Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 27. oktobra 1994. # Ladbroke Racing Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Tožba zaradi nedelovanja - Nedopustnost. # Zadeva T-32/93.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. februarja 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Finski. # Neizpolnitev obveznosti države - Delavci - Prosto gibanje - Uporaba vozila, ki je registrirano v tujini in dano delavcu na razpolago od delodajalca, ki ima stalno prebivališče v tujini. # Zadeva C-232/03.

text:
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. februarja 2006 – Komisija proti Finski
      (Zadeva C-232/03)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Delavci – Prosto gibanje – Uporaba vozila, ki je registrirano v tujini in ki ga je delavcu dal na razpolago delodajalec, ki ima stalno prebivališče
         v tujini“

      Prosto gibanje oseb – Delavci – Omejitve (člen 39 ES) (Glej točke od 49 do 52, 55 in točko 1 izreka.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Člena 10 in 39 ES – Pogoji za delavce, ki imajo stalno prebivališče na Finskem in so zaposleni
                  v tujini, za uporabo vozila, ki je registrirano v tujini in ki ga je dal na razpolago delodajalec

            Izrek

                  1)

                  	Republika Finska, s tem da je preprečevala obmejnim delavcem, ki imajo stalno prebivališče na Finskem in so zaposleni v drugi
                     državi članici, da bi uporabljali službena vozila, ki so jim jih dali na razpolago njihovi delodajalci s sedežem v drugi državi
                     članici in ki so registrirana v tej drugi državi članici, zgolj zato, ker imajo zadevni obmejni delavci stalno prebivališče
                     na finskem ozemlju, kamor so bila vozila njihovih delodajalcev pripeljana,

            in
      s tem da je preprečevala zadevnim obmejnim delavcem, da bi v službene in zasebne namene uporabljali službena vozila družbe,
         v kateri so zaposleni in ki ima sedež v tej drugi državi članici, tako da vozila niso niti namenjena stalni uporabi predvsem
         na Finskem niti se dejansko ne uporabljajo na ta način, zgolj zato, ker imajo ti delavci stalno prebivališče na finskem ozemlju,
         kamor so vozila njihovih delodajalcev pripeljana,

      ni izpolnila obveznosti iz člena 39 ES.

                  2)

                  	Tožba se v preostalem zavrne.

                  3)

                  	Vsaka stranka nosi svoje stroške.

                  4)

                  	Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 5. junija 2012. # AW proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki - Socialna varnost. # Zadeva F-14/11.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 4. junija 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Finski. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 83/182/EGS - Davčne oprostitve - Začasni uvoz vozil - Običajno prebivališče. # Zadeva C-144/08.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 4. junija 2009 – Komisija proti Finski
      (Zadeva C‑144/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 83/182/EGS – Davčne oprostitve – Začasni uvoz vozil – Običajno prebivališče“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku
            roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 29.)
      2.                     Akti institucij – Direktive – Izvajanje držav članic – Nezadostnost upravne prakse (člen 249, tretji odstavek, ES) (Glej točko
            32.)
      3.                     Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Davčne oprostitve na področju začasnega uvoza prevoznih sredstev (Direktiva Sveta
            83/182, člen 7(1)) (Glej točko 35.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 7(1) Direktive Sveta z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti
                  za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo (83/182/EGS) (UL L 105, str. 59) – Nepopolna
                  opredelitev običajnega prebivališča za ugotovitev morebitne upravičenosti do davčne oprostitve.

            Izrek

                  1)

                  	Republika Finska s tem, da je uporabila nepopolno opredelitev običajnega prebivališča za ugotovitev morebitne upravičenosti
                     do davčne oprostitve pri začasnem uvozu vozil, ni izpolnila obveznosti iz člena 7(1) Direktive Sveta z dne 28. marca 1983
                     o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo (83/182/EGS).

                  2)

                  	Republiki Finski se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. julija 2012.#ERSTE Bank Hungary Nyrt proti Magyar Állam in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Legfelsőbb Bíróság.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Člen 5(1) – Časovna veljavnost – Stvarnopravna tožba, vložena v državi, ki ni država članica Evropske unije – Postopek zaradi insolventnosti, uveden zoper dolžnika v drugi državi članici – Pristop prvonavedene države k Evropski uniji – Uporabljivost.#Zadeva C‑527/10.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-527/10,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Legfelsőbb Bíróság (Madžarska) s sklepom z dne 26. oktobra 2010, ki je prispel na Sodišče 15. novembra 2010, v postopku
            ERSTE Bank Hungary Nyrt
            proti
            Magyar Állam ,
            BCL Trading GmbH ,
            ERSTE Befektetési Zrt ,
            SODIŠČE (prvi senat),
            v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata, M. Ilešič, E. Levits, J.-J. Kasel, sodniki in M. Berger, sodnica,
            generalni pravobranilec: J. Mazák,
            sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. oktobra 2011,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za ERSTE Bank Hungary Nyrt T. Éless in L. Molnár, odvetnika,
            – za Bárándy és Társai Ügyvédi Iroda D. Bojkó, odvetnik,
            – za Komerční Banka as P. Lakatos, I. Sólyom, A. Ungár, P. Köves in B. Fazakas, odvetniki,
            – za madžarsko vlado M. Z. Fehér, K. Szíjjártó in K. Veres, zastopniki,
            – za špansko vlado S. Centeno Huerta, zastopnica,
            – za Evropsko komisijo A. Sipos in M. Wilderspin, zastopnika,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. januarja 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191, v nadaljevanju: Uredba).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru postopka zaradi insolventnosti družbe BCL Trading GmbH (v nadaljevanju: BCL Trading), družbe avstrijskega prava.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člen 2 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju: Akt o pristopu) določa:
            „Od dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom, zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt.“
            4. V uvodnih izjavah 6, 11 in od 23 do 25 Uredbe je navedeno:
            „(6) V skladu z načelom sorazmernosti mora biti ta uredba omejena na določbe, ki urejajo pristojnost za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti in za odločbe, ki se sprejemajo neposredno na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so tesno povezane s takimi postopki. Poleg tega mora uredba vsebovati določbe v zvezi s priznavanjem teh odločb in v zvezi s pravom, ki se uporablja, ki prav tako ustrezajo navedenemu načelu.
            […]
            (11) Ta uredba priznava dejstvo, da na podlagi zelo različnega materialnega prava uvedba postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe v celotni Skupnosti ni izvedljiva. Uporaba prava države, v kateri so bili postopki uvedeni, brez kakršne koli izjeme bi zaradi tega ozadja lahko pogosto povzročala težave. To velja, na primer, za v Skupnosti zelo različno ureditev na področju pravic zavarovanja terjatev. […] Ta uredba mora to upoštevati na dva različna načina. Po eni strani je treba predvideti posebna pravila o pravu, ki se uporablja, v primeru posebno pomembnih pravic in pravnih razmerij (npr. stvarnih pravic in pogodb o zaposlitvi). Po drugi strani pa je treba poleg glavnih postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe dovoliti tudi nacionalne postopke, ki zajemajo samo premoženje, ki se nahaja v državi, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti.
            […]
            (23) Ta uredba mora za zadeve, ki jih zajema, določiti enotne kolizijske norme, ki v okviru njihovega področja uporabe nadomeščajo nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava. Če ni določeno drugače, se mora uporabiti pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti ( lex concursus ). Ta kolizijska norma mora veljati za glavne postopke, pa tudi za lokalne. Lex concursus  določa vse procesne in materialne posledice postopkov v primeru insolventnosti, za zadevne osebe in zadevna pravna razmerja. Ureja vse pogoje za uvedbo, vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti.
            (24) Avtomatično priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, za katere se praviloma uporablja pravo države, v kateri so bili uvedeni, lahko kolidira pravilom drugih držav članic o izvajanju pravnih dejanj. Za zagotovitev zaščite zakonitih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, je treba predvideti številne izjeme od splošnega pravila.
            (25) Obstaja zlasti potreba po posebni navedbi odstopanja od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, v primeru stvarnih pravic, ker so te precejšnjega pomena pri odobritvi kreditov. Podlago, veljavnost in učinkovanje takih stvarnih pravic je zato treba praviloma določiti po pravu kraja ( lex situs ) in nanje ne bi smela vplivati uvedba postopkov v primeru insolventnosti. Imetniku stvarnih pravic mora biti zato še naprej omogočeno dodatno jamstvo pri uveljavljanju izločitvenih in ločitvenih pravic. Kadar za premoženje v eni državi članici veljajo stvarne pravice po pravu kraja, v katerem se nahaja premoženje dolžnika, glavni postopki pa tečejo v drugi državi članici, mora imeti upravitelj v glavnih postopkih možnost zahtevati uvedbo sekundarnih postopkov na območju pristojnosti nastanka stvarnih pravic, če ima dolžnik tam poslovalnico. Če sekundarni postopki niso uvedeni, se presežek od prodaje premoženja, za katero veljajo stvarne pravice, izplača upravitelju v glavnih postopkih.“
            5. Člen 3 Uredbe, ki ureja mednarodno pristojnost, določa:
            „1. Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikih glavnih interesov registrirani sedež.
            2. Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice.
            3. Kadar so bili postopki v primeru insolventnosti uvedeni po odstavku 1, so vsi postopki, ki so bili pozneje uvedeni po odstavku 2, sekundarni. Ti slednji postopki morajo biti likvidacijski.
            […]“
            6. Člen 4 Uredbe v zvezi s pravom, ki se uporablja, določa:
            „1. Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘.
            2. Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
            […]
            (b) premoženje, ki je sestavni del mase, in obravnavanje premoženja, ki ga je dolžnik pridobil ali ki je bilo nanj preneseno po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti;
            […]
            (f) posledice postopkov v primeru insolventnosti na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki, razen na pravde v teku;
            (g) terjatve, ki jih je treba prijaviti zoper dolžnikovo premoženje, in obravnavo terjatev, nastalih po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti;
            (h) pravila o prijavi, preverjanju in pri priznanju terjatev;
            (i) pravila o razdelitvi iztržkov od unovčenja premoženja, razvrščanju terjatev ter pravicah upnikov, ki so po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti prejeli delno zadoščenje na podlagi stvarnih pravic ali prek pobota;
            […]“.
            7. Glede stvarnih pravic tretjih oseb člen 5(1) Uredbe določa:
            „Uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb glede dolžnikovih opredmetenih ali neopredmetenih sredstev, premičnin ali nepremičnin – posebnega premoženja, pa tudi večine premoženja, ki ni določeno in se od časa do časa spreminja – ki se ob uvedbi postopkov v primeru insolventnosti nahajajo na ozemlju druge države članice.“
            8. Glede priznavanja postopka zaradi insolventnosti člen 16 Uredbe določa:
            „1. Vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3, se prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki.
            To pravilo velja tudi, kadar zaradi dolžnikovega položaja uvedba postopkov zoper njega v drugih državah članicah ni mogoča.
            2. Priznanje postopkov iz člena 3(1) ne preprečuje uvedbe postopkov, navedenih v členu 3(2), s stani sodišča v drugi državi članici. Slednji postopki so sekundarni postopki v primeru insolventnosti v smislu poglavja III.“
            9. Člen 17(1) Uredbe, ki ureja posledice priznanja postopka zaradi insolventnosti, določa:
            „Odločba o uvedbi postopkov iz člena 3(1) ima, brez nadaljnjih formalnosti, enake posledice v katerikoli drugi državi članici, kakor jih ima po tem pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki, če ta uredba ne določa drugače in dokler v drugi državi članici niso uvedeni nobeni postopki, navedeni v členu 3(2).“
            10. Člen 43 Uredbe, ki ureja časovno področje uporabe navedene uredbe, določa:
            „Določbe te uredbe se uporabljajo samo za postopke v primeru insolventnosti, ki so bili uvedeni po začetku njene veljavnosti. Za dolžnikova pravna dejanja, storjena pred začetkom veljavnosti te uredbe, se še naprej uporablja pravo, ki se je zanje uporabljalo v času, ko so bila opravljena.“
            11. Nazadnje člen 47 Uredbe določa:
            „Ta uredba začne veljati 31. maja 2002.“
            Madžarsko pravo
            12. Pravila o zavarovanju s finančnim premoženjem, kot se uporabljajo ratione temporis v postopku v glavni stvari, so v členih 270 in 270 zakona št. IV. iz leta 1959 o civilnem zakoniku (Polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény).
            13. Člen 270 tega zakona določa:
            „1. Če je za zagotovitev izpolnitve obveznosti dano zavarovanje s finančnim premoženjem, se lahko v primeru neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve pogodbenih obveznosti upnik za svojo terjatev neposredno poplača iz zavarovanja.
            2. V zavarovanje s finančnim premoženjem se lahko dajo denar, sredstva na varčevalnih računih ali vrednostni papirji. Če so predmet zavarovanja kakšne druge stvari, se uporabijo predpisi za zastavno pravico.
            3. Zavarovanje s finančnim premoženjem, ki je namenjeno izpolnitvi obveznosti, ki je ni mogoče uveljavljati pri sodišču, je nično. Ta določba se ne uporablja za zavarovanja s finančnim premoženjem, ki so bila dana za zagotovitev plačila zastarane terjatve.
            4. Zastaranje terjatve ne ovira poplačila iz zavarovanja s finančnim premoženjem, ki je bilo dano zanjo.“
            14. Člen 271 navedenega zakona določa:
            „1. Zavarovanje s finančnim premoženjem se lahko uporabi samo za poplačilo terjatev; dogovor, ki je v nasprotju s tem, je ničen.
            2. Predmet zavarovanja s finančnim premoženjem se vrne, če pogodba, ki je podlaga zanj, preneha veljati oziroma obdobje garancije ali jamstva poteče, ne da bi obstajala kakšna pravna podlaga za poplačilo terjatve iz zavarovanja.“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            15. Ta zadeva izvira iz spora med ERSTE Bank Hungary Nyrt (v nadaljevanju: ERSTE Bank) ter Magyar Állam (državo Madžarsko), BCL Trading in ERSTE Befektetési Zrt.
            16. Postabank és Takarékpénztár rt (v nadaljevanju: Postabank) je 8. maja 1998 odprla dokumentarni akreditiv v korist družbe BCL Trading.
            17. Družba BCL Trading je nato ta akreditiv odstopila različnim bankam. Ker je Postabank zavrnila izplačilo zneska, ki ustreza temu akreditivu, navedenim bankam, so te vložile pravno sredstvo za plačilo odstopljene terjatve.
            18. BCL Trading je 9. julija 2003 delnice Postabank, ki jih je imela v lasti, dala v zavarovanje za primer, da bi bili izpolnjeni pogoji iz dokumentarnega akreditiva in bi bila torej Postabank zavezana plačati ustrezne zneske. Navedene delnice so bile tako predmet zavarovanja s finančnim premoženjem.
            19. Proti družbi BCL Trading s sedežem na Dunaju (Avstrija) je bil 5. decembra 2003 uveden postopek zaradi insolventnosti, objavljen 4. februar ja 2004.
            20. Legfelsőbb Bíróság je 6. decembra 2005 glede delnic Postabank, ki jih je imela v lasti družba BCL Trading in so bile predmet navedenega zavarovanja s finančnim premoženjem, Magyar Állam odredilo, naj jih kupi, ker je imela odločilni vpliv v Postabank, zaradi katerega je po madžarskem pravu nastala obveznost pridobitve delnic Postabank, ki jih v prodajo ponudijo mali delničarji. Magyar Állam je za izvršitev te sodbe svojo obveznost izpolnila tako, da je kupila zadevne delnice v znesku, ki ga je določilo Legfelsőbb Bíróság, in gotovino iz zamenjave za navedene predhodno nematerializirane delnice deponirala pri sodišču.
            21. ERSTE Bank s sedežem v Budimpešti (Madžarska), ki je pravna naslednica Postabank, je 27. januarja 2006 pri Fővárosi Bíróság (sodišče v Budimpešti) proti toženim strankam iz postopka v glavni stvari vložila tožbo za izdajo ugotovitvene sodbe o zavarovanju s finančnim premoženjem na denarnem znesku, deponiranem pri sodišču.
            22. Med čakanjem na izid te tožbe je na Madžarskem 8. januarja 2007 ERSTE Bank proti družbi BCL Trading vložila predlog za sekundarni postopek zaradi insolventnosti in se pri tem sklicevala na to, da ima poslovalnico v tej državi in da se je proti navedeni družbi v Avstriji že začel postopek zaradi insolventnosti. Legfelsőbb Bíróság je priznalo uporabo Uredbe in ta predlog zavrnilo, ker tožeča stranka ni dokazala, da ima dolžnik, kot zahteva člen 3(2) Uredbe, poslovalnico na Madžarskem.
            23. Fővárosi Bíróság je 7. januarja 2009 odločilo, da ker se je proti družbi BCL Trading v Avstriji že začel postopek zaradi insolventnosti, se za postopek zaradi insolventnosti in njegove učinke uporablja avstrijski zakon o stečaju. Ker pa ta zakon v zvezi s stečajno maso izključuje možnost tožbe proti gospodarski družbi, ki je v stečaju, zaradi stečaja proti njej ni bilo dovoljeno vložiti tožbe. Fővárosi Bíróság je v teh okoliščinah sprejelo sklep o ustavitvi postopka.
            24. Fővárosi Ítélőtábla (pritožbeno sodišče v Budimpešti) je po pritožbi, ki jo je zoper to odločitev vložila ERSTE Bank, 4. februarja 2010 potrdilo sklep, ki ga je na prvi stopnji izdalo Fővárosi Bíróság, pri čemer se je oprlo na člen 4(1) Uredbe. Opozorilo je tudi, da je treba glede na avstrijsko pravo ugotoviti, ali lahko ERSTE Bank doseže izdajo ugotovitvene sodbe o zavarovanju s finančnim premoženjem.
            25. ERSTE Bank je zato pri Legfelsőbb Bíróság vložila kasacijsko pritožbo in predlagala, naj se pravnomočni sklep o ustavitvi postopka razveljavi in naj se prvostopenjskemu sodišču naloži, da ponovno preuči predlog za sekundarni postopek zaradi insolventnosti, vložen proti družbi BCL Trading. Poleg tega navaja, da se Uredba v obravnavanem primeru ne uporablja, ker je bilo pred pristopom Republike Madžarske k Evropski uniji odločeno, da se v Avstriji zoper družbo BCL Trading začne postopek zaradi insolventnosti, zaradi česar na podlagi Uredbe ni mogoče šteti, da je bila navedena družba v stečaju na Madžarskem.
            26. Ker je Legfelsőbb Bíróság menilo, da je sprejetje odločbe odvisno od razlage določb Uredbe, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali se člen 5(1) [Uredbe] uporablja za civilni sodni postopek v zvezi z obstojem stvarne pravice (v tem primeru zavarovanje s finančnim premoženjem (óvadék)), kadar se vrednostni papir, ki je bil dan kot zavarovanje, oziroma pozneje denar, ki nadomešča ta vrednostni papir, nahaja v državi, ki ob uvedbi postopka zaradi insolventnosti v drugi državi članici še ni bila članica Evropske unije, vendar je že bila članica Evropske unije ob vložitvi tožbe?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            27. Legfelsőbb Bíróság s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se člen 5(1) Uredbe uporablja za civilni sodni postopek v zvezi z obstojem stvarne pravice, v tem primeru zavarovanja s finančnim premoženjem, če je premoženje, na katero se ta pravica nanaša – kot je denarni znesek, deponiran pri sodišču – v državi, ki ob uvedbi postopka zaradi insolventnosti v neki državi članici še ni bila članica Unije, vendar je to bila ob vložitvi tožbe, s katero se je začel navedeni sodni postopek.
            28. Preden se odgovori na to vprašanje, je treba odpraviti dvome, ki so jih izrazile nekatere stranke v tem postopku o možnosti, da se Uredba uporablja ratione temporis  v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari.
            29. V zvezi s tem je najprej treba navesti, da se Uredba v skladu s členom 1 uporablja za vse postopke zaradi insolventnosti, katerih posledica je delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja.
            30. V skladu s členom 43 Uredbe, ki ureja časovno uporabo Uredbe, se ta uporablja samo za postopke zaradi insolventnosti, ki so bili uvedeni po začetku njene veljavnosti, kar je bilo, kot določa člen 47 Uredbe, 31. maja 2002.
            31. Iz predložitvenega sklepa pa je razvidno, da je bil zoper družbo BCL Trading postopek zaradi insolventnosti uveden 5. decembra 2003.
            32. V teh okoliščinah ni nobenega dvoma o tem, da je bil ta postopek uveden v državi članici po 31. maju 2002 in da zato spada na področje uporabe Uredbe.
            33. Poudariti je treba tudi, da je iz člena 16(1) v povezavi s členom 17(1) Uredbe razvidno, da se odločba o uvedbi postopka zaradi insolventnosti v eni državi članici prizna v vseh drugih državah članicah od takrat, ko začne učinkovati v državi, v kateri je bil uveden postopek, in da ima brez nadaljnjih formalnosti enake posledice v kateri koli drugi državi članici, kakor jih ima po pravu države, v kateri je bil uveden postopek (sodba z dne 21. januarja 2010 v zadevi MG Probud Gdynia, C-444/07, ZOdl., str. I-417, točka 26).
            34. Kot je razvidno iz uvodne izjave 22 Uredbe, temelji prednostno pravilo, opredeljeno v navedenem členu 16(1), na načelu vzajemnega zaupanja. To načelo je namreč poleg vzpostavitve zavezujoče ureditve pristojnosti, ki jo morajo spoštovati vsa sodišča, za katera velja Uredba, omogočilo tudi odpoved držav članic notranjim predpisom o priznavanju in izvrševanju v korist poenostavljenega mehanizma priznavanja in izvršitve odločb, sprejetih v okviru postopkov zaradi insolventnosti (sodba z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood IFSC, C-341/04, ZOdl., str. I-3813, točki 39 in 40, in zgoraj navedena sodba MG Probud Gdynia, točki 27 in 28).
            35. Glede postopka v glavni stvari je treba pojasniti, da se določbe Uredbe na podlagi člena 2 Akta o pristopu na Madžarskem uporabljajo od dneva pristopa te države k Unije, to je od 1. maja 2004.
            36. Madžarska sodišča so tako od tega dneva v skladu s členom 16(1) Uredbe zavezana priznati vsako odločbo o uvedbi postopka zaradi insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3 Uredbe. Poleg tega ima načeloma na podlagi člena 17(1) Uredbe vsaka odločba o uvedbi postopka zaradi insolventnosti, ki jo je sprejelo sodišče države članice, na Madžarskem od 1. maja 2004 in brez nadaljnjih formalnosti posledice, kakršne ima po pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki.
            37. Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, Uredba uporablja, ker spada zadevni postopek zaradi insolventnosti, kot je razvidno iz točke 31 in 32 te sodbe, na njeno področje uporabe in ker so bila madžarska sodišča od 1. maja 2004 torej zavezana priznati odločbo o uvedbi tega postopka, ki so jo sprejela avstrijska sodišča.
            38. Člen 4(1) Uredbe nato vzpostavlja pravilo, da se z določitvijo pristojnega sodišča določi pravo, ki se uporablja. Tako glede glavnega postopka zaradi insolventnosti kot tudi glede sekundarnega ali teritorialnega postopka se namreč v skladu s to določbo za postopke zaradi insolventnosti in njihove učinke uporablja pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki ( lex concursus ) (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Eurofood IFSC, točka 33, in MG Probud Gdynia, točka 25, ter sodbo z dne 15. decembra 2011 v zadevi Rastrelli Davide e C., C-191/10, ZOdl., str. I-13209, točka 16). To pravo, kot je navedeno v uvodni izjavi 23 Uredbe, ureja vse pogoje v zvezi z uvedbo, vodenjem in končanjem postopkov zaradi insolventnosti.
            39. Da bi se ohranila legitimno pričakovanje in pravna varnost transakcij v drugih državah članicah kot tisti, v kateri je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pa Uredba v členih od 5 do 15 določa nekatere izjeme od tega pravila o pravu, ki se uporablja, za nekatere pravice in pravna razmerja, ki se glede na njeno uvodno izjavo 11 štejejo za posebno pomembna.
            40. Tako člen 5(1) zlasti glede stvarnih pravic določa, da uvedba postopkov zaradi insolventnosti ne vpliva na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb na dolžnikovem premoženju, ki je ob uvedbi postopkov zaradi insolventnosti na ozemlju druge države članice.
            41. Obseg te določbe je pojasnjen z uvodnima izjavama 11 in 25 Uredbe, v katerih je navedeno, da pri stvarnih pravicah obstaja potreba po posebni navedbi „odstopanja od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti“, ker so te pravice precejšnjega pomena pri odobritvi kreditov. V uvodni izjavi 25 je tako navedeno, da je treba podlago, veljavnost in učinkovanje takih stvarnih pravic praviloma določiti po pravu kraja, kjer je premoženje, ki je predmet navedene pravice ( lex rei sitae ), in nanje ne bi smela vplivati uvedba postopkov zaradi insolventnosti.
            42. Zato je treba člen 5(1) Uredbe razumeti kot določbo, ki z odstopanjem od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki zaradi insolventnosti, omogoča, da se za stvarno pravico upnika ali tretje osebe na premoženju dolžnika, uporabi pravo države članice, na ozemlju katere je zadevno premoženje.
            43. V postopku v glavni stvari je sicer res, da je bilo 5. decembra 2003, ko je bil v Avstriji uveden postopek zaradi insolventnosti, premoženje dolžnika, na katero se je navezovala zadevna stvarna pravica, na Madžarskem, se pravi na ozemlju države, ki takrat še ni bila država članica Unije.
            44. Vendar še vedno velja, kot je bilo navedeno v točkah 35 in 37 te sodbe, da se določbe Uredbe na Madžarskem uporabljajo od dneva pristopa te države k Uniji, to je od 1. maja 2004. Zato so bila madžarska sodišča od tega dneva zavezana priznati odločbo o uvedbi postopka zaradi insolventnosti, ki so jo sprejela avstrijska sodišča.
            45. Za ohranitev doslednosti sistema, ki ga vzpostavlja Uredba, in učinkovitosti postopka zaradi insolventnosti je treba v teh okoliščinah člen 5(1) Uredbe razlagati tako, da se ta določba uporablja tudi za postopke zaradi insolventnosti, uvedene pred pristopom Republike Madžarske k Uniji, če je bilo 1. maja 2004 – tako kot v postopku v glavni stvari – premoženje dolžnika, na katero se navezuje zadevna stvarna pravica, na ozemlju navedene države, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
            46. Ob upoštevanju teh preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(1) Uredbe razlagati tako, da se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, ta določba uporablja tudi za postopke zaradi insolventnosti, uvedene pred pristopom Republike Madžarske k Uniji, če je bilo 1. maja 2004 premoženje dolžnika, na katero se navezuje zadevna stvarna pravica, na ozemlju navedene države, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
            Stroški
            47. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
            Člen 5(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, ta določba uporablja tudi za postopke zaradi insolventnosti, uvedene pred pristopom Republike Madžarske k Evropski uniji, če je bilo 1. maja 2004 premoženje dolžnika, na katero se navezuje zadevna stvarna pravica, na ozemlju navedene države, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 17. aprila 2007. # C (F-44/06) in F (F-94/06) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Združeni zadevi F-44/06 in F-94/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (prvi senat)
      z dne 17. aprila 2007
      Združeni zadevi F-44/06 in F-94/06
      C
      in
      F
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Člen 78 Kadrovskih predpisov – Invalidska pokojnina – Izvršitev sodbe Sodišča prve stopnje – Ničnostna in odškodninska tožba“
      Predmet: Tožbi, vloženi na podlagi člena 236 ES in člena 152 EA, s katerima tožeči stranki predlagata: v zadevi F-44/06 naj se za nični
         razglasita odločba Komisije z dne 13. junija 2005, s katero je bilo zavrnjeno sprejetje vsakršnega ukrepa za izvršitev sodbe
         Sodišča prve stopnje z dne 23. novembra 2004 v zadevi O proti Komisiji (T-376/02, ZOdl. JU, str. I-A-349 in II-1595, tožba,
         ki jo je prav tako vložila tožeča stranka, ki je vložila ti zadevi), in odločba Komisije z dne 23. februarja 2006 o upokojitvi
         tožeče stranke in njeni upravičenosti do invalidske pokojnine, določene v skladu z členom 78, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov,
         v različici, ki je veljala pred 1. majem 2004, z retroaktivnim učinkom od 1. februarja 2002, ter naj se Komisiji naloži plačilo
         zneska 15.000 EUR zaradi kršitve načela upoštevanja razumnega roka; v zadevi F-94/06 naj se za nično razglasi zgoraj navedena
         odločba z dne 23. februarja 2006 in Komisiji naloži plačilo odškodnine tožeči stranki v višini 15.000 EUR.

      Odločitev: Komisiji se naloži, naj tožeči stranki izplača odškodnino v znesku 2000 EUR iz naslova utrpljene nepremoženjske škode. Preostali
         predlogi se zavrnejo. Komisija nosi svoje stroške in dve tretjini stroškov tožeče stranke v zadevah F-44/06, C proti Komisiji,
         in F-94/06, F proti Komisiji.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Tožba – Ničnostna sodba – Učinki – Obveznost sprejetja izvedbenih ukrepov
      (člen 233 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 53; Priloga VIII, člen 14)
      2.      Uradniki – Tožba – Odškodninski zahtevek, povezan s predlogom za razglasitev ničnosti
      (člen 233 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      3.      Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Neizpolnitev obveznosti izvršitve ničnostne sodbe
      (člen 233 ES)
      1.      Organ za imenovanja mora za izvršitev sodbe, s katero je bila za nično razglašena odločba o upokojitvi tožeče stranke in njeni
         upravičenosti do invalidske pokojnine samo zaradi napake pri izbiri pravne podlage, a brez izpodbijanja vseh faz sprejetja
         te odločbe, sprejeti novo odločbo, s katero popravi napako, storjeno pri izbiri pravne podlage, vendar mu zainteresirane osebe
         ni treba retroaktivno ponovno aktivno zaposliti niti mu ni treba sprejeti odločbe, ki ima učinek samo v prihodnosti, kar bi
         pomenilo zanikanje obstoja bolezni in invalidnosti tožeče stranke, ki sta bila sicer pravilno ugotovljena v izpodbijani odločbi.
         Zato lahko organ za imenovanja brez kršitve pravnomočnosti ali kršitve člena 233 ES v skladu s členom 53 Kadrovskih predpisov
         in členom 14 Priloge VIII k tem predpisom retroaktivno določi učinke nove odločbe o upokojitvi tožeče stranke na zadnji dan
         meseca, v katerem je bila sprejeta odločba, ki je bila razglašena za nično, in učinke upravičenosti do invalidske pokojnine
         na prvi dan naslednjega koledarskega meseca.

      Nazadnje, organ za imenovanja mora z zakonito odločbo nadomestiti odločbo, ki jo je sodišče kritiziralo, kot pravno podlago
         pa lahko upravičeno uporabi določbe Kadrovskih predpisov, ki so veljale na datum izpodbijane odločbe, in ne določbe Kadrovskih
         predpisov, spremenjene na dan sprejetja nove odločbe.

      (Glej točke 42 in od 46 do 49.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 19. april 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, T‑305/94, T‑306/94, T‑307/94,
         od T‑313/04 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II‑931, točka 189 in navedena sodna
         praksa; 23. november 2004, O proti Komisiji, T‑376/02, ZOdl. JU, str. I‑A‑349 in II‑1595.

      2.      Odškodninski zahtevki za povračilo škode, ki jo je tožeča stranka imela zaradi nerazumnega roka za izvršitev ali popolnega
         neobstoja vsakršnega ukrepa za izvršitev ničnostne sodbe, izrečene v njeno korist, so neposredno povezani s predlogi za razglasitev
         ničnosti odločbe, s katero je uprava nameravala izvršiti navedeno sodbo, in so zato dopustni, čeprav niso bili predmet predhodne
         zahteve na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov in so bili prvič izraženi v okviru pritožbe zoper to odločbo. Namreč,
         čeprav ti odškodninski zahtevki niso nujno odvisni od predlogov za razglasitev ničnosti, v takem kontekstu, ko uradnik meni,
         da uprava še ni sprejela ukrepov, ki jih zahteva sodišče Skupnosti, odškodninskega zahtevka ni mogoče presojati neodvisno
         od vprašanja, ali je ta uprava z že sprejetimi akti ravnala v skladu s pravnomočno sodbo ali ne, saj če ti akti niso v skladu
         z zahtevami iz sodbe, izrečene v korist uradnika, so lahko odškodninski zahtevki zaradi neupoštevanja razumnega roka samo
         še bolj utemeljeni. Torej ni mogoče šteti, da je tožeča stranka z izključitvijo vsakršne kritike vsebine navedenih ukrepov
         odškodninski zahtevek oprla samo na prepozno sprejetje ukrepov za izvršitev sodbe.

      Poleg tega mora uprava zaradi ničnostne tožbe ukrepati in na lastno pobudo sprejeti ukrepe za izvršitev pravnomočne sodbe,
         ne da bi se za to od uradnika zahtevalo, da vloži zahtevo. V zvezi s tem je neukrepanje uprave mogoče obravnavati, kot da
         se je vzdržala sprejetja ukrepa, naloženega s členom 233 ES, ki je podoben ukrepu, naloženemu s Kadrovskimi predpisi, v smislu
         člena 90(2) teh predpisov, in pomeni akt, ki posega v položaj, zoper katerega je uradnik upravičen takoj, v roku treh mesecev,
         vložiti pritožbo. Če se povračilo zahteva zaradi nerazumnega roka za izvršitev ali neobstoja vsakršnega ukrepa za izvršitev
         sodbe, pravilnost predhodnega postopka ne more biti odvisna od vložitve zahteve uradnika na podlagi člena 90(1) Kadrovskih
         predpisov.

      Poleg tega bi bila zahteva, da uradnik, ki zahteva izvršitev ničnostne sodbe, izrečene v njegovo korist, vloži na eni strani
         pritožbo zoper odločbo uprave, ki naj bi pomenila napačno izvršitev sodbe, in na drugi strani ločen odškodninski zahtevek
         na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov, ki bi v primeru zavrnitve uprave moral privesti tudi do vložitve pritožbe, v
         nasprotju z zahtevami po ekonomičnosti postopka, ki jih nalaga načelo upoštevanja razumnega roka.

      (Glej točke od 55 do 58.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 12. februar 1992, Pfloeschner proti Komisiji, T‑6/91, Recueil, str. II‑141, točka 22; 12. januar 1994,
         White proti Komisiji, T‑65/91, RecFP, str. I‑A‑9 in II‑23, točki 91 in 92; 26. oktober 1994, Marcato proti Komisiji, T‑18/93,
         RecFP, str. I‑A‑215 in II‑681, točka 59; 6. november 1997, Liao proti Svetu, T‑15/96, RecFP, str. I‑A‑329 in II‑897, točka 61;
         31. maj 2006, Frankin in drugi proti Komisiji, F‑91/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑25 in II‑A‑1‑83, točka 22.

      3.      Uprava stori napako pri izvrševanju javnih nalog, zaradi katere je odgovorna, če – ne da bi se soočala s posebnimi težavami
         pri razlagi ali praktičnimi težavami, ki bi lahko ovirale izvršitev ničnostne sodbe – v razumnem roku ne sprejme ukrepov za
         zagotovitev izvršitve te sodbe. Dejstvo, da zainteresirana oseba zahteva sprejetje drugih ukrepov namesto tistih, ki se zahtevajo
         s sodbo, ne more upravičiti zavrnitve uprave, da sprejme kakršenkoli konkreten izvedbeni ukrep.

      Taka zavrnitev, ki posega v zaupanje, ki ga mora imeti vsak posameznik v pravni sistem Skupnosti in temelji predvsem na spoštovanju
         odločb, ki jih izdajo sodišča Skupnosti, sama po sebi in neodvisno od vsakršne premoženjske škode, ki lahko izhaja iz tega,
         povzroči nepremoženjsko škodo za stranko, ki je dosegla ugodno sodbo.

      (Glej točke 63, 64, 66, 67 in 69.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 12. december 2000, Hautem proti EIB, T‑11/00, Recueil, str. II‑4019, točka 51.