title: Sodba Sodišča z dne 11. novembra 1997. # Hellmut Marschall proti Land Nordrhein-Westfalen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Gelsenkirchen - Nemčija. # Zadeva C-409/95.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 11. novembra 1997(*)

      „Enako obravnavanje moških in žensk – Enake kvalifikacije kandidatov različnih spolov – Prednost kandidatk“
      V zadevi C-409/95,
      katere predmet je predlog Verwaltungsgericht Gelsenkirchen (Nemčija), naslovljena na Sodišče, naj na podlagi člena 177 Pogodbe
         ES v postopku v glavni stvari, ki poteka med

      Hellmutom Marschallom
      in
      Land Nordrhein-Westfalen,

      sprejme predhodno odločbo o razlagi člena 2(1) in (4) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela
         enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih
         pogojev (UL L 39, str. 40),

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, C. Gulmannn, H. Ragnemalm in  W. Wathelet, predsedniki senatov, G. F. Mancini,
         J.C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn (poročevalec), J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann
         in L. Sevón, sodniki,

      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Land Nordhein-Westfalen, ki jo zastopa Bezirksregierung Arnsberg Juliane Kokott, profesorica na Heinrich Heine Universität
         Düsseldorf,

      –        za špansko vlado Alberto José Navarro González, generalni direktor pravne in institucionalne skupnostne koordinacije in Gloria
         Calvo Díaz, abogado del Estado, pravna služba države, zastopnika,

      –        za francosko vlado Catherine de Salins, namestnica direktorja direkcije za pravne zadeve Ministrstva za zunanje zadeve in
         Anne de Bourgoing, chargé de mission v tej direkciji, zastopnici,

      –        za avstrijsko vlado Wolf Okresek, Ministerialrat v Bundeskanzleramt, Verfassungsdienst, zastopnik,
      –        za finsko vlado Tuula Pynnä, pravna svetovalka na Ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnica,
      –        za švedsko vlado Lotty Nordling, rättschef v oddelku za zunanjo trgovino Ministrstva za zunanje zadeve, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva Lindsey Nicoll, Treasury Solicitor’s Department, zastopnica, skupaj z Eleanor Sharpston, barrister,
      –        za norveško vlado Beate B. Ekeberg, vodja službe na Ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti Jürgen Grunwald, pravni svetovalec in Marie Wolfcarius, članica pravne službe, zastopnika,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      po predstavitvi ustnih stališč Land Nordhein Westfalen, ki jo zastopa Juliane Kokott, nizozemske vlade, ki jo zastopa Hans
         van den Oosterkamp, pravni svetovalec na Ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik, finske vlade, ki jo zastopa Holger Rotkirch,
         vodja pravne službe na Ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik, švedske vlade, ki jo zastopa Lotty Nordling, vlade Združenega
         kraljestva, ki jo zastopajo Lindsey Nicoll, Eleonor Sharpston in Michale Beloff, QC ter Komisije, ki jo zastopata Jürgen Grunwald
         in Marie Wolfcarius, na obravnavi 11. marca 1997,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi dne 15. maja 1997,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S sklepom z dne 21. decembra 1995, ki ga je Sodišče prejelo dne 29. decembra 1995, je Verwaltungsgericht (Upravno sodišče)
         Gelsenkirchen v skladu s členom 177 Pogodbe ES Sodišču v predhodno odločanje predložilo vprašanje v zvezi z razlago člena
         2(1) in (4) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk pri
         zaposlovanju, poklicnem usposabljanju in napredovanju ter pri delovnih pogojih (UL 1976 L 39, str. 40, v nadaljevanju „Direktiva“).

      2        To vprašanje se je pojavilo v sporu med Hellmutom Marschallom in pokrajino Nordrhein-Westfalen (v nadaljevanju „Pokrajina“)
         v zvezi z njegovo prošnjo za višji položaj na šoli Gesamtschule Schwerte v Nemčiji.

      3        Člen 25(5), drugi stavek zakona Beamtengesetz für das Land Nordrhein-Westfalen (Zakon o uslužbencih v državnih ustanovah Pokrajine)
         v različici, objavljeni dne 1. maja 1981 (GVNW, str. 234), kot je bil nazadnje spremenjen s členom 1 Sedmega zakona z dne
         7. februarja 1995 o spremembi kadrovskih predpisov (GVNW, str. 102, v nadaljevanju „sporna določba“), določa:

      „Kadar je v nekem sektorju, organa pristojnega za napredovanje, manj žensk kot moških na določenem delovnem mestu višje stopnje
         v delovnem razredu, imajo ženske prednost pri napredovanju v primeru enake sposobnosti, usposobljenosti in učinkovitosti pri
         delu, razen če razlogi vezani na osebo posameznega [moškega] kandidata ne prevesijo tehtnice njemu v prid.“

      4        Glede na stališča Pokrajine je pravilo o prednosti, določeno s to določbo, uvedlo dodatno merilo za napredovanje, to je, da
         moraš biti ženska, zato da bi preprečili neenakost ženskih kandidatk v primerjavi z njihovimi moškimi konkurenti. Kadar je
         usposobljenost enaka, se delodajalci nagibajo k napredovanju moških namesto žensk, ker upoštevajo tradicionalna merila za
         napredovanje, ki v praksi postavijo ženske v neugoden položaj, na primer starost, delovno dobo in to, da je moški kandidat
         glava družine in edini, ki za gospodinjstvo služi denar.

      5        Zakonodajalec je izhajajoč iz stališč Pokrajine s tem, ko je določil, da imajo ženske prednost pri napredovanju, „razen če
         razlogi vezani na osebo kandidata ne prevesijo tehtnice njemu v prid“, namerno izbral pravno nenatančen izraz, da bi zagotovil
         zadostno fleksibilnost in predvsem, da bi upravi pustil polje proste presoje pri upoštevanju kakršnih koli razlogov, ki bi
         lahko bili posebni za posameznega kandidata. Posledično bi lahko kljub pravilu o prednosti uprava na podlagi tradicionalnih
         ali drugih meril za napredovanje, vedno dala prednost moškemu kandidatu.

      6        Iz predložitvenega sklepa izhaja, da dela H. Marschall za Pokrajino kot stalno zaposlen učitelj, njegova plača ustreza stopnji
         osnove naziva A 12.

      7        Dne 8. februarja 1994 se je prijavil za napredovanje na delovno mesto naziva A 13 („učitelj, usposobljen za poučevanje na
         prvi stopnji srednje šole in zaposlen v skladu s tem“) na šoli Gesamtschule Schwerte. Vendar pa ga je Bezirksregierung Arnsberg
         obvestila, da nameravajo na to delovno mesto  imenovati žensko kandidatko.

      8        H. Marschall je vložil ugovor, ki ga je Bezirksregierung zavrnila z odločbo z dne 29. julija 1994, z obrazložitvijo, da je
         zaradi sporne odločbe ženska kandidatka morala nujno napredovati na ta položaj, ker sta imela kandidata na podlagi ocenjevalnih
         poročil enake kvalifikacije in je bilo v času, ko je bilo objavljeno prosto delovno mesto, v nazivu A 13 manj žensk kot moških.

      9        H. Marschall je vložil tožbo na Verwaltungsgericht Gelsenkirchen, da bi odredilo Pokrajini njegovo napredovanje na zadevno
         delovno mesto.

      10      Predložitveno sodišče je potem, ko je ugotovilo, da sta H. Marschall in ženska kandidatka enako kvalificirana za prosto delovno
         mesto, odločilo, da je rešitev spora odvisna od skladnosti sporne določbe s členom 2(1) in (4) Direktive.

      11      Verwaltungsgericht Gelsenkirchen se sklicuje na sodbo Sodišča z dne 17. oktobra 1995 v zadevi Kalanke C-450/93  Recueil, str.
         I-3051 in meni, da je prednost, ki jo sporna določba načeloma daje ženskam, diskriminacija v smislu člena 2(1) Direktive.
         Takšne diskriminacije možnost, da se moškim kandidatom izjemoma da prednost, ne odpravi.

      12      Predložitveno sodišče tudi dvomi, da sporna določba spada v področje uporabe izjeme, določene v členu 2(4) Direktive, ki zadeva
         ukrepe za spodbujanje enakih možnosti žensk in moških. Osnova za ocenjevanje kandidatov bi bila neupravičeno zožena, saj se
         upošteva samo številčno razmerje med moškimi in ženskami na določeni stopnji. Nadalje, sporna določba ne izboljšuje možnosti
         žensk, da enakovredno z moškimi tekmujejo na trgu delovne sile in se uveljavljajo v poklicu, ampak predpisuje izid, medtem
         ko člen 2(4) Direktive dovoljuje samo ukrepe za spodbujanje enakih možnosti.

      13      V teh okoliščinah se je predložitveno sodišče odločilo, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži
         naslednje vprašanje:

      „Ali člen 2(1) in (4) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških
         in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnimi pogoji nasprotuje temu,
         da nacionalna zakonodaja nalaga, da morajo v sektorjih javnih služb, v katerih je zaposlenih manj žensk kot moških na ustreznem
         delovnem mestu višje stopnje v delovnem razredu, ženske imeti prednost pri napredovanju v primeru enake kvalifikacije (glede
         na sposobnosti, usposobljenosti in učinkovitosti pri delu) razen če razlogi vezani na osebo posameznega moškega kandidata
         ne prevesijo tehtnice njemu v prid (‚sofern nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers liegende Gründe überwiegen‘)?“

      14      Pokrajina, avstrijska, španska, finska, norveška in švedska vlada ter Komisija menijo, da takšno nacionalno pravilo, kot je
         sporna določba, predstavlja ukrep za spodbujanje enakih možnosti med moškimi in ženskami, ki sodi v področje uporabe člena
         2(4) Direktive.

      15      Pokrajina v zvezi s tem pripominja, da je namen dajanja prednosti ženskim kandidatkam uravnoteženje tradicionalnih meril za
         napredovanje, ne da bi ta merila nadomestilo z novimi. Avstrijska vlada meni, da je takšno nacionalno pravilo namenjeno odpravi
         diskriminatornih postopkov pri izbiri osebja.

      16      Finska, švedska in norveška vlada dodajajo, da omenjeno nacionalno pravilo olajšuje dostop žensk do odgovornih položajev in
         tako prispeva k ponovni vzpostaviti ravnotežja na trgih delovne sile, sedaj še vedno razdeljeni na podlagi spola, ker žensko
         delo koncentrirajo na nižjih položajih v poklicni hierarhiji. Po mnenju finske vlade izkušnja iz preteklosti kaže predvsem,
         da ukrepi, omejeni na skrb za poklicno usposabljanje in vodenje žensk ali na vplivanje na delitev poklicnih in družinskih
         odgovornosti, niso dovolj, da bi odpravili to deljenost trgov delovne sile.

      17      Na koncu Pokrajina in vse vlade menijo, da omenjena določba ne zagotavlja absolutne in brezpogojne prednosti za ženske. Ostala
         bi torej znotraj omejitev, ki jih je Sodišče postavilo v zgoraj navedeni sodbi Kalanke.

      18      Francoska vlada in vlada Združenega kraljestva po drugi strani menita, da sporna določba ne zajema odstopanja, določenega
         v členu 2(4) Direktive.

      19      Ti dve vladi trdita, da ta določba s tem, ko daje prednost ženskim kandidatkam, presega spodbujanje enakih možnosti in je
         njen namen, da bi bili moški in ženske zastopani v enakem številu. Posledično bi se uporabilo sklepanje Sodišča v zgoraj navedeni
         sodbi Kalanke.

      20      Francoska vlada in vlada Združenega kraljestva dodajata, da sporna določba zaradi pravila o izjemi ni nič manj diskriminatorna.
         To pravilo bi veljalo samo izjemoma in torej ne bi imelo nobenega pomena v „običajnem“ primeru, kjer ni razloga, ki je vezan
         na osebo moškega kandidata, ki bi bili pomembnejši od splošne zahteve po napredovanju ženske kandidatke. Še več, ker je formulirano
         na način, ki je hkrati splošen in nenatančen, bi bilo to pravilo v nasprotju z načelom pravne varnosti.

      21      Iz člena 1(1) Direktive izhaja, da je namen le-te v državah članicah uveljaviti načelo enakega obravnavanja  moških in žensk,
         zlasti pri dostopu do zaposlitve, vključno z napredovanjem. Člen 2(1) navaja, da načelo enakega obravnavanja pomeni, da „ne
         sme biti nobene diskriminacije na podlagi spola, bodisi posredne ali neposredne“.

      22      Po členu 2(4) Direktiva „ne vpliva na ukrepe, ki spodbujajo enake možnosti žensk in moških, še zlasti, če odpravlja obstoječe
         neenakosti, ki vplivajo na možnosti žensk na področjih, na katera se nanaša člen 1(1)“.

      23      V točki 16 zgoraj navedene sodbe Kalanke je Sodišče ugotovilo, da gre pri nacionalnem pravilu, ki določa, da imajo ženske
         pri napredovanju avtomatično prednost, kadar so enako kvalificirane kot moški kandidati  na področjih, kjer je na nivoju ustreznega
         delovnega mesta manj žensk kot moških, za diskriminacijo na podlagi spola.

      24      Vendar pa je treba ugotoviti, da za razliko od omenjenih določb v sodbi  Kalanke sporna  določba v tem primeru vsebuje določbo
         („Öffnungsklausel“, v nadaljevanju „določba o odprtju“), ki določa, da ženske nimajo prednosti pri napredovanju, če razlogi
         vezani na osebo posameznega moškega kandidata, nagnejo tehtnico njemu v prid.

      25      Zaradi tega je nujno pretehtati, ali je nacionalno pravilo, ki vsebuje takšno klavzulo, namenjeno spodbujanju enakih možnosti
         moških in žensk v skladu s členom 2(4) Direktive.

      26      Ta zadnja določba je posebej in izključno namenjena odobritvi ukrepov, ki so kljub temu, da so videti diskriminatorni, v resnici
         namenjeni odstranjevanju ali zmanjševanju dejanskih primerov neenakosti, ki lahko obstajajo v resničnosti socialnega življenja
         (sodba z dne 25. oktobra 1988 v zadevi Komisija proti Franciji, 312/86, Recueil, str. 6351, točka 15 in zgoraj navedena sodba
         Kalanke, točka 18).

      27      Tako odobri državne ukrepe v zvezi z dostopom do zaposlitve vključno z napredovanjem, ki s tem, da dajejo določeno prednost
         ženskam imajo namen izboljšati njihove možnosti, da enakovredno z moškimi tekmujejo na trgu delovne sile in se uveljavljajo
         v poklicu (zgoraj navedena sodba Kalanke, točka 19).

      28      Kakor je Svet navedel v tretji uvodni izjavi preambule k Priporočilu 84/635/EGS z dne 13. decembra 1984 o spodbujanju pozitivnih
         ukrepov za ženske (UL L 331, str. 34), „obstoječi predpisi o enaki obravnavi, katerih namen je zagotavljanje pravic posameznikom,
         so nezadostni za odstranjevanje vseh obstoječih neenakosti, če vlade, socialni partnerji in drugi zadevni organi ne ukrepajo
         vzporedno, da bi preprečili posledice pristranskosti pri zaposlovanju žensk, ki so posledica stališč, vedenja in struktur
         v družbi“ (sodba Kalanke,  točka 20).

      29      Pokrajina in več vlad je opozorilo na to, da je videti, da tudi kadar so moški in ženski kandidati enako kvalificirani, večkrat
         napredujejo moški kot ženske, predvsem zaradi predsodkov in stereotipov o vlogi in sposobnosti žensk pri delu in zaradi strahu,
         da bodo ženske na primer pogosteje prekinile svojo kariero, da bodo zaradi gospodinjskih in družinskih obveznosti manj fleksibilne
         pri svojem delovnem času, ali da bodo pogosteje odsotne z dela zaradi nosečnosti, rojevanja ali dojenja.

      30      Zaradi tega samo dejstvo, da sta moški kandidat in ženska kandidatka enako kvalificirana, ne pomeni, da imata enake možnosti.

      31      Iz tega sledi, da lahko nacionalno pravilo, po katerem imajo ženske kandidatke za napredovanje, ki so enako kvalificirane
         kot moški kandidati, ob upoštevanju določbe o odprtju, prednost v sektorjih, kjer jih je premalo, sodi na področje uporabe
         člena 2(4), če takšno pravilo pri ženskih kandidatkah preprečuje posledice zgoraj opisanih pristranskih stališč in vedenja,
         ter tako znižuje dejansko število primerov neenakosti, ki lahko obstajajo v resničnosti socialnega življenja.

      32      Vendar pa je treba spomniti, da člen 2(4) predstavlja odstopanje od pravice, ki jo določa ta direktiva, saj takšen državni
         ukrep, ki izrecno daje prednost ženskim kandidatkam, ne more zagotoviti absolutne in brezpogojne prednosti žensk pri napredovanju,
         če ne gre čez omejitve izjeme, predpisane v tej določbi (zgoraj navedena sodba Kalanke, točki 21 in 22).

      33      Za razliko od ureditve, za katero gre v sodbi Kalanke, nacionalna ureditev, ki vsebuje določbo o odprtju, kot je tista v postopku
         v glavni stvari, ne prekorači teh omejitev, če v vsakem posameznem primeru moškim kandidatom, ki so enako kvalificirani kot
         ženske kandidatke, zagotavlja, da se kandidature presodi objektivno in da se pri tem upošteva vsa merila vezana na osebo posameznega
         kandidata, ter da prednost ženskih kandidatk ne bo upoštevana v primeru, ko eno ali več meril prevesi tehtnico v prid moškemu
         kandidatu. Vendar je treba v zvezi s tem upoštevati, da ta merila ne smejo diskriminirati ženskih kandidatk.

      34      Predložitveno sodišče je tisto, ki mora določiti, ali so izpolnjeni pogoji na podlagi preučitve obsega sporne določbe, kakor
         jo je izvršila Pokrajina.

      35      Predložitvenemu sodišču je torej treba odgovoriti, da člen 2(1) in (4) Direktive ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, ki v
         primeru, ko je na ravni ustreznega delovnega mesta v sektorju javnih služb manj žensk kot moških, in ko so ženski in moški
         kandidati za to delovno mesto enako kvalificirani glede sposobnosti, usposobljenosti in učinkovitosti pri delu, zahteva, da
         imajo ženske kandidatke prednost pri napredovanju, razen če razlogi vezani na osebo posameznega moškega kandidata ne prevesijo
         tehtnice njemu v prid, če:

      –        to pravilo moškim kandidatom, ki so enako kvalificirani kot ženske kandidatke, v vsakem posameznem primeru zagotavlja, da
         se kandidature presodi objektivno in da se pri tem upošteva vsa merila vezana na osebo posameznih kandidatov, in da prednost
         ženskih kandidatk ne bo upoštevana v primeru, ko eno ali več teh meril prevesi tehtnico v prid moškemu kandidatu, in

      –        takšna merila ne diskriminirajo ženskih kandidatk.
       Stroški
      36      Stroški španske, francoske, nizozemske, avstrijske, finske, švedske, norveške vlade in vlade Združenega kraljestva ter Komisije
         Evropske skupnosti, ki so Sodišču predložile svoja stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni
         stvari ena od stopenj v postopku pred nacionalnim sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      v odgovor na vprašanje, ki mu ga je Verwaltungsgericht Gelsenkirchen postavilo s sklepom z dne 21. decembra 1995, razsodilo
         :

      Člen 2(1) in (4) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk
            v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev ne nasprotuje nacionalnemu
            pravilu, ki v primeru, ko je na ravni ustreznega delovnega mesta v sektorju javnih služb manj žensk kot moških, in ko so ženski
            in moški kandidati za to delovno mesto enako kvalificirani glede sposobnosti, usposobljenosti in učinkovitosti pri delu, zahteva,
            da imajo ženske kandidatke prednost pri napredovanju, razen če razlogi vezani na osebo posameznega moškega kandidata ne prevesijo
            tehtnice njemu v prid, če:
      –        to pravilo moškim kandidatom, ki so enako kvalificirani kot ženske kandidatke, v vsakem posameznem primeru zagotavlja, da
            se kandidature presodi objektivno in da se pri tem upošteva vsa merila vezana na osebo posameznih kandidatov, in da prednost
            ženskih kandidatk ne bo upoštevana v primeru, ko eno ali več teh meril prevesi tehtnico v prid moškemu kandidatu,
      –        takšna merila ne diskriminirajo ženskih kandidatk.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann      Ragnemalm

               Wathelet

               Mancini

               Moitinho de Almeida      Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet      Hirsch      Jann

               Sevón

         Razglašena na javni obravnavi v Luksemburgu dne 11. novembra 1997.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 23. januarja 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Avstriji. # Neizpolnitev obveznosti države - Približevanje zakonodaje. # Zadeva C-221/00.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 6. marca 2002. # Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (T-127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco in Gasteizko Industria Lurra, SA (T-129/99) in Daewoo Electronics Manufacturing España, SA (T-148/99) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Združene zadeve T-127/99, T-129/99 in T-148/99.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. decembra 1995. # Kazenski postopek proti Patrick Colin in Daniel Dupré. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Bourges in Tribunal de grande instance de Paris - Francija. # Tarifna razvrstitev. # Združeni zadevi C-106/94 in C-139/94.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 25. novembra 2015.#Masafi Co. LLC proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti masafi – Prejšnja nacionalna besedna znamka masafi – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-249/14.


Sodba Sodišča z dne 29. novembra 2001. # Joseph Griesmar proti Ministre de l'Economie, des Finances et de l'Industrie in Ministre de la Fonction publique, de la Réforme de l'Etat et de la Décentralisation. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'Etat - Francija. # Socialna politika. # Zadeva C-366/99.


Sodba Sodišča z dne 24. novembra 1992. # Anklagemyndigheden proti Peter Michael Poulsen in Diva Navigation Corp. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Kriminal- og Skifteretten i Hjørring - Danska. # Zadeva C-286/90.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 17. septembra 1998. # Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG, Gebr. Kruse GmbH, Interporc Im- und Export GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba -Člen 13. # Zadeva T-50/96.


Sodba Sodišča z dne 2. julija 1996. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Prosto gibanje oseb. # Zadeva C-173/94.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. januarja 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Člena 43 ES in 49 ES - Omejitve pri ustanavljanju in svobode opravljanja storitev - Podjetja in storitve zasebnega varovanja - Pogoji - Pravna oseba - Minimalni osnovni kapital - Varščina - Minimalno število zaposlenih - Direktivi 89/48/EGS in 92/51/EGS - Priznavanje poklicnih kvalifikacij. # Zadeva C-514/03.

text:
      Zadeva C-514/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Španiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 49 ES – Omejitve pri ustanavljanju in svobodi opravljanja storitev – Podjetja in storitve zasebnega varovanja – Pogoji – Pravna oseba – Minimalni osnovni kapital – Varščina – Minimalno število zaposlenih – Direktivi 89/48/EGS in 92/51/EGS – Priznavanje poklicnih kvalifikacij“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Prosto opravljanje storitev – Omejitve
      (člena 43 ES in 49 ES)
      2.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Prosto opravljanje storitev – Priznavanje diplom in spričeval – Direktiva 92/51
      (Direktiva Sveta 92/51)
      1.        Država članica ne izpolni obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES, če tujim podjetjem za zasebno varovanje nalaga vrsto pravil
         za opravljanje njihovih dejavnosti na njenem ozemlju, in sicer obveznosti:

      – ustanovitve v obliki pravne osebe;
      – imetništva določenega minimalnega osnovnega kapitala;
      – pologa varščine pri nacionalni instituciji;
      – zagotovitve minimalnega števila zaposlenih, če zadevno podjetje opravlja svoje dejavnosti tudi na drugih področjih, ki niso
         področje prevoza in distribucije eksplozivnih sredstev;

      – za vse člane njihovega osebja, da imajo posebno upravno dovoljenje, ki ga izdajo nacionalne oblasti.
      (Glej točke 31, 36, 41, 48, 50, 55, 56 in izrek.)
      2.        Država članica s tem, da ne sprejme določb, ki so potrebne za zagotovitev priznavanja potrdil o poklicni kompetentnosti za
         opravljanje dejavnosti zasebnega detektiva, ne izpolni obveznosti iz Direktive 92/51 o drugem splošnem sistemu priznavanja
         strokovne izobrazbe in usposabljanja, ki dopolnjuje Direktivo 89/48.

      (Glej točko 65 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 26. januarja 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 49 ES – Omejitve pri ustanavljanju in svobodi opravljanja storitev – Podjetja in storitve zasebnega varovanja – Pogoji – Pravna oseba – Minimalni osnovni kapital – Varščina – Minimalno število zaposlenih – Direktivi 89/48/EGS in 92/51/EGS – Priznavanje poklicnih kvalifikacij“
      V zadevi C-514/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, ki je bila vložena na Sodišču 8. decembra 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. Patakia in L. Escobar Guerrero, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Španiji, ki jo zastopa E. Braquehais Conesa, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann, sodnik, N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues in E. Levits (poročevalec),
         sodnika,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 7. julija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Španija, s tem da je:

      –        podjetjem za zasebno varovanje in članom njihovega osebja v izvedbenih ukrepih določila obveznost, da morajo imeti špansko
         državljanstvo;

      –        v okviru sistema prijavljanja tujcev podjetjem za zasebno varovanje naložila obveznost:
      a) da so v vseh primerih pravna oseba,
      b) da imajo določen osnovni kapital, ne glede na to, da to podjetje v državi ustanovitve nima enake obveznosti,
      c) da položijo varščino na Caja General de Depósitos, ne glede na to, da to podjetje v državi ustanovitve nima enake obveznosti,
      d) da imajo minimalno število zaposlenih;
      –        zaposlenim tuje zasebne družbe za varovanje naložila, naj pridobijo posebno novo špansko dovoljenje, čeprav so v državi ustanovitve
         omenjenega podjetja že pridobili primerljivo dovoljenje,

      –        in s tem, da za poklicne sektorje zasebnega varovanja ne veljajo pravila Skupnosti o priznavanju strokovnega usposabljanja,
      ni izpolnila svojih obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES ter iz Direktive Sveta 89/48/EGS z dne 21. decembra 1988 o splošnem
         sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri
         leta (UL L 19, str. 16) in Direktive Sveta 92/51/EGS z dne 18. junija 1992 o drugem splošnem sistemu priznavanja strokovne
         izobrazbe in usposabljanja, ki dopolnjuje Direktivo 89/48 (UL L 209, str. 25).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Cilj direktiv 89/48 in 92/51 je vzpostaviti način priznavanja diplom, ki bo evropskim državljanom omogočal opravljanje vseh
         poklicnih dejavnosti, za katere je treba imeti v državi članici gostiteljici posrednješolsko izobrazbo. Medtem ko se Direktiva
         89/48 nanaša na visokošolske diplome, pridobljene s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta,
         se Direktiva 92/51 uporablja za diplome, pridobljene v okviru posrednješolskega izobraževanja, v trajanju najmanj enega leta
         ali v enakovrednem trajanju, ki je določeno v členu 1 te direktive.

      3        Člen 1 Direktive 92/51 določa:

      „V tej direktivi veljajo naslednje opredelitve pojmov:
      [...]
      c)      potrdilo o kompetentnosti: vsako dokazilo o kvalifikacijah:
      –        ki potrjuje izobrazbo in usposobljenost, ki ni del celote, sestavljajoče diplomo v smislu Direktive 89/48/EGS ali diplomo
         ali spričevalo v smislu te direktive,

      ali
      –        izdano na podlagi ocene osebnih sposobnosti, usposobljenosti ali znanja prosilca, ki velja za nujno potrebno pri opravljanju
         nekega poklica na podlagi mnenja pristojnega organa, ki je imenovan v skladu z zakoni in drugimi predpisi države članice,
         ne da bi bilo za to zahtevano dokazilo o predhodnem izobraževanju ali usposabljanju;

      [...]
      e)      ‚regulirani poklic‘: regulirana poklicna dejavnost ali vrsta dejavnosti, ki tvori ta poklic v državi članici;
      f)      regulirana poklicna dejavnost: poklicna dejavnost, za katero država članica glede dostopa ali opravljanja ali enega od pogojev
         za opravljanje neposredno ali posredno na podlagi zakonov in drugih predpisov zahteva izkaz o izobrazbi ali potrdilo o kompetentnosti.
         Zlasti se pogoji za opravljanje regulirane poklicne dejavnosti nanašajo na:

      –        opravljanje dejavnosti pod nekim strokovnim nazivom, ko je pridobitev takega naziva odobrena le kandidatom z izkazom o izobrazbi
         ali potrdilom o kompetentnosti, ki jo določajo zakoni in drugimi predpisi […]

      –        [...]“
      4        Člen 8 Direktive 92/51 določa:

      „Če je v državi članici gostiteljici za opravljanje reguliranega poklica zahtevano potrdilo o kompetentnosti, pristojni organi
         ne morejo iz razloga nezadostnih kvalifikacij državljanu druge države članice preprečiti dostopa ali opravljanja tega poklica
         pod enakimi pogoji kot njenim državljanom:

      a)      če ima prosilec potrdilo o kompetentnosti, ki ga druga država članica predpisuje za dostop do tega poklica in njegovo opravljanje
         na njenem ozemlju, in je bilo pridobljeno v drugi državi članici

      ali
      b)      če lahko prosilec predloži dokazilo o kvalifikacijah, pridobljenih v drugih državah članicah,
      kar daje enake garancije, zlasti na področju zdravja, varnosti, zaščite okolja in zaščite potrošnikov, skladno z zakoni in
         drugimi predpisi države članice gostiteljice.

      Če prosilec nima dokazil o kompetentnosti ali takih kvalifikacij, se uporabijo določbe zakonov in drugih predpisov države
         članice gostiteljice. “

       Nacionalna ureditev
      5        V Španiji je dejavnost zasebnega varovanja urejena z zakonom št. 23/1992 o zasebnem varovanju z dne 30. julija 1992 (BOE št. 186
         z dne 4. avgusta 1992, str. 27116, v nadaljevanju: zakon o zasebnem varovanju) in s kraljevim odlokom št. 2364/1994 z dne
         9. decembra 1994 o potrditvi uredbe o zasebnem varovanju (BOE št. 8 z dne 10. januarja 1995, str. 779, v nadaljevanju: uredba
         o zasebnem varovanju).

      6        Člen 5(1) zakona o zasebnem varovanju zajema izčrpen seznam kategorij storitev, ki jih lahko opravljajo podjetja za zasebno
         varovanje, in sicer:

      –         nadzor in varovanje premoženja, objektov, prireditev, tekmovanj ali shodov;
      –        varovanje določenih oseb;
      –        hramba, nadzor, preverjanje in sortiranje kovancev, bankovcev, vstopnic, vrednostnih papirjev in vrednostih predmetov ali
         nevarnih snovi ter prevoz in dostava teh predmetov;

      –        namestitev in vzdrževanje varnostnih naprav in sistemov;
      –        upravljanje centrov za sprejem, nadzor in oddajanje alarmnih signalov in njihovo posredovanje organom reda in varnostnim silam
         ter opravljanje storitev posredovanja, ki niso v pristojnosti varnostnih sil oziroma organov;

      –        načrtovanje in pomoč v zvezi z zakonsko določenimi dejavnostmi varovanja.
      7        Na podlagi člena 7(1) omenjenega zakona mora podjetje, ki želi opravljati take storitve, pridobiti upravno dovoljenje z vpisom
         v register, ki ga vodi notranji minister. Da bi se zadevno podjetje lahko vpisalo, mora biti pravna oseba, ki ima eno od štirih
         statusnopravnih oblik, ki jih določa nacionalno pravo. Poleg tega je v skladu z uredbo o zasebnem varovanju izdaja omenjenega
         dovoljenja predmet drugih pogojev, ki se razlikujejo glede na vrsto dejavnosti ali glede na dejavnosti, ki jih opravlja zadevno
         podjetje.

      8        Tako mora imeti zadevno podjetje minimalen osnovni kapital in dokazilo o varščini. Znesek tega kapitala in te varščine je
         razporejen v razred ne samo glede na vrsto dejavnosti, ki jih opravlja podjetje, ampak tudi glede na geografski obseg njegovega
         poslovanja na nacionalnem ozemlju. Varščina mora biti položena na španski instituciji, la Caja General de Depósitos.

      9        Uredba o zasebnem varovanju v prilogi podjetjem za varovanje nalaga nekatere posebne zahteve, glede na vrsto dejavnosti, ki
         jih opravljajo. Kadar je ta dejavnost prevoz in dostava vrednostnih predmetov ali nevarnih snovi in eksplozivnih sredstev
         ali namestitev in vzdrževanje varnostnih naprav in sistemov, se zahteva:

      „1.      Vrednostni predmeti in nevarne snovi
      a)      [...]
      b)      Druga faza
      1.a      Skupina, sestavljena iz vodje za varovanja in najmanj tridesetih čuvajev, če je področje delovanja podjetja nacionalno ozemlje,
         in šest čuvajev in dodatni trije na provinco, če področje delovanja pokriva avtonomno skupnost.

               [...]
      2.      Eksplozivna sredstva
      a)      [...]
      b)      Druga faza
      1.a      Skupina, sestavljena iz najmanj desetih čuvajev, izurjenih za eksplozivna sredstva, za vsako vozilo za prevoz eksplozivnih
         sredstev, ki ga ima podjetje, pri čemer mora imeti skupina vodjo za varovanje, kadar je število čuvajev večje od petnajst.

               [...]
      5.      Namestitev in vzdrževanje varnostnih naprav in sistemov
               [...]
      2.      Druga faza
      a)      Skupina, sestavljena iz najmanj enega tehničnega inženirja in petih inštalaterjev za podjetje, če je področje delovanja podjetja
         nacionalno ozemlje, in iz enega tehničnega inženirja in dveh inštalaterjev, če področje delovanja podjetja pokriva avtonomno
         skupnost.“

      10      Ob uporabi člena 10 zakona o zasebnem varovanju v zvezi s členom 53 uredbe o zasebnem varovanju morajo vsi člani osebja za
         zasebno varovanje pridobiti dovoljenje notranjega ministra. Oseba mora biti za opravljanje dejavnosti polnoletna, ne sme dopolniti
         starosti, ki je določena s predpisi, imeti mora psihofizične sposobnosti, ki so potrebne za opravljanje njenih nalog, in opraviti
         zahtevane preizkuse, ki potrjujejo njeno znanje in sposobnosti.

      11      Člen 54(5)(b) uredbe o zasebnem varovanju, predvsem za opravljanje poklica privatnega detektiva, poleg tega zahteva, da imajo
         zadevne osebe diplomo za zasebnega detektiva. Pogoj za pridobitev te diplome je določena stopnja izobrazbe, obiskovanje posebnih
         tečajev in opravljen izpit iz sposobnosti.

      12      Direktivi 89/48 in 92/51, ki sta bili v nacionalno pravo preneseni s kraljevim odlokom št. 1665/1991 z dne 25. oktobra 1991
         o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, izdanih v državah članicah Evropske unije, s poklicnim izobraževanjem,
         ki traja najmanj tri leta (BOE št. 280 z dne 22. novembra 1991, str. 37916) oziroma s kraljevim odlokom št. 1396/1995 z dne
         4. avgusta 1995 o drugem splošnem sistemu priznavanja strokovne izobrazbe držav članic Evropske unije in drugih držav podpisnic
         Sporazuma o evropskem gospodarskem prostoru in o dopolnitvi kraljevega odloka št. 1665/1991 (BOE št. 197 z dne 18. avgusta
         1995, str. 25657). Priloge teh dveh uredb obsegajo sezname reguliranih poklicev, za katere veljajo zadevni postopki za priznavanje.
         Vendar ti seznami ne obsegajo poklicev iz uredbe o zasebnem varovanju.

       Predhodni postopek in pisni postopek pred Sodiščem
      13      Komisija je leta 1997 proti Kraljevini Španiji vložila prvo tožbo zaradi neizpolnitve, ki se je nanašala na nekatere določbe
         iz zakona in uredbe o zasebnem varovanju. V sodbi z dne 29. oktobra 1998 v zadevi Komisija proti Španiji, (C-114/97, Recueil,
         str. I-6717) je Sodišče v zvezi s to tožbo odločilo, da Kraljevina Španija s tem, da je obdržala v veljavi člene 7, 8 in 10
         zakona o zasebnem varovanju, v skladu s katerimi lahko dovoljenje za opravljanje dejavnosti zasebnega varovanja dodeli samo
         španskim podjetjem, in s tem, da je izdala licenco za osebje za varovanje samo španskim državljanom, ni izpolnila obveznosti,
         ki ji jih je nalagala Pogodba ES.

      14      Z dopisom z dne 29. novembra 1999 je Komisija špansko vlado obvestila, da nacionalne določbe zakonskih predpisov glede zasebnega
         varovanja še vedno kršijo pravo Skupnosti.

      15      Ker Komisija v predvidenem roku ni prejela odgovora španske vlade, je 24. julija 2000 izdala obrazloženo mnenje, v katerem
         je Kraljevino Španijo pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja sprejme ustrezne ukrepe za odpravo očitanih
         kršitev. Ker je Komisija menila, da pripombe Kraljevine Španije v odgovor na omenjeno obrazloženo mnenje niso bile zadovoljive,
         je vložila to tožbo.

      16      V zgoraj navedeni repliki je Komisija upoštevala dejstvo, da so španski organi po sprejetju sodbe v zadevi Komisija proti
         Španiji spremenili zakon in uredbo o zasebnem varovanju, tako da so črtali državljanstvo. Komisija je zato umaknila očitek
         glede tega pogoja, ohranila pa vse druge očitke.

       Tožba
      17      Komisija v utemeljitev svoje tožbe navaja šest očitkov, ki se v bistvu nanašajo na pogoje, ki jih španska zakonodaja določa
         za opravljanje dejavnosti zasebnega varovanja v Španiji.

      18      Te očitke je mogoče povzeti takole:

      1.      neskladnost pogoja, po katerem mora biti podjetje za zasebno varovanje vedno pravna oseba, s členoma 43 ES in 49 ES;
      2.      neskladnost pogoja, po katerem mora imeti tako podjetje minimalen osnovni kapital, s členoma 43 ES in 49 ES;
      3.      neskladnost pogoja, po katerem mora tako podjetje položiti varščino pri španski instituciji Caja General de Depósitos, s členoma
         43 ES in 49 ES;

      4.      neskladnost pogoja, po katerem mora imeti tako podjetje minimalno število zaposlenih, s členoma 43 ES in 49 ES;
      5.      neskladnost pogoja, po katerem se zahteva posebno dovoljenje za osebje, zadolženo za varovanje, ki opravlja svojo dejavnost
         v Španiji, s členoma 43 ES in 49 ES;

      6.      kršitev direktiv 89/48 in 92/51 zaradi nepriznavanja poklicnih kvalifikacij.
      19      Pred obravnavo utemeljenosti vsakega od teh očitkov velja najprej omeniti trditve strank in opozoriti na glavna načela iz
         ustaljene sodne prakse Sodišča.

       Splošne ugotovitve
       Trditve strank
      20      Komisija priznava, da za dejavnosti zasebnega varovanja ne velja usklajevanje na ravni Skupnosti. Kljub temu naj omejevalne
         določbe španskega prava zato področje ne bi spoštovale temeljnih zahtev, ki jih postavlja ustaljena sodna praksa Sodišča,
         glede člena 43 ES in člena 49 ES. Komisija zlasti zavrača domnevno podobnost med zasebno in javno varnostjo. Po njenem mnenju
         se prispevek zadevnih podjetij za vzdrževanje te ne razlikuje od tistega, ki bi ga lahko dal vsak vpoklicani posameznik. Komisija
         za ta primer navaja, da dejstvo, da za tuje podjetje za zasebno varovanje veljajo enake zahteve, kot so določene za španska
         podjetja – brez upoštevanja obveznosti, jamstev in zahtev, ki so bila morebiti enakemu podjetju že naložena v drugi državi
         članici –, pomeni neutemeljeno oviro za njihovo ustanavljanje na španskem ozemlju in močen odvračalni dejavnik za opravljanje
         čezmejnih storitev v tem sektorju, predvsem za mala in srednja podjetja.

      21      Po mnenju španske vlade je zasebna varnost ozko povezana z javno varnostjo in je njeno nadaljevanje. Tako naj bi velik del
         dejavnosti v tem sektorju vključeval uporabo določenih sredstev, ki običajno ni dovoljena (zlasti orožje). Te dejavnosti bi
         lahko imele tudi resne posledice za svobodno izvrševanje pravic in svoboščin državljanov. Posledično naj bi države članice
         za ta sektor lahko legitimno posegle po intervencijskih in nadzornih sredstvih, ki ne bi bila upravičena na drugih področjih.
         Ker ne gre za usklajeno področje na ravni Skupnosti, bi bila lahko njegova ureditev v drugih državah članicah bistveno drugačna
         od španske ureditve, zaradi česar je treba spoštovati posebne zahteve, ki obstajajo v Španiji, predvsem tiste povezane s problemom
         terorizma.

       Presoja Sodišča
      22      Komisija se v tožbi Komisija sklicuje tako na člen 43 ES, ki zagotavlja svobodo ustanavljanja, kot na člen 49 ES o svobodi
         opravljanja storitev. Glede tega velja opozoriti, da je ključni element za razmejitev področja uporabe teh določb odgovor
         na vprašanje, ali ima gospodarski subjekt v državi članici, v kateri nudi zadevne storitve, sedež (država članica gostiteljica).
         Če ima tam sedež, primarni ali sekundarni, za njegov položaj velja načelo svobode do ustanavljanja v smislu člena 43 ES. V
         nasprotnem primeru ga je treba opredeliti za „čezmejnega ponudnika“ in zanj velja načelo svobode opravljanja storitev iz člena
         49 ES (glej v tem smislu sodbi z dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard, C-55/94, Recueil, str. I-4165, točke od 25 do 28,
         in z dne 11. decembra 2003 v zadevi Schnitzer, C‑215/01, Recueil, str. I-14847, točke od 28 do 32). V okviru te tožbe se zdi,
         da se zadevne določbe zakonov in predpisov brez razlikovanja uporabljajo, tako za podjetja za zasebno varovanje s sedežem
         v Španiji kot za taka podjetja s sedežem v drugih državah članicah, ki svoje storitve v Španiji opravljajo priložnostno ali
         začasno.

      23      Storitve zasebnega varovanja do zdaj niso bile predmet usklajevanja na ravni Skupnosti. Vendar, čeprav države članice v takem
         položaju načeloma ostanejo pristojne, morajo za določitev pogojev za opravljanje storitev v tem sektorju svoje pristojnosti
         izvajati ob spoštovanju temeljnih svoboščin, ki jih jamči Pogodba (glej sodbe z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Corsten, C-58/98,
         Recueil, str. I-7919, točka 31; z dne 1. februarja 2001 v zadevi Mac Quen in drugi, C-108/96, Recueil, str. I-837, točka 24,
         in z dne 11. julija 2002 v zadevi Gräbner, C-294/00, Recueil, str. I-6515, točka 26).

      24      V skladu s sodno prakso Sodišča člen 59 Pogodbe (po spremembi postal člen 49) poleg odprave kakršne koli diskriminacije ponudnikov
         storitev s sedežem v drugi državi članici zaradi njihove pripadnosti ali državljanstva nalaga tudi odpravo vseh omejitev,
         čeprav veljajo brez razlikovanja za nacionalne ponudnike storitev in ponudnike iz drugih držav članic, kadar lahko prepovejo
         ali bolj ovirajo dejavnosti ponudnika s sedežem v drugi državi članici, kjer zakonito opravlja podobne storitve (sodbi z dne
         9. avgusta 1994 v zadevi Vander Elst, C-43/93, Recueil, str. I-3803, točka 14, in z dne 29. novembra 2001 v zadevi De Coster,
         C‑17/00, Recueil, str. I-9445, točka 29).

      25      Poleg tega je Sodišče že odločilo, da omenjeni člen 59 nasprotuje uporabi vsakršnega nacionalnega predpisa, katerega posledica
         je, da opravljanje storitev med državami članicami postane težavnejše kot opravljanje storitev v celoti znotraj države članice
         (zgoraj navedena sodba De Coster, točka 30).

      26      Enako velja opozoriti, da nacionalni ukrepi, ki lahko ovirajo ali napravijo uživanje teh pravic manj zanimivo, ne morejo biti
         upravičeni, če ne izpolnjujejo štirih pogojev: da se uporabljajo nediskiminatorno, da odgovarjajo nujnim razlogom javnega
         interesa, da so primerni za uresničitev zastavljenega cilja in da ne prekoračijo okvirov, ki so nujno potrebni za njegovo
         doseganje (glej zlasti sodbi z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus, C-19/92, Recueil, str. I‑1663, točka 32, in z dne 4. julija
         2000 v zadevi Haim, C‑424/97, Recueil, str. I‑5123, točka 57, ter zgoraj navedeno sodbo Mac Quen in drugi, točka 26).

      27      Na splošno je mogoče tak ukrep, če nalaga nekatere pogoje za izvajanje zajamčenih pravic, utemeljiti samo, kadar javni interes
         ni zavarovan s predpisi, ki za ponudnika veljajo v državi članici, kjer ima sedež (zgoraj navedena sodba Corsten, točka 35).
         Drugače povedano, kot je generalna pravobranilka poudarila v točka 45 sklepnih predlogov, morajo organi države članice gostiteljice
         načeloma upoštevati pogoje, ki jih zadevni gospodarski subjekt že izpolnjuje v matični državi.

      28      Nazadnje je Sodišče glede trditve španske vlade o približevanju med področjem zasebne varnosti in javne varnosti že odločilo,
         da se izjema po členu 46(1) ES, ki državam članicam, dovoljuje ohranitev posebnih ureditev za tuje državljane zaradi razlogov
         javne varnosti, ni uporabljala za splošno ureditev, ki zadeva podjetja za zasebno varovanje (zgoraj navedena sodba Komisija
         proti Španiji, točki 45 in 46, in sodba z dne 9. marca 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑355/98, Recueil, str. I-1221,
         točki 28 in 30).

       Prvi očitek glede zahteve za to, da mora biti podjetje pravna oseba
       Trditve strank
      29      Po mnenju Komisije obveznost, da mora biti podjetje za zasebno varovanje skoraj v vseh primerih pravna oseba, pomeni, da bi
         bila družba s sedežem v drugi državi članici, ki tam zakonito opravlja storitve, zato da bi lahko v Španiji opravljala svoje
         storitve, čeprav začasno ali priložnostno, kot so te, ki so obravnavane, prisiljena ustanoviti pravno osebo. Ta zahteva, ki
         načeloma nima neposredne zveze s samo dejavnostjo podjetja, ne bi bila uporabna za zagotavljanje varovanja prejemnikov omenjenih
         storitev in vzdrževanje javne varnosti. Vsi pogoji, ki jih določa španska zakonodaja, bi se lahko učinkovito izpolnili, ne
         da bi bilo podjetje pravna oseba.

      30      Španska vlada odgovarja, da bi morebitno opravljanje zadevnih storitev za fizične osebe ne samo ustvarilo celo vrsto praktičnih
         problemov, temveč bi bilo to nesprejemljivo tudi z vidika javne varnosti. Prvič bi morali zato, da bi fizičnim osebam dovolili,
         da opravljajo vse sporne storitve, pregledati v Španiji veljavne obveznosti glede posedovanja orožja, ki so zelo stroge. Drugič
         naj bi to, da bi fizične osebe opravljale določene storitve, izključevalo možnost učinkovite komunikacije med čuvajem in sedežem
         družbe, pri čemer je taka komunikacija lahko zelo pomembna za varnost varovanih oseb in samih čuvajev. Tretjič, obstajala
         naj bi verjetnost zmede zaradi povečanje števila uniform osebja. Na splošno naj bi navedena omilitev pravil zmanjšala jamstvo
         za ugotavljanje varnosti, ki se španski organom zdi primerna.

       Presoja Sodišča
      31      Najprej je treba opozoriti, da je Sodišče glede ureditve, ki je podobna španski ureditvi, ki jo graja Komisija, že odločilo,
         da je pogoj, v skladu s katerim mora biti podjetje za zasebno varovanje pravna oseba, da lahko opravlja svoje dejavnosti,
         kršitev členov 43 ES in 49 ES (sodba Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-171/02, Recueil,
         str. I-5645, točke od 41 do 44).

      32      V tem primeru se španska vlada za utemeljevanje te prepovedi sklicuje na zaščito varnosti prejemnikov zadevnih storitev in
         drugega prebivalstva. Zaradi razlogov, ki jih je v točki 52 sklepnih predlogov obširno navedla generalna pravobranilka, zahteva
         po pravni osebnosti ni ustrezno merilo, ki bi omogočilo uresničitev zadanih ciljev. Nobeden od naštetih praktičnih problemov,
         ki jih navaja vlada, namreč ni neposredno povezan s pravno obliko podjetja.

      33      V teh okoliščinah je prvi očitek utemeljen.

       Drugi očitek, zahteva po minimalnem osnovnem kapitalu
       Trditve strank
      34      Komisija zatrjuje, da za tuje podjetje, ki želi odpreti sedež v Španiji ali tam opravljati čezmejne storitve, velja zahteva
         po minimalnem osnovnem kapitalu. Vendar naj take zahteve ne bi bilo mogoče utemeljiti, niti z razlogi javne varnosti niti
         z varovanjem prejemnikov zadevnih storitev. Podjetja za zasebno varovanje iz drugih držav članic naj bi te cilje očitno izpolnila,
         ne da bi zanje veljali pogoji glede določenega osnovnega kapitala.

      35      Španska vlada opozarja, da zato ker so storitve zasebnega varovanja sektor, ki ni usklajen na ravni Skupnosti, lahko obstajajo
         zelo velike razlike med Kraljevino Španijo in drugimi državami članicami, zlasti glede načina in pogojev za nošnjo in uporabo
         orožja. Ob upoštevanju posebnega položaja te države članice, ki je soočena z teroristično grožnjo, naj bi bila ta upravičena
         sprejeti strožje zahteve kot druge države članice. Čeprav so v Španiji podjetja za zasebno varovanje zavezana tudi k dvema
         dodatnima jamstvoma, in sicer obvezni varščini in obveznem zavarovanju, naj bi imelo vsako od njih svojo posebno funkcijo.
         Kljub temu ti jamstvi sami po sebi ne zadostujeta za uresničitev zasledovanih ciljev, in sicer za varnost in zaščito državljanov.

       Presoja Sodišča
      36      Glede tega je Sodišče že odločilo, da je pogoj imetništva minimalnega osnovnega kapitala za podjetja za zasebno varovanje
         kršil člen 43 ES in člen 49 ES (zgoraj navedena sodba Komisija proti Portugalski, točke od 53 do 57). Utemeljitve španske
         vlade, zlasti s teroristično grožnjo, ki je zlasti prisotna v Španiji, nimajo nobene neposredne zveze z osnovnim kapitalom
         podjetja in ne pojasnjujejo omejitev svobodnega opravljanja storitev in svobode do ustanavljanja.

      37      Poleg tega obstajajo manj omejevalna sredstva, ki omogočajo uresničitev cilja zaščite zadevnih prejemnikov storitev, kot sta
         varščina ali sklenitev zavarovalne pogodbe. Čeprav se lahko, kot trdi španska vlada, v določenih primerih vsak od dveh ukrepov
         sam izkaže za nezadostnega, vedno obstaja možnost, da se kumulativno uporabita oba. Španska vlada prej ni navedla utemeljitev,
         ki bi pokazale, kako zgoraj omenjena ukrepa ne bi zadostovala za uresničitev ciljev varnosti in zaščite državljanov.

      38      V teh okoliščinah je tudi drugi očitek utemeljen.

       Tretji očitek, polog varščine pri španski instituciji
       Trditve strank
      39      Komisija kot glavni cilj te zahteve razume, da imajo španski organi na voljo zneske, ki zagotavljajo kritje tveganj glede
         morebitne odgovornosti ali ko je naložena globa. Kljub temu trdi, da je to pravilo nesorazmerno glede na zasledovani cilj.
         Zlasti zato, ker tudi nacionalni predpisi ne bi dovoljevali upoštevanja morebitnih pologov varščine v matični državi podjetja,
         kar pa bi načeloma moralo zadostovati.

      40      Za špansko vlado sta polog varščine ali sklenitev zavarovalne pogodbe legitimni sredstvi za zagotavljanje varnosti prejemnikov
         zadevnih storitev. Res je, da uredba o zasebnem varovanju zadevnim podjetjem nalaga obveznost sklenitve zavarovalne pogodbe
         za civilno odgovornost. Vendar bi lahko glede na ustrezne ekonomske dejavnike na zavarovalniškem trgu to sredstvo ponudilo
         le omejeno jamstvo. Drugače povedano, funkcija varščine naj bi bila dopolnilna in naj ne bi nadomeščala funkcij drugih dveh
         jamstvenih ukrepov, in sicer minimalnega osnovnega kapitala in zavarovanja.

       Presoja Sodišča
      41      Treba je poudariti, da polog varščine pri Caja General de Depósitos, kot jo določa španska zakonodaja, lahko ovira ali zmanjšuje
         privlačnost izvrševanja svobode opravljanja storitev in svobode ustanavljanja v smislu člena 43 ES in člena 49 ES. Dejansko
         je opravljanje storitev ali ustanavljanje hčerinskih družb ali sekundarnih sedežev v Španiji bolj oteženo za podjetja za zasebno
         varovanje s sedežem v drugih državah članicah kot za podjetja s sedežem v Španiji. Treba je ugotoviti, ali je ta pogoj utemeljen.

      42      Sodišče je že izrecno odločilo, da določitev varščine manj omejuje svobodo ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev
         kot določitev minimalnega osnovnega kapitala zaradi varstva upnikov (zgoraj navedena sodba Komisija proti Portugalski, točka
         55).

      43      Kljub temu se po ustaljeni sodni praksi takšno oviro lahko utemelji samo, če javni interes, na katerega se sklicuje, ni že
         zaščiten s pravili, ki za ponudnika veljajo v državi članici, kjer že ima sedež (glej zgoraj navedeno sodbo v zadevi Corsten,
         točko 35). Vendar obravnavana španska ureditev zahteva polog varščine pri španski instituciji Caja General de Depósitos, ne
         da bi upošteval morebitna jamstva, ki za ponudnika veljajo v matični državi članici. Poleg tega je glede na sedanje stanje
         razvoja ukrepov za čezmejno izterjavo terjatev in izvršitev tujih sodnih odločb v okviru Unije taka strogost nesorazmerna.
         Obveznost pologa varščine prekorači tisto, kar je potrebno za zagotovitev ustreznega varstva upnikov.

      44      Gotovo iz pripomb španske vlade izhaja, da je izrazila pripravljenost, da upošteva varščine, položene pri finančnih institucijah
         drugih držav članic, pod pogojem, da se dodelijo in so na voljo zneski, ki se nanašajo na dejavnosti, ki jih opravljajo na
         španskem ozemlju. V tem pogledu je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti
         presojati glede na položaj države članice, kot je obstajal v okviru roka, določenega v obrazloženem mnenju, in da naknadnih
         sprememb Sodišče ne more upoštevati (glej zlasti sodbi z dne 30. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-103/00, Recueil,
         str. I-1147, točka 23, in z dne 30. maja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C-323/01, Recueil, str. I-4711, točka 8). Poleg
         tega gre zgolj za izjavo vlade, ki je tožena stranka, in ne za zakonski ukrep ali predpis.

      45      V teh okoliščinah je tretji očitek utemeljen

       Četrti očitek, minimalno število zaposlenih
       Trditve strank
      46      Po mnenju Komisije bi morala vsa podjetja, ki sicer zakonito opravljajo storitve zasebnega varovanja v svoji matični državi
         članici, nimajo pa števila zaposlenih, kot ga zahteva španska zakonodaja, njihovo število povečati, tudi če tega ne zahtevajo
         njihove lastne dejavnosti. Ta pogoj naj bi imel odvračilni učinek, zlasti za mala in srednja podjetja, tako glede izvrševanja
         pravice do ustanavljanja sekundarnih sedežev kot glede izvrševanja svobodnega opravljanja čezmejnih storitev. Člena 43 ES
         in 49 ES naj bi prepovedala uporabo take zakonodaje za podjetje s sedežem v drugi državi članici, če španske oblasti ne bi
         upoštevale enakih ali vsaj primerljivih obveznosti, ki so jih ta podjetja že izpolnila v matični državi.

      47      Španska vlada poudarja zavezo, ki so jih sprejeli španski organi, in sicer da na splošno za 50 % znižajo minimalne zahteve
         glede človeških, materialnih in tehničnih virov. Po drugi strani naj bi bile zakonske zahteve glede števila zaposlenih na
         področju prevoza eksploziva utemeljene zaradi varnostih razlogov, ki so posebej povezani s položajem v Španiji.

       Presoja Sodišča
      48      Najprej je treba poudariti, da se predpisi, ki določajo minimalno število zaposlenih v podjetjih za varovanje, obravnavajo
         kot ovira svobode do ustanavljanja in pri svobodnem opravljanju storitev, če otežujejo ustanavljanje sekundarnih sedežev ali
         hčerinskih družb v Španiji in odvračajo tuja podjetja za zasebno varovanje, da bi ponujala svoje storitve na španskem trgu.

      49      Glede utemeljitve te omejitve je treba opozoriti, da dejstvo, da ena država članica predpisuje manj stroga pravila od tistih,
         ki se uporabljajo v drugi državi članici, samo po sebi ne pomeni, da so slednja pravila nesorazmerna in neskladna s pravom
         Skupnosti (sodbi z dne 10. maja 1995 v zadevi Alpine Investments, C‑384/93, Recueil, str. I-1141, točka 51, in z dne 12. decembra
         1996 v zadevi Reisebüro Broede, C-3/95, Recueil, str. I-6511, točka 42, ter zgoraj navedeni sodbi Mac Quen in drugi, točki
         33 in 34, in Gräbner, točki 46 in 47).

      50      Razen prevoza eksploziva španska vlada ni podrobno prikazala, da minimalno število zaposlenih, ki ga zahteva veljavna zakonodaja,
         ne presega tistega, kar je potrebno za uresničitev zasledovanega cilja, in sicer zagotavljanja zadane stopnje varnosti pri
         prevozu vrednostnih predmetov in nevarnih snovi ter nameščanju in vzdrževanju varnostnih in alarmnih sistemov. V tem smislu
         je treba četrti očitek šteti za utemeljenega.

      51      Treba je ugotoviti, da je zahteva po minimalnem številu zaposlenih za podjetja, ki opravljajo dejavnosti prevoza eksploziva,
         iz točke 2(b) priloge k uredbi o zasebnem varovanju upravičena. Dejansko se ta zahteva glede varnostnih razlogov, na katere
         se sklicuje španska vlada, zdi primerna za uresničitev tega cilja, ne da bi presegla njegovo uresničitev.

      52      Četrti očitek je treba zavrniti v delu, v katerem omenjena španska zakonodaja zahteva minimalno število zaposlenih za podjetja,
         ki opravljajo dejavnost prevoza ali distribucije eksplozivov.

       Peti očitek, dovoljenje za osebje
       Trditve strank
      53      Komisija opozarja, da morajo člani osebja tujega podjetja za zasebno varovanje v Španiji v vsakem primeru pridobiti posebno
         upravno dovoljenje. Kljub temu ne obstaja nikakršna klavzula o priznanju dovoljenj, ki so že bila izdana v matični državi
         zadevnega podjetja, čeprav so tam take zahteve podobne tistim, ki veljajo v Španiji. Ta formalnost naj bi bila resna ovira
         za opravljanje storitev, saj tuje podjetje v Španijo ne more napotiti osebja, ki ima dovoljenje v njegovi matični državi.

      54      Španska vlada pojasnjuje, da nacionalni predpisi od osebja podjetij za zasebno varovanje glede na evropsko raven zahtevajo
         daljše izobraževanje. Njihove zahteve naj bi se torej zelo razlikovale od zahtev, ki veljajo v drugih državah članicah, tako
         da te načeloma ne morejo imeti „podobnih zahtev“, ki bi dovoljevale primerjavo pravnih ureditev.

       Presoja Sodišča
      55      Sodišče je že odločilo, da je pogoj, po katerem morajo člani osebja podjetja za zasebno varovanje v državi članici gostiteljici
         pridobiti posebno novo dovoljenje, neutemeljena omejitev prostega opravljanja storitev teh podjetij v smislu člena 49 ES,
         če ne upošteva nadzora in preverjanj, ki so že bili opravljeni v matični državi (zgoraj navedena sodba Komisija proti Portugalski,
         točka 66, in sodba z dne 7. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-189/03, Recueil, str. I-9289, točka 30).

      56      Enako velja za svobodo do ustanavljanja v smislu člena 43 ES, saj lahko omenjeni pogoj otežuje ustanovitev sekundarnega sedeža
         v državi članici gostiteljici. Zato je to ovira za tuja podjetja za zasebno varovanje, da uživajo svojo svobodo ustanavljanja
         v Španiji.

      57      Glede utemeljenosti te ovire je Sodišče razsodilo, da mora podjetje v primeru ustanovitve v drugi državi članici načeloma
         izpolnjevati enake pogoje, kot veljajo za državljane države članice gostiteljice (zgoraj navedena sodba Gebhard, točka 36).
         Ob tem taka splošna uporaba postopka za upravna dovoljenja tujih podjetij za varovanje kot taka ni v nasprotju s členom 43
         ES. Vendar španska ureditev, kot to upravičeno navaja generalna pravobranilka v točkah 84 in 85 sklepnih predlogov, ne predvideva
         možnosti, da bi se upoštevale zahteve, ki jih več zaposlenih teh podjetij že izpolnjuje v svoji matični državi članici. Taka
         strogost presega tisto, kar je potrebno za dosego navedenega zakonitega cilja nadzora osebja.

      58      Trditev španske vlade, da naj bi se njene zahteve glede preverjanja določenega osebja zelo razlikovale od zahtev, ki veljajo
         v drugih državah članicah, tako da te načeloma ne morejo imeti „podobnih zahtev“, ki bi omogočale primerjavo pravnih ureditev,
         ni upoštevna.

      59      V teh okoliščinah je peti očitek enako utemeljen.

       Šesti očitek, priznavanje poklicnih kvalifikacij
       Trditve strank
      60      Komisija opozarja, da so poklici, ki jih ureja uredba o zasebnem varovanju, regulirani poklici v smislu Direktiv 89/48 in
         92/51, ker kot pogoj za njihovo opravljanje zahtevajo določene kvalifikacije. Vendar ti poklici niso bili na seznamih, ki
         so v prilogah uredb, ki ti direktivi prenašajo v nacionalno pravo, pri čemer tudi nobena druga določba španskega prava ne
         predvideva možnosti priznanja kvalifikacij za to področje, ki so pridobljene v drugih državah članicah. Komisija opozarja,
         da licenca, ki jo zahteva španska ureditev, zaradi svoje trajne veljavnosti in časovne neomejenosti nedvomno pomeni „potrdilo
         o kompetentnosti“ v smislu Direktive 92/51.

      61      Po mnenju španske vlade ni bila prekršena nobena od omenjenih direktiv. Dejansko naj niti za dostop do poklicev v sektorju
         zasebnega varovanja niti za njihovo opravljanje ne bi bila potrebna nobena vrsta „potrdila o kompetentnosti“. Usposobljenost,
         ki jo zahteva nacionalna zakonodaja, pa naj bi se izvajalo šele po zaposlitvi zadevne osebe. Poleg tega naj bi bila licenca,
         ki jo zahteva zakon o zasebnem varovanju, v nasprotju z navedbami Komisije časovno omejena. V skladu s členom 10 omenjenega
         zakona član osebja podjetja za zasebno varovanje „v primeru, da ni dejaven v obdobju, daljšem od dveh let, mora opraviti nove
         preizkuse, da bi lahko opravljal svoje delo“. Posledično naj ne bi šlo za „potrdilo o kompetentnosti“ in položaj, na katerega
         se nanaša očitek, naj ne bi spadal v področje uporabe direktiv 89/48 in 92/51.

       Presoja Sodišča
      62      Najprej je treba ugotoviti, da Komisija zatrjuje neizpolnitev obveznosti tako Direktive 89/48 kot Direktive 92/51. Vendar
         je treba opozoriti, da imata ti direktivi drugačni področji uporabe. Predvsem se Direktiva 89/48 nanaša na visokošolske diplome,
         pridobljene s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta. Vendar iz tožbe Komisije ne izhaja, da
         bi za kvalifikacije, ki jih morajo v Španiji imeti člani osebja podjetij za zasebno varovanje in zasebni detektivi, bilo potrebno,
         da ti opravijo usposabljanje v okviru visokošolskega izobraževanja, ki traja najmanj tri leta. Komisija tako ni prikazala,
         v katerem delu naj bi za omenjene poklice veljala Direktiva 89/48.

      63      Glede Direktive 92/51 se stranki strinjata, da osebje za varovanje iz podjetij za zasebno varovanje v Španiji opravlja regulirani
         poklic v smislu člena 1(f) te Direktive. Kljub temu je treba, da bi se ugotovilo, ali se omenjena direktiva uporablja za to
         dejavnost, preučiti, ali se v skladu s španskimi predpisi za dodelitev upravnega dovoljenja za osebje za zasebno varovanje
         zahteva potrdilo o kompetentnosti v smislu člena 1(c) iste Direktive. Kot je tudi v točkah od 96 do 100 sklepnih predlogov
         točno navedla generalna pravobranilka, Komisija ni jasno navedla, katera točno naj bi bila uradna potrdila o kompetentnosti,
         ki jih španski organi zahtevajo na področju zasebnega varovanja. Zato je očitek tudi glede Direktive 92/51 neutemeljen glede
         tega področja.

      64      Nasprotno pa za poklic zasebnega detektiva člen 54(5)(b) uredbe o zasebnem varovanju za zadevne osebe zahteva, da imajo diplomo
         za zasebnega detektiva. Pogoji za pridobitev te diplome so določena stopnja izobrazbe, obiskovanje posebnih tečajev in opravljeni
         izpiti v skladu s posebnimi predpisi. Treba je ugotoviti, da čeprav ta dokument ne pomeni „diplome“ v strogem pomenu te besede,
         ker ne zahteva usposobljenosti v trajanju najmanj enega leta, brez dvoma ustreza pojmu „potrdilo o kompetentnosti“ v smislu
         člena 1(c), druga alinea, Direktive 92/51, ker je izdan na podlagi presoje osebnih sposobnosti, usposobljenosti ali znanja
         prosilca, ki velja za nujno potrebno pri opravljanju nekega poklica. Za špansko ureditev ta torej velja.

      65      Glede poklica zasebnega detektiva je treba ugotoviti, da v Španiji v nasprotju z zahtevami Direktive 92/51 zanj trenutno ne
         obstaja sistem za medsebojno priznavanje poklicnih kvalifikacij.

      66      V teh okoliščinah je šesti očitek utemeljen, kjer se nanaša na priznavanje potrdila o poklicni kompetentnosti za opravljanje
         dejavnosti zasebnega detektiva.

       Stroški
      67      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je komisija
         v tej zadevi predlagala, naj se Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov in ker ta ni uspela v okviru prvega, drugega, tretjega
         ter petega očitka Komisije, se ji naloži plačilo tozadevnih stroškov.

      68      Glede očitka o državljanstvu, ki ga je Komisija umaknila, vsaka od strank predlaga, naj se drugi stranki naloži plačilo stroškov.
         Treba je torej uporabiti člen 69(5), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča in stroške naložiti Komisiji, razen če ravnanje
         tožene stranke upravičuje, da se stroški naložijo njej. Kot je pravilno navedla generalna pravobranilka v točkah 109 in 110
         sklepnih predlogov, je Kraljevina Španija prepozno spremenila uredbo o zasebnem varovanju, zaradi česar je njeno ravnanje
         sprožilo tožbo Komisije. V teh okoliščinah je treba plačilo stroškov v zvezi z umaknjenimi očitki naložiti tej državi članici.

      69      Glede na prej navedeno in ob upoštevanju dejstva, da je bilo glede četrtega in šestega očitka tožbi Komisije ugodeno samo
         deloma, je treba Kraljevini Španiji naložiti tri četrtine stroškov Komisije in določiti, da v preostalem vsaka stranka nosi
         svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Španija s tem, da je obdržala v veljavi določbe zakona št. 23/1992 o zasebnem varovanju z dne 30. julija 1992 in
            kraljevega odloka št. 2364/1994 z dne 9. decembra 1994 o odobritvi uredbe o zasebnem varovanju, ki tujim podjetjem za zasebno
            varovanje nalagajo vrsto pravil za opravljanje njihovih dejavnosti v Španiji, in sicer obveznosti:
      –        ustanovitve v obliki pravne osebe;
      –        imetništva določenega minimalnega osnovnega kapitala;
      –        pologa varščine pri španski instituciji;
      –        zagotovitve minimalnega števila zaposlenih, če zadevno podjetje opravlja svoje dejavnosti tudi na drugih področjih, ki niso
            področje prevoza in distribucije eksplozivnih sredstev;
      –        za vse člane njihovega osebja, da imajo posebno upravno dovoljenje, ki ga izdajo španske oblasti, ter
      s tem, da ni sprejela določb, ki so potrebne za zagotovitev priznavanja potrdil o poklicni kompetentnosti za opravljanje dejavnosti
            zasebnega detektiva, ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES in Direktive Sveta 92/51/EGS z dne 18. junija 1992 o
            drugem splošnem sistemu priznavanja strokovne izobrazbe in usposabljanja, ki dopolnjuje Direktivo 89/48, ter Direktive Sveta
            89/48/EGS z dne 21. decembra 1988 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem
            in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Kraljevina Španija nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo treh četrtin stroškov Komisije Evropskih skupnosti.
      4)      Komisija Evropskih skupnosti nosi eno četrtino svojih stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 16. marca 2016.#Hydrex NV proti Evropski komisiji.#Sporazum o subvencioniranju projekta v zvezi s finančnim instrumentom za okolje – Nalog za izterjavo – Sklep, ki je izvršilni naslov v smislu člena 299 PDEU – Obveznost obrazložitve – Napake pri presoji – Višja sila.#Zadeva T-45/15.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. februarja 1996. # Francoska republika in Irska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi C-296/93 in C-307/93.