Sodba Sodišča z dne 16. aprila 1970. # La Compagnie d'approvisionnement, de transport et de crédit SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 65-69.


Sodba Sodišča z dne 17. oktobra 1995. # Eckhard Kalanke proti Freie Hansestadt Bremen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesarbeitsgericht - Nemčija. # Napredovanje. # Zadeva C-450/93.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 23. oktobra 2015.#TrekStor Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti SmartTV Station – Absolutni razlogi za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Opisnost – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Člen 7(3) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-649/13.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. julija 2005. # Jean-Marie Le Pen proti Evropskemu parlamentu. # Pritožba - Volitve članov Evropskega parlamenta - Neobstoj enotnega volilnega postopka - Uporaba nacionalnega prava - Prenehanje mandata člana Evropskega parlamenta po kazenski obsodbi - Akt, s katerim Evropski parlament ‚upošteva‘ to prenehanje - Ničnostna tožba - Akt, zoper katerega ni pravnega sredstva - Nedopustnost. # Zadeva C-208/03 P.

text:
      Zadeva C-208/03 P
      Jean-Marie Le Pen
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Pritožba – Volitve članov Evropskega parlamenta – Neobstoj enotnega volilnega postopka – Uporaba nacionalnega prava – Prenehanje mandata člana Evropskega parlamenta po kazenski obsodbi – Akt, s katerim Evropski parlament ‚upošteva‘ to prenehanje – Ničnostna tožba – Akt, zoper katerega ni pravnega sredstva – Nedopustnost“
      Povzetek sodbe
      1.        Pritožba – Razlogi – Ponovitev razlogov in trditev, navedenih pred Sodiščem prve stopnje – Nedopustnost – Izpodbijanje razlage
            ali uporabe prava Skupnosti s strani Sodišča prve stopnje – Dopustnost
      (člen 225 ES; Statut Sodišča, člen 58, prvi pododstavek; Poslovnik Sodišča, člen 112(1)(c))
      2.        Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Pojem – Akti, ki ustvarjajo zavezujoče pravne posledice – Izjava predsednika Evropskega
            parlamenta o sprostitvi sedeža, potem ko so nacionalni organi uporabili nacionalne predpise – Izključitev
      (člen 230 ES; Akt o volitvah predstavnikov Skupščine s splošnimi neposrednimi volitvami, člen 12(2))
      1.        V skladu s členom 225 ES, členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in členom 112(1)(c) Poslovnika Sodišča morajo biti v pritožbi
         jasno navedeni sporni elementi sodbe, katere razveljavitev se zahteva, in tudi pravni argumenti, ki posebej podpirajo ta predlog.
         V pritožbi te zahteve niso izpolnjene, ker so v njej samo ponovljeni ali dobesedno navedeni razlogi in trditve, ki so že bili
         predloženi Sodišču prve stopnje, ne vsebuje pa navedb, s katerimi bi bila natančneje opredeljena pravna napaka v izpodbijani
         sodbi. Kadar pritožnik izpodbija način, kako je Sodišče prve stopnje razlagalo ali uporabilo pravo Skupnosti, se pravna vprašanja,
         obravnavana v postopku na prvi stopnji, lahko ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku. Če namreč pritožnik na ta način
         ne bi mogel opreti svojih pritožb na pritožbene razloge in trditve, ki jih je uporabil že pred Sodiščem prve stopnje, bi pritožbeni
         postopek deloma izgubil svoj pomen.

      (Glej točki 39 in 40.)
      2.        Za določitev, ali so akti lahko predmet ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES, se je treba posvetiti njihovi vsebini in
         tudi namenu njihovega avtorja, saj je oblika, v kateri so akti ali odločitve sprejeti, načeloma nepomembna. Ni torej mogoče
         izključiti, da se pisno sporočilo ali celo preprosta ustna izjava predloži v nadzor Sodišču na podlagi člena 230 ES.

      Vendar pa presoje izjave o sprostitvi sedeža člana Evropskega parlamenta, ki jo je predsednik Parlamenta podal na plenarnem
         zasedanju, ni mogoče opraviti brez upoštevanja pravil in postopkov, povezanih z volitvami članov Parlamenta. Ker v času dejstev
         v glavni stvari ni bil sprejet enotni volilni postopek za volitve članov te institucije, so ta postopek v skladu s členom
         7(2) Akta iz leta 1976 o volitvah predstavnikov Skupščine s splošnimi neposrednimi volitvami še naprej urejali veljavni predpisi
         v vsaki državi članici. Ker v skladu z določbami zakonodaje držav članic izguba pasivne volilne pravice povzroči prenehanje
         mandata člana Parlamenta, ta institucija ni imela druge možnosti, kot da nemudoma upošteva ugotovitev o sprostitvi sedeža,
         ki so jo opravili nacionalni organi, ker se je taka ugotovitev nanašala na predhoden pravni položaj, izhajajoč izključno iz
         odločitve teh organov.

      Iz besedila člena 12(2) Akta iz leta 1976, v skladu s katerim je naloga Parlamenta, da „upošteva“ sprostitev sedeža na podlagi
         veljavnih nacionalnih predpisov v državi članici, namreč izhaja, da Parlament na tem področju nima nobene diskrecijske pravice.
         Pri tej posebni predpostavki namreč ni vloga Parlamenta, da potrdi sprostitev sedeža, ampak da preprosto upošteva sprostitev
         sedeža, ki so jo potrdili že nacionalni organi, pri drugih predpostavkah, zlasti v zvezi z odstopom ali smrtjo enega od članov
         Parlamenta, pa ima ta institucija bolj dejavno vlogo, saj sama potrdi sprostitev sedeža in o tem obvesti zadevno državo članico.
         Poleg tega tudi ni naloga Parlamenta, ampak nacionalnih sodišč ali po potrebi Evropskega sodišča za človekove pravice, da
         preverja upoštevanje postopka, določenega v veljavnem nacionalnem pravu, ali temeljnih pravic zadevne osebe.

      (Glej točke od 46 do 50 in 56.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 7. julija 2005(*)

      „Pritožba – Volitve članov Evropskega parlamenta – Neobstoj enotnega volilnega postopka – Uporaba nacionalnega prava – Prenehanje mandata člana Evropskega parlamenta po kazenski obsodbi – Akt, s katerim Evropski parlament ‚upošteva‘ to prenehanje – Ničnostna tožba – Akt, zoper katerega ni pravnega sredstva – Nedopustnost“
      V zadevi C-208/03 P,
      katere predmet je pritožba na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložena 10. maja 2003,
      Jean-Marie Le Pen, stanujoč v Saint-Cloudu (Francija), ki ga zastopa F. Wagner, odvetnik,

      pritožnik,
      drugi stranki v postopku sta
      Evropski parlament, ki ga zastopata H. Krück in C. Karamarcos, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      Francoska republika, ki jo zastopajo R. Abraham in G. de Bergues ter L. Bernheim, zastopniki,

      intervenientka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans (poročevalec), predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, J. Makarczyk, P. Kūris in G.
         Arestis, sodniki,

      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. januarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        J.-M. Le Pen s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 10. aprila 2003 v zadevi
         Le Pen proti Parlamentu (T-353/00, Recueil, str. II‑1729, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to kot nedopustno
         zavrglo tožbo, ki jo je vložil za razglasitev ničnosti odločitve predsednice Evropskega parlamenta, sprejete v obliki izjave
         z dne 23. oktobra 2000 o prenehanju njegovega mandata kot člana Parlamenta (v nadaljevanju: sporni akt).

      2        J.-M. Le Pen je z ločeno vlogo, vpisano v vpisnik v sodnem tajništvu 10. junija 2003, na podlagi členov 242 ES in 243 ES vložil
         tudi predlog za odložitev izvršitve spornega akta. Ta predlog je bil zavrnjen s sklepom predsednika Sodišča z dne 31. julija
         2003 v zadevi Le Pen proti Parlamentu (C‑208/03 P‑R, Recueil, str. I-7939).

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
       Pogodba ES
      3        V členu 190(4) ES je določeno, da bo Evropski parlament pripravil predlog za splošne neposredne volitve svojih članov po enotnem
         postopku v vseh državah članicah ali v skladu z načeli, ki so skupna vsem državam članicam, in da bo Svet Evropske unije po
         privolitvi Evropskega parlamenta, ki odloča z večino svojih članov, soglasno sprejel ustrezne določbe in jih priporočil državam
         članicam v sprejetje skladno z njihovimi ustavnimi pravili.

       Akt iz leta 1976
      4        Svet je 20. septembra 1976 sprejel Sklep 76/787/ESPJ, EGS, Euratom, ki je povezan z Aktom o volitvah predstavnikov Skupščine
         s splošnimi neposrednimi volitvami (UL L 278, str. 1), ki je del Priloge k navedenemu sklepu (v nadaljevanju v njegovi prvotni
         različici: Akt iz leta 1976).

      5        V skladu s členom 3(1) Akta iz leta 1976 so člani Parlamenta „izvoljeni za dobo petih let“.

      6        V členu 6(1) Akta iz leta 1976 so naštete funkcije, ki niso združljive s funkcijo člana Parlamenta, v členu 6(2) pa je določeno,
         da „lahko vsaka država članica pod pogoji iz člena 7(2) določi pravila glede nezdružljivosti na nacionalni ravni“. V skladu
         s členom 6(3) člane Parlamenta, za katere se med mandatom uporabljata odstavka 1 in 2, „zamenjajo v skladu s členom 12“.

      7        V členu 7(1) Akta iz leta 1976 je navedeno, da izdelava predloga za enotni volilni postopek spada v pristojnost Parlamenta,
         vendar do datuma dejstev v sporu tovrsten postopek še ni bil sprejet.

      8        V skladu s členom 7(2) Akta iz leta 1976:

      „Do začetka veljavnosti enotnega volilnega postopka in ob upoštevanju drugih določb tega akta urejajo volilni postopek v vsaki
         državi članici njeni nacionalni predpisi“.

      9        V členu 11 Akta iz leta 1976 je zapisano:

      „Do začetka veljavnosti enotnega volilnega postopka iz člena 7(1) [Parlament] potrdi mandate predstavnikov. V ta namen se
         seznani z uradno razglašenimi izidi v državah članicah in odloča o morebitnih ugovorih na podlagi določb tega akta, z izjemo
         nacionalnih določb, na katere se akt sklicuje.“

      10      V členu 12 Akta iz leta 1976 je določeno:

      „1.      Do začetka veljavnosti enotnega volilnega postopka iz člena 7(1) in ob upoštevanju drugih določb tega akta vsaka država članica
         določi ustrezne postopke za zapolnjevanje sedežev, ki so se sprostili med petletnim mandatom iz člena 3, za preostanek te
         dobe.

      2.      Kadar se sedež sprosti na podlagi veljavnih nacionalnih predpisov države članice, ta obvesti [Parlament], ki to dejstvo upošteva.
      V vseh drugih primerih [Parlament] ugotovi, da se je sedež sprostil, in o tem obvesti državo članico.“
       Poslovnik Parlamenta
      11      V različici člena 7 Poslovnika Parlamenta, ki je veljala na dan dejstev iz spora (UL 1999, L 202, str. 1), z naslovom „Preverjanje
         veljavnosti mandatov poslancev“ je bilo določeno:

      „1.      Parlament na podlagi poročila pristojnega odbora nemudoma preveri veljavnost mandatov poslancev in odloči o veljavnosti mandatov
         vseh novoizvoljenih poslancev ter morebitnih ugovorih, ki so nanj naslovljeni na podlagi določb [Akta iz leta 1976], z izjemo
         ugovorov na podlagi nacionalne volilne zakonodaje.

      […]
      4.      Odbor zagotovi, da organi držav članic ali Unije Parlamentu nemudoma posredujejo vse informacije, ki lahko vplivajo na opravljanje
         nalog poslanca Evropskega parlamenta ali na vrstni red nadomestnih kandidatov, in v primeru imenovanja navedejo dan začetka
         veljavnosti.

      Če pristojni organi držav članic začnejo postopek, ki ima lahko za posledico prenehanje mandata poslanca, jih predsednik prosi,
         naj ga o stanju postopka redno obveščajo. Zadevo posreduje pristojnemu odboru. Na predlog tega odbora lahko Parlament v zvezi
         z navedenim sprejme stališče.

      5.      Dokler Parlament ne preveri veljavnosti mandata poslanca oziroma ne odloči o morebitnem sporu, se poslanec polnopravno udeležuje
         sej Parlamenta in njegovih teles.

      […]“
      12      V členu 8 tega poslovnika o „[T]rajanj[u] mandata poslancev“ je bilo poleg tega navedeno:

      „1.      Mandat poslancu začne in preneha v skladu z [Aktom iz leta 1976]. Preneha tudi v primeru smrti ali odstopa.
      […]
      6.      Za dan prenehanja mandata in dan začetka veljavnosti sprostitve sedeža se šteje:
      –        v primeru odstopa: dan, ko Parlament potrdi sprostitev sedeža v skladu z obvestilom o odstopu;
      –        v primeru imenovanja na funkcijo, ki ni združljiva s funkcijo poslanca Evropskega parlamenta glede na nacionalni zakon o volitvah
         ali glede na člen 6 [Akta iz leta 1976]: dan, ki so ga sporočili pristojni organi držav članic ali Unije.

      […]
      8.      Vsi spori v zvezi z veljavnostjo imenovanja poslanca, čigar mandat je bil že preverjen, se posredujejo pristojnemu odboru,
         ki Parlamentu poroča nemudoma in najpozneje do začetka naslednjega zasedanja.

      9.      Kadar kaže, da sprejetje ali prenehanje mandata temelji na netočnosti ali neveljavnem soglasju, si Parlament pridržuje pravico,
         da obravnavano imenovanje razglasi za neveljavno oziroma zavrne potrditev sprostitve sedeža.“

       Nacionalno pravo
      13      V skladu s členom 5 zakona št. 77-729 z dne 7. julija 1977 o volitvah predstavnikov Skupščine Evropskih skupnosti (JORF z
         dne 8. julija 1977, str. 3579) v različici, ki se uporablja za spor (v nadaljevanju: zakon iz leta 1977):

      „Členi od LO 127 do LO 130-1 volilnega zakonika se uporabljajo za volitve [članov Evropskega parlamenta]. [...]
      Z izgubo pasivne volilne pravice, če se zgodi med mandatom, mandat preneha. Izguba pasivne volilne pravice se potrdi z odlokom.“
      14      V členu 25 zakona iz leta 1977 je navedeno:

      „Vsak volivec lahko v desetih dneh po razglasitvi rezultatov glasovanja in v zvezi s katero koli zadevo, ki se nanaša na uporabo
         tega zakona, izpodbija izvolitev [članov Evropskega parlamenta] pri Conseil d’État, ki odloča o sporih. Odločitev se sprejme
         na plenarnem zasedanju.

      Tožba nima odložilnega učinka.“
       Dejansko stanje in postopek pred Sodiščem prve stopnje
      15      Kot izhaja iz spisa, predloženega Sodišču, je spor, ki je privedel do tožbe pred Sodiščem prve stopnje, nastal zaradi kazenske
         obsodbe pritožnika, ki jo je izrekla francoska sodna oblast, in posledic, ki jih ima po francoskem pravu taka obsodba za opravljanje
         volilnih mandatov in zlasti za mandat predstavnika Evropskega parlamenta.

      16      Tribunal correctionnel de Versailles (Francija) je J.-M. Le Pena, ki je bil za člana Parlamenta izvoljen 13. junija 1999,
         pred tem s sodbo z dne 2. aprila 1998 spoznalo za krivega nasilja in javne razžalitve, nato je bil v pritožbenem postopku
         spoznan za krivega nasilja nad nosilcem javne oblasti, ki je opravljal svoje dolžnosti, ko je bil status žrtve storilcu tega
         nasilja očiten ali znan. Za to kaznivo dejanje, za katero je določena kazen v členu 222-13, prvi odstavek, točka 4, francoskega
         kazenskega zakonika, je bil pritožnik s sodbo cour d'appel de Versailles z dne 17. novembra 1998 obsojen na tri mesece pogojnega
         zapora in plačilo globe v višini 5000 FRF. Kot dodatno kazen je to sodišče izreklo tudi enoletno prepoved pravic, določenih
         v členu 131-26 tega zakonika, vendar je bila ta prepoved omejena na pasivno volilno pravico.

      17      Ker je bila pritožba, ki jo je pritožnik vložil zoper navedeno sodbo, zavrnjena s sodbo Cour de cassation (Francija) z dne
         23. novembra 1999, je predsednik vlade v skladu s členom 5, drugi odstavek, zakona iz leta 1977 z odlokom z dne 31. marca
         2000 potrdil, da „ Jean-Marie Le Penu zaradi izgube njegove pasivne volilne pravice preneha mandat predstavnika Evropskega
         parlamenta“. Generalni sekretar francoskega ministrstva za zunanje zadeve je z dopisom z dne 5. aprila 2000 o tem odloku obvestil
         pritožnika in predsednico Evropskega parlamenta, ki je na plenarnem zasedanju 3. maja 2000 o tem obvestila člane Parlamenta
         in napovedala, da namerava spis o prenehanju mandata J.-M. Le Pena predložiti odboru za pravne zadeve in notranji trg (v nadaljevanju:
         odbor za pravne zadeve) v skladu s členom 7(4), drugi pododstavek, Poslovnika Parlamenta.

      18      Odbor za pravne zadeve je veljavnost mandata pritožnika preveril na svojih za javnost zaprtih sestankih 4., 15. in 16. maja
         2000. Po koncu zadnjega sestanka je predsednica tega odbora poslala predsednici Parlamenta dopis z naslednjo vsebino:

      „Spoštovana predsednica,
      odbor za pravne zadeve je na sestanku 16. maja 2000 nadaljeval preučitev položaja Jean-Marie Le Pena. Odbor se zaveda, da
         je odlok predsednika vlade Francoske republike, o katerem je bil J.-M. Le Pen obveščen 5. aprila 2000 in ki je bil 22. aprila
         2000 objavljen v Uradnem listu Francoske republike, postal izvršljiv. Vendar je odbor poudaril, da ima g. Le Pen, kot je navedeno v dopisu, s katerim je bil obveščen o odloku,
         možnost, da na Conseil d’État vloži tožbo, ki ji lahko priloži prošnjo za odložitev izvršitve odloka.

      Odbor je glede na včerajšnjo odločitev, da za zdaj Parlamentu priporoča, naj uradno ne upošteva odloka, ki zadeva J.-M. Le
         Pena, preučil mogoče nadaljnje korake. V podporo te odločitve je bil kot precedenčni primer naveden primer g. Tapieja, po
         katerem se je treba zgledovati in iz katerega izhaja, da bi moral Evropski parlament uradno upoštevati odlok o prenehanju
         šele po izteku roka za vložitev tožbe na Conseil d’État oziroma po njegovi odločitvi.“

      19      Predsednica Parlamenta je na plenarnem zasedanju 18. maja 2000 prebrala ta dopis in napovedala, da namerava „upoštevati mnenje
         odbora za pravne zadeve“.

      20      Predsednica Parlamenta je z dopisom z dne 9. junija 2000 obvestila ministra za zunanje zadeve, g. Védrina, in ministra, pristojnega
         za evropske zadeve, g. Moscovicija, o dejstvu, da „bo Evropski parlament zaradi nepreklicnega prenehanja mandata […] odlok
         [z dne 31. marca 2000] uradno upošteval šele po izteku roka za vložitev tožbe [na] Conseil d’État oziroma po njegovi odločitvi“.

      21      Francoski organi so ostro nasprotovali stališču Parlamenta in trdili, da Parlament s takim ravnanjem krši člen 12(2) Akta
         iz leta 1976 in da z navedenim razlogom nikakor ni mogoče upravičiti take kršitve, vendar to nasprotovanje ni imelo učinka.

      22      Predsednica Parlamenta je z dopisom z dne 16. junija 2000 potrdila, da „bo Parlament upošteval prenehanje mandata J.-M. Le
         Pena [šele, ko bo odlok z dne 31. marca 2000 dokončen]“, kar se še ni zgodilo, ker je pritožnik 5. junija 2000 na Conseil
         d’État vložil tožbo za razglasitev ničnosti navedenega odloka. To stališče je utemeljila s sklicevanjem na primer g. Tapieja
         kot na precedenčni primer in na zahtevo po pravni varnosti.

      23      Tožba J.-M. Le Pena je bila z odločbo Conseil d’État z dne 6. oktobra 2000 zavrnjena. Zato sta g. Védrine in g. Moscovici
         12. oktobra 2000 predsednici Parlamenta poslala dopis, v katerem sta vztrajala pri dejstvu, da je francoska vlada vedno „ostro
         nasprotovala“ stališču Parlamenta, da bo počakal na odločitev navedenega sodišča o tožbi, ki jo je pritožnik vložil zoper
         odlok z dne 31. marca 2000 – stališču, o katerem je ta vlada menila, da je v nasprotju z „besedilom in duhom Akta iz leta
         1976“, in Parlament pozvala, naj „ravna v skladu s pravom Skupnosti“ in naj njegova predsednica čim prej upošteva prenehanje
         mandata J.-M. Le Pena.

      24      Predsednica Parlamenta je z dopisom z dne 20. oktobra 2000 obvestila pritožnika, da je prejšnji dan prejela uradno obvestilo
         francoskih organov o odločitvi Conseil d’État in da bo v skladu s Poslovnikom Parlamenta in Aktom iz leta 1976 „odlok [z dne
         31. marca 2000] upoštevala na nadaljevanju plenarnega zasedanja 23. oktobra“ 2000.

      25      J.-M. Le Pen je z dopisom z dne 23. oktobra 2000 obvestil predsednico Parlamenta, da izpodbija veljavnost zgoraj navedene
         odločitve Conseil d’État, ker v nasprotju s členom 25 zakona iz leta 1977 ni bila sprejeta na plenarnem zasedanju tega sodišča,
         in da je pri predsedniku Francoske republike vložil prošnjo za pomilostitev in pri Evropskem sodišču za človekove pravice
         prošnjo za odložitev izvršitve prenehanja svojega mandata. Zato je J.-M. Le Pen zaprosil, naj se odbor za pravne zadeve ponovno
         sestane in naj ga zasliši, preden Parlament potrdi odlok z dne 31. marca 2000.

      26      Predsednica Parlamenta tej prošnji ni ugodila. Glede na zapisnik plenarnega zasedanja z dne 23. oktobra 2000 je pod točko
         dnevnega reda z naslovom „Obvestilo predsednice“ izjavila naslednje:

      „Obveščam vas, da sem v četrtek, 19. oktobra 2000, prejela uradno obvestilo pristojnih organov Francoske republike o sodbi
         Conseil d’État z dne 6. oktobra 2000, s katero je bila zavrnjena tožba, ki jo je Jean-Marie Le Pen vložil zoper odlok francoskega
         predsednika vlade z dne 31. marca 2000 o prenehanju njegovega mandata predstavnika v Evropskem parlamentu.

      Obveščam vas, da sem medtem prejela kopijo prošnje za pomilostitev, ki so jo v korist J.-M. Le Pena predsedniku Republike
         Jacquesu Chiracu predložili Charles de Gaulle, Carl Lang, Jean-Claude Martinez in Bruno Gollnisch.“

      27      Po tej izjavi je predsednica Parlamenta dala besedo predsednici odbora za pravne zadeve, ki je izjavila:

      „Spoštovana predsednica, [odbor za pravne zadeve] je po posvetu na sestankih 15. in 16. maja letos sklenil, da priporoči odložitev
         uradnega obvestila na plenarnem zasedanju o potrditvi Parlamenta glede prenehanja mandata Jean-Marie Le Pena. Poudarjam, da
         je odbor za pravne zadeve priporočil odložitev tega uradnega obvestila do izteka roka, ki ga je J.-M. Le Pen imel na voljo
         za vložitev tožbe na francosko Conseil d’État oziroma do njegove odločitve. Tu citiram besedilo dopisa z dne 17. maja, ki
         ste ga, spoštovana predsednica, prebrali pred Skupščino.

      Kot ste navedli, je Conseil d’État to tožbo zavrnilo in nas o tem ustrezno obvestilo. Zato ni več razloga za odlaganje tega
         obvestila pred Skupščino, ki je obvezujoče na podlagi primarne zakonodaje, natančneje člena 12(2) [Akta iz leta 1976].

      Prošnja za pomilostitev, ki ste jo navedli, spoštovana predsednica, tega položaja ne spremeni, ker ne gre za pravno sredstvo.
         Kot pove že ime, je to akt državne oblasti, ki se ne nanaša na odlok francoske vlade, ki ga je v skladu s priporočilom odbora
         za pravne zadeve treba sporočiti na plenarnem zasedanju.“

      28      Po tem posredovanju je besedo prevzela predsednica Parlamenta in izjavila:

      „Evropski parlament v skladu s členom 12(2) [Akta iz leta 1976] upošteva uradno obvestilo francoske vlade o prenehanju mandata
         Jean-Marie Le Pena.“

      29      Nato je pritožnika pozvala, naj zapusti dvorano, in prekinila zasedanje, da bi olajšala njegov odhod.

      30      Predsednica parlamenta je z dopisom z dne 27. oktobra 2000 obvestila francoskega ministra za zunanje zadeve, da je Parlament
         „upošteval“ prenehanje mandata J.-M. Le Pena, in ministra pozvala, naj ji v skladu s členom 12(1) Akta iz leta 1976 sporoči
         ime osebe, ki je poklicana za zapolnitev prostega sedeža.

      31      Minister je z dopisom z dne 13. novembra 2000 odgovoril, da „[naj] bi  Jean-Marie Le Pena v imenu liste Front national za
         evropske volitve nasledila  Marie-France Stirbois“.

      32      V teh okoliščinah je J.-M. Le Pen 21. novembra 2000 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložil tožbo za razglasitev ničnosti
         spornega akta. Z ločeno vlogo, vpisano v navedenem sodnem tajništvu istega dne, je pritožnik vložil predlog za odložitev izvršitve
         tega akta.

      33      Predsednik Sodišča prve stopnje je s sklepom z dne 26. januarja 2001 v zadevi Le Pen proti Parlamentu (T-353/00 R, Recueil,
         str. II-125) ugodil temu predlogu in ukazal odložitev izvršitve „odločitve, ki jo je predsednica Evropskega parlamenta sprejela
         23. oktobra 2000 v obliki izjave, če pomeni odločitev Evropskega parlamenta, s katero je ta upošteval prenehanje mandata pritožnika
         kot člana Evropskega parlamenta“. Zato je bila J.-M. Le Penu vrnjena funkcija člana Parlamenta in je spet zasedel sedež, ki
         ga je sprostil 23. oktobra 2000.

      34      Vendar je Sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo zavrglo tožbo J.-M. Le Pena kot nedopustno in mu naložilo plačilo svojih
         stroškov in stroškov Parlamenta, nastalih v postopku v glavni stvari in postopku za izdajo začasne odredbe.

       Izpodbijana sodba
      35      Sodišče prve stopnje se je, da bi prišlo do tega sklepa, ki ga podpirata Parlament in Francoska republika, ki ji je bila dovoljena
         intervencija v podporo predlogom te institucije, v bistvu oprlo na dejstvo, da sporni akt zaradi svoje posebnosti ne more
         biti predmet ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje odločilo zlasti:

      „77      Spomniti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso le ukrepi, ki povzročijo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo
         na interese pritožnika tako, da bistveno spremenijo njegov pravni položaj, spadajo med akte, ki so lahko predmet ničnostne
         tožbe v smislu člena 230 ES (sodba Sodišča z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil, str. 2639,
         točka 9, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 4. marca 1999 v zadevi Assicurazioni Generali in Unicredito proti Komisiji, T-87/96,
         Recueil, str. II-203, točka 37). Tako so lahko predmet ničnostne tožbe vsi ukrepi, ki jih sprejmejo institucije in so namenjeni
         za povzročanje pravnih učinkov, ne glede na njihove značilnosti ali obliko (sodba Sodišča z dne 31. marca 1971 v zadevi Komisija
         proti Svetu, 22/70, Recueil, str. 263, točka 42).

      78      V obravnavanem primeru je [sporni] akt izjava predsednice Parlamenta na plenarnem zasedanju 23. oktobra 2000, po kateri ‚[…]
         Parlament v skladu s členom 12(2) [Akta iz leta 1976] upošteva uradno obvestilo francoske vlade o prenehanju mandata [pritožnika]‘.

      79      Zato je treba preučiti, ali je ta izjava povzročila zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese pritožnika tako,
         da bistveno spremenijo njegov pravni položaj.

      80      V zvezi s tem je treba opozoriti na pravni okvir, v katerega spada navedena izjava.
      81      Nedvomno je, da v času dejstev v glavni stvari ni bil sprejet enotni volilni postopek za volitve članov Evropskega parlamenta.
      82      Zato so v skladu s členom 7(2) Akta iz leta 1976 volilni postopek za te volitve še vedno urejali nacionalni predpisi v vsaki
         državi članici.

      83      Tako izhaja zlasti iz člena 12(2), prvi pododstavek, Akta iz leta 1976, da se lahko ‚na podlagi veljavnih nacionalnih predpisov
         države članice‘ sprosti sedež člana Evropskega parlamenta.

      84      Francoska republika je na podlagi Akta iz leta 1976 sprejela predvsem zakon iz leta 1977. V členu 2 tega zakona je določeno,
         da ‚naslov 1. knjige 1. volilnega zakonika in predpisi naslednjih poglavij‘ urejajo volitve članov Evropskega parlamenta.
         V členu 5 istega zakona pod poglavjem III [z naslovom] ‚Pogoji za pasivno volilno pravico in njeno izgubo, nezdružljivost‘
         je določeno zlasti, da ‚se členi od LO 127 do LO 130-1 volilnega zakonika uporabljajo za volitve [članov Evropskega parlamenta],
         da ‚[z] izgubo pasivne volilne pravice, če se zgodi med mandatom, mandat preneha‘ in da se ‚izguba pasivne volilne pravice
         potrdi z odlokom‘.

      85      V členu 12(2) Akta iz leta 1976 sta navedeni predpostavki glede sprostitve sedeža članov Evropskega parlamenta.
      86      Prva predpostavka je navedena v prvem pododstavku te določbe in zajema primere, v katerih se sedež sprosti ‚na podlagi veljavnih
         nacionalnih predpisov‘. Druga predpostavka, ki je predvidena v drugem pododstavku iste določbe, se nanaša na sprostitev v
         ‚vseh drugih primerih‘.

      87      V zvezi s tem je treba navesti, da v nasprotju s trditvami pritožnika prva predpostavka nikakor ni omejena na primere nezdružljivosti
         iz člena 6 Akta iz leta 1976, ampak vključuje tudi primere izgube pasivne volilne pravice. Res je, da je v členu 6(3) Akta
         iz leta 1976 navedeno, da se člani Evropskega parlamenta, za katere se uporabljata ‚odstavka 1 in 2‘ zamenjajo ‚v skladu s
         členom 12‘. Vendar iz tega sklicevanja ni mogoče sklepati, da se zadnjenavedeni člen nanaša samo na primere nezdružljivosti
         iz člena 6(1) in (2). Poleg tega je treba ugotoviti, da v členu 12 ni sklicevanja na pojem ‚nezdružljivost‘, ampak je uporabljen
         mnogo širši koncept ‚sprostitev [sedeža]‘.

      88      Pri prvi predpostavki, predvideni v členu 12(2) Akta iz leta 1976, je vloga Parlamenta omejena na to, da ‚upošteva‘ sprostitev
         sedeža zadevne osebe. Pri drugi predpostavki, ki zajema na primer odstop enega od članov Parlamenta, ,Parlament ugotovi, da
         se je sedež sprostil, in o tem obvesti državo članico‘.

      89      Ker je bil v obravnavanem primeru [sporni] akt sprejet na podlagi člena 12(2), prvi pododstavek, Akta iz leta 1976, je treba
         določiti doseg postopka ‚upoštevanja‘, določenega v tej določbi.

      90      V zvezi s tem je treba poudariti, da se postopek ‚upoštevanja‘ ne nanaša na prenehanje mandata zadevne osebe, ampak na preprosto
         dejstvo, da se je na podlagi nacionalnih predpisov sprostil njen sedež. Z drugimi besedami, vloga Parlamenta ni v ‚izvrševanju‘
         prenehanja mandata, kot to trdi pritožnik, ampak je omejena na upoštevanje potrditve sprostitve sedeža, ki so jo opravili
         že nacionalni organi, to je predhodnega pravnega položaja, izhajajočega izključno iz odločitve teh organov.

      91      Pristojnost preverjanja, ki jo ima Parlament v tem okviru, je še posebej omejena. V bistvu je zožena na nadzor dejanske sprostitve
         sedeža zadevne osebe. V nasprotju s trditvijo pritožnika zlasti Parlament ni pristojen za preverjanje upoštevanja postopka,
         določenega v veljavnem nacionalnem pravu, ali temeljnih pravic zadevne osebe. Za to so namreč izključno pristojna nacionalna
         sodišča ali po potrebi Evropsko sodišče za človekove pravice. Poleg tega je v zvezi s tem treba spomniti, da je v obravnavanem
         primeru pritožnik uveljavljal svoje pravice na francoskem Conseil d’État in Evropskem sodišču za človekove pravice. Pripomniti
         je tudi treba, da Parlament v svojih spisih ali na obravnavi ni nikoli razpolagal s tako široko pristojnostjo za preverjanje,
         kot jo navaja pritožnik.

      92      Dodati je treba, da bi tako široka zasnova pristojnosti za preverjanje Parlamenta na podlagi člena 12(2), prvi pododstavek,
         Akta iz leta 1976, pomenila, da bi ta institucija lahko izrazila pomisleke o sami zakonitosti prenehanja, ki so jih navedli
         nacionalni organi, in zavrnila upoštevanje sprostitve sedeža, če bi menila, da obstaja nezakonitost. Vendar je samo v členu
         8(9) Poslovnika predvidena možnost, da Parlament zavrne sprostitev sedeža, in to zgolj takrat, ko je poklican, da ‚potrdi‘
         tako sprostitev, in ko obstaja ‚netočnost‘ ali ‚neveljavno soglasje‘. Nesmiselno bi bilo, da bi imel Parlament širšo diskrecijsko
         pravico v primerih, ko mora preprosto upoštevati sprostitev sedeža, ki so jo potrdili nacionalni organi, kot v primerih, ko
         mora potrditi sprostitev sedeža.

      93      Te ugotovitve nikakor niso v nasprotju z besedilom člena 7(4), [drugi] pododstavek, Poslovnika [Parlamenta]. Kot pravilno
         poudarjata Parlament in Francoska republika, se ta določba uporablja ‚pred samim prenehanjem‘ in torej sprostitvijo sedeža.
         V njej je namreč določeno, da predsednik Parlamenta zadevo posreduje pristojnemu odboru, ‚če pristojni organi držav članic
         začnejo postopek, ki ima lahko za posledico prenehanje mandata [člana Parlamenta]‘. Ko je ta postopek končan in ko so pristojni
         nacionalni organi potrdili sprostitev sedeža zadevne osebe, mora Parlament samo še upoštevati to sprostitev v skladu s členom
         12(2), prvi pododstavek, Akta iz leta 1976. V skladu z načelom hierarhije predpisov z določbo Pravilnika nikakor ne sme biti
         povzročeno odstopanje od določb Akta iz leta 1976 in Parlament ne sme dobiti širših pristojnosti, kot jih ima na podlagi tega
         akta.

      94      Teh ugotovitev tudi ne more ovreči dejstvo, da je pritožnik do 23. oktobra 2000 še vedno imel sedež v Parlamentu in za to
         od njega prejemal nadomestila ter da so mu do 24. oktobra 2000 francoski organi plačevali osebni dohodek. Med strankami namreč
         ni sporno, da je bil odlok z dne 31. marca 2000 izvršljiv. Čeprav Parlament tega odloka ni upošteval takoj, ko so ga francoski
         organi o njem uradno obvestili, ampak šele pozneje, in je to imelo nekatere praktične posledice za pritožnika, to ne more
         vplivati na pravne učinke, ki so v skladu s členom 12(2) Akta iz leta 1976 povezani s tem uradnim obvestilom.

      95      Trditvi pritožnika, da se s členom 5 zakona iz leta 1977 škoduje neodvisnosti Parlamenta in pomeni nedopustno vmešavanje v
         njegovo delovanje ter da obstaja splošno načelo, na podlagi katerega ‚mora prenehanje razglasiti zadevna parlamentarna skupščina‘,
         nista utemeljeni. Kot je že bilo navedeno v točki 83 zgoraj, iz člena 12(2), prvi pododstavek, Akta iz leta 1976 namreč izrecno
         izhaja, da se lahko sedež člana Evropskega parlamenta sprosti ‚na podlagi veljavnih nacionalnih predpisov države članice‘.
         Ker v času dejstev v glavni stvari ni bil sprejet enotni volilni postopek, sta se v celoti uporabljala ta določba in torej
         zakon iz leta 1977. Ne glede na razvoj pristojnosti Parlamenta nove pristojnosti ne morejo povzročiti neuporabnosti določb
         primarnega prava, v katero spada Akt iz leta 1976, če ni izrecne razveljavitve z besedilom iste ravni.

      96      Iz istih razlogov je trditev pritožnika, ki se nanaša na primarnost prava Skupnosti, popolnoma nepomembna. V obravnavanem
         primeru namreč ni niti protislovja niti navzkrižja med nacionalnim pravom in pravom Skupnosti.

      97      Iz vseh navedenih ugotovitev izhaja, da je bil akt, s katerim so bili v obravnavanem primeru povzročeni zavezujoči pravni
         učinki, ki lahko škodujejo interesom pritožnika, odlok z dne 31. marca 2000. [Sporni] akt ni bil namenjen za povzročitev pravnih
         učinkov, ločenih od pravnih učinkov tega odloka.

      98      Ugotoviti je torej treba, da [sporni] akt ne more biti predmet ničnostne tožbe v smislu člena 230 ES. Zato je treba to tožbo
         zavreči kot nedopustno, ne da bi bilo treba preučiti druge tožbene razloge in trditve v zvezi z dopustnostjo.“

       Pritožba
      36      J.-M. Le Pen s pritožbo v bistvu predlaga Sodišču, naj razveljavi izpodbijano sodbo, ker je bila z njo tožba razglašena za
         nedopustno, naj tožbo razglasi za dopustno in utemeljeno ter razveljavi sporni akt ali, drugače, zadevo vrne Sodišču prve
         stopnje, da to odloči o temelju, mu dodeli znesek 7622,45 eurov kot neizterljive stroške in Parlamentu naloži plačilo vseh
         stroškov postopka.

      37      Parlament primarno predlaga, naj se pritožba delno zavrže kot nedopustna in delno zavrne kot neutemeljena in naj se pritožniku
         naloži plačilo stroškov obeh postopkov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe, in podredno, naj se zadeva
         vrne Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

      38      Francoska republika, tako kot Parlament, predlaga, naj se pritožba zavrne in pritožniku naloži plačilo stroškov.

       Dopustnost pritožbe
      39      Parlament in francoska vlada v svojih zadevnih odgovorih na pritožbo trdita, da je velik del pritožbe nedopusten, ker pritožnik
         samo ponovi tožbene razloge, ki jih je navedel pred Sodiščem prve stopnje, ne da bi natančno opredelil sporne dele izpodbijane
         sodbe in pravne argumente, na katere se posebej opira njegov predlog za razveljavitev, zato je treba spomniti, da morajo biti
         v skladu s členom 225 ES, členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in členom 112(1)(c) Poslovnika Sodišča v pritožbi jasno
         navedeni sporni elementi sodbe, katere razveljavitev se zahteva, in tudi pravni argumenti, ki posebej podpirajo ta predlog.
         V pritožbi te zahteve niso izpolnjene, ker so v njej samo ponovljeni ali dobesedno navedeni razlogi in trditve, ki so že bili
         predloženi Sodišču prve stopnje, in ne vsebuje navedb, s katerimi bi bila natančneje opredeljena pravna napaka v izpodbijani
         sodbi (sodbi z dne 4. julija 2000 v zadevi Bergaderm in Goupil proti Komisiji, C-352/98 P, Recueil, str. I-5291, točki 34
         in 35, ter z dne 30. septembra 2003 v zadevi Eurocoton in drugi proti Svetu, C-76/01 P, Recueil, str. I‑10091, točki 46 in
         47).

      40      Kadar pritožnik izpodbija način, kako je Sodišče prve stopnje razlagalo ali uporabilo pravo Skupnosti, se pravna vprašanja,
         obravnavana v postopku na prvi stopnji, lahko ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku. Če namreč pritožnik na ta način
         ne bi mogel opreti svojih pritožb na pritožbene razloge in trditve, ki jih je uporabil že pred Sodiščem prve stopnje, bi pritožbeni
         postopek deloma izgubil svoj pomen (glej zlasti sodbo z dne 6. marca 2003 v zadevi Interporc proti Komisiji, C‑41/00 P, Recueil,
         str. I-2125, točka 17, in sklep z dne 11. novembra 2003 v zadevi Martinez proti Parlamentu, C-488/01 P, Recueil, str. I-13355,
         točka 39).

      41      Namen te pritožbe, upoštevane v celoti, je izpodbijati presojo Sodišča prve stopnje v zvezi z različnimi pravnimi vprašanji,
         ki so mu bila predložena, in zlasti v zvezi z natančnim področjem uporabe Akta iz leta 1976 in izraza „upoštevati“, uporabljenega
         v členu 12(2), prvi pododstavek, tega akta.

      42      V teh okoliščinah je ta pritožba dopustna.

       Utemeljenost pritožbe
      43      Pritožnik s pritožbo v bistvu izpodbija razlago člena 12(2) Akta iz leta 1976, ki jo je uporabilo Sodišče prve stopnje, in
         zlasti ugotovitev tega sodišča iz točke 97 izpodbijane sodbe, da sporni akt ni bil namenjen za povzročitev posebnih pravnih
         učinkov, ločenih od pravnih učinkov odloka z dne 31. marca 2000. Po mnenju pritožnika je taka ugotovitev v nasprotju s trditvijo
         iz točk 90 in 91 te sodbe, v skladu s katero ima Parlament „kljub temu“ omejeno pristojnost za preverjanje v primeru, v katerem
         mora upoštevati potrditev sprostitve sedeža, ki so jo že opravili nacionalni organi, poleg tega pa je z njo spremenjeno tudi
         področje uporabe člena 12 Akta iz leta 1976.

      44      Pritožnik, ki v zvezi s tem navaja sodno prakso Sodišča, v skladu s katero se je treba po eni strani bolj posvetiti vsebini
         kot obliki akta in po drugi strani upoštevati izrecni namen njegovega avtorja, v obravnavanem primeru trdi, da je bil njegov
         pravni položaj spremenjen s spornim aktom, s tem, da mu je bil odvzet volilni mandat, ne pa z odlokom z dne 31. marca 2000.
         Poleg tega naj bi to razlago potrjevalo besedilo člena 12(2), prvi pododstavek, Akta iz leta 1976 – v katerem je navedena
         obveznost Parlamenta, da „upošteva“ sprostitev sedeža na podlagi nacionalnih predpisov – kot tudi odnos odbora za pravne zadeve
         in predsednice Parlamenta ter dejstvo, da je do 23. oktobra 2000 pritožnik še vedno imel sedež v Parlamentu in do tega datuma
         prejemal nadomestila v breme te institucije ter osebni dohodek, ki so mu ga izplačevali francoski organi.

      45      Pred preučitvijo področja uporabe člena 12(2) Akta iz leta 1976 je treba takoj zavrniti trditev pritožnika, ki se nanaša na
         protislovje med razlogi izpodbijane sodbe in zlasti med njenima točkama 91 in 97. Kot je namreč francoska vlada navedla v
         pisnih stališčih, poleg tega, da izraz „kjub temu“ ni uporabljen nikjer v teh točkah, upoštevanje navedene točke 91, ki jo
         je pritožnik vzel iz sobesedila in navedel samo delno, nujno vodi do sklepa iz točke 97 navedene sodbe. Tako je Sodišče prve
         stopnje ravno zato, ker je v točki 91 ugotovilo, da je pristojnost preverjanja Parlamenta še posebej omejena in v bistvu zožena
         na nadzor dejanske sprostitve sedeža – predvsem brez možnosti preverjanja upoštevanja postopka, določenega v veljavnem nacionalnem
         pravu, ali temeljnih pravic zadevne osebe – lahko v točki 97 te sodbe sklenilo, da sporni akt ne povzroča lastnih pravnih
         učinkov, ločenih od pravnih učinkov odloka z dne 31. marca 2000.

      46      Kar zadeva bistveno trditev pritožnika, ki se nanaša na spremembo področja uporabe člena 12(2) Akta iz leta 1976 in napačno
         presojo Sodišča prve stopnje v zvezi s pravimi značilnostmi spornega akta, ki naj bi sam spremenil njegov pravni položaj,
         je treba priznati utemeljenost trditve, da se je za določitev, ali so akti lahko predmet tožbe na podlagi člena 230 ES, treba
         posvetiti njihovi vsebini in tudi namenu njihovega avtorja. V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč oblika, v kateri so
         akti ali odločitve sprejeti, načeloma nepomembna za možnost njihovega izpodbijanja z ničnostno tožbo (glej zlasti zgoraj navedeni
         sodbi Komisija proti Svetu, točka 42, in IBM proti Komisiji, točka 9).

      47      Čeprav s tega vidika torej ni mogoče izključiti, da se pisno sporočilo ali celo preprosta ustna izjava predloži v nadzor Sodišču
         na podlagi člena 230 ES, se ta možnost vseeno ne more razširiti do kršitve pravil in postopkov, povezanih z volitvami članov
         Parlamenta.

      48      Kot je Sodišče prve stopnje pravilno navedlo v točkah 81 in 82 izpodbijane sodbe, v času dejstev v glavni stvari enotni volilni
         postopek ni bil sprejet, zato so ta postopek v skladu s členom 7(2) Akta iz leta 1976 še naprej urejali veljavni predpisi
         v vsaki državi članici.

      49      V teh okoliščinah, ker na podlagi člena 5 zakona iz leta 1977 izguba pasivne volilne pravice povzroči prenehanje mandata člana
         Parlamenta, ki se potrdi z odlokom, ta institucija ni imela druge možnosti, kot da nemudoma upošteva potrditev, ki so jo opravili
         že nacionalni organi, da se je sedež pritožnika sprostil, ker se je, kot je Sodišče prve stopnje pravilno navedlo v točki
         90 izpodbijane sodbe, taka potrditev nanašala na predhodni pravni položaj, izhajajoč izključno iz odločitve teh organov. S
         trditvami, ki jih pritožnik navaja v tej pritožbi, ni mogoče ovreči zadnje ugotovitve.

      50      Tako najprej glede trditve pritožnika, ki se nanaša na samo besedilo člena 12(2) Akta iz leta 1976, v katerem naj bi bila
         navedena obveznost Parlamenta, da „upošteva“ sprostitev sedeža na podlagi veljavnih nacionalnih predpisov v državi članici,
         ta določba nikakor ne podpira trditve pritožnika, ampak jasno poudarja popoln neobstoj diskrecijske pravice Parlamenta na
         tem področju. Pri tej posebni predpostavki namreč ni vloga Parlamenta, da potrdi sprostitev sedeža, ampak da, kot je Sodišče
         prve stopnje pravilno navedlo v točki 88 izpodbijane sodbe, preprosto upošteva sprostitev sedeža, ki so jo potrdili že nacionalni
         organi, pri drugih predpostavkah, zlasti v zvezi z odstopom ali smrtjo enega od članov Parlamenta, pa ima ta institucija bolj
         dejavno vlogo, saj sama potrdi sprostitev sedeža in o tem obvesti zadevno državo članico.

      51      To razlago med drugim potrjuje besedilo drugih določb Akta iz leta 1976, kot je člen 11 tega akta, in besedilo člena 7(1)
         Poslovnika Parlamenta. S členoma, ki se nanašata na preverjanje veljavnosti mandatov članov Parlamenta, je ta namreč pooblaščen,
         da odloča o veljavnosti mandata vsakega od svojih novoizvoljenih članov in o morebitnih ugovorih na podlagi določb Akta iz
         leta 1976, „z izjemo nacionalnih določb, na katere se akt sklicuje“ (člen 11 Akta iz leta 1976), in „z izjemo [ugovorov] na
         podlagi nacionalne volilne zakonodaje“ (člen 7(1) navedenega poslovnika). Ta pojasnila, ki so bila brez sprememb povzeta v
         sedanjem členu 12 Akta iz leta 1976, kakor je bil spremenjen s Sklepom Sveta 2002/772/ES, Euratom, z dne 25. junija 2002 in
         23. septembra 2002 (UL L 283, str. 1), in v členu 3(1) zdaj veljavnega Poslovnika Parlamenta (UL 2005, L 44, str. 1), torej
         dejansko potrjujejo, da v sedanjem pravu Skupnosti Parlament nima pristojnosti v zvezi s sprostitvijo sedeža na podlagi nacionalnih
         predpisov.

      52      Pritožnik, ki želi izpodbijati to razlago, se zaman sklicuje na pomen namena avtorja spornega akta ob njegovem sprejetju in
         trdi zlasti, da naj bi odbor za pravne zadeve in tudi predsednica Parlamenta „stalno štela za sprejeto“ načelo, da upoštevanje
         prenehanja mandata pritožnika spremeni zgolj njegov status. Poleg tega, da se taka trditev nanaša na presojo dejanskega stanja,
         ki načeloma ne spada pod nadzor Sodišča v okviru pritožbe, vsekakor iz več dokumentov, priloženih tožbi, izhaja, da sta navedeni
         odbor in predsednica Parlamenta menila, da ju obvezuje potrditev tega prenehanja, ki so jo opravili francoski organi.

      53      To velja zlasti za zapisnik z izrednega sestanka odbora za pravne zadeve 15. maja 2000, iz katerega izhaja, da je predsednica
         tega odbora opozorila njegove člane, da mora biti odločitev Parlamenta omejena na „formalnost upoštevanja ali neupoštevanja“,
         in za dopis, poslan predsednici Parlamenta dva dni pozneje, v katerem je predsednica navedenega odbora jasno poudarila „izvršilno“
         naravo odloka z dne 31. marca 2000. Ti dejstvi in dopis, ki ga je 9. junija 2000 predsednica Parlamenta poslala francoskim
         organom in v katerem navaja „nepreklicnost“ prenehanja mandata v skladu z navedenim odlokom, so se upoštevali v točkah 23,
         24 oziroma 29 izpodbijane sodbe. Nobena od ugotovitev Sodišča prve stopnje v teh treh točkah pa ni bila izpodbijana v tej
         pritožbi.

      54      Nazadnje, glede dejstva, ki ga navaja pritožnik, da je lahko imel sedež v Parlamentu do 23. oktobra 2000 in do tega datuma
         prejemal nadomestilo v breme te institucije in tudi osebni dohodek, ki so ga izplačevali francoski organi – kar naj bi po
         njegovem mnenju dokazovalo, da je zgolj sporni akt lahko spremenil njegov pravni položaj in bi torej lahko bil predmet tožbe
         na podlagi člena 230 ES –, je treba navesti, kot je to pravilno navedlo Sodišče prve stopnje, da gre za praktične posledice,
         ki so nastale zaradi zamude, s katero je Parlament upošteval uradno obvestilo francoskih organov o odloku z dne 31. marca
         2000. V bistvu je bil pravni položaj pritožnika spremenjen zgolj z odlokom, s katerim je bilo potrjeno prenehanje njegovega
         mandata.

      55      Pritožnik navaja v podporo svoje trditve dodatni trditvi, da je sporni akt mogoče izpodbijati. Prva se nanaša na dejstvo,
         da je Sodišče prve stopnje v točki 91 izpodbijane sodbe izrecno navedlo, da je pritožnik uveljavljal svoje pravice na Conseil
         d’État in Evropskem sodišču za človekove pravice, kar naj bi dokazovalo obstoj izpodbojnega akta, saj naj bi se Parlament
         tako lotil presoje dejanskih in pravnih sestavin. Druga trditev se nanaša na nepomembnost teorije potrdilnega akta, ki naj
         bi bila podlaga za točko 97 navedene sodbe, kajti pravna sredstva, navedena v točki 91, naj bi pomenila nove pravne sestavine,
         ki so nastopile med datumom sprejetja odloka z dne 31. marca 2000 in datumom, ko je Parlament upošteval prenehanje mandata
         pritožnika.

      56      V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da trditev, da naj bi se Parlament lotil presoje dejanskih in pravnih sestavin, temelji
         na očitno napačnem branju izpodbijane sodbe, kajti kot je že bilo navedeno v točki 45 te sodbe, je Sodišče prve stopnje v
         točki 91 izpodbijane sodbe odločilo, da za preverjanje upoštevanja postopka, določenega v veljavnem nacionalnem pravu, ali
         temeljnih pravic zadevne osebe ni pristojen Parlament, ampak nacionalna sodišča ali po potrebi Evropsko sodišče za človekove
         pravice. Navedba pravnih sredstev, ki jih je pritožnik vložil na Conseil d’État in Evropsko sodišče, ne pomeni potrditve obstoja
         kakršne koli diskrecijske pravice, ki naj bi jo imel Parlament, ampak pomeni dodaten dokaz neobstoja take pristojnosti Parlamenta
         in dejstva, da je pritožnik v nasprotju s tem, kar trdi, lahko dejansko uveljavljal svoje pravice na sodiščih.

      57      Trditev pritožnika, da naj bi Sodišče prve stopnje v točki 97 izpodbijane sodbe implicitno uporabilo teorijo potrdilnega akta,
         je popolnoma neutemeljena. Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 63 sklepnih predlogov, poleg dejstva, da noben element
         navedene točke 97 ne kaže, da naj bi bil namen Sodišča prve stopnje opreti se na tako teorijo, vsi razlogi iz izpodbijane
         sodbe nasprotno kažejo, da sta odlok z dne 31. marca 2000 in sporni akt različna po svojih lastnostih in svojem namenu.

      58      Glede na vse navedene ugotovitve je torej treba ugotoviti, da Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, s tem, da je
         tožbo J.-M. Le Pena zavrglo kot nedopustno.

      59      Zato je treba to pritožbo zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti druge pritožbene razloge, ki jih navaja pritožnik in se nanašajo
         na formalno in vsebinsko nezakonitost spornega akta.

       Stroški
      60      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli
         stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Parlament je predlagal, naj se pritožniku naloži plačilo stroškov,
         in ker pritožnik s svojimi predlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov tega postopka, vključno s stroški postopka za
         izdajo začasne odredbe iz točke 2 te sodbe. V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, Francoska republika, ki se je kot intervenientka
         udeležila postopka, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      J.-M. Le Penu se naloži plačilo stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.
      3)      Francoska republika nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. julija 2017.#London Borough of Ealing proti Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Oprostitev storitev, ki so tesno povezane s športom – Člen 133 – Izključitev iz oprostitve v primeru tveganja izkrivljanja konkurence, ki v slabši položaj postavlja komercialna podjetja, zavezance za DDV – Storitve, ki jih opravljajo neprofitne organizacije, ki so osebe javnega prava.#Zadeva C-633/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. julija 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje - Obdavčenje - Davek na dodano vrednost (DDV) - Direktiva 2006/112/ES - Oprostitev storitev, ki so tesno povezane s športom - Člen 133 - Izključitev iz oprostitve v primeru tveganja izkrivljanja konkurence, ki v slabši položaj postavlja komercialna podjetja, zavezance za DDV - Storitve, ki jih opravljajo neprofitne organizacije, ki so osebe javnega prava“
      V zadevi C‑633/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče (oddelek za davke), Združeno kraljestvo)) z odločbo z dne 30. novembra 2015, ki je na Sodišče prispela 30. novembra 2015, v postopku

         London Borough of Ealing

      proti

         Commisioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász in C. Vajda, sodnika, K. Jürimäe, sodnica, in C. Lycourgos, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. oktobra 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za London Borough of Ealing F. Mitchell, barrister, s pooblastilom H. Grantham, solicitor,

               –

               za vlado Združenega kraljestva S. Brandon, agent, skupaj z R. Hillom in P. Mantlom, barristers,

               –

               za Evropsko komisijo R. Lyal in L. Lozano Palacios, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. decembra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 133, prvi odstavek, točka (d), in drugi odstavek, Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1, in popravek v UL 2007, L 335, str. 60).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med London Borough of Ealing (londonska četrt Ealing, Združeno kraljestvo) in Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (davčna in carinska uprava Združenega kraljestva, v nadaljevanju: davčna uprava) v zvezi z obdavčitvijo vstopnin v športne objekte z davkom na dodano vrednost (DDV).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               V skladu s členom 28(3)(a) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva) v povezavi s Prilogo E, točka 4, k tej direktivi so lahko države članice v prehodnem obdobju iz odstavka 4 tega člena še naprej obdavčevale transakcije iz člena 13(A)(1)(m) navedene direktive.

               4

               Direktiva 2006/112 je v skladu s svojima členoma 411 in 413 s 1. januarjem 2007 razveljavila in nadomestila zakonodajo Evropske unije o DDV, med drugim Šesto direktivo.

               5

               Člen 132(1)(m) Direktive 2006/112, ki spada v poglavje 2, naslovljeno „Oprostitve za določene dejavnosti, ki so v javnem interesu“, ki je pod naslovom IX navedene direktive, določa, da države članice oprostijo:
               „določene storitve, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo in jih nepridobitne organizacije opravijo posameznikom, ki se ukvarjajo s športom ali telesno vzgojo“.

               6

               Člen 133 navedene direktive določa:
               „Države članice lahko za odobritev oprostitev iz točk (b), (g), (h), (i), (l), (m) in (n) člena 132(1) osebam, ki niso osebe javnega prava, v vsakem posameznem primeru predpišejo izpolnjevanje enega ali več naslednjih pogojev:
               […]

                        (d)

                        ni verjetno, da bi oprostitve povzročale izkrivljanja konkurence, na primer, da bi postavila v slabši položaj komercialna podjetja, zavezance za DDV.

                  Države članice, ki so na podlagi Priloge E k [Šesti direktivi] 1. januarja 1989 zaračunavale DDV za transakcije iz točk[e] (m) […] člena 132(1), lahko uporabijo tudi pogoje iz točke (d) prvega odstavka tega člena, ko za omenjeno dobavo blaga ali storitev, ki jih zagotovijo osebe javnega prava, velja oprostitev.“

            Pravo Združenega kraljestva

               7

               Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska je v prehodnem obdobju iz člena 28(3) Šeste direktive še naprej z DDV obdavčevalo opravljanje storitev, ki so bile tesno povezane s športom ali telesno vzgojo, iz člena 13(A)(1)(m) te direktive, razen dveh storitev, ki sta bili povezani s sodelovanjem na športnem tekmovanju in določeni v prilogi 6, skupina 10, Value Added Tax Act 1983 (zakon o davku na dodano vrednost iz leta 1983).

               8

               Priloga 9, skupina 10, Value Added Tax Act 1994 (zakon o davku na dodano vrednost iz leta 1994) določa, da so plačila DDV oproščene te storitve:

                        „1.

                        odobritev pravice do nastopa na športnem ali rekreativnem tekmovanju, če je plačilo za odobritev denarni znesek, ki se v celoti uporabi za zagotovitev nagrade ali nagrad, ki se podelijo na tem tekmovanju;

                        2.

                        odobritev pravice do nastopa na športnem ali rekreativnem tekmovanju s strani upravičene organizacije, ustanovljene za namene športne ali rekreativne vadbe;

                        3.

                        storitve, ki jih upravičena organizacija opravi za posameznika in so s športom ali telesno vzgojo, s katerima se ta posameznik ukvarja, tesno povezane in zanju bistvene, razen storitev, ki jih, če ta organizacija deluje po sistemu članstva, opravi za posameznika, ki ni njen član.“

               9

               V razlagalni opombi 2A k tej skupini 10 je „upravičena organizacija“ opredeljena kot neprofitna organizacija, ki izpolnjuje nekatere pogoje.

               10

               V razlagalni opombi 3 k navedeni skupini je navedeno:
               „Za ‚upravičene organizacije‘ v smislu točke 3 priloge 9, skupina 10, ni mogoče šteti:

                        (a)

                        organov lokalne oblasti;

                        (b)

                        ministrstva […] ali

                        (c)

                        [nekaterih oseb javnega prava, ki niso ministrstva].“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               11

               Londonska četrt Ealing je organ lokalne oblasti, ki upravlja nekatere športne objekte, kot so telovadnice in bazeni. V obdobju od 1. junija 2009 do 31. avgusta 2012 je plačala DDV, obračunan na vstopnine v te objekte.

               12

               Navedena četrt je leta 2013 od davčne uprave zahtevala, naj ji ta davek povrne, ker bi morale biti te storitve na podlagi člena 132(1)(m) Direktive 2006/112 oproščene plačila davka. Ta zahteva je bila zavrnjena z obrazložitvijo, da v skladu s pogoji iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), in drugi odstavek, te direktive nacionalni predpisi izključujejo oprostitev športnih storitev iz prvonavedenega člena, če jih opravljajo subjekti, ki so osebe javnega prava, kot so organi lokalne oblasti.

               13

               Londonska četrt Ealing je zoper to odločbo vložila tožbo pri First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče (davčni senat), Združeno kraljestvo). Pred tem sodiščem je trdila, da se Združeno kraljestvo ne more sklicevati na člen 133, drugi odstavek, navedene direktive, ker ta država članica 1. januarja 1989 kot predmet DDV ni določila vseh športnih storitev, saj so bile zlasti pravice do nastopa na športnem tekmovanju oproščene plačila DDV. Poleg tega tožeča stranka v postopku v glavni stvari meni, da navedeni člen 133, drugi odstavek, glede storitev, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo, ne omogoča, da bi bile neprofitne organizacije, ki so osebe javnega prava, izključene iz ugodnosti oprostitve plačila DDV, ne da bi bile hkrati iz te ugodnosti izključene tudi neprofitne organizacije, ki niso osebe javnega prava. Nazadnje, člen 133, drugi odstavek, iste direktive naj državam članicam ne bi dopuščal, da na splošno vsem organom lokalne oblasti odvzamejo ugodnost te oprostitve, saj naj bi določal, da naj se „v vsakem posameznem primeru“ ugotovi, ali bi lahko navedena oprostitev povzročila izkrivljanje konkurence. Davčna uprava tem trditvam nasprotuje.

               14

               Glede na navedbe iz predložitvene odločbe je treba londonsko četrt Ealing šteti za neprofitno organizacijo, ki opravlja storitve, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo in so namenjene osebam, ki se ukvarjajo s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) Direktive 2006/112.

               15

               V teh okoliščinah je First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče (davčni senat)) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali sme Združeno kraljestvo na podlagi člena 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112 naložiti pogoj iz točke (d) [prvega odstavka] tega člena osebam javnega prava[, prvič,] v okoliščinah, v katerih je Združeno kraljestvo upoštevne transakcije obdavčevalo [z DDV] na dan 1. januarja 1989, medtem ko se je za druge športne storitve na ta dan uporabljala oprostitev, in [drugič,] v okoliščinah, v katerih upoštevne transakcije niso bile oproščene na podlagi nacionalnega prava, preden je Združeno kraljestvo uporabilo pogoj iz člena 133[, prvi odstavek,] točka (d) te direktive?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali sme Združeno kraljestvo naložiti pogoj iz točke (d) [prvega odstavka] člena 133 Direktive 2006/112 neprofitnim organizacijam, ki so osebe javnega prava, ne da bi ta pogoj uporabilo tudi za neprofitne organizacije, ki niso osebe javnega prava?

                        3.

                        Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali je dovoljeno, da Združeno kraljestvo vse neprofitne organizacije, ki so osebe javnega prava, izključi iz ugodnosti oprostitve iz člena 132(1)(m) [Direktive 2006/112], ne da bi v vsakem posameznem primeru preverilo, ali bi odobritev oprostitve lahko povzročila izkrivljanje konkurence in postavila v slabši položaj komercialna podjetja, zavezance za DDV?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               16

               Uvodoma je treba navesti, da glede na navedbe iz predložitvene odločbe spadajo storitve, obravnavane v postopku v glavni stvarni, na časovno področje uporabe Direktive 2006/112, da je treba šteti, da izpolnjujejo pogoje za oprostitev iz člena 132(1)(m) te direktive, in da je te storitve opravljala neprofitna organizacija, ki je oseba javnega prava, v smislu te določbe. Ker so te storitve na podlagi nacionalnih predpisov, obravnavanih v postopku v glavni stvari, predmet DDV, se vprašanja predložitvenega sodišča nanašajo zgolj na razlago člena 133, drugi odstavek, navedene direktive v povezavi s točko (d) njegovega prvega odstavka, v skladu s katerima je mogoče pod nekaterimi pogoji te storitve iz te ugodnosti oprostitve izključiti, kadar jih opravijo subjekti, ki so osebe javnega prava.

            Prvo vprašanje

               17

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom države članice, v skladu s katerimi je odobritev tega, da so subjekti, ki so osebe javnega prava in ki opravljajo storitve, ki so v tesni povezavi s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) te direktive, oproščeni plačila DDV, odvisna od izpolnitve pogoja iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), navedene direktive, čeprav, prvič, ta država članica 1. januarja 1989 vseh teh storitev ni določila kot predmet DDV in, drugič, zadevne storitve niso bile oproščene plačila DDV, preden je bilo naloženo izpolnjevanje navedenega pogoja.

               18

               Glede vprašanja, ali bi morale biti 1. januarja 1989 vse storitve, ki so v tesni povezavi s športom ali telesno vzgojo, predmet DDV, da bi se lahko država članica sklicevala na člen 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112, je treba poudariti, da v besedilu te določbe takega pogoja ni. Navedena določba se namreč uporablja za države članice, ki so za transakcije iz člena 132(1)(m) te direktive naložile ta davek, ne da bi zahtevale, da so vse te storitve predmet davčne obveznosti.

               19

               Taka zahteva bi bila poleg tega v nasprotju z besedilom tega člena 132(1)(m) – na katerega napotuje člen 133, drugi odstavek – ki vključuje „določene“ storitve, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo.

               20

               Zato se lahko država članica, kot je Združeno kraljestvo, ki 1. januarja 1989 DDV ni uporabljala za vse storitve, temveč zgolj za nekatere, sklicuje na možnost, ki jo podeljuje državam članicam člen 133, drugi odstavek, navedene direktive v povezavi s točko (d) njegovega prvega odstavka.

               21

               Drugi del prvega vprašanja se nanaša na razlago zadnjega dela povedi v členu 133, drugi odstavek, iste direktive, in sicer „ko za omenjeno dobavo blaga ali storitev, ki jih zagotovijo osebe javnega prava, velja oprostitev“.

               22

               V zvezi s tem se predložitveno sodišče sprašuje, ali to besedilo pomeni, kot trdi londonska četrt Ealing, da bi moralo Združeno kraljestvo najprej odobriti oprostitev storitev, ki so v tesni povezavi s športom ali telesno vzgojo in jih opravljajo neprofitne organizacije, ki so osebe javnega prava, preden bi lahko za take storitve uporabilo pogoj iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), Direktive 2006/112.

               23

               Take zahteve ni mogoče izpeljati iz člena 133, drugi odstavek, navedene direktive. Kot je namreč v točki 44 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, je v tej določbi besedna zveza „veljati oprostitev“ uporabljena v sedanjiku, to je „velja oprostitev“, ne pa v pretekliku, „je veljala oprostitev“. Z navedeno določbo se zato ne zahteva, da so bile navedene storitve oproščene plačila DDV, preden se uporabi pogoj iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), iste direktive.

               24

               Cilj, ki se uresničuje s členom 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112, tudi potrjuje to razlago. Namen te določbe namreč ni oprostiti storitve, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo, temveč nasprotno, kot je razvidno iz besedila tega člena 133, drugi odstavek, v povezavi s točko (d) prvega odstavka tega člena, državam članicam omogočiti, da uporabijo DDV za navedene storitve, ki jih opravljajo subjekti, ki so osebe javnega prava, in za katere je ta davek veljal 1. januarja 1989.

               25

               Iz tega je razvidno, da je lahko na podlagi člena 133, drugi odstavek, navedene direktive oprostitev storitev, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo in jih opravljajo subjekti, ki so osebe javnega prava, odvisna od pogoja iz točke (d) prvega odstavka tega člena, čeprav te storitve v zadevni državi članici prej niso bile predmet oprostitve.

               26

               Ob upoštevanju predhodnih preudarkov je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom države članice, v skladu s katerimi je odobritev tega, da so subjekti, ki so osebe javnega prava in ki opravljajo storitve, ki so v tesni povezavi s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) te direktive, oproščeni plačila DDV, odvisna od izpolnitve pogoja iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), navedene direktive, čeprav, prvič, ta država članica 1. januarja 1989 vseh teh storitev ni določila kot predmet DDV in, drugič, zadevne storitve niso bile oproščene plačila DDV, preden je bil navedeni pogoj naložen.

            Drugo vprašanje

               27

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari, kadar ti predpisi določajo, da se neprofitnim organizacijam, ki so osebe javnega prava in ki opravljajo storitve, ki so v tesni povezavi s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) navedene direktive, odobri oprostitev plačila DDV, če je izpolnjen pogoj iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), te direktive, ne da bi se ta pogoj uporabljal tudi za neprofitne organizacije, ki niso osebe javnega prava in opravljajo take storitve.

               28

               V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 132(1)(m) Direktive 2006/112, v skladu s katerim države članice oprostijo nekatere storitve, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo in jih opravljajo neprofitne organizacije, brez razlikovanja zajema vse neprofitne organizacije (glej v tem smislu sodbo z dne 25. februarja 2016, Komisija/Nizozemska, C‑22/15, neobjavljena, EU:C:2016:118, točka 43).

               29

               Čeprav člen 133 navedene direktive državam članicam dopušča, da dodelitev te oprostitve pogojujejo z izpolnjevanjem dodatnih pogojev, je iz besedila tega člena, prvi odstavek, razvidno, da lahko države članice pogoje, ki jih zajema ta odstavek, točke od (a) do (d), načeloma uporabljajo zgolj za subjekte, ki niso osebe javnega prava. Glede subjektov, ki so osebe javnega prava, navedeni člen, drugi odstavek, dopušča zgolj, da jim države članice naložijo pogoj iz istega člena, prvi odstavek, točka (d), ki je namenjen preprečitvi izkrivljanja konkurence, s čimer bi bila v slabši položaj postavljena komercialna podjetja, in to zgolj države članice, ki so DDV za storitve iz člena 132(1)(m) navedene direktive uporabljale 1. januarja 1989.

               30

               Zato za možnost, prepuščeno državam članicam, da na podlagi člena 133 Direktive 2006/112 izključijo oprostitev plačila DDV za storitve, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) te direktive, veljajo strožja pravila za neprofitne organizacije, ki so osebe javnega prava, kot za druge neprofitne organizacije. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 27 sklepnih predlogov, je torej namen prvonavedenega člena ugodnejše obravnavanje subjektov, ki so osebe javnega prava, glede ne ostale subjekte, kar zadeva njihovo oprostitev storitev, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo.

               31

               Ob upoštevanju tega namena je treba izraz „tudi“, ki je naveden v členu 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112, razlagati tako, da pomeni, da sme država članica subjektom, ki so osebe javnega prava, naložiti upoštevanje pogoja iz točke (d) prvega odstavka tega člena zgolj, če ga naloži tudi subjektom, ki niso osebe javnega prava.

               32

               Ta razlaga nasprotuje temu, da se z nacionalnimi predpisi, kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari, iz ugodnosti oprostitve plačila DDV za storitve, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) navedene direktive izključijo zgolj storitve, ki jih opravljajo neprofitne organizacije, ki so osebe javnega prava, ne da bi tudi za storitve, ki jih opravljajo druge neprofitne organizacije, na podlagi člena 133, prvi odstavek, točka (d), iste direktive veljalo plačilo DDV.

               33

               Ob upoštevanju teh preudarkov je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari, kadar ti predpisi določajo, da se neprofitnim organizacijam, ki so osebe javnega prava in ki opravljajo storitve, ki so v tesni povezavi s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) navedene direktive, odobri oprostitev plačila DDV, če je izpolnjen pogoj iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), te direktive, ne da bi se ta pogoj uporabljal tudi za neprofitne organizacije, ki niso osebe javnega prava in opravljajo take storitve.

            Tretje vprašanje

               34

               Ob upoštevanju odgovora na drugo vprašanje na tretje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               35

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 133, drugi odstavek, Direktive Sveta 2006/112 z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom države članice, v skladu s katerimi je odobritev tega, da so subjekti, ki so osebe javnega prava in ki opravljajo storitve, ki so v tesni povezavi s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) te direktive, oproščeni plačila davka na dodano vrednost (DDV), odvisna od izpolnitve pogoja iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), navedene direktive, čeprav, prvič, ta država članica 1. januarja 1989 vseh teh storitev ni določila kot predmet DDV in, drugič, zadevne storitve niso bile oproščene plačila DDV, preden je bil navedeni pogoj naložen.

                           2.

                           Člen 133, drugi odstavek, Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari, kadar ti predpisi določajo, da se neprofitnim organizacijam, ki so osebe javnega prava in ki opravljajo storitve, ki so v tesni povezavi s športom ali telesno vzgojo, v smislu člena 132(1)(m) navedene direktive, odobri oprostitev plačila DDV, če je izpolnjen pogoj iz člena 133, prvi odstavek, točka (d), te direktive, ne da bi se ta pogoj uporabljal tudi za neprofitne organizacije, ki niso osebe javnega prava in opravljajo take storitve.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. marca 2016.#Italmobiliare SpA proti Evropski komisiji.#Pritožba – Konkurenca – Trgi „cementa in podobnih proizvodov“ – Upravni postopek – Uredba (ES) št. 1/2003 – Člen 18(1) in (3) – Odločba o zahtevi po informacijah – Obrazložitev – Natančnost prošnje.#Zadeva C-268/14 P.


Sodba Sodišča z dne 9. avgusta 1994. # Raymond Vander Elst proti Office des migrations internationales. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal administratif de Châlons-sur-Marne - Francija. # Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-43/93.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. oktobra 1981. # Günther Arning proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 125/80.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. februarja 1984. # Nelly Kohler proti Računskemu sodišču Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Združeni zadevi 316/82 in 40/83.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. junija 1994. # Develop Dr. Eisbein GmbH & Co. proti Hauptzollamt Stuttgart-West. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemčija. # Skupna carinska tarifa. # Zadeva C-35/93.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 16. septembra 2013. # Rovi Pharmaceuticals GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-97/11.