Sodba Sodišča z dne 7. februarja 1985. # Knud Wendelboe in drugi proti Masse de faillite L. J. Music ApS. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vestre Landsret - Danska. # Ohranitev pravic delavcev v primeru prenosa podjetij. # Zadeva 19/83.


Sodba Sodišča z dne 15. marca 1994. # Banco de Crédito Industrial SA, postala Banco Exterior de España SA proti Ayuntamiento de Valencia. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana - Španija. # Konkurenca - Zloraba prevladujočega položaja - Državna pomoč. # Zadeva C-387/92.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 19. aprila 2005. # Success-Marketing Unternehmensberatungsgesellschaft mbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Zahteva za vrnitev v prejšnje stanje - Pogoji pošiljanja odločb in obvestil UUNT - Prenos po telefaksu. # Združeni zadevi T-380/02 in T-128/03.

text:
      Združeni zadevi T-380/02 in T-128/03
      Success-Marketing Unternehmensberatungsgesellschaft mbH
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Zahteva za vrnitev v prejšnje stanje – Pogoji pošiljanja odločb in obvestil UUNT – Prenos po telefaksu“
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 19. aprila 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Znamka Skupnosti – Procesne določbe – Vročanje – Vročanje po telefaksu – Sredstvo za posredovanje, ki lahko zadeva vse odločbe
            ali obvestila Urada – Vročanje po pošti – Obveznost Urada, da uporabi to možnost, kadar gre za odločbe, od katerih teče rok
            – Neobstoj
      (Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravila 61(2), 62(1) in 65)
      2.     Znamka Skupnosti – Procesne določbe – Vročanje – Nepravilnosti pri vročanju – Možnost Urada, da določi pravne učinke pravilne
            vročitve – Postopkovne zahteve – Neobstoj
      (Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravilo 68)
      1.     Pravilo 65 Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti določa, da se vročanje, ki ga Urad
         za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) opravi po telefaksu, izvede s prenašanjem izvirnika ali prepisa „zadevnega
         dokumenta“, kot je predvideno v pravilu 61(1) navedene uredbe. Ta formulacija zaradi svoje splošnosti pomeni, da se taka vročitev
         lahko opravi ne glede na naravo dokumenta, ki ga je treba vročiti. Prenos po telefaksu torej lahko zadeva vse odločbe in sporočila
         Urada.

      Glede vročanja po pošti iz pravila 62(1) Uredbe št. 2868/95, ki se nanaša na vse akte, ki jih lahko vroča Urad, izhaja, da
         se podrobnosti, opisane v njem, uporabljajo samo, če je bila sprejeta odločitev o vročanju po pošti. Ker bi se odvzel vsakršen
         polni učinek drugim načinom vročitve, navedenim v pravilu 61(2) navedene uredbe, razen vročitvi z objavo v Biltenu znamk Skupnosti, ni mogoče sklepati, da je Urad vročitev dolžan opraviti izključno po pošti za odločbe, od katerih teče rok za pritožbo,
         in sporočila, od katerih teče drug rok.

      (Glej točki 58 in 60.)
      2.     Pravilo 68 Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti, naslovljeno „Nepravilnosti pri [vročanju]“,
         določa, da se, če je dokument dosegel naslovnika in če Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) ne more dokazati,
         da je bil pravilno vročen, ali če določbe v zvezi z njegovo vročitvijo niso bile upoštevane, šteje, da je bil dokument vročen
         na datum, ki ga je kot datum prejema dokazal Urad.

      To določbo je treba v celoti razumeti tako, da Uradu priznava možnost dokazati, kdaj je dokument dosegel naslovnika, če ne
         more dokazati pravilne vročitve ali če določbe v zvezi z njegovo vročitvijo niso bile upoštevane, in da temu dokazu pripisuje
         pravne učinke pravilne vročitve. Ker pravilo 68 Uredbe št. 2868/95 ne določa nobene formalnosti za predložitev tega dokaza,
         je treba priznati, da se ta dokaz lahko predloži po telefaksu, če mu pogoji uporabe tega postopka prenosa dajejo dokazno moč.

      (Glej točke od 63 do 65.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 19. aprila 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Zahteva za vrnitev v prejšnje stanje – Pogoji pošiljanja odločb in obvestil UUNT – Prenos po telefaksu“
      V združenih zadevah T‑380/02 in T‑128/03,
      Success-Marketing Unternehmensberatungsgesellschaft mbH, s sedežem v Linzu (Avstrija), ki ga zastopata G. Secklehner in C. Ofner, odvetnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata J. Weberndörfer in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje v zadevi T‑128/03, je
      Chipita International SA, s sedežem v Atenah (Grčija), ki ga zastopa P. Hoffmann, odvetnik,

      zaradi predloga za razveljavitev odločbe prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 26. septembra 2002 (zadeva R 26/2001‑1) o zavrnitvi
         zahteve tožeče stranke za vrnitev v prejšnje stanje ter odločbe z dne 13. februarja 2003 in/ali odločbe z dne 13. marca 2003
         prvega odbora za pritožbe UUNT (zadeva R 1124/2000‑1) o postopku z ugovorom med Success‑Marketing Unternehmensberatungsgesellschaft
         mbH in Chipita International SA,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, M. E. Martins Ribeiro in K. Jürimäe, sodnici,
      sodni tajnik: I. Natsinas, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. decembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1       Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena,
         vsebuje naslednje določbe:

      „Člen 59
      Rok in oblika pritožbe
      Pritožba se pisno vloži pri Uradu v dveh mesecih po datumu obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba. Šteje se,
         da je pritožba vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo. V roku štirih mesecev po datumu obvestila o odločbi je
         treba vložiti pisno izjavo, ki navaja vzroke za pritožbo.

      […]
      Člen 77
      Obveščanje
      Urad po uradni dolžnosti obvesti zadevne osebe o odločbah in uradnih pozivih ter o vsakem obvestilu ali drugem sporočilu,
         za katerega je določen rok ali o katerem morajo biti zadevne osebe obveščene po drugih določbah te uredbe ali izvedbene uredbe
         ali za katere je tako odredil predstojnik Urada.

      Člen 78
      Vrnitev v prejšnje stanje
      1. Prijavitelj ali imetnik znamke Skupnosti ali katerakoli druga stranka v postopku pred Uradom, ki kljub skrbnemu ravnanju,
         ki so ga zahtevale okoliščine, ni mogla upoštevati časovnega roka, na podlage zahteve ponovno pridobi pravice, če to neupoštevanje
         na podlagi določb te uredbe neposredno povzroči izgubo katerekoli pravice ali pravnega sredstva.

      2. Zahteva mora biti vložena v pisni obliki v roku dveh mesecev od prenehanja vzroka za neupoštevanje časovnega roka. Zamujeno
         dejanje je treba opraviti v tem roku. Zahteva se sprejme le v roku enega leta po poteku neupoštevanega časovnega roka. V primeru,
         da zahteva za podaljšanje registracije ni oddana ali pristojbina za podaljšanje ni plačana, se od enoletnega obdobja odšteje
         nadaljnje obdobje šestih mesecev iz člena 47(3), tretji stavek.

      […]
      4. Oddelek, pristojen za odločanje o zamujenem dejanju, odloči o zahtevi.
      […]“
      2       Uredba Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303,
         str. 1) vsebuje naslednje določbe:

      „Pravilo 49
      Zavrženje pritožbe zaradi nedopustnosti
      1. Če pritožba ni skladna s členi 57, 58 in 59 uredbe in pravilom 48(1)(c) in (2), jo odbor za pritožbe zavrže kot nedopustno,
         razen če so bile vse pomanjkljivosti odpravljene pred iztekom ustreznega časovnega okvira, določenega v členu 59.

      […]
      3. Če je pristojbina za pritožbo plačana po izteku roka za vložitev pritožbe v skladu s členom 59 uredbe, se pritožba ne šteje
         za vloženo, pristojbina za pritožbo pa se vrne prijavitelju.

      […]
      Pravilo 61
      Splošne določbe o obvestilih
      1. V postopkih na Uradu imajo vsa obvestila obliko izvirnega dokumenta, njegovega prepisa, ki ga overi Urad ali nosi njegov
         pečat, ali računalniškega izpisa, ki nosi tak pečat [V postopkih pred Uradom ta vroča izvirnik dokumenta, njegov prepis, ki
         ga overi Urad ali ima njegov pečat, ali računalniški izpis, ki ima tak pečat.]. Za kopije dokumentov, ki izhajajo od samih
         strank, taka overitev ni potrebna.

      2. Obvestila se [vročajo]:
      (a)      po pošti v skladu s pravilom 62;
      (b)      z osebno vročitvijo v skladu s pravilom 63;
      (c)      z oddajo pošiljke v poštni predal na Uradu v skladu s pravilom 64;
      (d)      po telefaksu ali na druge tehnične načine v skladu s pravilom 65;
      (e)      z javnim obveščanjem [z vročitvijo z objavo] v skladu s pravilom 66.
      Pravilo 62
      [Vročanje] po pošti
      1. Odločbe, za katere velja rok za pritožbo, vabila in drugi dokumenti, ki jih določi predstojnik Urada, se posredujejo s
         priporočeno pošiljko in s povratnico. Odločbe in sporočila, za katere velja kak drug rok, se [vročajo] s priporočeno pošiljko,
         razen če predstojnik Urada odloči drugače. Vsa druga sporočila se posredujejo z navadno pošto.

      […]
      Pravilo 65
      [Vročanje] po telefaksu ali na drugi tehnični način
      1. [Vročanje] po telefaksu se izvrši s prenašanjem izvirnika ali prepisa zadevnega dokumenta, kot je predvideno v pravilu
         61(1). Podrobnosti takšnega prenosa določi predstojnik Urada.

      […]
      Pravilo 68
      Nepravilnosti pri [vročanju]
      Če je dokument dosegel naslovnika in če Urad ne more dokazati, da je bil pravilno vročen, ali če določbe v zvezi z njegovo
         vročitvijo niso bile upoštevane, se šteje, da je bil dokument vročen na datum, ki ga kot datum prejema določi Urad.

      […]“
       Dejansko stanje
      3       Tožeča stranka je 16. septembra 1997 vložila prijavo znamke Skupnosti pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
         in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe št. 40/94. Na obrazcu ad hoc so bili navedeni med drugim podatki o zastopniku tožeče stranke z navedbo številke njegovega telefaksa.

      4       Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak PAN &CO za proizvode in storitve iz razredov 11, 30, 35,
         37 in 42 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija
         1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.

      5       Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 54/98 z dne 20. julija 1998.

      6       Chipita International SA (v nadaljevanju: intervenient) je 19. oktobra 1998 vložilo ugovor na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94,
         ki mu je bila dodeljena referenčna številka B 92 413. Razlog, naveden v podporo ugovoru, je bila verjetnost zmede iz člena
         8(1)(b) Uredbe št. 40/94 med znamko, za katero je vložena prijava, in prijavo znamke Skupnosti intervenienta. Ta prijava,
         vložena 30. avgusta 1996 za proizvode iz razreda 30 v smislu Nicejskega aranžmaja, je naslednja:

      7       Ugovor je bil vložen izključno zoper registracijo besednega znaka PAN & CO za proizvode iz zgoraj navedenega razreda.
      8       Oddelek za ugovore je z odločbo št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999 zavrnil prijavo znamke Skupnosti tožeče stranke, vendar
         samo v delu, ki zadeva proizvode iz razreda 30 Nicejskega aranžmaja.

      9       UUNT je s telefaksom z dne 21. februarja 2000 od tožeče stranke zahteval, naj plača pristojbino za registracijo.
      10     Po telefonskem pogovoru med uradnikom UUNT in zastopnikom tožeče stranke je bila odločba oddelka za ugovore z dne 22. septembra
         1999 zastopniku tožeče stranke poslana po elektronski pošti 25. aprila 2000.

      11     Tožeča stranka je z dopisom z dne 23. junija 2000, ki ga je UUNT prejel 26. junija 2000, vložila zahtevo za vrnitev v prejšnje
         stanje v skladu s členom 78 Uredbe št. 40/94 ter tudi zahtevo za vpogled v spis in povračilo nastalih stroškov.

      12     Tožeča stranka je v podporo zahtevi za vrnitev v prejšnje stanje trdila, da je UUNT ni obvestil o postopku z ugovorom B 92 413
         in da je za ta postopek izvedela šele ob zahtevi za plačilo pristojbine za registracijo. Zaradi tega ni mogla upoštevati roka
         za predložitev pripomb o ugovoru zoper prijavo znamke Skupnosti in roka za vložitev pritožbe zoper odločbo oddelka za ugovore
         z dne 22. septembra 1999. Zahtevala je vrnitev v stanje, v katerem je bila v fazi postopka eno leto pred vložitvijo zahteve
         za vrnitev v prejšnje stanje, in v prilogi k navedeni zahtevi predložila pripombe o ugovoru, ki ga je vložil intervenient.

      13     Tožeča stranka je v istem dopisu poleg tega zahtevala, da se njene pripombe obravnavajo kot pritožba zoper odločbo oddelka
         za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999, če bi UUNT menil, da je ni mogoče vrniti v prejšnje stanje, in priložila
         ček za plačilo pristojbine za pritožbo.

      14     Oddelek za ugovore je z odločbo št. 2480/2000 z dne 25. oktobra 2000 na podlagi člena 78(4) Uredbe št. 40/94 ugotovil, da
         glede zamujenega roka za vložitev pritožbe zoper njegovo odločbo z dne 22. septembra 1999 ni pristojen za odločanje o zahtevi
         za vrnitev v prejšnje stanje. Poleg tega je pritožbo zavrgel kot nedopustno, saj je bila vložena več kot eno leto po tem,
         ko je potekel zamujeni rok (6. februarja 1999), namreč trimesečni rok, ki ga je UUNT s sporočilom z dne 6. novembra 1998 določil
         tožeči stranki za predložitev pripomb o ugovoru. Trdil je tudi, da zahteva v nobenem primeru ni bila utemeljena, ker so bili
         dokumenti v zvezi s postopkom z ugovorom B 92 413 pravilno poslani tožeči stranki.

      15     UUNT je z dopisom z dne 29. novembra 2000 obvestil tožečo stranko, da se bo tudi njena zahteva z dne 23. junija 2000 obravnavala
         kot pritožba zoper odločbo oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999 (zadeva R 1124/2000‑1).

      16     Tožeča stranka je 2. januarja 2001 na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za
         ugovore št. 2480/2000 z dne 25. oktobra 2000 (zadeva R 26/2001-1).

      17     UUNT je 2. avgusta 2002 pozval tožečo stranko, naj predloži pripombe o potrdilih, ki jih je izdal telefaks, da sta bila pravilno
         poslana sporočilo z dne 6. novembra 1998, s katerim je bila ta obveščena o ugovoru in pozvana k predložitvi pripomb o ugovoru
         v roku treh mesecev, ter odločba oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999. Tožeča stranka je ugodila tej zahtevi
         z dopisom z dne 2. oktobra 2002.

      18     Prvi odbor za pritožbe je z dopisom z dne 26. septembra 2002 zavrgel pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore št. 2480/2000
         z dne 25. oktobra 2000, ki jo je vložila tožeča stranka, ker zahteva za vrnitev v prejšnje stanje ni bila vložena v rokih,
         določenih z Uredbo št. 40/94.

      19     Potem ko je bila odločba prvega odbora za pritožbe z dne 26. septembra 2002 tožeči stranki v seznanitev poslana po telefaksu
         2. oktobra 2002, je bila poslana zastopniku tožeče stranke priporočeno s povratnico, ki je bila pravilno podpisana 10. oktobra
         2002.

      20     Prvi odbor za pritožbe je z odločbo z dne 13. februarja 2003, ki je bila tožeči stranki vročena 19. februarja 2003, zavrgel
         pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999, ki jo je vložila tožeča stranka, ker navedena
         pritožba ni bila vložena v roku iz člena 59 Uredbe št. 40/94, ki je potekel 22. novembra 1999.

      21     Prvi odbor za pritožbe je z odločbo z dne 13. marca 2003, ki je bila tožeči stranki vročena 24. marca 2003, popravil zgoraj
         navedeno odločbo, ker je med drugim menil, da se je zadevno pritožbo na podlagi pravila 49(3) Uredbe št. 2868/95 obravnavalo,
         kot da ni bila vložena.

       Postopek in predlogi strank
      22     Tožeča stranka je tožbi v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila 18. septembra 2002 in 18. aprila 2003 ter se vodita
         pod opravilnima številkama T‑380/02 in T-128/03.

      23     UUNT je odgovor na tožbo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložil 15. julija 2003 v zadevi T-380/02 in 11. septembra
         2003 v zadevi T-128/03.

      24     Intervenient je v sodnem tajništvu 18. avgusta 2003 v zadevi T-128/03 vložil odgovor na tožbo, v katerem je zahteval začasno
         prekinitev postopka do izreka sodbe v zadevi T-380/02. Tožeča stranka in UUNT sta ugovarjala predlogu za začasno prekinitev
         in sta namesto tega izjavila, da sta naklonjena združitvi obeh zadevnih zadev.

      25     S sklepom predsednika četrtega senata Sodišča prve stopnje z dne 3. februarja 2004 sta bili zadevi T-380/02 in T-128/03 v
         skladu s členom 50 Poslovnika Sodišča prve stopnje združeni za ustni postopek in izdajo sodbe.

      26     Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje odločilo začeti ustni postopek in v okviru ukrepov procesnega
         vodstva pozvalo stranke, naj odgovorijo na nekatera vprašanja in predložijo dokumente, kar so storile v za to določenem roku.

      27     Tožeča stranka in UUNT sta na javni obravnavi 14. decembra 2004 podala ustne navedbe in odgovorila na vprašanja Sodišča prve
         stopnje.

      28     Tožeča stranka je na tej obravnavi pojasnila, da v zadevi T-380/02 predlaga razveljavitev odločbe odbora za pritožbe z dne
         26. septembra 2002 in ne odločbe z dne 2. oktobra 2002, kot je napačno navedeno v tožbi. UUNT v zvezi s tem ni podal nobene
         pripombe.

      29     Tožeča stranka v zadevi T-380/02 Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       razveljavi odločbo odbora za pritožbe z dne 26. septembra 2002;
      –       odloči, da mora tožena stranka „toženo ,vrniti v prejšnje stanje‘“;
      –       UUNT naloži plačilo vseh stroškov.
      30     Tožeča stranka v zadevi T-128/03 Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       razveljavi odločbo odbora za pritožbe z dne 13. februarja 2003 in/ali odločbo odbora za pritožbe z dne 13. marca 2003;
      –       UUNT naloži plačilo vseh stroškov.
      31     UUNT glede obeh zadev Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       zavrne tožbo;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Trditve strank
       Zadeva T‑380/02
      32     Prvič, tožeča stranka pojasnjuje, da je, potem ko je 21. februarja 2000 prejela zahtevo UUNT za plačilo pristojbine za registracijo,
         opazila, da glede na to, kar je bilo zahtevano, manjka razred proizvodov. Navaja, da ji je na podlagi zahtev po pojasnitvi
         UUNT po elektronski pošti 25. aprila 2000 poslal odločbo oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999, iz katere
         je izvedela za obstoj ugovora zoper njeno prijavo znamke Skupnosti.

      33     Trdi, da je za postopek z ugovorom izvedela ob branju odločbe oddelka za ugovore z dne 25. oktobra 2000, v katerem so navedeni
         štirje dokumenti, ki naj bi ji jih poslal UUNT, in sicer:

      –       telefaks z dne 6. novembra 1998, s katerim je bila obveščena o ugovoru in začetku trimesečnega roka za predložitev morebitnih
         pripomb, ki je torej potekel 6. februarja 1999;

      –       telefaks z dne 3. junija 1999, s katerim je bila obveščena, da je bila med tem v register znamk Skupnosti vpisana prejšnja
         znamka, na kateri je temeljil ugovor, in da bo odločba sprejeta na podlagi vseh razpoložljivih dokazov;

      –       telefaks z dne 22. septembra 1999, s katerim je bila obveščena o odločbi oddelka za ugovore št. 799/1999 z istega dne;
      –       telefaks z dne 11. januarja 2000, s katerim je bila obveščena, da je zgoraj navedena odločba postala pravnomočna, in o trimesečnem
         roku za vložitev zahteve za delno spremembo prijave znamke Skupnosti.

      34     Vendar naj noben od teh dokumentov ne bi prispel v pisarno zastopnika tožeče stranke, katere notranja organizacija naj bi
         izključevala vsakršno možnost izgube štirih dokumentov. Tožeča stranka naj bi bila tako prikrajšana za pravico izjaviti se,
         ker v fazi mirne rešitve spora naj ne bi mogla navezati stika z nasprotno stranko, predložiti pripomb ali vložiti pritožbe
         zoper odločbo oddelka za ugovore št. 799/1999 v predpisanem roku. Tožeča stranka trdi, da je bila v teh okoliščinah in kljub
         skrbnemu ravnanju, ki so ga zahtevale okoliščine, prikrajšana za možnost spoštovanja rokov, ki jih je določil UUNT, kar upravičuje
         vrnitev v prejšnje stanje.

      35     Tožeča stranka navaja, da je prav zato, ker ni vedela za stanje postopka z ugovorom, od UUNT zahtevala, naj jo glede pravic
         postavi v stanje postopka, kakršno je bilo leto pred vložitvijo zahteve za vrnitev v prejšnje stanje.

      36     Drugič zatrjuje, da stališča UUNT, da so roki za izpodbijanje ugovora potekli več kot leto pred vložitvijo zahteve za vrnitev
         v prejšnje stanje, ni mogoče sprejeti.

      37     Tožeča stranka v zvezi s tem navaja, da UUNT 26. junija 1999 oziroma leto pred vložitvijo zgoraj navedene zahteve še ni odločil
         o ugovoru in da se je šele z odločbo pristojnega oddelka končal postopek z ugovorom. Trdi, da so do te odločbe potekli roki,
         ki se jih razume v smislu „obdobij“ ali „razdobij“, v katerih bi lahko opravila procesna dejanja, na primer vložila predlog
         za začasno prekinitev postopka z ugovorom, umaknila prijavo za registracijo ali omejila seznam proizvodov in storitev, za
         katere se zahteva registracija, ali sklenila poravnavo z nasprotno stranko. Tožeča stranka meni, da bi se ji v teh okoliščinah
         lahko odobrila vrnitev v prejšnje stanje, ker je izgubila tudi možnost uveljavljati pravico do pritožbe zoper odločbe oddelka
         za ugovore.

      38     Tretjič, tožeča stranka trdi, da UUNT ni dokazal, da so bili navedeni štirje dokumenti dejansko vročeni njenemu zastopniku,
         pri čemer glede tega predložitev dveh potrdil o poslanih telefaksih ni zadostna, saj bi lahko bilo pošiljanje telefaksov pomanjkljivo.
         Navaja, da potrdila o poslanih telefaksih na splošno, zlasti pa potrdila UUNT, v nobenem primeru niso primerna za dokazovanje
         vročitve. V takih okoliščinah je bila zaradi ozke razlage člena 78 Uredbe št. 40/94, ki jo je uporabil odbor za pritožbe,
         izgubljena vsakršna možnost vrnitve v prejšnje stanje, saj naj vrnitev v prejšnje stanje, če ni bil vročen noben dokument,
         ne bi bila nikoli mogoča, ker se zaradi neopravljene vročitve ne bi začel noben rok.

      39     Tožeča stranka nazadnje opozarja, da oddelek za ugovore v odločbi z dne 25. oktobra 2000 ni odločil o vrnitvi v prejšnje stanje
         glede roka za vložitev pritožbe, ki je bil zamujen, in navaja, da je 22. novembra 2000 pisala UUNT, naj odloči o tem delu
         zahteve.

      40     UUNT trdi, da je odbor za pritožbe upravičeno zavrnil zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje na podlagi člena 78(2), tretji
         stavek, Uredbe št. 40/94, ker je bila vložena več kot leto po preteku roka, ki ni bil upoštevan, namreč 6. februarja 1999.

       Zadeva T‑128/03
      41     Tožeča stranka v bistvu navaja tri očitke v podporo svojemu predlogu za razveljavitev.
      42     Prvič, odboru za pritožbe očita, da je bistveno spremenil razloge in izrek svoje prvotne odločbe z dne 13. februarja 2003,
         kar je v nasprotju s pravilom 53 Uredbe št. 2868/95, ki dovoljuje samo popravke očitnih napak. Ta popravek bi bilo treba s
         pravnega vidika šteti kot ničen.

      43     Drugič, trdi, da UUNT ni pravilno vročil sporočil in odločb.
      44     Tožeča stranka je na obravnavi pojasnila, da UUNT ne more popolnoma svobodno izbirati načinov vročanja, naštetih v pravilu
         61(2) Uredbe št. 2868/95, in da bi v obravnavanem primeru moral ravnati v skladu s pravilom 62(1) navedene uredbe, ki določa
         vročanje po pošti.

      45     Opozarja, da je UUNT, da bi dokazal vročitev štirih dokumentov, navedenih zgoraj v točki 33, ki jih tožeča stranka ni nikoli
         prejela, predložil samo potrdila o poslanih telefaksih, ki v nobenem primeru ne morejo dokazati vročitve v predpisani obliki.
         Bili naj bi samo indic o vročitvi.

      46     Poleg tega naj eno od teh potrdil, ki se nanaša na sporočilo z dne 6. novembra 1998 o obstoju ugovora zoper prijavo znamke
         Skupnosti, ne bi bilo pravilno, ker naj na njem ne bi bila navedena klicna koda za Avstrijo. Navedba „OK“ na navedenem potrdilu
         naj bi dokazovala, da se lahko pravilno pošiljanje potrdi tudi pri napaki pri prenosu prek telefaksa. Tožeča stranka ugotavlja,
         da se odbor za pritožbe v odločbi z dne 13. februarja 2003 ni skliceval na navedeno potrdilo in da je preveril samo potrdilo
         o potrditvi pošiljanja odločbe oddelka za ugovore z dne 22. septembra 1999.

      47     Tožeča stranka poudarja, da izkušnje vsekakor kažejo, da je mogoče imeti potrdilo o poslanem telefaksu, čeprav telefaks ni
         nikoli prispel na cilj.

      48     Poleg tega preučitev praks različnih nacionalnih uradov in Evropskega patentnega urada kaže, da naj bi pošiljanje uradnih
         sporočil, vsaj tistih, s katerimi se začne rok, po pošti ali telefaksu z dodatnimi varnostnimi mehanizmi, izpolnjevalo ne
         samo evropski pravni standard, ampak tudi mednarodni. Če se dokument pošlje samo po telefaksu, ni nikoli mogoče predložiti
         dokazila o pravilni vročitvi.

      49     Tretjič, tožeča stranka v bistvu navaja kršitev pravic do obrambe, saj ji še vedno ni bil odobren vpogled v spis v zvezi s
         postopkom z ugovorom, ki ga je zahtevala 12. julija 2002.]
      50     UUNT predlaga, naj se vsi očitki, ki jih je navedla tožeča stranka, zavrnejo kot neutemeljeni.
      51     Intervenient trdi, da je odbor za pritožbe v odločbi z dne 13. februarja 2003 pravilno odločil, da obstoječi indici zadostujejo
         za dokaz, da je bila odločba oddelka za ugovore z dne 22. septembra 1999 dejansko isti dan vročena tožeči stranki in da zato
         pritožba, vložena zoper to odločbo, ni bila dopustna.

      52     Navaja, da tožeča stranka ni predložila dokazov, zlasti kopij dnevnikov poslanih in prejetih telefaksov za svoj telefaks,
         s katerimi bi izpodbila trditev, da naj bi bile zgoraj navedene vročitve resnično opravljene.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      53     Ni sporno, da sta bili zahteva za vrnitev v prejšnje stanje in pritožba zoper odločbo oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne
         22. septembra 1999, s katero je ugodeno ugovoru zoper prijavo znamke Skupnosti, zavrženi, ker nista bili vloženi v za to določenih
         rokih. UUNT je namreč menil, da sta se zadevna roka začela, ko sta bila tožeči stranki po telefaksu vročena sporočilo z dne
         6. novembra 1998, s katerim je bila obveščena o obstoju ugovora zoper njeno prijavo znamke in začetku trimesečnega roka za
         vložitev morebitnih pripomb, ter odločba oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999, ki ji je bil priložen dopis
         z opozorilom, da je zoper to odločbo v dveh mesecih po njeni vročitvi mogoče vložiti pritožbo.

      54     Tožeča stranka poleg trditve, da ni nikoli prejela teh telefaksov, trdi, da bi UUNT moral ravnati v skladu s pravilom 62(1)
         Uredbe št. 2868/95, v katerem je predvidena vročitev po pošti, in da potrdila o poslanih telefaksih v nobenem primeru ne morejo
         dokazati vročitve v predpisani obliki, ki je lahko edina podlaga za začetek rokov.

      55     V zvezi s tem je treba spomniti, da je dokazna moč pošiljanja po telefaksu odvisna od stopnje formalnosti, ki jo za zadevni
         akt zahtevajo veljavne določbe, in pogojev uporabe postopka pošiljanja, ker na splošno pošiljanje po telefaksu v ničemer ne
         vpliva na pravne učinke akta. Kadar se z veljavnimi določbami zahteva posebna formalnost glede nekaterih aktov, je treba preveriti,
         ali je pošiljanje teh aktov po telefaksu združljivo z navedenimi določbami (sodba Sodišča z dne 18. junija 2002 v zadevi Španija
         proti Komisiji, C-398/00, Recueil, str. I-5643, točki 21 in 22).

      56     V tem primeru pravilo 61(2) Uredbe št. 2868/95 navaja različne mogoče načine vročanja odločb in sporočil UUNT, med katerimi
         je pošiljanje po telefaksu. Vsakega od teh načinov pošiljanja ureja posebna določba, v kateri so pojasnjeni pogoji in podrobnosti,
         ki so zanj značilni.

      57     Tako se vročitev z objavo v Biltenu znamk Skupnosti, navedena v pravilu 66 Uredbe št. 2868/95, lahko izvrši samo, če ni mogoče poznati naslovnikovega naslova ali če vročitve
         iz pravila 62(1) navedene uredbe ni bilo mogoče opraviti niti po drugem poskusu UUNT. Vročitev z oddajo pošiljke v poštni
         predal pri UUNT iz pravila 64 Uredbe št. 2868/95 seveda predpostavlja, da ima naslovnik tak predal, v katerega se dostavi
         dokument, ki ga je treba vročiti.

      58     Pravilo 65 Uredbe št. 2868/95 glede vročanja po telefaksu določa, da se izvrši s prenašanjem izvirnika ali prepisa „zadevnega
         dokumenta“, kot je predvideno v pravilu 61(1) navedene uredbe. Ta formulacija zaradi svoje splošnosti pomeni, da se ta način
         vročitve lahko izvrši ne glede na naravo dokumenta, ki ga je treba vročiti. Tak zaključek potrjuje besedilo člena 1 Sklepa
         EX-97-1 predstojnika UUNT z dne 1. aprila 1997 o določitvi oblike odločb, sporočil in obvestil UUNT, v katerem je določeno,
         kako navesti ime organa ali oddelka UUNT ter imena odgovornega uradnika ali uradnikov, „[č]e je odločba, sporočilo ali obvestilo
         [UUNT] poslano po telefaksu“. Prenos po telefaksu torej lahko zadeva vse odločbe in sporočila UUNT.

      59     Pravilo 62(1) Uredbe št. 2868/95 za vročanje po pošti določa različno obravnavo glede na naravo vročenega akta. Treba je namreč
         spomniti, da se v skladu s tem pravilom odločbe, od katerih poteka rok za pritožbo, vabila in vsi drugi dokumenti, za katere
         predstojnik Urada določi vročanje po pošti, vročijo priporočeno po pošti s povratnico. Odločbe in sporočila, za katere velja
         kak drug rok, se vročajo priporočeno po pošti, razen če predstojnik Urada odloči drugače. Vsa druga sporočila se posredujejo
         z navadno pošto.

      60     Iz besedila tega pravila, ki se nanaša na vse akte, ki jih lahko vroča UUNT, izhaja, da se podrobnosti, opisane v njem, uporabljajo
         samo, če je bila sprejeta odločitev o vročanju po pošti. Ker bi se odvzel vsakršen polni učinek drugim načinom vročitve, navedenim
         v pravilu 61(2) navedene uredbe, razen vročitvi z objavo v Biltenu znamk Skupnosti, ni mogoče sklepati, da je UUNT vročitev dolžan opraviti izključno po pošti za odločbe, od katerih poteka rok za pritožbo,
         in sporočila, od katerih poteka drug rok, kar velja za odločbo oddelka za ugovore z dne 22. septembra 1999 in sporočilo z
         dne 6. novembra 1998.

      61     UUNT je torej lahko zgoraj navedena akta pravno učinkovito vročil po telefaksu, zato je treba presoditi dokazno moč tako opravljene
         vročitve z vidika pogojev uporabe postopka prenosa.

      62     Čeprav bi pravilna vročitev sporočila z dne 6. novembra 1998 in odločbe oddelka za ugovore z dne 22. septembra 1999, kot trdi
         tožeča stranka, zahtevala posredovanje po pošti v skladu s pravilom 62(1) Uredbe št. 2868/95, za katero ni sporno, da v obravnavanem
         primeru ni bilo izvršeno, bi bilo treba v vsakem primeru opraviti isto analizo.

      63     V zvezi s tem je treba spomniti, da se v skladu s pravilom 68 Uredbe št. 2868/95, naslovljenim „Nepravilnosti pri [vročanju]“,
         če je dokument dosegel naslovnika in če Urad ne more dokazati, da je bil pravilno vročen, ali če določbe v zvezi z njegovo
         vročitvijo niso bile upoštevane, šteje, da je bil dokument vročen na datum, ki ga je kot datum prejema dokazal Urad.

      64     To določbo v celoti je treba razumeti tako, da priznava UUNT možnost dokazati, kdaj je dokument dosegel naslovnika, če ne
         more dokazati pravilne vročitve ali če določbe v zvezi z njegovo vročitvijo niso bile upoštevane, in da temu dokazu pripisuje
         pravne učinke pravilne vročitve.

      65     Ker pravilo 68 Uredbe št. 2868/95 ne določa nobene formalnosti za predložitev tega dokaza, je treba priznati, da se ta dokaz
         lahko predloži po telefaksu, če mu pogoji uporabe tega postopka prenosa dajejo dokazno moč.

      66     UUNT je na ustni obravnavi predložil več prilog, med katerimi je dopis z dne 22. septembra 1999, s katerim je UUNT tožeči
         stranki vročil odločbi oddelka za ugovore št. 799/1999 z istega dne in o sporočilu z dne 6. novembra 1998, h katerima sta
         priloženi ustrezni potrdili o prenosu po telefaksu.

      67     Potrdilo o poslanem telefaksu glede vročitve odločbe oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999 vsebuje naslednje
         podatke:

      –       „0004336122221918“ v vrstici „TELEFONO CONEXION“ (telefonska povezava), ki ustreza številki telefaksa v pisarni zastopnika
         tožeče stranke, ki je navedena na obrazcu prijave znamke Skupnosti in pred katero stoji „0“ za zunanjo povezavo UUNT;

      –       „DR. LINDMAYR“ v vrstici „ID CONEXION“ (identifikacija povezave), ki je zaposlen v isti odvetniški pisarni kot dr. Secklehner,
         zastopnik tožeče stranke;

      –       „22/09 16:14“ kot datum in ura povezave;
      –       „9“ kot število poslanih strani, kar dejansko ustreza osmim stranem odločbe oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra
         1999 in dopisu o obvestilu z istega dne;

      –       „RESULTADO OK“, ki dokazuje, da je bil telefaks pravilno poslan.
      68     Potrdilo o poslanem telefaksu v zvezi s sporočilom z dne 6. novembra 1998 vsebuje naslednje podatke:
      –       „036122221918“ v vrstici „TELEFONO CONEXION“ (telefonska povezava);
      –       „DR. LINDMAYR“ v vrstici „ID CONEXION“ (identifikacija povezave);
      –       „06/11 18:20“ kot datum in ura povezave;
      –       „11“ kot število poslanih strani, kar dejansko ustreza besedilu ugovora, ki ga je vložil intervenient, in dopisu UUNT z dne
         6. novembra 1998 o vročitvi ugovora in začetku trimesečnega roka za predložitev morebitnih pripomb;

      –       „RESULTADO OK“, ki dokazuje, da je bil telefaks pravilno poslan.
      69     Glede potrdila o poslanih telefaksih glede vročitve odločbe oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999 je na
         podlagi različnih podatkov, naštetih zgoraj v točki 67, ki jih je odbor za pritožbe navedel v odločbi z dne 13. februarja
         2003 (glej točko 23 in naslednje odločbe), mogoče priznati dokazno moč potrdilu o poslanem telefaksu, ki ga je predložil UUNT,
         ker tožeča stranka pri tem organu ni podala nobenega posebnega očitka glede navedenega potrdila v zvezi z navedbami na njem.

      70     V zvezi s tem je treba spomniti, da tožba v delu, v katerem gre za splošno napotitev na trditve v pisanjih, vloženih v okviru
         upravnega postopka, v preostalem niti v zadevi T-128/03 niti v zadevi T-380/02 ne izpolnjuje zahtev iz člena 44(1)(c) Poslovnika
         Sodišča prve stopnje in je torej ni mogoče upoštevati (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 7. novembra 1997 v zadevi Cipeke proti
         Komisiji, T-84/96, Recueil, str. II-2081, točka 33, in z dne 31. marca 2004 v zadevi Interquell proti UUNT – SCA Nutrition
         (HAPPY DOG), T-20/02, Recueil, str. II-1001, točka 20).

      71     Tožeča stranka glede potrdila o poslanem telefaksu v zvezi s sporočilom z dne 6. novembra 1998 po eni strani trdi, da gre
         za „izjemno dvomljiv“ dokument, ker je „del pred lokalno klicno kodo postal nečitljiv zaradi uporabe svinčnika“.

      72     V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da je dokument, ki ga je tožeča stranka predložila v prilogah, kopija izvirnega dokumenta,
         ki je na strani 40 upravnega spisa v postopku pred UUNT in ki vsebuje sled fluorescenčnega flomastra poleg številke „036122221918“,
         ki ne zakriva nobenega podatka.

      73     Po drugi strani tožeča stranka trdi, da klicna koda za Avstrijo, državo, v kateri je pisarna njenega zastopnika, ni vidna
         in da kljub navedbi „OK“ v teh okoliščinah ni mogoče, da bi prejela zadevni telefaks.

      74     Najprej je treba opozoriti, da je v odločbi odbora za pritožbe z dne 13. februarja 2003 in odgovoru UUNT na tožbo pojasnjeno,
         da sta navedba imena enega od odvetnikov v pisarni, ki zastopa tožečo stranko, in številka naslovnika, navedena na potrdilu
         o poslanem telefaksu, posledica nastavitve sprejemnika telefaksa. Tožeča stranka ni niti v tožbi niti na obravnavi predložila
         nobenega dokaza, ki bi lahko izpodbijal trditev UUNT.

      75     Nato je treba predvsem spomniti, da ugotovitev tožeče stranke iz zgoraj navedene točke 73 izpodbijajo njene izjave v tem postopku.
      76     Tožeča stranka je namreč v odgovoru na vprašanje Sodišča prve stopnje, s katerim je to hotelo preveriti dopustnost tožbe v
         zadevi T-380/02, izrecno navedla, da je od UUNT s telefaksom z dne 2. oktobra 2002 prejela odločbo odbora za pritožbe z dne
         26. septembra 2002. Številka naslovnika na potrdilu o pošiljanju v zvezi s telefaksom z dne 2. oktobra 2002 je povsem enaka
         številki, navedeni na potrdilu o pošiljanju v zvezi s telefaksom z dne 6. novembra 1998, in sicer „036122221918“.

      77     Poleg tega spis, predložen Sodišču prve stopnje, vsebuje še štiri druga potrdila o poslanih telefaksih z navedbo zgoraj navedene
         številke, ki se nanašajo na telefakse, katerih prejema tožeča stranka ni nikoli izpodbijala, in sicer:

      –       telefaks z dne 25. oktobra 2000, s katerim je UUNT tožeči stranki vročil odločbi oddelka za ugovore z istega dne, s katero
         je ta zavrnil njeno zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje;

      –       telefaks z dne 21. decembra 2000, sestavljen iz dopisa z istega dne, ki ga je sestavil Geroulakos, član oddelka za ugovore
         UUNT, v katerem je zastopniku tožeče stranke v odgovor na njegov dopis z dne 28. novembra 2000 sporočil, da navedeni oddelek
         ni več pristojen za ukrepanje v zadevnem primeru;

      –       telefaks z dne 2. avgusta 2002, s katerim je UUNT zastopniku tožeče stranke vročil sporočilo poročevalca prvega odbora za
         pritožbe z istega dne;

      –       telefaks z dne 17. oktobra 2002, s katerim je UUNT zastopniku tožeče stranke v vednost poslal sporočilo poročevalca prvega
         odbora za pritožbe, naslovljeno na zastopnika vlagatelja ugovora.

      78     Tako se zdi, da navedba klicne kode za Avstrijo na potrdilih o poslanih telefaksih ni nujen element za ugotovitev uspešnega
         prenosa telefaksov zastopniku tožeče stranke.

      79     Treba je tudi poudariti, da ni sporno, da je tožeča stranka v postopkih registracije znamke Skupnosti, za katero je bila zahtevana
         registracija, postopku z ugovorom zoper njo in pritožbenem postopku zoper odločbe oddelka za ugovore prejela veliko telefaksov,
         in sicer tako pred štirimi telefaksi kot tudi po tistih, za katere trdi, da jih ni prejela že samo v postopku z ugovorom.

      80     V preostalem je treba v zvezi s telefaksoma, za katera tožeča stranka trdi, da ju ni prejela, in sicer z dne 3. junija 1999
         in z dne 11. januarja 2000 (glej zgoraj navedeno točko 33), ugotoviti, da je UUNT prav tako predložil potrdili o poslanih
         telefaksih, ki vsebujeta podatke, ki jima podeljujejo dokazno moč.

      81     Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da je UUNT pravno zadostno dokazal predvsem, da je tožeča stranka 6. novembra 1998 prejela
         sporočilo z istega dne o vročitvi ugovora in o začetku trimesečnega roka za predložitev morebitnih pripomb ter 22. septembra
         1999 odločbo oddelka za ugovore št. 799/1999 z istega dne in spremni dopis z opozorilom, da je zoper to odločbo mogoče vložiti
         pritožbo v dveh mesecih od njene vročitve.

      82     Te ugotovitve ne morejo ovreči samo splošne ugotovitve tožeče stranke o domnevnih „življenjskih izkušnjah“, ki naj bi kazale,
         da lahko oddajna naprava izda potrdilo o poslanem telefaksu, čeprav ta ni dosegel naslovnika.

      83     Tožeča stranka niti ni ponudila nobenega indica glede tega, da potrdila o poslanih telefaksih, ki jih je predložil UUNT, in
         zlasti potrdila v zvezi s telefaksoma z dne 6. novembra 1998 in 22. septembra 1999, niso povezana z dokumenti, ki so bili
         predmet prenosa. Nasprotno, zgoraj je bilo ugotovljeno, da skupno število strani vsakega poslanega dokumenta ustreza podatkom
         na zgoraj navedenih potrdilih o poslanih telefaksih.

      84     V preostalem je treba opozoriti, da tožeča stranka, ki jo je odbor za pritožbe 2. avgusta 2002 pozval, naj predloži vse, kar
         bi lahko dokazovalo, da sporočilo z dne 6. novembra 1998 in odločba oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999
         nista bila vročena, ni predložila nobenega dokaza v tem smislu, kot poudarja navedeni odbor v odločbi z dne 13. februarja
         2003, zlasti ni predložila kopij dnevnikov poslanih in prejetih telefaksov za svoj telefaks v zvezi z zadevnima dnevoma, kot
         se je zahtevalo od nje, niti ni navedla razlogov, ki bi ji to lahko preprečili. Tožeča stranka je šele v tožbi v zadevi T-128/03
         prvič trdila, da telefaks njenega zastopnika takrat ni bil nastavljen tako, da bi lahko izdajal dnevnike.

      85     V teh okoliščinah je treba glede na dokazno moč potrdil o poslanih telefaksih iz zgoraj navedenih točk 67 in 68 ugotoviti,
         da se je po eni strani z vročitvijo po telefaksu sporočila z dne 6. novembra 1998 o začetku trimesečnega roka za predložitev
         morebitnih pripomb dejansko začel navedeni rok, katerega iztek na dan 6. februarja 1999 pomeni začetek enoletnega roka, določenega
         za vložitev zahteve za vrnitev v prejšnje stanje. V nasprotju s trditvijo tožeče stranke, da se enoletni rok začne od odločbe
         oddelka za ugovore z dne 22. septembra 1999, „zamujenega roka“ v smislu člena 78(2) Uredbe št. 40/94 ni mogoče razumeti kot
         „obdobja“ brez vnaprej določenega konca, ki v obravnavanem primeru ustreza obdobju, ki se je izteklo do zgoraj navedene odločbe.

      86     Ker je bila zahteva za vrnitev v prejšnje stanje vložena 26. junija 2000 oziroma več kot eno leto po 6. februarju 1999, na
         kateri se je iztekel zamujeni trimesečni rok, je torej prvi odbor za pritožbe z odločbo z dne 26. septembra 2002 upravičeno
         zavrnil pritožbo, ki jo je tožeča stranka vložila zoper odločbo oddelka za ugovore z dne 25. oktobra 2000, s katero je ta
         zavrnil navedeno zahtevo, ker ni bila vložena v roku enega leta, določenem v členu 78(2) Uredbe št. 40/94.

      87     Po drugi strani je treba sklepati, da se je z vročitvijo odločbe oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra 1999
         po telefaksu dejansko začel dvomesečni rok za vložitev pritožbe, kot je določen s členom 59 Uredbe št. 40/94, in da se je
         navedeni rok iztekel 22. novembra 1999. Vendar ni sporno, da je tožeča stranka vložila pritožbo in plačala pristojbino za
         pritožbo šele 26. junija 2000, torej prepozno.

      88     Zaradi zadnje ugotovitve ni utemeljen očitek tožeče stranke, ki ga je navedla v podporo predlogu za razveljavitev odločbe
         odbora za pritožbe z dne 13. februarja 2003 „in/ali“ odločbe odbora za pritožbe z dne 13. marca 2003 ter se nanaša na kršitev
         pravila 53 Uredbe št. 2868/95.

      89     Ni sporno, da je odbor za pritožbe, potem ko je z odločbo z dne 13. februarja 2003 zavrgel pritožbo tožeče stranke kot prepozno
         in torej nedopustno, 13. marca 2003 izdal odločbo, v kateri je ne samo popravil napačne datume nekaterih aktov, ampak tudi
         navedel nov zavrnitveni razlog, in sicer plačilo pristojbine za pritožbo po poteku roka za vložitev pritožbe, ter zato na
         novo oblikoval izrek, ker se je obravnavalo, da pritožba ni bila vložena, zaradi česar se vrne navedena pristojbina na podlagi
         pravila 49(3) Uredbe št. 2868/95.

      90     Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe s tem kršil pravilo 53 Uredbe št. 2868/95, ki dovoljuje samo popravke očitnih
         napak.

      91     Poleg tega, da pravilo 49 Uredbe št. 2868/95 tudi v odstavku 3 zadeva „zavrženje pritožbe zaradi nedopustnosti“, je treba
         opozoriti, da obe rešitvi, ki ju je zaporedoma sprejel odbor za pritožbe, pomenita pritrdilni odgovor na skupni problem, namreč
         v obravnavanem primeru na vprašanje, ali je tožeča stranka pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore št. 799/1999 z dne 22. septembra
         1999 vložila prepozno ali ne, in sicer glede na isti rok dveh mesecev, določen s členom 59 Uredbe št. 40/94.

      92     V teh okoliščinah je morala tožeča stranka neodvisno od tega, ali je odbor za pritožbe sprejel ali ne odločbo z dne 13. marca
         2003 v nasprotju s pravilom 53 Uredbe št. 2868/95, v vsakem primeru dokazati, da je navedeni odbor nepravilno menil, da ni
         niti vložila pritožbe niti plačala pristojbine za to pritožbo v roku, določenem s členom 59 Uredbe št. 40/94, česar ni naredila,
         kot je ugotovljeno v zgoraj navedenih točkah od 53 do 87.

      93     Tožeča stranka v podporo predlogu za razveljavitev odločbe odbora za pritožbe z dne 13. februarja 2003 „in/ali“ odločbe odbora
         za pritožbe z dne 13. marca 2003 navaja še en očitek, ki zadeva kršitev pravic do obrambe, ker ji na dan vložitve te tožbe
         še vedno ni bil odobren vpogled v spis postopka z ugovorom, ki ga je zahtevala 26. junija 2000 in nato 12. julija 2002.

      94     V zvezi s tem je treba spomniti, da je spoštovanje pravic do obrambe splošno načelo prava Skupnosti, na podlagi katerega mora
         biti naslovnikom odločb javnih organov, ki bistveno vplivajo na njihove interese, omogočeno, da učinkovito izrazijo svoje
         stališče (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 16. februarja 2000 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (Oblika mila), T-122/99,
         Recueil, str. II ‑265, točka 42; z dne 27. februarja 2002 v zadevi Eurocool Logistik proti UUNT (EUROCOOL), T-34/00, Recueil,
         str. II-683, točka 21, in v zadevi Rewe‑Zentral proti UUNT (LITE), T-79/00, Recueil, str. II-705, točka 14).

      95     Načelo varstva pravic do obrambe sicer izraža člen 73 Uredbe št. 40/94, v skladu s katerim lahko odločbe UUNT temeljijo le
         na razlogih ali dokazih, glede katerih so imele stranke priložnost podati pripombe (zgoraj navedene sodbe Oblika mila, točka
         40, EUROCOOL, točka 20, in LITE, točka 13), saj ta določba zadeva dejanske in pravne razloge ter dokaze (sodba Sodišča prve
         stopnje z dne 3. decembra 2003 v zadevi Audi proti UUNT (TDI), T-16/02, Recueil, str. II‑497, točka 71).

      96     V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je UUNT 2. avgusta 2002 tožeči stranki posredoval potrdila, ki jih je izdal
         telefaks o pravilnem pošiljanju sporočila 6. novembra 1998, o vročitvi ugovora in predvsem odločbe oddelka za ugovore št. 799/1999
         z dne 22. septembra 1999, ter jo pozval, naj predloži svoje pripombe o teh dokumentih, kar je storila z dopisom z dne 2. oktobra
         2002.

      97     Tako ni sporno, da se je tožeča stranka seznanila s stališčem, na katerem temeljita odločbi UUNT z dne 13. februarja in 13. marca
         2003, ter učinkovito izrazila svoje stališče o njem in da se zato ne more uspešno sklicevati na kršitev pravic do obrambe.
         Dejstvo, da je 4. julija 2003 in torej po vložitvi tožbe v zadevi T-128/03 prejela druge dokumente iz spisa glede postopka
         z ugovorom, zlasti telefaksa z dne 3. junija 1999 in 11. januarja 2000, za katera trdi, da ju ni prejela na navedena datuma,
         v zvezi s tem ni upoštevno.

      98     Nazadnje je treba spomniti, da tožeča stranka navaja dejstvo, da oddelek za ugovore v odločbi z dne 25. oktobra 2000 ni odločil
         o zahtevi za vrnitev v prejšnje stanje glede zamujenega roka za vložitev pritožbe zoper odločbo navedenega oddelka z dne 22. septembra
         1999 in da pričakuje odločbo o tem vprašanju.

      99     V resnici se zdi, da se je oddelek za ugovore na podlagi člena 78(4) Uredbe št. 40/94 razglasil za nepristojnega za odločanje
         o tem delu zahteve za vrnitev v prejšnje stanje, ker meni, da lahko o tem odločajo samo odbori za pritožbe.

      100   Iz spisa izhaja, da tožeča stranka ni nasprotovala tej rešitvi. Tako je z dopisom z dne 22. novembra 2000 od UUNT zahtevala,
         naj odbor za pritožbe sprejme odločbo o zahtevi za vrnitev v prejšnje stanje glede zamujenega roka za vložitev pritožbe zoper
         odločbo oddelka za ugovore z dne 22. septembra 1999. Poleg tega povzetek utemeljitve tožeče stranke, naveden v odločbi odbora
         za pritožbe z dne 26. septembra 2002, v kateri je ta odločil o pritožbi, ki jo je tožeča stranka vložila zoper odločbo oddelka
         za ugovore z dne 25. oktobra 2000, ne vsebuje nobene navedbe v zvezi s tem.

      101   Zato je treba ugotoviti, da položaj iz zgoraj navedene točke 98 ni predmet spora v zadevi T-128/03 in da se samo pavšalno
         sklicevanje tožeče stranke brez drugih jasnih in natančnih navedb o morebitni kršitvi katere koli določbe Uredbe št. 40/94
         ali Uredbe št. 2868/95 ne more obravnavati kot razveljavitveni razlog niti v zadevi T-128/03 niti v zadevi T-380/02.

      102   Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da je treba tožbi, ki ju je vložila tožeča stranka, v celoti zavrniti.
       Stroški
      103   V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov, ki jih je ta priglasil. Intervenient
         nasprotno v odgovoru ni navedel predlogov v zvezi s plačilom stroškov, zato nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožbi se zavrneta.
      2)      Tožeča stranka nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasil Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
            (UUNT).
      3)      Chipita International SA nosi svoje stroške.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Jürimäe

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 19. aprila 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 26. septembra 1996. # Francoska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-241/94.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 10. septembra 2008. # Promat GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti PROMAT - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti PROMA - Delna zavrnitev registracije - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-243/06.

text:
      Sodba Sodišča prve Stopnje (četrti senat) z dne 10. septembra 2008 – Promat proti UUNT – Puertas Proma (PROMAT)
      (Zadeva T-243/06)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom − Prijava figurativne znamke Skupnosti PROMAT − Prejšnja figurativna znamka Skupnosti PROMA − Delna zavrnitev
         registracije – Relativni razlog za zavrnitev − Verjetnost zmede − Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“

      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točko 54.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 4. maja 2006 (zadeva R 1059/2005-1), ki se nanaša na postopek z ugovorom
                  med Puertas Proma, SAL in Promat GmbH.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Promat GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka PROMAT za proizvode in storitve iz razredov 1, 3, od 6 do 12, 14, 16, 17, od 20 do 22 in od 25 do 37 –
                  prijava št. 932202

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Puertas Proma, SAL

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               figurativna znamka PROMA zlasti za proizvode in storitve iz razredov 6, 20 in 39 (znamka Skupnosti št. 239384)

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Promat GmbH se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 22. decembra 1993. # David Neath proti Hugh Steeper Ltd. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Industrial Tribunal, Leeds - Združeno kraljestvo. # Zadeva C-152/91.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. novembra 1999. # Georges Tzoanos proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba. # Zadeva C-191/98 P.


Sodba Sodišča z dne 28. januarja 1986. # Pronuptia de Paris GmbH proti Pronuptia de Paris Irmgard Schillgallis. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Konkurenca. # Zadeva 161/84.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. septembra 2011. # Genovaitė Valčiukienė in drugi proti Pakruojo rajono savivaldybė in drugi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vyriausiasis administracinis teismas - Litva. # Direktiva 2001/42/ES - Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje - Načrti, v katerih je določena raba majhnih območij na lokalni ravni - Člen 3(3) - Dokumenti, ki se nanašajo na prostorsko načrtovanje na lokalni ravni in v katerih je naveden le en predmet gospodarske dejavnosti - Presoja na podlagi Direktive 2001/42/ES, ki jo nacionalno pravo izključuje - Diskrecijska pravica držav članic - Člen 3(5) - Povezava z Direktivo 85/337/EGS - Člen 11(1) in (2) Direktive 2001/42/ES. # Zadeva C-295/10.

text:
      Zadeva C-295/10
      Genovaitė Valčiukienė in drugi
      proti
      Pakruojo rajono savivaldybė in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vyriausiasis administracinis teismas)
      „Direktiva 2001/42/ES – Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje – Načrti, v katerih je določena raba majhnih območij na lokalni ravni – Člen 3(3) – Dokumenti, ki se nanašajo na prostorsko načrtovanje na lokalni ravni in v katerih je naveden le en predmet gospodarske dejavnosti
         – Presoja na podlagi Direktive 2001/42/ES, ki jo nacionalno pravo izključuje – Diskrecijska pravica držav članic – Člen 3(5) – Povezava z Direktivo 85/337/EGS – Člen 11(1) in (2) Direktive 2001/42/ES“

      Povzetek sodbe
      1.        Okolje – Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje – Direktiva 2001/42 – Področje uporabe – Načrti in programi,
            ki lahko znatno vplivajo na okolje – Diskrecijska pravica držav članic – Obseg in meje
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/42, člen 3(2), (3) in (5))
      2.        Okolje – Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje – Direktiva 2001/42 – Obveznost opraviti okoljsko presojo
            ob upoštevanju zahtev, vsebovanih v drugih določbah prava Unije – Meje
      (Direktiva Sveta 85/337; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/42, člen 11(1) in (2))
      1.        Diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice na podlagi člena 3(5) Direktive 2001/42 o presoji vplivov nekaterih načrtov
         in programov na okolje pri določanju vrst načrtov, ki lahko znatno vplivajo na okolje, omejuje obveznost iz člena 3(3) te
         direktive v povezavi z odstavkom 2 tega člena, da je za načrte, ki lahko znatno vplivajo na okolje, obvezna presoja zlasti
         zaradi njihovih značilnosti, njihovih vplivov in značilnosti območij, ki bi lahko bila znatno prizadeta.

      Zato bi država članica, ki bi določila taka merila ali pragove, da bi bila dejansko cela kategorija projektov vnaprej izvzeta
         iz zahteve po presoji vplivov, prekoračila meje diskrecijske pravice, ki jo ima v skladu s členom 3(5) Direktive 2001/42 v
         povezavi z odstavkoma 2 in 3 tega člena, razen če je mogoče glede vseh izvzetih načrtov na podlagi ustreznih meril – kot so
         med drugim predmet teh načrtov, velikost ozemlja, ki ga zajemajo, ali občutljivost naravnega okolja, na katerega se načrt
         nanaša – šteti, da ni verjetno, da bi znatno vplivali na okolje.

      V teh okoliščinah je člen 3(5) Direktive 2001/42 v povezavi s členom 3(3) te direktive treba razlagati tako, da nasprotuje
         nacionalni ureditvi, ki na splošen način in brez preverjanja vsakega primera posebej določa, da se presoja na podlagi te direktive
         ne izvede, če se načrti, ki določajo uporabo majhnih območij na lokalni ravni, nanašajo le na en predmet gospodarske dejavnosti.
         S takim merilom namreč ni mogoče presoditi, ali nek načrt znatno vpliva na okolje ali ne.

      (Glej točke od 46 do 48 in 54 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 11(1) in (2) Direktive 2001/42 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje je treba razlagati tako, da
         to, da je bila izvedena okoljska presoja na podlagi Direktive 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov
         na okolje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/11, ne pomeni, da ni treba izvesti take presoje na podlagi Direktive 2001/42.

      Predložitveno sodišče pa mora presoditi, ali se presoja, ki je bila izvedena na podlagi Direktive 85/337, kakor je bila spremenjena,
         lahko šteje za skupni ali usklajeni postopek in ali ta presoja zajema že vse zahteve iz Direktive 2001/42. Če se izkaže, da
         je to tako, ni več treba izvesti nove presoje na podlagi zadnje direktive.

      Poleg tega člen 11(2) Direktive 2001/42 državam članicam ne nalaga, da v svojih nacionalnih pravnih redih predvidijo usklajene
         ali skupne postopke, ki zadostijo zahtevam direktiv 2001/42 in 85/337.

      (Glej točki 63 in 66 ter točki 2 in 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 22. septembra 2011(*)

      „Direktiva 2001/42/ES – Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje – Načrti, v katerih je določena raba majhnih območij na lokalni ravni – Člen 3(3) – Dokumenti, ki se nanašajo na prostorsko načrtovanje na lokalni ravni in v katerih je naveden le en predmet gospodarske dejavnosti
         – Presoja na podlagi Direktive 2001/42/ES, ki jo nacionalno pravo izključuje – Diskrecijska pravica držav članic – Člen 3(5) – Povezava z Direktivo 85/337/EGS – Člen 11(1) in (2) Direktive 2001/42/ES“

      V zadevi C‑295/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Vyriausiasis administracinis
         teismas (Litva) z odločbo z dne 13. maja 2010, ki je prispela na Sodišče 15. junija 2010, v postopku

      Genovaitė Valčiukienė,

      Julija Pekelienė,

      Lietuvos žaliųjų judėjimas,

      Petras Girinskis,

      Laurynas Arimantas Lašas
      proti
      Pakruojo rajono savivaldybė,

      Šiaulių visuomenės sveikatos centras,

      Šiaulių regiono aplinkos apsaugos departamentas,

      ob udeležbi
      Sofita UAB,

      Oltas UAB,

      Šiaulių apskrities viršininko administracija,

      Rimvydas Gasparavičius,

      Rimantas Pašakinskas,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.‑C. Bonichot, predsednik senata, K. Schiemann, L. Bay Larsen (poročevalec), sodnika, C. Toader in A. Prechal,
         sodnici,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. maja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. Valčiukienė in J. Pekelienė Lietuvos žaliųjų judėjimas ter za P. Girinskis in L. Arimantas Lašas S. Dambrauskas, odvetnik,
      –        za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in J. Balčiūnaitė, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo P. Oliver in A. Steiblytė, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(2)(a), (3) in (5) in člena 11(1) in (2) Direktive 2001/42/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2001 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje (UL L 197,
         str. 30).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Valčiukienė, J. Pekelienė, Lietuvos žaliųjų judėjimas (gibanje zelenih Litve),
         P. Girinskis in L. Arimantas Lašas ter Pakruojo rajono savivaldybė (občina okrožja Pakruojas), Šiaulių visuomenės sveikatos
         centras (center za javno zdravje v Šiauliaiu) in Šiaulių regiono aplinkos apsaugos departamentas (okrožna služba za varstvo
         okolja v Šiauliaiu) med drugim glede dveh odločb z dne 23. marca in 20. aprila 2006, s katerima je Pakruojo rajono savivaldybė
         potrdila dva podrobna načrta, ki urejata gradnjo kompleksov s kapaciteto do 4000 prašičev in rabo tal za dve zemljiški parceli,
         na katerih bosta ta kompleksa stala.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
       Direktiva 2001/42
      3        V uvodnih izjavah od 10 do 12 in 19 Direktive 2001/41 je navedeno:

      „(10)      Vsi načrti in programi, ki se pripravijo za več sektorjev in določajo okvir za prihodnje soglasje za izvedbo projektov iz
         prilog I in II Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na
         okolje [(UL L 175, str.40), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne 3. marca 1997 (UL L 73, str. 5, v nadaljevanju:
         Direktiva 85/337], […] bodo verjetno znatno vplivali na okolje in praviloma naj bi se zanje izvedla sistematska okoljska presoja.
         Kadar načrti in programi opredeljujejo rabo majhnih območij na lokalni ravni […], naj bi se presojali le, kadar države članice
         ugotovijo, da bodo verjetno znatno vplivali na okolje.

      (11)      Drugi načrti in programi, ki določajo okvir za prihodnje soglasje za izvedbo projektov, morda ne bodo znatno vplivali na okolje
         v vseh primerih in naj bi se presojali le, kadar države članice ugotovijo, da bodo verjetno tako vplivali.

      (12)      Pri takem odločanju naj bi države članice upoštevale ustrezna merila iz te direktive.
      […]
      (19)      Kadar je obveznost izvedbe presoje vplivov na okolje predpisana hkrati v tej direktivi in drugi zakonodaji Skupnosti, kakršne
         so Direktiva Sveta 79/409/EGS z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prostoživečih ptic [UL L 103, str.1], Direktiva Sveta 92/43/EGS
         [z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL L 206, str.7)] ali
         Direktiva 2000/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepanje Skupnosti na področju
         vodne politike [UL L 337, str.1], lahko države članice, zato da preprečijo podvajanje presoje, predvidijo usklajene ali skupne
         postopke, ki izpolnjujejo zahteve ustrezne zakonodaje Skupnosti.“

      4        V členu 1 Direktive 2001/42 je določeno, da je cilj te direktive zagotoviti visoko raven varstva okolja in prispevati k vključevanju
         okoljskih vidikov v pripravljanje in sprejemanje načrtov in programov, da se spodbuja trajnostni razvoj, in sicer tako, da
         se zagotovi v skladu s to direktivo izvedena okoljska presoja nekaterih načrtov in programov, ki bodo verjetno znatno vplivali
         na okolje.

      5        Člen 2 Direktive 2001/42 določa:

      „V tej direktivi:
      (a) ‚načrti in programi‘ pomenijo načrte in programe […] ter vse njihove spremembe:
      –      ki jih pripravi in/ali sprejme organ na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni ali jih pripravi organ, sprejme pa jih parlament
         ali vlada v zakonodajnem postopku in

      –      ki so zahtevani z zakonskimi in drugimi predpisi;
      (b)      ‚okoljska presoja‘ pomeni pripravo okoljskega poročila, izvajanje posvetovanj, upoštevanje okoljskega poročila in izidov posvetovanj
         pri odločanju ter zagotovitev informacij o odločitvi skladno s členi 4 do 9;

      […]“
      6        Člen 3 te direktive določa:

      „1.      Okoljska presoja v skladu s členi 4 do 9 se izvede pri načrtih in programih iz odstavkov 2 do 4, ki bodo verjetno znatno vplivali
         na okolje.

      2.      Ob upoštevanju odstavka 3 se okoljska presoja izvede za vse načrte in programe:
      (a)      ki so pripravljeni za kmetijstvo, gozdarstvo, ribištvo, energetiko, industrijo, promet, ravnanje z odpadki, upravljanje voda,
         telekomunikacije, turizem, prostorsko načrtovanje ali rabo zemljišč in ki določajo okvir za prihodnja soglasja za izvedbo
         projektov iz prilog I in II k Direktivi [85/337]; […]

      […]
      3.      Pri načrtih in programih iz odstavka 2, ki določajo rabo majhnih območij na lokalni ravni, […] je okoljska presoja potrebna
         le, kadar države članice ugotovijo, da bodo verjetno znatno vplivali na okolje.

      […]
      5.      Države članice s preučevanjem vsakega primera posebej, z določanjem vrst načrtov in programov ali s kombinacijo obeh načinov
         ugotovijo, ali je verjetno, da bodo načrti ali programi iz odstavkov 3 in 4 znatno vplivali na okolje. Zato države članice
         v vseh primerih upoštevajo ustrezna merila iz Priloge II za zagotovitev, da so načrti in programi z verjetnimi znatnimi vplivi
         na okolje zajeti s to direktivo.

      […]“
      7        Člen 11(1) in (2) Direktive 2001/42 z naslovom „Razmerje do druge zakonodaje Skupnosti“ določa:

      „1.      Okoljska presoja po tej direktivi je brez vpliva na zahteve Direktive [85/337] in katere koli druge zahteve zakonodaje Skupnosti.
      2.      Države članice lahko za načrte in programe, pri katerih je obveznost izvesti presojo vplivov na okolje predpisana hkrati v
         tej direktivi in drugi zakonodaji Skupnosti, poskrbijo za usklajene ali skupne postopke, ki izpolnjujejo zahteve ustrezne
         zakonodaje Skupnosti, zato da med drugim preprečijo podvajanje presoje.“

      8        V Prilogi II k Direktivi 2001/42 so navedena merila za določitev verjetnega znatnega vpliva na okolje v smislu člena 3(5)
         te direktive.

       Direktiva 85/337
      9        V skladu z besedilom člena 4(1) Direktive 85/337 se presojajo projekti, ki so našteti v Prilogi I k tej direktivi, ob upoštevanju,
         da so na podlagi člena 2(3) te direktive v izjemnih primerih nekateri projekti izvzeti.

      10      Točka 17 Priloge I k Direktivi 85/337 se nanaša na obrate za intenzivno rejo prašičev z več kot 3000 mesti za pitance.

      11      Člen 4(2) Direktive 85/337 določa:

      „Ob upoštevanju člena 2(3) države članice za projekte, ki so našteti v Prilogi II, s:
      (a)      preverjanjem za vsak primer posebej,
      ali
      (b)      pragovi ali merili, ki jih postavi država članica
      odločijo, ali se bo projekt presojal skladno s členi 5 do 10.
      Države članice se lahko odločijo za uporabo obeh postopkov, navedenih v (a) in (b).“
       Nacionalno pravo
       Zakon o varstvu okolja
      12      V členu 1, točke 10, 17 in 18, zakona o varstvu okolja (Aplinkos apsaugos įstatymas), kakor je bil spremenjen z zakonom z
         dne 19. februarja 2004 (Žin., 2004, št. 36-1179, v nadaljevanju: zakon o varstvu okolja), je določeno:

      „(10)  presoja vplivov na okolje je postopek ugotavljanja, opredeljevanja in presoje okoljskih vplivov, ki jih ima lahko načrtovana gospodarska dejavnost;

      […]
      (17)      strateška presoja vplivov na okolje je postopek ugotavljanja, opredeljevanja in presoje morebitnih okoljskih posledic izvedbe nekaterih načrtov in programov,
         za katere je treba pripraviti dokumente, ki se nanašajo na strateško presojo učinkov na okolje, izvesti posvetovanja, kjer
         se upoštevajo rezultati presoje in posvetovanj, preden se sprejme in/ali potrdi načrt ali program in ponudijo informacije
         v zvezi z odločbo o sprejetju in/ali potrditvi načrta ali programa;

      (18)      načrti in programi so dokumenti, ki se nanašajo na načrtovanje na državni, regionalni ali lokalni ravni ([…] dokumenti prostorskega načrtovanja
         […]), ki se pripravijo, potrdijo in/ali sprejmejo na podlagi veljavne zakonodaje ali v skladu z izvedbenimi pooblastili javnih
         upravnih organov in imajo lahko učinki njihove izvedbe znatne vplive na okolje, vključno z delnimi ali celotnimi spremembami
         takih načrtov in programov.“

      13      Člen 27(1) tega zakona določa, da je načrte in programe, učinki izvedbe katerih bi lahko znatno vplivali na okolje, treba
         pripraviti in izvesti v skladu s tem zakonom in ostalimi zakonskimi in drugimi predpisi, ki urejajo strateško presojo vplivov
         na okolje, prostorsko načrtovanje in okoljski monitoring.

       Zakon o prostorskem načrtovanju
      14      Člen 4(3), točka 4, zakona o prostorskem načrtovanju (Teritorijų planavimo įstatymas), kakor je bil spremenjen z zakonom z
         dne 15. januarja 2004 (Žin., 2004, št. 21-617, v nadaljevanju: zakon o prostorskem načrtovanju), določa, da so podrobni načrti,
         kot sta sporna načrta v postopku v glavni stvari, dokumenti, ki se nanašajo na prostorsko načrtovanje na lokalni ravni.

      15      Člen 25(4) tega zakona določa, da je treba, ko se pripravlja podroben načrt, izvesti strateško presojo vplivov na okolje glede
         odločbe o dokumentu prostorskega načrtovanja le v primeru, če je to predvideno v zakonodaji ali drugih predpisih.

       Uredba št. 967 z dne 18. avgusta 2004
      16      Določbe Direktive 2001/42 so bile prenesene v litovski pravni red med drugim z uredbo št. 967 vlade Republike Litve z dne
         18. avgusta 2004, v kateri so bila določena okvirna pravila postopka za strateško presojo vplivov načrtov in programov na
         okolje (Nutarimas dėl planų ir programų strateginio pasekmių aplinkai vertinimo tvarkos aprašo patvirtinimo) (Žin., 2004,
         št. 130-4650, v nadaljevanju: okvirna pravila, ki jih določa uredba št. 967).

      17      V točki 7.1 okvirnih pravil, ki jih določa uredba št. 967, je navedeno, da je treba strateško presojo obvezno izvesti, če
         so načrti in programi pripravljeni za rabo zemljišč ali za prostorsko načrtovanje in so podlaga za izvedbo projektov, ki se
         nanašajo na gospodarske dejavnosti, ki so navedene v prilogi 1 ali 2 k zakonu o presoji okoljskih vplivov načrtovane gospodarske
         dejavnosti (Planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo įstatymas), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 21.
         junija 2005 (Žin., 2005, št. 84‑3105, v nadaljevanju: zakon o presoji okoljskih vplivov načrtovane gospodarske dejavnosti).

      18      V točki 3.4 okvirnih pravil, ki jih določa uredba št. 967, je določeno, da se okvirna pravila ne uporabljajo za pripravo in
         potrditev „dokumentov prostorskega načrtovanja, v katerih se v podrobnih sklepih omenja le en predmet gospodarske dejavnosti“.

      19      Uredba št. 967 z dne 18. avgusta 2004 je bila razveljavljena z uredbo št. 467 vlade Republike Litve z dne 27. aprila 2011
         (Žin., 2011, št. 50), s katero je bila – z učinkom od 1. maja 2011 – razveljavljena točka 3.4 okvirnih pravil, ki jih določa
         uredba št. 967.

       Zakon o presoji okoljskih vplivov načrtovane gospodarske dejavnosti
      20      Cilj zakona o presoji okoljskih vplivov načrtovane gospodarske dejavnosti je med drugim izvedba Direktive 85/337.

      21      Točka 1.1 priloge 1 k temu zakonu vključuje „prašičjo farmo (900 ali več plemenskih svinj; 3000 ali več svinj)“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      22      Z odločbo z dne 24. marca 2005 je Pakruojo rajono savivaldybė potrdila predlog družbe Saerimner UAB o gradnji do enajst kompleksov
         za prašičerejo v okrožju Pakruojas.

      23      Pakruojo rajono savivaldybė je 23. februarja 2006 družbama Sofita UAB in Oltas UAB, katerih matična družba je Saerimner UAB,
         izdala dovoljenje, da naročita podrobna načrta za gradnjo dveh kompleksov za intenzivno prašičerejo 4000 prašičev v dveh krajih
         blizu občine Klovainiai, ki je v okrožju Pakruojas.

      24      Z odločbama z dne 23. marca in 20. aprila 2006 je Pakruojo rajono savivaldybė potrdila ta dva podrobna načrta, ki enako urejata
         gradnjo teh kompleksov, pri čemer ima vsak od njih kapaciteto do 4000 prašičev in rezervoar s kapaciteto 10.000 m3 za prašičjo gnojevko, ter rabo tal za obe zemljiški parceli, na kateri bosta zgrajena ta kompleksa.

      25      S tema podrobnima načrtoma je bila opredeljena uporaba zemljišča na lokalni ravni. Na podlagi člena 4(3), točka 4, zakona
         o prostorskem načrtovanju sta ta dva načrta dokumenta, ki se nanašata na prostorsko načrtovanje na lokalni ravni.

      26      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so pred Šiaulių apygardos administracinis teismas (okrožno upravno sodišče v Šiauliaiu)
         izpodbijale med drugim zakonitost teh dveh odločb o potrditvi in trdile, da bi morali pristojni organi izvesti strateško presojo
         vplivov na okolje v smislu člena 1, točka 17, zakona o varstvu okolja.

      27      To sodišče je s sodbo z dne 21. februarja 2009 tožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

      28      Ugotovilo je, da se v skladu z nacionalnim pravom, med drugim s točko 3.4 okvirnih pravil, ki jih določa uredba št. 967, postopek
         strateške presoje vplivov na okolje ne uporablja za dokumente prostorskega načrtovanja, v katerih je pri sklepih naveden le
         en predmet gospodarske dejavnosti, enako kot v obeh podrobnih načrtih.

      29      Pojasnilo je, da bi se v tem primeru moral uporabiti le zakon o presoji okoljskih vplivov načrtovane gospodarske dejavnosti,
         enako kot v obravnavanem primeru. Za načrtovano gospodarsko dejavnost teh družb je bil izveden le postopek presoje okoljskih
         vplivov v smislu člena 1, točka 10, zakona o varstvu okolja.

      30      To sodišče je zato zavrnilo trditev tožečih strank v postopku v glavni stvari, da je treba opraviti tudi strateško presojo
         okoljskih vplivov.

      31      V pritožbi pred predložitvenim sodiščem so pritožnice v postopku v glavni stvari navedle, da člen 16 zakona o prostorskem
         načrtovanju določa, da morajo organi, pristojni za prostorsko načrtovanje, izdelati načrt in izvesti strateško presojo okoljskih
         vplivov, če pred graditvijo projekta niso bili predloženi dokumenti o splošnem prostorskem načrtovanju.

      32      Glede točke 3.4 okvirnih pravil, ki jih določa uredba št. 967, so te pritožnice zatrjevale, da načrtov, ki sta bila potrjena
         z odločbama z dne 23. marca in 20. aprila 2006 ne bi bilo mogoče opredeliti kot načrtov, v katerih je določen le en predmet
         gospodarske dejavnosti v smislu nacionalnega prava. To naj ne bi ustrezalo resničnem stanju, zato bi bilo torej treba izvesti
         strateško presojo okoljskih vplivov.

      33      Predložitveno sodišče je presodilo, da nacionalna ureditev, ki se je uporabljala ob nastanku dejanskega stanja, ki se obravnava
         v postopku v glavni stvari, ni določala, da je za oba izpodbijana načrta treba izvesti strateško presojo okoljskih vplivov.
         Vendar je glede na to, da je ta ureditev pomenila izvajanje Direktive 2001/42, to sodišče podvomilo, ali je ta ureditev združljiva
         z navedeno direktivo.

      34      V teh okoliščinah je Vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se pravilo, da v primeru dokumentov, ki se nanašajo na prostorsko načrtovanje na lokalni ravni in v katerih je pri podrobnih
         sklepih naveden le en predmet gospodarske dejavnosti, ni treba izvesti strateške presoje vplivov na okolje, kot določa zakonodaja
         Republike Litve, med drugim točka 3.4 [okvirnih pravil, ki jih določa uredba št. 967], obravnava kot določitev vrste načrtov
         ali programov v smislu člena 3(5) Direktive 2001/42 […]?

      2.      Ali so določbe nacionalnega prava, ki se uporabljajo v tej zadevi in ki ob tem, da ne določajo za vsak posamezen primer, ali
         obstajajo potencialni znatni okoljski učinki, določajo, da strateške presoje vplivov na okolje v zvezi z dokumenti prostorskega
         načrtovanja, ki se uporabljajo za majhna območja na lokalni ravni, kot v tem primeru, ni treba izvesti zgolj zato, ker se
         v teh dokumentih sklicuje na en predmet gospodarske dejavnosti, združljive z zahtevami iz člena 3(2)(a), (3) in (5) Direktive
         2001/42?

      3.      Ali je treba določbe Direktive 2001/42, vključno s členom 11(1), razlagati tako, da se v okoliščinah kot v tem primeru, v
         katerem je bil izveden postopek presoje vplivov na okolje v skladu z zahtevami Direktive 85/337 […], ne uporabljajo?

      4.      Ali področje uporabe člena 11(2) Direktive 2001/42 zajema Direktivo 85/337?
      5.      Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen: ali dejstvo, da je bila izvedena presoja v skladu z Direktivo 85/337, pomeni,
         da bi se v položaju kot v tem primeru obveznost izvedbe presoje vplivov na okolje v skladu z zahtevami Direktive 2001/42 obravnavala
         kot podvajanje presoje v smislu člena 11(2) Direktive 2001/42?

      6.      Če je odgovor na peto vprašanje pritrdilen: ali Direktiva 2001/42, vključno s členom 11(2), določa obveznost držav članic,
         da zaradi izogibanja podvajanja v nacionalnem pravu določijo skupne ali usklajene postopke, ki urejajo presojo, ko jo je treba
         izvesti na podlagi Direktive 2001/42 in Direktive 85/337?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      35      V uvodu je treba pojasniti, da iz predložitvene odločbe izhaja, da sta „podrobna načrta“ v postopku v glavni stvari „dokumenta,
         ki se nanašata na prostorsko načrtovanje na lokalni ravni“ v smislu točk 3.4 in 7.1 okvirnih pravil, ki jih določa uredba
         št. 967. Ti dokumenti pomenijo „načrte in programe“ v smislu člena 1, točka 18, zakona o varstvu okolja. Izpodbijana načrta
         v postopku v glavni stvari sta bila potrjena, preden so bili pripravljeni dokumenti, ki se nanašajo na splošno prostorsko
         načrtovanje.

      36      Glede na te uvodne ugotovitve je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče s tema prvima vprašanjema, o katerih je treba odločati
         skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(2)(a), (3) in (5) Direktive 2001/42 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da se presoja na podlagi te direktive ne izvede, če se načrti,
         ki določajo uporabo majhnih območij na lokalni ravni, nanašajo le na en predmet gospodarske dejavnosti.

      37      Kot je določeno v členu 1 Direktive 2001/42, je glavni cilj te direktive to, da se pri pripravljanju in pred sprejetjem načrtov
         in programov, ki bodo verjetno znatno vplivali na okolje, izvede okoljska presoja.

      38      Najprej je treba ugotoviti, da načrte, kot sta ta, ki sta izpodbijana v postopku v glavni stvari, določa člen 3(2)(a) Direktive
         2001/42, za katere je, ob upoštevanju odstavka 3 tega člena, potrebna okoljska presoja in da, kot izhaja iz predložitvene
         odločbe, konkretno opredeljujejo okvir, v katerem se lahko dovoli izvedba načrtov, kot so ti iz točke 17 Priloge 1 k Direktivi
         85/337.

      39      Glede tega je treba člen 3(2)(a) Direktive 2001/42 razlagati tako, da velja tudi za načrt, ki le v enem sektorju določa okvir
         za projekt, v katerem je naveden le en predmet gospodarske dejavnosti.

      40      Iz besedila tega člena 3(2)(a) glede na uvodno izjavo 10 Direktive 2001/42 ne izhaja, da bi se ta člen moral uporabljati le
         za načrte in programe, ki določajo okvir za projekte, ki imajo več predmetov v enem ali več sektorjih, ki so omenjeni v tej
         določbi.

      41      Poleg tega besedna zveza „vsi načrti in programi, ki se pripravijo za več sektorjev“ iz navedene uvodne izjave potrjuje, da
         se člen 3(2)(a) te direktive nanaša na vse načrte in programe, ki se pripravijo za vsakega od sektorjev, ki so v njem omenjeni,
         vključno s sektorjem prostorskega načrtovanja podeželja, ki je obravnavan posebej, in ne le na načrte in programe, ki se pripravijo
         istočasno za več teh sektorjev.

      42      Ker so zadevni sektorji zelo široki, bi vsaka drugačna razlaga vodila k občutnemu omejevanju področja uporabe te določbe in
         s tem k ogrožanju glavnega cilja Direktive 2001/42. Taka razlaga bi vodila k temu, da bi bili lahko načrti večjih razsežnosti
         zajeti s to direktivo le, če bi se nanašali na več gospodarskih dejavnosti.

      43      Dalje, treba je ugotoviti, da zadevni načrti in programi v postopku v glavni stvari izhajajo iz člena 3(3) Direktive 2001/42,
         v skladu s katerim je za načrte, ki določajo rabo majhnih območij na lokalni ravni, presoja obvezna le, kadar države članice
         „ugotovijo, da bodo verjetno znatno vplivali na okolje“.

      44      Države članice v skladu s členom 3(5) Direktive 2001/42 za načrte, kot sta ta dva v postopku v glavni stvari, s preučevanjem
         vsakega primera posebej ali z določanjem vrst načrtov in programov ugotovijo, ali ti načrti lahko tako znatno vplivajo na
         okolje, da je potrebna presoja v skladu s to direktivo. V isti določbi je določeno, da lahko države članice tudi združijo
         oba postopka.

      45      Glede tega je treba pojasniti, da je cilj mehanizmov presoje načrtov iz člena 3(5) Direktive 2001/42 olajšati določanje tistih
         načrtov, za katere je presoja obvezna, ker lahko znatno vplivajo na okolje.

      46      Diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice na podlagi člena 3(5) Direktive 2001/42 pri določanju vrst načrtov, ki lahko
         znatno vplivajo na okolje, omejuje obveznost iz člena 3(3) te direktive v povezavi z odstavkom 2 tega člena, da je za načrte,
         ki lahko znatno vplivajo na okolje, obvezna presoja zlasti zaradi njihovih značilnosti, njihovih vplivov in značilnosti območij,
         ki bi lahko bila znatno prizadeta.

      47      Zato bi država članica, ki bi določila taka merila ali pragove, da bi bila dejansko cela kategorija projektov vnaprej izvzeta
         iz zahteve po presoji vplivov, prekoračila meje diskrecijske pravice, ki jo ima v skladu s členom 3(5) Direktive 2001/42 v
         povezavi z odstavkoma 2 in 3 tega člena, razen če je mogoče glede vseh izvzetih načrtov na podlagi ustreznih meril – kot so
         med drugim predmet teh načrtov, velikost ozemlja, ki ga zajemajo, ali občutljivost naravnega okolja, na katerega se načrt
         nanaša – šteti, da ni verjetno, da bi znatno vplivali na okolje (glej v tem smislu glede diskrecijske pravice, ki jo imajo
         države članice v skladu s členom 4(2) Direktive 85/337, sodbo z dne 16. julija 2009 v zadevi Komisija proti Irski, C‑427/07,
         ZOdl., str. I‑6277, točka 42 in navedena sodna praksa).

      48      To pa ne velja glede merila, v skladu s katerim se zadevna odločba o dokumentu prostorskega načrtovanja nanaša le na eno gospodarsko
         dejavnost. S takim merilom poleg tega, da je v nasprotju s členom 3(2)(a) Direktive 2001/42, tudi ni mogoče presoditi, ali
         nek načrt „znatno vpliva“ na okolje ali ne.

      49      Premalo natančno besedilo točke 3.4 okvirnih pravil, ki jih določa uredba št. 967, pa lahko ustvari težave pri določanju obsega
         kategorije načrtov, ki jih lahko pristojni organi obravnavajo kot načrte „pri katerih je naveden le en predmet gospodarske
         dejavnosti“.

      50      Vendar je treba ugotoviti, da je posledica nacionalne določbe, kot je točka 3.4, v tem, da presoja vplivov na okolje v smislu
         člena 1, točka 17, zakona o varstvu okolja ni obvezna za načrte, v katerih je naveden le en predmet gospodarske dejavnosti,
         kot so kompleksi za prašičerejo iz točke 17 Priloge I k Direktivi 85/337, čeprav ni mogoče ovreči trditve, da bi preučitev
         načrtov, ki so zajeti s to določbo, lahko razkrila znatne vplive na okolje.

      51      Torej na podlagi celovite presoje ni mogoče šteti, da nobeden od načrtov, ki so izključeni z nacionalno določbo, kot je točka
         3.4 okvirnih pravil, ki jih določa uredba št. 967, ne more znatno vplivati na okolje.

      52      Poleg tega, čeprav bi ta določba lahko veljala za več načrtov, ne da bi ti znatno vplivali na okolje, brez celovite presoje
         ni mogoče ugotoviti, da bi enako veljalo za kumulativne učinke teh načrtov.

      53      Nazadnje je treba ugotoviti, da pravila, kot so ta iz točke 3.4 okvirnih pravil, ki jih določa uredba št. 967, ne le ogrožajo
         cilj Direktive 2001/42 in med drugim člen 3(2), (3) in (5) te direktive, namen katerega je, da se iz zahteve po presoji vplivov
         ne izvzame noben načrt, ki bi lahko znatno vplival na okolje, ampak tudi nikakor ne zagotavljajo, da bodo pristojni organi
         upoštevali merila, določena v Prilogi II k Direktivi 2001/42, kot to natančno zahteva člen 3(5), drugi stavek, te direktive,
         da bi se zagotovilo, da bi bili vsi načrti, ki lahko znatno vplivajo na okolje, zajeti s to direktivo.

      54      Zato je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je člen 3(5) Direktive 2001/42 v povezavi s členom 3(3) te direktive
         treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki na tako splošen način in
         brez preverjanja vsakega primera posebej določa, da se presoja na podlagi te direktive ne izvede, če se načrti, ki določajo
         uporabo majhnih območij na lokalni ravni, nanašajo le na en predmet gospodarske dejavnosti.

       Tretje, četrto in peto vprašanje
      55      S temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče sprašuje, ali je člen 11(1) in (2) Direktive 2001/42
         treba razlagati tako, da to, da je bila izvedena okoljska presoja na podlagi Direktive 85/337, pomeni, da ni treba izvesti
         take presoje na podlagi Direktive 2001/42.

      56      Pri odgovoru na to vprašanje je treba spomniti, da iz predložitvene odločbe izhaja, da pri izdelavi podrobnih načrtov, ki
         se izpodbijajo v postopku v glavni stvari, ni bila izvedena nobena presoja na podlagi Direktive 2001/42.

      57      V skladu s členom 11(1) Direktive 2001/42 okoljska presoja, ki se izvede na podlagi te direktive, ne vpliva na zahteve iz
         Direktive 85/337.

      58      Iz tega izhaja, da se okoljska presoja na podlagi Direktive 85/337 doda k presoji, ki se izvede na podlagi Direktive 2001/42,
         če se tako zahteva na podlagi določb Direktive 85/337.

      59      Prav tako okoljska presoja, ki se izvede na podlagi Direktive 85/337, ne vpliva na zahteve iz Direktive 2001/42 in ne more
         odpraviti obveznosti izvedbe okoljske presoje, ki se zahteva na podlagi Direktive 2001/42 za to, da bi se zadostilo posebnim
         okoljskim vidikom, ki so značilni za zadnjenavedeno direktivo.

      60      Ker se presoje, ki se izvedejo v skladu z direktivama 2001/42 in 85/337, razlikujejo v več pogledih, je treba kumulativno
         zadostiti zahtevam obeh direktiv.

      61      Glede tega je treba navesti, da če je zadevna država članica predvidela usklajen ali skupni postopek, iz člena 11(2) Direktive
         2001/42 izhaja, da je v okviru tega postopka treba preveriti, da je bila okoljska presoja izvedena v skladu z vsemi določbami,
         ki jih vsebujeta obe zadevni direktivi.

      62      V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče presoditi, ali se presoja, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki je bila izvedena
         na podlagi Direktive 85/337, lahko šteje za skupni ali usklajeni postopek in ali ta presoja zajema že vse zahteve iz Direktive
         2001/42. Če se izkaže, da je to tako, ni več treba izvesti nove presoje na podlagi zadnje direktive.

      63      Na podlagi teh ugotovitev je treba torej na tretje, četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 11(1) in (2) Direktive
         2001/42 razlagati tako, da to, da je bila izvedena okoljska presoja na podlagi Direktive 85/337, ne pomeni, da ni treba izvesti
         take presoje na podlagi Direktive 2001/42. Predložitveno sodišče pa mora presoditi, ali se presoja, ki je bila izvedena na
         podlagi Direktive 85/337, lahko šteje za skupni ali usklajeni postopek in ali ta presoja zajema že vse zahteve iz Direktive
         2001/42. Če se izkaže, da je to tako, ni več treba izvesti nove presoje na podlagi zadnje direktive.

       Šesto vprašanje
      64      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 11(2) Direktive 2001/42 razlagati tako, da državam
         članicam nalaga, da v svojih nacionalnih pravnih redih predvidijo usklajene ali skupne postopke, ki zadostijo zahtevam iz
         direktiv 2001/42 in 85/337.

      65      Iz samega besedila člena 11(2) in iz uvodne izjave 19 Direktive 2001/42 izhaja, da državam članicam nikakor ni treba predvideti
         usklajenih ali skupnih postopkov za načrte in programe, za katere obveznost, da se izvede presoja okoljskih vplivov, izhaja
         obenem iz Direktive 2001/42 in ostalih direktiv.

      66      Zato je treba na šesto vprašanje odgovoriti, da je člen 11(2) Direktive 2001/42 treba razlagati tako, da državam članicam
         ne nalaga, da v svojih nacionalnih pravnih redih predvidijo usklajene ali skupne postopke, ki zadostijo zahtevam iz direktiv 2001/42
         in 85/337.

       Stroški
      67      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1.      Člen 3(5) Direktive 2001/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2001 o presoji vplivov nekaterih načrtov in
            programov na okolje v povezavi s členom 3(3) te direktive je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot
            je ta v postopku v glavni stvari, ki na tako splošen način in brez preverjanja vsakega primera posebej določa, da se presoja
            na podlagi te direktive ne izvede, če se načrti, ki določajo uporabo majhnih območij na lokalni ravni, nanašajo le na en predmet
            gospodarske dejavnosti.
      2.      Člen 11(1) in (2) Direktive 2001/42 je treba razlagati tako, da to, da je bila izvedena okoljska presoja na podlagi Direktive
            85/337/EGS Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena
            z Direktivo 97/11/ES Sveta z dne 3. marca 1997, ne pomeni, da ni treba izvesti take presoje na podlagi Direktive 2001/42.
            Predložitveno sodišče pa mora presoditi, ali se presoja, ki je bila izvedena na podlagi Direktive 85/337, kakor je bila spremenjena,
            lahko šteje za skupni ali usklajeni postopek in ali ta presoja zajema že vse zahteve iz Direktive 2001/42. Če se izkaže, da
            je to tako, ni več treba izvesti nove presoje na podlagi zadnje direktive.
      3.      Člen 11(2) Direktive 2001/42 je treba razlagati tako, da državam članicam ne nalaga, da v svojih nacionalnih pravnih redih
            predvidijo usklajene ali skupne postopke, ki zadostijo zahtevam Direktive 2001/42 in Direktive 85/337, kakor je bila spremenjena.
      Podpisi
      * Jezik postopka: litovščina.