title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 21. decembra 2011.#Francoska republika proti People's Mojahedin Organization of Iran.#Pritožba - Skupna zunanja in varnostna politika - Omejevalni ukrepi, sprejeti za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu - Skupno stališče 2001/931/SZVP - Uredba (ES) št. 2580/2001 - Zamrznitev sredstev, ki se uporabi za skupino, vpisano na seznam, ki ga sestavi, pregleduje in spreminja Svet Evropske unije - Pravica do obrambe.#Zadeva C-27/09 P.

text:
      Zadeva C-27/09 P
      Francoska republika
      proti
      People’s Mojahedin Organization of Iran
      „Pritožba – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi, sprejeti za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu – Skupno stališče 2001/931/SZVP – Uredba (ES) št. 2580/2001– Zamrznitev sredstev, ki se uporabi za skupino, vpisano na seznam, ki ga sestavi, pregleduje in spreminja Svet Evropske unije
         – Pravica do obrambe“

      Povzetek sodbe
      Pravo Unije – Načela – Pravica do obrambe – Sklep o zamrznitvi sredstev, sprejet v zvezi z nekaterimi osebami in subjekti,
            osumljenimi terorističnih dejanj – Obveznosti Sveta – Seznanitev zadevne osebe z obremenilnimi dokazi in pravica do izjave
            – Obseg – Nespoštovanje – Kršitev pravice do obrambe
      (člen 6(1) PEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41(2)(a); Uredba Sveta št. 2580/2001, člen 2(3); Sklep Sveta
            2008/583)
      Svetu v primeru prvotnega sklepa o zamrznitvi sredstev zadevni osebi ali subjektu ni treba predhodno sporočiti razlogov, s
         katerimi namerava ta institucija utemeljiti vključitev imena te osebe ali subjekta na seznam iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001
         o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu. Tak ukrep mora, da ne bi bila ogrožena
         njegova učinkovitost, imeti učinek presenečenja in biti tak, da ga je mogoče nemudoma uporabiti. V takem primeru načeloma
         zadostuje, da institucija zadevni osebi ali subjektu sporoči razloge in omogoči njeno oziroma njegovo zaslišanje hkrati s
         sprejetjem sklepa ali takoj potem.

      Nasprotno pa v primeru poznejšega sklepa o zamrznitvi sredstev, s katerim se ohrani vpis imena osebe ali subjekta na seznamu
         iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001, ta učinek presenečenja ni več nujen za zagotovitev učinkovitosti ukrepa, tako da je treba
         zadevno osebo ali subjekt pred sprejetjem takega sklepa načeloma seznaniti z obremenilnimi dokazi in ji oziroma mu omogočiti,
         da se o tem izreče.

      Glede tega je element varstva, ki ga zagotavljata zahteva po seznanitvi z obremenilnimi dokazi in pravica do podajanja stališč
         pred sprejetjem sklepa, ki povzroči uporabo omejevalnih ukrepov, temeljnega in bistvenega pomena za pravico do obrambe. To
         velja še toliko bolj, ker taki ukrepi pomembno vplivajo na pravice in svoboščine zadevnih oseb in skupin. Namen pravila, da
         mora biti naslovniku odločbe, ki posega v njegov položaj, omogočeno, da predstavi svoja stališča, preden bo odločba sprejeta,
         je namreč, da se zadevnemu organu omogoči, da ustrezno upošteva vse upoštevne elemente. Da bi se zagotovilo učinkovito varstvo
         navedenega naslovnika, je namen pravila zlasti to, da ta naslovnik lahko popravi napako ali uveljavlja dejstva v zvezi s svojim
         osebnim položajem, ki govorijo v prid sprejetju ali nesprejetju odločbe ali taki ali drugačni vsebini odločbe.

      Ta temeljna pravica do spoštovanja pravice do obrambe v postopku pred sprejetjem omejevalnega ukrepa je poleg tega izrecno
         določena v členu 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki ji člen 6(1) PEU priznava enako pravno veljavnost
         kot Pogodbama. Čeprav je bila glede navedene temeljne pravice priznana izjema v zvezi s prvotnimi sklepi o zamrznitvi sredstev,
         pa to izjemo upravičuje potreba po zagotavljanju učinkovitosti ukrepov zamrznitve in nazadnje nujni preudarki, ki se nanašajo
         na varnost ali vodenje mednarodnih odnosov Unije in držav članic.

      (Glej točke 61, 62, 64 in 67.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 21. decembra 2011(*)

      „Pritožba – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi, sprejeti za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu – Skupno stališče 2001/931/SZVP – Uredba (ES) št. 2580/2001– Zamrznitev sredstev, ki se uporabi za skupino, vpisano na seznam, ki ga sestavi, pregleduje in spreminja Svet Evropske unije
         – Pravica do obrambe“

      V zadevi C‑27/09 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 19. januarja 2009,
      Francoska republika, ki jo zastopajo E. Belliard ter G. de Bergues in A. Adam, zastopniki,

      pritožnica,
      druga stranke v postopku so
      People’s Mojahedin Organization of Iran s sedežem v Auvers‑sur‑Oiseu (Francija), ki jo zastopajo J.‑P. Spitzer, odvetnik, D. Vaughan, QC, in M.‑E. Demetriou, barrister,

      tožeča stranka na prvi stopnji,
      Svet Evropske unije,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      Evropska komisija, ki jo zastopata S. Boelaert in P. Aalto, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenientka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), K. Lenaerts in J.‑C. Bonichot, predsedniki
         senatov, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžiev, sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. septembra 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 14. julija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Francoska republika s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče)
         z dne 4. decembra 2008 v zadevi People’s Mojahedin Organization of Iran proti Svetu (T‑284/08, ZOdl., str. II‑3487, v nadaljevanju:
         izpodbijana sodba), s katero je to ugodilo tožbi organizacije People’s Mojahedin Organization of Iran (v nadaljevanju: PMOI)
         za razglasitev ničnosti Sklepa Sveta z dne 15. julija 2008 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih
         ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu in razveljavitvi Sklepa 2007/868/ES (2008/583/ES) (UL L 188,
         str. 21, v nadaljevanju: sporni sklep) v delu, v katerem se nanaša na organizacijo PMOI.

       Pravni okvir
       Resolucija 1373 (2001) Varnostnega sveta Združenih narodov
      2        Varnostni svet Združenih narodov je 28. septembra 2001 sprejel Resolucijo 1373 (2001) o določitvi široke strategije za boj
         proti terorizmu in zlasti proti financiranju terorizma. Odstavek 1(c) te resolucije določa, da vse države nemudoma zamrznejo
         denarna sredstva in drugo finančno premoženje ali gospodarske vire oseb, ki izvršujejo ali nameravajo izvršiti teroristična
         dejanja, jih omogočajo ali pri tem sodelujejo, subjektov, ki pripadajo tem osebam ali jih te nadzirajo, ter oseb ali subjektov,
         ki delujejo v imenu ali po navodilih teh oseb in subjektov.

      3        Ta resolucija ne vsebuje seznama oseb, za katere je treba uporabiti te omejevalne ukrepe.

       Skupno stališče 2001/931/SZVP
      4        Ker je Svet Evropske unije menil, da je za izvajanje Resolucije 1373 (2001) potreben ukrep Evropske skupnosti, je 27. decembra 2001
         med drugim sprejel Skupno stališče 2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu (UL, posebna izdaja v slovenščini,
         poglavje 18, zvezek 1, str. 217).

      5        Člen 1(1) tega skupnega stališča določa:

      „To skupno stališče se uporablja v skladu z določbami navedenih členov za osebe, skupine in organizacije, vpletene v teroristična
         dejanja in naštete v Prilogi.“

      6        Člen 1(2) in (3) Skupnega stališča 2001/931 opredeljuje pomen izrazov „osebe, skupine in organizacije, vpletene v teroristična
         dejanja“ in „teroristično dejanje“.

      7        Člen 1(4) in (6) navedenega skupnega stališča določa:

      „4.      Seznam v Prilogi je sestavljen na podlagi točnih podatkov ali gradiva iz s tem povezanega dosjeja, ki prikazuje, da je odločitev
         glede oseb, skupin ali organizacij sprejel pristojni organ, ne glede na to, ali gre za začetek preiskave ali pregon zaradi
         terorističnega dejanja, poskusa ali omogočanja takega dejanja ali sodelovanja pri njem s podlago na trdnih in zaupanja vrednih
         dokazih ali indicih ali obsodbe za taka dejanja. Osebe, skupine in organizacije, ki jih je Varnostni svet Združenih narodov
         opredelil kot povezane s terorizmom in proti katerim je odredil sankcije, se lahko vključijo na seznam.

      V tem odstavku ,pristojni organ‘ pomeni pravosodni organ, ali kjer pravosodni organi nimajo pristojnosti na področju, za katerega
         velja ta odstavek, enakovredni pristojni organ.

      […]
      6.      Imena oseb in organizacij na seznamu v Prilogi se preverjajo v rednih obdobjih in najmanj enkrat na šest mesecev, da se zagotovi
         utemeljenost njihovega zadržanja v seznamu.“

      8        Organizacija PMOI je bila na seznam iz Priloge k Skupnemu stališču 2001/931 dodana s Skupnim stališčem Sveta 2002/340/SZVP
         z dne 2. maja 2002 o posodobitvi Skupnega stališča 2001/931 (UL L 116, str. 75).

      9        Vpis organizacije PMOI na seznam iz Priloge k Skupnemu stališču 2001/931 je bil nato ohranjen z več poznejšimi sklepi, ki
         jih je Svet sprejel v skladu s členom 1(6) tega skupnega stališča.

       Uredba (ES) št. 2580/2001
      10      Svet je 27. decembra 2001 sprejel Uredbo Sveta (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte
         zaradi boja proti terorizmu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 1, str. 207, in popravek v UL L 52, str. 58).

      11      V uvodni izjavi 5 Uredbe št. 2580/2001 je navedeno:

      „Za uveljavljanje[…] vidikov [skupne zunanje in varnostne politike], ki izhajajo iz Skupnega stališča 2001/931/SZVP, je potrebno
         ukrepanje Skupnosti.“

      12      Člen 2 te uredbe določa:

      „Razen izjem[,] dopustnih v skladu s členoma 5 in 6:
      (a)      se zamrznejo vsa denarna sredstva, drugo finančno premoženje in gospodarski viri, ki pripadajo fizični ali pravni osebi, skupini
         ali organizaciji, navedeni na seznamu iz odstavka 3, ki so v njeni lasti ali s katerimi ta razpolaga;

      (b)      se nobena denarna sredstva, drugo finančno premoženje in gospodarski viri ne dajo v razpolaganje, bodisi neposredno ali posredno,
         ali v korist fizični ali pravni osebi, skupini ali organizaciji s seznama iz odstavka 3.

      2.      Razen izjem[,] dopustnih v skladu s členoma 5 in 6[,] je fizični ali pravni osebi, skupini ali organizaciji s seznama iz odstavka 3
         prepovedano omogočati finančne storitve ali storitve v njeno korist.

      3.      Svet soglasno določi, pregleda in spremeni seznam oseb, skupin in organizacij, za katere velja ta uredba, v skladu z določbami
         člena 1(4), (5) in (6) Skupnega stališča 2001/931/SZVP; […]“

      13      Organizacija PMOI je bila na seznam iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 vključena s Sklepom Sveta 2002/334/ES z dne 2. maja 2002
         o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in razveljavitvi Sklepa 2001/927/ES (UL L 116, str. 33).

      14      Vpis organizacije PMOI na navedeni sezam je bil nato ohranjen s poznejšimi sklepi Sveta, ki so bili sprejeti v skladu s členom 2(3)
         Uredbe št. 2580/2001 in med katerimi je sporni sklep.

      15      Organizacija PMOI je bila izbrisana s tega seznama s Sklepom Sveta z dne 26. januarja 2009 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES)
         št. 2580/2001 in razveljavitvi Sklepa 2008/583/ES (2009/62/ES) (UL L 23, str. 25).

      16      V točki 5 obrazložitve Sklepa 2009/62 je navedeno:

      „Na podlagi [izpodbijane] sodbe […] ena skupina ni bila vključena na seznam oseb, skupin in organizacij, na katere se nanaša
         Uredba (ES) št. 2580/2001.“

      17      Ni sporno, da je skupina, na katero se nanaša ta točka obrazložitve, organizacija PMOI.

       Dejansko stanje
      18      Za predstavitev zgodnejših vidikov dejanskega stanja tega spora je v točki 1 izpodbijane sodbe napoteno na sodbi Splošnega
         sodišča z dne 12. decembra 2006 v zadevi Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu (T‑228/02, ZOdl., str. II‑4665,
         točke od 1 do 26) in z dne 23. oktobra 2008 v zadevi People’s Mojahedin Organization of Iran proti Svetu (T‑256/07, ZOdl.,
         str. II‑3019, točke od 1 do 37).

      19      V točkah 1, 2, 12 in 16 zgoraj navedene sodbe Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu je navedeno:

      „1      Iz spisa izhaja, da je bila [organizacija PMOI] ustanovljena leta 1965 in da si je za cilj zastavila zamenjavo režima iranskega
         šaha in nato režima mul z demokratično ureditvijo. Leta 1981 je sodelovala pri ustanovitvi Iranskega nacionalnega sveta upora
         (NCRI), organa, ki se opredeljuje kot iranski ,parlament upora v izgnanstvu‘. V času dejstev, odločilnih za ta spor, naj bi
         bil sestavljen iz petih ločenih organizacij in neodvisne sekcije, ki tvori del vojske, delujoče v Iranu. Po navedbah [organizacije
         PMOI] in vseh njenih članov so se z junijem 2001 izrecno odpovedali vsem vojaškim aktivnostim in zdaj nimajo več oboroženih
         struktur.

      2      S sklepom z dne 28. marca 2001 je Secretary of State for the Home Department (ministrstvo za notranje zadeve Združenega kraljestva,
         v nadaljevanju: Home Secretary) [organizacijo PMOI] uvrstilo na seznam organizacij, prepovedanih na podlagi Terrorism Act
         2000 (zakon o terorizmu iz leta 2000). [Organizacija PMOI] je vložila dve vzporedni pravni sredstvi zoper ta sklep, eno kot
         pritožbo (appeal) pri Proscribed Organisations Appeal Commission (komisija za pritožbe v zvezi s prepovedanimi organizacijami,
         POAC), drugo kot predlog za revizijo (judicial review) pri High Court of Justice (England and Wales), Queen’s Bench Division
         (Administrative Court) [(višje sodišče za Anglijo in Wales, kraljevo sodišče, upravni oddelek)] […].

      […]
      12      S sodbo z dne 17. aprila 2002 je [navedeno sodišče] zavrnilo predlog za revizijo, ki ga je [organizacija PMOI] vložila zoper
         sklep Home Secretary z dne 28. marca 2001 […], ob upoštevanju, da je bil POAC v bistvu ustrezen forum za odločanje o trditvah
         [organizacije PMOI], tudi tistih glede kršitve pravice do zaslišanja.

      […]
      16      S sodbo z dne 15. novembra 2002 je POAC zavrnila pritožbo [organizacije PMOI] zoper sklep Home Secretary z dne 28. marca 2001
         […], zlasti ker je menila, da ni bilo razloga, da bi predhodno zaslišala [organizacijo PMOI], ker je tako zaslišanje v okviru
         pravnih predpisov, usmerjenih proti terorističnim organizacijam, neizvedljivo ali nezaželeno. Na podlagi istega sklepa je
         pravna ureditev Terrorism Act 2000 predvidela ustrezno možnost, da [organizacija PMOI] izrazi svoje stališče pred POAC.“

      20      Novejše dejansko stanje tega spora je v točkah od 2 do 10 izpodbijane sodbe povzeto tako:

      „2      S sodbo z dne 7. maja 2008 je Court of Appeal (England & Wales) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales), Združeno kraljestvo,
         v nadaljevanju: Court of Appeal) zavrnilo predlog [Home Secretary], da bi se mu pri tem sodišču dovolila vložitev pritožbe
         zoper odločbo [POAC] z dne 30. novembra 2007, s katero je ta ugodila tožbi zoper sklep Home Secretary z dne 1. septembra 2006,
         s katerim je bila zavrnjena odprava prepovedi [PMOI] kot organizacije, vpletene v terorizem, in odredila Home Secretary, naj
         parlamentu Združenega kraljestva predloži osnutek sklepa (Order), da se ime [organizacije PMOI] odstrani s seznama organizacij,
         ki so v Združenem kraljestvu prepovedane na podlagi Terrorism Act 2000 […].

      3      POAC je med drugim v tej odločbi ugotovitev Home Secretary, vsebovano v njegovi odločbi z dne 1. septembra 2006, s katero
         je bila zavrnjena odprava prepovedi [organizacije PMOI] in v kateri je bila ta tedaj še vedno opredeljena kot organizacija,
         ,vpletena v terorizem‘ (concerned in terrorism) v smislu Terrorism Act 2000, označila za ,absurdno‘ (perverse). […]

      […]
      5      Z zgoraj navedeno sodbo je Court of Appeal potrdilo presojo POAC. Poleg tega je navedlo, da zaupne informacije, ki jih je
         predložil Home Secretary, še dodatno potrjujejo njegov sklep, da Home Secretary ni mogel razumno meniti, da se PMOI v prihodnosti
         namerava vrniti k terorizmu.

      6      Home Secretary je zato s sklepom z dne 23. junija 2008, ki je začel veljati 24. junija, ime PMOI izbrisal s seznama organizacij,
         prepovedanih na podlagi Terrorism Act 2000. Ta izbris sta odobrila oba domova parlamenta Združenega kraljestva.

      7      Kljub temu pa je Svet s [spornim sklepom] ime [organizacije PMOI], poleg drugih, ohranil na seznamu iz Priloge k [Uredbi št. 2580/2001]
         […].

      8      V točki 5 obrazložitve [spornega] sklepa, za katero je gotovo, da se nanaša na PMOI, je navedeno:
      ,Svet je pri eni skupini upošteval dejstvo, da odločba pristojnega organa, na podlagi katere je bila skupina vključena na
         seznam, ni veljala od 24. junija 2008. Vendar pa so bile Svetu predložene nove informacije o tej skupini. Svet je menil, da
         so te nove informacije podlaga za vključitev skupine na seznam.‘

      9      [Organizacija PMOI] je bila o [spornem] sklepu obveščena z dopisom Sveta z dne 15. julija 2008 […]. V tem dopisu je Svet med
         drugim navedel:

      ,Svet se je ponovno odločil, da [PMOI] vključi na seznam […] Svet je upošteval dejstvo, da odločba pristojnega organa, na
         podlagi katere je bila [PMOI] vključena na seznam, od 24. junija ne velja več. Vendar pa so bile Svetu predložene nove informacije,
         ki so upoštevne za to vključitev. Svet se je upoštevaje te informacije odločil, da mora biti [PMOI] še naprej vključena na
         zgoraj navedenem seznamu. Zato je Svet obrazložitev popravil v skladu s tem.‘

      10      Svet je v obrazložitvi, priloženi k obvestilu […], navedel:
      ,[PMOI] je skupina, ki je bila ustanovljena leta 1965, njen prvotni cilj pa je bil onemogočiti monarhični režim. Njeni člani
         so tako sodelovali pri odstranitvi več tisoč ‚agentov‘ starega režima in so bili med odgovornimi za ugrabitev talcev na veleposlaništvu
         Združenih držav v Teheranu. Čeprav je bila PMOI sprva eden najradikalnejših akterjev islamske revolucije, je, potem ko je
         bila prepovedana, pričela s tajnim delovanjem in je izvedla več akcij zoper obstoječi režim v Teheranu. Tako je bila organizacija
         odgovorna za teroristične napade, […]. Poleg tega proti članom te organizacije, nastanjenim v različnih državah članicah Evropske
         unije, trenutno potekajo kazenski postopki zaradi kaznivih dejanj v zvezi s financiranjem njihovih dejavnosti. Gre za ravnanja,
         za katera se uporabljajo določbe člena 1(3)(a), (c), (d), (f), (g), (h) in (i) Skupnega stališča 2001/931 ter ki so bila izvršena
         za namene, opredeljene v členu 1(3)(i) in (iii) navedenega skupnega stališča.

      Glede [PMOI] se uporablja člen 2(3) Uredbe št. 2580/2001.
      Tožilska skupina za boj proti terorizmu je aprila 2001 pri Tribunal de grande instance de Paris začela sodno preiskavo zaradi
         ‚oblikovanja kriminalne združbe za pripravo terorističnih dejanj‘ v skladu s predpostavkami francoskega prava na podlagi zakona 96/647
         z dne 22. julija 1996. Preiskovalna dejanja, opravljena v okviru te sodne preiskave, so pripeljala do identifikacije domnevnih
         članov [PMOI], ki naj bi bili odgovorni za več kaznivih dejanj, ki so vsa v neposredni ali posredni povezavi s skupnim podjetjem,
         katerega cilj je z ustrahovanjem ali nasiljem resno kaliti javni red. Sodna preiskava se poleg teh kaznivih dejanj nanaša
         tudi na ‚financiranje teroristične skupine‘ v skladu s predpostavkami, ki so opredeljene v francoskem pravu z zakonom 2001/1062
         z dne 15. novembra 2001 o vsakodnevni varnosti.

      Tožilska skupina za boj proti terorizmu v Parizu je 19. marca 2007 in 13. novembra 2007 vložila dodatna obtožna akta zoper
         domnevne člane [PMOI]. Kazenski pregon na njuni podlagi je bil obrazložen s tem, da je nujno treba preveriti nove informacije,
         ki so bile pridobljene v preiskavah med letoma 2001 in 2007. Nanašajo se zlasti na dejanski stan ‚prikrivanja predmetov, ki
         neposredno ali posredno izhajajo iz goljufanja še zlasti ranljivih oseb in iz goljufij organiziranih združb‘, povezanih s
         teroristično družbo, v skladu s predpostavkami, kot jih določa francoski zakon 2003/706 z dne 2. avgusta 2003.

      Pristojni organ je zato zoper [PMOI] sprejel sklep v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
      Svet navaja, da ti kazenski postopki še vedno potekajo in da so bili razširjeni leta 2007 v okviru boja proti financiranju,
         ki ga izvajajo teroristične skupine. Svet meni, da razlogi za vključitev [PMOI] na seznam oseb in subjektov, na katere se
         nanašajo ukrepi iz člena 2(1) in (2) Uredbe št. 2580/2001, še vedno veljajo.

      Ob upoštevanju teh elementov je Svet odločil, da morajo ukrepi iz člena 2(1) in (2) Uredbe št. 2580/2001 za [PMOI] veljati
         še naprej.‘“

       Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
      21      Organizacija PMOI je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 21. julija 2008 vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa
         in Splošnemu sodišču predlagala, naj:

      –        razglasi ničnost spornega sklepa v delu, v katerem se nanaša nanjo;
      –        Svetu naloži plačilo stroškov.
      22      Francoski republiki in Evropski komisiji je bila dovoljena intervencija pri Splošnem sodišču v podporo predlogom Sveta.

      23      Organizacija PMOI je v utemeljitev svojih predlogov navedla pet tožbenih razlogov, od katerih se prvi nanaša na očitno napako
         pri presoji, drugi na kršitev člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in pravil o dokaznem
         bremenu, tretji na kršitev pravice do učinkovitega pravnega varstva, četrti na kršitev pravice do obrambe in obveznosti obrazložitve,
         peti pa na zlorabo pooblastil ali postopka.

      24      Splošno sodišče je v točki 36 izpodbijane sodbe glede četrtega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev pravice do obrambe,
         poudarilo, da ni sporno, da je Svet sprejel sporni sklep, ne da bi organizaciji PMOI pred tem posredoval nove informacije
         oziroma novo gradivo iz spisa, ki so po njegovem mnenju upravičevali njeno zadržanje na seznamu iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001,
         torej informacije glede sodne preiskave, ki jo je aprila 2001 začela tožilska skupina za boj proti terorizmu pri Tribunal
         de grande instance de Paris, in glede dveh dodatnih obtožnih aktov iz marca in novembra 2007. Splošno sodišče je dodalo, da
         Svet organizaciji PMOI a fortiori ni omogočil, da bi se o tem lahko primerno izjavila pred sprejetjem spornega sklepa.

      25      Splošno sodišče je na podlagi tega v točki 37 izpodbijane sodbe sklenilo, da je treba ugotoviti, da je bil sporni sklep, kar
         zadeva pravico do obrambe, sprejet ob kršitvi načel, ki so bila navedena zlasti v točkah 120, 126 in 131 zgoraj navedene sodbe
         Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu.

      26      Poleg tega je Splošno sodišče v točkah od 39 do 44 izpodbijane sodbe preizkusilo, prvič, trditev Sveta, da je bilo ukrepanje
         te institucije upravičeno zaradi posebnega položaja, v katerem je bila v obravnavanem primeru, zlasti zato, ker je bilo nujno
         treba sprejeti sporni sklep.

      27      Splošno sodišče je v zvezi s tem v točki 40 izpodbijane sodbe menilo, da zatrjevana nujnost nikakor ni bila dokazana.

      28      Splošno sodišče je poudarilo, da sta med 7. majem 2008, dnem razglasitve sodbe Court of Appeal, s katero je dokončno prenehala
         možnost, da bi se Svet še nadalje skliceval na sklep Home Secretary z dne 28. marca 2001, in 15. julijem 2008, dnem sprejetja
         spornega sklepa, pretekla več kot dva meseca. Toda Svet naj ne bi pojasnil, zakaj neposredno po 7. maju 2008 ni mogel ravnati
         tako, da bi bila organizacija PMOI ali umaknjena s seznama iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 ali ohranjena na njem na podlagi
         novih podatkov.

      29      Splošno sodišče je v točki 41 izpodbijane sodbe poleg tega menilo, da tudi če so bili ti novi podatki Svetu sporočeni šele
         junija 2008, to ne pojasnjuje, zakaj jih ni bilo mogoče nemudoma posredovati organizaciji PMOI, če jih je Svet od takrat nameraval
         uporabiti v njeno breme.

      30      Dodalo je, da čeprav je Svet v stališčih v zadevi, v kateri je bila 23. oktobra 2008 izdana zgoraj navedena sodba People’s
         Mojahedin Organization of Iran proti Svetu, izrecno izrazil svoj namen, da se čim hitreje opredeli do ,,novih podatkov“, s
         katerimi se je seznanil, ta institucija teh podatkov ni sporočila organizaciji PMOI, ne da bi se pri tem sklicevala na kakršno
         koli dejansko ali pravno nemožnost, da to naredi, in to čeprav je Splošno sodišče z zgoraj navedeno sodbo Organisation des
         Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu ničnost enega od njegovih prejšnjih sklepov razglasilo prav zato, ker predhodno
         ni bila posredovana.

      31      Splošno sodišče je v točki 42 izpodbijane sodbe ugotovilo, da niti sodba Court of Appeal z dne 7. maja 2008 niti sklep Home
         Secretary z dne 23. junija 2008 nista samodejno in nemudoma vplivala na takrat veljavni Sklep Sveta z dne 20. decembra 2007
         o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti
         terorizmu in razveljavitvi Sklepa 2007/445/ES (2007/868/ES) (UL L 340, str. 100), ki zaradi domneve veljavnosti aktov Unije
         ohrani veljavnost z zakonsko močjo do svojega preklica, razglasitve ničnosti v okviru postopka za razglasitev ničnosti ali
         ugotovitve neveljavnosti na podlagi postopka predhodnega odločanja oziroma ugovora nezakonitosti.

      32      Drugič, Splošno sodišče je zavrnilo trditev Sveta, da je obrazložitev, ki je bila vročena organizaciji PMOI, omogočala spoštovanje
         njene pravice do obrambe.

      33      Splošno sodišče je glede tega v točki 46 izpodbijane sodbe menilo, da je to zatrjevanje posledica tega, da se zagotavljanje
         pravice do obrambe v okviru upravnega postopka zamenjuje z jamstvom, ki izvira iz pravice do učinkovitega pravnega sredstva
         zoper akt, ki posega v položaj in je bil sprejet ob zaključku upravnega postopka.

      34      Na podlagi tega je Splošno sodišče v točki 47 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je treba sporni sklep zaradi utemeljenosti četrtega
         tožbenega razloga razglasiti za ničen v delu, v katerem se nanaša na organizacijo PMOI.

      35      V točki 48 je Splošno sodišče navedlo, da čeprav meni, da se v teh okoliščinah ni treba izjaviti o drugih tožbenih razlogih,
         bo vseeno presojalo drugi in tretji tožbeni razlog zaradi njune pomembnosti glede na temeljno pravico do učinkovitega pravnega
         varstva.

      36      Glede teh tožbenih razlogov je Splošno sodišče v točki 78 izpodbijane sodbe ugotovilo, da ni pravno zadostno dokazano, da
         je bil sporni sklep sprejet v skladu z določbami člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001,
         ter da je bila z okoliščinami njegovega sprejemanja kršena temeljna pravica organizacije PMOI do učinkovitega sodnega nadzora.

      37      Splošno sodišče je zato v točki 79 izpodbijane sodbe razsodilo, da sta drugi in tretji tožbeni razlog utemeljena.

       Predlogi strank v pritožbenem postopku
      38      Francoska republika s pritožbo Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo;
      –        samo dokončno odloči o sporu in zavrne tožbo organizacije PMOI ali vrne zadevo v razsojanje Splošnemu sodišču.
      39      Organizacija PMOI Sodišču predlaga, naj:

      –        ugotovi, da je pritožba nedopustna;
      –        podredno, ugotovi, da o tej pritožbi ni treba odločati;
      –        še bolj podredno, pritožbo zavrne in
      –        vsekakor pritožnici naloži plačilo stroškov nasprotne stranke.
       Pritožba
      40      Francoska republika navaja tri pritožbene razloge, ki se nanašajo na napačno uporabo prava Splošnega sodišča pri presoji načel
         v zvezi s pravico do obrambe, člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in načel v zvezi s pravico do učinkovitega pravnega varstva.

       Dopustnost pritožbe
       Trditve strank
      41      Organizacija PMOI opozarja, da je bil sporni sklep razveljavljen in nadomeščen s Sklepom 2009/62, v skladu s katerim ni več
         vključena na seznam iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001, in trdi, da Francoska republika nima interesa za vztrajanje pri tej
         pritožbi in da je ta zato nedopustna. Podredno trdi, da bi moralo Sodišče odkloniti odločanje o tej pritožbi, ker naj bi bila
         ta brezpredmetna.

      42      Francoska republika meni, da je pritožba dopustna, in glede tega trdi zlasti, da ji v skladu s členom 56, tretji odstavek,
         Statuta Sodišča Evropske unije ni treba dokazovati pravnega interesa.

       Presoja Sodišča
      43      V skladu z ustaljeno sodno prakso je predpostavka za obstoj pravnega interesa pritožnice to, da lahko pritožba zaradi svojega
         izida prinese korist za stranko, ki jo je vložila (glej zlasti sodbo z dne 3. septembra 2009 v zadevi Moser Baer India proti
         Svetu, C‑535/06 P, ZOdl., str. I‑7051, točka 24 in navedena sodna praksa).

      44      Francoska republika je bila sicer intervenientka v postopku pred Splošnim sodiščem, vendar je iz drugega odstavka člena 56
         Statuta Sodišča razvidno, da lahko ta država članica vloži pritožbo, tudi če je odločitev Splošnega sodišča ne zadeva neposredno.

      45      Poleg tega je iz tretjega odstavka tega člena razvidno, da državam članicam ne glede na to, ali so bile stranke postopka na
         prvi stopnji, ni treba dokazovati interesa za vložitev pritožbe zoper sodbo Splošnega sodišča (sodba z dne 8. julija 1999
         v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, str. I‑4125, točka 171).

      46      Poleg tega ta pritožba v nasprotju s trditvami organizacije PMOI ni postala brezpredmetna, ker je bil sporni sklep o vključitvi
         organizacije PMOI na seznam iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 razveljavljen in nadomeščen s Sklepom 2009/62, v skladu s katerim
         ta organizacija ob sklicevanju na izpodbijano sodbo ni več vključena na ta seznam v posodobljeni različici.

      47      Prvič, če bi namreč Sodišče moralo ugoditi pritožbi in zavrniti tožbo organizacije PMOI za razglasitev ničnosti spornega sklepa,
         bi to pomenilo, kot je pravilno trdila Francoska republika, da bi bil ta sklep del pravnega reda Unije v obdobju od 16. julija 2008,
         dne začetka veljavnost spornega sklepa, do 27. januarja 2009, dne začetka veljavnosti Sklepa 2009/62, s katerim je bil brez
         retroaktivnega učinka razveljavljen sporni sklep, ime organizacije PMOI pa izbrisano s seznama iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001.

      48      Drugič, prav tako ni razvidno, da bi se spor med strankama zaradi sprejetja Sklepa 2009/62 končal in bi zato pritožba postala
         brezpredmetna (glej po analogiji zlasti sklep z dne 1. decembra 2004 v zadevi UUNT proti Zapf Creation, C‑498/01 P, ZOdl.,
         str. I‑11349, točka 12).

      49      Francoska republika namreč vztraja pri trditvi, da je bil vpis organizacije PMOI s spornim sklepom na seznam iz člena 2(3)
         Uredbe št. 2580/2001 upravičen, in je pred Sodiščem navedla tudi, da je še vedno v njenem interesu, da Sodišče odkrije napake,
         ki jih je v izpodbijani sodbi storilo Splošno sodišče, tako da bi lahko Svetu predlagala, naj organizacijo PMOI ponovno vpiše
         na ta seznam.

      50      Ker v teh okoliščinah pritožba ni postala brezpredmetna, mora Sodišče o njej odločati.

       Utemeljenost
       Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri presoji načel v zvezi s pravico do obrambe
      –       Trditve strank
      51      Francoska republika Splošnemu sodišču očita, da je v točki 37 izpodbijane sodbe razsodilo, da je bil sporni sklep sprejet
         v nasprotju z načeli v zvezi s pravico do obrambe, saj je Svet ta sklep sprejel, ne da bi organizaciji PMOI pred tem posredoval
         nove informacije oziroma novo gradivo iz spisa, ki so po njegovem mnenju upravičevali njeno zadržanje na seznamu iz člena 2(3)
         Uredbe št. 2580/2001.

      52      Iz sodne prakse Sodišča naj bi bilo razvidno, da obstajajo izjeme od obveznosti predhodnega obvestila o ukrepu zamrznitve
         sredstev, zlasti v primeru prvotnega sklepa o zamrznitvi, če bi tako obvestilo zmanjšalo učinkovitost takih omejevalnih ukrepov
         (sodba z dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, C‑402/05 P
         in C‑415/05 P, ZOdl., str. I‑6351, točke od 339 do 341).

      53      Francoska republika trdi, da je ob sprejetju spornega sklepa očitno obstajala nevarnost prekinitve ukrepa zamrznitve sredstev
         organizacije PMOI in tako nevarnost zmanjšanja učinkovitosti takega ukrepa.

      54      Odkar je Home Secretary s sklepom z dne 23. junija 2008, ki je začel veljati naslednji dan, ime organizacije PMOI izbrisalo
         s seznama organizacij, ki so prepovedane na podlagi Terrorism Act 2000, sklep Home Secretary z dne 28. marca 2001, ki je odločba
         pristojnega organa, na podlagi katere je bil sprejet Sklep 2007/868, ni mogel biti več podlaga za vpis organizacije PMOI na
         seznam iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001, sicer bi bil kršen člen 1(4) Skupnega stališča 2001/931.

      55      Francoska republika dodaja, da čeprav navedeni sklep z dne 23. junija 2008 sicer ni imel takojšnjega in samodejnega učinka
         na Sklep 2007/868, Svet ni smel več dopuščati položaja, v katerem je bil navedeni sklep brez podlage, temveč je moral čim
         prej sprejeti ustrezne ukrepe.

      56      Ker je Svet 9. junija 2008 od francoskih organov prejel nove podatke, in sicer o sodni preiskavi, ki je bila 9. aprila 2001
         uvedena proti 17 domnevnim članom organizacije PMOI, in o uvedbi preiskave proti 24 osebam, ki so po mnenju teh organov upravičevali
         njihov predlog za vpis organizacije PMOI na seznam iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001, naj bi za zagotovitev učinkovitosti
         sankcij moral preprečiti kakršno koli prekinitev zamrznitve sredstev in zato čim prej sprejeti nov sklep o vključitvi organizacije
         PMOI na ta seznam.

      57      Francoska republika poleg tega opozarja, da je bil Svet v skladu s členom 1(6) Skupnega stališča 2001/931 konec junija 2008
         zavezan čim prej preveriti navedeni seznam, kakor je bil določen s Sklepom 2007/868.

      58      Organizacija PMOI trdi, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi upravičeno zavrnilo trditve Sveta, povzete v tej pritožbi,
         ko je razsodilo zlasti, da v okoliščinah obravnavanega primera Svet ni upravičeno opustil predhodne seznanitve te organizacije
         z zadevnimi novimi podatki z obrazložitvijo, da naj bi sicer obstajala nevarnost prekinitve zamrznitve sredstev organizacije
         PMOI. Presoja Splošnega sodišča naj bi temeljila tudi na elementih dejanskega stanja, ki naj jih ne bi bilo mogoče izpodbijati
         v okviru pritožbe.

      –       Presoja Sodišča
      59      Splošno sodišče je v točkah 36 in 37 izpodbijane sodbe razsodilo, da je Svet s tem, da je sprejel sporni sklep, ne da bi prej
         organizaciji PMOI sporočil nove podatke ali novo gradivo iz spisa, ki so po njegovem mnenju upravičevali ohranitev te organizacije
         na seznamu iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001, in še toliko bolj s tem, da organizaciji PMOI ni omogočil, da bi se o tem lahko
         izjavila pred sprejetjem tega sklepa, kršil načela v zvezi s spoštovanjem pravice do obrambe, ki so določena med drugim v
         točkah 120, 126 in 131 zgoraj navedene sodbe Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu.

      60      Načela, na katera se je tako sklicevalo Splošno sodišče in jih Francoska republika ne zanika, so razvidna tudi iz sodne prakse
         Sodišča (glej – v okviru Uredbe Sveta (ES) št. 881/2002 z dne 27. maja 2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe
         in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani, in o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 467/2001 o
         prepovedi izvoza nekaterega blaga in storitev v Afganistan, o poostritvi prepovedi poletov in podaljšanju zamrznitve sredstev
         in drugih finančnih virov talibanov iz Afganistana (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 1, str. 294) – zgoraj
         navedeno sodbo Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točke od 338 do 341).

      61      V zvezi s tem je treba opozoriti, da Svetu v primeru prvotnega sklepa o zamrznitvi sredstev zadevni osebi ali subjektu ni
         treba predhodno sporočiti razlogov, s katerimi namerava ta institucija utemeljiti vključitev imena te osebe ali subjekta na
         seznam iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001. Tak ukrep mora, da ne bi bila ogrožena njegova učinkovitost, po svoji naravi omogočati
         učinek presenečenja in uporabiti ga je treba nemudoma. V takem primeru načeloma zadostuje, da institucija zadevni osebi ali
         subjektu sporoči razloge in omogoči njeno oziroma njegovo zaslišanje hkrati s sprejetjem sklepa ali takoj potem.

      62      Nasprotno pa v primeru poznejšega sklepa o zamrznitvi sredstev, s katerim se ohrani vpis imena osebe ali subjekta na seznamu
         iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001, ta učinek presenečenja ni več nujen za zagotovitev učinkovitosti ukrepa, tako da je treba
         zadevno osebo ali subjekt pred sprejetjem takega sklepa načeloma seznaniti z obremenilnimi dokazi in ji oziroma mu omogočiti,
         da se o tem izreče.

      63      Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi ta načela uporabilo za obravnavani primer in pravilno ugotovilo, da ker se je ime organizacije
         PMOI s spornim sklepom ohranilo na seznamu iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001, na katerem je bilo to ime od svojega prvotnega
         vpisa 3. maja 2002 na podlagi Sklepa 2002/334, Svet ne bi smel, kot je vseeno storil v obravnavanem primeru, sporočiti novih
         dokazov, obremenilnih za organizacijo PMOI, hkrati s sprejetjem spornega sklepa. Svet bi moral nujno zagotoviti spoštovanje
         pravice organizacije PMOI do obrambe, to je seznanitev z obremenilnimi dokazi in pravica do izjave, pred sprejetjem tega sklepa.

      64      Glede tega je treba, kot je to storila generalna pravobranilka v točki 103 sklepnih predlogov, poudariti, da je element varstva,
         ki ga zagotavljata zahteva po seznanitvi z obremenilnimi dokazi in pravica do podajanja stališč pred sprejetjem ukrepa, kakršen
         je sporni sklep, ki povzroči uporabo omejevalnih ukrepov, temeljnega in bistvenega pomena za pravico do obrambe. To velja
         še toliko bolj, ker taki ukrepi pomembno vplivajo na pravice in svoboščine zadevnih oseb in skupin.

      65      Namen pravila, da mora biti naslovniku odločbe, ki posega v njegov položaj, omogočeno, da predstavi svoja stališča, preden
         bo odločba sprejeta, je namreč v tem, da se zadevnemu organu omogoči, da ustrezno upošteva vse upoštevne elemente. Da bi se
         zagotovilo učinkovito varstvo navedenega naslovnika, je namen pravila zlasti to, da ta naslovnik lahko popravi napako ali
         uveljavlja dejstva v zvezi s svojim osebnim položajem, ki govorijo v prid sprejetju ali nesprejetju odločbe ali taki ali drugačni
         vsebini odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2008 v zadevi Sopropé, C‑349/07, ZOdl., str. I‑10369, točka 49).

      66      Ta temeljna pravica do spoštovanja pravice do obrambe v postopku pred sprejetjem omejevalnega ukrepa, kakršen je sporni sklep,
         je poleg tega izrecno določena v členu 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki ji člen 6(1) PEU priznava
         enako pravno veljavnost kot Pogodbama.

      67      Čeprav je bila, kot je opozorjeno v točki 61 te sodbe, glede navedene temeljne pravice priznana izjema v zvezi s prvotnimi
         sklepi o zamrznitvi sredstev, pa to izjemo upravičuje potreba po zagotavljanju učinkovitosti ukrepov zamrznitve in nazadnje
         nujni preudarki, ki se nanašajo na varnost ali vodenje mednarodnih odnosov Unije in držav članic (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točka 342).

      68      Splošno sodišče je v točkah od 39 do 44 izpodbijane sodbe vseeno preizkusilo trditve Sveta, da je ta institucija upravičeno
         sporočila nove dokaze, ki so obremenilni za organizacijo PMOI, hkrati s sprejetjem spornega sklepa, in ne pred tem sprejetjem,
         ne glede to, da ni šlo za prvotni sklep o zamrznitvi sredstev, zaradi posebnega položaja, v katerem je bila ta institucija
         v obravnavanem primeru, natančneje zaradi nujnosti sprejetja spornega sklepa.

      69      Te trditve je v okviru te pritožbe v bistvu povzela Francoska republika.

      70      Splošno sodišče pa je ugotovilo, prvič, da je bila 7. maja 2008, na dan razglasitve sodbe Court of Appeal, dokončno odpravljena
         možnost Sveta, da se še naprej opira na sklep Home Secretary z dne 28. marca 2001 kot na odločbo pristojnega organa v smislu
         člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 za ohranitev vpisa organizacije PMOI na seznamu iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001.
         Poleg tega je Home Secretary s sklepom z dne 23. junija 2008, ki je začel veljati naslednjega dne, upoštevalo to sodbo, saj
         je ime organizacije PMOI izbrisalo s seznama organizacij, prepovedanih na podlagi Terrorism Act 2000.

      71      Drugič, ni sporno, da je Svet 9. junija 2008 od Francoske republike prejel nove podatke o sodnih postopkih, ki so bili v Franciji
         uvedeni zoper domnevne člane organizacije PMOI, podatke, ki bi po mnenju te države članice lahko upravičevali ohranitev te
         organizacije na seznamu iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001.

      72      V zvezi s tem je treba poudariti, da je moral Svet torej čim prej proučiti te nove podatke, da bi odločil, bodisi da ti lahko
         pomenijo odločbo pristojnega organa v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, ki lahko upravičuje ohranitev organizacije
         PMOI na navedenem seznamu, bodisi da je treba to skupino takoj odstraniti s tega seznama.

      73      Čeprav Svet, kot je trdila Francoska republika, vsaj od 24. junija 2008 ni smel več dopuščati položaja, v katerem Sklep 2007/868
         ni imel nikakršne podlage, temveč je moral čim prej sprejeti ustrezne ukrepe, pa – kot poleg tega priznava ta država članica
         in kot je v točki 42 izpodbijane sodbe pravilno poudarilo Splošno sodišče – niti sodba Court of Appeal z dne 7. maja 2008
         niti sklep Home Secretary z dne 23. junija 2008 nista imela samodejnega in takojšnjega učinka na Sklep 2007/868, ki je takrat
         veljal.

      74      Zadnjenavedeni sklep je namreč ostal v veljavi zaradi domneve zakonitosti aktov institucij Unije, ki v skladu z ustaljeno
         sodno prakso pomeni, da imajo ti pravne učinke toliko časa, dokler niso preklicani, razglašeni za nične v okviru ničnostne
         tožbe ali ni ugotovljena njihova neveljavnost v okviru postopka predhodnega odločanja ali ugovora nezakonitosti (glej zlasti
         sodbo z dne 12. februarja 2008 v zadevi CELF in ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, ZOdl., str. I‑469,
         točka 60 in zgoraj navedena sodna praksa).

      75      Splošno sodišče ob upoštevanju temeljnega pomena, ki ga je treba, kot je bilo opozorjeno v točkah 64 in 65 te sodbe, pripisati
         spoštovanju pravice do obrambe v postopku pred sprejetjem odločbe, kot je sporni sklep, zato ni napačno uporabilo prava s
         tem, da je v točkah 39 in 43 izpodbijane sodbe razsodilo, da Svet ni dokazal, da je bilo sprejetje spornega sklepa tako nujno,
         da ni bilo mogoče, da bi ta institucija organizacijo PMOI seznanila z novimi dokazi proti njej in omogočila njeno zaslišanje
         pred sprejetjem spornega sklepa.

      76      Iz vsega navedenega je razvidno, da prvi pritožbeni razlog ni utemeljen.

       Drugi in tretji pritožbeni razlog
      77      Drugi in tretji pritožbeni razlog, ki se nanašata na kršitev člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in na napačno uporabo prava
         pri presoji načel v zvezi s pravico do učinkovitega pravnega varstva, se nanašata na drugi del izpodbijane sodbe, v katerem
         je Splošno sodišče preizkusilo drugi in tretji tožbeni razlog, ki ju je pred njim navedla organizacija PMOI, ter ugotovilo,
         da sta utemeljena.

      78      Glede tega je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče, potem ko je v točki 47 izpodbijane sodbe razsodilo, da je treba sporni
         sklep zaradi kršitve pravice organizacije PMOI do obrambe razglasiti za ničen, v točki 48 te sodbe odločilo, da čeprav se
         v teh okoliščinah ni treba izjaviti o drugih tožbenih razlogih, bo vseeno preizkusilo drugi in tretji tožbeni razlog, ki sta
         bila navedena pred njim, zaradi njune pomembnosti glede na temeljno pravico do učinkovitega pravnega varstva.

      79      V skladu z ustaljeno sodno prakso pa Sodišče brez nadaljnje obravnave zavrne očitke zoper dodatne razloge v sodbi Splošnega
         sodišča, ker ti očitki ne morejo povzročiti razveljavitve te sodbe in so torej brezpredmetni (glej zlasti sodbi z dne 2. septembra 2010
         v zadevi Komisija proti Deutsche Post, C‑399/08 P, ZOdl., str. I-7831, točka 75, in z dne 29. marca 2011 v zadevi Anheuser‑Busch
         proti Budějovický Budvar, C‑96/09 P, ZOdl., str. I-2131, točka 211 in navedena sodna praksa).

      80      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da sta drugi in tretji pritožbeni razlog brezpredmetna.

      81      Ker ni bil sprejet noben pritožbeni razlog, ki ga je navedla Francoska republika, je treba pritožbo zavrniti.

       Stroški
      82      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se na podlagi člena 118 Poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Francoska republika s svojimi predlogi ni uspela in ker je organizacija
         PMOI predlagala, naj se Francoski republiki naloži plačilo stroškov, se Francoski republiki naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Pritožba se zavrne.
      2.      Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. maja 2005. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Svoboda opravljanja storitev - Programi zvestobe - Dokazno breme. # Zadeva C-287/03.

text:
      Zadeva C-287/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Belgiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Svoboda opravljanja storitev – Programi zvestobe – Dokazno breme“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Légerja, predstavljeni 10. marca 2005
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. maja 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predhodni postopek – Predlogo trajanje — Okoliščina, ki vpliva na dopustnost tožbe
            le ob kršenju pravic obrambe – Dokazno breme
      (člen 226 ES)
      2.              Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz neizpolnitve obveznosti – Breme na strani Komisije – Domneve – Nedopustnost –
            Tožba, ki se ne nanaša na vsebino, ampak izvajanje nacionalne določbe – Posebne zahteve glede dokazov
      (člen 226 ES)
      1.     Čeprav lahko v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti predolgo trajanje predhodnega postopka pomeni kršitev, zaradi katere
         je tožba nedopustna, pa je tak sklep primeren le, če je ravnanje Komisije otežilo, da bi se ovrgle njene trditve in s tem
         kršile pravice obrambe. Dokaz o taki težavi predloži zadevna država članica.

      (Glej točko 14.)
      2.     V postopku zaradi neizpolnitve obveznosti mora Komisija dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve in Sodišču predložiti potrebne
         dokaze, da lahko to preveri, ali gre za neizpolnitev obveznosti, pri čemer se Komisija ne more opreti na kakršno koli domnevo.

      Glede tožbe v zvezi z izvajanjem nacionalne določbe se za dokaz neizpolnitve obveznosti države članice zahteva predložitev
         dokazov, ki niso enaki tistim, ki se običajno upoštevajo v tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti, ki zadeva izključno vsebino
         nacionalnih predpisov. V teh okoliščinah se lahko neizpolnitev obveznosti ugotovi le z zadostno dokumentiranim in natančnim
         dokazom očitane prakse nacionalne uprave in/ali sodišč, za katero je odgovorna zadevna država članica.

      Za to, da ravnanje države, ki ga pomeni upravna praksa, ki je v nasprotju z zahtevami prava Skupnosti, lahko pomeni neizpolnitev
         obveznosti v smislu člena 226 ES, mora biti ta upravna praksa v določeni meri ustaljena in splošna.

      (Glej točke od 27 do 29.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 12. maja 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Svoboda opravljanja storitev – Programi zvestobe – Dokazno breme“
      V zadevi C‑287/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 3. julija 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. Patakia in N. B. Rasmussen, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji,, ki jo zastopa E. Dominkovits, zastopnica, skupaj z E. Balatejem, odvetnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, R. Schintgen, P. Kūris in G. Arestis,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. decembra 2004,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. marca 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti Sodišču s tožbo predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija, s tem ko je diskriminatorno in
         nesorazmerno uporabila pogoja „podobnost“ in „en prodajalec“ med proizvodi in storitvami, ki jih pridobi potrošnik, ter med
         proizvodi in storitvami, ki so brezplačno ali po znižani ceni dostopni v okviru programa zvestobe, kot predpogoj za izvajanje
         takega programa kot čezmejno opravljanje storitev med podjetji, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 49 ES.

       Nacionalna ureditev
      2       Člen 54 belgijskega zakona z dne 14. julija 1991 o poslovnih praksah, obveščanju in varstvu potrošnikov (Moniteur belge z
         dne 29. avgusta 1991) prepoveduje „vsako skupno ponudbo prodajalca potrošniku“. Skupna ponudba v smislu te določbe je „brezplačna
         ali odplačna pridobitev proizvodov, storitev, vseh drugih ugodnosti ali vrednostnih bonov za njihovo nabavo, [...] povezana
         s pridobitvijo drugih, celo enakih proizvodov ali storitev“. Skupna ponudba potrošniku je prav tako prepovedana, če gre za
         ponudbo „več prodajalcev, ki delujejo z enotnim namenom“.

      3       Člen 57 zakona zadeva izjeme od te prepovedi in opredeljuje ugodnosti, ki jih potrošnik lahko dobi z vrednostnimi boni, ponujenimi
         brezplačno, skupaj z glavnim proizvodom ali s storitvijo. V členu 57, od (1) do (3), so določene izjeme, ki lahko veljajo
         za gospodarski subjekt samo, če je predhodno registriran pri ministrstvu za gospodarske zadeve v skladu s členom 59 istega
         zakona. Te izjeme veljajo za popuste glede na količino kupljenih proizvodov ali storitev (odstavek 1), ugodnosti, kot so barvne
         litografije, vinjete in slike minimalne tržne vrednosti ter tudi srečke za dovoljene tombole ali loterije (odstavek 2) in
         gotovinska povračila (odstavek 3).

      4       V členu 57(4) zakona je določena izjema od prepovedi skupnih ponudb, do katerih je gospodarski subjekt lahko upravičen, ne
         da bi bil registriran. V tem členu je določeno:

      „Prav tako je dovoljeno brezplačno, skupaj z glavnim proizvodom ali s storitvijo, ponujati:
      […]
      4. vrednostne bone, ki po nakupu določenega števila proizvodov ali storitev dajejo pravico do brezplačne ponudbe ali do znižane
         cene ob nakupu podobnega proizvoda ali storitve, če to ugodnost ponuja isti prodajalec in ne presega tretjine cene predhodno
         kupljenih proizvodov ali storitev.

      […]“
      5       Brezplačna ponudba vrednostnih bonov, ki ni v skladu s tem predpisom, se šteje za nezakonito. Ministrstvo za gospodarske zadeve,
         zainteresiran gospodarski subjekt ali zasebna združenja, katerih cilj je varstvo interesov potrošnikov, lahko pri gospodarskem
         sodišču zahtevajo izdajo odredbe o umiku te ponudbe.

       Dejansko stanje
      6       Po pritožbi podjetja s sedežem na Nizozemskem je Komisija s pisnim opominom z dne 31. marca 1999 belgijsko vlado opozorila
         na vprašanje združljivosti zgoraj navedenih določb s členom 49 ES. Belgijska vlada je na to odgovorila z dopisom z dne 2.
         junija 1999.

      7       Ker je Komisija menila, da ta odgovor ni zadovoljiv, je 1. avgusta 2000 Kraljevini Belgiji poslala obrazloženo mnenje in to
         državo članico pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za uskladitev s temi določbami v dveh mesecih od vročitve.

      8       Kraljevina Belgija je na navedeno obrazloženo mnenje odgovorila z dopisom z dne 16. oktobra 2000, v katerem je potrdila pripravljenost
         za spremembo zakona, vendar je menila, da bi bilo primerneje počakati pobude Komisije v zvezi z uskladitvijo zadevnega področja
         na ravni Skupnosti.

      9       V teh okoliščinah je Komisija vložila to tožbo.
       Tožba
       Dopustnost
       Trditve strank
      10     Belgijska vlada trdi, da tožba ni dopustna zaradi predolgega trajanja predhodnega postopka. Med odgovorom na obrazloženo mnenje
         in vložitvijo tožbe pri Sodišču so pretekla skoraj tri leta. Tako zavlačevanje naj ne bi bilo združljivo z načeloma pravne
         varnosti in zaupanja v pravo.

      11     Belgijska vlada pojasnjuje, da je lahko legitimno verjela, da se je njen odgovor na obrazloženo mnenje lahko obravnaval kot
         zadovoljiv, ker ga Komisija ni izpodbijala in ni nastopila nobena nova okoliščina.

      12     Komisija v zvezi s tem trdi, da so imele pristojne službe obeh strank po odgovoru belgijskih organov na obrazloženo mnenje
         redne stike. Zato meni, da je bila Kraljevina Belgija med predhodnim postopkom obveščena o tem, da Komisija vztraja pri svojem
         stališču.

      13     Komisija meni, da v teh okoliščinah belgijski organi niso dokazali, v čem naj bi trajanje predhodnega postopka kršilo pravice
         do obrambe.

       Presoja Sodišča
      14     V zvezi s tem je treba spomniti, da sicer zaradi predolgega trajanja predhodnega postopka tožba zaradi neizpolnitve obveznosti
         res lahko ni dopustna, vendar iz sodne prakse izhaja, da je tak sklep primeren le, če je ravnanje Komisije otežilo ovrženje
         njenih trditev in s tem kršilo pravice do obrambe, in da mora zainteresirana država članica predložiti dokaz o taki težavi
         (v tem smislu glej sodbi z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-96/89, Recueil, str. I‑2461, točki 15 in
         16, ter z dne 21. januarja 1999 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-207/97, Recueil, str. I-275, točki 24 in 25).

      15     V tej zadevi je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija ni podala nobene posebne trditve, s katero bi lahko dokazala, da je
         obdobje, ki je preteklo med njenim odgovorom na obrazloženo mnenje in vložitvijo tožbe pri Sodišču, vplivalo na izvajanje
         njenih pravic do obrambe.

      16     V teh okoliščinah je treba tožbo razglasiti za dopustno.
       Temelj
       Trditve strank
      17     Komisija trdi, da pogoja „podobnost“ in „en prodajalec“, ki ju določa zakon, omejujeta svobodo opravljanja storitev. Uporaba
         teh pogojev naj bi bila škodljiva in diskriminatorna posebno za tuja podjetja, ki želijo vstopiti na belgijski trg.

      18     Komisija meni, da zakon načeloma nasprotuje temu, da podjetje v okviru svojega programa zvestobe skupaj ponuja blago in storitve,
         ki niso podobni tistim, ki jih je prodaja kot glavno blago ali storitve. Vendar naj bi se to pravilo v praksi zelo pogosto
         obšlo, podjetja s sedežem v Belgiji in s svojim distribucijskim omrežjem pa naj bi edina imela korist od tega ter naj bi tako
         razširila svoje programe zvestobe na druge sektorje in/ali distribucijske kanale. Poleg tega naj bi obidenje zgoraj navedenega
         pravila olajšala belgijska sodna praksa, po kateri skupna ponudba izpolnjuje pogoj podobnosti, če se glavni proizvodi in/ali
         storitve in brezplačni ali znižani proizvodi in/ali storitve običajno prodajajo v isti industrijski ali trgovski panogi.

      19     Komisija glede morebitnih utemeljitev teh omejitev meni, da dejstvo, da proizvoda ali storitvi spadata v isto industrijsko
         ali trgovinsko panogo, ne zadostuje za zagotavljanje preglednosti cen teh proizvodov ali storitev. Isto velja tudi za pogoj,
         da mora skupaj ponujene proizvode in storitve ponujati isti prodajalec.

      20     Komisija prav tako meni, da pogoja „podobnost“ in „en prodajalec“ nista potrebna za zagotavljanje varstva potrošnika ali poštenih
         poslovnih transakcij.

      21     Belgijska vlada zatrjuje, da zakon in njegovo izvajanje ne prepovedujeta, ovirata ali zmanjšujeta privlačnosti dejavnosti
         ponudnikov storitev s sedežem v drugi državi članici.

      22     Zgoraj navedena vlada poudarja, da je vsako podjetje, ki namerava sprejeti enak način pospeševanja prodaje, kot ga je Komisija
         opisala v podporo svoji tožbi, v enakem položaju, ne glede na to, ali ima sedež na ozemlju Belgije. V zvezi s tem naj se razlaga
         pogojev „podobnost“ in „en prodajalec“ ne bi razlikovala glede na kraj sedeža podjetja.

      23     Belgijska vlada v zvezi z upravičenostjo zadevne zakonodaje trdi, da prepovedi, določene s to zakonodajo, temeljijo predvsem
         na preglednosti trga. Cilj navedene zakonodaje je namreč preprečiti, da bi se potrošnika zavedlo glede dejanskih cen in zlorabilo
         z izvajanjem skupnih ponudb.

       Presoja Sodišča
      24     Uvodoma je treba navesti, kot izhaja iz tožbenega predloga, da namen te tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti ni ugotoviti
         neskladnost besedila člena 57(4) tega zakona s členom 49 ES, ampak da se ta tožba nanaša samo na vprašanje, kako pristojni
         belgijski organi uporabljajo pogoje iz te določbe.

      25     Komisija je v odgovoru na vprašanje, ki ga je Sodišče postavilo na obravnavi, sicer izrecno potrdila, da se tožba nanaša samo
         na izvajanje nacionalne zakonodaje v stvarnih tržnih razmerah in ne na navedeno zakonodajo.

      26     Iz tega sledi, da mora Sodišče preučiti, ali uporaba člena 57(4) s strani nacionalnih organov, in sicer tako upravnih organov
         kot sodišč, krši člen 49 ES.

      27     V zvezi s tem je treba uvodoma spomniti, da mora Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso v postopku zaradi neizpolnitve
         obveznosti dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve in Sodišču predložiti potrebne dokaze, da lahko to preveri, ali gre za
         neizpolnitev obveznosti, pri čemer se Komisija ne more opreti na kakršno koli domnevo (glej zlasti sodbe z dne 25. maja 1982
         v zadevi Komisija proti Nizozemski, 98/81, Recueil, str. 1791, točka 6; z dne 20, marca 1990 v zadevi Komisija proti Franciji,
         C-62/89, Recueil, str. I-925, točka 37; z dne 29. maja 1997 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C-300/95, Recueil,
         str. I‑2649, točka 31, in z dne 9. septembra 1999 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑217/97, Recueil, str. I-5087, točka 22).

      28     Glede tožbe v zvezi z izvajanjem nacionalne določbe, kot poudarja generalni pravobranilec v točkah 41 in 43 sklepnih predlogov,
         dokaz neizpolnitve obveznosti države članice zahteva predložitev dokazov, ki niso enaki tistim, ki se običajno upoštevajo
         v tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti, ki zadeva izključno vsebino nacionalnih predpisov. V teh okoliščinah je Sodišče odločilo,
         da se lahko neizpolnitev obveznosti ugotovi le z zadostno dokumentiranim in natančnim dokazom očitane prakse nacionalne uprave
         in/ali sodišč, za katero je odgovorna zadevna država članica.

      29     K temu je treba dodati, da če ravnanje države, ki ga pomeni upravna praksa, ki je v nasprotju z zahtevami prava Skupnosti,
         lahko pomeni neizpolnitev obveznosti v smislu člena 226 ES, mora biti ta upravna praksa v določeni meri ustaljena in splošna
         (glej zlasti sodbi z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑387/99, Recueil, str. I-3773, točka 42, in z dne
         26. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Irski, C-494/01, ZOdl., str. I-3331, točka 28).

      30     Vendar je treba ugotoviti, da Komisija ni dokazala, da v Belgiji obstaja upravna praksa, ki ima značilnosti, ki jih zahteva
         sodna praksa Sodišča. Komisija se sklicuje izključno na pritožbo, ki jo je vložilo podjetje, ki izvaja program zvestobe, ne
         da bi dokazala „diskriminatorno in nesorazmerno“ uporabo pogojev „podobnost“ in „en prodajalec“ iz člena 57(4) zakona.

      31     V zvezi z vprašanjem, ali glede na navedeno načelo dokaznega bremena v Belgiji obstaja sodna praksa, iz katere bi izhajala
         razlaga zgoraj navedene določbe, ki ni združljiva s členom 49 ES, je treba pripomniti, da Komisija prav tako ni navedla odločb,
         iz katerih naj bi izhajalo, da so nacionalna sodišča razlagala pojma „podobnost“ in „en prodajalec“, kot da predvidevata,
         da se glavni proizvodi in/ali storitve ali brezplačni ali znižani proizvodi in/ali storitve navadno prodajajo v istem distribucijskem
         kanalu in/ali spadajo v isto industrijsko ali trgovsko panogo.

      32     Zato je treba ugotoviti, da Komisija ni dokazala, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES, s tem ko naj
         bi diskriminatorno in nesorazmerno uporabljala pogoja „podobnost“ in „en prodajalec“ med proizvodi in storitvami, ki jih kupi
         potrošnik, ter med proizvodi in storitvami, ki so dostopni brezplačno ali po znižani ceni v okviru programa zvestobe, kot
         predhodni pogoj za izvajanje takega programa kot čezmejno opravljanje storitev med podjetji.

      33     Zato je treba tožbo Komisije zavrniti.
       Stroški
      34     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Kraljevina
         Belgija predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.