title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. decembra 2010.#Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG proti BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Berlin - Nemčija.#Državne pomoči - Pomoči, ki jih je Zvezna republika Nemčija dodelila za pridobitev zemljišč - Program za privatizacijo zemljišč in prestrukturiranje kmetijstva v novih nemških zveznih deželah.#Zadeva C-239/09.

text:
      Zadeva C-239/09
      Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG
      proti
      BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Berlin)
      „Državne pomoči – Pomoči, ki jih je Zvezna republika Nemčija dodelila za pridobitev zemljišč – Program za privatizacijo zemljišč in prestrukturiranje kmetijstva v novih nemških zveznih deželah“
      Povzetek sodbe
      Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Prodaja kmetijskih in gozdarskih zemljišč s strani javnih organov – Nacionalni predpis,
            ki določa metode izračuna za določitev vrednosti zemljišč – Dopustnost – Pogoji
      (člen 87 ES)
      Pojem pomoči lahko zajema ne le pozitivne dajatve, temveč tudi ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo stroške, ki običajno
         bremenijo proračun podjetja, in so zato, ne da bi bili subvencije v pravem pomenu besede, enake narave in imajo enake učinke.
         Načeloma torej ni mogoče izključiti, da prodaja javnih zemljišč po ceni, ki je nižja od tržne, pomeni državno pomoč.

      Elementi državne pomoči so lahko torej vsebovani v tem, da javni organi prodajo zemljišča ali zgradbe podjetju ali posamezniku,
         ki opravlja gospodarsko dejavnost, kot je kmetijstvo ali gozdarstvo, zlasti kadar se taka prodaja ne opravi po tržni ceni,
         to je po ceni, za katero bi se lahko dogovoril zasebni vlagatelj, ki bi posloval v običajnih konkurenčnih pogojih. Iz tega
         izhaja, da če nacionalno pravo določa pravila za izračun tržne vrednosti zemljišč, po kateri bi jih javni organi prodali,
         mora uporaba teh pravil, da bi bila v skladu s členom 87 ES, vsekakor voditi do cene, ki kolikor mogoče ustreza tržni vrednosti.
         Glede na to, da je ta vrednost – razen v primeru prodaje najboljšemu ponudniku – teoretična, je nujno treba dopustiti, da
         dobljena cena nekoliko odstopa od teoretične cene.

      Vendar je treba opozoriti, da v kontekstu skupne kmetijske politike vsake prodaje javnih zemljišč po ceni, ki je nižja od
         tržne, ni nujno treba obravnavati kot ravnanje, ki je v neskladju s Pogodbo. Zakonodajalec Unije je namreč na podlagi široke
         diskrecijske pravice, ki jo ima na področju skupne kmetijske politike, določil nova posebna pravila o dodelitvi pomoči na
         področju kmetijske politike, med katerimi so med drugim podpore za naložbe kmetijskih gospodarstev, in sicer z Uredbo št.
         950/97 o izboljšanju učinkovitosti kmetijskih struktur, ki se ratione temporis uporablja za dejanski stan iz postopka v glavni stvari, in nato z Uredbo št. 1257/1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega
         kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada.

      Člen 87 ES nikakor ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa metode izračuna, na podlagi katerih se določi vrednost kmetijskih
         in gozdarskih zemljišč, ki so jih javni organi v okviru načrta privatizacije dali naprodaj, če te metode določajo posodabljanje
         cen, kadar se cene močno povišajo, tako da se cena, ki jo kupec dejansko plača, kolikor mogoče približa tržni vrednosti teh
         zemljišč.

      (Glej točke od 30 do 35, 43 in 54 ter izrek.)

SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. decembra 2010(*)

      „Državne pomoči – Pomoči, ki jih je Zvezna republika Nemčija dodelila za pridobitev zemljišč – Program za privatizacijo zemljišč in prestrukturiranje kmetijstva v novih nemških zveznih deželah“
      V zadevi C‑239/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Landgericht Berlin (Nemčija)
         z odločbo z dne 18. junija 2009, ki je prispela na Sodišče 1. julija 2009, v postopku

      Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG
      proti
      BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata, J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits in M. Safjan, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG G. Korth, odvetnik,
      –        za BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH C. von Donat, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in B. Klein, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti B. Stromsky in B. Martenczuk, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. septembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 87 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Seydaland)
         in družbo BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (v nadaljevanju: BVVG) glede metod izračuna, ki jih je zadnjenavedena
         družba uporabila za določitev prodajne cene kmetijskih zemljišč.

       Pravni okvir
       Pravo Evropske unije
       Pravila o državnih pomočeh
      3        V naslovu II, točka 1, prvi odstavek, Sporočila Komisije z dne 10. julija 1997 o elementih državne pomoči pri prodaji zemljišč
         in objektov s strani javnih oblasti (UL C 209, str. 3, v nadaljevanju: Sporočilo) je določeno:

      „Prodaja zemljišč in objektov po zadosti oglaševanem, odprtem in brezpogojnem ponudbenem postopku, primerljivem z dražbo,
         na katerem se sprejme najboljša ali edina ponudba, je po opredelitvi prodaja po tržni vrednosti in zato ne vsebuje državne
         pomoči […]“

      4        V naslovu II, točka 2(a), prvi odstavek, Sporočila je določeno, da če „javne oblasti ne nameravajo uporabiti postopka, opisanega
         [v naslovu II, točka 1]“, je prisotnost elementov državne pomoči mogoče izključiti le tako, „[da neodvisni cenilec oziroma
         cenilci pred pogajanji o prodaji ocenijo premoženje, da se s tem] določi tržna vrednost na podlagi splošno sprejetih tržnih
         kazalcev in cenilskih standardov“.

      5        V naslovu II, točka 2(a), peti odstavek, Sporočila je določeno:

      „,Tržna vrednost‘ pomeni vrednost, po kateri bi se lahko prodali zemljišča in objekti po zasebni pogodbi med voljnim prodajalcem
         in neodvisnim kupcem na dan vrednotenja, pri čemer se pojmuje, da je lastnina javno ponujena na trgu, da razmere na trgu dovoljujejo
         njeno pravilno prodajo in da je za prodajne dogovore na voljo običajen rok, ob upoštevanju narave lastnine […]“

      6        Komisija Evropskih skupnosti je z odločbo 1999/268/ES z dne 20. januarja 1999, ki se nanaša na pridobivanja zemljišč na podlagi
         zakona o odškodninah (UL L 107, str. 21, v nadaljevanju: Odločba z dne 20. januarja 1999), ugotovila, da sistem pomoči, ki
         je bil uveden s programom Zvezne republike Nemčije za privatizacijo zemljišč na območju novih zveznih dežel, delno ni združljiv
         s skupnim trgom.

      7        V členu 2, drugi odstavek, te odločbe je določeno:

      „[Pomoči], ki presegajo najvišjo intenzivnost pomoči 35 %, določeno za zemljišča, ki so namenjena kmetijski dejavnosti in
         ki se ne nahajajo na območjih z omejenimi možnostmi, so na podlagi Uredbe št. 950/97 [Sveta z dne 20. maja 1997 o izboljšanju
         učinkovitosti kmetijskih struktur (UL L 142, str. 1)] nezdružljive s skupnim trgom.“

      8        Po preučitvi sprememb, ki so bile v program Zvezne republike Nemčije uvedene na podlagi Odločbe z dne 20. januarja 1999, je
         Komisija sprejela Odločbo z dne 22. decembra 1999 o odobritvi državne pomoči v okviru določb členov 87 in 88 (prej členov
         92 in 93) Pogodbe ES (UL 2000, C 46, str. 2, v nadaljevanju: Odločba z dne 22. decembra 1999), o kateri je bila Zvezna republika
         Nemčija obveščena z dopisom Komisije z dne 19. januarja 2000 in ki se nanaša na isti program, kakor je bil spremenjen.

      9        Ta zadnjenavedena odločba ne vsebuje posebnih ugovorov zoper spremembe zadevnega sistema v zvezi z merilom, ki se uporabi
         za izračun prodajne cene kmetijskih zemljišč. Na podlagi tega merila bi morali nemški organi odslej upoštevati tržno vrednost
         zemljišč, ki so naprodaj, znižano za 35 %.

       Posebna pravila za pomoči na področju kmetijske politike
      10      V členu 7(2) Uredbe št. 950/97 je določeno:

      „Skupni znesek podpore, izražen kot odstotek obsega naložb, je omejen:
      […]
      (b)      v zvezi z območji, [ki niso območja z omejenimi možnostmi]:
      –        na 35% v primerih vlaganja v nepremičnine,
      –        […]“
      11      V členu 12(2) te uredbe je določeno:

      „(Načeloma odobrene pomoči) Države članice lahko odobrijo pomoči za investicije, ki se nanašajo na:
      (a) nakup zemljišč;
      […]“
      12      Ta uredba je bila nato razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj
         podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi nekaterih
         uredb (UL L 160, str. 80), ki velja od 3. julija 1999. Člen 7(2) te uredbe določa:

      „Skupni znesek podpore, izražen kot odstotek obsega naložb, ki izpolnjujejo pogoje za odobritev podpore, je omejen na največ
         40 % […]“

       Nacionalno pravo
      13      Zvezna republika Nemčija je z namenom, da bi ureditev lastništva na kmetijskih in gozdnih zemljiščih v novih zveznih deželah
         prilagodila pravnemu redu Zvezne republike Nemčije, sprejela zakon o odškodninah (Ausgleichleistungsgesetz) z dne 27. septembra
         1994 (BGBl. I 1994, str. 2624, v nadaljevanju: AusglLeistG). Ta zakon je vseboval program pridobitve zemljišč, ki je bil naknadno
         opredeljen z uredbo o pridobitvi zemljišč (Flächenerwerbsverordnung) z dne 20. decembra 1995 (BGBl. I 1995, str. 2072, v nadaljevanju:
         FlErwV).

      14      Nato je Zvezna republika Nemčija, da bi se uskladila z Odločbo z dne 20. januarja 1999, vnesla nekaj sprememb v AusglLeistG
         in v FlErwV in na te spremembe se nanaša Odločba z dne 22. decembra 1999.

      15      Tako je bila z AusglLeistG spremenjena referenčna cena kmetijskih zemljišč, ki jo je od tedaj treba izračunati tako, da se
         od tržne vrednosti odšteje 35 %, ne pa tako, kot je bilo najprej določeno, da se nekatere vrednostne enote, ki so bile določene
         leta 1935, pomnoži s tri.

      16      S členom 5(1) FlErwV je bila uvedena nova metoda za izračun te referenčne vrednosti, ki ni več temeljila na tržni vrednosti
         kmetijskih zemljišč, temveč na oceni, ki so jo opravili regionalni nepremičninski izvedenci. V tej določbi je navedeno:

      „Prodajna vrednost kmetijskih zemljišč v skladu s členom 3(7) […] AusglLeistG se oblikuje v skladu z zahtevami iz uredbe o
         vrednotenju zemljišč nepremičnin z dne 6. decembra 1988 […]. Če za njive in travnike obstajajo pokrajinske referenčne vrednosti,
         se ta tržna vrednost določi v skladu z njimi. Zvezni minister za finance objavi pokrajinske referenčne vrednosti v Bundesanzeiger
         (uradno glasilo zvezne vlade). Kandidat za nakup ali privatizacijski organ lahko zahtevata, naj se z izvedeniškim mnenjem
         o prodajni vrednosti, ki ga v skladu s členom 192 zakona o urbanizmu pripravi krajevno pristojni odbor izvedencev, določi
         vrednost, ki odstopa od te pokrajinske referenčne vrednosti, če obstajajo dejanske okoliščine za to, da pokrajinske referenčne
         vrednosti niso primerna računska osnova.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      17      Družba Seydaland deluje na področju kmetijske industrije. Družba BVVG je stoodstotna hčerinska družba Bundesanstalt für vereinigungsbedingte
         Sonderaufgaben (javni organ, pristojen za posebne naloge, povezane z združitvijo Nemčije) in je pristojna za privatizacijo
         kmetijskih in gozdnih zemljišč.

      18      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je Družba BVVG s pogodbo z dne 18. decembra 2007 družbi Seydaland prodala zemljišča,
         primerna za kmetijsko dejavnost. Prodajna cena je skupno znašala 245.907,91 EUR, od tega zneska pa je 210.810,18 EUR ustrezalo
         kmetijskim zemljiščem.

      19      Družba Seydaland je menila, da je bila plačana cena previsoka in je zato zahtevala vračilo dela prodajne cene za ta zemljišča,
         pri tem pa je navedla, da je prodajna cena teh zemljišč, izračunana na podlagi pokrajinskih referenčnih vrednosti, znašala
         samo 146.850,24 EUR.

      20      Ker družba BVVG temu zahtevku ni ugodila, je družba Seydaland pri Landgericht Berlin vložila tožbo za vračilo zahtevanega
         zneska. V utemeljitev te tožbe je družba Seydaland navedla, da je na podlagi člena 2(5) pogodbe z dne 18. decembra 2007 kupcu
         izrecno dovoljeno, da zahteva, da se preverita prodajna cena in metoda njenega izračuna, ter da na sodišču uveljavlja pravico
         do popravka te cene.

      21      Po mnenju družbe Seydaland bi namreč družba BVVG morala bodisi izračunati prodajno vrednost zadevnih zemljišč na podlagi pokrajinskih
         referenčnih vrednosti bodisi vložiti zahtevek pri izvedenski komisiji iz člena 5(1) FlErwV. Družba Seydaland je tudi navedla,
         da te prodajne cene nikakor ni mogoče določiti na podlagi trenutnih tržnih razmer, kot je to storila družba BVVG.

      22      Nasprotno pa je družba BVVG navedla, da pri izračunu prodajne cene zadevnih zemljišč ni bilo treba upoštevati pokrajinskih
         referenčnih vrednosti, ker te vrednosti na splošno ne odražajo trenutnih razmer na trgu, temveč razmere izpred enega do dveh
         let. Tako naj bi določitev cene na podlagi teh vrednosti pomenila dodelitev pomoči, ki je v nasprotju s pravom Unije.

      23      Družba BVVG je v zvezi s tem navedla, da je zvezno finančno ministrstvo opazilo to razliko in ji je 10. julija 2007 izdalo
         navodilo, da se glede pokrajinskih referenčnih vrednosti, ki so bile objavljene v Bundesanzeiger, opravi resen preizkus, ker
         teh vrednosti ni več mogoče uporabiti kot osnovo za izračun tržne vrednosti kmetijskih zemljišč, če se od povprečne prodajne
         cene podobnih zemljišč razlikuje za več kot 20 %. Glede na izračune tožene stranke iz postopka v glavni stvari je bil tak
         položaj v obravnavanem primeru.

      24      V teh okoliščinah je Landgericht Berlin, ki je menilo, da je razrešitev spora, o katerem odloča, odvisna od razlage prava
         Unije, prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali člen 5(1), drugi in tretji stavek, FlErwV, sprejete za izvedbo člena 4(3), točka 1, AusglLeistG, krši člen 87 Pogodbe
         ES?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      25      S svojim vprašanjem predložitveno sodišče prosi Sodišče, naj presodi, ali je člen 5(1) FlErwV skladen s členom 87 ES.

      26      V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek iz člena 267 PDEU temelji na jasni delitvi
         funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, ki je pristojno le za odločanje o razlagi ali veljavnosti aktov Unije, na katere
         se nanaša ta člen, ne pa, da presoja razlago določb nacionalnega prava (glej zlasti sodbi z dne 18. januarja 2007 v zadevi
         Auroux in drugi, C‑220/05, ZOdl., str. I‑385, točka 25, in z dne 7. oktobra 2010, Dos Santos Palhota in drugi, C‑515/08, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 18).

      27      Vendar mora Sodišče v ustreznih okoliščinah primera, da bi nacionalnemu sodišču lahko podalo koristen odgovor, ki mu omogoča
         rešitev spora, o katerem odloča, preoblikovati predložena vprašanja (sodbi z dne 4. maja 2006 v zadevi Haug, C‑286/05, ZOdl.,
         str. I‑4121, točka 17, in z dne 11. marca 2008 v zadevi Jager, C‑420/06, ZOdl., str. I-1315, točka 46).

      28      Glede na to sodno prakso je treba predloženo vprašanje razumeti tako, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba
         člen 87 ES razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa metode izračuna, na podlagi katerih se določi vrednost
         kmetijskih in gozdarskih zemljišč, ki so jih javni organi v okviru načrta za privatizacijo dali naprodaj, kot so te, ki jih
         določa člen 5(1), drugi in tretji stavek, FlErwV.

      29      Da bi se nacionalnemu sodišču podalo koristen odgovor, je poleg tega treba šteti – kot je to navedla nemška vlada – da se
         vprašanje nanaša na celoten navedeni člen 5(1), torej tudi na prvi in četrti stavek tega odstavka.

      30      Ob tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem pomoči lahko zajema ne le pozitivne dajatve,
         kot so subvencije, posojila ali udeležba v kapitalu podjetij, temveč prav tako ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo
         stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in so zato, ne da bi bili subvencije v pravem pomenu besede, enake narave
         in imajo enake učinke (glej zlasti sodbe z dne 19. septembra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑156/98, Recueil, str.
         I‑6857, točka 25; z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Chronopost in La Poste/UFEX in drugi, C‑341/06 P in C‑342/06 P,
         ZOdl., str. I‑4777, točka 123, ter z dne 17. novembra 2009 v zadevi Presidente del Consiglio dei Ministri, C‑169/08, ZOdl.,
         str. I‑10821, točka 56).

      31      Načeloma torej ni mogoče izključiti, da prodaja javnih zemljišč po ceni, ki je nižja od tržne, pomeni državno pomoč.

      32      Vendar je treba tudi navesti, da v kontekstu skupne kmetijske politike vsake prodaje javnih zemljišč po ceni, ki je nižja
         od tržne, ni nujno treba obravnavati kot ravnanje, ki je v neskladju s Pogodbo ES. Zakonodajalec Unije je namreč na podlagi
         široke diskrecijske pravice, ki jo ima na področju skupne kmetijske politike (sodbi z dne 29. oktobra 1980 v zadevi Maizena
         proti Svetu, 139/79, Recueil, str. 3393, točka 23, in z dne 20. maja 2010 v zadevi Agrana Zucker, C‑365/08, ZOdl., str. I-4341,
         točka 30), določil nova posebna pravila o dodelitvi pomoči na področju kmetijske politike, med katerimi so med drugim podpore
         za naložbe kmetijskih gospodarstev, in sicer z Uredbo št. 950/97, ki se ratione temporis uporablja za dejanski stan iz postopka v glavni stvari in ki je bila nato razveljavljena z Uredbo št. 1257/1999.

      33      Tako je bil na podlagi člena 7(2)(b) Uredbe št. 950/97 skupni znesek podpore, izražen kot odstotek obsega naložb, ki izpolnjujejo
         pogoje za odobritev podpore, omejen na največ 35 % za naložbe v nepremičnine, ta omejitev pa je bila z Uredbo št. 1257/1999
         spremenjena na 40 %.

      34      Poleg tega je treba v zvezi s tem, da javni organi prodajo zemljišča ali zgradbe podjetju ali posamezniku, ki opravlja gospodarsko
         dejavnost, kot je kmetijstvo ali gozdarstvo, navesti, da je Sodišče presodilo, da taka prodaja lahko vsebuje elemente državne
         pomoči, zlasti če se ne opravi po tržni ceni, to je po ceni, za katero bi se lahko dogovoril zasebni vlagatelj, ki bi posloval
         v običajnih konkurenčnih pogojih (glej v tem smislu sodbo z dne 2. septembra 2010 v zadevi Komisija proti Scott, C‑290/07
         P, še neobjavljena v ZOdl., točka 68).

      35      Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da če nacionalno pravo določi pravila za izračun tržne vrednosti zemljišč, po kateri
         bi jih javni organi prodali, mora uporaba teh pravil, da bi bila v skladu s členom 87 ES, vsekakor voditi do cene, ki kolikor
         mogoče ustreza tržni vrednosti. Glede na to, da je ta vrednost – razen v primeru prodaje najboljšemu ponudniku – teoretična,
         je nujno treba dopustiti, da dobljena cena nekoliko odstopa od teoretične cene, kot je to navedla Komisija v naslovu II, točka
         2(b), Sporočila.

      36      V zvezi z določbo, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, je treba najprej ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar navajata
         družba Seydaland in nemška vlada, z Odločbo z dne 22. decembra 1999 ni bilo ugotovljeno, da je ta določba skladna s členom
         87 ES. Kot je navedla družba Seydaland, je iz te odločbe namreč razvidno, da se je Komisija na zadevno določbo sklicevala
         le zato, da bi opisala spremembe FlErwV v razmerju do istega sistema pomoči, ki ga je preučila v Odločbi z dne 20. januarja
         1999.

      37      Sicer pa v odločbi z dne 22. decembra 1999 ni bila opravljena vsebinska presoja člena 5(1) FlErwV, saj se je Komisija omejila
         na preučitev intenzivnosti pomoči, ki so bile dodeljene z nemškim načrtom privatizacije in vidikov, za katere je v odločbi
         z dne 20. januarja 1999 menila, da so diskriminatorni.

      38      Nato je treba navesti, da predložitveno sodišče meni, da je le s prodajo najboljšemu ponudniku in z določitvijo cene s strani
         izvedenca mogoče določiti tržno vrednost zemljišča. Na podlagi tega meni, da z metodami, ki jih določa člen 5(1), drugi in
         tretji stavek, FlErwV ni mogoče pravilno določiti navedene vrednosti.

      39      V zvezi s tem je treba pojasniti, da čeprav je z metodama prodaje najboljšemu ponudniku in izvedenske ocenitve gotovo mogoče
         določiti cene, ki ustrezajo dejanskim vrednostim na trgu, kot je to navedla Komisija v naslovu II, točki 1 in 2(a), Sporočila,
         vendar ni izključeno, da je tudi z drugimi metodami mogoče doseči isti rezultat.

      40      Ravno v členu 5(1) FlErwV pa so določene nekatere od teh metod.

      41      Prvič, določena je metoda izračuna, s katero se določi vrednost kmetijskih zemljišč glede na pokrajinske referenčne vrednosti.
         Predložitveno sodišče meni, da je s to metodo mogoče le nenatančno določiti tržno vrednost zemljišč, ki so namenjena prodaji,
         zlasti zato, ker naj ne bi odražala tega, da so se cene kmetijskih zemljišč na vzhodu Nemčije od leta 2007 močno dvignile.

      42      V zvezi s tem je nemška vlada v pisnih stališčih priznala, da se je ta sprememba tržnih cen z zamudo odrazila na vrednostih
         zemljišč, ki so bile uporabljene v tem postopku ocenitve. Kot sta navedla družba BVVG in ta vlada je treba poleg tega upoštevati
         dejstvo, da se te vrednosti praviloma posodobijo le vsaki dve leti.

      43      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da – kot je navedel generalni pravobranilec v točki 47 sklepnih predlogov – če metoda,
         ki temelji na pokrajinskih referenčnih vrednostih, ni dopolnjena z mehanizmom posodabljanja, ki omogoča, da se prodajna cena
         zemljišč kolikor mogoče natančno približa tržni vrednosti, zlasti v obdobju velike rasti, potem ta metoda ne more odražati
         resničnih zadevnih tržnih cen. Ker je pri tej presoji treba razlagati nacionalno pravo, je predložitveno sodišče pristojno,
         da jo opravi.

      44      Poleg tega ni umestna trditev družbe Seydaland, da metoda, ki temelji na pokrajinskih referenčnih vrednostih in ki je predvidena
         v določbi, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, vodi do cene, ki je med tržno ceno in ceno, do katere se pride po odbitku
         35 %, ki ustreza intenzivnosti pomoči, ki jo določajo nacionalni predpisi v skladu z Uredbo št. 950/97.

      45      Taka trditev namreč zanemarja dejstvo, da je izračun tržne vrednosti zemljišča ali zgradbe predhoden in nujen pogoj za to,
         da se za to vrednost uporabi indeks intenzivnosti pomoči v skladu s posebnimi pravili Unije, na katere je bilo opozorjeno
         v točkah 32 in 33 te sodbe.

      46      Drugič, v členu 5(1) FlErwV je določena druga metoda, na podlagi katere lahko kupec ali privatizacijski organ zahteva, naj
         komisija izvedencev pripravi izvedensko mnenje, da bi se v skladu s členom 192 zakona o urbanizmu določila vrednost določene
         nepremičnine, če obstajajo dejanske okoliščine, ki kažejo na to, da pokrajinske referenčne vrednosti niso primerna računska
         osnova za določitev te vrednosti.

      47      V zvezi s to zadnjenavedeno določbo je nemška vlada v odgovor na pisno vprašanje, ki ga je zastavilo Sodišče, navedla, da
         se izvedenci iz te komisije lahko obrnejo na urad, ki pripravi izvedensko mnenje ob upoštevanju več meril, ki so primerna
         za ocenitev zemljišč, kot so referenčne vrednosti zemljišč, referenčne vrednosti vseh cen, najemnin, obrestnih mer, normalnih
         stroškov gradnje in dejavnikov prilagoditve trgu.

      48      V zvezi s tem je treba zaradi razlogov, ki so bili predstavljeni v točki 43 te sodbe, ugotoviti, da bi le takšno delovanje
         komisije nepremičninskih izvedencev, ki bi vodilo do določitve cene, ki je enaka tržni, lahko izpolnilo merila za skladnost
         s pravili Pogodbe na področju državnih pomoči.

      49      Tretjič, če bi se lahko potrdilo – kot navaja nemška vlada – da člen 5(1) FlErwV določa še tretjo metodo za izračun s tem,
         da napotuje na uredbo o ocenitvi nepremičnin z dne 6. decembra 1988, je treba spomniti, da je po eni strani naloga predložitvenega
         sodišča, da v zadevah, ki jih obravnava, presodi, katera razlaga nacionalnega prava je pravilna (sodba z dne 22. junija 2010
         v združenih zadevah Melki in Abdeli, C-188/10 in C-189/10, še neobjavljena v ZOdl., točka 49).

      50      Po drugi strani se na podlagi načela, da mora biti razlaga nacionalnega prava skladna – to je načela, ki je sestavni del sistema
         Pogodbe, saj nacionalnemu sodišču omogoča, da v okviru svojih pristojnosti zagotavlja polni učinek prava Unije, kadar odloča
         o sporu, ki poteka pred njim (glej v tem smislu sodbo z dne 15. maja 2003 v zadevi Mau, C‑160/01, Recueil, str. I‑4791, točka
         34) – zahteva, da nacionalno sodišče upošteva celotno nacionalno zakonodajo pri presoji, koliko se ta lahko uporablja tako,
         da ne pripelje do rezultata, ki bi bil v nasprotju s pravom Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 25. februarja 1999 v zadevi
         Carbonari in drugi, C‑131/97, Recueil, str. I-1103, točki 49 in 50, in z dne 5. oktobra 2004 v združenih zadevah Pfeiffer
         in drugi, od C-397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I‑8835, točka 115).

      51      V obravnavanem primeru je torej naloga nacionalnega sodišča, da presodi, ali je člen 5(1) FlErwV mogoče razlagati tako, da
         je v skladu s členom 87 ES, med drugim glede na druge nacionalne določbe, ki jih je morebiti treba uporabiti, kot je uredba
         o ocenitvi nepremičnin z dne 6. decembra 1988 in – kot je navedla družba BVVG – v ustreznih okoliščinah primera člen 404(2)
         nemškega zakonika o pravdnem postopku.

      52      Poleg tega je treba še navesti, da tudi če bi predložitveno sodišče presodilo, da je člen 5(1) FlErwV v skladu s členom 87
         ES, ni mogoče izključiti možnosti, da bi metoda, ki je določena z nacionalno določbo, v nekaterih primerih vodila do rezultata,
         ki bi odstopal od tržne vrednosti. V takih okoliščinah nacionalno sodišče in upravni organi na podlagi obveznosti – ki jo
         imajo vsi organi držav članic, vključno z nacionalnimi sodišči in upravnimi organi – da ne uporabijo nacionalnega pravnega
         pravila, ki je v nasprotju s pravom Unije, navedene nacionalne določbe ne bi smeli uporabiti (glej v tem smislu sodbi z dne
         22. junija 1989 v zadevi Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, str. 1839, točka 31, in z dne 9. septembra 2003 v zadevi CIF,
         C‑198/01, Recueil, str. I‑8055, točki 48 in 49).

      53      V zvezi s tem mora nacionalno sodišče med drugim upoštevati, da to v ustreznih okoliščinah primera pomeni obveznost, da se
         uporabijo vsi ukrepi, da bi se omogočila uresničitev polnega učinka prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija
         1972 v zadevi Komisija proti Italiji, 48/71, Recueil, str. 529, točka 7, ter zgoraj navedeno sodbo CIF, točka 49).

      54      V teh okoliščinah je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 87 ES razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni
         zakonodaji, ki določa metode izračuna, na podlagi katerih se določi vrednost kmetijskih in gozdarskih zemljišč, ki so jih
         javni organi v okviru načrta privatizacije dali naprodaj, kot so te, ki jih določa člen 5(1) FlErwV, če te metode določajo
         posodabljanje cen, kadar se cene močno povišajo, tako da se cena, ki jo kupec dejansko plača, kolikor mogoče približa tržni
         vrednosti teh zemljišč.

       Stroški
      55      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 87 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa metode izračuna, na podlagi katerih
            se določi vrednost kmetijskih in gozdarskih zemljišč, ki so jih javni organi v okviru načrta privatizacije dali naprodaj,
            kot so te, ki jih določa člen 5(1) uredbe o pridobitvi zemljišč (Flächenerwerbsverordnung) z dne 20. decembra 1995, če te
            metode določajo posodabljanje cen, kadar se cene močno povišajo, tako da se cena, ki jo kupec dejansko plača, kolikor mogoče
            približa tržni vrednosti teh zemljišč.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 18. marca 2004. # Léopold Radauer proti Svetu Evropske unije. # Uradniki - Prosto gibanje delavcev. # Zadeva T-67/02.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 4. maja 1988. # Fernand Watgen proti Caisse de pension des employés privés. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil supérieur des assurances sociales - Veliko vojvodstvo Luksemburg. # Zadeva 64/85.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. junija 2013. # Syndicat OP 84 proti Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'État - Francija. # Kmetijstvo - Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad - Pojem ‚obdobje pregledov‘ - Možnost, da država članica obdobje pregleda podaljša ob dejanski nemožnosti izvedbe pregleda v predpisanem roku - Vračilo prejetih pomoči - Sankcije. # Zadeva C-3/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-3/12,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija) z odločbo z dne 28. novembra 2011, ki je prispela na Sodišče 2. januarja 2012, v postopku
            Syndicat OP 84
            proti
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) , ki je pravni naslednik Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), ki je sam pravni naslednik Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor),
            SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (poročevalec), sodniki, in A. Prechal, sodnica,
            generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Établissement national des produits de l’agriculture in de la mer (FranceAgriMer) J.-C. Balat, odvetnik,
            – za francosko vlado G. de Bergues in N. Rouam, agenta,
            – za poljsko vlado M. Szpunar in B. Majczyna, agenta,
            – za Evropsko komisijo P. Rossi in D. Bianchi, agenta,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. marca 2013
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(4) in 6 Uredbe Sveta (EGS) št. 4045/89 z dne 21. decembra 1989 o pregledu transakcij, ki so del sistema financiranja Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, s strani držav članic in o razveljavitvi Direktive 77/435/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 9, str. 208), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3094/94 z dne 12. decembra 1994 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 17, str. 24, v nadaljevanju: Uredba št. 4045/89).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med kmetijsko organizacijo Syndicat OP 84 in Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), ki je pravni naslednik Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), ki je sam pravni naslednik Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor), glede zakonitosti izterjave pomoči Skupnosti, prejete od Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijsko usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS).
            Pravni okvir
            3. Člen 8(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 729/70 z dne 21. aprila 1970 o financiranju skupne kmetijske politike (UL L 94, str. 13) določa:
            „Države članice v skladu z zakonskimi in drugimi predpisi sprejmejo ukrepe, potrebne:
            – za zagotovitev nadzora nad resničnostjo in pravilnostjo transakcij, ki jih financira [EKUJS],
            – za preprečitev in pregon nepravilnosti,
            – za izterjavo zneskov, izgubljenih zaradi nepravilnosti ali malomarnosti.
            […]“
            4. V uvodnih izjavah od prve do četrte ter v deseti uvodni izjavi Uredbe št. 4045/89 je navedeno:
            „[…] v členu 8(1) Uredbe […] št. 729/70 […] je bila določena posebna obveznost držav članic, da se prepričajo, da so bile transakcije, ki se financirajo iz [EKUJS], dejansko izvedene in pravilno izvršene, da preprečijo in odpravljajo nepravilnosti, in da izterjajo zneske, izgubljene zaradi nepravilnosti ali malomarnosti;
            […] ta uredba ne vpliva na nacionalne predpise, ki se nanašajo na preglede in so obsežnejši od tistih v uredbi;
            […] je treba države članice spodbujati k okrepitvi pregledov trgovinskih dokumentov podjetij, ki prejemajo ali izplačujejo plačila, ki so jih izvajale v skladu z Direktivo [Sveta] 77/435/EGS [z dne 27. junija 1977 o preverjanju ukrepov, ki so sestavni del sistema financiranja Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, s strani držav članic (UL L 172, str. 17)];
            […] je iz izvajanja pravil iz Direktive 77/435[…], ki jih opravijo države članice, razvidno, da je treba nekatere določbe te direktive spremeniti na podlagi pridobljenih izkušenj; ker je treba spremembe glede na vrsto predpisov vključiti v uredbo;
            […]
            […] čeprav je prvotna odgovornost držav članic, da sprejmejo programe pregledov, o teh programih poročati Komisiji, tako da ta lahko prevzame nadzorno in usklajevalno vlogo in zagotovi, da se programi sprejemajo na podlagi ustreznih meril; ker se s tem lahko pregledi osredotočijo na sektorje ali podjetja, v katerih je nevarnost goljufij velika.“
            5. Člen 1(2) Uredbe št. 4045/89 določa:
            „V skladu s to določbo ‚trgovinski dokumenti‘ pomenijo vse knjige, registre, knjigovodske listine in dodatno dokumentacijo, knjigovodstvo, evidence o proizvodnji in kakovosti ter korespondenco, ki se nanaša na poslovno dejavnost podjetja, in poslovne podatke v kakršnikoli obliki, vključno z elektronsko shranjenimi podatki, če se ti dokumenti ali podatki neposredno ali posredno nanašajo na transakcije iz odstavka 1.“
            6. Člen 2 navedene uredbe določa:
            „1. Države članice sistematično pregledujejo trgovinske dokumente podjetij ob upoštevanju vrste transakcij, ki jih je treba preiskati. Države članice zagotovijo, da izbor podjetij za preiskavo omogoča najboljše jamstvo za učinkovitost ukrepov za preprečevanje in odkrivanje nepravilnosti v okviru sistema financiranja Jamstvenega oddelka EKUJS. Pri izboru se med drugim upošteva finančni pomen podjetij v navedenem sistemu in drugi dejavniki tveganja.
            […]
            4. Obdobje pregledov poteka od 1. julija do 30. junija naslednje leto.
            Pregled obsega obdobje najmanj 12 mesecev, ki se konča med prejšnjim obdobjem pregleda; lahko se podaljša za obdobja, ki jih določi država članica, pred 12-mesečnim obdobjem ali po njem.
            […]“
            7. Člen 4 te uredbe določa:
            „Podjetja hranijo trgovinske dokumente iz členov 1(2) in 3 za obdobje najmanj treh let, ki se začne ob koncu leta njihove izdelave.
            Države članice lahko predpišejo daljše obdobje za zadržanje teh dokumentov.“
            8. Člen 5(1) Uredbe št. 4045/89 določa:
            „Odgovorne osebe v podjetju ali tretja oseba zagotovijo, da se uradnikom, pristojnim za pregled, ali osebam, ki so za to pooblaščene, predloži vsa poslovna dokumentacija in vse dodatne informacije. Elektronsko shranjeni podatki so na razpolago na primernem nosilcu podatkov.“
            9. Člen 6 navedene uredbe določa:
            „1. Države članice zagotovijo, da imajo uradniki, odgovorni za preglede, pravico zaseči trgovinske dokumente ali naročiti njihov zaseg. Ta pravica se uveljavlja ob upoštevanju ustreznih nacionalnih določb in ne vpliva na uporabo kazensko procesnih predpisov v zvezi z zasego dokumentov.
            2. Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe za kaznovanje fizičnih in pravnih oseb, ki ne izpolnjujejo svojih obveznosti na podlagi te uredbe.“
            10. Člen 9(1) navedene uredbe določa:
            „Pred 1. januarjem, ki sledi obdobju pregledov, države članice predložijo Komisiji podrobno poročilo o uporabi te uredbe.“
            11. V točki 4(g) Priloge II k Uredbi Komisije (EGS) št. 1863/90 z dne 29. junija 1990 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe št. 4045/1990 (UL L 170, str. 23), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2278/96 z dne 28. novembra 1996 (UL L 308, str. 30, v nadaljevanju: Uredba št. 1863/90) je določeno, da države članice v letnem poročilu, ki ga pripravijo na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 4045/89, obvestijo o „rezultatih pregledov, ki so bili izvedeni v obdobju pregledov pred obdobjem, ki ga pokriva to poročilo, vendar rezultati teh pregledov niso bili na voljo v času predložitve poročila za navedeno obdobje pregledov“.
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            12. Syndicat OP 84, kmetijska organizacija, ki združuje 48 pridelovalcev sadja in zelenjave, je izvajala operativni program, ki zajema obdobje od 1. julija 1997 do 31. decembra 1998. Iz tega naslova je od Jamstvenega sklada EKUJS prejela pomoč Skupnosti.
            13. Pristojni nacionalni organi so z dopisom z dne 30. maja 2000 Syndicat OP 84 obvestili o začetku pregleda na kraju samem na podlagi določb Uredbe št. 4045/98. Pregledi so se lahko začeli šele 22. januarja 2001 in so se končali 24. januarja 2001.
            14. Ker je bilo na podlagi tega pregleda ugotovljeno, da za nekatera dejanja, za katera naj bi Syndicat OP 84 trdila, da je upravičena do pomoči Skupnosti, do teh pomoči ni bil upravičena zaradi strogo notranje narave in da način polnjenja tega sklada s strani članov Syndicat OP 84 ni bil v skladu s členom 15 Uredbe Sveta (ES) št. 2200/96 z dne 28. oktobra 1996 o skupni ureditvi trga za sadje in zelenjavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 17, str. 24), je Oniflhor z dopisom z dne 30. oktobra 2001 zahteval, naj Syndicat OP 84 vrne vse zneske, prejete za leti 1997 in 1998, in je nato izdal akt, ki je izvršilni naslov za vračilo zneskov, ki jih je bilo treba vrniti.
            15. Tribunal administratif de Marseille (upravno sodišče v Marseilleju) je s sodbo z dne 7. novembra 2006 odpravilo akt, ki je bil izvršilni naslov zoper Syndicat OP 84. Vendar je Cour administrative d’appel de Marseille (višje upravno sodišče v Marseilleju) s sodbo z dne 8. decembra 2006 to sodbo razveljavilo in zavrnilo predloge, ki jih je vložila Syndicat OP 84 pri Tribunal administratif de Marseille. Zato je Syndicat OP 84 vložila kasacijsko pritožbo pri Conseil d’État.
            16. Syndicat OP 84 v utemeljitev svoje pritožbe navaja med drugim pritožbeni razlog napačne uporabe prava, ki jo je storilo Cour administrative d’appel de Marseille, s tem da je razsodilo, da bi lahko organi v skladu z določbami člena 2 Uredbe št. 4045/89 začeli pregled v obdobju med 1. julijem 1999 in 30. junijem 2000 ter ga nadaljevali v obdobju med 1. julijem 2000 in 30. junijem 2001, ker je njegovo ravnanje preprečilo dejanski pregled med prvim obdobjem.
            17. Ker je Conseil d'État menilo, da je odgovor na ta pritožbeni razlog odvisen od razlage upoštevnih določb Uredbe št. 4045/89, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali je treba ,obdobje pregleda‘ med 1. julijem določenega leta in 30. junijem naslednjega leta, omenjeno v členu 2(4) Uredbe Sveta št. 4045/89 […], razlagati tako, da gre za obdobje, med katerim mora uprava, odgovorna za pregled, obvestiti organizacijo proizvajalcev o predvidenem pregledu, začeti in končati vse preglede na kraju samem in preglede listin ter sporočiti rezultate pregleda, ali pa za obdobje, med katerim je treba opraviti samo nekatere od teh dejanj postopka?
            2. Ali lahko uprava, če ravnanje ali nedejavnost organizacije proizvajalcev onemogočita dejansko izvedbo pregleda, ki se je začel med obdobjem pregleda, kljub temu, da v [tej] uredbi […] ni izrecnih določb v tem smislu, nadaljuje svoje preglede med naslednjim obdobjem pregleda, ne da bi zaradi tega prišlo do kršitve določb postopka, na katero bi se subjekt, ki se pregleduje, lahko oprl pri izpodbijanju odločbe, katere ugotovitve temeljijo na rezultatih tega pregleda?
            3. Če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, ali lahko uprava, če ravnanje ali nedejavnost organizacije proizvajalcev onemogočita dejanski pregled, zahteva vračilo prejetih pomoči? Ali tak ukrep pomeni eno od sankcij, ki jih je mogoče predvideti na podlagi določb člena 6 [iste] uredbe?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo in drugo vprašanje
            18. Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(4), prvi pododstavek, Uredbe št. 4045/89 razlagati tako, da lahko uprava nadaljuje preglede, ki so bili najavljeni v obdobju pregleda od 1. julija določenega leta do 30. junija naslednjega leta, po tem obdobju, ne da bi zaradi tega prišlo do kršitve določb postopka, na katero bi se subjekt, ki se pregleduje, lahko oprl pri izpodbijanju odločbe, katere ugotovitve temeljijo na rezultatih tega pregleda.
            19. Res je, da člen 2(4), prvi pododstavek, Uredbe št. 4045/89, v skladu s katerim „[o]bdobje pregledov poteka od 1. julija [določenega leta] do 30. junija naslednje leto“, izrecno ne določa možnosti nadaljevanja pregledov, ki so bili subjektu najavljeni med navedenim obdobjem, v naslednjem obdobju, ne glede na to, ali to možnost upravičuje nesodelovanje subjekta, ki se pregleduje.
            20. Za razlago navedene določbe je treba zato upoštevati ne le besedilo in splošno sistematiko te določbe, pač pa tudi sobesedilo in cilje, ki jim Uredba št. 4045/89 sledi kot celota.
            21. Glede navedenih ciljev izhaja iz povezanega branja prve, tretje in četrte uvodne izjave Uredbe št. 4045/89, da je njen namen okrepiti učinkovitost nadzora, ki ga države članice izvajajo za preprečitev in odpravo nepravilnosti, do katerih lahko pride v zvezi z EKUJS (glej sodbo v združenih zadevah z dne 13. junija 2013 v zadevi Unanimes in drugi, od C-671/11 do C-676/11, ZOdl., točka 17).
            22. Da se zagotovi, da so nacionalni pregledi dejansko izvršeni in pravilno izvedeni, in s tem zagotovi zahteva po zaščiti finančnih interesov Evropske unije, Uredba št. 4045/89 za navedene preglede določa nadzor in usklajevanje Komisije, kot je navedeno v njeni deseti uvodni izjavi. Prav iz člena 2 te uredbe je razvidno, da je njen cilj določiti enoten sistem pregledov, ki poteka pod nadzorom Komisije. Ta člen v odstavku 4 zlasti zagotavlja neko sistematičnost in periodičnost pregledov (glej zgoraj navedeno sodbo Unanimes in drugi, točka 18).
            23. Ker se člen 2 Uredbe št. 4045/89 nanaša na določitev pregledov držav članic zaradi zaščite finančnih interesov Unije, je treba pojem obdobje pregleda razlagati glede na cilj učinkovitosti pregledov, ki ga zahteva ta člen.
            24. Spoštovanje tega cilja pomeni, da se postopek pregleda lahko nadaljuje po obdobju pregleda, kot je določeno v členu 2(4) navedene uredbe, kadar celoten postopek dejansko ni bilo mogoče izvesti v predpisanem roku.
            25. Tako se lahko zgodi tudi, kadar subjekt, ki se pregleduje ni tisti, ki je onemogočil dokončanje pregleda v predpisanem roku.
            26. Vendar pa je treba pojasniti, da če je nemožnost dokončanja pregleda in s tem obvestitve Komisije o rezultatih pred potekom roka, ki je predpisan za izvedbo tega postopka in obvestitve, mogoče pripisati organom, odgovornim za pregled, se zadevna država članica v razmerju do Unije ne more sklicevati na cilj učinkovitosti, da bi upravičila nespoštovanje periodičnosti pregledov, kot je določena v členu 2(4) Uredbe št. 4045/89.
            27. Poleg tega se zdi, da je bila možnost nadaljevanja postopkov pregledov predvidena že pri sprejetju Uredbe št. 1863/90. Kot je Komisija spomnila v svojih pisnih stališčih, je v točka 4(g) Priloge II k navedeni uredbi dovoljena vključitev rezultatov pregledov, ki so bili opravljeni v prejšnjem obdobju pregledov, vendar niso bili na voljo ob predložitvi poročila za to obdobje. Ker mora biti to poročilo na podlagi člena 9 Uredbe št. 4045/89 Komisiji posredovano pred 1. januarjem, ki sledi obdobju pregleda, Uredba št. 1863/90 priznava vsaj možnost dokončanja postopkov pregledov, ki so bili začeti v prejšnjem obdobju pregledov, po koncu tega obdobja.
            28. Ob upoštevanju tega je treba navesti, da pravilnost izvedenih pregledov glede subjektov, ki se pregledujejo ne more biti odvisna od vprašanja, ali so bila pri izvajanju teh pregledov spoštovana pravila, določena v členu 2(4) Uredbe št. 4045/89.
            29. Ta določba namreč le določa organizacijska pravila, da se doseže cilj učinkovitosti nadzora, in se omejuje, kot izhaja iz točke 22 te sodbe, na urejanje razmerij med državami članicami in Unijo zaradi zaščite finančnih interesov Unije. Ta določba pa se ne nanaša na odnose med organi, odgovornimi za pregled, in subjekti, ki se pregledujejo.
            30. Zato člena 2(4) Uredbe št. 4045/89 ni mogoče razlagati tako, da zadevnim subjektom podeljuje pravico, ki bi jim omogočala, da nasprotujejo drugim ali širšim pregledom, kot so tisti, na katere se nanaša ta določba. To bi lahko morebiti preprečilo izterjavo nezakonito prejetih ali porabljenih pomoči, taka pravica pa bi poleg tega ogrozila zaščito finančnih interesov Unije (glej zgoraj navedeno sodbo Unanimes in drugi, točka 29).
            31. Pregledi, ki jih zahteva Uredba št. 4045/89, se vsekakor nanašajo na subjekte, ki so prostovoljno pristopili k sistemu pomoči, ki ga vzpostavlja Jamstveni oddelek EKUJS, in so zato, da lahko uporabljajo pomoč, sprejeli izvajanje pregledov, da se preveri pravilnost uporabe sredstev Unije. Ti subjekti ne morejo veljavno ugovarjati pravilnosti takšnega nadzora zgolj zato, ker ta ni bil opravljen skladno z organizacijskimi pravili, ki se nanašajo na razmerja med državami članicami in Komisijo (glej zgoraj navedeno sodbo Unanimes in drugi, točka 30).
            32. Ostaja pa dejstvo, da je pravna varnost subjektov, ki se pregledujejo v razmerju do javnih organov, ki opravljajo te preglede in se po potrebi odločajo o začetku pregona, zagotovljena z zastaralnim rokom za pregon, ki je v členu 3 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o varstvu finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340) določen na štiri leta od storitve kršitve določbe prava Unije, ki izhaja iz dejanja ali opustitve gospodarskega subjekta, ki povzroči ali bi lahko povzročila škodo proračunu Unije. Kot je Sodišče že navedlo, imajo zastaralni roki praviloma vlogo, da zagotovijo pravno varnost (glej sodbo z dne 24. junija 2004 v zadevi Handlbauer, C-278/02, ZOdl., str. I-6171, točka 40 in navedena sodna praksa).
            33. Možnosti, da mora prejemnik pomoči, ki je bila odobrena v okviru sistema Jamstvenega sklada EKUJS, dopustiti pregled po poteku roka iz člena 2(4) Uredbe št. 4045/89, zato ni mogoče šteti za kršitev načela pravne varnosti, saj zastaralni rok še ni potekel.
            34. Iz vsega predhodno navedenega izhaja, da je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti tako, da lahko uprava po potrebi postopke pregledov, ki so bili najavljeni v obdobju pregledov med 1. julijem določenega leta in 30. junijem naslednjega leta, nadaljuje po navedenem obdobju, ne da bi zaradi tega prišlo do kršitve določb postopka, na katero bi se subjekt, ki se pregleduje lahko oprl pri izpodbijanju odločbe, katere ugotovitve temeljijo na rezultatih tega pregleda.
            Tretje vprašanje
            35. Glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje na tretje vprašanje ni treba odgovoriti.
            Stroški
            36. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
            Člen 2(4), prvi pododstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 4045/89 z dne 21. decembra 1989 o pregledu transakcij, ki so del sistema financiranja Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, s strani držav članic in o razveljavitvi Direktive 77/435/EGS, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3094/94 z dne 12. decembra 1994, je treba razlagati tako, da lahko uprava po potrebi postopke pregledov, ki so bili najavljeni v obdobju med 1. julijem določenega leta in 30. junijem naslednjega leta, nadaljuje po navedenem obdobju, ne da bi zaradi tega prišlo do kršitve določb postopka, na katero bi se subjekt, ki se pregleduje lahko oprl pri izpodbijanju odločbe, katere ugotovitve temeljijo na rezultatih tega pregleda.

    ---documentbreak---

         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. junija 2013 (
            *1
         )
      „Kmetijstvo — Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad — Pojem ‚obdobje pregledov‘ — Možnost, da država članica obdobje pregleda podaljša ob dejanski nemožnosti izvedbe pregleda v predpisanem roku — Vračilo prejetih pomoči — Sankcije“
      V zadevi C-3/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija) z odločbo z dne 28. novembra 2011, ki je prispela na Sodišče 2. januarja 2012, v postopku

         Syndicat OP 84

      proti

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), ki je pravni naslednik Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), ki je sam pravni naslednik Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor),
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (poročevalec), sodniki, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Établissement national des produits de l’agriculture in de la mer (FranceAgriMer) J.-C. Balat, odvetnik,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues in N. Rouam, agenta,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar in B. Majczyna, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo P. Rossi in D. Bianchi, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. marca 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(4) in 6 Uredbe Sveta (EGS) št. 4045/89 z dne 21. decembra 1989 o pregledu transakcij, ki so del sistema financiranja Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, s strani držav članic in o razveljavitvi Direktive 77/435/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 9, str. 208), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3094/94 z dne 12. decembra 1994 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 17, str. 24, v nadaljevanju: Uredba št. 4045/89).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med kmetijsko organizacijo Syndicat OP 84 in Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), ki je pravni naslednik Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), ki je sam pravni naslednik Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor), glede zakonitosti izterjave pomoči Skupnosti, prejete od Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijsko usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS).

         Pravni okvir

               3

               Člen 8(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 729/70 z dne 21. aprila 1970 o financiranju skupne kmetijske politike (UL L 94, str. 13) določa:
               „Države članice v skladu z zakonskimi in drugimi predpisi sprejmejo ukrepe, potrebne:

                        —

                        za zagotovitev nadzora nad resničnostjo in pravilnostjo transakcij, ki jih financira [EKUJS],

                        —

                        za preprečitev in pregon nepravilnosti,

                        —

                        za izterjavo zneskov, izgubljenih zaradi nepravilnosti ali malomarnosti.

                  […]“

               4

               V uvodnih izjavah od prve do četrte ter v deseti uvodni izjavi Uredbe št. 4045/89 je navedeno:
               „[…] v členu 8(1) Uredbe […] št. 729/70 […] je bila določena posebna obveznost držav članic, da se prepričajo, da so bile transakcije, ki se financirajo iz [EKUJS], dejansko izvedene in pravilno izvršene, da preprečijo in odpravljajo nepravilnosti, in da izterjajo zneske, izgubljene zaradi nepravilnosti ali malomarnosti;
               […] ta uredba ne vpliva na nacionalne predpise, ki se nanašajo na preglede in so obsežnejši od tistih v uredbi;
               […] je treba države članice spodbujati k okrepitvi pregledov trgovinskih dokumentov podjetij, ki prejemajo ali izplačujejo plačila, ki so jih izvajale v skladu z Direktivo [Sveta] 77/435/EGS [z dne 27. junija 1977 o preverjanju ukrepov, ki so sestavni del sistema financiranja Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, s strani držav članic (UL L 172, str. 17)];
               […] je iz izvajanja pravil iz Direktive 77/435[…], ki jih opravijo države članice, razvidno, da je treba nekatere določbe te direktive spremeniti na podlagi pridobljenih izkušenj; ker je treba spremembe glede na vrsto predpisov vključiti v uredbo;
               […]
               […] čeprav je prvotna odgovornost držav članic, da sprejmejo programe pregledov, o teh programih poročati Komisiji, tako da ta lahko prevzame nadzorno in usklajevalno vlogo in zagotovi, da se programi sprejemajo na podlagi ustreznih meril; ker se s tem lahko pregledi osredotočijo na sektorje ali podjetja, v katerih je nevarnost goljufij velika.“

               5

               Člen 1(2) Uredbe št. 4045/89 določa:
               „V skladu s to določbo ‚trgovinski dokumenti‘ pomenijo vse knjige, registre, knjigovodske listine in dodatno dokumentacijo, knjigovodstvo, evidence o proizvodnji in kakovosti ter korespondenco, ki se nanaša na poslovno dejavnost podjetja, in poslovne podatke v kakršnikoli obliki, vključno z elektronsko shranjenimi podatki, če se ti dokumenti ali podatki neposredno ali posredno nanašajo na transakcije iz odstavka 1.“

               6

               Člen 2 navedene uredbe določa:
               „1.   Države članice sistematično pregledujejo trgovinske dokumente podjetij ob upoštevanju vrste transakcij, ki jih je treba preiskati. Države članice zagotovijo, da izbor podjetij za preiskavo omogoča najboljše jamstvo za učinkovitost ukrepov za preprečevanje in odkrivanje nepravilnosti v okviru sistema financiranja Jamstvenega oddelka EKUJS. Pri izboru se med drugim upošteva finančni pomen podjetij v navedenem sistemu in drugi dejavniki tveganja.
               […]
               4.   Obdobje pregledov poteka od 1. julija do 30. junija naslednje leto.
               Pregled obsega obdobje najmanj 12 mesecev, ki se konča med prejšnjim obdobjem pregleda; lahko se podaljša za obdobja, ki jih določi država članica, pred 12-mesečnim obdobjem ali po njem.
               […]“

               7

               Člen 4 te uredbe določa:
               „Podjetja hranijo trgovinske dokumente iz členov 1(2) in 3 za obdobje najmanj treh let, ki se začne ob koncu leta njihove izdelave.
               Države članice lahko predpišejo daljše obdobje za zadržanje teh dokumentov.“

               8

               Člen 5(1) Uredbe št. 4045/89 določa:
               „Odgovorne osebe v podjetju ali tretja oseba zagotovijo, da se uradnikom, pristojnim za pregled, ali osebam, ki so za to pooblaščene, predloži vsa poslovna dokumentacija in vse dodatne informacije. Elektronsko shranjeni podatki so na razpolago na primernem nosilcu podatkov.“

               9

               Člen 6 navedene uredbe določa:
               „1.   Države članice zagotovijo, da imajo uradniki, odgovorni za preglede, pravico zaseči trgovinske dokumente ali naročiti njihov zaseg. Ta pravica se uveljavlja ob upoštevanju ustreznih nacionalnih določb in ne vpliva na uporabo kazensko procesnih predpisov v zvezi z zasego dokumentov.
               2.   Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe za kaznovanje fizičnih in pravnih oseb, ki ne izpolnjujejo svojih obveznosti na podlagi te uredbe.“

               10

               Člen 9(1) navedene uredbe določa:
               „Pred 1. januarjem, ki sledi obdobju pregledov, države članice predložijo Komisiji podrobno poročilo o uporabi te uredbe.“

               11

               V točki 4(g) Priloge II k Uredbi Komisije (EGS) št. 1863/90 z dne 29. junija 1990 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe št. 4045/1990 (UL L 170, str. 23), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2278/96 z dne 28. novembra 1996 (UL L 308, str. 30, v nadaljevanju: Uredba št. 1863/90) je določeno, da države članice v letnem poročilu, ki ga pripravijo na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 4045/89, obvestijo o „rezultatih pregledov, ki so bili izvedeni v obdobju pregledov pred obdobjem, ki ga pokriva to poročilo, vendar rezultati teh pregledov niso bili na voljo v času predložitve poročila za navedeno obdobje pregledov“.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Syndicat OP 84, kmetijska organizacija, ki združuje 48 pridelovalcev sadja in zelenjave, je izvajala operativni program, ki zajema obdobje od 1. julija 1997 do 31. decembra 1998. Iz tega naslova je od Jamstvenega sklada EKUJS prejela pomoč Skupnosti.

               13

               Pristojni nacionalni organi so z dopisom z dne 30. maja 2000 Syndicat OP 84 obvestili o začetku pregleda na kraju samem na podlagi določb Uredbe št. 4045/98. Pregledi so se lahko začeli šele 22. januarja 2001 in so se končali 24. januarja 2001.

               14

               Ker je bilo na podlagi tega pregleda ugotovljeno, da za nekatera dejanja, za katera naj bi Syndicat OP 84 trdila, da je upravičena do pomoči Skupnosti, do teh pomoči ni bil upravičena zaradi strogo notranje narave in da način polnjenja tega sklada s strani članov Syndicat OP 84 ni bil v skladu s členom 15 Uredbe Sveta (ES) št. 2200/96 z dne 28. oktobra 1996 o skupni ureditvi trga za sadje in zelenjavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 17, str. 24), je Oniflhor z dopisom z dne 30. oktobra 2001 zahteval, naj Syndicat OP 84 vrne vse zneske, prejete za leti 1997 in 1998, in je nato izdal akt, ki je izvršilni naslov za vračilo zneskov, ki jih je bilo treba vrniti.

               15

               Tribunal administratif de Marseille (upravno sodišče v Marseilleju) je s sodbo z dne 7. novembra 2006 odpravilo akt, ki je bil izvršilni naslov zoper Syndicat OP 84. Vendar je Cour administrative d’appel de Marseille (višje upravno sodišče v Marseilleju) s sodbo z dne 8. decembra 2006 to sodbo razveljavilo in zavrnilo predloge, ki jih je vložila Syndicat OP 84 pri Tribunal administratif de Marseille. Zato je Syndicat OP 84 vložila kasacijsko pritožbo pri Conseil d’État.

               16

               Syndicat OP 84 v utemeljitev svoje pritožbe navaja med drugim pritožbeni razlog napačne uporabe prava, ki jo je storilo Cour administrative d’appel de Marseille, s tem da je razsodilo, da bi lahko organi v skladu z določbami člena 2 Uredbe št. 4045/89 začeli pregled v obdobju med 1. julijem 1999 in 30. junijem 2000 ter ga nadaljevali v obdobju med 1. julijem 2000 in 30. junijem 2001, ker je njegovo ravnanje preprečilo dejanski pregled med prvim obdobjem.

               17

               Ker je Conseil d’État menilo, da je odgovor na ta pritožbeni razlog odvisen od razlage upoštevnih določb Uredbe št. 4045/89, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba ‚obdobje pregleda‘ med 1. julijem določenega leta in 30. junijem naslednjega leta, omenjeno v členu 2(4) Uredbe Sveta št. 4045/89 […], razlagati tako, da gre za obdobje, med katerim mora uprava, odgovorna za pregled, obvestiti organizacijo proizvajalcev o predvidenem pregledu, začeti in končati vse preglede na kraju samem in preglede listin ter sporočiti rezultate pregleda, ali pa za obdobje, med katerim je treba opraviti samo nekatere od teh dejanj postopka?

                        2.

                        Ali lahko uprava, če ravnanje ali nedejavnost organizacije proizvajalcev onemogočita dejansko izvedbo pregleda, ki se je začel med obdobjem pregleda, kljub temu, da v [tej] uredbi […] ni izrecnih določb v tem smislu, nadaljuje svoje preglede med naslednjim obdobjem pregleda, ne da bi zaradi tega prišlo do kršitve določb postopka, na katero bi se subjekt, ki se pregleduje, lahko oprl pri izpodbijanju odločbe, katere ugotovitve temeljijo na rezultatih tega pregleda?

                        3.

                        Če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, ali lahko uprava, če ravnanje ali nedejavnost organizacije proizvajalcev onemogočita dejanski pregled, zahteva vračilo prejetih pomoči? Ali tak ukrep pomeni eno od sankcij, ki jih je mogoče predvideti na podlagi določb člena 6 [iste] uredbe?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               18

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(4), prvi pododstavek, Uredbe št. 4045/89 razlagati tako, da lahko uprava nadaljuje preglede, ki so bili najavljeni v obdobju pregleda od 1. julija določenega leta do 30. junija naslednjega leta, po tem obdobju, ne da bi zaradi tega prišlo do kršitve določb postopka, na katero bi se subjekt, ki se pregleduje, lahko oprl pri izpodbijanju odločbe, katere ugotovitve temeljijo na rezultatih tega pregleda.

               19

               Res je, da člen 2(4), prvi pododstavek, Uredbe št. 4045/89, v skladu s katerim „[o]bdobje pregledov poteka od 1. julija [določenega leta] do 30. junija naslednje leto“, izrecno ne določa možnosti nadaljevanja pregledov, ki so bili subjektu najavljeni med navedenim obdobjem, v naslednjem obdobju, ne glede na to, ali to možnost upravičuje nesodelovanje subjekta, ki se pregleduje.

               20

               Za razlago navedene določbe je treba zato upoštevati ne le besedilo in splošno sistematiko te določbe, pač pa tudi sobesedilo in cilje, ki jim Uredba št. 4045/89 sledi kot celota.

               21

               Glede navedenih ciljev izhaja iz povezanega branja prve, tretje in četrte uvodne izjave Uredbe št. 4045/89, da je njen namen okrepiti učinkovitost nadzora, ki ga države članice izvajajo za preprečitev in odpravo nepravilnosti, do katerih lahko pride v zvezi z EKUJS (glej sodbo v združenih zadevah z dne 13. junija 2013 v zadevi Unanimes in drugi, od C-671/11 do C-676/11, ZOdl., točka 17).

               22

               Da se zagotovi, da so nacionalni pregledi dejansko izvršeni in pravilno izvedeni, in s tem zagotovi zahteva po zaščiti finančnih interesov Evropske unije, Uredba št. 4045/89 za navedene preglede določa nadzor in usklajevanje Komisije, kot je navedeno v njeni deseti uvodni izjavi. Prav iz člena 2 te uredbe je razvidno, da je njen cilj določiti enoten sistem pregledov, ki poteka pod nadzorom Komisije. Ta člen v odstavku 4 zlasti zagotavlja neko sistematičnost in periodičnost pregledov (glej zgoraj navedeno sodbo Unanimes in drugi, točka 18).

               23

               Ker se člen 2 Uredbe št. 4045/89 nanaša na določitev pregledov držav članic zaradi zaščite finančnih interesov Unije, je treba pojem obdobje pregleda razlagati glede na cilj učinkovitosti pregledov, ki ga zahteva ta člen.

               24

               Spoštovanje tega cilja pomeni, da se postopek pregleda lahko nadaljuje po obdobju pregleda, kot je določeno v členu 2(4) navedene uredbe, kadar celoten postopek dejansko ni bilo mogoče izvesti v predpisanem roku.

               25

               Tako se lahko zgodi tudi, kadar subjekt, ki se pregleduje ni tisti, ki je onemogočil dokončanje pregleda v predpisanem roku.

               26

               Vendar pa je treba pojasniti, da če je nemožnost dokončanja pregleda in s tem obvestitve Komisije o rezultatih pred potekom roka, ki je predpisan za izvedbo tega postopka in obvestitve, mogoče pripisati organom, odgovornim za pregled, se zadevna država članica v razmerju do Unije ne more sklicevati na cilj učinkovitosti, da bi upravičila nespoštovanje periodičnosti pregledov, kot je določena v členu 2(4) Uredbe št. 4045/89.

               27

               Poleg tega se zdi, da je bila možnost nadaljevanja postopkov pregledov predvidena že pri sprejetju Uredbe št. 1863/90. Kot je Komisija spomnila v svojih pisnih stališčih, je v točka 4(g) Priloge II k navedeni uredbi dovoljena vključitev rezultatov pregledov, ki so bili opravljeni v prejšnjem obdobju pregledov, vendar niso bili na voljo ob predložitvi poročila za to obdobje. Ker mora biti to poročilo na podlagi člena 9 Uredbe št. 4045/89 Komisiji posredovano pred 1. januarjem, ki sledi obdobju pregleda, Uredba št. 1863/90 priznava vsaj možnost dokončanja postopkov pregledov, ki so bili začeti v prejšnjem obdobju pregledov, po koncu tega obdobja.

               28

               Ob upoštevanju tega je treba navesti, da pravilnost izvedenih pregledov glede subjektov, ki se pregledujejo ne more biti odvisna od vprašanja, ali so bila pri izvajanju teh pregledov spoštovana pravila, določena v členu 2(4) Uredbe št. 4045/89.

               29

               Ta določba namreč le določa organizacijska pravila, da se doseže cilj učinkovitosti nadzora, in se omejuje, kot izhaja iz točke 22 te sodbe, na urejanje razmerij med državami članicami in Unijo zaradi zaščite finančnih interesov Unije. Ta določba pa se ne nanaša na odnose med organi, odgovornimi za pregled, in subjekti, ki se pregledujejo.

               30

               Zato člena 2(4) Uredbe št. 4045/89 ni mogoče razlagati tako, da zadevnim subjektom podeljuje pravico, ki bi jim omogočala, da nasprotujejo drugim ali širšim pregledom, kot so tisti, na katere se nanaša ta določba. To bi lahko morebiti preprečilo izterjavo nezakonito prejetih ali porabljenih pomoči, taka pravica pa bi poleg tega ogrozila zaščito finančnih interesov Unije (glej zgoraj navedeno sodbo Unanimes in drugi, točka 29).

               31

               Pregledi, ki jih zahteva Uredba št. 4045/89, se vsekakor nanašajo na subjekte, ki so prostovoljno pristopili k sistemu pomoči, ki ga vzpostavlja Jamstveni oddelek EKUJS, in so zato, da lahko uporabljajo pomoč, sprejeli izvajanje pregledov, da se preveri pravilnost uporabe sredstev Unije. Ti subjekti ne morejo veljavno ugovarjati pravilnosti takšnega nadzora zgolj zato, ker ta ni bil opravljen skladno z organizacijskimi pravili, ki se nanašajo na razmerja med državami članicami in Komisijo (glej zgoraj navedeno sodbo Unanimes in drugi, točka 30).

               32

               Ostaja pa dejstvo, da je pravna varnost subjektov, ki se pregledujejo v razmerju do javnih organov, ki opravljajo te preglede in se po potrebi odločajo o začetku pregona, zagotovljena z zastaralnim rokom za pregon, ki je v členu 3 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o varstvu finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340) določen na štiri leta od storitve kršitve določbe prava Unije, ki izhaja iz dejanja ali opustitve gospodarskega subjekta, ki povzroči ali bi lahko povzročila škodo proračunu Unije. Kot je Sodišče že navedlo, imajo zastaralni roki praviloma vlogo, da zagotovijo pravno varnost (glej sodbo z dne 24. junija 2004 v zadevi Handlbauer, C-278/02, ZOdl., str. I-6171, točka 40 in navedena sodna praksa).

               33

               Možnosti, da mora prejemnik pomoči, ki je bila odobrena v okviru sistema Jamstvenega sklada EKUJS, dopustiti pregled po poteku roka iz člena 2(4) Uredbe št. 4045/89, zato ni mogoče šteti za kršitev načela pravne varnosti, saj zastaralni rok še ni potekel.

               34

               Iz vsega predhodno navedenega izhaja, da je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti tako, da lahko uprava po potrebi postopke pregledov, ki so bili najavljeni v obdobju pregledov med 1. julijem določenega leta in 30. junijem naslednjega leta, nadaljuje po navedenem obdobju, ne da bi zaradi tega prišlo do kršitve določb postopka, na katero bi se subjekt, ki se pregleduje lahko oprl pri izpodbijanju odločbe, katere ugotovitve temeljijo na rezultatih tega pregleda.

         Tretje vprašanje

               35

               Glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje na tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               36

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 2(4), prvi pododstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 4045/89 z dne 21. decembra 1989 o pregledu transakcij, ki so del sistema financiranja Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, s strani držav članic in o razveljavitvi Direktive 77/435/EGS, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3094/94 z dne 12. decembra 1994, je treba razlagati tako, da lahko uprava po potrebi postopke pregledov, ki so bili najavljeni v obdobju med 1. julijem določenega leta in 30. junijem naslednjega leta, nadaljuje po navedenem obdobju, ne da bi zaradi tega prišlo do kršitve določb postopka, na katero bi se subjekt, ki se pregleduje lahko oprl pri izpodbijanju odločbe, katere ugotovitve temeljijo na rezultatih tega pregleda.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 15. junija 2011. # Graf-Syteco GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti SYTECO - Prejšnja figurativna nacionalna znamka in prejšnja figurativna znamka Beneluksa TECO - Relativni razlogi za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Neobstoj podobnosti znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Delna zavrnitev registracije. # Zadeva T-229/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 15. junija 2011 – Graf-Syteco proti UUNT – Teco Electric & Machinery (SYTECO)
      (Zadeva T-229/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti SYTECO – Prejšnja figurativna nacionalna znamka in prejšnja figurativna znamka Beneluksa TECO – Relativni razlogi za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Neobstoj podobnosti znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Delna zavrnitev registracije“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede glede na prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 24 do 27 in 41.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 18. februarja 2010 (zadeva R 230/2009‑1), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med Teco Electric & Machinery Co. Ltd in Graf-Syteco GmbH & Co. KG.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Graf-Syteco GmbH &Co. KG

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka SYTECO za proizvode in storitve iz razredov 9, 37 in 42 – prijava št. 5061494

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Teco Electric & Machinery Co. Ltd

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               štiri besedne in figurativne znamke z besednim elementom TECO za proizvode iz razredov 7, 9 in 11

               Odločba oddelka za ugovore:

               delna ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Graf-Syteco GmbH & Co. KG se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. junija 2017.#Postopek na predlog Ilves Jakelu Oy.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus.#Predhodno odločanje – Direktiva 97/67/ES – Člen 9 – Svoboda opravljanja storitev – Poštne storitve – Pojem univerzalne storitve in pojem bistvenih zahtev – Splošna in posamična dovoljenja – Dovoljenje za opravljanje poštnih storitev na podlagi izvrševanja posamično sklenjenih pogodb – Postavljeni pogoji.#Zadeva C-368/15.

text:
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 15. junija 2017(*)
„Predhodno odločanje – Direktiva 97/67/ES – Člen 9 – Svoboda opravljanja storitev – Poštne storitve – Pojem univerzalne storitve in pojem bistvenih zahtev – Splošna in posamična dovoljenja – Dovoljenje za opravljanje poštnih storitev na podlagi izvrševanja posamično sklenjenih pogodb – Postavljeni pogoji“
V zadevi C‑368/15,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče, Finska) z odločbo z dne 10. julija 2015, ki je na Sodišče prispela 14. julija 2015, v postopku, ki ga je sprožila

Ilves Jakelu Oy,
ob udeležbi

Liikenne- ja viestintäministeriö,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi E. Regan, predsednik senata, A. Arabadjiev (poročevalec) in C. G. Fernlund, sodnika,
generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Ilves Jakelu Oy H. Piekkala in I. Aalto-Setälä, odvetnika,
–        za finsko vlado H. Leppo, agentka,
–        za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,
–        za poljsko vlado B. Majczyna, agent,
–        za norveško vlado I. Thue in C. Rydning, agenta,
–        za Evropsko komisijo P. Costa de Oliveira in P. Aalto, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo

Sodbo

1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 3, str. 71), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. februarja 2008 (UL 2008, L 52, str. 3) (v nadaljevanju: Direktiva 97/67).

2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, ki jo je družba Ilves Jakelu Oy vložila zoper odločbo valtioneuvosto (svet ministrov, Finska) z dne 30. januarja 2017, v skladu s katero morajo biti za izdajo dovoljenja za opravljanje poštnih storitev izpolnjene nekatere zahteve.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        V uvodni izjavi 15 Direktive 97/67 je navedeno:
„ker določbe te direktive glede opravljanja univerzalne storitve ne posegajo v pravico izvajalcev univerzalne storitve, da se s strankami individualno pogajajo o sklenitvi pogodbe“.

4        Člen 2 navedene direktive določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje definicije:
[…]
13.      izvajalec univerzalne storitve: javni ali zasebni izvajalec poštnih storitev, ki zagotavlja univerzalno poštno storitev ali njene dele v državi članici, katerega identiteta je bila v skladu s členom 4 priglašena Komisiji.

14.      dovoljenja: vsako dovoljenje, ki določa pravice in obveznosti značilne za poštni sektor, in dovoljuje podjetjem izvajanje poštnih storitev ter po potrebi gradnjo in/ali obratovanje njihovega omrežja za izvajanje teh storitev v obliki splošnega dovoljenja ali posamičnega dovoljenja, kot je opredeljeno spodaj:
–        ‚splošno dovoljenje‘: dovoljenje, ne glede na to, ali je urejeno s ‚skupinsko licenco‘ ali s splošnim zakonom, in ne glede na to, ali takšni predpisi zahtevajo registracijske ali deklaracijske postopke, za pridobitev tega dovoljenja pa zadevnemu izvajalcu poštnih storitev ni treba od nacionalnega regulativnega organa pridobiti izrecne odločitve, preden začne uveljavljati pravice, ki izhajajo iz dovoljenja,
–        ‚posamično dovoljenje‘: dovoljenje, ki ga dodeli nacionalni regulativni organ in daje izvajalcu poštnih storitev posebne pravice, ali podredi delovanje tega podjetja posebnim obveznostim, ki dopolnjujejo splošno dovoljenje, kadar je to primerno, ko izvajalec poštnih storitev ne sme uveljavljati ustreznih pravic, dokler ne prejme odločbe nacionalnega regulativnega organa.
[…]
19.      bistvene zahteve: splošni negospodarski razlogi, ki lahko spodbudijo državo članico, da postavi pogoje za ponudbo poštnih storitev. Ti razlogi so zaupnost korespondence, varnost omrežij glede prevoza nevarnega tovora ter spoštovanje pogojev za zaposlitev in sistemov socialne varnosti, ki jih določajo zakoni ali drugi predpisi in/ali kolektivne pogodbe, o katerih je bil dosežen dogovor med nacionalnimi socialnimi partnerji v skladu s pravom Skupnosti in nacionalnim pravom, ter, kjer je upravičeno, varstvo podatkov, varstvo okolja in regionalno načrtovanje. Varstvo podatkov lahko vključuje varstvo osebnih podatkov, zaupnost prenesene ali shranjene informacije in varovanje zasebnosti;
[…]“

5        V poglavju 2 Direktive 97/67 se obravnava univerzalna storitev. Člen 3 te direktive določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da lahko uporabniki koristijo pravico do univerzalne storitve, ki vključuje stalno izvajanje poštnih storitev predpisane kakovosti na vseh točkah dostopa na njihovem ozemlju po dostopnih cenah za vse uporabnike.
[…]
4.      Vsaka država članica sprejme potrebne ukrepe za zagotovitev, da univerzalna storitev vključuje naslednje minimalne ugodnosti:
–        sprejem, prenos, usmerjanje in dostavo poštnih pošiljk do dveh kilogramov,
–        sprejem, prenos, usmerjanje in dostavo poštnih paketov do 10 kilogramov,
–        storitve za priporočene in vrednostne pošiljke.“

6        Člen 9 navedene direktive določa:
„1.      Za storitve, ki so zunaj okvira univerzalne storitve, lahko države članice uvedejo splošna dovoljenja v obsegu, ki je potreben za zagotavljanje upoštevanja bistvenih zahtev.
2.      Za storitve, ki so zajete v okviru univerzalne storitve, lahko države članice uvedejo postopke za odobritev, skupaj s posamičnimi dovoljenji, v obsegu, ki je potreben za zagotavljanje upoštevanja bistvenih zahtev ter za zagotovitev zagotavljanje univerzalne storitve.
Za podeljevanje dovoljenj:
–        lahko veljajo obveznosti univerzalne storitve,
–        se lahko naložijo, če je potrebno in utemeljeno, zahteve glede kakovosti, dostopnosti in izvajanja teh storitev,
–        lahko, kjer je primerno, velja obveznost finančnega prispevanja k mehanizmu delitve iz člena 7, če zagotavljanje univerzalne storitve povzroča neto strošek in nepravično finančno breme za izvajalca ali izvajalce univerzalne storitve, določene v skladu s členom 4,
–        lahko, kjer je primerno, velja obveznost finančnega prispevanja k operativnim stroškom nacionalnega regulativnega organa iz člena 22,
–        lahko, kjer je primerno, velja, da je to odvisno od delovnih pogojev, ki jih določa nacionalna zakonodaja, ali določi obveznost spoštovanja teh pogojev.
Obveznosti in zahteve iz prve alinee in iz člena 3 se lahko naložijo samo imenovanim izvajalcem univerzalne storitve.
Razen v primeru podjetij, ki so bila imenovana kot izvajalec univerzalne storitve v skladu s členom 4, dovoljenja ne smejo:
–        biti številčno omejena,
–        za enake elemente univerzalne storitve ali dele nacionalnega ozemlja nalagati obveznosti univerzalne storitve in hkrati obveznosti finančnega prispevka za mehanizem delitve,
–        podvajati pogojev, ki veljajo za podjetja na podlagi druge, sektorsko nespecifične nacionalne zakonodaje,
–        nalagati tehničnih in operativnih pogojev, razen tistih, ki so potrebni za izpolnjevanje obveznosti iz te direktive.
3.      Postopki, obveznosti in zahteve iz odstavkov 1 in 2 so pregledni, dostopni, nediskriminacijski, sorazmerni, natančni in nedvoumni, vnaprej objavljeni in temeljijo na objektivnih merilih. Države članice zagotovijo, da je prosilec obveščen o razlogih za popolno ali delno zavrnitev ali preklic dovoljenja in vzpostavijo pritožbeni postopek.“

7        V uvodni izjavi 33 Direktive 2008/6 je navedeno:
„Državam članicam bi bilo treba dovoliti uporabo splošnih dovoljenj in posamičnih dovoljenj, če je to upravičeno in sorazmerno z zastavljenim ciljem […]“.
 Finsko pravo

8        V skladu s členom 1, prvi odstavek, postilaki (415/2011) v različici, ki je veljala ob nastanku dejstev iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon št. 415/2011), je njegov cilj zagotoviti, da so poštne storitve, zlasti univerzalne storitve, pod enakimi pogoji dostopne po vsej državi.

9        V skladu s členom 3 zakona 415/2011 je treba za opravljanje vseh poštnih dejavnosti, ki se nanašajo na pošiljanje pisemskih pošiljk, izdati dovoljenje. V skladu s členom 4, prvi odstavek, tega zakona se za dovoljenje za opravljanje poštnih storitev zaprosi pri valtioneuvosto. Izdaja tega dovoljenja ne vodi k objavi obvestila.

10      Člen 6 zakona 415/2011 določa, da se dovoljenje izda, če:
„1.      je prosilec družba ali združenje, ki ima zadostna finančna sredstva za izpolnjevanje obveznosti poštnega podjetja;
2.      ni utemeljenega razloga za dvom v zmožnost prosilca za spoštovanje določb in zahtev, ki veljajo za poštno dejavnost;
3.      je prosilec zmožen zagotavljati redno izvajanje v skladu z dovoljenjem;
4.      ozemlje, na katero se nanaša zaprošeno dovoljenje, izpolnjuje pogoje iz člena 7;
5.      vlada nima posebnih razlogov za dvom, da bi izdaja dovoljenja pomenila očitno tveganje za nacionalno varnost.“

11      Člen 9 zakona 415/2011 se nanaša na vsebino dovoljenja. V skladu s členom 9, drugi odstavek, točka 5, mora valtioneuvosto v dovoljenju določiti obveznosti, ki dopolnjujejo določbe tega zakona ali določbe, sprejete na podlagi tega zakona, in ki se nanašajo na vse druge zahteve, podobne zahtevam, naštetim v navedenem členu 9, drugi odstavek, točke od 1 do 4, ki bi bile potrebne za zagotavljanje kakovosti, dostopnosti in učinkovitosti storitev.
 Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

12      Valtioneuvosto je z odločbo z dne 30. januarja 2014 družbi Ilves Jakelu izdalo dovoljenje, na podlagi katerega lahko opravlja poštno dejavnost, ki se nanaša na pošiljanje pisemskih pošiljk v smislu člena 3 zakona 415/2011. V prvem določilu tega dovoljenja so naštete občine finskega ozemlja, za katere velja zaprošeno dovoljenje. Na podlagi drugega določila navedenega dovoljenja, ki se nanaša na obseg dejavnosti, je družba Ilves Jakelu na tem ozemlju upravičena opravljati neomejeno poštno dejavnost, namenjeno strankam, s katerimi je sklenila pogodbo.

13      Namen določil od 4 do 8 navedenega dovoljenja je zagotavljanje kakovosti, dostopnosti in učinkovitosti poštnih storitev. V skladu z določilom 4 istega dovoljenja mora družba Ilves Jakelu pred začetkom opravljanja storitve dostave pošte določiti pogoje dobave. V skladu z določilom 5 dovoljenja, izdanega z določbo z dne 30. januarja 2014, mora družba Ilves Jakelu skrbeti, da svoje storitve organizira tako, da se oddane pošiljke dostavljajo vsaj enkrat tedensko, razen na dela proste dni. Družba Ilves Jakelu mora v skladu z določilom 6 tega dovoljenja vzpostaviti službo za prekinitev dostave in spremembo naslovov. Družba Ilves Jakelu mora v skladu z določilom 7 navedenega dovoljenja svoje pošiljke označevati na način, da jih je mogoče razlikovati in ločiti od podobnih pošiljk, ki jih pripeljejo drugi imetniki dovoljenja. V skladu z določilom 8 tega dovoljenja mora družba Ilves Jakelu v vsaki občini ozemlja, ki ga ureja to dovoljenje, vzpostaviti vsaj eno zbirno mesto za sprejem pošiljk iz člena 47 zakona 415/2011 in za vračilo napačno dostavljenih pošiljk.

14      Družba Ilves Jakelu meni, da je člen 9 zakona 415/2011 v nasprotju z Direktivo 97/67, saj ne določa postopka izdaje splošnega dovoljenja in dopušča možnost, da za izdajo dovoljenj za storitve, ki ne spadajo v okvir univerzalne storitve, veljajo drugi pogoji kot ti, ki ustrezajo bistvenim zahtevam.

15      Postopek v glavni stvari se nanaša na vprašanje, ali valtioneuvosto lahko izdajo dovoljenja družbi Ilves Jakelu pogojuje s spoštovanjem njegovih določil od 4 do 8. Finska vlada meni, da so ta določila nujna za zagotovitev kakovosti, dostopnosti in učinkovitosti poštnih storitev, ki so predmet dovoljenja.

16      V teh okoliščinah je Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče, Finska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je treba pri razlagi člena 9 [Direktive 97/67] dostavo poštnih pošiljk pogodbenih strank obravnavati kot storitev, ki je zunaj okvira univerzalne storitve v smislu odstavka 1 te določbe, ali kot storitev, ki je zajeta v okviru univerzalne storitve v smislu odstavka 2 [te določbe], če se poštno podjetje dogovori o pogojih dostave s svojimi strankami in jim zaračuna posebej dogovorjeno poštnino?
2.      Če je zgoraj navedena dostava poštnih pošiljk pogodbenih strank storitev, ki je zunaj okvira univerzalne storitve, ali je treba potem člen 9(1) in člen 2, točka 14, [Direktive 97/67] razlagati tako, da je mogoče opravljanje takih poštnih storitev v okoliščinah, kot so okoliščine postopka v glavni stvari, pogojevati s posamičnim dovoljenjem, kot je določeno v nacionalnem zakonu o poštnih storitvah?
3.      Če je zgoraj navedena dostava poštnih pošiljk pogodbenih strank storitev, ki je zunaj okvira univerzalne storitve, ali je treba potem člen 9(1) razlagati tako, da je mogoče dovoljenje za izvajanje teh storitev pogojevati samo z zahtevami za zagotavljanje upoštevanja bistvenih zahtev v smislu člena 2, točka 19, [Direktive 97/67] in da dovoljenj za opravljanje teh storitev ni mogoče pogojevati z zahtevami glede kakovosti, dostopnosti in učinkovitosti teh storitev v smislu člena 9(2) te direktive?
4.      Če je mogoče dovoljenja za […] dostavo poštnih pošiljk pogodbenih strank pogojevati samo z zahtevami za zagotavljanje upoštevanja bistvenih zahtev, ali je potem mogoče zahteve, kot so obravnavane v postopku v glavni stvari, ki se nanašajo na pogoje dostave poštne službe, pogostost dostave pošiljk, službo za spremembo naslovov in prekinitev dostave, označevanje pošiljk ter sprejemna mesta, obravnavati, kot da so skladne z bistvenimi zahtevami v smislu člena 2, točka 19, [Direktive 97/67] in potrebne za zagotavljanje upoštevanja bistvenih zahtev v smislu člena 9(1) [te direktive]?“
 Presoja Sodišča

 Prvo in drugo vprašanje

17      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(1) Direktive 97/67 razlagati tako, da storitev pošiljanja poštnih pošiljk, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne spada med univerzalne storitve, če se poštno podjetje, ki jo opravlja, dogovori o pogojih dostave s svojimi strankami, ki jim zaračuna dogovorjeno poštnino. Glede na okoliščine primera predložitveno sodišče sprašuje, ali se lahko za opravljanje takih poštnih storitev v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, izda posamično dovoljenje.

18      Za ugotovitev, prvič, ali opravljanje storitve dostave poštnih pošiljk strank, s katerimi je bila sklenjena pogodba, kot je ta v postopku v glavni stvari, spada pod to določbo ali pod člen 9(2) navedene direktive, je treba najprej ugotoviti, ali ta storitev spada pod pojem „univerzalna storitev“ v smislu člena 3 navedene direktive. Predložitveno sodišče mora tako preučiti, ali dejavnosti, ki jih opravlja družba Ilves Jakelu in so predmet njene prošnje za dovoljenje, ustrezajo merilom, ki so v zvezi s tem navedena v Direktivi 97/67.

19      Iz člena 2, točka 13‚ te direktive je razvidno, prvič, da je izvajalec univerzalne storitve oseba javnega ali zasebnega prava, ki izvaja univerzalno poštno storitev ali dele te storitve v državi članici, katere identiteta je bila sporočena Komisiji.

20      Drugič, v skladu s členom 3(1) Direktive 97/67 ta univerzalna storitev zajema stalno opravljanje poštnih storitev predpisane kakovosti na vsem ozemlju po dostopnih cenah za vse uporabnike.

21      Med elementi, ki bi jih bilo v zvezi s tem treba upoštevati, je okoliščina, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, da družbi Ilves Jakelu ni bila naložena nobena obveznost opravljanja univerzalne storitve. Ta ugotovitev izhaja tudi iz pisnih stališč finske vlade, v skladu s katerimi družba Ilves Jakelu ni izvajalka univerzalne storitve v smislu člena 2, točka 13, Direktive 97/67, katere ime naj bi bilo sporočeno Komisiji.

22      Enako velja za okoliščino, da je družba Ilves Jakelu zaprosila za dovoljenje za opravljanje poštnih storitev na ozemlju nekaterih občin. Kot je bilo opozorjeno v točki 20 te sodbe, se mora namreč univerzalna poštna storitev opravljati na vseh točkah ozemlja.

23      Poleg tega je finska vlada v pisnem stališču navedla, da družba Ilves Jakelu svoje storitve ponuja le strankam, s katerimi je sklenila trgovinske sporazume. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je namreč razvidno, da je znesek, dolgovan za poštne storitve, ki jih ponuja ta družba, dogovorjen ločeno in plačan na podlagi računa.

24      V zvezi s tem je treba spomniti, da se storitve hitre pošte od univerzalne poštne storitve razlikujejo po njihovi dodani vrednosti, ki jo imajo za stranke in za katero so te pripravljene plačati več. Take storitve ustrezajo posebnim storitvam, ločenim od storitev v javnem interesu, ki odgovarjajo na posebne potrebe gospodarskih subjektov in zahtevajo nekatere dodatne storitve, ki jih tradicionalna poštna služba ne opravlja (glej v tem smislu sodbo z dne 19. maja 1993, Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, točka 19).

25      Poleg tega je iz uvodne izjave 15 Direktive 97/67 razvidno, da možnost pogajanja s posamičnimi strankami o sklenitvi pogodbe ne ustreza a priori pojmu opravljanja univerzalne storitve (sodba z dne 23. aprila 2009, TNT Post UK, C‑357/07, EU:C:2009:248, točka 48).

26      Zato je treba člen 9(1) te direktive razlagati tako, da je treba dejavnost pošiljanja pisemskih pošiljk, kot je ta v postopku v glavni stvari, šteti za storitev, ki ne spada med univerzalne storitve, če ni del stalne ponudbe poštnih storitev predpisane kakovosti na vseh točkah ozemlja po dostopnih cenah za vse uporabnike, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

27      Drugič, v zvezi z vprašanjem, ali mora biti za dejavnost v postopku v glavni stvari izdano posamično dovoljenje, je treba spomniti, da lahko države članice na podlagi člena 9(1) navedene direktive za podjetja, ki so dejavna v poštnem sektorju, uvedejo splošna dovoljenja za storitve, ki so zunaj okvira univerzalne storitve, medtem ko lahko države članice na podlagi odstavka 2, prvi pododstavek, tega člena uvedejo postopke za odobritev za storitve, ki so zajete v okviru univerzalne storitve (glej v tem smislu sodbo z dne 16. novembra 2016, DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, točka 20).

28      Navesti je treba, da čeprav iz uvodne izjave 33 Direktive 2008/6 izhaja, da bi bilo treba državam članicam dovoliti uporabo splošnih dovoljenj in posamičnih dovoljenj, če je to upravičeno in sorazmerno z zastavljenim ciljem, ravno tako velja, da člen 9(1) Direktive 97/67 v nasprotju z odstavkom 2 tega člena ne določa možnosti izdaje posamičnega dovoljenja za opravljanje poštnih storitev.

29      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se lahko za opravljanje takih storitev izda le splošno dovoljenje v smislu člena 2, točka 14, te direktive.

30      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(1) Direktive 97/67 razlagati tako, da storitev pošiljanja poštnih pošiljk, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne spada v okvir univerzalne storitve, če ni del stalne ponudbe poštnih storitev predpisane kakovosti na vseh točkah ozemlja po dostopnih cenah za vse uporabnike. Za opravljanje storitve pošiljanja poštnih pošiljk, ki ne spada v okvir univerzalne storitve, ni mogoče izdati splošnega dovoljenja.
 Tretje vprašanje

31      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(1) Direktive 97/67 razlagati tako, da za opravljanje poštnih storitev, ki ne spadajo v okvir univerzalne storitve, lahko veljajo zahteve, kot so te iz člena 9(2), drugi pododstavek, druga alinea, te direktive.

32      Vendar je Sodišče o tem vprašanju že presojalo v sodbi z dne 16. novembra 2016, DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880), in je odgovor, ki ga je podalo, mogoče uporabiti tudi v tej zadevi.

33      Sodišče je namreč v točki 26 te sodbe navedlo, da lahko države članice na podlagi člena 9(2), drugi pododstavek, druga alinea, navedene direktive za izdajo dovoljenja naložijo zahteve glede kakovosti, dostopnosti in izvajanja ustreznih storitev. Menilo je, da je treba ob neobstoju natančnejše navedbe o tem, na katere storitve se ta obveznost nanaša, poudariti, da je iz pripravljalnih dokumentov v zvezi z Direktivo 2008/6 razvidno, da je zakonodajalec Unije nameraval odpraviti ne le zadnje ovire k popolnemu odprtju trga za nekatere izvajalce univerzalnih storitev, temveč tudi vse ostale ovire za opravljanje poštnih storitev. Sodišče je ugotovilo, da je torej glede na to, da ni navedb o nasprotnem, in ob upoštevanju narave zadevne obveznosti jasno, da se obveznost iz člena 9(2), drugi pododstavek, druga alinea, Direktive 97/67 lahko nanaša na vse izvajalce poštnih storitev.

34      V teh pogojih je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(1) Direktive 97/67 razlagati tako, da za opravljanje poštnih storitev, ki ne spadajo v okvir univerzalne storitve, lahko veljajo zahteve, kot so te iz člena 9(2), drugi pododstavek, druga alinea, te direktive.
 Četrto vprašanje

35      Za četrto vprašanje je treba šteti, da je bilo postavljeno le, če bi bilo treba člen 9(1) Direktive 97/67 razlagati tako, da za dovoljenje za opravljanje poštnih storitev, ki ne spadajo med univerzalne storitve, lahko veljajo le obveznosti, katerih namen je zagotoviti spoštovanje bistvenih zahtev v smislu člena 2, točka 19, te direktive. Upoštevajoč odgovor na tretje vprašanje, torej na četrto vprašanje ni treba odgovoriti.
 Stroški

36      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
1.      Člen 9(1) Direktive 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. februarja 2008, je treba razlagati tako, da storitev pošiljanja poštnih pošiljk, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne spada v okvir univerzalne storitve, če ni del stalne ponudbe poštnih storitev predpisane kakovosti na vseh točkah ozemlja po dostopnih cenah za vse uporabnike. Za opravljanje storitve pošiljanja poštnih pošiljk, ki ne spada v okvir univerzalne storitve, ni mogoče izdati splošnega dovoljenja.

2.      Člen 9(1) Direktive 97/67, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/6, je treba razlagati tako, da za opravljanje poštnih storitev, ki ne spadajo v okvir univerzalne storitve, lahko veljajo zahteve, kot so te iz člena 9(2), drugi pododstavek, druga alinea, navedene direktive, kakor je bila spremenjena.

Podpisi

*      Jezik postopka: finščina.