title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. julija 2015.#Diageo Brands BV proti Simiramida-04 EOOD.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden.#Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb – Razlogi za zavrnitev – Kršitev javnega reda države, v kateri se zahteva priznanje – Sodna odločba sodišča druge države članice, ki je v nasprotju s pravom Unije na področju prava znamk – Direktiva 2004/48/ES – Uveljavljanje pravic intelektualne lastnine – Stroški postopka.#Zadeva C-681/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. julija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 44/2001 — Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb — Razlogi za zavrnitev — Kršitev javnega reda države, v kateri se zahteva priznanje — Sodna odločba sodišča druge države članice, ki je v nasprotju s pravom Unije na področju prava znamk — Direktiva 2004/48/ES — Uveljavljanje pravic intelektualne lastnine — Stroški postopka“
      V zadevi C‑681/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 20. decembra 2013, ki je prispela na Sodišče 23. decembra 2013, v postopku

         Diageo Brands BV

      proti

         Simiramida-04 EOOD,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, S. Rodin, E. Levits, sodnika, M. Berger (poročevalka), sodnica, in F. Biltgen, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. decembra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Diageo Brands BV F. Vermeulen, C. Gielen in A. Verschuur, odvetniki,

               —

               za Simiramida-04 EOOD S. Todorova Željazkova, odvetnica, ter M. Gerritsen in A. Gieske, odvetnika,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za latvijsko vlado I. Kalniņš in I. Ņesterova, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A.‑M. Rouchaud-Joët in G. Wils, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 3. marca 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 34, točka 1, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42) in člena 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Diageo Brands BV (v nadaljevanju: Diageo Brands) in Simiramida-04 EOOD (v nadaljevanju: Simiramida) glede odškodninskega zahtevka, ki ga je zadnjenavedena vložila zaradi škode, ki naj bi ji nastala zaradi zasega blaga, ki ji je bilo namenjeno, zaseg pa je bil opravljen na predlog družbe Diageo Brands.

         Pravni okvir

         Uredba št. 44/2001

               3

               V uvodni izjavi 16 Uredbe št. 44/2001 je navedeno, da „[m]edsebojno zaupanje v ustreznost sodnega varstva znotraj [Evropske unije] opravičuje samodejno priznavanje sodnih odločb, izdanih v državi članici, ne da bi bil za to potreben kakršen koli postopek, razen v primerih njihovega izpodbijanja“.

               4

               Poglavje III Uredbe št. 44/2001, naslovljeno „Priznanje in izvršitev“, je razdeljeno na tri oddelke. V oddelku 1 z naslovom „Priznanje“ so med drugim členi 33, 34 in 36 te uredbe.

               5

               Člen 33(1) Uredbe št. 44/2001 določa:
               „Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek.“

               6

               Člen 34 te uredbe določa:
               „Sodna odločba se ne prizna:

                        1.

                        če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje;

                  […]“

               7

               Člen 36 navedene uredbe določa:
               „Pod nobenimi pogoji tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine.“

         Direktiva 89/104/EGS

               8

               Prva Direktiva Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (89/104/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 92), kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3) (v nadaljevanju: Direktiva 89/104), je bila razveljavljena z Direktivo 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (Kodificirana različica) (UL L 299, str. 25). Vendar je ob upoštevanju časa dejanskega stanja za postopek v glavni stvari še naprej upoštevna Direktiva 89/104.

               9

               Člen 5 te direktive je določal:
               „1.   Registrirana znamka podeljuje imetniku izključne pravice. Imetnik ima pravico, da tretjim osebam prepove, da brez njegovega dovoljenja v gospodarskem prometu uporabijo:

                        (a)

                        katerikoli znak, ki je enak znamki, za enako blago ali storitve, za katere je registrirana znamka;

                  […]
               3.   Po odstavkih 1 in 2 je lahko med drugim prepovedano naslednje:

                        (a)

                        opremljanje blaga ali njegove embalaže z znakom;

                        (b)

                        ponujanje blaga, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene pod tem znakom ali ponujanje ali opravljanje storitev pod tem znakom;

                        (c)

                        uvoz ali izvoz blaga pod tem znakom;

                  […]“

               10

               Člen 7 Direktive 89/104, naslovljen „Izčrpanje pravice iz znamke“, je v odstavku 1 določal:
               „Znamka imetniku ne daje pravice, da prepove njeno uporabo v zvezi z blagom, ki je bilo dano na trg pogodbenice [Evropskega gospodarskega prostora] označeno s to znamko s strani imetnika ali z njegovim soglasjem.“

         Direktiva 2004/48

               11

               V uvodni izjavi 10 Direktive 2004/48 je navedeno, da je njen cilj približevanje zakonodajnih sistemov držav članic, „da bi zagotovili visoko, enakovredno in homogeno raven varstva intelektualne lastnine na notranjem trgu“.

               12

               V uvodni izjavi 22 iste direktive je navedeno, da je med ukrepi, ki jih morajo zagotoviti države članice, „[b]istveno […] tudi, da se zagotovijo začasni ukrepi za takojšnjo prekinitev kršitev, brez čakanja na meritorno odločitev o primeru, ob hkratnem upoštevanju pravic obrambe, zagotovitvi sorazmernosti začasnih ukrepov, tako da ustrezajo značilnostim zadevnega primera, in da se zagotovijo jamstva, potrebna za pokritje stroškov in škode, povzročene tožencu z neutemeljenim zahtevkom“.

               13

               Člen 1 Direktive 2004/48/ES določa, da se ta direktiva nanaša na „ukrepe, postopke in pravna sredstva, ki so potrebna za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine“, in podrobneje določa, da izraz „pravice intelektualne lastnine“ vključuje „pravice industrijske lastnine“.

               14

               Člen 2(1) te direktive določa, da se ukrepi, postopki in pravna sredstva, ki so v njej predvideni, uporabljajo „za katero koli kršitev pravic intelektualne lastnine, kot je predvidena v pravu Skupnosti in/ali nacionalnem pravu zadevne države članice“.

               15

               Na podlagi člena 3(2) navedene direktive morajo biti ukrepi, postopki in pravna sredstva, ki so potrebni za zagotovitev spoštovanja pravic intelektualne lastnine in so jih države članice dolžne sprejeti, „dejanski, sorazmerni in odvračilni in se uporabljajo na tak način, da se izogibajo ustvarjanju ovir za zakonito trgovino in zagotavljajo zaščito pred zlorabo“.

               16

               S tega vidika člen 7(1) Direktive 2004/48 državam članicam nalaga, naj zagotovijo, da lahko pristojni sodni organi pod določenimi pogoji „odredijo takojšnje in dejanske začasne ukrepe za zavarovanje ustreznih dokazov v zvezi z domnevno kršitvijo“. V isti določbi je pojasnjeno, da lahko ti ukrepi vključujejo „fizični zaseg blaga, ki je predmet kršitve“. Na podlagi člena 9(1)(b) te direktive morajo države članice zagotoviti, da lahko sodni organi na zahtevo vlagatelja „odredijo zaseg ali izročitev blaga, s katerim se domnevno krši pravica intelektualne lastnine“. Člena 7(4) in 9(7) te direktive določata, da lahko sodni organi, „kadar je naknadno ugotovljeno, da ni bilo kršitve ali nevarnosti kršitve pravice intelektualne lastnine“, „na zahtevo toženca odredijo vlagatelju, da zagotovi tožencu ustrezno nadomestilo za škodo, ki so jo povzročili navedeni ukrepi“.

               17

               Člen 14 iste direktive v zvezi s stroški določa:
               „Države članice zagotovijo, da razumne in sorazmerne pravne stroške in druge izdatke stranke, ki dobi pravdo, praviloma plača stranka, ki pravdo izgubi, razen če to ne bi bilo pravično.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               18

               Družba Diageo Brands s sedežem v Amsterdamu (Nizozemska) je imetnica znamke Johnny Walker. To znamko viskija v Bolgariji trži prek izključnega lokalnega uvoznika.

               19

               Družba Simiramida s sedežem v Varni (Bolgarija) trguje z alkoholnimi pijačami.

               20

               Zabojnik z 12.096 steklenicami viskija znamke Johnny Walker, namenjen družbi Simiramida, je 31. decembra 2007 iz Gruzije prispel v pristanišče v Varni.

               21

               Ker je uvoz te serije steklenic v Bolgarijo brez dovoljenja družbe Diageo Brands pomenil kršitev znamke, katere imetnica je, je ta družba 12. marca 2008 zaprosila za zaseg in s sklepom z dne 12. marca 2008 pridobila dovoljenje Sofijski gradski sad (sodišče v Sofiji, Bolgarija) za zaseg te serije.

               22

               Sofijski apelativen sad (višje sodišče v Sofiji) je 9. maja 2008 na podlagi pritožbe družbe Simiramid ta sklep o zasegu razveljavilo.

               23

               Varhoven kasacionen sad (vrhovno kasacijsko sodišče) je s sodnima odločbama z dne 30. decembra 2008 in 24. marca 2009 iz formalnih razlogov zavrglo kasacijsko pritožbo, ki jo je vložila družba Diageo Brands.

               24

               Zaseg serije steklenic viskija, ki je bil opravljen na predlog družbe Diageo Brands, je bil 9. aprila 2009 preklican.

               25

               Sofijski gradski sad je v postopku v glavni stvari, ki ga je družba Diageo Brands zaradi kršitve znamke, katere imetnica je, sprožila proti družbi Simiramida, z odločbo z dne 11. januarja 2010 zavrnilo predloge družbe Diageo Brands. Navedeno sodišče je odločilo, da iz sklepa o razlagi, ki ga je 15. junija 2009 izdalo Varhoven kasacionen sad, izhaja, da uvoz proizvodov, ki so bili z dovoljenjem imetnika znamke dani v promet zunaj Evropskega gospodarskega prostora (EGP), v Bolgarijo ne pomeni kršitve pravic iz znamke. Sofijski gradski sad je menilo, da ga na podlagi bolgarskega procesnega prava zavezuje navedeni sklep o razlagi.

               26

               Družba Diageo Brands zoper to odločbo, ki jo je 11. januarja 2010 izdalo Sofijski gradski sad, ni vložila pravnega sredstva, zato je ta postala pravnomočna.

               27

               Družba Simiramida je v sporu o glavni stvari pri nizozemskih sodiščih zahtevala, naj se družbi Diageo Brands naloži plačilo zneska v višini več kot 10 milijonov EUR za škodo, za katero meni, da ji je nastala zaradi zasega, ki je bil izvršen na predlog družbe Diageo Brands. Družba Simiramida je svoj zahtevek utemeljila na odločbi, ki jo je Sofijski gradski sad izdalo 11. januarja 2010 in s katero je ugotovilo, da je bil ta zaseg nezakonit. Družba Diageo Brands je v obrambo navedla, da navedena sodna odločba na Nizozemskem ne more biti priznana, saj je v očitnem nasprotju z nizozemskim javnim redom v smislu člena 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001. Sofijski gradski sad naj bi v navedeni sodni odločbi očitno napačno uporabilo pravo Evropske unije, ker se je oprlo na sklep o razlagi Varhoven kasacionen sad z dne 15. junija 2009, v katerem naj bi bila vsebinska napaka in ki naj bi bil poleg tega izdan na podlagi kršitve obveznosti postavitve vprašanja za predhodno odločanje v skladu s členom 267 PDEU.

               28

               Rechtbank Amsterdam (sodišče v Amsterdamu) je z odločbo z dne 2. marca 2011 ugodilo utemeljitvi družbe Diageo Brands in zavrnilo predlog družbe Simiramida.

               29

               Gerechtshof te Amsterdam (višje sodišče v Amsterdamu) je z odločbo z dne 5. junija 2012 spremenilo odločbo rechtbank Amsterdam in razsodilo, da bi bilo treba sodno odločbo, ki jo je 11. januarja 2010 izdalo Sofijski gradski sad, priznati na Nizozemskem, vendar ni odločalo o odškodninskem zahtevku.

               30

               V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče), pri katerem je družba Diageo Brands vložila kasacijsko pritožbo zoper odločbo Gerechtshof te Amsterdam, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 34, točka 1, Uredbe (ES) št. 44/2001 razlagati tako, da se ta razlog za zavrnitev nanaša tudi na primer, ko je odločba sodišča države članice izvora v očitnem nasprotju s pravom Unije in je to sodišče za to vedelo?

                        2.a.

                        Ali je treba člen 34, točka 1, Uredbe (ES) št. 44/2001 razlagati tako, da je ovira za uspešno sklicevanje na ta razlog za zavrnitev to, da stranka, ki se sklicuje na ta razlog za zavrnitev, v državi članici izvora sodne odločbe ni vložila pravnih sredstev, ki so bila tam na razpolago?

                        2.b.

                        Če je odgovor na vprašanje 2(a) pritrdilen: ali se to spremeni, če je bila vložitev pravnih sredstev v državi članici izvora sodne odločbe nesmiselna, ker je treba domnevati, da ne bi privedla do drugačne odločitve?

                        3.

                        Ali je treba člen 14 Direktive 2004/48/ES razlagati tako, da se ta določba nanaša tudi na stroške, ki strankam nastanejo v sporu v državi članici glede odškodninskega zahtevka, če se zahtevek in obramba zoper njega nanašata na uveljavljanje odgovornosti tožene stranke zaradi zasega in njenih izjav zaradi uveljavljanja pravice iz znamke v drugi državi članici ter se v zvezi s tem postavlja vprašanje glede priznanja odločbe sodišča zadnjenavedene države članice v prvonavedeni državi članici?“

         Predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka

               31

               Družba Diageo Brands je, potem ko je bil ustni postopek 3. marca 2015 končan s predstavitvijo sklepnih predlogov generalnega pravobranilca, z dopisom z dne 6. marca 2015, ki je bil v sodnem tajništvu Sodišča vložen 20. marca 2015, predlagala ponovno odprtje ustnega dela postopka.

               32

               Družba Diageo Brands v podporo temu predlogu navaja, prvič, da je generalni pravobranilec v točki 27 in naslednjih sklepnih predlogov podvomil o točnosti predpostavk, na katere je Hoge Raad der Nederlanden oprlo predložitveno odločbo, in sicer, po eni strani, da je iz sklepa o razlagi Varhoven kasatsionen sad z dne 15. junija 2009, ki je bil potrjen z drugo odločbo z dne 26. aprila 2012, ter iz sodne odločbe Sofijski gradski sad razvidna očitna in zavedna kršitev temeljnega načela prava Unije, in po drugi strani, da je bila vložitev pravnih sredstev pri Varhoven kasatsionen sad za družbo Diageo Brands nesmiselna. Slednja meni, da če bi Sodišče menilo, da je točnost teh predpostavk lahko še predmet razprave med strankama, bi morale biti v tej razpravi upoštevane zahteve temeljnega načela kontradiktornosti, določenega v členu 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, ter v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

               33

               Drugič, družba Diageo Brands navaja, da ni imela možnosti podati svojih stališč o nekaterih dokumentih, ki jih je Evropska komisija predložila na obravnavi.

               34

               Glede tega je treba spomniti, da lahko Sodišče v skladu s členom 83 Poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu ustnega dela postopka navede novo, za odločitev Sodišča odločilno dejstvo, ali če je v zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljali (glej sodbo Komisija/Parker Hannifin Manufacturing in Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, točka 27 in navedena sodna praksa).

               35

               V obravnavani zadevi Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca meni, da je o zadevah dovolj poučeno, da lahko razsodi in da o zadevah ni treba razsoditi na podlagi trditev, o katerih stranke niso razpravljale. Izhodišča razlogovanja predložitvenega sodišča, na katera se sklicuje družba Diageo Brands, so bila namreč obravnavana in so bila predmet kontradiktorne razprave na obravnavi.

               36

               Glede dokumentov, ki jih je Komisija predložila na obravnavi, pa je treba ugotoviti, da niso bili registrirani in da niso v spisu.

               37

               Poleg tega je treba navesti, da je na podlagi člena 252, drugi odstavek, PDEU dolžnost generalnega pravobranilca, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih se v skladu s Statutom Sodišča zahteva njegovo sodelovanje. Vendar Sodišča ne zavezujejo niti predlog generalnega pravobranilca niti obrazložitev, ki ga pripelje do njega (glej sodbo Komisija/Parker Hannifin Manufacturing in Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, točka 29 in navedena sodna praksa).

               38

               Zato je treba predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka zavrniti.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               39

               S tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali to, da je odločba sodišča države članice očitno v nasprotju s pravom Unije in je bila izdana na podlagi kršitve procesnih jamstev, opravičuje njeno nepriznanje na podlagi člena 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001. Poleg tega želi predložitveno sodišče izvedeti, ali v tem okviru sodišče države članice, v kateri se zahteva priznanje, lahko oziroma mora upoštevati to, da oseba, ki nasprotuje temu priznanju, ni izčrpala pravnih sredstev, ki so ji bila na voljo v zakonodaji države izvora.

         Uvodne ugotovitve

               40

               Najprej je treba spomniti, da načelo vzajemnega zaupanja med državami članicami, ki je v pravu Unije temeljnega pomena, zlasti v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice, od vsake države zahteva, da razen v izjemnih okoliščinah šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom (glej v tem smislu mnenje 2/13, EU:C:2014:2454, točka 191 in navedena sodna praksa). Kot je razvidno iz uvodne izjave 16 Uredbe št. 44/2001, ureditev priznavanja in izvrševanja, ki ga določa ta uredba, temelji prav na medsebojnem zaupanju v ustreznost sodnega varstva znotraj Unije. To zaupanje med drugim zahteva, da so sodne odločbe, izdane v državi članici, ipso iure priznane v drugi državi članici (glej sodbo flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, točka 45).

               41

               V tem sistemu je treba člen 34 Uredbe št. 44/2001, ki določa razloge, zaradi katerih je mogoče ugovarjati priznanju sodne odločbe, razlagati ozko, ker pomeni oviro za izpeljavo enega od temeljnih ciljev navedene uredbe. Kar pa zadeva podrobneje uporabo določila o javnem redu iz člena 34, točka 1, te uredbe, se ga lahko uporablja samo izjemoma (glej sodbo Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, točka 55 in navedena sodna praksa).

               42

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča lahko države članice na podlagi pogojev iz člena 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001 načeloma sicer prosto določajo, kaj zahteva javni red v skladu z nacionalnim pojmovanjem, vendar se za opredelitev obsega tega pojma uporablja razlaga te uredbe. Zato mora Sodišče, čeprav ni njegova naloga opredeliti vsebine javnega reda v državi članici, kljub temu preveriti meje, znotraj katerih lahko sodišče države članice uporabi ta pojem, zato da zavrne priznanje sodne odločbe, ki jo je izdalo sodišče druge države članice (glej sodbo flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, točka 47 in navedena sodna praksa).

               43

               V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 36 Uredbe št. 44/2001 s prepovedjo preverjanja sodnih odločb, izdanih v drugi državi članici, glede vsebine sodišču države, v kateri se zahteva priznanje, onemogoča, da bi zavrnilo priznanje te sodne odločbe samo zato, ker naj bi obstajalo protislovje med zakonom, ki ga je uporabilo sodišče države izvora, in tistim, ki bi ga uporabilo sodišče države, v kateri se zahteva priznanje, če bi odločalo o sporu. Poleg tega sodišče države, v kateri se zahteva priznanje, niti ne more preverjati, ali je sodišče države izvora pravilno uporabilo materialno pravo in ali je pravilno ugotovilo dejansko stanje (glej sodbo flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, točka 48 in navedena sodna praksa).

               44

               Uporaba določila o javnem redu iz člena 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001 je upravičena le v primeru, da bi bil s priznanjem ali izvršitvijo sodne odločbe, ki je bila izdana v drugi državi članici, nesprejemljivo kršen pravni red države, v kateri se zahteva priznanje, ker bi ta odločba posegala v eno od temeljnih načel. Da se zagotovi spoštovanje prepovedi vsebinskega preverjanja sodne odločbe, izdane v drugi državi članici, mora poseg pomeniti očitno kršitev pravnega pravila, ki se v pravnem redu države, v kateri se zahteva priznanje, šteje za bistveno ali očitno kršitev pravice, ki je v tem pravnem redu priznana kot temeljna (glej sodbo flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, točka 49 in navedena sodna praksa).

               45

               Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba preučiti, ali je na podlagi elementov, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, mogoče utemeljiti, da bi priznanje odločbe Sofijski gradski sad z dne 11. januarja 2010 pomenilo očitno kršitev nizozemskega javnega reda v smislu člena 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001.

               46

               Ti elementi se nanašajo na kršitev materialnega prava in procesnih jamstev v postopku, v katerem je bila sprejeta navedena odločba.

         Kršitev materialnega prava iz člena 5 Direktive 89/104

               47

               V postopku v glavni stvari predložitveno sodišče izhaja iz predpostavke, da je Sofijski gradski sad očitno napačno uporabilo člen 5(3) Direktive 89/104, ker je v odločbi z dne 11. januarja 2010 odločilo, da uvoz proizvodov, ki so bili z dovoljenjem imetnika zadevne znamke dani v promet zunaj EGP, v Bolgarijo ne pomeni kršitve pravic iz znamke.

               48

               V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da to, da se očitna napaka, ki naj bi jo storilo sodišče države izvora, nanaša, kot v postopku v glavni stvari, na pravno pravilo Unije, in ne na nacionalno pravno pravilo, ne spremeni pogojev uporabe določila o javnem redu v smislu člena 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001. Nacionalno sodišče mora namreč enako učinkovito zagotavljati varstvo pravic iz nacionalnega pravnega reda in pravnega reda Unije (glej v tem smislu sodbo Renault, C‑38/98, EU:C:2000:225, točka 32).

               49

               Nato je treba spomniti, da sodišče države, v kateri se zahteva priznanje, ne more zavrniti priznanja sodne odločbe, ki jo je izdala druga država članica, le zato, ker meni, da je bilo v tej sodni odločbi nacionalno pravo ali pravo Unije napačno uporabljeno, saj bi bil sicer spodkopan cilj Uredbe št. 44/2001. Ravno nasprotno, treba je šteti, da v takih primerih sistem pravnih sredstev v vsaki državi članici, skupaj z mehanizmom predloga za sprejetje predhodne odločbe iz člena 267 PDEU, daje posameznikom zadostno jamstvo (glej v tem smislu sodbo Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, točka 60 in navedena sodna praksa).

               50

               Določilo o javnem redu se lahko uporabi le, če bi navedena napačna uporaba prava pomenila to, da bi priznanje zadevne sodne odločbe v državi, v kateri se zahteva priznanje, povzročilo očitno kršitev temeljnega pravnega pravila v pravnem redu Unije in torej navedene države članice.

               51

               Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 52 sklepnih predlogov, je torej določba materialnega prava, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, namreč člen 5(3) Direktive 89/104, del direktive o minimalni uskladitvi, katere cilj je delno zbližati neusklajene zakonodaje držav članic na področju znamk. Čeprav je res, da spoštovanje pravic, ki so bile s členom 5 te direktive dodeljene imetnikom znamk, in pravilna uporaba pravil o izčrpanju teh pravic, določenih v členu 7 navedene direktive, neposredno vplivata na delovanje notranjega trga, iz tega ni mogoče sklepati, da bi napaka pri izvajanju teh določb nedopustno kršila pravni red Unije tako, da bi posegla v njegovo temeljno načelo.

               52

               Nasprotno, treba je ugotoviti, da zgolj okoliščina, da je v sodni odločbi, ki jo je 11. januarja 2010 izdalo Sofijski gradski sad, po mnenju sodišča države, v kateri se zahteva priznanje, napaka glede tega, da so bile za okoliščine postopka v glavni stvari uporabljene določbe, ki urejajo pravice imetnika znamke, kot so te, določene v Direktivi 89/104, ne more upravičiti, da ta odločba ne bi bila priznana v državi, v kateri se zahteva priznanje, saj ta napaka ne pomeni kršitve temeljnega pravnega pravila v pravnem redu Unije in torej v pravnem redu države, v kateri se zahteva priznanje.

         Kršitev procesnih jamstev

               53

               V tej zadevi predložitveno sodišče poudarja, da napaka, ki jo je po njegovem mnenju storilo Sofijski gradski sad, izvira iz sklepa o razlagi, ki ga je 15. junija 2009 izdalo Varhoven kasatsionen sad in v katerem naj bi to zadnje navedeno sodišče podalo očitno napačno razlago člena 5(3) Direktive 89/104, njegova razlaga pa je zavezujoča za nižja sodišča. Predložitveno sodišče še navaja, da je Varhoven kasacionen sad po vsej verjetnosti moralo biti seznanjeno s tem, da gre za očitno napačno razlago, saj je več članov tega sodišča z ločenimi odklonilnimi mnenji izrazilo nestrinjanje glede navedene razlage.

               54

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da zgolj dejstva, da je v skladu z veljavnimi bolgarskimi procesnimi pravili več članov Varhoven kasacionen sad v zvezi z zadevnim sklepom o razlagi izrazilo odklonilno ločeno mnenje, ki odstopa od mnenja večine, ni mogoče šteti za dokaz, da je ta večina namerno kršila pravo Unije, ampak ga je treba razumeti kot odraz razprave, ki se je lahko legitimno razvila pri preučitvi zapletenega pravnega vprašanja.

               55

               Poleg tega je treba poudariti, da je Komisija v pisnih stališčih, ki jih je predložila Sodišču, navedla, da je v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ki ga je sprožila proti Republiki Bolgariji, preučila skladnost sklepov o razlagi Varhoven kasacionen sad z dne 15. junija 2009 in 26. aprila 2012 s pravom Unije. Komisija je še dodala, da je s to preučitvijo ugotovila, da sta ta dva sklepa o razlagi skladna s pravom Unije in je zato končala ta postopek zaradi neizpolnitve obveznosti.

               56

               Ta razlikovanja v presojah, o katerih se Sodišče ni pristojno izreči v okviru te zadeve, kažejo vsaj to, da ni mogoče Varhoven kasacionen sad očitati, da je storilo očitno kršitev določbe prava Unije in to kršitev vsililo nižjim sodiščem.

               57

               Kot navaja predložitveno sodišče, se družba Diageo Brands sklicuje tudi na to, da so bolgarska sodišča kršila načelo sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, namreč načelo, ki po njegovem mnenju pomeni obveznost uporabe mehanizma predhodnega odločanja in je posebna oblika načela lojalnega sodelovanja med državami članicami iz člena 4(3) PEU.

               58

               V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da je Sofijski gradski sad, ki je izdalo sodno odločbo, katere priznanje se zahteva, sodišče prve stopnje, proti odločbam katerega je po nacionalnem pravu mogoča pritožba. Zato to sodišče ni dolžno Sodišču postaviti vprašanja za predhodno odločanje v smislu člena 267, drugi odstavek, PDEU, ima pa možnost to storiti.

               59

               Nato je treba opozoriti, da ureditev, ki jo člen 267 PDEU določa za zagotovitev enotne razlage prava Unije v državah članicah, vzpostavlja neposredno sodelovanje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči v okviru postopka, ki ne poteka na predlog strank. Predlog za sprejetje predhodne odločbe namreč temelji na izmenjavi mnenj med sodišči, katere začetek je v celoti odvisen od presoje nacionalnega sodišča glede pomembnosti in nujnosti tega predloga (sodba Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, točki 62 in 63 ter navedena sodna praksa).

               60

               Iz tega sledi, da tudi ob predpostavki, da bi bilo Sofijski gradski sad postavljeno vprašanje o razlagi člena 5(3) Direktive 89/104, to sodišče ni zavezano Sodišču postaviti vprašanja v zvezi s tem.

               61

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je po informacijah, ki jih ima na voljo Sodišče, proti sodni odločbi Sofijski gradski sad z dne 11. januarja 2012 mogoča pritožba, ki bi ji, če bi bilo treba, lahko sledila celo revizija pri Varhoven kasacionen sad.

               62

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da družba Diageo Brands zoper navedeno odločbo ni izčrpala pravnih sredstev, ki so ji bila na voljo v nacionalnem pravu. Družba Diageo Brands navaja, da tega ni storila, ker je bila uporaba pravnih sredstev, ki so na voljo pri bolgarskih sodiščih, nesmiselna, saj naj ne bi privedla do drugačne odločitve višjih sodišč, pri čemer predložitveno sodišče meni, da ta izjava ni neutemeljena.

               63

               Glede tega je treba poudariti, da – kot je bilo poudarjeno v točki 40 te sodbe – ureditev priznanja in izvršitev, določena v Uredbi št. 44/2001, temelji na vzajemnem zaupanju v ustreznost sodnega varstva v Uniji. Ravno zaradi tega zaupanja med državami članicami glede njihovih pravnih sistemov in pravosodnih institucij je mogoče sklepati, da v primeru napačne uporabe nacionalnega prava ali prava Unije sistem pravnih sredstev v vsaki državi članici, skupaj z mehanizmom predloga za sprejetje predhodne odločbe iz člena 267 PDEU, daje posameznikom zadostno jamstvo (glej točko 49 te sodbe).

               64

               Iz tega sledi, da je treba Uredbo št. 44/2001 razlagati tako, da temelji na osnovni ideji, da so posamezniki načeloma zavezani uporabiti vsa pravna sredstva, ki jih ponuja pravo države članice izvora. Vendar kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 64 sklepnih predlogov, morajo posamezniki praviloma uporabiti vsa pravna sredstva, ki so v tej državi članici na voljo, da se prepreči kršitev javnega reda, razen če posebne okoliščine preveč otežujejo ali onemogočajo uporabo pravnih sredstev. To pravilo je še toliko bolj utemeljeno, če zatrjevana kršitev javnega reda izhaja iz domnevne kršitve prava Unije, tako kot v postopku v glavni stvari.

               65

               Glede okoliščin, ki jih družba Diageo Brands v postopku v glavni stvari navaja kot utemeljitev za neuporabo pravnih sredstev, ki jih je imela na voljo, je treba poudariti, prvič, da je iz spisa razvidno, da ni mogoče izključiti, da je Sofijski gradski sad v odločbi z dne 11. januarja 2010 napačno uporabilo sklep o razlagi, ki ga je 15. junija 2009 izdalo Varhoven kasacionen sad. Vendar če bi družba Diageo Brands vložila pritožbo zoper to odločbo, bi tako napako ob predpostavki, da je bila storjena, lahko odpravilo pritožbeno sodišče. Zadnje bi vsekakor imelo možnost, da v primeru dvoma glede utemeljenosti pravne presoje Varhoven kasacionen sad Sodišču predloži vprašanje glede razlage prava Unije, na katero se ta pravna presoja nanaša (glej v tem smislu sodbo Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, točka 27).

               66

               Drugič, če bi bila nato vložena revizija pri Varhoven kasacionen sad, bi bilo to kot nacionalno sodišče, zoper odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva v smislu člena 267, tretji odstavek, PDEU, zadevo načeloma dolžno predložiti Sodišču, če bi se pojavil dvom glede razlage Direktive 89/104 (glej v tem smislu sodbo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 35). Če to sodišče neupravičeno ne bi izpolnilo te obveznosti, bi to povzročilo možnost uveljavljati odgovornost Republike Bolgarije v skladu s pravili, ki so v zvezi s tem določena v sodni praksi Sodišča (sodba Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točki 50 in 59).

               67

               Iz teh okoliščin ni razvidno, da bi bolgarska sodišča očitno kršila načelo lojalnega sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, niti da družba Diageo Brands ne bi imela varstva, ki je zagotovljeno s sistemom pravnih sredstev v tej državi članici, skupaj z mehanizmom predloga za sprejetje predhodne odločbe iz člena 267 PDEU.

               68

               Glede na vse zgornje ugotovitve je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da to, da je odločba, ki je bila izdana v eni državi članici, v nasprotju s pravom Unije, ne more upravičiti zavrnitve priznanja te odločbe v drugi državi članici z utemeljitvijo, da krši javni red zadnjenavedene države, saj zatrjevana napačna uporaba prava ni očitna kršitev pravnega pravila, ki se šteje za temeljno v pravnem redu Unije in s tem v pravnem redu države članice, v kateri se zahteva priznanje, ali pravice, ki je priznana kot temeljna v teh pravnih redih. Napaka pri uporabi določbe, kot je člen 5(3) Direktive 89/104, ni tak primer.
               Sodišče države, v kateri se zahteva priznanje, mora pri preverjanju obstoja morebitne očitne kršitve javnega reda te države upoštevati to, da mora posameznik – razen če posebne okoliščine preveč otežujejo ali onemogočajo uporabo pravnih sredstev v državi članici izvora – uporabiti v tej državi članici vsa razpoložljiva pravna sredstva, da bi se že na začetku preprečila taka kršitev.

         Tretje vprašanje

               69

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14 Direktive 2004/48, na podlagi katerega mora stroške in druge izdatke stranke, ki dobi pravdo, praviloma plačati stranka, ki pravdo izgubi, razlagati tako, da se ta člen lahko uporabi za stroške strank v okviru odškodninskega zahtevka, vloženega v državi članici za povrnitev škode, nastale zaradi zasega v drugi državi članici, katerega namen je bila preprečitev posega v pravico intelektualne lastnine, če se v okviru tega odškodninskega zahtevka postavlja vprašanje priznanja sodne odločbe, izdane v tej drugi državi članici, s katero je bila ugotovljena nezakonitost navedenega zasega.

               70

               Za odgovor na to vprašanje je treba opredeliti, ali postopek v glavni stvari spada na področje uporabe Direktive 2004/48.

               71

               Kot je navedeno v uvodni izjavi 10 Direktive 2004/48, je cilj te direktive približevanje zakonodajnih sistemov držav članic glede sredstev uveljavljanja pravic intelektualne lastnine, da bi zagotovili visoko, enakovredno in homogeno raven varstva intelektualne lastnine na notranjem trgu.

               72

               Direktiva 2004/48 se v skladu s tem ciljem in na podlagi njenega člena 1 nanaša na vse ukrepe, postopke in pravna sredstva, ki so potrebna za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine. Člen 2(1) te direktive pa podrobno določa, da se ti ukrepi, postopki in pravna sredstva uporabljajo za katero koli kršitev pravic intelektualne lastnine, kot je predvidena v pravu Unije in/ali nacionalnem pravu zadevne države članice.

               73

               Sodišče je presodilo, da določbe Direktive 2004/48 niso namenjene temu, da urejajo vse vidike pravic intelektualne lastnine, ampak le tiste, ki se nanašajo na spoštovanje teh pravic in poseg v te pravice, tako da se določijo učinkovita pravna sredstva za preprečevanje, odpravo ali popravo kakršnih koli kršitev obstoječih pravic intelektualne lastnine (glej sodbo ACI Adam BV in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 61 in navedena sodna praksa).

               74

               Iz ukrepov, postopkov in pravnih sredstev, določenih v Direktivi 2004/48, izhaja, da pravne poti za zagotovitev varstva pravic intelektualne lastnine dopolnjujejo odškodninski zahtevki, ki so z njimi tesno povezani. Medtem ko člena 7(1) in 9(1) te direktive določata varnostne in začasne ukrepe, namenjene zlasti preprečitvi kakršne koli neposredne kršitve pravice intelektualne lastnine, ki med drugim vključujejo zaseg blaga, ki domnevno krši tako pravico, pa člena 7(4) in 9(7) navedene direktive določata ukrepe, ki tožencu omogočajo, da zahteva nadomestilo za škodo, če je naknadno ugotovljeno, da ni bilo kršitve ali nevarnosti kršitve pravice intelektualne lastnine. Kot je razvidno iz uvodne izjave 22 te direktive, ti odškodninski ukrepi pomenijo jamstva, za katera je zakonodajalec menil, da so potrebna kot protiutež takojšnjim in dejanskim začasnim ukrepom, ki jih je predvidel.

               75

               V tem primeru je postopek v glavni stvari – katerega namen je povrnitev škode, nastale zaradi zasega, ki so ga sodni organi države članice najprej odredili, da bi preprečili neposredni poseg v pravico intelektualne lastnine, in nato preklicali z utemeljitvijo, da obstoj posega ni bil dokazan – posledica tožbe imetnika pravice intelektualne lastnine, da bi dosegel izrek ukrepa s takojšnjim učinkom, ki mu je omogočil, da je brez čakanja na meritorno odločitev preprečil vsakršen morebitni poseg v njegovo pravico. Taka odškodninska tožba ustreza jamstvom, določenim v Direktivi 2004/48 v korist toženca in kot protiutež sprejetju začasnega ukrepa, ki ogroža njegove interese.

               76

               Iz tega sledi, da je treba za postopek, kot je ta v glavni stvari, šteti, da spada na področje uporabe Direktive 2004/48.

               77

               Sodišče je v zvezi s členom 14 Direktive 2004/48 že presodilo, da je namen te določbe okrepiti raven varstva intelektualne lastnine, s čimer bi se preprečilo, da bi bila oškodovana stranka odvrnjena od tega, da bi začela sodni postopek za zaščito svojih pravic (glej sodbo Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, točka 48).

               78

               Glede na ta cilj ter široko in splošno opredelitev iz člena 14 Direktive 2004/48, ki se nanaša na „stranko, ki dobi pravdo“, in na „stranko, ki pravdo izgubi“, brez dodatnega pojasnila in določitve mej glede vrste postopka, za katero je treba uporabiti pravilo, ki ga določa, je treba ugotoviti, da se ta določba lahko uporabi za stroške, ki so jih stranke priglasile v okviru vsakega postopka, ki spada na področje uporabe te direktive.

               79

               V zvezi s tem je brez pomena okoliščina, da v sporu o glavni stvari presoja o utemeljenosti ali neutemeljenosti zadevnega zasega zastavlja vprašanje priznanja ali zavrnitve priznanja odločbe, izdane v drugi državi članici. Tako vprašanje je namreč postransko in ne spremeni predmeta spora.

               80

               Glede na vse navedene ugotovitve je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14 Direktive 2004/48 razlagati tako, da se lahko uporabi za stroške strank v okviru odškodninskega zahtevka, vloženega v državi članici za povrnitev škode, nastale zaradi zasega v drugi državi članici, katerega namen je bil preprečitev posega v pravico intelektualne lastnine, če se v okviru tega odškodninskega zahtevka postavlja vprašanje priznanja sodne odločbe, ki je bila izdana v tej drugi državi članici in s katero je bila ugotovljena neutemeljenost navedenega zasega.

         Stroški

               81

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 34, točka 1, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da to, da je odločba, ki je bila izdana v eni državi članici, v nasprotju s pravom Unije, ne more upravičiti zavrnitve priznanja te odločbe v drugi državi članici z utemeljitvijo, da krši javni red te države, saj zatrjevana napačna uporaba prava ni očitna kršitev pravnega pravila, ki se šteje za temeljno v pravnem redu Unije in s tem v pravnem redu države članice, v kateri se zahteva priznanje, ali pravice, ki je priznana kot temeljna v teh pravnih redih. Napaka pri uporabi določbe, kot je člen 5(3) Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, pa ni tak primer.

                           Sodišče države, v kateri se zahteva priznanje, mora pri preverjanju obstoja morebitne očitne kršitve javnega reda te države upoštevati, da mora posameznik – razen če posebne okoliščine preveč otežujejo ali onemogočajo uporabo pravnih sredstev v državi članici izvora – uporabiti v tej državi članici vsa razpoložljiva pravna sredstva, da bi se že na začetku preprečila taka kršitev.

                           2.

                           Člen 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine je treba razlagati tako, da se lahko uporabi za stroške strank v okviru odškodninskega zahtevka, vloženega v državi članici za povrnitev škode, nastale zaradi zasega v drugi državi članici, katerega namen je bila preprečitev posega v pravico intelektualne lastnine, če se v okviru tega odškodninskega zahtevka postavlja vprašanje priznanja sodne odločbe, ki je bila izdana v tej drugi državi članici in s katero je bila ugotovljena neutemeljenost navedenega zasega.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 6. septembra 2013. # Bank Refah Kargaran proti Svetu Evropske unije. # Skupna zunanja in varnostna politika - Omejevalni ukrepi proti Iranu za preprečevanje širjenja jedrskega orožja - Zamrznitev sredstev - Obveznost obrazložitve - Pravica do obrambe - Pravica do učinkovitega sodnega varstva. # Zadeva T-24/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T‑24/11,
            Bank Refah Kargaran  s sedežem v Téhéranu (Iran), ki jo zastopa J.‑M. Thouvenin, odvetnik,
            tožeča stranka,
            proti
            Svetu Evropske unije , ki ga zastopata M. Bishop in R. Liudvinaviciute-Cordeiro, zastopnika,
            tožena stranka,
            ob intervenciji
            Evropske komisije , ki sta jo sprva zastopala F. Erlbacher in M. Konstantinidis, nato A. Bordes in M. Konstantinidis, zastopniki,
            intervenientka,
            zaradi, prvič, predloga za ugotovitev, da se Sklep Sveta 2010/413/SZVP z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 195, str. 39) za tožečo stranko ne uporablja, drugič, predloga za razglasitev ničnosti Uredbe Sveta (EU) št. 961/2010 z dne 25. oktobra 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 423/2007 (UL L 281, str. 1), Uredbe Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (EU) št. 961/2010 (UL L 88, str. 1) in Uredbe Sveta (EU) št. 1263/2012 z dne 21. decembra 2012 o spremembi Uredbe (EU) št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 356, str. 34) ter vseh prihodnjih uredb, ki bi dopolnile ali nadomestile navedene uredbe do razglasitve sodbe v tem postopku, v delu, v katerem bi se ti akti nanašali na tožečo stranko, tretjič, predloga za razglasitev ničnosti Sklepa Sveta 2010/644/SZVP z dne 25. oktobra 2010 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 281, str. 81), Sklepa Sveta 2011/783/SZVP z dne 1. decembra 2011 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 319, str. 71), Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1245/2011 z dne 1. decembra 2011 o izvajanju Uredbe (EU) št. 961/2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 319, str. 11) in Sklepa Sveta 2012/829/SZVP z dne 21. decembra 2012 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 356, str. 71) ter vseh prihodnjih aktov, ki bi dopolnili ali nadomestili navedene akte do razglasitve sodbe v tem postopku, v delu, v katerem bi se ti akti nanašali na tožečo stranko, in četrtič, predloga za razglasitev ničnosti odločb, ki ju vsebujeta dopisa z dne 28. oktobra 2010 in 5. decembra 2011,
            SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi I. Pelikánová (poročevalka), predsednica, K. Jürimäe in M. van der Woude, sodnika,
            sodna tajnica: C. Kristensen, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. marca 2013
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            Dejansko stanje
            1. Tožeča stranka, Bank Refah Kargaran, je iranska banka.
            2. Ta zadeva spada v okvir sistema omejevalnih ukrepov, uvedenih zaradi pritiska na Islamsko republiko Iran, da bi ustavila jedrske dejavnosti, ki pomenijo nevarnost širjenja jedrskega orožja, in razvoj sistemov za izstrelitev jedrskega orožja (v nadaljevanju: širjenje jedrskega orožja).
            3. Tožeča stranka je bila 26. julija 2010 uvrščena na seznam subjektov, vključenih v širjenje jedrskega orožja iz Priloge II k Sklepu Sveta 2010/413/SZVP z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 195, str. 39).
            4. Tožeča stranka je bila zato z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 668/2010 z dne 26. julija 2010 o izvajanju člena 7(2) Uredbe (ES) št. 423/2007 (UL L 195, str. 25) uvrščena na seznam iz Priloge V k Uredbi Sveta (ES) št. 423/2007 z dne 19. aprila 2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 103, str. 1). Posledica te uvrstitve je bila zamrznitev sredstev in gospodarskih virov tožeče stranke.
            5. Svet Evropske Unije je v Sklepu 2010/413 v zvezi s tožečo stranko navedel ta razlog:
            „[Tožeča stranka] je opravljala dejavnosti za banko Bank Melli, potem ko je Evropska unija proti slednji uvedla sankcije.“
            6. V Izvedbeni uredbi št. 668/2010 je bila v zvezi s tožečo stranko navedena ta obrazložitev:
            „[Tožeča stranka] je opravljala dejavnosti za banko Bank Melli, potem ko je Evropska unija proti slednji uvedla sankcije.“
            7. Svet je z dopisom z dne 27. julija 2010 tožečo stranko obvestil o njeni uvrstitvi na seznam iz Priloge II k Sklepu 2010/413 in na seznam iz Priloge V k Uredbi št. 423/2007.
            8. Tožeča stranka je Svet 8. septembra 2010 prosila, naj prekliče njeno uvrstitev na seznam iz Priloge II k Sklepu 2010/413 in na seznam iz Priloge V k Uredbi št. 423/2007.
            9. Uvrstitev tožeče stranke v Prilogo II k Sklepu 2010/413 je bila potrjena s Sklepom Sveta 2010/644/SZVP z dne 25. oktobra 2010 o spremembi Sklepa 2010/413 (UL L 281, str. 81).
            10. Ker je bila Uredba št. 423/2007 razveljavljena z Uredbo Sveta (EU) št. 961/2010 z dne 25. oktobra 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 281, str. 1), je Svet tožečo stranko vključil v Prilogo VIII k navedeni uredbi. Zato so bili v skladu s členom 16(2) navedene uredbe sredstva in gospodarski viri tožeče stranke zamrznjeni.
            11. Razlogi, navedeni v Uredbi št. 961/2010, so enaki razlogom iz Sklepa 2010/413.
            12. Svet je z dopisom z dne 28. oktobra 2010 odgovoril na dopis tožeče stranke z dne 8. septembra 2010 in navedel, da je po ponovni proučitvi zavrnil njen predlog, naj jo izbriše s seznama v Prilogi II k Sklepu 2010/413 in seznama v Prilogi VIII k Uredbi št. 961/2010. V zvezi s tem je pojasnil, da se morajo za tožečo stranko še naprej uporabljati omejevalni ukrepi, določeni v navedenih besedilih, ker spis ne vsebuje novih elementov, ki bi upravičevali spremembo stališča Sveta.
            13. Tožeča stranka je 12. januarja 2011 Svet pozvala, naj ji sporoči elemente, na katere se je oprl pri sprejetju omejevalnih ukrepov zoper njo.
            14. Svet je na podlagi tega poziva z dopisom z dne 22. februarja 2011 tožeči stranki posredoval kopijo predloga za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki ga je podala ena od držav članic.
            15. Tožeča stranka je 29. julija 2011 Svetu poslala novo zahtevo za izbris njenega imena s seznama iz Priloge II k Sklepu 2010/413 in iz Priloge VIII k Uredbi št. 961/2010. V zvezi s tem je navajala, da elementi, sporočeni 22. februarja 2011, niso dovolj podrobni.
            16. Začetek veljavnosti Sklepa Sveta 2011/783/SZVP z dne 1. decembra 2011 o spremembi Sklepa 2010/413 (UL L 319, str. 71) in Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1245/2011 z dne 1. decembra 2011 za izvajanje Uredbe št. 961/2010 (UL L 319, str. 11) ni vplival na uvrstitev tožeče stranke v Prilogo II k Sklepu 2010/413 in Prilogo VIII k Uredbi št. 961/2010.
            17. Svet je z dopisom z dne 5. decembra 2011 tožečo stranko obvestil o ohranitvi njenega imena na seznamih iz Priloge II k Sklepu 2010/413 in Priloge VIII k Uredbi št. 961/2010. Navedel je, da ob neobstoju novih elementov razlogi iz navedenih besedil ostajajo utemeljeni.
            18. Tožeča stranka je z dopisom z dne 13. januarja 2012 znova podala pripombe in zahtevala, naj se ji posredujejo vsi elementi, na katere se je Svet oprl pri sprejetju Sklepa 2011/783 in Izvedbene uredbe št. 1245/2011.
            19. Svet je na zahtevo tožeče stranke odgovoril z dopisom z dne 21. februarja 2012, ki so mu bili priloženi trije dokumenti.
            20. Uredba št. 961/2010 je bila razveljavljena z Uredbo Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 88, str. 1), ime tožeče stranke pa je Svet vključil v Prilogo IX k zadnjenavedeni uredbi. Razlogi so enaki tistim iz Sklepa 2010/413. Zato so bili v skladu s členom 23(2) navedene uredbe sredstva in gospodarski viri tožeče stranke zamrznjeni.
            21. Začetek veljavnosti Sklepa Sveta 2012/829/SZVP z dne 21. decembra 2012 o spremembi Sklepa 2010/413 (UL L 356, str. 71) in Uredbe (EU) št. 1263/2012 o spremembi Uredbe št. 267/2012 (UL L 356, str. 34) ni vplival na uvrstitev tožeče stranke v Prilogo II k Sklepu 2010/413 in Prilogo IX k Uredbi št. 267/2012.
            Postopek in predlogi strank
            22. Tožeča stranka je 19. januarja 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
            23. Evropska komisija je z dopisom, ki ga je sodno tajništvo Splošnega sodišča prejelo 3. maja 2011, vložila predlog za intervencijo v obravnavanem postopku v podporo Svetu. Predsednica četrtega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 8. julija 2011 intervencijo dopustila.
            24. Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 16. februarja 2012, prilagodila svoje predloge in dopolnila argumentacijo po sprejetju Sklepa 2011/783 in Izvedbene uredbe št. 1245/2011.
            25. Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 31. maja 2012, prilagodila svoje predloge in dopolnila argumentacijo po sprejetju Uredbe št. 267/2012.
            26. Ta zadeva je bila s sklepom predsednice četrtega senata Splošnega sodišča z dne 26. februarja 2013 po opredelitvi strank za namen ustnega postopka združena z zadevama T‑4/11 in T‑5/11, Export Development Bank of Iran proti Svetu, v skladu s členom 50 Poslovnika Splošnega sodišča.
            27. Stranki sta na obravnavi 12. marca 2013 podali svoja stališča in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.
            28. Tožeča stranka je na obravnavi prilagodila svoje predloge in dopolnila argumentacijo po sprejetju Sklepa 2012/829 in Uredbe št. 1263/2012.
            29. Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – ugotovi, da se Sklep 2010/413 zanjo ne uporablja;
            – Uredbo št. 961/2010, Uredbo št. 267/2012 in Uredbo št. 1263/2012 kot tudi vse prihodnje uredbe, ki bi dopolnile ali nadomestile navedene uredbe do razglasitve sodbe v tem postopku, razglasi za nične v delu, v katerem se nanašajo nanjo;
            – člen 16(2)(a) in (b) Uredbe št. 961/2010 in člen 23(2)(a) in (b) ter (4) Uredbe št. 267/2012 razglasi za nična v delu, v katerem se nanašata nanjo;
            – Sklep 2010/644, Sklep 2011/783, Izvedbeno uredbo št. 1245/2011, Prilogo IX k Uredbi št. 267/2012, Sklep 2012/829 in vse prihodnje akte, ki bi dopolnili ali nadomestili navedene akte do razglasitve sodbe v tem postopku, razglasi za nične v delu, v katerem se nanašajo nanjo;
            – odločbi, ki ju vsebujeta dopisa z dne 28. oktobra 2010 in 5. decembra 2011, razglasi za nični;
            – Svetu naloži plačilo stroškov.
            30. Svet ob podpori Komisije Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – tožbo zavrne;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            Pravo
            Dopustnost
            Dopustnost predloga za razglasitev ničnosti prihodnjih aktov
            31. Glede predloga tožeče stranke, podanega na obravnavi, da se razglasi ničnost vseh prihodnjih aktov, ki bi dopolnili ali nadomestili izpodbijane akte, je treba opozoriti, da lahko Splošno sodišče odloča le o predlogu za razglasitev ničnosti obstoječega akta, ki posega v položaj. Čeprav se lahko tožeči stranki v nekaterih okoliščinah (glej točko 49 v nadaljevanju) dovoli, da svoje predloge preoblikuje tako, da se nanašajo na akte, ki so med postopkom nadomestili prvotno izpodbijane akte, ta rešitev ne dopušča špekulativnega nadzora zakonitosti domnevnih, še ne sprejetih aktov (sklep Splošnega sodišča z dne 18. septembra 1996 v zadevi Langdon proti Komisiji, T‑22/96, Recueil, str. II‑1009, točka 16, in sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2006 v zadevi Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu, T‑228/02, ZOdl., str. II‑4665, točka 32).
            32. Zato je treba predloge za razglasitev ničnosti vseh prihodnjih aktov, ki bi dopolnili ali nadomestili akte, ki se izpodbijajo s to tožbo, zavreči kot nedopustne.
            Dopustnost drugega in tretjega tožbenega predloga tožeče stranke
            33. Tožeča stranka z drugim in tretjim tožbenim predlogom Splošnemu sodišču predlaga, naj razglasi za nične na eni strani Uredbo št. 961/2010, Uredbo št. 267/2012 in Uredbo št. 1263/2012 ter na drugi strani člen 16(2)(a) in (b) Uredbe št. 961/2010 in člen 23(2)(a) in (b) ter (4) Uredbe št. 267/2012, v delu, v katerem se ti akti in določbe nanašajo nanjo.
            34. Člen 263, četrti odstavek, PDEU določa, da lahko fizične ali pravne osebe pod pogoji iz prvega in drugega odstavka vložijo tožbo zoper nanje naslovljene akte ali akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov.
            35. Na prvem mestu je glede predloga za razglasitev ničnosti Uredbe št. 961/2010 in Uredbe št. 267/2012 v delu, v katerem se nanašata na tožečo stranko, iz sodne prakse razvidno, da sta ti uredbi hkrati splošna akta, ker kategoriji naslovnikov, ki je določena na splošno in abstraktno, prepovedujeta med drugim dati sredstva in gospodarske vire na razpolago osebam in subjektom, ki so navedeni na seznamih, priloženih tem aktom, in sveženj posamičnih odločb, sprejetih v zvezi s temi osebami in subjekti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, C‑402/05 P in C‑415/05 P, ZOdl., str. I‑6351, točke od 241 do 244). Poleg tega je treba spomniti, da je v zvezi z akti, ki so tako kot Uredba št. 961/2010 in Uredba št. 267/2012 sprejeti na podlagi določb o skupni zunanji in varnostni politiki, dostop do sodišča Unije v skladu s členoma 275, drugi odstavek, PDEU in 263, četrti odstavek, PDEU omogočen s tem, da gre za posamične akte.
            36. Iz tega izhaja, da je tožeča stranka, ki je poimensko navedena v Prilogi VIII k Uredbi št. 961/2010 in v Prilogi IX k Uredbi št. 267/2012, upravičena predlagati razglasitev ničnosti teh uredb v delu, v katerem se nanašata nanjo.
            37. Na drugem mestu, glede predloga za razglasitev ničnosti člena 16(2)(a) in (b) Uredbe št. 961/2010 in člena 23(2)(a) in (b) ter (4) Uredbe št. 267/2012, v delu, v katerem se ti določbi nanašata na tožečo stranko, je treba najprej ugotoviti, da tega predloga ni mogoče šteti za ugovor nezakonitosti teh določb, saj tožeča stranka ne zatrjuje le njune nezakonitosti, temveč izrecno zahteva razglasitev njune ničnosti.
            38. Dalje je treba glede tega predloga navesti, da v obravnavani zadevi ne gre za nobenega od treh primerov iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, kot so navedeni v točki 34 zgoraj.
            39. Prvič, tožeča stranka ni naslovnica navedenih določb.
            40. Drugič, zadevni uredbi se resda neposredno in posamično nanašata na tožečo stranko, saj je poimensko navedena v njunih prilogah, kjer so navedena imena oseb in subjektov, na katere se omejevalni ukrepi nanašajo. Vendar ta ugotovitev ne velja za določbi, za kateri posebej predlaga razglasitev ničnosti, ki se uporabljata za kategorijo subjektov, ki so določeni na splošno in abstraktno, in sicer bodisi vse kategorije oseb in subjektov, opredeljenih v členu 16(2) Uredbe št. 961/2010 in v členu 23(2) in (4) Uredbe št. 267/2012, bodisi vsi gospodarski subjekti, ki bi lahko imeli poslovna razmerja z navedenimi subjekti ali z Iranom. Torej sta navedeni določbi v razmerju do tožeče stranke splošne narave.
            41. Tretjič, ne da bi bilo treba ugotavljati, ali navedeni določbi pomenita predpise v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, je treba ugotoviti, da potrebujeta izvedbene ukrepe. Da bi se namreč omejevalni ukrepi, ki jih določata, lahko uporabili za določene posameznike, je treba te uvrstiti ali ohraniti na seznamih, ki sta prilogi k navedenima uredbama, kot je glede omejitev iz člena 16(2) Uredbe št. 961/2010 razvidno iz njenega člena 36(2), glede omejitev iz člena 23(2) Uredbe št. 267/2012 pa iz njenega člena 46(2). V obravnavanem primeru so bili izvedbeni ukrepi glede tožeče stranke sprejeti v obliki raznih aktov, s katerimi je bila po proučitvi uvrščena ali ohranjena na seznamih iz Priloge VIII k Uredbi št. 961/2010 in iz Priloge IX k Uredbi št. 267/2012.
            42. Zato tožeča stranka ne more predlagati razglasitve ničnosti člena 16(2)(a) in (b) Uredbe št. 961/2010 in člena 23(2) in (4) Uredbe št. 267/2012.
            43. Teh ugotovitev ne omaje to, da je tožeča stranka navedla, da zadevni določbi izpodbija samo v delu, v katerem se nanašata nanjo. To, da so bile uporabljene za tožečo stranko, namreč ne spremeni njihove pravne narave splošnega akta.
            44. Na tretjem mestu je treba glede Uredbe št. 1263/2012 navesti, da v Uredbo št. 267/2012 uvaja dodatne omejevalne ukrepe zoper Iran, ne da bi bila spremenjena Priloga IX k tej uredbi in ne da bi Svet to prilogo ponovno preučil. Čeprav ti dodatni ukrepi lahko povečajo vpliv na tožečo stranko zaradi njene uvrstitve na sezname oseb in subjektov, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, so splošne narave, prav tako kot člen 16(2)(a) in (b) Uredbe št. 961/2010 in člen 23(2)(a) in (b) ter (4) Uredbe št. 267/2012. Zato tožeča stranka ne more predlagati niti razglasitve ničnosti Uredbe št. 1263/2012.
            45. Iz tega izhaja, da je treba tretji tožbeni predlog tožeče stranke kot tudi drugi tožbeni predlog v delu, v katerem se nanaša na Uredbo št. 1263/2012, zavreči kot nedopustna.
            Prilagoditev tožbenih predlogov tožeče stranke
            46. Kot je razvidno iz točk 9, 10 in 20 zgoraj, je bil seznam v Prilogi II k Sklepu 2010/413 od vložitve tožbe nadomeščen z novim seznamom, določenim s Sklepom 2010/644, Uredba št. 423/2007, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo št. 668/2010, pa je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo št. 961/2010, ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo št. 267/2012. Poleg tega je Svet v točkah obrazložitve Sklepa 2011/783 in uvodnih izjavah Izvedbene uredbe št. 1245/2011 izrecno navedel, da je v celoti preveril seznam iz Priloge II k Sklepu 2010/413 in Priloge VIII k Uredbi št. 961/2010 in ugotovil, da bi za osebe, subjekte in organe, naštete v njej, med drugim za tožečo stranko, morali še naprej veljati omejevalni ukrepi. Tožeča stranka je svoje prvotne predloge prilagodila tako, da se njen predlog za razglasitev ničnosti poleg Sklepa 2010/644 nanaša na Sklep 2011/783, Izvedbeno uredbo št. 1245/2011, Prilogo IX k Uredbi št. 267/2012 in Sklep 2012/829. Svet in Komisija sta prilagoditvi ugovarjala le glede zadnjenavedenega akta.
            47. Glede tega je treba opozoriti, da če sklep ali uredbo, ki se neposredno in posamično nanaša na posameznika, med postopkom nadomesti akt z enako vsebino, je treba šteti, da gre za novo dejstvo, na podlagi katerega lahko tožeča stranka prilagodi svoje predloge in tožbene razloge. Bilo bi namreč v nasprotju z učinkovitim izvajanjem sodne oblasti in z zahtevo po ekonomičnosti postopka, če bi tožeča stranka morala vložiti novo tožbo. Poleg tega bi bilo krivično, če bi lahko zadevna institucija, da bi nasprotovala očitkom zoper akt iz tožbe, predložene sodišču Unije, spremenila izpodbijani akt ali ga nadomestila z drugim in se med postopkom sklicevala na to spremembo ali nadomestitev, da bi drugi stranki onemogočila razširitev njenih prvotnih tožbenih predlogov in razlogov, ki so obstajali pred zadnjim aktom, ali vložitev dodatnih tožbenih predlogov in razlogov zoper tega (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2008 v zadevi People’s Mojahedin Organization of Iran proti Svetu, T‑256/07, ZOdl., str. II‑3019, točka 46 in navedena sodna praksa).
            48. Ta ugotovitev velja tudi za akte, kakršna sta Sklep 2011/783 in Izvedbena uredba št. 1245/2011, ki določata, da se mora sklep ali uredba po postopku ponovne proučitve, ki je izrecno naložen s tem sklepom ali uredbo, še naprej neposredno in posamično nanašati na določene posameznike.
            49. V obravnavani zadevi je torej treba šteti, da je tožeča stranka prav tako upravičena, da predlaga razglasitev ničnosti Sklepa 2011/783 in Izvedbene uredbe št. 1245/2011, s katerima je bila uvrščena in ohranjena na seznamih oseb, za katere se uporabijo ukrepi zamrznitve sredstev, kot so priloženi k Uredbi št. 961/2010, ter Priloge IX k Uredbi št. 267/2012, v delu, v katerem se ti akti nanašajo nanjo (glej v tem smislu in po analogiji sodbo proti Svetu, navedeno v točki 47 zgoraj, točka 47).
            50. Nasprotno pa Sklep 2012/829 ne nadomešča prejšnjega akta, ki bi neposredno in posamično zadeval tožečo stranko, niti ni bil sprejet po celovitem preverjanju seznamov oseb, na katere se omejevalni ukrepi nanašajo. Ta sklep namreč vsebuje le določbe glede finančnih institucij s sedežem na območju Unije in dodatek k seznamu oseb, za katere se uporabljajo omejevalni ukrepi, iz Priloge II k Sklepu 2010/413. Zato se na tožečo stranko ne nanaša ne neposredno ne posamično in ta ni upravičena – kot je Svet zatrjeval na obravnavi – do prilagoditve svojih tožbenih predlogov, da bi predlagala razglasitev njegove ničnosti.
            Vsebinska presoja
            51. Tožeča stranka s četrtim tožbenim predlogom, kolikor je dopusten (glej točko 32 zgoraj), Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj razglasi ničnost aktov, s katerimi je bila uvrščena in ohranjena na seznamih oseb, za katere se uporabljajo ukrepi zamrznitve sredstev. Poleg tega tožeča stranka z drugim tožbenim predlogom, kolikor je dopusten (glej točki 32 in 44 zgoraj), Splošnemu sodišču predlaga, naj Uredbo št. 961/2010 in Uredbo št. 267/2012 razglasi za nični v delu, v katerem se nanašata nanjo. Iz ugotovitev, navedenih v točki 35 zgoraj, pa je razvidno, da se ta akta na tožečo stranko nanašata ravno zato, ker je poimensko navedena v njunih prilogah VIII in IX. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se drugi tožbeni predlog dejansko prekriva s četrtim.
            52. Nazadnje, peti tožbeni predlog tožeče stranke je namenjen razglasitvi ničnosti odločb, ki naj bi ju vsebovala dopisa z dne 28. oktobra 2010 in z dne 5. decembra 2011. Ker je bila tožeča stranka s tema dopisoma obveščena, da je bila ohranjena na seznamih oseb, za katere se uporabljajo ukrepi zamrznitve sredstev, po sprejetju Sklepa 2010/644, Uredbe št. 961/2010, Sklepa 2011/783 in Izvedbene uredbe št. 1245/2011, in ker torej navedena dopisa nista samostojni odločbi, je treba ugotoviti, da se peti tožbeni predlog dejansko prekriva s četrtim.
            53. Tožeča stranka v zvezi s tem navaja pet tožbenih razlogov, pri čemer se prvi nanaša na kršitev člena 215 PDEU, drugi na kršitev obveznosti obrazložitve, pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva, tretji na napačno uporabo prava in napake pri presoji, četrti na kršitev načela sorazmernosti in pravice do spoštovanja lastnine, peti pa na kršitev načela enakega obravnavanja.
            54. Svet in Komisija izpodbijata utemeljenost tožbenih razlogov tožeče stranke. Poleg tega zatrjujeta, da se tožeča stranka kot podaljšana roka iranske države ne more sklicevati na varstva in jamstva, povezana s temeljnimi pravicami.
            55. Splošno sodišče meni, da je treba najprej proučiti drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, pravice od obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva. Vendar je treba najprej proučiti, ali se lahko tožeča stranka sklicuje na varstva in jamstva, povezana s temeljnimi pravicami.
            Možnost tožeče stranke, da se sklicuje na varstva in jamstva, povezana s temeljnimi pravicami
            56. Svet in Komisija trdita, da se v skladu s pravom Unije pravne osebe, ki so podaljšana roka tretjih držav, ne morejo sklicevati na varstvo in jamstva, povezana s temeljnimi pravicami. Ker je tožeča stranka po njunem mnenju podaljšana roka iranske države, naj bi to pravilo zanjo veljalo.
            57. V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da niti v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (UL 2010, C 83, str. 389) niti v pogodbah ni nobenih določb, ki bi pravnim osebam, ki so podaljšana roka države, odrekale varstvo temeljnih pravic. Nasprotno, določbe navedene listine, ki so upoštevne glede na tožbene razloge tožeče stranke, zlasti njeni členi 17, 41 in 47, zagotavljajo pravice „vseh oseb“, kar vključuje pravne osebe, kakršna je tožeča stranka.
            58. Kljub temu se Svet in Komisija v tem okviru sklicujeta na člen 34 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), v skladu s katerim tožbe, ki jih pri Evropskem sodišču za človekove pravice vložijo vladne organizacije, niso dopustne.
            59. Toda po eni strani je člen 34 EKČP postopkovna določba, ki je ni mogoče uporabiti za postopke pred sodiščem Unije. Po drugi strani pa je v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice cilj te določbe preprečiti, da bi bila država, ki je pogodbenica EKČP, hkrati tožeča in tožena stranka pred navedenim sodiščem (glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 13. decembra 2007 v zadevi Ladijska družba Islamske republike Iran proti Turčiji, Recueil des arrêts et décisions  2007-V, točka 81). Ta preudarek v obravnavani zadevi ni upošteven.
            60. Svet in Komisija prav tako zatrjujeta, da je pravilo, na katero se sklicujeta, utemeljeno s tem, da država zagotavlja spoštovanje temeljnih pravic na njenem ozemlju, ne more pa teh pravic uživati.
            61. Vendar tudi če bi se ta utemeljitev lahko uporabila za notranji položaj, to, da država zagotavlja spoštovanje temeljnih pravic na svojem ozemlju, ni pomembno za obseg pravic, ki jih lahko pravne osebe, ki so podaljšana roka te države, uživajo na ozemlju tretjih držav.
            62. Glede na navedeno je treba šteti, da pravo Unije ne vsebuje pravila, ki bi pravnim osebam, ki so podaljšana roka tretjih držav, preprečevalo, da se sebi v korist sklicujejo na varstva in jamstva, povezana s temeljnimi pravicami. Te pravne osebe se torej na te pravice lahko sklicujejo pred sodiščem Unije, če so združljive z njihovim statusom pravne osebe.
            63. Svet in Komisija vsekakor nista predložila elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da je tožeča stranka dejansko podaljšana roka iranske države, in sicer subjekt, ki naj bi sodeloval pri izvrševanju javne oblasti ali upravljal javno službo pod nadzorom upravnih organov (glej v tem smislu zgoraj v točki 59 navedeno sodbo Ladijska družba Islamske republike Iran proti Turčiji, točka 79).
            64. Svet v zvezi s tem trdi, da je tožeča stranka dejansko v lasti ali pod nadzorom iranske države ali vlade, saj je njena skupščina sestavljena iz več članov iranske vlade. Poleg tega tožeča stranka po navedbah Sveta vodi javno službo pod nadzorom iranskih oblasti, ker je njen cilj spodbujanje iranske zunanje trgovine v okviru sodelovanja z državami v razvoju. Dalje, opravljanje bančnih storitev naj bi bilo bistvenega pomena za gospodarske dejavnosti in družbo na splošno.
            65. Vendar ne to, da je iranska država večinska lastnica kapitala tožeče stranke, ne to, da so bančne storitve te banke nujne za delovanje gospodarstva države, tem dejavnostim ne podeljuje lastnosti javne službe niti ne pomeni, da tožeča stranka sodeluje pri izvajanju javne oblasti.
            66. Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da se tožeča stranka lahko sebi v korist sklicuje na varstva in jamstva, povezana s temeljnimi pravicami.
            Drugi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve, pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva
            67. Tožeča stranka v zvezi s tem zatrjuje, prvič, da se ni imela možnosti izjaviti pred svojo uvrstitvijo v Prilogo VIII k Uredbi št. 961/2010, drugič, da podana obrazložitev ni zadostna, in tretjič, da je kljub predhodnim prošnjam vpogled v spis Sveta dobila šele po poteku roka za vložitev tožbe.
            68. Glede, posebej, obrazložitve tožeča stranka v bistvu trdi, da ni mogla vedeti, na kakšni podlagi je bila uvrščena na sezname oseb, za katere se uporabljajo ukrepi zamrznitve sredstev, da nezadostnost obrazložitve ni bila odpravljena z naknadno posredovanim dokumenti in da je dopis z dne 5. decembra 2011, ki ji ga je poslal Svet, vzorčen.
            69. Svet, ki ga podpira Komisija, tem trditvam nasprotuje.
            70. Najprej je treba proučiti očitek o kršitvi obveznosti obrazložitve.
            71. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je namen obveznosti obrazložitve akta, ki posega v položaj, kakor je določena v členu 296, drugi odstavek, PDEU in v tej zadevi zlasti v členu 24(3) Sklepa 2010/413, členu 15(3) Uredbe št. 423/2007, členu 36(3) Uredbe št. 961/2010 in členu 46(3) Uredbe št. 267/2012, zadevni osebi po eni strani dati na voljo dovolj podatkov za ugotovitev, ali je akt utemeljen ali pa vsebuje morebitne napake, na podlagi katerih bi ta oseba lahko izpodbijala njegovo veljavnost pred sodiščem Unije, po drugi strani pa sodišču Unije omogočiti, da lahko izvaja nadzor nad zakonitostjo tega akta. Tako določena obveznost obrazložitve je bistveno načelo prava Unije, od katerega so mogoča odstopanja samo iz nujnih razlogov. Zato je treba obrazložitev načeloma posredovati zadevni osebi hkrati z aktom, ki posega v njen položaj, neobrazložitve pa ni mogoče popraviti s tem, da se zadevna oseba z razlogi za pravni akt seznani med postopkom pred sodiščem Unije (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. oktobra 2009 v zadevi Bank Melli Iran proti Svetu, T‑390/08, ZOdl., str. II‑3967, točka 80 in navedena sodna praksa).
            72. Zato mora Svet – razen če nujni razlogi, ki se nanašajo na varnost ali vodenje mednarodnih odnosov Unije ali njenih držav članic, nasprotujejo temu, da se sporočijo nekateri elementi – subjekt, na katerega se nanašajo omejevalni ukrepi, seznaniti s specifičnimi in konkretnimi razlogi, zaradi katerih meni, da jih je bilo treba sprejeti. Tako mora navesti dejanske in pravne okoliščine, od katerih je odvisna zakonska utemeljitev zadevnih ukrepov, in preudarke, na podlagi katerih je sprejel te ukrepe (glej v tem smislu sodbo Bank Melli Iran proti Svetu, navedena v točki 71 zgoraj, točka 81 in navedena sodna praksa).
            73. Poleg tega mora biti obrazložitev prilagojena naravi zadevnega akta in okoliščinam, v katerih je bil sprejet. Obveznost obrazložitve je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino zadevnega akta, lastnosti podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki ali druge osebe, ki jih akt neposredno in posamično zadeva. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh upoštevnih dejanskih in pravnih okoliščin, ker je treba zadostnost obrazložitve presojati ne le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njen okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje. Natančneje, akt, s katerim se posega v položaj, je dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume ukrep, sprejet v zvezi z njo (glej sodbo Bank Melli Iran proti Svetu, navedena v točki 71 zgoraj, točka 82 in navedena sodna praksa).
            74. Takoj je treba navesti, da je za presojo upoštevanja obveznosti obrazložitve poleg razlogov iz izpodbijanih aktov treba upoštevati tudi predlog za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki ga je Svet posredoval tožeči stranki.
            75. Po eni strani je namreč iz navedenega predloga, kot je bil sporočen tožeči stranki, razvidno, da je bil predložen delegaciji držav članic v okviru sprejetja omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo nanjo, in da zato pomeni element, na katerem temeljijo ti ukrepi.
            76. Po drugi strani je res, da je bil ta predlog tožeči stranki posredovan po sprejetju Sklepa 2010/644 in Uredbe št. 961/2010 ter po vložitvi tožbe. Zato ne more biti veljavna dopolnitev obrazložitve Sklepa 2010/644 in Uredbe št. 961/2010. Kljub temu pa ga je mogoče upoštevati pri presoji zakonitosti poznejših aktov, in sicer Sklepa 2011/783, Izvedbene uredbe št. 1245/2011 in Uredbe št. 267/2012.
            77. V izpodbijanih aktih je v zvezi s tožečo stranko naveden en sam razlog, in sicer da je opravljala dejavnosti za banko Bank Melli, potem ko je Unija proti slednji uvedla sankcije.
            78. V predlogu za sprejetje omejevalnih ukrepov, posredovanem 22. februarja 2011, je ponovljena obrazložitev izpodbijanih aktov.
            79. Nazadnje, v dopisu tožeči stranki z dne 5. decembra 2011 je navedeno samo, da je Svet po ponovni proučitvi sklenil, da se morajo za tožečo stranko še naprej uporabljati omejevalni ukrepi iz Sklepa 2010/413 in Uredbe št. 961/2010, saj v spisu ni novih elementov, ki bi upravičevali spremembo njegovega stališča, in torej razlogi za uvrstitev v prilogi k tema aktoma še veljajo.
            80. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da edini razlog, na katerega se sklicuje Svet, ni dovolj natančen, ker ne pojasnjuje, kaj je treba šteti za „opravljanje dejavnosti“ v zvezi z bančnimi posli, katere dejavnosti naj bi tožeča stranka opravljala za banko Melli in kdo so tretje osebe, v korist katerih naj bi se opravljali zadevni posli. Poleg tega dopis z dne 5. decembra 2011, naslovljen na tožečo stranko, ne vsebuje nobenega dodatnega elementa, ki bi lahko utemeljeval ukrepe, ki so bili sprejeti zoper njo.
            81. Svet je na podlagi vprašanja Splošnega sodišča glede pojma „opravljanje dejavnosti“ tekočih bančnih poslov na obravnavi navedel, da ta pojem zajema prevzem poslov banke Melli, ki so bili blokirani zaradi omejevalnih ukrepov, v okviru kompleksnih transakcij, ki lahko zadevajo vse posle, ki jih neka banka opravlja v okviru dolgoročnih poslov, kot so akreditivi in financiranja. Ugotoviti pa je treba, da so te navedbe prav tako splošne kot te iz edinega razloga in zlasti nikakor ne pojasnjujejo narave storitev, ki naj bi jih opravila tožeča stranka. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da so bili akreditivi in financiranja navedeni samo kot primer in da Svet ni navedel nobenega konkretnega posla, ki naj bi ga tožeča stranka izvedla pri „opravljanju dejavnosti“ za banko Melli.
            82. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je Svet kršil obveznost obrazložitve iz člena 296, drugi odstavek, PDEU, člena 24(3) Sklepa 2010/413, člena 15(3) Uredbe št. 423/2007, člena 36(3) Uredbe št. 961/2010 in člena 46(3) Uredbe št. 267/2012 ter obveznost, da tožeči stranki kot zainteresirani stranki sporoči elemente, ki so zanjo obremenilni v zvezi z razlogom za ukrepe zamrznitev sredstev, sprejete zoper njo.
            83. Iz tega izhaja, da je treba sprejeti drugi tožbeni razlog v delu, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, saj že ta ugotovitev utemeljuje razglasitev ničnosti izpodbijanih aktov v delu, v katerem se nanašajo na tožečo stranko.
            84. Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba akte, ki določajo uvrstitev in ohranitev tožeče stranke na seznamih oseb, za katere se uporabljajo ukrepi zamrznitve sredstev, razglasiti za nične, ne da bi bilo treba proučiti preostale trditve in tožbene razloge, navedene v podporo četrtega in petega tožbenega predloga tožeče stranke.
            85. Ker je uvrstitev tožeče stranke na sezname, ki so priloženi k izpodbijanim aktom, razglašena za nično, Sklep 2010/413 zanjo ne more več veljati. Zato ni več treba odločiti o prvem tožbenem predlogu tožeče stranke, ki je povzet v točki 29 zgoraj, niti proučiti ugovora nedopustnosti, ki ga je v zvezi z njim uveljavljal Svet.
            Časovni učinki razglasitve ničnosti
            86. Glede časovnih učinkov razglasitve ničnosti aktov, s katerimi je bila tožeča stranka uvrščena in ohranjena na seznamih oseb, za katere se uporabljajo ukrepi zamrznitve sredstev, je treba najprej navesti, da Priloga VIII k Uredbi št. 961/2010, zlasti v različici, ki izhaja iz Izvedbene uredbe št. 1245/2011, nima več pravnih učinkov zaradi razveljavitve zadnjenavedene uredbe z Uredbo št. 267/2012. Torej razglasitev ničnosti uvrstitve tožeče stranke v Prilogo VIII k Uredbi št. 961/2010, zlasti v različici, ki izhaja iz Izvedbene uredbe št. 1245/2011, v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko, zadeva le učinke navedene uvrstitve, ki so glede tožeče stranke nastali od začetka njene veljavnosti do razveljavitve.
            87. Dalje, glede Priloge IX k Uredbi št. 267/2012 je treba opozoriti, da začnejo v skladu s členom 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije z odstopanjem od člena 280 PDEU odločitve Splošnega sodišča, s katerimi se uredba razglasi za nično, veljati šele z datumom izteka roka iz člena 56, prvi odstavek, tega statuta, ali če je bila v tem roku vložena pritožba, z datumom njene zavrnitve. Svet ima torej po vročitvi te sodbe še dva meseca, podaljšana za deset dni zaradi oddaljenosti, da ugotovljeno kršitev odpravi s sprejetjem, če je treba, novih omejevalnih ukrepov proti tožeči stranki.
            88. V obravnavanem primeru tveganje, da bi se resno in nepopravljivo ogrozila učinkovitost omejevalnih ukrepov, uvedenih z Uredbo št. 267/2012, glede na pomembno posledico, ki jo imajo ti ukrepi za pravice in svoboščine tožeče stranke, ni dovolj veliko, da bi se utemeljila ohranitev učinkov navedene uredbe glede tožeče stranke v obdobju, daljšem od določenega v členu 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 16. septembra 2011 v zadevi Kadio Morokro proti Svetu, T‑316/11, neobjavljena v ZOdl., točka 38).
            89. Nazadnje, v zvezi s časovnimi učinki razglasitve ničnosti uvrstitve tožeče stranke v Prilogo II k Sklepu 2010/413, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/644 in Sklepom 2011/783, je treba opozoriti, da lahko Splošno sodišče v skladu s členom 264, drugi odstavek, PDEU, če meni, da je to potrebno, določi tiste učinke akta, ki je bil razglašen za ničnega, ki jih je treba šteti za dokončne.
            90. V obravnavanem primeru bi lahko obstoj razlike med datumom učinka razglasitve ničnosti uvrstitve tožeče stranke v Prilogo IX k Uredbi št. 267/2012 in datumom učinka razglasitve ničnosti njene uvrstitve v Prilogo II k Sklepu 2010/413, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/644 in Sklepom 2011/783, resno ogrozil pravno varnost, saj so s tema aktoma uvedeni enaki omejevalni ukrepi proti tožeči stranki. Učinke Priloge II k Sklepu 2010/413, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/644 in Sklepom 2011/783, je torej treba glede tožeče stranke ohraniti do takrat, ko začne učinkovati razglasitev ničnosti uvrstitve tožeče stranke v Prilogo IX k Uredbi št. 267/2012 (glej po analogiji sodbo Kadio Morokro proti Svetu, navedena v točki 88 zgoraj, točka 39).
            Stroški
            91. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom 87(6) Poslovnika Splošno sodišče v primeru ustavitve postopka o stroških odloči po svoji presoji. V obravnavani zadevi Svet v bistvu ni uspel, zato se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.
            92. Na podlagi člena 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika institucije, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Komisija zato nosi svoje stroške.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
            razsodilo:
            1. V delu, v katerem se nanašajo na družbo Bank Refah Kargaran, se za nične razglasijo:
            – Priloga II k Sklepu Sveta 2010/413/SZVP z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi skupnega stališča 2007/140/SZVP, kakor je bil spremenjen s Sklepom Sveta 2010/644/SZVP z dne 25. oktobra 2010 in s Sklepom Sveta 2011/783/SZVP z dne 1. decembra 2011;
            – Sklep 2010/644;
            – Priloga VIII k Uredbi Sveta (EU) št. 961/2010 z dne 25. oktobra 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 423/2007, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 1245/2011 z dne 1. decembra 2011 o izvajanju Uredbe št. 961/2010;
            – Sklep 2011/783;
            – Izvedbena uredba št. 1245/2011;
            – Priloga IX k Uredbi Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe št. 961/2010.
            2. Učinki Priloge II k Sklepu 2010/413, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/644 in Sklepom 2011/783, se glede družbe Bank Refah Kargaran ohranijo do takrat, ko začne učinkovati razglasitev ničnosti Priloge IX k Uredbi št. 267/2012, v delu, v katerem se nanaša na družbo Bank Refah Kargaran.
            3. O predlogu, naj se ugotovi, da se Sklep 2010/413 za družbo Bank Refah Kargaran ne uporablja, ni treba odločiti.
            4. V preostalem se tožba zavrne.
            5. Svet Evropske unije poleg svojih stroškov nosi stroške družbe Bank Refah Kargaran.
            6. Evropska komisija nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti razširjeni senat) z dne 15. junija 2000. # Alzetta Mauro in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ničnostna tožba - Obrazložitev. # Združene zadeve T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97 do 607/97, T-1/98, T-3/98 do T-6/98 in T-23/98.