristopilo več kot 50 držav, med katerimi sta tudi Zvezna republika Nemčija in Kraljevina Nizozemska.

               14

               Člen 23 CMR določa:
               „1.   Kadar mora v skladu z določbami te konvencije odškodnino za popolno ali delno izgubo blaga plačati prevoznik, se ta odškodnina izračuna glede na vrednost blaga v kraju in času prevzema.
               […]
               3.   Odškodnina ne sme presegati 8,33 obračunske enote za kilogram kosmate teže primanjkljaja.
               4.   Poleg tega se povrnejo cena prevoza, carine in drugi stroški, nastali ob prevozu blaga, in sicer v primeru popolne izgube v celoti, v primeru delne izgube pa v sorazmernem delu; druge odškodnine ni treba plačati.
               […]
               7.   Obračunska enota iz te konvencije je posebna pravica črpanja, kakor jo je opredelil Mednarodni denarni sklad. Znesek, naveden v tretjem odstavku tega člena, se pretvori v nacionalno valuto države, v kateri je sodišče, ki mu je zadeva dodeljena […]
               […]“

               15

               Člen 29 CMR določa:
               „1.   Prevoznik nima pravice sklicevati se na določbe iz tega poglavja, ki izključujejo ali omejujejo njegovo odgovornost ali pa obračajo dokazno breme, če je škodo povzročil naklepno ali iz malomarnosti, ki mu jo je mogoče pripisati, in ki se v skladu s pravom sodišča, ki odloča v zadevi, šteje za enakovredno naklepu.
               2.   Enako velja, če ravna naklepno ali iz malomarnost pomočnik ali katera koli druga oseba, katere storitve uporabi za prevoz, kadar ta pomočnik ali te druge osebe ravnajo v okviru opravljanja svoje funkcije. V takem primeru tudi ta pomočnik ali te druge osebe nimajo pravice do tega, da se glede svoje osebne odgovornosti sklicujejo na določbe iz tega poglavja v smislu odstavka 1.“

               16

               Člen 31 CMR določa:
               „1.   Za vse spore v zvezi s prometom, ki ga ureja ta konvencija, lahko tožeča stranka vloži tožbo pri katerem koli sodišču držav pogodbenic, ki ga stranki soglasno določita, ali pri sodišču držav, na ozemlju katerih:

                        (a)

                        ima tožena stranka običajno prebivališče, glavni sedež ali podružnico ali zastopstvo, prek katerega je bila sklenjena prevozna pogodba, ali

                        (b)

                        sta kraj prevzema blaga ali njegov namembni kraj,

                  in pri nobenem drugem sodišču.
               2.   Če pred sodiščem, ki je pristojno po navedenem odstavku, poteka postopek v smislu odstavka [1] tega člena ali če tako sodišče izreče sodbo v takem sporu, ni mogoče vložiti nove tožbe z istim zahtevkom med istima strankama, razen če odločbe sodišča, pri katerem je bila vložena prva tožba, ni mogoče izvršiti v državi, v kateri je vložena nova tožba.
               3.   Če postane sodba, ki jo je izdalo sodišče države pogodbenice v sporu v smislu odstavka 1 tega člena, v tej državi izvršljiva, postane izvršljiva tudi v vseh drugih državah pogodbenicah, takoj ko so izpolnjene formalnosti, ki so v ta namen določene v zadevni državi. Te formalnosti pa ne smejo obsegati vsebinskega preverjanja.
               4.   Določbe odstavka 3 tega člena se uporabijo za sodbe, izdane v kontradiktornem postopku, zamudne sodbe in sodne poravnave, ne uporabljajo pa se za sodbe, ki so izvršljive le začasno, in sodbe, s katerimi se naloži plačilo odškodnine, tožeči stranki pa se naloži plačilo stroškov zaradi zavrnitve tožbe v celoti ali v njenem delu.
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               17

               Iz predložitvene odločbe in nacionalnega spisa, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča, je razvidno, da je družba Canon avgusta 2007 pri nizozemskih družbah Nippon Express (Nederland) BV (v nadaljevanju: Nippon Nederland) in Nippon Express Euro Cargo BV (v nadaljevanju: Nippon Euro) naročila cestni prevoz več svojih proizvodov med Nizozemsko in Nemčijo.

               18

               Družba Nippon Euro je zaupala opravilo tega prevoza družbi Inter‑Zuid Transport. Ta pa je opravilo te storitve zaupala družbi DTC Surhuisterveen BV (v nadaljevanju: DTC), torej drugemu podprevozniku. Prevoz je končno opravila družba Kingma kot prevoznik, ki mu je družba DTC zaupala opravilo prevoza.

               19

               Blago je bilo prevzeto 22. avgusta 2007 v dveh skladiščih družbe Canon na Nizozemskem in bi moralo biti 23. avgusta 2007 dostavljeno v Nemčiji. Voznik je 22. avgusta 2007 po prevzemu s tovorom odšel iz Amstelveena na Nizozemskem proti obratu družbe Canon v Willichu v Nemčiji, kamor je prispel prepozno za razkladanje blaga, zaradi česar je tovornjak pustil čez noč na območju obrata, ki ga prejemnik ni nadzoroval. Ponoči je bil del blaga ukraden.

               20

               Potem ko je družba Canon 27. avgusta 2007 pri prvem senatu gospodarskega oddelka Landgericht Krefeld (Nemčija) vložila tožbo, s katero je predlagala, naj družbi Nippon Nederland in Nippon Euro plačata odškodnino, sta se ti družbi s sodno poravnavo z dne 1. marca 2010 zavezali, da bosta kot solidarni dolžnici plačali znesek 500.000 EUR. S tem zneskom naj bi se plačala odškodnina za škodo, nastalo v noči z 22. na 23. avgust 2007.

               21

               Zavarovalnica Nipponkoa Insurance je 29. septembra 2010 proti družbi Inter‑Zuid Transport vložila tožbo pri drugem senatu gospodarskega oddelka Landgericht Krefeld, s katero je predlagala, naj se tej družbi naloži plačilo zneska v višini 500.000 EUR, kar ustreza odškodnini, ki jo je družbi Canon plačala kot zavarovalnica, pri kateri sta civilno odgovornost zavarovali družbi Nippon Nederland in Nippon Euro (v nadaljevanju: regresni zahtevek).

               22

               Družba Inter‑Zuid Transport pa je 21. januarja 2009, torej več kot leto in pol pred vložitvijo regresnega zahtevka, proti družbama Nippon Nederland in Nippon Euro na Nizozemskem že dosegla negativno ugotovitveno sodbo glede istih dejstev (v nadaljevanju: negativna ugotovitvena sodbo). Družba Inter‑Zuid Transport naj bi v skladu s to sodbo, ki jo je izreklo Rechtbank te Haarlem (Nizozemska), pravnomočna pa je od novembra 2010, povrnila nastalo škodo le do najvišjega zneska, določenega v členu 23 CMR.

               23

               Zavarovalnica Nipponkoa Insurance meni, da so v zvezi z družbo Inter‑Zuid Transport izpolnjeni pogoji naklepnega ravnanja ali ravnanja iz malomarnosti v smislu člena 29(2) CMR in da je Landgericht Krefeld kljub negativni ugotovitveni sodbi na podlagi člena 31(1) CMR pristojno za odločanje o regresnem zahtevku, ker je treba ta člen razlagati samostojno in ima v skladu s členom 71 Uredbe št. 44/2001 prednost pred členom 27 te uredbe.

               24

               Družba Inter‑Zuid Transport zatrjuje, da se v skladu s členom 27 navedene uredbe in členom 31(2) CMR postopek pred Landgericht Krefeld zaradi negativne ugotovitvene sodbe, ki je bila pred tem izrečena na Nizozemskem, ne more nadaljevati. Ta družba navaja, da se lahko v vsakem primeru njena odgovornost uveljavlja le do najvišjega zneska, določenega v členu 23(3) CMR.

               25

               Predložitveno sodišče se strinja s stališčem družbe Inter‑Zuid Transport v zvezi s pravnomočnosti ugotovitvene sodbe in glede tega kritizira sodno prakso Bundesgerichtshof (Nemčija), kakor izhaja iz sodb z dne 20. novembra 2003 (I ZR 102/02 in I ZR 294/02), v skladu s katero je treba kljub sodbi Sodišča z dne 6. decembra 1994 v zadevi Tatry (C-406/92, Recueil, str. I-5439) CMR razlagati samostojno, tako da obstoj negativne ugotovitvene tožbe, ki jo dolžnik proti upniku vloži pri mednarodno pristojnem sodišču, s katero naj bi se ugotovilo, da ta domnevni dolžnik ni odgovoren za škodo, ni ovira za to, da pravni naslednik upnika pri pristojnem sodišču druge države pogodbenice CMR pozneje uveljavlja regresni zahtevek.

               26

               Landgericht Krefeld tako meni, da imata regresni zahtevek, ki se uveljavlja pri njem, in negativna ugotovitvena sodba isti zahtevek in se nanašata na iste stranke, saj Nipponkoa Insurance vstopi v pravice družb Nippon Nederland in Nippon Euro. Zato meni, da ni združljivo s ciljema medsebojnega zaupanja v ustreznost sodnega varstva in zmanjševanja sočasnih postopkov, da država članica v okviru uveljavljanja regresnega zahtevka na podlagi razlage konvencije v smislu člena 71 Uredbe št. 44/2001 ne prizna pred tem izrečene negativne ugotovitvene sodbe, ki se nanaša na isti predmet.

               27

               To sodišče trdi tudi, da sodba z dne 4. maja 2010 v zadevi TNT Express Nederland (C-533/08, ZOdl., str. I-4107, točka 63 in izrek), v kateri je Sodišče presodilo, da ni pristojno za razlago člena 31 CMR, na to zadevo ne vpliva.

               28

               V teh okoliščinah je Landgericht Krefeld prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali člen 71 Uredbe [št. 44/2001] nasprotuje izključno samostojni razlagi konvencije ali pa je treba pri uporabi takih konvencij upoštevati tudi cilje in načela te uredbe?

                        2.

                        Ali člen 71 Uredbe [št. 44/2001] nasprotuje taki razlagi konvencije, da ugotovitvena tožba, o kateri je bilo odločeno v eni državi članici, ni ovira za naknadno vložitev dajatvene tožbe v drugi državi članici, če ta konvencija omogoča, da se jo v zvezi s tem razlaga v skladu s členom 27 Uredbe št. 44/2001?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Pristojnost Sodišča

               29

               Zavarovalnica Nipponkoa Insurance in nemška vlada najprej izpostavljata vprašanje pristojnosti Sodišča, pri čemer v bistvu zatrjujeta, da se postavljeni vprašanji nanašata na razlago člena 31 CMR in da Sodišče za razlago te konvencije ni pristojno.

               30

               V zvezi s tem je vsekakor res, da pristojnost Sodišča glede razlage s predhodnim odločanjem zajema le določbe, ki so del prava Unije, in da Sodišče, kakor je bilo razsojeno v točki 63 navedene sodbe TNT Express Nederland, ni pristojno za razlago člena 31 CMR.

               31

               V navedeni sodbi TNT Express Nederland (točki 32 in 57) se je z drugim vprašanjem sicer spraševalo o pristojnosti Sodišča za razlago člena 31 CMR, v postopku v glavni stvari pa ne gre za tak primer.

               32

               V zvezi s tem zadostuje ugotoviti, da se besedilo postavljenih vprašanj nanaša na razlago določb prava Unije, namreč Uredbe št. 44/2001, za katero je Sodišče pristojno na podlagi člena 267 PDEU.

               33

               Ob upoštevanju teh preudarkov je treba šteti, da je Sodišče pristojno za odgovor na postavljeni vprašanji za predhodno odločanje.

         Utemeljenost

      Prvo vprašanje

               34

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 71 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi se mednarodna konvencija razlagala v nasprotju s cilji in načeli, na katerih temelji ta uredba.

               35

               Treba je ugotoviti, da je Sodišče v svoji sodni praksi na to vprašanje že odgovorilo.

               36

               Sodišče je namreč razsodilo, da čeprav ni sporno, da člen 71 navedene uredbe določa, da se na področjih, urejenih s posebnimi konvencijami, kot je CMR, uporabljajo te konvencije, pa ta uporaba vseeno ne sme biti v nasprotju z načeli, na katerih temelji pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v Uniji, kot so načela – navedena v uvodnih izjavah 6, 11, 12 in od 15 do 17 te uredbe – prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, predvidljivosti pristojnih sodišč in zato pravne varnosti za pravne subjekte, učinkovitega izvajanja sodne oblasti, čim večjega zmanjšanja možnosti sočasnih postopkov in medsebojnega zaupanja v ustreznost sodnega varstva v Uniji (glej zgoraj navedeno sodbo TNT Express Nederland, točka 49).

               37

               Obseg člena 71 Uredbe št. 44/2001 ne more biti v koliziji z načeli, na katerih temelji zakonodaja, katere del je. Zato tega člena ni mogoče razlagati tako, da lahko na področju, zajetem s to uredbo, kot je cestni prevoz blaga, posebna konvencija, kot je CMR, povzroča manj ugodne izide za doseganje nemotenega delovanja notranjega trga od tistih, do katerih privedejo določbe navedene uredbe (zgoraj navedena sodba TNT Express Nederland, točka 51).

               38

               Upoštevne določbe CMR je zato v Uniji mogoče uporabiti le, če omogočajo doseganje ciljev prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah ter medsebojnega zaupanja v ustreznost sodnega varstva v Uniji ob vsaj tako ugodnih pogojih, kot so pogoji, ki izhajajo iz uporabe Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo TNT Express Nederland, točka 55).

               39

               Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 71 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se mednarodna konvencija razlaga tako, da se spoštovanje ciljev in načel, na katerih temelji navedena uredba, ne zagotovi v vsaj tako ugodnih pogojih, kot so pogoji, določeni s to uredbo.

         Drugo vprašanje

               40

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 71 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da nasprotuje razlagi člena 31(2) CMR, v skladu s katero zahtevek iz negativne ugotovitvene tožbe ali negativne ugotovitvene sodbe v eni državi članici ni enak kot regresni zahtevek, ki je bil na podlagi iste škode med istimi strankami ali njihovimi pravnimi nasledniki vložen v drugi državi članici.

               41

               Za odgovor na to vprašanje je treba ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje preučiti, ali bi bilo s tako razlago člena 31(2) CMR zagotovljeno spoštovanje ciljev in načel, na katerih ta temelji, v vsaj tako ugodnih pogojih, kot so pogoji, določeni s členom 27 Uredbe št. 44/2001 ali z drugimi določbami te uredbe.

               42

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča glede razlage člena 27 Uredbe št. 44/2001 predlog, naj se ugotovi, da je tožena stranka odgovorna za škodo, in naj se ji zato naloži plačilo odškodnine – kot je regresni zahtevek v postopku v glavni stvari – isti zahtevek, kot ga ima prejšnja negativna ugotovitvena tožba te tožene stranke, s katero je predlagala razsojo, da za navedeno škodo ni odgovorna (glej v tem smislu navedeno sodbo Tatry, točka 45, in sodbo z dne 25. oktobra 2012 v zadevi Folien Fischer in Fofitec, C‑133/11, točka 49; glej tudi zgoraj navedeno sodbo Tatry, točka 45).

               43

               V obravnavanem primeru je bil pri predložitvenem sodišču uveljavljan regresni zahtevek, potem ko je bila v smislu člena 31(2) CMR med istimi strankami izrečena negativna ugotovitvena sodba Rechtbank te Haarlem, ki temelji na enakih dejanskih in pravnih elementih.

               44

               Treba je ugotoviti, da razlaga te določbe CMR, da navedeni zahtevek ni enak zahtevku navedene sodbe, ob tako ugodnih pogojih, kot so določeni z Uredbo št. 44/2001, ne bi zagotovila spoštovanja cilja, da se čim bolj zmanjša možnost sočasnih postopkov, ki je, kot je bilo poudarjeno v točki 36 te sodbe, eden od ciljev in načel, na katerih temelji pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah v Uniji.

               45

               V zvezi s tem ni pomembno, da je sodba Rechtbank te Haarlem, kmalu po vložitvi regresnega zahtevka pri predložitvenem sodišču, in sicer novembra 2010, kot je navedeno v predložitveni odločbi, ali pa 1. marca 2011, kakor je zatrjevala družba DTC na obravnavi, postala pravnomočna.

               46

               Pravnomočnost te sodbe pomeni, da bi se, če zadeva ne bi izhajala iz določb CMR, temveč iz Uredbe št. 44/2001, tako v zvezi z litispendenco kot tudi v zvezi s priznavanjem uporabile določbe te uredbe, zlasti njen člen 33.

               47

               Kot pa je Sodišče že razsodilo, je uporaba pravil, ki jih določajo posebne konvencije v smislu člena 71 Uredbe št. 44/2001 – kot so tista, ki jih določa člen 31(2) CMR – v Uniji mogoča le, če sta spoštovani načeli prostega pretoka sodnih odločb in medsebojnega zaupanja v ustreznost sodnega varstva, na katerih temelji ta uredba (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo TNT Express Nederland, točka 54 in navedena sodna praksa).

               48

               Ti načeli ob vsaj tako ugodnih pogojih, kot so določeni v Uredbi št. 44/2001, ne bi bili spoštovani, če bi se člen 31(2) CMR razlagal tako, da zahtevek iz negativne ugotovitvene sodbe v eni državi članici ni enak kot regresni zahtevek, ki je bil zaradi iste škode med istimi strankami ali njihovimi pravnimi nasledniki vložen v drugi državi članici.

               49

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 71 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da nasprotuje razlagi člena 31(2) CMR, v skladu s katero zahtevek iz negativne ugotovitvene tožbe ali negativne ugotovitvene sodbe v eni državi članici ni enak kot regresni zahtevek, ki je bil zaradi iste škode med istimi strankami ali njihovimi pravnimi nasledniki vložen v drugi državi članici.

         Stroški

               50

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 71 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se mednarodna konvencija razlaga tako, se spoštovanje ciljev in načel, na katerih temelji navedena uredba, ne zagotovi v vsaj tako ugodnih pogojih, kot so pogoji, določeni s to uredbo.

                           2.

                           Člen 71 Uredbe št. 44/2001je treba razlagati tako, da nasprotuje razlagi člena 31(2) 12 Konvencija o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga, podpisana v Ženevi 19. maja 1956, kakor je bila spremenjena s Protokolom, podpisanim v Ženevi 5. julija 1978, v skladu s katero zahtevek iz negativne ugotovitvene tožbe ali negativne ugotovitvene sodbe v eni državi članici ni enak kot regresni zahtevek, ki je bil zaradi iste škode med istimi strankami ali njihovimi pravnimi nasledniki vložen v drugi državi članici.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 15. oktobra 1969. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 16-69.


Sodba Sodišča z dne 7. maja 1987. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Zadeva 189/85.


Sodba Sodišča z dne 8. aprila 1976. # Directeur régional de la sécurité sociale de Nancy proti Auguste Hirardin in Caisse régionale d'assurance maladie du Nord-Est. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Nancy - Francija. # Zadeva 112-75.


Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 7. novembra 2013. # Evropska komisija proti Republiki Poljski. # Neizpolnitev obveznosti s strani države - Letalski prevoz - Sporazumi o letalskih prevozih med državami članicami in tretjimi državami - Obveznost držav članic, da zagotovijo razdelitev prometnih pravic med upravičene letalske prevoznike Evropske unije na podlagi nediskriminatornega in preglednega postopka in da o tem postopku nemudoma obvestijo Komisijo. # Zadeva C-90/12.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 14. julija 1994. # Herlitz AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-66/92.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 15. novembra 2001. # Michel Van Huffel proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-142/00.