title: Sodba Sodišča z dne 4. junija 2002.#Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji.#Neizpolnitev obveznosti države.#Zadeva C-503/99.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 4. junija 2002(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 52 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 43 ES) in 73b Pogodbe ES (postal člen 56 ES) – Pravice iz zlatih delnic Kraljevine Belgije v družbah Société nationale de transport par canalisations SA in Société de distribution
         du gaz SA“

      V zadevi C-503/99,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa M. Patakia, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji, ki jo zastopa A. Snoecx, zastopnica, skupaj s F. de Montpellierjem, M. Picatom in A. Theissenom, odvetniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopa R. Magrill, zastopnica, skupaj z J. Crowom, barrister, in D. Wyattom, QC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenient,
      zaradi ugotovitve, da Kraljevina Belgija, s tem da je ohranila
      –        določbe kraljeve uredbe z dne 10. junija 1994 o podelitvi zlate delnice državi v družbi Société nationale de transport par
         canalisations (Moniteur belge z dne 28. junija 1994, str. 17333), po katerih iz te delnice izhajajo te posebne pravice:

      a)      pristojnega ministra je treba predhodno obvestiti o vseh prenosih, vseh uporabah cevovodov kot sredstev za zavarovanje ali
         vseh spremembah namembnosti cevovodov družbe, ki so sestavni del notranje transportne infrastrukture energetskih proizvodov
         ali so temu lahko namenjeni, ki ima pravico tem operacijam ugovarjati, če meni, da škodujejo nacionalnim interesom na področju
         energetike;

      b)      minister lahko imenuje dva predstavnika zvezne vlade v upravni odbor družbe; predstavnika lahko ministru predlagata razveljavitev
         vseh odločitev upravnega odbora, za katere ocenjujeta, da so v nasprotju s smernicami energetske politike države, vključno
         z vladnimi cilji glede oskrbe države z energijo;

      –        določbe kraljeve uredbe z dne 16. junija 1994 o podelitvi zlate delnice državi v družbi Distrigaz (Moniteur belge z dne 28. junija 1994, str. 17347), po katerih iz te delnice izhajajo te posebne pravice:

      a)      pristojnega ministra je treba predhodno obvestiti o vseh prenosih, vseh uporabah strateškega premoženja kot sredstva za zavarovanje
         ali vseh spremembah namembnosti strateškega premoženja družbe, ki ima pravico tem operacijam ugovarjati, če meni, da škodujejo
         nacionalnim interesom na področju energetike;

      b)      minister lahko imenuje dva predstavnika zvezne vlade v upravni odbor družbe; predstavnika lahko ministru predlagata razveljavitev
         vseh odločitev upravnega odbora ali poslovodstva, za katere menita, da so v nasprotju z državno energetsko politiko,

      in s tem da ni določila natančnih, objektivnih in trdnih meril glede odobritve zgoraj navedenih operacij ali ugovarjanja zoper
         njih, ni izpolnila obveznosti iz členov 52 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 43 ES) in 73b Pogodbe ES (postal člen 56 ES),

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, P. Jann (poročevalec),  N. Colneric in S. von Bahr, predsedniki senatov, C.
         Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, J.-P. Puissochet, R. Schintgen, V. Skouris in J. N. Cunha Rodrigues, sodniki,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      na podlagi ustnih navedb strank na obravnavi 2. maja 2001, na kateri sta Komisijo zastopala M. Patakia, zastopnica, in F.
         de Sousa Fialho, zastopnik, Kraljevino Belgijo F. de Montpellier in O. Davidson, odvetnika, Združeno kraljestvo Velika Britanija
         in Severna Irska pa R. Magrill, skupaj z D. Wyattom,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 3. julija 2001
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo, ki jo je na podlagi člena 226 ES 22. decembra 1999 vložila pri sodnem tajništvu Sodišča,
         predlaga, naj se ugotovi, da Kraljevina Belgija, s tem da je ohranila

      –        določbe kraljeve uredbe z dne 10. junija 1994 o podelitvi zlate delnice državi v družbi Société nationale de transport par
         canalisations (Moniteur belge z dne 28. junija 1994, str. 17333, v nadaljevanju: kraljeva uredba z dne 10. junija 1994), po
         katerih iz te delnice izhajajo te posebne pravice:

      a)      pristojnega ministra je treba predhodno obvestiti o vseh prenosih, vseh uporabah cevovodov kot sredstev za zavarovanje ali
         vseh spremembah namembnosti cevovodov družbe, ki so sestavni del notranje transportne infrastrukture energetskih proizvodov
         ali so temu lahko namenjeni, ki ima pravico tem operacijam ugovarjati, če meni, da škodujejo nacionalnim interesom na področju
         energetike;

      b)      minister lahko imenuje dva predstavnika zvezne vlade v upravni odbor družbe; predstavnika lahko ministru predlagata razveljavitev
         vseh odločitev upravnega odbora, za katere menita, da so v nasprotju s smernicami energetske politike države, vključno z vladnimi
         cilji glede oskrbe z energijo v državi;

      –        določbe kraljeve uredbe z dne 16. junija 1994 o podelitvi zlate delnice državi v družbi Distrigaz (Moniteur belge z dne 28. junija 1994, str. 17347, v nadaljevanju: kraljeva uredba z dne 16. junija 1994), po katerih iz te delnice izhajajo
         te posebne pravice:

      a)      pristojnega ministra je treba predhodno obvestiti o vseh prenosih, vseh uporabah strateškega premoženja kot sredstev za zavarovanje
         ali vseh spremembah namembnosti strateškega premoženja družbe, ki ima pravico tem operacijam ugovarjati, če meni, da škodujejo
         nacionalnim interesom na področju energetike;

      b)      minister lahko imenuje dva predstavnika federalne vlade v upravni odbor družbe; predstavnika lahko ministru predlagata razveljavitev
         vseh odločitev upravnega odbora ali poslovodstva, za katere menita, da so v nasprotju z državno energetsko politiko,

      in s tem da ni določila natančnih, objektivnih in trdnih meril glede odobritve zgoraj navedenih operacij ali ugovarjanja zoper
         njih, ni izpolnila obveznosti iz členov 52 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 43 ES ) in 73b Pogodbe ES (postal člen 56
         ES).

      2        Kraljevina Danska in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska sta pri sodnem tajništvu Sodišča 22. oziroma 27.
         junija 2000 vložila predloga za intervencijo v tej zadevi v podporo predlogom Kraljevine Belgije. S sklepoma predsednika Sodišča
         z dne 12. oziroma 13. julija 2000 je bila tema državama članicama dopuščena intervencija. Kraljevina Danska se je z dopisom
         z dne 2. oktobra 2000 intervenciji odpovedala.

       Pravni okvir spora
       Skupnostno pravo
      3        Člen 73b(1) Pogodbe določa:

      „V okviru določb tega poglavja so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami
         in tretjimi državami.“

      4        Člen 73d(1)(b) Pogodbe ES (postal člen 58(1)(b) ES) določa:

      „Določbe člena 73b ne posegajo v pravice držav članic, da:
      [...]
      (b)      sprejmejo vse potrebne ukrepe za preprečevanje kršitev nacionalnih zakonov in drugih predpisov, zlasti na področju obdavčitve
         in bonitetnega nadzora finančnih institucij, ali določijo postopke za prijavo pretoka kapitala za namene upravnih ali statističnih
         informacij ali sprejmejo ukrepe, ki so upravičeni zaradi javnega reda ali javne varnosti.“

      5        Priloga I k Direktivi Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (UL L 178, str. 5) vsebuje nomenklaturo
         pretoka kapitala iz člena 1 te direktive. Našteti so zlasti ti pretoki:

      „I Neposredne naložbe [...]
      1.      Ustanovitev in razširitev podružnic ali novih podjetij, ki so v popolni lasti osebe, ki je zagotovila kapital in pridobitev
         že obstoječega podjetja v popolno last.

      2.      Udeležba v novem ali obstoječem podjetju z namenom vzpostavitve ali ohranjanja trajnih gospodarskih povezav.
      [...]“
      6        Na podlagi pojasnil na koncu Priloge I k Direktivi 88/361 so „neposredne naložbe“:

      „Naložbe vseh vrst s strani fizičnih oseb ali trgovskih, industrijskih ali finančnih podjetij, ki služijo za vzpostavitev
         ali ohranjanje trajnih in neposrednih povezav med osebo, ki je zagotovila kapital, in podjetnikom ali podjetjem, ki je dobil/o
         na razpolago kapital za izvajanje gospodarske dejavnosti. Ta koncept je torej treba razumeti v najširšem smislu.

      [...]
      Kar zadeva podjetja, navedena pod I-2 nomenklature, ki imajo status delniških družb, ima udeležba naravo neposredne naložbe,
         kadar paket delnic fizične osebe drugega podjetja ali katerega koli drugega imetnika omogoča delničarju, bodisi na podlagi
         določb nacionalne zakonodaje, ki se nanaša na delniške družbe, bodisi drugače, da učinkovito sodeluje pri upravljanju družbe
         ali njenem nadzoru.

      [...]“
      7        Nomenklatura iz Priloge I k Direktivi 88/361 prav tako določa te pretoke:

      „III Operacije z vrednostnimi papirji, s katerimi se normalno trguje na kapitalskem trgu [...]
      [...]
      A Transakcije z vrednostnimi papirji na kapitalskem trgu
      1. Pridobitev domačih vrednostnih papirjev, s katerimi se trguje na borzi, s strani nerezidentov [...]
      [...]
      3. Pridobitev domačih vrednostnih papirjev, s katerimi se ne trguje na borzi, s strani nerezidentov [...]
      [...]“
      8        Člen 222 Pogodbe ES (postal člen 295 ES) določa:

      „Ta pogodba v ničemer ne posega v lastninskopravno ureditev v državah članicah.“
       Nacionalno pravo
      9        Kraljeva uredba z dne 10. junija 1994 v členih 1, 3 in 4 določa:

      „Člen 1
      Na dan dejanskega prenosa delnic, ki jih ima država trenutno v kapitalu družbe Société nationale d'investissement (nacionalna
         investicijska družba), na eno ali več fizičnih ali pravnih oseb v zasebnem sektorju družba Société nationale d'investissement
         prenese eno delnico v kapitalu delniške družbe Société nationale de transport par canalisations (v nadaljevanju: SNTC) na
         državo. Poleg pravic do informacij, ki izhajajo iz navadnih delnic družbe SNTC, iz te delnice izhajajo posebne pravice iz
         členov 2 in 5, zgolj dokler je ta delnica v lasti države, ki jo ta lahko prenese zgolj s predhodnim zakonskim dovoljenjem.
         Te pravice izvršuje minister, pristojen za energetiko (v nadaljevanju: minister).

      [...]
      Člen 3
      Zlata delnica podeljuje ministru pravico, da ugovarja vsakemu prenosu, vsem uporabam cevovodov kot sredstvom za zavarovanje
         ali vsem spremembam namembnosti cevovodov družbe SNTC, ki so sestavni del notranje transportne infrastrukture energetskih
         proizvodov ali so temu lahko namenjeni, če meni, da škodujejo nacionalnim interesom na področju energetike. [...]

      Minister mora biti predhodno obveščen o operacijah iz prvega odstavka. Minister lahko sprejme natančnejša pravila glede oblike
         in vsebine tega obvestila. Minister lahko svojo pravico do ugovora uveljavi v roku enaindvajsetih dni od dneva, ko je bil
         obveščen o zadevni operaciji.

      Člen 4
      Zlata delnica podeljuje ministru pravico, da imenuje dva predstavnika federalne vlade v upravni odbor družbe SNTC. Ta predstavnika
         vlade imata svetovalno funkcijo.

      Predstavnika vlade lahko poleg tega v štirih delovnih dneh pri ministru zahtevata razveljavitev vseh odločitev upravnega odbora
         družbe SNTC, za katere ocenjujeta, da so v nasprotju s smernicami energetske politike države, vključno z vladnimi cilji glede
         oskrbe države z energijo. Ta štiridnevni rok začne teči od dneva seje, na kateri je bila sprejeta zadevna odločitev, če sta
         bila predstavnika vlade nanjo pravilno povabljena, ali – če nista bila – od dneva, ko sta predstavnika vlade ali eden od njiju
         izvedela za odločitev. Zahteva ima odložilni učinek. Če minister v osmih delovnih dneh od vložitve zahteve zadevne odločitve
         ne razveljavi, ta postane dokončna.“

      10      Kraljeva uredba z dne 16. junija 1994 v členih 1, 3 in 4 določa vsebinsko enaka pravila glede družbe Société de distribution
         du gaz SA (v nadaljevanju: Distrigaz).

       Predhodni postopek
      11      Komisija je z dopisoma z dne 8. julija 1998 belgijsko vlado obvestila, da meni, da bi zlati delnici, podeljeni s kraljevima
         uredbama z dne 10. in 16. junija 1994, lahko bili v nasprotju z določbami Pogodbe glede prostega pretoka kapitala in svobode
         ustanavljanja.

      12      Belgijska vlada je z dopisoma z dne 15. septembra 1998 odgovorila, da posebne pravice, ki izhajajo iz teh delnic, doslej še
         niso bile izvršene in da naj bi zadevni organi izjavili, da so pripravljeni Komisiji zagotoviti, da nobena od teh pravic ne
         bo izvršena diskriminatorno v škodo državljanov drugih držav članic.

      13      Ker Komisija s temi odgovori ni bila zadovoljna, je 18. decembra 1998 Kraljevini Belgiji poslala obrazloženi mnenji, s katerima
         jo je pozvala, naj se z njima uskladi v roku dveh mesecev.

      14      Belgijska vlada je na obrazloženi mnenji odgovorila z dopisom z dne 4. marca 1999, s katerim je sporočila, da namerava poseči
         v posebne pravice, povezane z obravnavanima zlatima delnicama. Določene spremembe so bile nato sprejete, vendar pa členi 1,
         3 in 4 kraljevih uredb z dne 10. in 16. junija 1994 niso bili spremenjeni.

      15      Komisija se je torej odločila, da pri Sodišču vloži to tožbo.

       Tožbeni razlogi in trditve strank
      16      Komisija uvodoma poudarja, da so določene države članice zaradi velikega obsega naložb znotraj Skupnosti sprejele ukrepe za
         nadzor nad to situacijo. Ti ukrepi, ki so bili večinoma sprejeti v okviru privatizacije, naj bi bili v določenih okoliščinah
         nezdružljivi s pravom Skupnosti. Komisija je zato 19. julija 1997 izdala sporočilo o določenih pravnih vidikih glede naložb
         znotraj Skupnosti (UL C 220, str. 15; v nadaljevanju: sporočilo iz leta 1997).

      17      Komisija naj bi v tem sporočilu razlagala določbe Pogodbe o prostem pretoku kapitala in svobodi ustanavljanja, zlasti v okviru
         postopkov izdajanja splošnih dovoljenj ali pravice veta javnih organov.

      18      V točki 9 sporočila iz leta 1997 je navedeno:

      „Iz tega preizkusa omejevalnih ukrepov glede naložb znotraj Skupnosti izhaja, da se bodo diskriminatorni ukrepi (tisti, ki
         se uporabljajo izključno za vlagatelje iz druge države članice Evropske unije) šteli za nezdružljive s členoma 73b in 52 Pogodbe
         glede prostega pretoka kapitala in pravice do ustanavljanja, razen če spadajo med izjeme, določene s Pogodbo. Nediskriminatorni
         ukrepi (tisti, ki se uporabljajo tako za državljane kot za osebe iz druge države članice Evropske unije) pa so dopustni, če
         temeljijo na objektivnih, trdnih in javno objavljenih merilih in so lahko upravičeni zaradi nujnih razlogov splošnega interesa.
         V vsakem primeru pa bo treba spoštovati načelo sorazmernosti.“

      19      Komisija meni, da ureditev – ki Kraljevini Belgiji podeljuje zlati delnici v družbah SNTC in Distrigaz in ki po eni strani
         določa, da ima ta država članica pravico do ugovora zoper vsak prenos, uporabo cevovodov kot sredstev za zavarovanje ali spremembo
         namembnosti cevovodov in določenega drugega strateškega premoženja, in po drugi strani določa, da ima ta država članica pravico
         do ugovora zoper določene odločitve uprave, za katere meni, da so v nasprotju smernicami energetske politike države – ne spoštuje
         pogojev, navedenih v sporočilu iz leta 1997, in tako krši člena 52 in 73b Pogodbe.

      20      Čeprav se te nacionalne določbe uporabljajo brez razlikovanja, naj bi namreč ovirale pravico do ustanavljanja državljanov
         drugih držav članic ter prosti pretok kapitala v Skupnosti, ker naj bi ovirale ali naredile manj privlačno izvrševanje teh
         svobod.

      21      Komisija meni, da postopki odobritve ali ugovora ne morejo biti združljivi s temi svobodami, razen če spadajo pod izjeme iz
         členov 55 Pogodbe ES (postal člen 45 ES), 56 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 46 ES) in 73d Pogodbe ali če so upravičeni
         zaradi nujnih razlogov splošnega interesa ali izhajajo iz objektivnih, trdnih in javno objavljenih meril, tako da diskrecijsko
         pravico nacionalnih organov zmanjšujejo na najmanjšo mogočo mero.

      22      Obravnavane določbe pa naj ne bi ustrezale nobenemu od teh meril. Tako naj bi zaradi nepreglednosti lahko posredno vnašale
         diskriminacijo ter pravno negotovost. Na člen 222 Pogodbe naj se poleg tega v obravnavanem primeru ne bi bilo mogoče učinkovito
         sklicevati, saj bi v vsakem primeru nacionalna ureditev glede privatizacije družb morala spoštovati pravo Skupnosti.

      23      Čeprav oskrba z zemeljskim plinom pomeni službo v javnem interesu in bi načeloma lahko spadala – tako kot potreba po vzdrževanju
         transportne infrastrukture energetskih proizvodov – pod nujne razloge splošnega interesa, bi bilo treba še ugotoviti, ali
         so zadevni ukrepi nujni in sorazmerni glede na zasledovani cilj.

      24      Negativni ukrep, kot je pravica do ugovora, naj namreč ne bi zagotavljal zadostne oskrbe, kot jo lahko zagotavljajo pozitivni
         ukrepi, kot je načrtovanje za spodbujanje podjetij na področju zemeljskega plina, da sklepajo dolgoročne pogodbe o oskrbi
         in da povečajo raznovrstnost svojih virov oskrbe ali sistema licenc. Obstoj transportnih infrastruktur bi bil lahko prav tako
         zagotovljen z ureditvijo, ki bi natančno opredeljevala ustrezno ravnanje zadevnih podjetij, ne pa s pravico do splošnega ugovora.
         Pravice, ki izhajajo iz obravnavanih zlatih delnic, poleg tega ovirajo sklepanje dolgoročnih pogodb ter povečanje raznovrstnosti
         virov oskrbe. Poleg tega naj bi bila pravna sredstva zoper obravnavane ukrepe neustrezna zaradi trajanja postopka in s tem
         povezanih stroškov.

      25      Komisija se prav tako sklicuje na Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 98/30/ES z dne 22. junija 1998 o skupnih pravilih
         notranjega trga z zemeljskim plinom (UL L 204, str. 1, v nadaljevanju: direktiva o plinu), ki določa pravila o organizaciji
         notranjega trga z zemeljskim plinom in katere rok za prenos je potekel 10. avgusta 2000. Ta direktiva naj bi določala Skupnostni
         okvir za izvrševanje posebnih pravic držav članic pri nalaganju obveznosti javne službe podjetjem iz sektorja. Z določanjem
         strogega okvira naj bi zagotavljala ravnovesje med spoštovanjem konkurence med gospodarskimi subjekti in ciljem zanesljivosti
         oskrbe.

      26      Kraljevina Belgija izpodbija zatrjevano neizpolnitev obveznosti. Meni, da so morebitne omejitve svobode ustanavljanja in prostega
         pretoka kapitala, ki izhajajo iz sporne ureditve, v vsakem primeru upravičene, po eni strani zaradi javne varnosti iz členov
         56 in 73d(1)(b) Pogodbe in po drugi strani zaradi nujnih razlogov splošnega interesa. Poleg tega naj bi bile sorazmerne in
         ustrezne glede na zasledovani cilj.

      27      Prvič, zanesljiva oskrba države z energijo naj bi bila nujen razlog splošnega interesa, kar naj bi glede oskrbe z električno
         energijo že izhajalo iz sodbe z dne 27. aprila 1994 v zadevi Almelo (C‑393/92, Recueil, str. I‑1477, točke od 46 do 50) in
         glede naftnih derivatov iz sodbe z dne 10. julija 1984 v zadevi Campus Oil in drugi (72/83, Recueil, str. 2727, točka 34).

      28      Drugič, zadevni ukrepi naj bi bili nujni in sorazmerni. Družbi SNTC in Distrigaz naj bi pri oskrbi države z energijo imeli
         strateški položaj, zlasti zaradi odvisnosti Belgije od tujih energetskih virov. Medtem ko naj bi bila družba SNTC predvsem
         lastnica cevovodov, ki so sestavni del notranje transportne infrastrukture energetskih proizvodov, naj bi bilo strateško premoženje
         družbe Distrigaz zlasti infrastruktura za notranji transport in uskladiščenje plina, vključno z razkladalnimi napravami in
         čezmejnimi objekti. Določen nadzor javnih organov nad tem premoženjem v okviru obravnavane ureditve naj bi bil nujen. Za to
         predvideni ukrepi naj bi bili prav tako sorazmerni. Predhodni postopek obveščanja naj bi, zato ker nima odložilnega učinka,
         pomenil preprost postopek obveščanja organov. Posebne pravice ministra v okviru tega postopka naj prav tako ne bi bile splošne,
         temveč naj bi se nanašale zgolj na zelo jasne točke in naj bi bile izjemno časovno omejene. Postopek za razveljavitev pa naj
         bi bil lahko sprožen zgolj v zelo posebnih in jasno opredeljenih primerih, in sicer kadar obstaja škoda za politiko oskrbe
         z energijo države. Tako kot pri prvem postopku naj bi bil rok, v katerem minister lahko ukrepa, izjemno kratek. Torej naj
         ne bi bilo res, da natančna, objektivna in trdna merila niso bila določena.

      29      Poleg tega naj bi bilo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje obravnavana ureditev, vselej formalno obrazloženo z navajanjem
         dejanskih in pravnih razlogov, na podlagi katerih je bila odločba sprejeta. Prav tako naj bi bilo mogoče zahtevati tako razveljavitev
         kot odložitev učinkovanja teh odločb pred Conseil d'État (Belgija). Stroški teh postopkov naj bi bili zelo zmerni, obstajal
         pa naj bi postopek za izdajo začasne odredbe. Postopki naj bi bili časovno izjemno omejeni, saj naj bi minister moral ukrepati
         v enaindvajsetih dneh od obvestila.

      30      Belgijska vlada meni, da manj omejevalnih sredstev za dosego zasledovanih ciljev ni. Komisija bi v okviru preizkusa merila
         sorazmernosti morala dokazati obstoj alternativnih in manj prisilnih rešitev (glej sodbo z dne 23. oktobra 1997 v zadevi Komisija
         proti Franciji, C‑159/94, Recueil, str. I‑5815, točki 101 in 102). Komisija pa naj bi v zvezi s tem omenila zgolj dolgoročno
         načrtovanje, ki zaradi potrebe po hitrem ukrepanju ni ustrezno, in „natančno ureditev glede ustreznega obnašanja zadevnih
         podjetij“, in sicer sistem licenc, ki pa naj bi ga nejasno opisala. Izjemno dvomljivo naj bi bilo, da taki ukrepi bolj povečajo
         pravno varnost za vlagatelje kot ukrepi, ki izhajajo iz obravnavane ureditve.

      31      Glede razloga, ki ga Komisija izvaja iz direktive o plinu, belgijska vlada meni, da ni dopusten, ker se Komisija nanj prvič
         sklicuje v tožbi. V vsakem primeru naj bi ta direktiva usklajevala dolžnosti javne službe z materialnega, ne pa s postopkovnega
         vidika. S tega vidika naj bi države članice prosto sprejemale ukrepe, za katere menijo, da so ustrezni.

      32      Tretjič, belgijska vlada zatrjuje, da so pravice, ki jih podeljuje obravnavana ureditev, upravičene zaradi javne varnosti
         iz členov 56 in 73d(1)(b) Pogodbe. Oskrba države s plinom naj bi spadala pod javno varnost, saj je delovanje gospodarstva
         in njegovih poglavitnih javnih institucij in služb, prav tako pa preživetje prebivalstva, od nje odvisno. Motnje oskrbe z
         zemeljskim plinom in nevarnosti za obstoj države, ki bi iz tega izhajale, bi lahko resno ogrozile javno varnost.

      33      Belgijska vlada podredno zatrjuje, da morebitno oviranje svobod iz Pogodbe, ki izhaja iz obravnavane ureditve, upravičuje
         člen 90(2) Pogodbe ES (postal člen 86(2) ES), na podlagi katerega podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega
         gospodarskega pomena, ravnajo po pravilih Pogodbe glede konkurence, če uporaba takih pravil ne ovira izvajanja posebnih nalog,
         ki so jim dodeljene.

      34      Iz sodbe z dne 19. marca 1991 v zadevi Francija proti Komisiji (C‑202/88, Recueil, str. I‑1223, točka 12) naj bi izhajalo,
         da je člen 86(2) ES izraz splošnega načela, po katerem morajo obstajati izjeme od pravil Pogodbe, če so ogroženi interesi
         služb v splošnem interesu.

      35      Združeno kraljestvo se v bistvenem strinja s stališči Kraljevine Belgije.

       Presoja Sodišča
       Člen 73b Pogodbe
      36      Najprej je treba opozoriti, da člen 73b(1) Pogodbe določa prost pretok kapitala med državami članicami ter med državami članicami
         in tretjimi državami. V ta namen v okviru določb iz poglavja Pogodbe „Kapital in plačila“ ta člen določa, da so prepovedane
         vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami.

      37      Čeprav Pogodba ne opredeljuje pojmov pretoka kapitala in plačil, je jasno, da Direktiva 88/361 skupaj z nomenklaturo, ki ji
         je priložena, nakazuje opredelitev pojma pretoka kapitala (glej sodbo z dne 16. marca 1999 v zadevi Trummer in Mayer, C-222/97,
         Recueil, str. I-1661, točki 20 in 21).

      38      Točki I in III nomenklature iz Priloge I k Direktivi 88/361 ter tam navedena pojasnila namreč določajo, da neposredna naložba
         v obliki udeležbe v podjetju z lastništvom delnic ter pridobitev vrednostnih papirjev na kapitalskem trgu pomenita pretok
         kapitala v smislu člena 73b Pogodbe. Na podlagi navedenih pojasnil je za neposredno naložbo zlasti značilna možnost dejanskega
         sodelovanja pri upravljanju in nadzoru družbe.

      39      Glede na te ugotovitve je treba preizkusiti, ali ureditev – ki Kraljevini Belgiji podeljuje zlati delnici v družbah SNTC in
         Distrigaz, ki po eni strani določa, da ima ta država članica pravico do ugovora zoper vsak prenos, uporabo cevovodov kot sredstev
         za zavarovanje ali spremembo namembnosti cevovodov in določenega drugega strateškega premoženja, in po drugi strani določa,
         da ima ta država članica pravico do ugovora zoper določene odločitve uprave, za katere meni, da so v nasprotju smernicami
         energetske politike države – pomeni omejitev pretoka kapitala med državami članicami.

      40      Belgijska vlada načeloma ni ugovarjala, da omejitve, ki izhajajo iz obravnavane ureditve, spadajo v okvir prostega pretoka
         kapitala.

      41      Vlada Združenega kraljestva prav tako vsaj deloma priznava, da je belgijska ureditev omejevalna.

      42      Zato je treba preizkusiti, ali in v katerih okoliščinah je obravnavana ureditev lahko upravičena.

      43      Kot izhaja iz sporočila iz leta 1997, ni mogoče zanikati, da določeni razlogi lahko upravičijo, da države članice ohranijo
         določen vpliv v sprva javnih podjetjih, ki so bila pozneje privatizirana, kadar ta podjetja delujejo na področjih storitev
         splošnega interesa ali strateških storitev (glej današnji sodbi v zadevi Komisija proti Portugalski, C-367/98, Recueil, str.
         I-4731, točka 47, in v zadevi Komisija proti Franciji, C‑483/99, Recueil, str. I-4781, točka 43).

      44      Ti razlogi pa naj državam članicam vseeno ne bi dovoljevali sklicevati se na svojo lastninskopravno ureditev, kot to določa
         člen 222 Pogodbe, da bi upravičile oviranje svobod iz Pogodbe, ki izhaja iz posebnih pravic, ki jih imajo zaradi svojega položaja
         delničarja v privatiziranem podjetju. Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča (sodba z dne 1. junija 1999 v zadevi Konle, C-302/97,
         Recueil, str. I‑3099, točka 38), namen navedenega člena namreč ni lastninskopravnim ureditvam v državah članicah omogočiti,
         da se izognejo temeljnim pravilom Pogodbe.

      45      Prost pretok kapitala kot temeljno načelo Pogodbe ne more biti omejen z nacionalno ureditvijo, razen če je to upravičeno iz
         razlogov iz člena 73d(1) Pogodbe ali iz nujnih razlogov splošnega interesa in se uporablja za vsako osebo ali podjetje, ki
         deluje na ozemlju države članice gostiteljice. Da bi bila nacionalna ureditev upravičena, mora poleg tega ustrezno zagotavljati,
         da bo zasledovani cilj dosežen, in ne sme presegati tistega, kar je potrebno za dosego tega cilja, in sicer zato, da bi bila
         sorazmerna (v tem smislu glej sodbi z dne 14. decembra 1995 v zadevi Sanz de Lera in drugi, C-163/94, C‑165/94 in C-250/94,
         Recueil, str. I‑4821, točka 23, in z dne 14. marca 2000 v zadevi Église de scientologie, C‑54/99, Recueil, str. I‑1335, točka
         18).

      46      V obravnavanem primeru ni mogoče zanikati, da je z obravnavano ureditvijo zasledovani cilj, in sicer zagotavljanje zanesljive
         oskrbe z energijo v primeru krize, v legitimnem javnem interesu. Sodišče je namreč že potrdilo, da je eden od razlogov javne
         varnosti, ki lahko upraviči oviranje prostega pretoka blaga, ves čas zagotavljati minimalno oskrbo z naftnimi derivati (glej
         zgoraj navedeno sodbo Campus Oil in drugi, točki 34 in 35). Isto velja glede oviranja prostega pretoka kapitala, če je javna
         varnost med utemeljitvenimi razlogi iz člena 73d(1)(b) Pogodbe.

      47      Sodišče pa je prav tako razsodilo, da je treba javno varnost, zlasti kot izjemo od temeljnega načela prostega pretoka kapitala,
         razumeti ozko, in sicer tako, da države članice njenega obsega ne morajo določati enostransko brez nadzora institucij Skupnosti.
         Tako se je na javno varnost mogoče sklicevati zgolj ob dejanski in resni nevarnosti, ki vpliva na temeljni družbeni interes
         (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Église de scientologie, točka 17).

      48      Preveriti je torej treba, ali obravnavana ureditev omogoča, da se v zadevni državi članici ob dejanski in resni nevarnosti
         zagotovi minimalna oskrba z energijo in da ne presega tistega, kar je potrebno za dosego tega cilja.

      49      Najprej je treba ugotoviti, da je sistem, ki se obravnava, sistem z ugovorom. Ta sistem izhaja iz načela spoštovanja samostojnega
         odločanja podjetja, nadzor, ki ga lahko izvaja pristojni minister, pa v vsakem posameznem primeru zahteva pobudo vladnih organov.
         Predhodna odobritev se ne zahteva. Poleg tega za javne organe glede izvrševanja pravice do ugovora veljajo strogi roki.

      50      Sistem je dalje omejen na določene odločitve glede strateškega premoženja teh družb, zlasti glede energetskih omrežij, ter
         na s tem povezane posebne upravljavske odločitve, ki jih je mogoče pravočasno izpodbijati.

      51      Končno, minister v skladu s členoma 3 in 4 kraljevih uredb z dne 10. in 16. junija 1994 lahko posreduje, le če gre za cilje
         energetske politike. Poleg tega, kot je belgijska vlada jasno navedla v svojih odgovorih in na obravnavi, ne da bi ji Komisija
         v zvezi s tem ugovarjala, morajo biti ministrovi ukrepi formalno obrazloženi in so lahko predmet učinkovitega sodnega nadzora.

      52      Obravnavani sistem na podlagi objektivnih meril, ki jih sodišče lahko nadzoruje, torej zagotavlja učinkovito razpoložljivost
         cevovodov, ki so sestavni del notranje transportne infrastrukture energetskih proizvodov ter drugih infrastruktur za notranji
         transport in uskladiščenje plina, vključno s točkami za raztovarjanje in čezmejnimi točkami. Zadevni sistem tako državi članici
         dovoljuje posege, da bi se v vsaki situaciji zagotovilo spoštovanje dolžnosti javne službe, ki jo opravljata družbi SNTC in
         Distrigaz, ob spoštovanju pravne varnosti.

      53      Komisija ni dokazala, da bi bili lahko sprejeti manj prisilni ukrepi za dosego zasledovanega cilja. Ni gotovo, da bi lahko
         načrtovanje za spodbujanje podjetij na področju zemeljskega plina, naj sklepajo dolgoročne pogodbe o oskrbi, povečajo raznovrstnost
         svojih virov oskrbe ali izvajajo sistem licenc, samo po sebi omogočilo hitro ukrepanje v posebnih situacijah. Poleg tega se
         zdi, da je ureditev, ki jo je predlagala Komisija in ki natančno opredeljuje ravnanje podjetij v sektorju, bolj omejevalna
         kot pravica do ugovora, ki je omejena na posebne situacije.

      54      Glede utemeljitev Komisije, ki izhajajo iz direktive o plinu, zadostuje ugotovitev, da se je rok za prenos te direktive iztekel
         šele 10. avgusta 2000. Skupnostni okvir, ki naj bi ga direktiva po mnenju Komisije določala glede izvrševanja posebnih pravic
         držav članic pri nalaganju obveznosti javne službe podjetjem iz sektorja, torej v nobenem primeru ne vpliva na to tožbo, saj
         sta bili obrazloženi mnenji poslani 18. decembra 1998, tožba pa je bila vložena 22. decembra 1999.

      55      Ugotoviti je torej treba, da je obravnavana ureditev upravičena s ciljem zagotavljati zanesljivost oskrbe z energijo v primeru
         krize.

      56      V teh okoliščinah ni treba preizkusiti kršitve načela iz člena 86(2) ES, na katero se je belgijska vlada podredno sklicevala.

      57      Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da je treba tožbo Komisije v zvezi s členom 56 ES zavrniti.

       Člen 52 Pogodbe
      58      Komisija predlaga tudi to, naj se ugotovi neizpolnitev obveznosti iz člena 52 Pogodbe, in sicer pravil Pogodbe glede svobode
         ustanavljanja v delu, v katerem se nanašajo na podjetja.

      59      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 56 Pogodbe, tako kot člen 73d Pogodbe, določa utemeljitev na podlagi razloga javne
         varnosti. Tudi če bi možnost, ki jo ima država članica – da ugovarja prenosu, uporabi določenega premoženja kot sredstva za
         zavarovanje ali spremembi namembnosti določenega premoženja obstoječega podjetja ali določenim upravljavskim odločitvam podjetja
         – lahko pomenila omejitev svobode ustanavljanja, bi bila taka omejitev upravičena zaradi razlogov, navedenih v točkah od 43
         do 55 te sodbe.

      60      Zato je treba tožbo Komisije zavrniti tudi v delu, v katerem se nanaša na člen 52 Pogodbe.

       Stroški
      61      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Kraljevina
         Belgija predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker slednja s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
         Na podlagi člena 69(4), prvi pododstavek, tega poslovnika Združeno kraljestvo, ki se je kot intervenient udeležilo postopka,
         nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
      3)      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Colneric

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Skouris

                     Cunha Rodrigues

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 4. junija 2002.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 21. februarja 2006.#University of Huddersfield Higher Education Corporation proti Commissioners of Customs & Excise.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Združeno kraljestvo.#Šesta direktiva o DDV - Člen 2, točka 1, člen 4(1) in (2), člen 5(1) in člen 6(1) - Gospodarska dejavnost - Dobava blaga - Opravljanje storitev - Transakcije, katerih edini cilj je pridobitev davčne ugodnosti.#Zadeva C-223/03.

text:
      Zadeva C-223/03
      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal, Manchester)
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 2, točka 1, člen 4(1) in (2), člen 5(1) in člen 6(1) – Gospodarska dejavnost – Dobava blaga – Opravljanje storitev – Transakcije, katerih edini cilj je pridobitev davčne ugodnosti“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Dobava blaga – Opravljanje
            storitev
      (Direktiva Sveta 77/388, členi 2, točka 1, 4(1) in (2), 5(1) in 6(1))
      Transakcije so dobave blaga ali storitev in gospodarska dejavnost v smislu člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1)
         in člena 6(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila spremenjena z
         Direktivo 95/7, kadar izpolnijo objektivna merila, na katerih temeljijo ti pojmi, celo če se opravijo z edinim ciljem pridobiti
         davčno ugodnost, pri čemer pa ne sledijo nobenemu gospodarskemu cilju.

      Pojmi davčnega zavezanca in gospodarskih dejavnosti ter dobave blaga in opravljanja storitev, ki opredeljujejo obdavčljive
         transakcije na podlagi Šeste direktive, so namreč objektivni in se uporabljajo neodvisno od namenov in rezultatov zadevnih
         transakcij. V zvezi s tem bi bila obveznost davčne uprave, da izvede preiskavo za ugotovitev namena davčnega zavezanca, v
         nasprotju s cilji skupnega sistema davka na dodano vrednost, zagotoviti pravno varnost in olajšati uporabo davka na dodano
         vrednost, tako da se, razen v izjemnih primerih, upošteva objektivnost zadevne transakcije.

      Čeprav ta zgoraj navedena objektivna merila nedvomno niso izpolnjena ob davčni utaji, na primer lažnih davčnih obračunih ali
         izstavitvi nepravilnih računov, pa kljub temu velja, da pri ugotovitvi, ali je zadevna transakcija dobava blaga ali storitev
         in gospodarska dejavnost, ni upoštevno, ali je bila zadevna transakcija izvedena z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost.

      (Glej točke od 47 do 49, 51 in 53 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 21. februarja 2006(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 2, točka 1, člen 4(1) in (2), člen 5(1) in člen 6(1) – Gospodarska dejavnost – Dobava blaga – Opravljanje storitev – Transakcije, katerih edini cilj je pridobitev davčne ugodnosti“
      V zadevi C-223/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal,
         Manchester (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 16. maja 2003, ki je na Sodišče prispela 22. maja 2003, v postopku

      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, predsedniki senatov,
         S. von Bahr (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász in G. Arestis,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. novembra 2004,
      na podlagi stališč, ki so jih predložili:
      –        za University of Huddersfield Higher Education Corporation K. P. E. Lasok, QC, pooblaščenec A. Brown, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva R. Caudwell, zastopnica, skupaj s C. Vajdo, QC, in M. Angiolinijem, barrister,
      –        za Irsko D. J. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. M. Collinsom, SC,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. De Bellisom, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. aprila 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1) in člena 6(1)
         Šeste direktive sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem
         davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z
         dne 10. aprila 1995 (UL L 102, str. 18, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med University of Huddersfield Higher Education Corporation (v nadaljevanju: univerza)
         in Commissioners of Customs & Excise (v nadaljevanju: Commissioners), ker ti niso priznali odbitka vstopnega davka na dodano
         vrednost (v nadaljevanju: DDV), plačanega za restavriranje mlina, ki ga je opravila univerza v skladu z načrtom za zmanjšanje
         davčnega bremena.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 2, točka 1, Šeste direktive je predmet DDV dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje
         kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo.

      4        V skladu s členom 4(1) te direktive je „davčni zavezanec“ vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko
         dejavnost iz odstavka 2, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti. „Gospodarske dejavnosti“ v skladu z opredelitvijo v
         členu 4(2) obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, zlasti transakcije, ki pomenijo
         izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

      5        Člen 4(4), drugi pododstavek, Šeste direktive določa:

      „S pogojem posvetovanj iz člena 29 lahko vsaka država članica obravnava kot enega davčnega zavezanca osebe s sedežem na ozemlju
         države, ki so kljub temu, da so pravno neodvisne, med seboj finančno, gospodarsko in organizacijsko tesno povezane.“

      6        V smislu člena 5(1) te direktive „[p]omeni ‚dobava blaga‘ prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik“.

      7        V skladu s členom 6(1) Šeste direktive pomeni „‚opravljanje storitev‘ […] vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v smislu člena
         5“.

      8        Člen 13(A)(1)(i) te direktive določa, da države članice oprostijo med drugim univerzitetno izobraževanje.

      9        Člen 13(B)(b) Šeste direktive določa, da države članice oprostijo lizing ali dajanje v najem nepremičnin. Vendar lahko v skladu
         s členom 13(C)(a) te direktive države članice dovolijo davkoplačevalcem pravico do izbire za obdavčitev v primerih dajanja
         v najem in lizinga nepremičnin.

      10      Člen 17(2)(a) navedene direktive določa:

      „2.      Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek,
         ki ga je dolžan plačati:

      (a) davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu
         jih bo dobavil drug davčni zavezanec.“

      11      V zvezi z blagom in storitvami, ki jih uporablja davčni zavezanec bodisi za transakcije, pri katerih je davek na dodano vrednost
         odbiten, bodisi za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, člen 17(5) Šeste direktive določa, da „je
         odbiten samo takšen delež davka na dodano vrednost, ki se pripiše prvim transakcijam“.

      12      V smislu drugega odstavka iste določbe „[se] ta delež v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni
         zavezanec“.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      13      Iz predložitvene odločbe izhaja, da univerza opravlja predvsem storitve izobraževanja, ki so storitve, oproščene DDV. Vendar
         lahko univerza glede na to, da opravi tudi določeno število obdavčenih dobav oziroma storitev, v skladu z nacionalnim pravom
         dobi nazaj plačani vstopni DDV po stopnji, ki velja za njeno delno davčno zavezanost, ki je bila leta 1996 14,56 % in je nato
         padla na 6,04 %.

      14      Predložitveno sodišče navaja, da se je leta 1995 univerza odločila, da restavrira dva porušena mlina, na katerih je pridobila
         zakup („leasehold“). Ta mlina sta znana pod imenoma „West Mill“ in „East Mill“ in sta v Canalsideu, Huddersfield. Ker v običajnih
         razmerah vstopnega DDV, plačanega na stroške prenove, večinoma ni bilo mogoče povrniti, je univerza iskala način, da bi zmanjšala
         svoje davčno breme ali odložila trenutek nastanka davčne obveznosti.

      15      Najprej je naročila in nato plačala opravljena dela na West Millu. Diskrecijski sklad (v nadaljevanju: trust) je bil ustanovljen
         z listino o ustanovitvi z dne 27. novembra 1995. Listina o ustanovitvi je vsebovala določbe, ki so pooblaščale univerzo za
         imenovanje in odpoklic upraviteljev. Imenovani upravitelji so bili trije nekdanji delavci univerze, upravičenci pa univerza,
         vsi kdaj koli vpisani študenti in vse dobrodelne ustanove. Istega dne je univerza z upravitelji sklenila pogodbo o izključitvi
         odgovornosti („Deed of Indemnity“), na podlagi katere so bili ti zavarovani proti vsej sedanji in prihodnji odgovornosti,
         ki izvira iz različnih transakcij.

      16      Predložitveno sodišče navaja, da je bil edini cilj ustanovitve trusta omogočiti uresničenje načrta zmanjšanja davčnega bremena,
         predlaganega za West Mill, ki bi univerzi omogočil, da bi lahko zahtevala nazaj DDV na stroške obnove.

      17      Glede East Milla, ki je stavba, na katero se nanaša postopek v glavni stvari, predložitvena odločba navaja, da se je univerza
         v skladu z načrtom svojih davčnih svetovalcev 21. novembra 1996 odločila za obdavčitev zakupa East Milla in je 22. novembra
         1996 prenesla ta obdavčljivi zakup na trust za dobo 20 let. Zakupna pogodba je vsebovala klavzulo, ki je univerzi dovoljevala,
         da prekine pogodbo čez šest, deset ali petnajst let od sklenitve zakupne pogodbe. Letna zakupnina je bila določena v simbolnem
         znesku v višini 12,50 GBP. Istega dne je trust, ki se je prav tako odločil za obdavčitev dobave, v zameno univerzi odobril
         obdavčljiv podzakup za dobo treh dni manj kot 20 let z začetnim simboličnim letnim zakupom v višini 13 GBP.

      18      Iz predložitvene odločbe še izhaja, da je 22. novembra 1996 University of Huddersfield Properties Ltd (v nadaljevanju: Properties),
         odvisna družba, v celoti v lasti univerze, ki ni bila del iste skupine DDV v smislu člena 4(4), drugi odstavek, Šeste direktive
         sveta, tej obračunala znesek v višini 3.500.000 GBP plus DDV v višini 612.500 GBP za prihodnje gradbene storitve na East Millu.
         25. novembra 1996 je Properties z univerzo sklenil pogodbo za obnovo East Milla. Univerza je na nedoločen datum poravnala
         račun, ki ga je izdal Properties. Predložitveno sodišče navaja, da ni bil predložen noben dokaz o kakršnem koli namenu Properties,
         da bi z dobičkom univerzi zagotovil gradbene storitve, iz česar sklepa, da ta ni imela želje, da Properties tak dobiček ustvari.

      19      Properties je najel tretjega dobavitelja po tržni ceni, da bi univerzi zagotovil potrebne gradbene storitve za obnovo East
         Milla.

      20      V obračunu DDV za obdobje januar 1997 je univerza, ki je imela neto dolg DDV več kot 90.000 GBP, prikazala povračilo v svojo
         korist v višini 515.000 GBP, znesek, ki so ji ga Commissioners po preveritvi brezpogojno plačali, s čimer so ji omogočili,
         da je dobila nazaj DDV, ki ji ga je zaračunal Properties.

      21      Dela na East Millu so zaključili tretji podjetniki 7. septembra 1998 in univerza se je vselila v nepremičnino istega dne.
         Pozneje so se najemnine za zakup in podzakup dvignile na 400.000 oziroma 415.000 GBP letno.

      22      Predložitveno sodišče trdi, da je bil edini cilj uporabe trusta v zvezi z East Millom in prenos zakupa z univerze na trust
         olajšati izvedbo načrta za zmanjšanje davčnega bremena. Ugotovilo je tudi, da je bil edini namen tega, da trust da East Mill
         v podzakup univerzi, olajšanje izvedbe tega načrta. Končno trdi, da je imela univerza namen pridobiti absolutni davčni prihranek
         s tem, da bi končala izbrano ureditev za DDV, ki se nanaša na East Mill, po dveh ali treh letih oziroma po koncu šestega,
         desetega ali petnajstega leta od začetka zakupa (s čimer bi se prenehalo tudi plačevanje DDV na zakupnine).

      23      Predložitveno sodišče dalje ugotavlja, da so bile vse transakcije dejanske transakcije v tem smislu, da so prispevale k dejansko
         opravljenim dobavam ali storitvam. Torej ni šlo za simulacije.

      24      Commissioners so z dopisom z dne 26. januarja 2000 univerzi odmerili davek za obdobje januar 1997 v znesku 612.500 GBP na
         podlagi DDV na gradbene storitve, ki jih je zagotovil Properties za East Mill. V dopisu je bilo navedeno, da je bil ta davek
         nepravilno pripisan k obdavčljivim dobavam ali storitvam in da je bil obračunani znesek DDV prenizek.

      25      Predložitveno sodišče navaja, da so v tem dopisu Commissioners opredelili zakupne pogodbe s trustom kot „vrinjene stopnje“,
         ki se jih ne bi smelo upoštevati pri določanju veljavnosti zahtevkov za vračilo plačanega vstopnega DDV, ki jih je vložila
         univerza. V skladu s tem so Commissioners ugotovili, da je univerza plačani vstopni davek, ki ji ga je zaračunal Properties,
         obravnavala nepravilno, ker je bil pripisan obdavčljivim dobavam ali storitvam in je bil v celoti povrnjen.

      26      Univerza je na VAT and Duties Tribunalu vložila tožbo zoper odmero davka, ki so ji jo vročili Commissioners z dopisom z dne
         26. januarja 2000.

      27      Commissioners v skladu s predložitveno odločbo uveljavljajo, da transakcija, izvršena zgolj ali predvsem z namenom izogniti
         se DDV, ni „dobava ali storitev“. Ravno tako ne gre za ukrep v okviru „gospodarske dejavnosti“ ali za njeno pospeševanje.

      28      Commissioners podredno trdijo, da se take transakcije v skladu s splošnim pravnim načelom preprečevanja „zlorabe pravic“ ne
         bi smelo upoštevati in bi se morale določbe Šeste direktive nanašati na resnično naravo sporne transakcije.

      29      Univerza navaja, da sporne transakcije niso bile, v nasprotju z mnenjem Commissioners, „izvršene zgolj ali predvsem z namenom
         izogniti se davku“. Čeprav je res, da so dejstva, kot jih razlaga univerza, prispevala k visokemu „vnaprejšnjemu“ vračilu
         plačanega vstopnega DDV, so bila posledica istih dejstev visoka plačila DDV v določenem obdobju. Dalje, tudi če bi bila transakcija
         izvršena „edino zgolj ali predvsem z namenom izogniti se davku“, bi bila edina posledica to, da bi bila ta transakcija predmet
         katerega koli pravila proti izogibanju, ki ga je država članica sprejela na podlagi kakršnega koli pooblastila v skladu s
         členom 27(1) Šeste direktive. Vendar Združeno kraljestvo ni sprejelo nobenega takega pravila.

      30      Univerza meni, da je mogoče ravnanje opredeliti kot izogibanje davkom, samo če:

      1.      je objektivna posledica transakcije v nasprotju z duhom oziroma cilji Šeste direktive in če
      2.      je bil subjektivni namen trgovca doseči ta cilj, kar pa ni tako v postopku v glavni stvari.
      31      Predložitveno sodišče pa meni, da so bile izvršene transakcije opravljene samo zaradi pridobitve davčne ugodnosti in niso
         imele nobenega drugega gospodarskega cilja. Temeljijo na načrtu odloga plačila z vgrajenim mehanizmom, ki pozneje omogoča
         absolutni davčni prihranek. Predložitveno sodišče iz tega sklepa, da te transakcije pomenijo davčno izogibanje. Poleg tega
         ugotovljena dejstva jasno kažejo, da je bil subjektivni namen univerze in trusta doseči prav to.

      32      V teh okoliščinah je VAT and Duties Tribunal, Manchester, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Če:
      i.      se univerza odpove svoji pravici do oprostitve DDV glede dobav in storitev v zvezi z določeno nepremičnino, katere imetnik
         je in ki jo daje v zakup trustu, ki ga je ustanovila in ga nadzira univerza,

      ii.      se trust odpove svoji pravici do oprostitve DDV glede dobav ali storitev v zvezi z zadevno nepremičnino in da to v podzakup
         univerzi,

      iii.      je univerza sklenila zakupno in podzakupno pogodbo le z namenom pridobiti davčno ugodnost in te transakcije nimajo nobenega
         drugega gospodarskega cilja,

      iv.      sta zakup in podzakup, kot je bil tudi namen univerze in trusta, temeljila na načrtu odloga (to je, načrt za odlog plačila
         DDV) z vgrajenim mehanizmom, ki pozneje omogoča absolutni davčni prihranek,

      a)      ali sta zakup in podzakup obdavčljivi dobavi v smislu Šeste direktive o DDV;
      b)      ali ju je mogoče uvrstiti med ‚gospodarske dejavnosti‘ v smislu drugega odstavka člena 4(2) Šeste direktive o DDV?“
       Vprašanje za predhodno odločanje
      33      Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali transakcije, kot so sporne v postopku v glavni stvari, pomenijo
         dobave blaga ali storitev in gospodarsko dejavnost v smislu člena 2(1), člena 4(1) in (2), člena 5(1) in člena 6(1) Šeste
         direktive, kadar se izvajajo z izključnim namenom pridobiti davčno ugodnost brez katerega koli drugega gospodarskega cilja.

       Stališča, predložena Sodišču
      34      Univerza trdi, da sta v okoliščinah iz predložitvenega sklepa zakup in podzakup obdavčljivi transakciji in gospodarski dejavnosti
         v smislu Šeste direktive.

      35      Vlada Združenega kraljestva meni, da kadar v okoliščinah, kot jih je ugotovilo predložitveno sodišče, pravna oseba, kot je
         univerza, da nepremičnino v zakup tretjemu, ki je kot trust z njo povezan in ga pravna oseba nadzira, in trust da v podzakup
         nepremičnino nazaj univerzi z izključnim namenom odložiti plačilo oziroma se v celoti izogniti plačilu DDV, ki ga sicer večinoma
         ne bi bilo mogoče zahtevati nazaj, ker je nepremičnina uporabljena za oproščene izobraževalne dejavnosti same univerze:

      –        univerza ne opravlja gospodarske dejavnosti v smislu člena 4(2) Šeste direktive; natančneje, pravna oseba, kot je univerza,
         ne izkorišča nepremičnine zaradi trajnega doseganja dohodka, če je namen izvršenih transakcij izogibanje DDV, in

      –        ne zakup ne podzakup nista opravljanje storitev v smislu člena 6(1) Šeste direktive.
      36      Irska meni, da v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, zakupa in podzakupa ni mogoče opredeliti kot „gospodarske
         dejavnosti“ v smislu člena 4(2), drugi stavek, Šeste direktive in kot taka nista obdavčljivi transakciji v smislu te direktive.

      37      Italijanska vlada meni, da za presojo tega, v kakšnem obsegu je blago ali storitve, v zvezi s katerim se namerava odbiti DDV,
         uporabljeno tako za transakcije, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten, kot za transakcije, pri katerih davek na
         dodano vrednost ni odbiten, ni mogoče upoštevati sredstev ali transakcij, opravljenih z izključnim namenom izogniti se uporabi
         mehanizma odbitnega deleža (in se tako okoristiti s celotnim odbitkom), če ta sredstva ali transakcije za upravičence do odbitka
         ne pomenijo gospodarske dejavnosti v smislu člena 4(2) Šeste direktive.

      38      Komisija trdi, da je treba pri uporabi izrazov „gospodarska dejavnost“ in „dobava blaga ali opravljanje storitev“ v smislu
         členov 4, 5 in 6 Šeste direktive upoštevati objektivnost zadevnih transakcij in dejavnosti. Namen dobave ali opravljanja storitev
         je nepomemben.

      39      Vendar če davčni zavezanec ali skupina davčnih zavezancev, ki so med seboj povezani, opravi eno ali več transakcij, ki niso
         gospodarsko upravičene, povzročijo pa umetno situacijo z izključnim namenom ustvariti potrebne pogoje za vračilo vstopnega
         DDV, se teh transakcij ne sme upoštevati, saj pomenijo zlorabo.

       Presoja Sodišča
      40      Najprej je treba opozoriti, da je Šesta direktiva vzpostavila skupni sistem DDV, ki temelji zlasti na enotni opredelitvi obdavčljivih
         transakcij (glej zlasti sodbo z dne 26. junija 2003 v zadevi MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, C-305/01, Recueil, str. I-6729,
         točka 38).

      41      V tem smislu Šesta direktiva opredeli zelo široko področje uporabe DDV s tem, da v členu 2, ki se nanaša na obdavčljive transakcije,
         poleg uvoza blaga zajame dobavo blaga in storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za
         plačilo.

      42      Glede pojma „dobava blaga“ člen 5(1) Šeste direktive določa, da taka dobava pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem
         v stvareh kot lastnik.

      43      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ta pojem zajema vsak prenos premoženja v stvareh ene stranke, ki pooblasti drugo stranko,
         da dejansko razpolaga s to stvarjo kot lastnik (glej zlasti sodbi z dne 8. februarja 1990 v zadevi Shipping and Forwarding
         Enterprise Safe, C-320/88, Recueil, str. I-285, točka 7, in z dne 21. aprila 2005 v zadevi HE, C‑25/03, Zodl., str. I-3123,
         točka 64).

      44      Glede pojma „opravljanje storitev“ iz člena 6(1) Šeste direktive izhaja, da zajema vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v
         smislu člena 5 te direktive.

      45      V skladu s členom 4(1) Šeste direktive pa je davčni zavezanec vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko
         dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.

      46      Končno je pojem „gospodarske dejavnosti“ opredeljen v členu 4(2) Šeste direktive kot „vse“ dejavnosti proizvajalcev, trgovcev
         in oseb, ki opravljajo storitve, in v skladu s sodno prakso vključuje vse stopnje proizvodnje, trgovine in opravljanja storitev
         (glej zlasti sodbo z dne 4. decembra 1990 v zadevi Van Tiem, C-186/89, Recueil, str. I-4363, točka 17, in zgoraj navedeno
         sodbo MGK‑Kraftfahrzeuge-Factoring, točka 42).

      47      Kot je Sodišče ugotovilo v točki 26 sodbe z dne 12. septembra 2000 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-260/98, Recueil, str.
         I-6537), analiza opredelitev pojmov davčnega zavezanca in gospodarskih dejavnosti kaže, da pojem gospodarskih dejavnosti zajema
         široko področje in da gre pri tem pojmu za objektivnost v smislu, da se dejavnost obravnava sama po sebi, neodvisno od namenov
         ali rezultatov (glej tudi sodbo z dne 26. marca 1987 v zadevi Komisija proti Nizozemski, 235/85, Recueil, str. 1471, točka
         8, in v tem smislu zlasti sodbi z dne 14. februarja 1985 v zadevi Rompelman, 268/83, Recueil, str. 655, točka 19, in z dne
         27. novembra 2003 v zadevi Zita Modes, C‑497/01, Recueil, str. I-14393, točka 38).

      48      Navedena analiza in analiza pojmov dobave blaga in opravljanja storitev dokazujeta, da sta pojma, ki opredeljujeta obdavčljive
         transakcije na podlagi Šeste direktive, objektivna in se uporabljata neodvisno od namenov in rezultatov zadevnih transakcij
         (glej v tem smislu sodbo z dne 12. januarja 2006 v zadevi Optigen in drugi, C-354/03, C-355/03 in C-484/03, Recueil, str.
         I-483 točka 44).

      49      Kot je Sodišče ugotovilo v točki 24 sodbe z dne 6. aprila 1995 v zadevi BLP Group (C-4/94, Recueil, str. I-983), bi bila obveznost
         davčne uprave, da izvede preiskavo za določitev namena davčnega zavezanca, v nasprotju s cilji skupnega sistema DDV, zagotoviti
         pravno varnost in olajšati uporabo DDV, tako da se, razen v izjemnih primerih, upošteva objektivnost zadevne transakcije.

      50      Iz tega izhaja, da so transakcije, kot so te v postopku v glavni stvari, dobave blaga ali storitev in gospodarska dejavnost
         v smislu člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1) in člena 6(1) Šeste direktive, kadar izpolnijo objektivna merila,
         na katerih temeljijo ti pojmi.

      51      Nedvomno ta merila niso izpolnjena ob davčni utaji, na primer lažnih davčnih obračunih ali izstavitvi nepravilnih računov.
         Kljub temu velja, da pri ugotovitvi, ali je zadevna transakcija dobava blaga ali storitev in gospodarska dejavnost, ni upoštevno,
         ali je bila zadevna transakcija izvedena z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost.

      52      Pri tem je treba opomniti, kot izhaja iz točke 85 sodbe z današnjim datumom v zadevi Halifax in drugi (C‑255/02, Recueil,
         str. I-1609), da Šesta direktiva nasprotuje pravici davčnega zavezanca, da odbije plačani vstopni davek, kadar transakcije,
         na katerih temelji ta pravica, pomenijo zlorabo.

      53      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na vprašanje, predloženo Sodišču, odgovoriti, da so transakcije, kot so te v postopku
         v glavni stvari, dobave blaga ali storitev in gospodarska dejavnost v smislu člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1)
         in člena 6(1) Šeste direktive sveta, kadar izpolnijo objektivna merila, na katerih temeljijo ti pojmi, celo če se opravijo
         z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost, pri čemer pa ne sledijo nobenemu gospodarskemu cilju.

       Stroški
      54      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Transakcije, kot so te v postopku v glavni stvari, so dobave blaga ali storitev in gospodarska dejavnost v smislu člena 2,
            točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1) in člena 6(1) Šeste direktive sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje
            držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, spremenjene z Direktivo
            Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995, kadar izpolnijo objektivna merila, na katerih temeljijo ti pojmi, celo če se opravijo
            z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost, pri čemer pa ne sledijo nobenemu gospodarskemu cilju.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (sodnik posameznik) z dne 3. junija 2015. # Luc Bedin proti Evropski komisiji. # Zadeva F-128/14.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 9. marca 2006.#Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie proti Gillan Beach Ltd.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'État - Francija.#DDV - Kraj obdavčljivih transakcij - Davčna navezna okoliščina - Storitve, opravljene na navtičnih salonih.#Zadeva C-114/05.

text:
      Zadeva C-114/05
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      proti
      Gillan Beach Ltd
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d'État (Francija))
      „DDV – Kraj obdavčljivih transakcij – Davčna navezna okoliščina – Storitve, opravljene v navtičnih salonih“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 9(2)(c), prva alinea)
      Člen 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive 77/388 na področju usklajevanja zakonodaje držav članic o prometnih davkih določa
         kot kraj opravljanja storitev, katerih predmet so dejavnosti s področja kulture, umetnosti, športa, znanosti, izobraževanja,
         zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti, vključno z dejavnostmi organizatorjev teh dejavnosti, in pomožnih storitev, tisti
         kraj, kjer so te storitve dejansko opravljene. To določbo je treba razlagati tako, da celovita storitev, ki jo dobavi organizator
         razstavljavcem na sejmu ali v salonu, spada v kategorijo storitev, ki so zajete s to določbo.

      Skupne značilnosti, predstavljene v različnih kategorijah storitev, določenih v členu 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive,
         namreč izhajajo iz zapletenega značaja zadevnih storitev, ki vključujejo več storitev, in iz dejstva, da se navedene storitve
         po navadi dobavijo več prejemnikom storitev, namreč vsem osebam, ki iz različnih razlogov sodelujejo pri dejavnostih s področja
         kulture, umetnosti, športa, znanosti, izobraževanja ali zabavnih prireditev. Te različne kategorije storitev imajo skupno
         značilnost, da se na splošno dobavijo v okviru posameznih dogodkov in da je kraj, kjer se te storitve dejansko opravijo, načeloma
         preprosto določiti, saj ti dogodki potekajo na določenem kraju. Salon ali sejem, ne glede na vrsto, skuša številnim prejemnikom
         dobaviti, načeloma na posameznem kraju in na določen način, različne celovite storitve s ciljem, med drugim, ponuditi informacije,
         blago ali dogodke tako, da jih predstavi obiskovalcem.

       V teh okoliščinah je treba salon ali sejem obravnavati, kot da spada med podobne dejavnosti, določene v členu 9(2)(c), prva
         alinea, Šeste direktive.

      (Glej točke od 23 do 25 in 29 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 9. marca 2006(*)

      „DDV – Kraj obdavčljivih transakcij – Davčna navezna okoliščina – Storitve, opravljene v navtičnih salonih“
      V zadevi C-114/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložil Conseil d'État (Francija)
         z odločbo z dne 10. januarja 2005, ki je na Sodišče prispela 8. marca 2005, v postopku

      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie
      proti
      Gillan Beach Ltd,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi J. Malenovský, predsednik senata, A. Borg Barthet (poročevalec) in U. Lõhmus, sodnika,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za francosko vlado G. de Bergues in C. Jurgensen, zastopnika,
      –        za grško vlado V. Kyriazopoulos, O. Patsopoulou in M. Tassopoulou, zastopniki,
      –        za vlado Združenega kraljestva C. White in R. Hill, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in M. Afonso, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 9(2) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977
         o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih − Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero
         (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie in družbo Gillan Beach
         Ltd, s sedežem v Združenem kraljestvu, zaradi vračila davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ga je ta družba plačala
         na nakupe blaga in storitev v Franciji v zvezi z navtičnima salonoma, ki ju je organizirala v Nici leta 1993.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 1 Osme direktive Sveta 79/1072/EGS z dne 6. decembra 1979 o uskladitvi zakonov držav članic o prometnih davkih − postopki
         za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države (UL L 331, str. 11, v nadaljevanju:
         Osma direktiva) določa:

      „Za namene te direktive pomeni ‚davčni zavezanec, ki nima sedeža na ozemlju države‘ osebo, navedeno v členu 4(1) Direktive
         77/388/[EGS], ki v obdobju, navedenem v prvem in drugem stavku prvega pododstavka člena 7(1), v tej državi ni imela niti sedeža
         svoje gospodarske dejavnosti niti stalne poslovne enote, iz katere se opravljajo poslovne transakcije; niti ni imela, če tak
         sedež ali poslovna enota ne obstajata, svojega stalnega ali običajnega bivališča in ki v tem istem obdobju ni opravila prometa
         blaga oz. storitev, za katerega se šteje, da je bil opravljen v tej državi [...]“

      4        Člen 2 Osme direktive določa:

      „Vsaka država članica pod spodaj navedenimi pogoji vrne davčnemu zavezancu, ki nima sedeža na ozemlju države, ima pa sedež
         v drugi državi članici, vsakršen davek na dodano vrednost, zaračunan za storitve ali za premičnine, ki so mu jih dobavili
         drugi davčni zavezanci na ozemlju države, ali zaračunan ob uvozu blaga v državo, v kolikor se to blago oz. storitve uporabljajo
         za namene transakcij iz člena 17(3)(a) in (b) Direktive 77/388/[EGS] in za opravljanje storitev iz člena 1(b).“

      5        Glede določitve kraja, za katerega se šteje, da je kraj opravljanja storitev, člen 9 Šeste direktive določa:

      „1.      Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno poslovno
         enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče
         ali običajno prebiva.

      2.      Vendar pa:
      (a)      je kraj opravljanja storitev v zvezi z nepremičninami, vključno s storitvami nepremičninskih zastopnikov in strokovnjakov,
         ter storitev za pripravo in koordinacijo gradbenih del, kot so storitve arhitektov in podjetij, ki zagotavljajo neposredni
         nadzor na kraju samem, kraj, kjer se nepremičnina nahaja;

      (b)      […]
      (c)       je kraj opravljanja storitev v zvezi:
      –        z dejavnostmi s področja kulture, umetnosti, športa, znanosti, izobraževanja, zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti,
         vključno z dejavnostmi organizatorjev teh dejavnosti, in kadar je to ustrezno, opravljanjem pomožnih storitev,

      […]
      kraj, kjer so te storitve dejansko opravljene;
      […]“
       Nacionalno pravo
      6        Člen 259 A code général des impôts (splošni davčni zakonik, v nadaljevanju: CGI), ki ga je uvedel člen 28 zakona št. 78-1240
         z dne 29. decembra 1978, rektifikacija javnih financ za 1978 (JORF z dne 30. decembra 1978, str. 4385), za prenos člena 9(2)
         Šeste direktive v notranje pravo, določa:

      „Z odstopanjem od določb člena 259 se šteje Francija za kraj opravljanja naslednjih storitev:
      [...]
      4.       Spodaj naštete storitve, če se dejansko opravijo v Franciji:
      –        storitve s področja kulture, umetnosti, športa, znanosti, izobraževanja, zabavnih prireditev in pomožne storitve ter njihova
         organizacija.

      [...]“
      7        Člen 242-0 M priloge II k CGI, s katerim je bil člen 1 Osme direktive prenesen v notranje pravo, določa:

      „1. Davčni zavezanci, ki imajo sedež v tujini, lahko dobijo vračilo [DDV], ki jim je bil pravilno zaračunan, če v koledarskem
         trimesečju ali koledarskem letu, na katero se nanaša zahtevek za vračilo, niso imeli v Franciji sedeža gospodarske dejavnosti
         ali stalne poslovne enote ali, če tak sedež ali poslovna enota ne obstajata, svojega stalnega ali običajnega bivališča in
         ki v tem istem obdobju tam niso opravili dobave blaga ali storitev, ki sodijo na področje uporabe davka na dodano vrednost
         v smislu členov 256, od 256 A do 256 B, od 259 do 259 C [CGI].

      2. [...]“
      8        Navodilo 3 A-13-85 splošne direkcije za davke z dne 22. julija 1985 določa, da storitve, ki se opravijo na sejmih, v salonih,
         na razstavah in drugih dogodkih, spadajo v okvir člena 259 A CGI in se torej šteje, da so bile opravljene v Franciji. Navodilo
         3 D-2-99 splošne direkcije za davke z dne 15. julija 1999 tudi določa, da dobava paketa celovitih storitev razstavljavcu v
         okviru trgovskega sejma ali podobnega dogodka sodi v okvir navedenega člena 259 A(4).

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9        Gillan Beach Ltd je v Nici organizirala dva navtična salona, in sicer od 18. do 20. februarja oziroma od 25. do 27. maja 1993.
         Razstavljavcem je dobavila celovite storitve, ki so med drugim vključevale ureditev ter dajanje na voljo oddelke na razstavišču
         in komunikacijska sredstva, zagotovitev osebja za sprejem obiskovalcev ter dajanje v najem in nadzor območij, kjer so bile
         razstavljene ladje privezane.

      10      Gillan Beach Ltd je 25. oktobra 1993 na podlagi člena 242-0 M priloge II k CGI zahtevala vračilo DDV, ki je bil naložen na
         blago in storitve, ki jih je kupila v Franciji, da bi organizirala zgoraj navedena navtična salona. Ta zahtevek je davčna
         uprava zavrnila z obrazložitvijo, da se organizacija sejmov in salonov, ker je bila dejansko opravljena v Franciji, šteje
         za storitev, opravljeno v Franciji v skladu z nacionalno določbo, s katero se je v notranje pravo prenesel člen 9(2)(c), prva
         alinea, Šeste direktive. Zato je omenjena uprava menila, da v postopku v glavni stvari pogoji, ki jih za vračilo DDV zahteva
         Osma direktiva, niso bili izpolnjeni.

      11      Le tribunal administratif de Paris, ki mu je Gillan Beach Ltd predložila zadevo, je razsodilo, da bi bilo treba DDV v postopku
         v glavni stvari vrniti tej družbi. Zoper to sodbo, ki jo je s sodbo potrdilo Cour administrative d’appel de Paris, je Ministre
         de l’Économie, des Finances et de l’Industrie vložil kasacijsko pritožbo pri Conseil d’État.

      12      Ker je Conseil d’État menilo, da potrebuje za odločitev v tem sporu razlago prava Skupnosti, je prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali lahko celovita storitev, ki jo opravi organizator sejmov ali salonov za razstavljavce, spada v obseg člena 9(2)(c), prva
         alinea, Šeste direktive […], člena 9(2)(a) te direktive ali pa v popolnoma drugo kategorijo storitev, omenjeno v členu 9(2)?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      13      Z vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali bi bilo treba člen 9(2) Šeste direktive razlagati tako, da celovita
         storitev, ki jo dobavi organizator razstavljavcem na sejmu ali v salonu, spada v eno od kategorij storitev, ki jih je omenilo.

      14      V tem pogledu člen 9 Šeste direktive vsebuje pravila, ki določajo kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina. Medtem
         ko odstavek 1 te določbe glede tega predmeta podaja splošno pravilo, pa njen odstavek 2 navaja vrsto posebnih naveznih okoliščin.
         Cilj teh določb je izogibanje, prvič, sporom glede pristojnosti, ki lahko privedejo do dvojnega obdavčevanja, in, drugič,
         neobdavčenju prihodkov (glej sodbe z dne 4. julija 1985 v zadevi Berkholz, 168/84, Recueil, str. 2251, točka 14; z dne 26.
         septembra 1996 v zadevi Dudda, C-327/94, Recueil, str. I‑4595, točka 20; z dne 6. marca 1997 v zadevi Linthorst, Pouwels en
         Scheres, C‑167/95, Recueil, str. I-1195, točka 10, in z dne 12. maja 2005 v zadevi RAL (Kanalski otoki) in drugi, C-452/03,
         ZOdl., str. 3947, točka 23).

      15      Opozoriti je treba tudi to, da je glede razmerja med odstavkoma 1 in 2 člena 9 Sodišče že odločilo, da odstavek 1 nikakor
         ne prevlada nad odstavkom 2 te določbe. Vprašanje, ki se zastavlja v vsakem položaju, je, ali to zadnjo ureja eden od primerov,
         navedenih v členu 9(2). V nasprotnem primeru pa je zajeta z odstavkom 1 (zgoraj navedene sodbe Dudda, točka 21; Linthorst,
         Pouwels in Scheres, točka 11, in RAL (Kanalski otoki) in drugi, točka 24).

      16      Določiti je torej treba obseg člena 9(2) glede na njegov namen, ki izhaja iz sedme uvodne izjave Šeste direktive, ki vsebuje
         besedilo:

      „[...] pri določanju kraja opravljenih obdavčljivih transakcij [je] med državami članicami prihajalo do sporov glede pristojnosti,
         zlasti pri dobavah blaga za sestavljanje in pri opravljanju storitev; ker pa je treba kljub temu, da naj bi se načeloma kot
         kraj opravljenih storitev štel kraj, kjer ima oseba, ki opravi storitev, sedež dejavnosti, ta kraj opredeliti, kot da je v
         državi osebe, za katero so storitve opravljene, zlasti v primeru določenih storitev, opravljenih med davčnimi zavezanci, pri
         katerih so stroški storitev vključeni v ceno blaga[.]“

      17      Celotni namen člena 9(2) Šeste direktive je tudi, da vzpostavi poseben sistem za storitve, opravljene med davčnimi zavezanci,
         pri katerih so stroški storitev vključeni v ceno blaga.

      18      Podoben namen je tudi temelj člena 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive, ki določa kot kraj opravljanja storitev, katerih
         predmet so dejavnosti, med drugim s področja umetnosti, športa ali zabavnih prireditev, ter tudi pomožne dejavnosti, kraj,
         kjer so te storitve dejansko opravljene. Zakonodajalec Skupnosti je dejansko upošteval, da če dobavitelj opravi storitve v
         državi, v kateri so te storitve dejansko izvedene, in organizator prireditve zaračuna DDV končnemu potrošniku v isti državi,
         je treba DDV, ki je bil zaračunan na podlagi vseh storitev, katerih stroški so vključeni v ceno celovite storitve, ki jo je
         plačal potrošnik, plačati tej državi in ne tisti, v kateri ima dobavitelj sedež gospodarske dejavnosti (glej zgoraj navedeno
         sodbo Dudda, točka 24).

      19      Glede meril, na podlagi katerih se določena storitev obravnava, kot da sodi v člen 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive,
         je treba ugotoviti, da se ne zahteva noben poseben nivo, na primer, umetniški ali športni, in da ne sodijo v to določbo samo
         storitve, katerih predmet so dejavnosti, med drugim s področja umetnosti, športa ali zabavnih prireditev, ampak tudi tiste,
         katerih predmet so dejavnosti, ki so jim le podobne (glej zgoraj navedeno sodbo Dudda, točka 25).

      20      Pomembno je opozoriti, da je člen 9(2) Šeste direktive kolizijska norma, ki določa kraj obdavčitve storitev in posledično
         razmejitev pristojnosti držav članic. Iz tega izhaja, da je pojem „podobne dejavnosti“ pojem prava Skupnosti, ki ga je treba
         razlagati enotno, da bi se izognili položajem dvojnega obdavčenja ali neobdavčenja (glej v tem smislu sodbo z dne 17. novembra
         1993 v zadevi Komisija proti Franciji, C-68/92, Recueil, str. I-5881, točka 14).

      21      Pri razlagi določbe prava Skupnosti je treba upoštevati ne le njeno besedilo, temveč tudi njene kontekst in cilje, ki jim
         sledi ureditev, katere del je ta določba (glej predvsem sodbo z dne 7. junija 2005 v zadevi VEMW in drugi, C‑17/03, ZOdl.,
         str. I-4983, točka 41).

      22      Ob upoštevanju cilja, ki mu sledi zakonodajalec Skupnosti, na katerega se sklicuje točka 18 te sodbe, in ki skuša določiti
         kraj obdavčljivih transakcij v državi članici, na katere ozemlju se storitve dejansko opravijo, ne glede na to, kje ima dobavitelj
         sedež, je treba dejavnost obravnavati kot podobno v smislu člena 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive, če vključuje značilnosti,
         ki so prisotne tudi v drugih kategorijah dejavnosti, naštetih v tej določbi, in ki glede na ta cilj utemeljujejo, da bi te
         dejavnosti morale biti zajete v navedeni določbi.

      23      V zvezi s tem je treba ugotoviti, tako kot sta ugotovili francoska vlada in Komisija Evropskih skupnosti, da skupne značilnosti,
         predstavljene v različnih kategorijah storitev, določenih v členu 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive, izhajajo iz zapletenega
         značaja zadevnih storitev, ki vključujejo več storitev, in iz dejstva, da se navedene storitve običajno dobavijo več prejemnikom
         storitev, namreč vsem osebam, ki iz različnih razlogov sodelujejo pri dejavnostih s področja kulture, umetnosti, športa, znanosti,
         izobraževanja ali zabavnih prireditev.

      24      Te različne kategorije storitev imajo skupno značilnost, da se na splošno dobavijo v okviru posameznih dogodkov in je kraj,
         kjer se te storitve dejansko opravijo, načeloma preprosto določiti, saj ti dogodki potekajo na določenem kraju.

      25      Salon ali sejem, ne glede na vrsto, skuša številnim prejemnikom dobaviti, načeloma na posameznem kraju in na določen način,
         različne celovite storitve s ciljem, med drugim, ponuditi informacije, blago ali dogodke tako, da jih predstavi obiskovalcem.
         V teh okoliščinah je treba salon ali sejem obravnavati, kot da spada med podobne dejavnosti, določene v členu 9(2)(c), prva
         alinea, Šeste direktive.

      26      Storitve, ki se nanašajo na dejavnosti, naštete v členu 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive, vključujejo storitve, ki jih
         dobavijo organizatorji teh dejavnosti in dejavnosti, ki so tem podobne.

      27      Iz tega izhaja, da je treba celovito storitev, ki jo organizator sejma ali salona dobavi razstavljavcem, obravnavati kot eno
         od storitev, ki so določene v členu 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive.

      28      Ob upoštevanju razlage te določbe v točki 25 te sodbe, ki zadostuje za določitev zadevnega kraja opravljanja storitev v postopku
         v glavni stvari, ni treba razsojati o tem, ali navedena storitev morda spada tudi v katero koli drugo kategorijo storitev,
         omenjeno v členu 9(2) Šeste direktive.

      29      Posledično je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive, razlagati
         tako, da celovita storitev, ki jo dobavi organizator razstavljavcem na sejmu ali v salonu, spada v kategorijo storitev, določenih
         s to določbo.

       Stroški
      30      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
      1)      Člen 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih
            davkih − Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da celovita storitev, ki
            jo dobavi organizator razstavljavcem na sejmu ali v salonu, spada v kategorijo storitev, določenih s to določbo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 2. marca 2010. # Frantisek Doktor proti Svetu Evropske unije. # Pritožba - Javni uslužbenci - Uradniki - Zaposlovanje. # Zadeva T-248/08 P.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. maja 1970. # Denise Richez-Parise in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združene zadeve 19, 20, 25 in 30-69.