title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. marca 2017.#Hitachi Chemical Europe GmbH in Polynt SpA proti Evropski agenciji za kemikalije (ECHA).#Pritožba – Uredba (ES) št. 1907/2006 (Uredba REACH) – Člen 57(f) – Avtorizacija – Snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost – Identifikacija – Enakovredna stopnja zaskrbljenosti – Anhidrid heksahidrometil‑ftalne kisline, anhidrid heksahidro‑4‑metil‑ftalne kisline, anhidrid heksahidro‑1‑metil‑ftalne kisline in anhidrid heksahidro‑3‑metil‑ftalne kisline.#Zadeva C-324/15 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. marca 2017 (
            *1
         )*
      „Pritožba — Uredba (ES) št. 1907/2006 (Uredba REACH) — Člen 57(f) — Avtorizacija — Snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost — Identifikacija — Enakovredna stopnja zaskrbljenosti — Anhidrid heksahidrometil‑ftalne kisline, anhidrid heksahidro‑4‑metil‑ftalne kisline, anhidrid heksahidro‑1‑metil‑ftalne kisline in anhidrid heksahidro‑3‑metil‑ftalne kisline“
      V zadevi C‑324/15 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 30. junija 2015,

         Hitachi Chemical Europe GmbH s sedežem v Düsseldorfu (Nemčija), ki jo zastopata C. Mereu in M. Grunchard, odvetnika,

         Polynt SpA s sedežem v Scanzorosciateju (Italija), ki jo zastopata C. Mereu in M. Grunchard, odvetnika,
      pritožnici,
      ob intervenciji

         New Japan Chemical s sedežem v Osaki (Japonska), ki jo zastopata C. Mereu in M. Grunchard, odvetnika

         REACh ChemAdvice GmbH s sedežem v Kelkheimu (Nemčija), ki jo zastopata C. Mereu in M. Grunchard, odvetnika,
      intervenientki na prvi stopnji,
      drugi stranki v postopku sta

         Sitre Srl s sedežem v Milanu (Italija), ki jo zastopata C. Mereu in M. Grunchard, odvetnika,
      tožeča stranka na prvi stopnji,

         Evropska agencija za kemikalije (ECHA), ki jo zastopajo M. Heikkilä in C. Buchanan, agentki, ter W. Broere in T. Zbihlej, agenta, skupaj z J. Stuyckom, odvetnikom,
      tožena stranka na prvi stopnji,
      ob intervenciji

         Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopata C. Schillemans in M. Bulterman, agentki,

         Evropske komisije, ki jo zastopata D. Kukovec in K. Mifsud‑Bonnici, agenta,
      intervenientki na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, E. Regan, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev in C. G. Fernlund (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: L.Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. junija 2016,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. septembra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Družbi Hitachi Chemical Europe (v nadaljevanju: Hitachi) in Polynt s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 30. aprila 2015, Hitachi Chemical Europe in drugi/ECHA (T‑135/13, EU:T:2015:253; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njuno tožbo za razglasitev delne ničnosti Sklepa ED/169/2012 Evropske agencije za kemikalije (ECHA) z dne 18. decembra 2012 o vključitvi snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost, na seznam snovi kandidatk (v nadaljevanju: sporni sklep) na podlagi člena 59 Uredbe (ES) št. 1907/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH), o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije ter spremembi Direktive 1999/45/ES ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES (UL 2006, L 396, str. 1, in popravek, UL 2007, L 136 str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1272/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o razvrščanju, označevanju in pakiranju snovi ter zmesi (UL 2008, L 353, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba REACH), v delu, v katerem se nanaša na anhidrid heksahidrometil‑ftalno kislino (ES št. 247‑094‑1), anhidrid heksahidro‑4‑metil‑ftalno kislino (ES št. 243‑072‑0), anhidrid heksahidro‑1‑metil‑ftalno kislino (ES št. 256‑356‑4) in anhidrid heksahidro‑3‑metil‑ftalno kislino (ES št. 260‑566‑1) (v nadaljevanju, skupaj: MHHPA).

         Pravni okvir

               2

               Člen 57 Uredbe REACH, naslovljen „Snovi, ki se vključijo v Prilogo XIV“, določa:
               „V skladu s postopkom iz člena 58 se lahko v Prilogo XIV vključijo naslednje snovi:

                        (a)

                        snovi, ki izpolnjujejo kriterije za razvrstitev kot rakotvorne iz kategorij 1A ali 1B v skladu z oddelkom 3.6 Priloge I k Uredbi (ES) št. 1272/2008;

                        (b)

                        snovi, ki izpolnjujejo kriterije za razvrstitev kot mutagene za zarodne celice iz kategorij 1A ali 1B v skladu z oddelkom 3.5 Priloge I k Uredbi (ES) št. 1272/2008;

                        (c)

                        snovi, ki izpolnjujejo kriterije za razvrstitev kot strupene za razmnoževanje iz kategorij 1A ali 1B, škodljivi učinki na spolno delovanje in plodnost ali razvoj v skladu z oddelkom 3.7 Priloge I k Uredbi (ES) št. 1272/2008;

                        (d)

                        snovi, ki so v skladu s kriteriji iz Priloge XIII te uredbe obstojne, strupene in se lahko kopičijo v organizmih;

                        (e)

                        snovi, ki so v skladu s kriteriji iz Priloge XIII te uredbe zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih;

                        (f)

                        snovi – kot so snovi, ki so po svojih lastnostih endokrini motilci, ali snovi, ki so po svojih lastnostih obstojne, se kopičijo v organizmih in so strupene ali zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih, ne izpolnjujejo kriterijev iz točke (d) ali (e) – in za katere je za vsak primer posebej v skladu s postopkom iz člena 59 znanstveno dokazano, da imajo lahko resne učinke na zdravje ljudi ali okolje, ki so enakovredni učinkom snovi iz točk (a) do (e).“

               3

               Člen 58 Uredbe REACH, naslovljen „Vključitev snovi v Prilogo XIV“, določa:
               „[…]
               5.   Po vključitvi snovi v Prilogo XIV se ob upoštevanju odstavka 6 zanjo v skladu s postopkom iz naslova VIII ne smejo sprejeti nove omejitve za nadzorovanje tveganj za zdravje ljudi ali okolje, ki jih povzroča uporaba snovi kot take, v pripravku ali njena vgraditev v izdelek, zaradi intrinzičnih lastnosti iz Priloge XIV.
               6.   Za snov iz Priloge XIV se lahko sprejmejo nove omejitve v skladu s postopkom iz naslova VIII za nadzorovanje tveganj za zdravje ljudi ali okolja zaradi prisotnosti snovi v izdelku(‑ih).
               7.   Snovi, za katere so bile prepovedane vse uporabe v skladu z naslovom VIII ali drugo zakonodajo Skupnosti, se ne vključijo v Prilogo XIV ali se iz nje odstranijo.
               8.   Snovi, ki na podlagi novih informacij ne izpolnjujejo več kriterijev iz člena 57, se odstranijo iz Priloge XIV v skladu s postopkom iz člena 133(4).“

               4

               Člen 59 Uredbe REACH, naslovljen „Identifikacija snovi iz člena 57“, določa:
               1.   Postopek, naveden v odstavkih 2 do 10 tega člena, se uporablja za opredelitev snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57, in določitev seznama tistih snovi, ki bodo morda vključene v Prilogo XIV. […]
               […]
               3.   Vsaka država članica lahko pripravi dokumentacijo v skladu s Prilogo XV za snovi, ki po njenem mnenju izpolnjujejo kriterije iz člena 57, in jo pošlje Agenciji. […]
               […]
               7.   Po tem, ko so pripombe podane ali prejete, Agencija predloži dokumentacijo Odboru držav članic v 15 dneh po poteku 60‑dnevnega roka iz odstavka 5.
               8.   Če Odbor držav članic v 30 dneh po prejemu dokumentacije doseže soglasje o identifikaciji, vključi Agencija to snov v seznam iz odstavka 1. Agencija lahko to snov vključi v svoja priporočila v skladu s členom 58(3).
               9.   Če Odbor držav članic soglasja ne doseže, Komisija v 3 mesecih po prejemu mnenja Odbora držav članic pripravi osnutek predloga o identifikaciji snovi. Končna odločitev o identifikaciji snovi se sprejme v skladu s postopkom iz člena 133(3).
               10.   Agencija objavi in posodobi seznam iz odstavka 1 na svoji spletni strani takoj, ko je odločitev o vključitvi snovi sprejeta.“

               5

               Člen 60 Uredbe REACH, naslovljen „Dodelitev avtorizacije“, določa:
               1.   Komisija je pristojna, da odloča o vlogah za avtorizacijo, v skladu s tem naslovom.
               2.   Avtorizacija se brez poseganja v odstavek 3 dodeli, če je tveganje za zdravje ljudi ali okolje, ki izhaja iz uporabe snovi zaradi njenih intrinzičnih lastnosti iz Priloge XIV, pod ustreznim nadzorom v skladu z oddelkom 6.4 Priloge I, kar vlagatelj dokumentira s poročilom o kemijski varnosti, pri čemer se upošteva mnenje Odbora za oceno tveganja iz člena 64(4)(a). Pri dodelitvi avtorizacije in v vseh z avtorizacijo povezanih pogojih, Komisija upošteva vse informacije o izpustih, emisijah in izgubah, vključno s tveganji, ki izhajajo iz razširjene ali razpršene uporabe, ki so znane v času odločitve.
               Komisija ne upošteva tveganj za zdravje ljudi, ki izhajajo iz uporabe snovi v medicinskem pripomočku in jih urejajo Direktiva Sveta 90/385/EGS z dne 20. junija 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o aktivnih medicinskih pripomočkih za vsaditev, Direktiva Sveta 93/42/EGS z dne 14. junija 1993 o medicinskih pripomočkih in Direktiva 98/79/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 1998 o in vitro diagnostičnih medicinskih pripomočkih.
               3.   Odstavek 2 se ne uporablja za:

                        (a)

                        snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57(a), (b), (c) ali (f), za katere ni mogoče določiti praga v skladu z oddelkom 6.4 Priloge I;

                        (b)

                        snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57(d) ali (e);

                        (c)

                        snovi, navedene v členu 57(f), ki so po svojih lastnostih obstojne, se kopičijo v organizmih in so strupene ali zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih.

                  4.   Če se avtorizacija ne more dodeliti v skladu z odstavkom 2 ali se ne more izdati za snovi, navedene v odstavku 3, se lahko kljub temu dodeli samo, če se dokaže, da socialno‑ekonomske koristi prevladajo nad tveganjem za zdravje ljudi ali okolje, ki izhaja iz uporabe snovi, ter če niso na voljo ustrezne alternativne snovi ali tehnologije. […]“

         Dejansko stanje

               6

               Iz točk od 1 do 3 izpodbijane sodbe je razvidno, da je MHHPA anhidrid ciklične kisline. Ta snov je namenjena industrijski uporabi kot intermediat ali monomer ter za izdelavo proizvodov in v proizvodnji polimernih smol. MHHPA je v skladu s tabelo 3.1 iz dela 3 Priloge VI k Uredbi (ES) št. 1272/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o razvrščanju, označevanju in pakiranju snovi ter zmesi, o spremembi in razveljavitvi direktiv 67/548/EGS in 1999/45/ES ter spremembi Uredbe št. 1907/2006 (UL 2008, L 353, str. 1), uvrščena med dražila dihal iz skupine 1, ki lahko povzročijo simptome alergije ali astme ali težave z dihanjem pri vdihavanju.

               7

               Iz točke 4 izpodbijane sodbe je razvidno, da je Kraljevina Nizozemska 6. avgusta 2012 ECHA poslala dokumentacijo, v kateri je predlagala identifikacijo MHHPA kot snovi, ki vzbuja veliko zaskrbljenost, in njeno vključitev v Prilogo XIV Uredbe REACH.

               8

               Na koncu postopka, določenega v členu 59 Uredbe REACH, je ECHA sprejela sporni sklep, s katerim je identificirala MHHPA kot snov, ki ustrezata kriterijem iz člena 57(f) te uredbe.

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               9

               Družbi Hitachi in Polynt sta 28. februarja 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev delne ničnosti spornega sklepa in predlagali, naj se plačilo stroškov naloži ECHA.

               10

               S sklepoma z dne 6. septembra 2013 je bila Kraljevini Nizozemski in Komisiji dovoljena intervencija v podporo ECHA.

               11

               Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo zavrnilo in družbama Hitachi in Polynt naložilo plačilo stroškov.

         Predlogi strank

               12

               Družbi Hitachi in Polynt Sodišču predlagata, naj:

                        —

                        izpodbijano sodbo razveljavi in sporni sklep razglasi za ničen;

                        —

                        podredno, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da odloči o njuni ničnostni tožbi;

                        —

                        ECHA naloži plačilo stroškov, nastalih v postopkih pred Sodiščem in Splošnim sodiščem.

               13

               ECHA Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        pritožbo zavrne in

                        —

                        družbama Hitachi in Polynt naloži plačilo stroškov, nastalih v postopkih pred Sodiščem in Splošnim sodiščem.

               14

               Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in družbama Hitachi in Polynt naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

         Pritožbeni razlogi od prvega do tretjega: napačna razlaga in uporaba člena 57(f) Uredbe REACH

      Trditve strank

               15

               Družbi Hitachi in Polynt trdita, da je v točki 71 izpodbijane sodbe navedeno, da ECHA ni zavezana upoštevati ocene tveganja, da pa je bilo v točki 73 te sodbe navedeno nasprotno. Zaradi te nedoslednosti naj bi Splošno sodišče napačno razlagalo in uporabilo člen 57(f) Uredbe REACH.

               16

               Splošno sodišče naj bi v točki 81 te sodbe zavrnilo trditev družb Hitachi in Polynt v zvezi z nujnostjo upoštevanja, med drugim, obstoječih ukrepov za obvladovanje tveganja, ker intrinzične lastnosti zadoščajo za utemeljitev identifikacije snovi kot snovi, ki vzbuja veliko zaskrbljenost. Družbi Hitachi in Polynt izpodbijata to razlago člena 57(f) Uredbe REACH. Poleg tega naj bi se Splošno sodišče osredotočilo izključno na oceno nevarnosti, da je lahko v točki 94 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev v zvezi z ekstrapolacijo podatkov o HHPA.

               17

               Družbi Hitachi in Polynt trdita, da v nasprotju s presojo Splošnega sodišča v točkah 61 in 68 izpodbijane sodbe, iz člena 60(2) Uredbe REACH ni razvidno, da dejstvo, da je negativne učinke določene snovi, ki so povezani z njeno uporabo, mogoče ustrezno nadzorovati, ne preprečuje, da se ta snov identificira kot snov, ki vzbuja veliko zaskrbljenost. Razlaga Splošnega sodišča naj bi bila v nasprotju s „Smernicami za pripravo dokumentacije iz priloge XV v zvezi z identifikacijo snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost“, v različici, ki je veljala na dan sprejetja spornega sklepa, in so bile navedene v točki 49 izpodbijane sodbe.

               18

               ECHA in Komisija menita, da je obrazložitev izpodbijane sodbe protislovna. Splošno sodišče naj bi pravilno uporabilo sodbo z dne 21. julija 2011, Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504), ko je v točki 71 izpodbijane sodbe presodilo, da člen 57(f) Uredbe REACH ne zahteva izvedbe ocene tveganj. Po mnenju te agencije je potrebna le ocena nevarnosti, ki izhajajo iz intrinzičnih lastnosti snovi. ECHA in Komisija dodajata, da ni bilo mogoče izvesti normalne ocene tveganja za to snov, ker ni bilo mogoče ugotoviti izpeljane ravni brez učinka (Derived No‑Effect Level).

               19

               ECHA in Komisija menita, da je Splošno sodišče pravilno odločilo, da bi člen 60(2) Uredbe REACH izgubil svoje bistvo, če snovi, katerih uporaba se lahko nadzoruje, ne bi mogle biti identificirane kot snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost, in vključene v Prilogo XIV k Uredbi REACH.

         Presoja Sodišča

               20

               Za odločitev, ali je Splošno sodišče, kot trdita družbi Hitachi in Polynt, ko je v točkah 61, 68, 71 in 81 izpodbijane sodbe razsodilo, da člen 57(f) Uredbe REACH zahteva analizo intrinzičnih lastnosti zadevnih snovi, ne da bi se upoštevali podatki o izpostavljenosti ljudi, ki odražajo veljavne ukrepe za obvladovanje tveganj, napačno uporabilo pravo, je treba spomniti, da je v skladu s členom 1(1) Uredbe REACH njen namen zagotoviti visoko raven zaščite zdravja ljudi in okolja, vključno z alternativnimi metodami ocene nevarnosti snovi, kot tudi prosti pretok snovi na notranjem trgu ob pospeševanju konkurenčnosti in inovacij. V ta namen navedena uredba vzpostavlja celovit sistem nadzora nad kemikalijami vključno z njihovo registracijo, evalvacijo, avtorizacijo in morebitnim omejevanjem njihove uporabe.

               21

               Kot je med drugim poudarjeno v uvodnih izjavah 69 in 70 Uredbe REACH, ta posebno pozornost namenja tako imenovanim snovem, ki „vzbujajo veliko zaskrbljenost“. Za te snovi namreč velja postopek avtorizacije, ki je določen v naslovu VII te uredbe. Iz člena 55 navedene uredbe je razvidno, da je namen tega postopka avtorizacije „da se zagotovi dobro delovanje notranjega trga ter hkrati, da se tveganja, izhajajoča iz snovi, ki so vzrok za veliko zaskrbljenost, ustrezno nadzirajo in da se te snovi postopno zamenjajo z ustreznimi alternativnimi snovmi ali tehnologijami, kjer so te ekonomsko in tehnično izvedljive“.

               22

               Prvi korak tega postopka avtorizacije je postopek identifikacije snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost, na podlagi kriterijev iz člena 57 Uredbe REACH. Drugi korak je vključitev teh snovi na seznam snovi, ki so predmet avtorizacije, ki tvori Prilogo XIV k tej uredbi, tretji in zadnji korak pa se nanaša na postopek, na podlagi katerega po potrebi pride do avtorizacije snovi, ki vzbuja veliko zaskrbljenost.

               23

               Za identifikacijo snovi, ki naj bi bile vključene na seznam snovi, ki so predmet avtorizacije iz Priloge XIV k Uredbi REACH, je v členu 57 te uredbe določenih več možnosti.

               24

               Člen 57, od (a) do (c), navedene uredbe se najprej nanaša na snovi, ki v skladu z oddelki od 3.5do 3.7 Priloge I k Uredbi št. 1272/2008 izpolnjujejo kriterije za razvrstitev kot rakotvorne, mutagene ali strupene za razmnoževanje (v nadaljevanju: CMR) iz skupine 1A ali 1B. Dalje, ta člen 57(d) in (e) se nanaša na snovi, ki so v skladu s kriteriji iz Priloge XIII k Uredbi REACH obstojne, strupene in se lahko kopičijo v organizmih (v nadaljevanju: PBT), in na snovi, ki so zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih (v nadaljevanju: vPvB). Ti kriteriji temeljijo na oceni nevarnosti, ki jih pomenijo te snovi. Nazadnje, člen 57(f) te uredbe se nanaša na vse druge snovi, ki ne izpolnjujejo nobenega od zgoraj navedenih kriterijev, ampak „za katere je za vsak primer posebej v skladu s postopkom iz člena 59 znanstveno dokazano, da imajo lahko resne učinke na zdravje ljudi ali okolje, ki so enakovredni učinkom snovi iz točk (a) do (e).“

               25

               Tako je iz besedila člena 57 Uredbe REACH razvidno, da ta ne zahteva, da se v zvezi z zadevnimi snovmi izvede ocena tveganja, ki je podobna oceni tveganja, ki se v okviru postopka evalvacije zahteva v oddelku 6 Priloge I k tej uredbi ali v okviru postopka avtorizacije v členu 64(4) navedene uredbe ali glede postopka omejitve v členu 70 te uredbe. Poleg tega je očitno, da je v okviru člena 57 v točki (f) določen samostojni mehanizem, ki omogoča identifikacijo tistih snovi – kot snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost – ki na podlagi te določbe še niso bile označene kot take.

               26

               Člen 57(f) Uredbe REACH za identifikacijo drugih snovi, kot so te, ki izpolnjujejo kriterije za razvrstitev kot CMR, PBT ali vPvB, zahteva, da je za vsak primer posebej znanstveno dokazano, prvič, da imajo zadevne snovi lahko resne učinke na zdravje ljudi ali okolje, in drugič, da so ti učinki „enakovredni učinkom snovi [CMR, PBT ali vPvB]“. Ti pogoji so kumulativni, tako da je treba identifikacijo snovi kot snovi, ki vzbuja veliko zaskrbljenost, zavrniti, če eden od teh pogojev ni izpolnjen.

               27

               Prvi pogoj zahteva, da je mogoče učinke snovi na zdravje ljudi ali okolje zaradi, na primer, njihove velikosti ali trajnosti, šteti za „resne“. Preučitev tega pogoja temelji na oceni nevarnosti za zdravje ali okolje, na podlagi elementov, ki spadajo v upoštevne dele oddelkov od 1 do 4 Priloge I k Uredbi REACH, kot je navedeno v oddelku 2 Priloge XV k tej uredbi. Očitno je torej, da ta prvi pogoj iz člena 57(f) navedene uredbe zahteva analizo nevarnosti, ki izhajajo iz intrinzičnih lastnosti zadevne snovi.

               28

               V zvezi s tem razvrstitev snovi v Prilogo I k Uredbi št. 1272/2008 pomeni upoštevni element, ne pa odločujoči. Če snov spada v enega od razredov nevarnosti za zdravje ljudi ali okolje, določenih s to uredbo, ta okoliščina lahko zadostuje za dokaz verjetnosti „resnih učinkov na zdravje ljudi ali okolja“. Kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah 61 in 63 sklepnih predlogov, pa pripadnost razredu nevarnosti ni niti nujni niti zadostni pogoj v zvezi s tem.

               29

               Iz strukture člena 57 Uredbe REACH namreč izhaja, da je, prvič, zakonodajalec Unije menil, da vse snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost, ne spadajo nujno v razred nevarnosti iz Priloge I k Uredbi št. 1272/2008. Tako se področje uporabe člena 57(f) izrecno razteza na endokrine motilce, čeprav ta vrsta učinkov ne spada v noben od razredov nevarnosti, naveden v tej prilogi.

               30

               Drugič, zakonodajalec Unije je menil, da vsi razredi nevarnosti, določeni v Prilogi I k Uredbi št. 1272/2008, niso nujno razredi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost. Tako dejstvo, da ni določeno, da se za vsa dražila dihal, tako kot je določeno za snovi CMR, šteje, da vzbujajo veliko zaskrbljenost, čeprav te snovi spadajo v ta razred nevarnosti, dokazuje, da je namen zakonodajalca Unije, da se postopek avtorizacije uporabi le za nekatere snovi na podlagi analize vsakega primera posebej, in ne da se uporabi za vse snovi, razvrščene kot nevarne za zdravje ali okolje.

               31

               V zvezi z drugim pogojem iz člena 57(f) Uredbe REACH je treba znanstveno dokazati, da so ti učinki „enakovredni“ učinkom snovi CMR, PBT ali vPvB.

               32

               V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 57(f) Uredbe REACH ne določa nobenega kriterija in ne vsebuje nobenega pojasnila glede narave zaskrbljenosti, ki jo je treba upoštevati za identifikacijo snovi, ki niso CMR, PBT ali vPvB. V teh pogojih je treba odločiti, ali je Splošno sodišče, kot trdi družba Polynt, napačno uporabilo pravo, ko je presodilo, da je pojem „[zaskrbljenost]“ iz člena 57(f) te uredbe omejen na preučitev zgolj nevarnosti, ki izhajajo iz intrinzičnih lastnosti zadevnih snovi, druge preučitve pa so izključene.

               33

               Navesti je treba, da bi moralo, če je bil to namen zakonodajalca Unije, zadostovati, da se v členu 57(f) Uredbe REACH na primer določi, da so lahko kot snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost, identificirane snovi, za katere je znanstveno dokazano, da imajo lahko „resne učinke, enakovredne“ učinkom snovi CMR, PBT ali vPvB ali „učinke, enakovredne stopnje resnosti“ učinkov navedenih snovi.

               34

               Vendar je iz besedila člena 57(f) Uredbe REACH razvidno, da je identifikacija snovi, ki niso CMR, PBT ali vPvB mogoča le glede na snovi, katerih resni učinki „so enakovredni“ učinkom snovi CMR, PBT ali vPvB, da področje uporabe te določbe zajema možnost upoštevanja, zaradi primerjave, elementov, ki presegajo le nevarnosti, ki izhajajo iz intrinzičnih lastnosti zadevnih snovi.

               35

               V zvezi s tem je treba poudariti, da uporaba postopka avtorizacije določa, da so kriteriji iz člena 57 Uredbe REACH predhodno izpolnjeni. Potem, ko je snov identificirana kot snov, ki vzbuja veliko zaskrbljenost, postane predmet postopka avtorizacije, čeprav se lahko njena uradna vključitev na seznam snovi, ki so predmet avtorizacije, v skladu s členom 58 te uredbe odloži glede na stopnjo prednosti, ki jo za njo dodeli ECHA.

               36

               Za snov, ki ne spada v skupine nevarnosti CMR, PBT ali vPvB, ki jih je zakonodajalec posebej identificiral kot snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost, njena identifikacija na podlagi člena 57(f) Uredbe REACH zaradi resnih učinkov, enakovrednih učinkom snovi CMR, PBT ali vPvB, pomeni tudi zagotovitev, da se med različnimi postopki, določenimi s to uredbo, opravi postopek avtorizacije, da bi prišlo do nadzora tveganj, ki izhajajo iz uporabe te snovi. Taka opredelitev zahteva upoštevanje širše palete dejavnikov, kot so upoštevni dejavniki za zgolj tehnično izvedbo kvalifikacije učinkov ali intrinzičnih lastnosti snovi.

               37

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da so glede nevarnosti za zdravje ljudi, snovi CMR edine, ki jih je treba identificirati kot snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost in torej za njih velja postopek avtorizacije zgolj na podlagi njihove razvrstitve v skladu s Prilogo I k Uredbi št. 1272/2008. Iz pripravljalnih del, na podlagi katerih je bila sprejeta Uredba REACH, zlasti iz točke 1.7. predloga Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (SEC(2003) 1171 final), je razvidno, da je ta obravnava upravičena „z dejstvom, da imata kategoriji 1 in 2 proizvodov CMR, na splošno, običajno nepovratne učinke in tako resne, da jih je treba preprečevati, ne pa zmanjševati“.

               38

               Zakonodajalec Unije je torej menil, da po naravi učinki teh snovi na zdravje ljudi vzbujajo veliko zaskrbljenost, ki upravičuje njihovo razlikovanje glede na vse druge snovi, vključno s snovmi, ki spadajo v druge razrede nevarnosti in lahko povzročijo smrt ali nepovratne učinke. ECHA in Komisija sta tako v odgovor na pisna vprašanja Sodišča navedli, da velika zaskrbljenost, ki jo vzbujajo snovi CMR, ne izhaja le iz resnosti njihovih učinkov, pogosto nepovratnih, ampak tudi iz posledic teh učinkov za družbo in težav za izvedbo ocene njihovih tveganj, ki temelji na opredelitvi praga učinkov.

               39

               Ti elementi dokazujejo, da je namen Uredbe REACH postopek avtorizacije pridržati za nekatere snovi, identificirane kot snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost, ne le zaradi resnosti njihovih nevarnih učinkov na zdravje ali okolje, temveč tudi zaradi drugih dejavnikov. Ti lahko, poleg verjetnosti, da resni učinki snovi nastanejo v običajnih pogojih njene uporabe, otežujejo ustrezno oceno tveganj, ki jih predstavljajo te snovi, če ni mogoče s potrebno natančnostjo opredeliti izpeljane ravni brez učinka ali predvidene koncentracije brez učinka ali ravni zaskrbljenosti, ki jo te snovi povzročajo pri javnosti, števila prizadetih oseb ter vpliva teh učinkov na življenje, zlasti poklicno, prizadetih oseb.

               40

               Člen 57(f) Uredbe REACH s tem, da določa, da je snovi mogoče za vsak primer posebej identificirati, če so njihovi resni učinki na zdravje ljudi „enakovredni“ učinkom snovi CMR, torej ne prepoveduje upoštevanja drugih podatkov kot tistih, ki se nanašajo na nevarnosti, ki izhajajo iz intrinzičnih lastnosti zadevnih snovi.

               41

               V nasprotju s trditvijo ECHA in Komisije, v okviru preučitve drugega pogoja iz člena 57(f) Uredbe REACH, upoštevanje podatkov v zvezi z izpostavljenostjo ljudi, ki odražajo veljavne ukrepe za obvladovanje tveganj, če ti obstajajo, ne onemogoča identifikacije snovi kot snovi, ki vzbuja veliko zaskrbljenost, in členu 60(2) te uredbe ne odvzema njegovega bistva. Upoštevanje takih podatkov omogoča, za snovi, ki niso CMR, PBT ali vPvB, podrobneje opredeliti elemente, na podlagi katerih je uporaba postopka avtorizacije glede na vse podatke, ki so na voljo, očitno najbolj primerna ob upoštevanju zaskrbljenosti, ki jo povzročijo njihovi resni učinki na zdravje ali okolje.

               42

               Navesti je treba, da so ti podatki vsekakor v okviru postopka identifikacije potrebni na podlagi določb Priloge XV k Uredbi REACH. Oddelek 2 te priloge, naslovljen „Informacije o izpostavljenosti, alternativnih snoveh in tveganjih“, namreč določa, da se „zagotovijo razpoložljive informacije o uporabi in izpostavljenosti ter informacije o alternativnih snoveh in tehnikah“.

               43

               Poleg tega je iz dokumenta ECHA, naslovljenega „Smernice za pripravo dokumentacije iz Priloge XV v zvezi z identifikacijo snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost“, naveden v točki 49 izpodbijane sodbe, katerih namen je državam članicam in ECHA, v skladu s členom 59 Uredbe REACH, dati tehnične smernice za pripravo dokumentacije, predložene v podporo predlogom za identifikacijo snovi, ki vzbujajo veliko zaskrbljenost, iz oddelka 3.3.3.2 razvidno, da člen 57(f) Uredbe REACH ne prepoveduje upoštevanja podatkov, ki se ne nanašajo na nevarnosti, ki izhajajo iz intrinzičnih lastnosti zadevnih snovi.

               44

               Splošno sodišče je zato napačno uporabilo pravo s tem, da je v bistvu ugotovilo, da člen 57(f) Uredbe REACH načeloma izključuje vsakršno upoštevanje podatkov, ki niso podatki, ki se nanašajo na nevarnosti, ki izhajajo iz intrinzičnih lastnosti zadevnih snovi, kot so nevarnosti, povezane z izpostavljenostjo ljudi, ki odražajo veljavne ukrepe za obvladovanje tveganj.

               45

               Navesti pa je treba, da izpodbijane sodbe zaradi te napačne uporabe prava ni mogoče razveljaviti. Splošno sodišče je namreč, ne glede na to napačno razlago člena 57(f) Uredbe REACH, v točkah 59 in 60, od 74 do 77 ter 82, 87 in 88 izpodbijane sodbe, vendarle preučilo podatke, na katere so se v zvezi s tem sklicevale tožeče stranke, da jih je lahko ocenilo za neprepričljive.

               46

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je samo Splošno sodišče pristojno za presojo vrednosti, ki jo je treba pripisati predloženim dokazom. Ta presoja torej razen v primeru izkrivljanja teh elementov ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča.

               47

               Te dejanske presoje niso predmet nadzora Sodišča, kadar odloča o pritožbi, in ker se družbi Hitachi in Polynt ni sklicevala na izkrivljanje dokazov, na katerih temeljijo, sledi, da je treba pritožbene razloge od prvega do tretjega zavrniti kot brezpredmetne.

         Četrti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri presoji trditev v zvezi z neobstojem izpostavljenosti potrošnika ali zaposlenega snovi, ki naj bi privedla do nepravilne uporabe člena 57(f) Uredbe REACH.

      Trditve strank

               48

               Družbi Hitachi in Polynt nasprotujeta razlogom, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo njeno trditev glede neobstoja tveganja izpostavljenosti potrošnika ali zaposlenega, ki ga predstavlja MHHPA, zaradi ukrepov obvladovanja tveganj in veljavnih zakonskih določb, in v točki 67 izpodbijane sodbe razsodilo, da ni mogoče v celoti izključiti izpostavljenosti tej snovi. Ta razlog, za katerega sta družbi Hitachi in Polynt na obravnavi očitali, da spada pod probatio diabolica, naj bi se odmikal od sodne prakse, po kateri „nično tveganje“ v okviru ocene tveganj, ki se ravna po previdnostnem načelu, ne obstaja (sodba z dne 11. septembra 2002, Pfizer Animal Health/Svet, T‑13/99, EU:T:2002:209, točka 145).

               49

               ECHA in Komisija predlagata zavrnitev četrtega pritožbenega razloga.

         Presoja Sodišča

               50

               Splošno sodišče je v točki 67 izpodbijane sodbe navedlo, prvič, da so tožeče stranke priznale, da ni mogoče izključiti vsako izpostavljenost ljudi MHHPA, saj so lahko manjše količine nereagiranega MHHPA še vedno prisotne v končnem izdelku, namenjenemu potrošnikom, in drugič, opozorilo na različne ugotovitve, ki jih je v zvezi s tem navedla ECHA v podpornem dokumentu, navedenem v točki 55 izpodbijane sodbe, zlasti dejstvo, da izpostavljenost MHHPA povzroča zdravstvene težave zaposlenih z dihanjem, in to pri razmeroma nizki stopnji izpostavljenosti.

               51

               Splošno sodišče v nasprotju s trditvijo družb Hitachi in Polynt ni zahtevalo dokaza „ničnega tveganja“. Točka 67 izpodbijane sodbe, ki jo je treba razlagati v njenem kontekstu, je namreč omejena le na navedbo nekaterih dejanskih ugotovitev in na sklicevanje na razlago upoštevnih oddelkov podpornega dokumenta ECHA.

               52

               Ker družbi Hitachi in Polynt nista zatrjevali vsebinske nepravilnosti dejanskih ugotovitev Splošnega sodišča niti izkrivljanja dokazov, na katere se je sklicevalo Splošno sodišče, je treba ugotoviti, da je četrti pritožbeni razlog usmerjen zoper dejanske ugotovitve, ki spadajo v izključno pristojnost Splošnega sodišča.

               53

               Zato je treba četrti pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten.

               54

               Iz vseh zgoraj navedenih preudarkov sledi, da je treba pritožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               55

               Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče. V skladu s členom 138(1) istega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               56

               Člen 140(1) Poslovnika Sodišča, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporabi v pritožbenem postopku, določa, da države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške.

               57

               Poleg tega lahko Sodišče v skladu s členom 184(4) tega poslovnika intervenientu na prvi stopnji, ki je sodeloval v pisnem ali ustnem delu postopka pred Sodiščem, naloži, da nosi svoje stroške.

               58

               Ker je ECHA predlagala, naj se družbama Hitachi in Polynt naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

               59

               Kraljevina Nizozemska in Komisija, intervenientki na prvi stopnji, nosita svoje stroške.

               60

               Družbi New Japan Chemical in REACh ChemAdvice, intervenientki na prvi stopnji, nosita svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožba se zavrne.

                           2.

                           Družbama Hitachi Chemical Europe GmbH in Polynt SpA se naloži, da poleg svojih stroškov nosita še stroške, nastale Evropski agencije za kemikalije (ECHA).

                           3.

                           Kraljevina Nizozemska in Evropska Komisija nosita svoje stroške.

                           4.

                           Družbi New Japan Chemical in REACh ChemAdvice GmbH nosita svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. marca 2016.#Minister Finansów proti Aspiro SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny.#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Člen 135(1)(a) – Oprostitev na področju zavarovalništva – Pojma ‚zavarovalne‘ transakcije in ‚povezane storitve, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki‘ – Storitve obravnave škodnih zahtevkov, ki se opravljajo v imenu in na račun zavarovatelja.#Zadeva C-40/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 17. marca 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obdavčenje — Davek na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Člen 135(1)(a) — Oprostitev na področju zavarovalništva — Pojma ‚zavarovalne‘ transakcije in ‚povezane storitve, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki‘ — Storitve obravnave škodnih zahtevkov, ki se opravljajo v imenu in na račun zavarovatelja“
      V zadevi C‑40/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny (vrhovno upravno sodišče, Poljska) z odločbo z dne 19. novembra 2014, ki je prispela na Sodišče 2. februarja 2015, v postopku

         Minister Finansów

      proti

         Aspiro SA, prej BRE Ubezpieczenia sp. z o.o.,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, A. Arabadžiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (poročevalec) in S. Rodin, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. decembra 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Minister Finansów B. Rogowska-Rajda, J. Kaute in M. Lubiński, agenti,

               —

               za Aspiro SA M. Szafarowska, T. Michalik in M. Spychalski, davčni svetovalci,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna in K. Maćkowska, agenta,

               —

               za vlado Združenega kraljestva L. Christie in S. Brandon, agenta, ob sodelovanju E. Mitrophanous, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in M. Owsiany-Hornung, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 23. decembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 135(1)(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Minister Finansów (minister za finance) in družbo Aspiro SA, prej BRE Ubezpieczenia sp. z o.o. (v nadaljevanju: Aspiro), v zvezi z zavezujočo razlago oprostitve davka na dodano vrednost (DDV) v zvezi s storitvami likvidacije škode, ki jih opravlja družba Aspiro v imenu in na račun zavarovatelja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 135(1)(a) Direktive o DDV določa:
               „Države članice oprostijo naslednje transakcije:

                        (a)

                        zavarovalne in pozavarovalne transakcije, vključno s povezanimi storitvami, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki.“

               4

               Ta člen 135(1)(a) ustreza členu 13(B)(a) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23), ki ga je prvi nadomestil.

               5

               Na podlagi člena 135(1)(d) in (f) Direktive o DDV sta davka oproščeni dve vrsti transakcij:

                        „(d)

                        transakcije, vključno s posredovanjem, v zvezi z depoziti in tekočimi računi, plačili, transferji, dolgovi, čeki ali drugimi plačilnimi instrumenti, razen izterjave dolgov;

                  […]

                        (f)

                        transakcije, vključno s posredovanjem, razen upravljanja in hrambe, z delnicami, deleži v družbah ali združenjih, obveznicami in drugimi vrednostnimi papirji, razen dokumentov, ki ustanavljajo lastništvo na blagu, in pravic ali vrednostnih papirjev iz člena 15(2)“.

         Poljsko pravo

               6

               Zakon o davku na blago in storitve (ustawa o podatku od towarów i usług) z dne 11. marca 2004 v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari (Dz. U. de 2011, št. 177, pozicija 1054, v nadaljevanju: zakon o DDV), v členu 43(1), točka 37, določa:
               „Davka so oproščene zavarovalne in pozavarovalne storitve, posredovalne storitve pri opravljanju zavarovalnih in pozavarovalnih storitev ter storitve zavarovatelja v okviru zavarovalnih pogodb, ki jih sklene na tuj račun, razen odsvojitev pravic, pridobljenih v okviru zavarovalnih in pozavarovanih pogodb.“

               7

               Člen 43(13) tega zakona določa:
               „Oprostitev velja tudi za opravljanje storitve, ki je sestavni del ene od storitev, navedenih v odstavku 1, točka 7 in točke od 37 do 41, in ki sama tvori samostojno celoto ter je značilna in nepogrešljiva za opravljanje neobdavčene storitve v skladu z odstavkom 1, točke 7 in od 37 do 41.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               8

               Družba Aspiro s sedežem v Varšavi je davčna zavezanka za DDV. V imenu in na račun zavarovatelja na podlagi pogodbe, sklenjene z zadnjenavedenim, opravlja vse storitve, povezane z likvidacijo škode. Stroški se ji povrnejo v skladu s pavšalno stopnjo glede na vrsto zadevne škode.

               9

               Predložitveno sodišče pojasnjuje, da družba Aspiro ni ne zavarovatelj, ne zavarovalni posrednik in ne zavarovalni zastopnik. Natančneje, ni odgovorna nasproti zavarovancem. V okviru navedene pogodbe opravlja teh 18 transakcij, izvajanje nekaterih med njimi pa prenese na zunanje podizvajalce:

                        —

                        sprejemanje prijav škode;

                        —

                        vodenje registra škod, vključenega v informacijski sistem, in posodabljanje podatkov, pridobljenih v postopku likvidacije škode;

                        —

                        ugotavljanje vzrokov in okoliščin škode, vključno s pregledom zavarovanega predmeta in kraja, kjer je nastala škoda, priprava potrebne dokumentacije in potrebnih ukrepov za določitev odgovornosti, zneska škode in odškodnine ter druge storitve, do katerih je upravičen zavarovanec;

                        —

                        vodenje korespondence s stranko, vključno s pravnimi obvestili za oškodovance ali zavarovance, in z drugimi subjekti, ki sodelujejo v postopku obravnave škodnih zahtevkov;

                        —

                        izvajanje konkretne likvidacije škode, preučitev prejete dokumentacije in sprejemanje vsebinskih odločitev;

                        —

                        izdelava tehničnih in morebitnih dodatnih izvedenskih mnenj v primeru škod iz prometnih nesreč;

                        —

                        izdelava fotografij za ponazoritev obsega škode;

                        —

                        izdelava kopij dokumentov, potrebnih za prijavo škode;

                        —

                        priprava popolne dokumentacije, ki je potrebna za presojo odškodninskih zahtevkov ali drugih dajatev;

                        —

                        arhiviranje dokumentacije v zvezi s škodami;

                        —

                        posredovanje informacij o postopku likvidacije škode in o njihovih pravicah osebam, ki so upravičenci iz zavarovalne pogodbe;

                        —

                        vodenje postopkov v zvezi z regresnimi zahtevki ob izključitvi sodnih postopkov;

                        —

                        reševanje ugovorov in pritožb glede likvidacije škode;

                        —

                        odobritev vpogleda v škodni spis upravičenim osebam;

                        —

                        priprava računalniško podprtih plačilnih nalogov in nakaznic;

                        —

                        oddaja in prejem korespondence, ki je povezana z likvidacijo škode;

                        —

                        izdelava poročil o obravnavanju škode, ki jih zahteva stranka;

                        —

                        druga dejanja, ki so potrebna za pravilno likvidacijo škod, ki jih obsegajo zavarovalne pogodbe, in so povezana z zgoraj navedenimi dejavnostmi.

               10

               Družba Aspiro je ministru za finance predložila zahtevo za zavezujočo razlago, da bi izvedela, ali so storitve likvidacije škode, ki jih opravlja, na podlagi zakona o DDV oproščene davka.

               11

               Družba Aspiro meni, da so transakcije, ki jih opravlja in se izvajajo v imenu in na račun zavarovatelja, na podlagi pooblastila, zavarovalne transakcije v smislu poljskega prava. Tvorile naj bi ločeno celoto, povsem povezano z dejavnostjo tega zavarovatelja in neločljivo povezano z njo, ki naj ne bi sledila cilju samemu po sebi. Družba Aspiro meni, da so te transakcije enota zapletenih storitev, ki morajo biti v celoti oproščene davka.

               12

               Minister za finance je v okviru svoje zavezujoče razlage z dne 31. avgusta 2012 le deloma potrdil stališče družbe Aspiro. Ugotovil je, da je le peta kategorija transakcij, in sicer vsebinska obravnava škodnih spisov, ki vsebuje analizo upoštevne dokumentacije in odločitev v zvezi s kritjem škode, zavarovalna transakcija. Presodil je, da so vse druge transakcije, ki jih opravlja družba Aspiro, povezane s postopkom likvidacije škode, vseeno pa ne pomenijo zavarovalnih transakcij. Po mnenju tega ministra te zato niso oproščene davka, ker so tehnične in administrativne in se lahko opravljajo v okviru dejavnosti, ki niso zavarovalne transakcije.

               13

               Družba Aspiro je pri Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (vojvodsko upravno sodišče v Varšavi) izpodbijala to individualno razlago. To je ugodilo tožbi in navedeno zavezujočo razlago odpravilo, pri čemer je ugotovilo, da je poljski zakonodajalec oprostitev razširil prek tega, kar je določeno v Direktivi o DDV, pri čemer je presodilo, da se minister za finance proti davčnemu zavezancu ne more opreti na strožje besedilo te direktive.

               14

               Minister za finance je zoper to sodbo vložil kasacijsko pritožbo.

               15

               Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovno upravno sodišče) je podvomilo o vprašanju, ali določba, kakršna je člen 43(13) zakona o DDV, neupravičeno širi obseg določb člena 135(1)(a) Direktive o DDV in ali so lahko storitve, kakršne so te, ki jih opravlja družba Aspiro, oproščene, zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 135(1)(a) Direktive o DDV razlagati tako, da oprostitev iz te določbe velja za storitve, kakršne so te v obravnavani zadevi, ki jih za zavarovalnico opravi tretja oseba v imenu in na račun zavarovatelja, pri čemer tretja oseba ni v nikakršnem pravnem razmerju z zavarovancem?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Dopustnost

               16

               Družba Aspiro trdi, da spor o glavni stvari zastavlja le vprašanje o razlagi nacionalnega prava in se zato ne nanaša na pravo Unije. Ta družba meni, da postavljeno vprašanje tako ni upoštevno za obravnavo tega spora in je zato nedopustno. Družba Aspiro poudarja, da tudi če bi člen 43(13) zakona o DDV dodal oprostitev, ki ni določena v členu 135(1)(a) Direktive o DDV, nacionalni organi posamezniku ne bi mogli naložiti strožjih zahtev iz te direktive.

               17

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, določenim v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, tisto, ki ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Kadar se postavljeno vprašanje nanaša na razlago prava Unije, mora Sodišče načeloma odločiti. Predlog nacionalnega sodišča lahko Sodišče zavrže samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej sodbi PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, točki 38 in 39, ter Melki in Abdeli, C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 27).

               18

               V obravnavani zadevi je treba opozoriti, da mora predložitveno sodišče nacionalno pravo v največji mogoči meri razlagati glede na pravo Unije (glej zlasti sodbo Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 113) in v tej zadevi glede na Direktivo o DDV. Ker se to sodišče sprašuje o obsegu nacionalne določbe, na uporabo katere se sklicuje v okviru spora o glavni stvari in s katero je prenesena Direktiva o DDV, ni očitno, da vprašanje, postavljeno Sodišču glede razlage, ki jo je treba dati o tej direktivi, ni upoštevno za obravnavo tega spora.

               19

               Iz tega sledi, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.

         Vsebinska presoja

               20

               Najprej je treba opozoriti, da se izrazi, ki so uporabljeni za opredelitev oprostitev iz člena 135(1) Direktive o DDV, razlagajo ozko, saj te oprostitve pomenijo izjeme od splošnega načela, na podlagi katerega se DDV plačuje za vsako storitev, ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo (glej sodbo BGŻ LeasingC‑224/11, EU:C:2013:15, točka 56).

               21

               Za odgovor na postavljeno vprašanje je treba preučiti, ali dejavnost likvidacije škode, kakršna je dejavnost, ki jo opravlja družba Aspiro, vključuje izvajanje „zavarovalnih transakcij“ ali jo je treba šteti za „povezane storitve, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki“ v smislu člena 135(1)(a) Direktive o DDV.

               22

               Prvič, za zavarovalne transakcije je glede na splošno razumevanje značilno, da se zavarovatelj zaveže, da bo za zavarovanca v zameno za vnaprejšnje plačilo premije ob nastanku zavarovalnega primera opravil storitev, ki je bila dogovorjena ob sklenitvi pogodbe (sodbi CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, točka 17, in Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, točka 39).

               23

               Sodišče je pojasnilo, da se izraz „zavarovalne transakcije“ ne nanaša le na transakcije, ki jih opravljajo zavarovatelji, in je načeloma dovolj širok, da zajema tudi to, da zavarovalno kritje dodeli davčni zavezanec, ki sam ni zavarovatelj, ampak ki v okviru kolektivnega zavarovanja svojim strankam priskrbi tako kritje s storitvami zavarovatelja, ki prevzame odgovornost za zavarovano tveganje. Vendar take transakcije po naravi vključujejo obstoj pogodbenega razmerja med zavarovateljem in osebo, katere tveganja so krita z zavarovanjem, namreč zavarovancem (glej sodbo Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, točki 40 in 41).

               24

               V obravnavani zadevi pa ponudnik storitev sam, kot je družba Aspiro, ni zavezan zavarovancu zagotoviti kritja tveganja in ga z zavarovancem nikakor ne veže pogodbeno razmerje.

               25

               Zato čeprav storitev likvidacije škode v postopku v glavni stvari, kot jo je opisalo predložitveno sodišče, pomeni bistveni element zavarovalne transakcije, saj v tem primeru vključuje določitev odgovornosti in zneska škode ter odločitev o izplačilu ali zavrnitvi odškodnine zavarovancu, je treba ugotoviti, da ta storitev, ki se polega tega opravlja za zavarovatelja, ne more biti zavarovalna transakcija v smislu člena 135(1)(a) Direktive o DDV.

               26

               Poleg tega je ta ugotovitev podprta z nujnostjo, kot je bilo opozorjeno v točki 20 te sodbe, ozke razlage izjem splošnega sistema DDV.

               27

               Navedene ugotovitve ni mogoče izpodbiti s trditvijo družbe Aspiro in poljske vlade, da bi bilo treba uskladiti obravnavo zavarovalnih transakcij za namen DDV z obravnavo, ki se uporablja za finančne storitve. Ta družba in ta vlada menita, da ker storitve likvidacije škode pomenijo ključni element zavarovalne transakcije, čeprav tvorijo ločeno celoto, bi morale biti v skladu z rešitvijo, sprejeto za finančne storitve, predmet oprostitve iz člena 135(1)(a) Direktive o DDV. Ta analiza je podprta s predlogom direktive Sveta o spremembi Direktive 2006/112 kar zadeva obravnavo zavarovalnih in finančnih storitev [COM(2007) 747 final], ki ga je predstavila Komisija 28. novembra 2007.

               28

               V zvezi s tem je Sodišče v sodbi, ki se nanaša na finančne ustanove, res odločilo, da če opravljene storitve, gledano v celoti, v konkretnem primeru nekatere informacijske storitve, tvorijo ločeno celoto ter izpolnjujejo posebne in bistvene naloge finančnih storitev, opisanih v členu 135(1)(d) in (f) Direktive o DDV, potem so predmet oprostitve iz te določbe (glej v tem smislu sodbo SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, točka 66).

               29

               Vendar je Sodišče odločilo, da podobnosti med finančnimi storitvami in zavarovalnimi transakcijami ni mogoče izpeljati, pri čemer je poudarilo razliko v besedilu, ki obstaja med členom 135(1)(a) Direktive o DDV, ki se nanaša le na zavarovalne transakcije v ozkem smislu, in členom 135(1)(d) in (f) te direktive, ki se nanaša na transakcije, ki „se nanašajo na“ določene bančne transakcije (glej v tem smislu sodbo Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, točka 43).

               30

               Poleg tega predlog direktive, naveden v točki 27 te sodbe, ki ga Svet ni sprejel, nikakor ni upošteven za razlago veljavnega prava in torej ne more upravičiti razlage člena 135(1)(a) Direktive o DDV po analogiji z razlago člena 135(1)(d) in (f) te direktive.

               31

               Poleg tega je treba ugotoviti, da načelo davčne nevtralnosti ne vpliva na ugotovitev iz točke 25 zgoraj. Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 28 sklepnih predlogov, to načelo ne dopušča razširitve področja oprostitve brez nedvoumne določbe. To načelo namreč ni pravilo primarnega prava, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti veljavnost oprostitve, temveč je razlagalno načelo, ki ga je treba uporabiti skupaj z načelom ozke razlage oprostitev (glej v tem smislu sodbo Deutsche Bank, C‑44/11, EU:C:2012:484, točka 45).

               32

               Drugič, preučiti je treba, ali storitve v postopku v glavni stvari pomenijo „povezane storitve, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki“ in so lahko na tej podlagi predmet oprostitve.

               33

               Prvič, v zvezi s pojmom „povezane storitve, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki“ je treba ugotoviti, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 31 sklepnih predlogov, da je izraz „povezane“ dovolj širok, da lahko zajame različne storitve, povezane z izvajanjem zavarovalnih transakcij, in zlasti likvidacijo škode, ki je eden od bistvenih delov teh transakcij.

               34

               Drugič, v zvezi s pogojem, da morajo zadevne storitve „opravlja[ti] zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki“, je treba preveriti, ali je za dejavnost ponudnika storitev, kot je družba Aspiro, ki vključuje likvidacijo škode v imenu in na račun zavarovalnice, mogoče šteti, da jo opravljajo taki posredniki in zastopniki.

               35

               V zvezi s tem okoliščina, da, v skladu z opisom dejstev, ki ga je podalo predložitveno sodišče, družba Aspiro ni zavarovalni posrednik ali zavarovalni zastopnik, ni odločilna. Uradni status te družbe namreč ne more zadostovati za ugotovitev, ali njena dejavnost spada na področje uporabe oprostitve.

               36

               Kot je Sodišče že presodilo, je treba preučiti tudi vsebino zadevnih dejavnosti (glej v tem smislu sodbe Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, točka 32; Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, točka 66, in J.C.M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, točka 17).

               37

               Za to preučitev sta potrebna dva pogoja. Prvič, ponudnik mora biti povezan z zavarovateljem in zavarovancem (sodba Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, točka 44). Ta povezanost je lahko le posredna, če je ponudnik posrednikov ali zastopnikov podizvajalec (glej v tem smislu sodbo J.C.M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, točka 29). Drugič, njegova dejavnost mora zajemati bistvene naloge zavarovalnega zastopnika, kot so iskanje morebitnih strank in njihovo povezovanje z zavarovateljem (glej v tem smislu sodbo Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, točki 33 in 36).

               38

               Ponudnik, kot je družba Aspiro, izpolnjuje prvega od teh pogojev. Ta je namreč v neposredni povezavi z zavarovalnico, ker opravlja svojo dejavnost v njenem imenu in na njen račun ter je v posredni povezavi z zavarovancem v okviru preučevanja in obravnave škodnih zahtevkov.

               39

               Nasprotno, glede drugega od navedenih pogojev v zvezi s storitvami, ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki ali njihovi podizvajalci, morajo biti te povezane s samo naravo poklica zavarovalnega posrednika ali zavarovalnega zastopnika, ki vključuje iskanje strank in njihovo povezovanje z zavarovateljem za sklenitev zavarovalnih pogodb (glej zlasti sodbe Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, točka 45; Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, točka 36, in J.C.M. BeheerC‑124/07, EU:C:2008:196, točka 18). Pomembno je, da podizvajalec sodeluje pri sklenitvi zavarovalnih pogodb (glej v tem smislu sodbo J.C.M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, točki 9 in 18).

               40

               Dejavnost, ki vključuje likvidacijo škode v imenu in na račun zavarovatelja, kot je ta v postopku v glavni stvari, pa ni nikakor povezana z iskanjem morebitnih strank in njihovim povezovanjem z zavarovateljem za sklenitev zavarovalnih pogodb.

               41

               Iz tega sledi, da taka dejavnost ne spada pod pojem storitev, „ki jih opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki“ v smislu člena 135(1)(a) Direktive o DDV.

               42

               Tako kot storitve v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Arthur Andersen (C‑472/03, EU:C:2005:135), je treba storitve likvidacije škode, ki jih opravlja ponudnik, kot je družba Aspiro, analizirati tako, da ne pomenijo storitev, ki jih opravlja zavarovalni zastopnik, ampak ločene dejavnosti, ki jih opravljajo zavarovalnice (glej v tem smislu sodbo Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, točka 38).

               43

               Glede na to se ni treba sklicevati, kot je to storila vlada Združenega kraljestva, na pojem „zavarovalno posredovanje“ iz člena 2, točka 3, Direktive 2002/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. decembra 2002 o zavarovalnem posredovanju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 330) niti na pojma „zavarovalni posredniki“ in „zavarovalni zastopniki“ iz člena 2(1) Direktive Sveta 77/92/EGS z dne 13. decembra 1976 o ukrepih za učinkovito izvajanje svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev v zvezi z dejavnostmi zavarovalnih zastopnikov in zavarovalnih posrednikov (nekdanja skupina ISIC 630) in zlasti o prehodnih ukrepih za take dejavnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 46), ki jo je nadomestila Direktiva 2002/92. Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 46 sklepnih predlogov, je namen teh direktiv spodbujanje prostega pretoka zadevnih storitev v Uniji, pri čemer sledita cilju, ki je drugačen od cilja Direktive o DDV. Zadevnih opredelitev zato ni mogoče uporabiti kot takih za namen določitve področja transakcij, ki so oproščene DDV, v okviru Direktive o DDV.

               44

               Iz tega sledi, da transakcija, ki zajema le naložitev likvidacije škode tretji osebi, ne da bi bilo to zunanje izvajanje bodisi povezano z iskanjem morebitnih strank in njihovim povezovanjem z zavarovateljem za sklenitev zavarovalnih pogodb, ni oproščena DDV.

               45

               Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 135(1)(a) Direktive o DDV razlagati tako, da storitve likvidacije škode, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ki jih v imenu in na račun zavarovalnice opravlja tretja oseba, ne spadajo pod oprostitev iz te določbe.

         Stroški

               46

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 135(1)(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da storitve likvidacije škode, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ki jih v imenu in na račun zavarovalnice opravlja tretja oseba, ne spadajo pod oprostitev iz te določbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: poljščina.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 8. marca 2013. # David Mayer Naman proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Figurativna znamka Skupnosti David Mayer - Prejšnja nacionalna besedna znamka DANIEL & MAYER MADE IN ITALY - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člena 8(1)(b) in 53(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Zahteva za dokaz o resni uporabi prejšnje znamke, ki je bila prvič predložena pri odboru za pritožbe- Zamuda - člen 57(2) in (3) Uredbe št. 207/2009. # Zadeva T-498/10.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 6. novembra 1997. # Sonja Edith Berlingieri Vinzek proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-71/96.