title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. oktobra 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH proti Brangewitz GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Düsseldorf - Nemčija.#Sorte rastlin - Ureditev varstva - Člen 14(3) Uredbe (ES) št. 2100/94 in člen 9 Uredbe (ES) št. 1768/95 - Uporaba pridelka s strani kmetov - Predelovalec - Obveznost zagotoviti informacije imetniku žlahtniteljske pravice v Skupnosti.#Zadeva C-336/02.

text:
      Zadeva C-336/02
      Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      proti
      Brangewitz GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Düsseldorf)
      „Sorte rastlin – Ureditev varstva – Člen 14(3) Uredbe (ES) št. 2100/94 in člen 9 Uredbe (ES) št. 1768/95 – Uporaba pridelka s strani kmetov – Predelovalec – Obveznost zagotoviti informacije imetniku žlahtniteljske pravice v Skupnosti“
      Povzetek sodbe
      Kmetijstvo – Enotne zakonodaje – Varstvo sort rastlin – Člen 14(3) Uredbe (ES) št. 2100/94 in člen 9 Uredbe (ES) št. 1768/95
            – Možnost za imetnika pravice v Skupnosti, da na podlagi indicev, da je predelovalec izvedel predelavo, zahteva informacije
            o zavarovanem proizvodu
      (Uredba Sveta št. 2100/94, člen 14(2) in (3); Uredba Komisije št. 1768/95, člen 9)
      Določbe člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti v povezavi s členom 9 Uredbe
         št. 1768/95 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) Uredbe št. 2100/94, določajo možnost za imetnika
         žlahtniteljske pravice v Skupnosti, da od predelovalca zahteva upoštevne podatke, ki jih je ta pridobil med rednim opravljanjem
         nalog brez dodatnih stroškov, kadar ima indice, da je ta opravil ali namerava opraviti te storitve na pridelku, ki so ga pridelali
         kmetje s sajenjem semenskega materiala sorte, ki pripada imetniku in ki je zavarovana, razen hibridne ali sintetične sorte,
         ter ki pripada eni od vrst kmetijskih rastlin, naštetih v členu 14(2) Uredbe št. 2100/94, z namenom sajenja.

      V takem primeru mora predelovalec imetniku zagotoviti potrebne informacije ne le o kmetih, glede katerih ima slednji indice,
         da je predelovalec opravil ali namerava opraviti navedene storitve, temveč tudi glede vseh drugih kmetov, za katere je opravil
         ali namerava opraviti storitve predelave pridelanega proizvoda, ki je bil pridelan s sajenjem semenskega materiala zadevne
         sorte, kadar je bila zadevna sorta predelovalcu prijavljena ali kako drugače znana.

      (Glej točki 54 in 66 ter točki 1 in 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 14. oktobra 2004(*)

      „Sorte rastlin – Ureditev varstva – Člen 14(3) Uredbe (ES) št. 2100/94 in člen 9 Uredbe (ES) št. 1768/95 – Uporaba pridelka s strani kmetov – Predelovalec – Obveznost zagotoviti informacije imetniku žlahtniteljske pravice v Skupnosti“
      V zadevi C-336/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Landgericht Düsseldorf
         (Nemčija), z odločbo z dne 8. avgusta 2002, ki je prispela na Sodišče 23. septembra 2002, v postopku:

      Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      proti
      Brangewitz GmbH,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Rosas, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts in S. von Bahr (poročevalec), sodnika
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. januarja 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH K. von Gierke, Rechtsanwalt,
      –        za Brangewitz GmbH M. Miersch, Rechtsanwalt, skupaj z R. Wilhemsom, Patentanwalt, in M. Timmermannom, Rechtsanwalt,
      –        za nemško vlado W.-D. Plessing in A. Tiemann, zastopnika,
      –        za nizozemsko vlado S. Terstal, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. Braun, zastopnik, skupaj z R. Bierwagnom, Rechtsanwalt,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. februarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 14(3), šesta alinea, Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne
         27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL L 227, str. 1) in 9 Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24.
         julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 (UL L 173, str.
         14).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH (v nadaljevanju: STV) proti
         družbi Brangewitz GmbH (v nadaljevanju: Brangewitz) glede informacij, ki jih mora ta kot predelovalec na zahtevo zagotoviti
         družbi STV glede storitev, ki jih je izvedla na pridelkih rastlinskih sort, ki jih varuje Uredba št. 2100/94 in/ali nacionalna
         ureditev.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Iz člena 1 Uredbe št. 2100/94 izhaja, da ta vzpostavlja sistem žlahtniteljskih pravic v Skupnosti kot edino in izključno obliko
         pravic industrijske lastnine Skupnosti za sorte rastlin.

      4        Na podlagi člena 11(1) navedene uredbe je oseba, imenovana „žlahtnitelj“, ki je upravičena do žlahtniteljske pravice v Skupnosti,
         tista, „ki je vzgojila ali odkrila in razvila sorto, ali njen pravni naslednik“.

      5        Besedilo člena 13(1) in (2) Uredbe št. 2100/94 določa:

      „1.      Žlahtniteljska pravica v Skupnosti velja tako, da je imetnik ali imetniki žlahtniteljske pravice v Skupnosti, v nadaljnjem
         besedilu ‚imetnik‘, upravičen do opravljanja dejanj iz odstavka 2.

      2.      Ne glede na določbe členov 15 in 16 je potrebna odobritev imetnika za naslednja dejanja, ki zadevajo sestavine sorte ali pridelan
         material zavarovane sorte, v nadaljnjem besedilu ‚material‘:

      a)      pridelovanje ali razmnoževanje (povečevanje);
      b)      priprava na razmnoževanje;
      c)      ponujanje v prodajo;
      d)      prodajanje ali druge oblike trženja;
      e)      izvažanje iz Skupnosti;
      f)      uvažanje v Skupnost;
      g)      skladiščenje za katere koli namene pod (a) do (f).
      Imetnik lahko svojo odobritev pogojuje in omejuje.“
      6        Vendarle člen 14(1) Uredbe št. 2100/94 določa:

      „Ne glede na člen 13(2) in za namene zaščite kmetijske pridelave smejo kmetje za razmnoževanje na polju na svojem posestvu
         uporabljati svoje pridelke, pridobljene na svojem posestvu s sajenjem materiala sorte zavarovane z žlahtniteljsko pravico
         v Skupnosti, ki ni hibridna ali sintetična sorta.“

      7        Člen 14(2) iste uredbe natančneje določa, da se ta odobritev, imenovana tudi „privilegij kmetov“, uporablja zgolj za v njem
         naštete kmetijske rastline. Te vrste so razporejene v štiri kategorije, in sicer v krmne rastline, žita, krompir in industrijske
         rastline (za olje in vlakna).

      8        Besedilo člena 14(3) Uredbe št. 2100/94 določa, da bodo „za uveljavitev odstopa iz odstavka 1 in za varovanje zakonitih interesov
         žlahtnitelja in kmeta pred začetkom veljavnosti te uredbe in izvedbenih pravil v skladu s členom 114 oblikovani [p]ogoji,
         in sicer na osnovi“ nekaterih meril. Med temi merili so neobstoj količinskih omejitev na ravni kmetovega posestva, možnost,
         da pridelek za sajenje pripravi kmet sam ali to zanj naredijo drugi kot storitev, obveznost kmetov, z izjemo malih kmetov,
         da imetniku plačajo primerno nadomestilo, znatno nižje od zneska, ki se zaračuna za licenčno pridelavo semenskega materiala
         te sorte na istem območju, in izključna odgovornost imetnikov, kar zadeva nadzor nad upoštevanjem člena 14.

      9        Člen 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 med navedenimi merili prav tako določa obveznost za kmete in predelovalce z naslednjimi
         besedami:

      „Kmetje ali ponudniki storitev za pripravo materiala imetnikom na njihovo zahtevo zagotovijo ustrezne podatke; ustrezne podatke
         prav tako lahko zagotovijo uradni organi, ki nadzorujejo kmetijsko pridelavo, če so ti podatki pridobljeni med rednim opravljanjem
         nalog brez dodatnih stroškov. Kar zadeva osebne podatke, te določbe ne vplivajo na zakonodajo Skupnosti in držav o varovanju
         posameznikov glede obdelave in prostega pretoka osebnih podatkov.“

      10      Iz sedemnajste in osemnajste uvodne izjave Uredbe št. 2100/94 izhaja, da je „ob uresničevanju žlahtniteljskih pravic v Skupnosti
         treba upoštevati omejitve iz določb, sprejetih v javnem interesu“, da „to vključuje tudi zaščito kmetijske pridelave“ in da
         „je v ta namen treba dovoliti kmetom, da pridelke pod nekaterimi pogoji lahko uporabljajo za razmnoževanje“.

      11      Člen 1 Uredbe št. 1768/95 določa pravila o pogojih, ki urejajo odstopanje, predvideno v členu 14(1) Uredbe 2100/94.

      12      Člen 2 navedene uredbe določa:

      „1. Pogoje iz člena 1 izvajata oba, imetnik, ki predstavlja žlahtnitelja, in kmet, tako da ščitita zakonite interese drug
         drugega.

      2. Za zakonite interese se šteje, da niso zaščiteni, če je eden ali več interesov stvar navzkrižnih vplivov, ne da bi se upoštevale
         potrebe po vzpostavitvi ustreznega ravnotežja med vsemi interesi ali potrebe po sorazmernosti med namenom zadevnega pogoja
         in dejanskim učinkom njegove izvedbe.“

      13      Člen 9(1) in (2) Uredbe št. 1768/95 določa:

      „1.      Podrobnosti o zadevnih informacijah, ki naj bi jih imetniku zagotovil predelovalec v skladu s šesto alineo člena 14(3) temeljne
         uredbe, so lahko predmet pogodbe med imetnikom in zadevnim predelovalcem.

      2.      Kjer taka pogodba ni sklenjena ali ni uporabljiva, mora predelovalec, brez poseganja v informacijske zahteve po drugi zakonodaji
         Skupnosti ali po zakonodaji držav članic, na zahtevo imetnika temu dati izjavo o bistvenih informacijah. Kot bistvene veljajo
         naslednje informacije:

      a)      ime predelovalca, stalno prebivališče ter ime in naslov njegovega obrata;
      b)      dejstvo, ali je predelovalec opravil storitev predelave pridelanega proizvoda, ki pripada eni ali več sortam imetnika, za
         sajenje, ko je sorta ali so sorte prijavljene ali kako drugače znane predelovalcu;

      c)      če je predelovalec opravil tako storitev, količina pridelanega proizvoda, pripadajočega sorti ali sortam, ki jih je predelovalec
         dodelal za sajenje, in celotna količina, ki izhaja iz te predelave;

      d)      datumi in kraji predelave iz (c); in
      e)      ime in naslov osebe ali oseb, ki jim je opravil storitve predelave iz (c), in zadevne količine.“
       Nacionalna ureditev
      14      Člen 10a(6) Sortenschutzgesetz 1985 (zakona iz leta 1985 o varstvu sort rastlin) (v različici z dne 25. julija 1997, BGBl.
         1997 I, str. 3165), ki določa obveznost informiranja o sortah rastlin, varovanih na podlagi nemškega prava, določa:

      „Kmetje, ki izkoristijo možnost sajenja pridelkov, ter predelovalci, ki so jih ti najeli, so dolžni obvestiti imetnike o varstvu
         sort rastlin in o obsegu sajenja.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      15      Predložitveno sodišče ugotavlja, da je družba STV organizacija imetnikov žlahtniteljskih pravic.

      16      Družba STV je od družbe Brangewitz za tržna leta od 1997/1998 do 1999/2000 zahtevala informacije glede predelave pridelkov
         približno 500 sort rastlin, katerih del varuje Uredba št. 2100/94 in dela pa nacionalna ureditev z namenom sajenja.

      17      Ker družba STV ni prejela zahtevanih informacij, je zoper družbo Brangewitz vložila tožbo pri Landgericht Düsseldorf.

      18      Iz predložitvenega sklepa izhaja, da je za utemeljitev tožbe družba STV predložila številne izjave o sajenju pridelkov, ki
         so jih podale stranke družbe Brangewitz, ter „račune“ in „dobavnice“, ki jih je izdala ta družba. V računih naj bi bili čiščenje,
         predelava in dezinfekcija izračunani glede na količine vsake vrste omenjenih žit. Računi naj bi vsebovali tudi del podatkov
         o predelanih sortah rastlin.

      19      Po mnenju predložitvenega sodišča družba STV zatrjuje, da iz teh izjav o sajenju pridelkov, računov in dobavnic izhaja, da
         je družba Brangewitz izvedla predelavo semen, namenjenih sajenju pridelka vsaj 71 sort rastlin, ki so predmet varstva imetnikov
         ali imetnikov izključne licence, ki so družbo STV pooblastili, da uveljavlja njihove pravice. Iz tega naj bi sledilo, da naj
         bi bila družba Brangewitz dolžna predložiti informacije glede predelave, ki jo je izvedla na semenih pridelkov za namen njihovega
         sajenja.

      20      Družba Brangewitz navaja, da družba STV ne uživa splošne pravice do informacij.

      21      Predložitveno sodišče poudarja, da se glede na trditve družbe STV zagotovo zdi, da je v tržnih letih od 1997/1998 do 1999/2000
         družba Brangewitz delovala kot predelovalec 71 varovanih sort rastlin. Iz tega vendarle ne sledi, da bi družba Brangewitz
         predelovala vse sorte rastlin, za katere je tožeča stranka zahtevala informacije.

      22      Vendar po mnenju predložitvenega sodišča družba STV uveljavlja, da na podlagi člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94
         v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 ni nujno, da bi iz njene trditve izhajalo, da je družba Brangewitz izvedla predelavo
         vseh sort rastlin, za katere so zahtevane informacije.

      23      Glede tega se navedeno sodišče, sklicujoč na sklepne predloge generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja v sodbi z dne 10.
         aprila 2003 v zadevi Schulin (C-305/00, Recueil, str. I-3525), po eni strani sprašuje, ali ni treba šteti kot da mora predelovalec
         dati informacije samo, če ima indice, da je predelal zadevne zavarovane sorte rastlin.

      24      Po drugi strani, če so samo predelovalci, ki so predelali semenski material zavarovane sorte rastlin, dolžni obvestiti imetnika
         glede predelave pridelka te vrste z namenom sajenja, se predložitveno sodišče sprašuje, ali ta obveznost informacij velja
         za vse kmete, za katere je predelovalec izvedel predelavo zadevne vrste, in ne samo za kmete, za katere imetnik ve in za katere
         je izkazal, da so predelali zavarovane sorte pri predelovalcu.

      25      V teh okoliščinah je Landgericht Düsseldorf prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba določbe [člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 in 9 Uredbe št. 1768/95] razlagati tako, da imetnik žlahtniteljske
         pravice na podlagi Uredbe št. 2100/94 od predelovalca [...] lahko zahteva informacije neodvisno od vprašanja, ali obstajajo
         indici, da [...] je predelovalec izvedel te storitve na zavarovanih sortah rastlin?

      2.      Če obstajajo indici za dejstva, navedena v točki 1: Ali mora predelovalec [...] na podlagi določb člena 14(3), šesta alinea,
         Uredbe št. 2100/94 v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 zagotoviti informacije o vseh kmetih, za katere je opravljal [...]
         storitve predelave za obravnavane zavarovane vrste, ali jih mora predložiti samo glede kmetov, glede katerih ima imetnik žlahtniteljske
         pravice indice, da [...] je predelovalec opravil postopke predelave na zadevnih zavarovanih sortah rastlin?“

       Prvo vprašanje
      26      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba določbe člena, 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94
         v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 razlagati tako, da določajo možnost za imetnika žlahtniteljske pravice, da od predelovalca
         zahteva informacijo, ki jo določajo navedene določbe, kadar nima indicev, ali je ta opravil ali namerava opraviti te storitvah
         na pridelku, ki so ga pridelali kmetje s sajenjem semenskega materiala sorte, ki pripada imetniku in je zavarovana, razen
         hibridne ali sintetične sorte, in ki pripada eni od vrst kmetijskih rastlin, naštetih v členu 14(2) Uredbe št. 2100/94.

       Stališča, predložena Sodišču
      27      Družba STV in nemška vlada zatrjujeta, da imetniki proti predelovalcem uživajo pravico do razširjene informacije glede njihovih
         sort rastlin. Za podkrepitev te trditve se sklicujeta na besedilo in sistematiko določb člena 14(3), šesta alinea, Uredbe
         št. 2100/94 in 9 Uredbe št. 1768/95 ter na njun predmet, cilj in načelo sorazmernosti.

      28      Po mnenju družbe STV in nemške vlade iz besedila in sistematike uredb št. 2100/94 in 1768/95 izhaja, da je predelovalec dolžan
         zagotoviti podatke o pripravi semen pridelkov za namene sajenja zgolj pod pogojem, da imetnik to od njega zahteva.

      29      Kar zadeva razlago zadevnih določb, družba STV poudarja, da je predmet in cilj obveznosti zagotovitve informacije s strani
         predelovalca nadzor nad informacijami, ki jih zagotovijo kmetje. Če bi imetnikova pravica do informacije, ki jo lahko zahteva
         od predelovalca, veljala le za kmete, ki so prejeli semenski material, ne bi bilo mogoče nadzirati kmeta, ki ne navede, ali
         je posejal pridelek ali pa je pričel s predelavo semen, ki jih je pridobil iz pridelka, in če je to storil, pri katerem podjetju.

      30      Kar zadeva cilj zadevnih uredb, nemška vlada poudarja, da se imetnikova pravica do informacij, ki jih lahko zahteva od predelovalca,
         ne predstavlja kot dopolnilna pravica k pravici do odškodnine, temveč kot edinstveno in izvirno pravno razmerje med navedenimi
         imetniki in predelovalcem. Če bi morala biti imetnikova pravica odvisna od dokaza, da bi bilo treba opraviti konkretne storitve
         predelave na zavarovanih sortah rastlin, ki mu pripadajo, bi bil edini cilj navedene pravice potrditi že znane informacije
         in ne bi bila samostojna pravica do informacij, ki se lahko zahtevajo od predelovalca.

      31      Kar zadeva sorazmernost, družba STV pripominja, da so zahvaljujoč možnosti, ki jo ponuja Uredba št. 2100/94, brez dovoljenja
         pripraviti semena, ki so bila pridobljena iz pridelka, pridobljenega s sajenjem zavarovanih sort rastlin, storitve, ki jih
         izvajajo predelovalci, dobičkonosna dejavnost, ki omogoča materiale koristi. Zahteva po informacijah ne bi torej zahtevala
         posebnih stroškov niti nesorazmernih obremenitev za predelovalca. Nasprotno, imetniki bi bili v šibkejšem položaju, kajti
         s tem, da ne bi dobili plačila za licence in sajenje pridelkov, ne bi mogli nadaljevati opravljanja dejavnosti.

      32      Družba Brangewitz je mnenja, da je nesorazmerno upoštevati zgolj dejstvo, da gre za predelovalca. Meni, da je predelovalec
         dolžan posredovati informacijo le, kadar imetnik izkaže, da je bila njegova zavarovana sorta predmet predelave v okviru dejavnosti
         tega predelovalca. Če bi bilo drugače, bi se na vsakega predelovalca lahko naslovilo neomejeno število zahtev po informacijah
         s strani različnih imetnikov.

      33      Nizozemska vlada meni, da je splošno načelo, ki je temelj Uredbi št. 2100/94, doseči ravnovesje med po eni strani zakonitimi
         interesi kmetov in predelovalcev in po drugi strani med interesi imetnika. Iz tega sklepa, da bi imetnik moral imeti možnost
         pridobiti informacije pri kmetu ali predelovalcu, kadar obstajajo indici, da je bil semenski material zavarovane sorte uporabljen
         ali predelan.

      34      Komisija zatrjuje, da predelovalci niso v stiku z imetnikom niti kot kupec semen niti kot dolžnik plačila. Dejavnost ponudnika
         storitev znotraj zadevne uredbe naj bi izvajali zgolj v odnosu do kmetov. V tem smislu skupina predelovalcev, navedena v členu
         14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 ne bi smela biti širša kot skupina kmetov, navedena v isti določbi, za katero izvajajo
         svoje dejavnosti.

      35      Komisija meni, da iz člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 in 9(2) Uredbe št. 1768/95, zlasti iz točke b) zadnje določbe
         izhaja, da so k dajanju informacije zavezani samo predelovalci, ki so pripravili varovane rastlinske sorte in ki to vedo ali
         lahko vedo. Torej mora oseba, ki želi pridobiti informacije, izkazati, da obstajajo resnični indici, da je zadevni predelovalec
         opravil take storitve z namenom priprave zavarovanega semena.

       Presoja Sodišča
      36      Najprej je treba spomniti, da se na podlagi člena 13(2) Uredbe št. 2100/94 zahteva dovoljenje imetnika žlahtniteljske pravice
         v Skupnosti glede sestavine sorte ali pridelan material zavarovane sorte, zlasti za pridelavo ali razmnoževanje (povečevanje)
         in predelavo z namenom razmnoževanja.

      37      Določbe člena 14 navedene uredbe, ki so bile, tako kot izhaja iz njene sedemnajste in osemnajste uvodne izjave, sprejete v
         javnem interesu zaščite kmetijske pridelave, so izjema od tega pravila (glej zgoraj navedeno sodbo Schulin, točka 47).

      38      Odstavek 1 navedenega člena 14 kmetom za razmnoževanje na polju na svojem posestvu dovoljuje uporabo svojih pridelkov, pridobljenih
         na njihovem posestvu s sajenjem materiala sorte, zavarovane z žlahtniteljsko pravico v Skupnosti, ki ni hibridna ali sintetična
         sorta, glede kmetijskih rastlin, naštetih v odstavku 2 istega člena (v nadaljevanju: sorte, za katere velja privilegij).

      39      Člen 14(3) Uredbe št. 2100/94 določa, da so pogoji za uveljavitev odstopa, določenega v odstavku 1 tega člena, in za zaščito
         zakonitih interesov imetnika žlahtniteljske pravice in kmeta, določeni v izvedbenih pravilih na osnovi določenega števila
         meril. Med njimi navedeni člen 14(3) v četrti alinei določa, da morajo z izjemo malih kmetov „drugi kmetje plačati imetniku
         primerno nadomestilo“, in v šesti alinei, da „kmetje ali ponudniki storitev za pripravo materiala imetnikom na njihovo zahtevo
         zagotovijo ustrezne podatke“.

      40      V nasprotju s tem, kar zatrjuje družba STV, iz sistematike člena 14 Uredbe št. 2100/94, naslovljenega „Odstop od žlahtniteljske
         pravice v Skupnosti“ ter iz besedila odstavka 3 navedenega člena 14 izhaja, da osma alinea tega odstavka ne zajema vseh predelovalcev.

      41      V bistvu je treba člen 14(3) Uredbe št. 2100/94, ki sicer izrecno določa, da so pogoji za uveljavitev odstopa iz odstavka
         1 istega člena določeni v izvedbenih pravilih, razlagati v luči tega odstavka 1 in se torej ne bi mogel nanašati na primere,
         v katerih naveden odstop sploh ni prišel v poštev (glej zgoraj navedeno sodbo Schulin, točka 52).

      42      Tako po eni strani iz člena 14(2) Uredbe št. 2100/94 izhaja, da se ta odstop uporablja samo za kmetijske rastline, ki so v
         njem izrecno navedene. Iz tega sledi, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 29 sklepnih predlogov, da zajema odstop
         samo predelovalce, ki so opravili take storitve na pridelkih, ki so jih pridobili s sajenjem rastlin, naštetih v navedenem
         odstavku 2 člena 14, saj so te sorte edine, za katere se uporablja.

      43      Po drugi strani je treba spomniti, da na podlagi člena 14(1) Uredbe št. 2100/94 pravica kmetov do sajenja brez predhodnega
         soglasja imetnika pridelkov, pridobljenih s sajenjem semenskega materiala sorte, ki jo zajema privilegij, povzroči obveznost,
         da na zahtevo navedenega imetnika zagotovijo potrebne informacije in mu z izjemo malih kmetov plačajo primerno nadomestilo.
         Tako so zaščiteni zakoniti obojestranski interesi kmetov in imetnikov v njihovih neposrednih razmerjih.

      44      Nasprotno, kar zadeva predelovalce, člen 14(3), druga alinea, Uredbe št. 2100/94 natančno določa, da lahko pridelek za namen
         sajenja pripravi ,,kmet sam ali to zanj naredijo drugi kot storitev“. Posledično so kmetje tisti, ki odločijo, ali se bodo
         poslužili storitev predelovalca ali pa bodo sami pripravili pridelek. Pravica predelovalca izvesti take storitve je v bistvu
         izvedena iz pravice, da kmet na podlagi odstavka 1 tega člena poseje pridelek, ki ga je pridobil s sajenjem sorte, ki je zaščitena
         z žlahtniteljsko pravico v Skupnosti, brez predhodnega dovoljenja imetnika.

      45      Posledično je obveznost predelovalca, da imetniku posreduje informacije, prav tako odvisna tudi od tega, ali kmet izkoristi
         odstop iz člena 14(1) Uredbe št. 2100/94, in od njegove odločitve, da se posluži storitev tega predelovalca za pripravo pridelka.

      46      Iz tega sledi, da je pravica imetnika, da od predelovalca zahteva potrebne informacije načeloma odvisna od opravljanja takih
         storitev s strani zadnjega navedenega na pridelku za račun kmeta, ki v svojo korist izkoristi ali bo izkoristil odstop, določen
         v členu 14(1) Uredbe št. 2100/94 ali, povedano drugače, opravljanja takih storitev s strani navedenega predelovalca na pridelku,
         ki so ga pridelali kmeti s sajenjem semenskega materiala sorte, ki ima privilegij, z namenom sajenja.

      47      Glede tega je treba ugotoviti, da je neupoštevno, ali, tako kot to zatrjujeta družba STV in nemška vlada, predelovalci v lastnem
         poslovnem interesu predelujejo semena predelkov, ki so namenjena sajenju vseh sort, ki jim jih ponudijo kmetje, brez dvoma
         skupaj s semeni sort, ki so zavarovane z žlahtniteljsko pravico v Skupnosti, v nasprotju s kmeti, ki bi se na osnovi geografskega
         položaja njihovih površin, klimatskih pogojev ter možnosti prodaje zavestno odločili za sorte in uporabo ali neuporabo pridelka.

      48      Kar zadeva razlago člena 9(2) Uredbe št. 1768/95, zadošča ugotovitev, da, ker je navedena uredba izvedbena uredba, ki natančneje
         določa pogoje za uveljavitev odstopa, predvidenega v členu 14(1) Uredbe št. 2100/94, njene določbe predelovalcem v nobenem
         primeru ne morejo naložiti obveznosti v večjem obsegu kot obveznosti, ki izhajajo iz Uredbe št. 2100/94 (kar zadeva kmete,
         glej zgoraj navedeno sodbo Schulin, točka 60).

      49      Sicer člen 9(1) Uredbe št. 1768/95 določa, da so podrobnosti o informacijah, ki jih zagotovi predelovalec imetniku na podlagi
         člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94, lahko predmet pogodbe med „imetnikom in zadevnim predelovalcem“. Zato je treba
         glede prvega stavka odstavka 2 istega člena, ki določa, da kjer taka pogodba ni sklenjena ali se ne uporablja, mora „predelovalec“
         na zahtevo „imetnika“ temu dati izjavo o potrebnih informacijah, šteti, da se nanaša samo, kot navedeni odstavek 1, na imetnike
         in zadevne predelovalce (kar zadeva kmete, glej zgoraj navedeno sodbo Schulin, točka 61).

      50      Člen 9(2)(b) Uredbe št. 1768/95, ki določa, da mora predelovalec imetniku, če zadnji to zahteva, navesti, ali je opravil storitve
         predelave pridelka, ki pripada eni ali več sortam imetnika, za namene sajenja, „ko je sorta ali so sorte prijavljene ali kako
         drugače znane predelovalcu“, temelji na isti ideji. V bistvu se ta določba nanaša le na predelovalce, ki so opravili take
         storitve na pridelkih, ki so jih pridobili s sajenjem vrste, ki pripada imetniku in upravičencu žlahtniteljske pravice v Skupnosti.

      51      Iz vsega tega izhaja, da člena 14(3) Uredbe št. 2100/94 in 9(2) Uredbe št. 1768/95 ni mogoče razlagati tako, da bi imetnikom
         dovolila, da lahko od vseh predelovalcev zahtevajo, naj jim na zahtevo zagotovijo vse upoštevne informacije.

      52      Vendarle iz člena 14(3) Uredbe št. 2100/94, zlasti iz druge in šeste alinee, izhaja, da je cilj obveznosti, naložene predelovalcu,
         da imetniku zagotovi informacije, zadnjemu omogočiti preverjanje, ali so kmetje v svojo korist izkoristili odstop iz odstavka
         1 navedenega člena, kar zadeva eno od sort, ki uživajo varstvo Skupnosti, ter če je temu tako, v kolikšnem obsegu, zlasti
         za namen pravilne določitve dolgovanih nadomestil, in da navedena obveznost temelji na dejstvu, da predelovalec kmetu pomaga
         pri uresničevanju pravice, s katero razpolaga na podlagi člena 14(1) Uredbe št. 2100/94.

      53      Ker je po eni strani za imetnika težko uveljavljati svojo pravico do informacije proti kmetom zaradi dejstva, ker preučitev
         rastline ne omogoča ugotovitve, ali je bila pridobljena z uporabo pridelovali s pridobitvijo semen, in ker po drugi strani
         obveznost varstva zakonitih obojestranskih interesov imetnika žlahtniteljske pravice in kmeta, kot izhaja iz členov 14(3)
         Uredbe št. 2100/94 in 2 Uredbe št. 1768/95 (glej zgoraj navedeno sodbo Schulin, točka 63), mora biti imetniku dovoljeno, da
         od predelovalca zahteva informacije glede ene od njegovih sort, ki imajo privilegij, če ima indice, da je ta opravil ali da
         namerava opraviti storitve predelave pridelka, ki ga je pridobil s sajenjem semenskega materiala navedene sorte, z namenom
         sajenja. Treba je natančneje določiti, da ta pravica imetnika ni odvisna od tega, ali so bile zadevne sorte prijavljene ali
         kako drugače znane predelovalcu.

      54      Iz tega sledi, da je na prvo postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da določb člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94
         v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 ni mogoče razlagati tako, da določajo možnost za imetnika žlahtniteljske pravice
         v Skupnosti, da od predelovalca zahteva informacijo, ki jo določajo navedene določbe, kadar ni indicev, da je ta opravil ali
         da namerava opraviti te storitve na pridelku, ki so ga pridelali kmetje s sajenjem semenskega materiala sorte imetnika, ki
         ima privilegij, z namenom sajenja.

       Drugo vprašanje
      55      Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba, kadar ima imetnik indice, da je predelovalec opravil
         ali namerava opraviti take storitve na pridelku, ki so ga kmetje pridobili s sajenjem semenskega materiala sorte imetnika,
         ki ima privilegij, določbe člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 razlagati
         tako, da zadevnega predelovalca zavezujejo, da zagotovi informacije o vseh kmetih, za katere je opravil take storitve na zadevni
         sorti ali zgolj informacije o kmetih, glede katerih ima imetnik indice, da je predelovalec zanje opravil te storitve na zavarovani
         sorti.

       Stališča, predložena Sodišču
      56      Družba Brangewitz uveljavlja, da ker ima imetnik zadostne možnosti za uveljavitev svoje pravice proti kmetom, ki uporabljajo
         njegove zavarovane sorte, lahko zahteva po informaciji, naslovljena na predelovalca, služi zgolj nadzoru natančnosti in celovitosti
         podatkov o kmetu.

      57      Če bi bili pooblaščeni poizvedovati pri predelovalcih, bi imetniki pridobili informacije o kmetih, ki sami ne bi bili dolžni
         zagotoviti informacij zgolj v okviru zahteve, in ki bi jih v skladu s členom 8(5) in (6) Uredbe št. 1768/95 smeli tretji posredovati
         imetnikom le, če so se kmetje s tem strinjali.

      58      Družba STV, nemška vlada in Komisija so mnenja, da je predelovalec, ki predeluje semena zavarovane sorte, dolžan obvestiti
         imetnika glede vseh kmetov, ki so mu naložili predelavo te sorte, ne pa zgolj glede tistih, za katere je imetnik že vedel.

      59      Nizozemska vlada meni, da se mora obveznost informiranja, ki zavezuje predelovalca, razširiti na vse kmete, glede katerih
         ima obravnavani zavarovani imetnik indice, da so predelovalcu dali v obdelavo semena navedene sorte.

       Presoja Sodišča
      60      Treba je opomniti, da je, kot to izhaja iz točke 46 te sodbe, pravica imetnika od predelovalca zahtevati potrebne informacije
         načeloma dejavnik opravljanja predelovalca takih storitev na pridelku, ki so ga pridobili kmetje s sajenjem semenskega materiala
         sorte, ki ima privilegij, z namenom sajenja.

      61      Zato, če, kot je ugotovilo Sodišče v točki 53 te sodbe, ima imetnik možnost od predelovalca zahtevati informacije glede ene
         od njegovih sort, ki imajo privilegij, če ima indice, da je ta opravil ali da namerava opraviti te storitve na pridelku, ki
         so ga kmetje pridobili s sajenjem semenskega materiala navedene sorte, z namenom sajenja, mora iz tega načeloma slediti, da
         mu je v obravnavanem primeru predelovalec dolžan zagotoviti potrebne informacije o vseh kmetih, za katere je opravil take
         storitve glede zadevne sorte.

      62      V bistvu je, kot je poudarila Komisija, obveznost predelovalca informirati, čeprav je odvisna od tega, ali kmet izkoristi
         odstop iz člena 14(1) Uredbe št. 2100/94, in od odločitve, da se posluži storitev predelovalca, vezan na sorte rastlin, ki
         jih je pripravil, in ne njegovo stranko, kmeta.

      63      Tej razlagi nasprotuje č č len 9(2) Uredbe št. 1768/95, po katerem mora predelovalec na zahtevo imetnika temu dati izjavo o potrebnih informacijah, med
         katerimi so okoliščina, ali je opravil storitve predelave pridelka, ki pripada eni ali več sortam imetnika, z namenom sajenja,
         količina pridelka, ki pripada zadevni sorti ali sortam, na katerih so bile opravljene storitve, datum in kraj navedenih storitev
         ter ime in naslov osebe ali oseb, za katero ali za katere je opravil storitve predelave. Dejansko je tako sporočilo nujno,
         kadar ima imetnik zgolj indic, da je predelovalec opravil ali namerava opraviti take storitve na pridelku, ki so ga kmetje
         pridelali s sajenjem semenskega materiala sorte imetnika z namenom sajenja (v tem smislu, kar zadeva obveznost informiranja
         kmetov, glej zgoraj navedeno sodbo Schulin, točka 64).

      64      Vendar Uredba št. 2100/94 predelovalcem ne nalaga obveznosti informirati se o sorti, ki ji pripadajo semena, na katerih so
         opravili take storitve. Zato, kar zadeva kmete, glede katerih imetnik nima indicev, da je predelovalec zanje opravil ali namerava
         opraviti storitve predelave zadevne sorte, obveznost predelovalcev imetniku zagotoviti potrebne informacije obstaja samo v
         primeru, ko je bila sorta pridelovalcu prijavljena ali mu je kako drugače znana, kot izhaja iz člena 9(2)(b) Uredbe št. 1768/95.

      65      Iz tega sledi, da ko ima imetnik indic, da je predelovalec opravil ali namerava opraviti take storitve na pridelku, ki so
         ga kmetje pridelali s sajenjem semenskega materiala sorte imetnika z namenom sajenja, mu mora predelovalec zagotoviti potrebne
         informacije ne le glede kmetov, glede katerih ima imetnik indice, da je predelovalec opravil ali namerava opraviti navedene
         storitve, temveč tudi glede vseh drugih kmetov, za katere jih je opravil ali jih namerava opraviti, kadar je zadevna sorta
         predelovalcu bila prijavljena ali kako drugače znana.

      66      Zato je treba na drugo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba določbe člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94
         v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 razlagati tako, da kadar ima imetnik indic, da je predelovalec opravil ali namerava
         opraviti take storitve na pridelku, ki so ga kmetje pridobili s sajenjem semenskega materiala sorte imetnika, ki ima privilegij,
         z namenom sajenja, mora predelovalec zagotoviti potrebne informacije ne le glede kmetov, glede katerih ima imetnik indice,
         da je predelovalec opravil ali namerava opraviti navedene storitve, temveč tudi glede vseh drugih kmetih, za katere je opravil
         ali namerava opraviti storitve predelave pridelka, ki je bil pridelan s sajenjem semenskega materiala zadevne sorte, kadar
         je bila zadevna sorta predelovalcu prijavljena ali kako drugače znana.

       Stroški
      67      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Določb člena 14(3), šesta alinea, Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti
            v povezavi s členom 9 Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24. julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni
            v členu 14(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 ni mogoče razlagati tako, da določajo možnost za imetnika žlahtniteljske pravice
            v Skupnosti, da od predelovalca zahteva informacije, ki jih določajo navedene določbe, kadar nima indicev, ali je ta opravil
            ali namerava opraviti te storitve na pridelku, ki so ga pridelali kmetje s sajenjem semenskega materiala sorte, ki pripada
            imetniku in ki je zavarovana, razen hibridne ali sintetične sorte, ter ki pripada eni od vrst kmetijskih rastlin, naštetih
            v členu 14(2) Uredbe št. 2100/94, z namenom sajenja.
      2)      Določbe člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 je treba razlagati tako, da
            kadar ima imetnik indic, da je predelovalec opravil ali namerava opraviti take storitve na pridelku, ki so ga kmetje pridobili
            s sajenjem semenskega materiala sorte imetnika, ki uživa varstvo žlahtniteljske pravice v Skupnosti, razen hibridne ali sintetične
            sorte, in ki pripada eni od vrst kmetijskih rastlin, naštetih v členu 14(2) Uredbe št. 2100/94, z namenom sajenja, mu mora
            predelovalec zagotoviti potrebne informacije ne le o kmetih, glede katerih ima imetnik indice, da je predelovalec opravil
            ali namerava opraviti navedene storitve, temveč tudi glede vseh drugih kmetov, za katere je opravil ali namerava opraviti
            storitve predelave pridelanega proizvoda, ki je bil pridelan s sajenjem semenskega materiala zadevne sorte, kadar je bila
            zadevna sorta predelovalcu prijavljena ali kako drugače znana.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 12. aprila 2013. # Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM) proti Evropski komisiji. # Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Avtorske pravice v zvezi z javnim izvajanjem glasbenih del po spletu, po satelitu in s kabelsko retransmisijo - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Razdelitev geografskega trga - Dvostranski sporazumi med nacionalnimi kolektivnimi organizacijami - Usklajeno ravnanje, ki izključuje možnost izdajanja večozemeljskih in večrepertoarnih dovoljenj - Dokaz - Domneva nedolžnosti. # Zadeva T-422/08.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 25. septembra 1985. # Procureur de la République proti Jean-Pierre Gontier. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance d'Orléans - Francija. # Zadeva 201/84.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. junija 1997. # Carlos Mora Romero proti Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundessozialgericht - Nemčija. # Zadeva C-131/96.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 19. novembra 1998. # Haydar Akman proti Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Köln - Nemčija. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva C-210/97.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 16. septembra 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 85/337/EGS - Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje - Nepravilna uporaba - Projekt železniške proge Valencia-Tarragona, del proge Las Palmas-Oropesa. # Zadeva C-227/01.

text:
      Zadeva C-227/01
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Španiji

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 85/337/EGS – Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje – Nepravilna uporaba – Projekt železniške proge Valencia–Tarragona, del proge Las Palmas–Oropesa“
      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Razlaga – Besedilo v več jezikih – Enotna razlaga – Razlike med jezikovnimi različicami – Splošna struktura
            in namen zadevne ureditve kot referenčna podlaga
      2.        Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 85/337 – Področje veljavnosti – Podvojitev že obstoječe
            železniške proge, ki obsega novo traso prog – Vključitev
      (Direktiva Sveta 85/337, Priloga I, točka 7, in Priloga II, točka 12)
      3.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Objektivnost – Upoštevanje nepravilne razlage besedila Skupnosti – Izključitev
      (Člen 226 ES)
      4.        Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 85/337 – Veljavnost – Upoštevno merilo
      (Direktiva Sveta 85/337)
      1.        Nujnost enotne razlage prava Skupnosti v primeru razlike med različnimi jezikovnimi različicami določbe zahteva, da naj bi
         se ta razlagala glede na splošno strukturo in namen ureditve, katere del je.

      (Glej točko 45.)
      2.        Projekt, kot je podvojitev že obstoječe železniške proge, lahko pomembno vpliva na okolje v smislu Direktive 85/337 o presoji
         vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, ker lahko trajno prizadene na primer živalstvo in rastlinstvo, sestavo
         tal ali celo pokrajino, lahko pa ima med drugim velik zvočni učinek, tako da mora biti vključen na področje uporabe te direktive.
         Zato se tak projekt ne sme obravnavati kot preprosta sprememba prejšnjega projekta v smislu točke 12 Priloge II k Direktivi
         85/337, ampak je zajet s točko 7 Priloge I k le-tej, v kateri so našteti projekti, za katere se mora opraviti presoja vplivov
         na okolje.

      Ta sklep je še toliko očitnejši, če tako kot v obravnavani zadevi uresničitev zadevnega projekta obsega novo traso prog, čeprav
         se ta nanaša zgolj na del tega projekta. Tak projekt gradnje namreč lahko pomembno vpliva na okolje v smislu Direktive 85/337.

      (Glej točke od 48 do 50.)
      3.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti, vložena na podlagi člena 226 ES, je objektivna in dejstvo, da naj bi bila očitana neizpolnitev
         obveznosti države članice posledica nepravilne razlage določb Skupnosti, Sodišču ne preprečuje, da bi jo ugotovilo.

      (Glej točko 58.)
      4.        Upoštevno merilo za uporabo Direktive 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje temelji na
         pomembnih vplivih, ki jih ima „lahko“ določen projekt na okolje. V teh okoliščinah naloga Komisije ni določiti konkretne negativne
         učinke, ki jih ima projekt dejansko na okolje.

      (Glej točko 59.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 16. septembra 2004(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 85/337/EGS – Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje – Nepravilna uporaba – Projekt železniške proge Valencia–Tarragona, del proge Las Palmas–Oropesa“
      V zadevi C-227/01,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES,
      vložene na Sodišču 7. junija 2001,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa G. Valero Jordana, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Španiji, ki jo zastopa S. Ortiz Vaamonde, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann, J. N. Cunha Rodrigues in R. Schintgen (poročevalec), sodniki,
         in F. Macken, sodnica,

      generalni pravobranilec: L. M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. februarja 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložile stranke,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi z dne 24. marca 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Španija s tem, da ni izvedla presoje vplivov
         na okolje „Projekta železniške proge Valencia–Tarragona, del proge Las Palmas–Oropesa. Ploščad“, ki je del projekta „Sredozemski
         koridor“, ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 3, 5(2) in 6(2) Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji
         vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL L 175, str. 40).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Cilj Direktive 85/337 je, v skladu z njenima prvo in šesto uvodno izjavo, preprečiti povzročanje onesnaževanja ali motenj
         v okolju, tako da so nekateri javni in zasebni projekti predmet predhodne presoje njihovih vplivov na okolje.

      3        Kot izhaja iz njene pete uvodne izjave, navedena Direktiva uvaja v ta namen splošna načela za presojo vplivov na okolje z
         namenom dopolnjevanja in usklajevanja postopkov soglasij za izvedbo, s katerimi se urejajo javni in zasebni projekti, ki bodo
         verjetno pomembno vplivali na okolje.

      4        Iz osme in enajste uvodne izjave Direktive 85/337 izhaja, da nekatere vrste projektov znatno vplivajo na okolje in je treba
         za te projekte praviloma sistematično presoditi vplive na okolje, da bi upoštevali prizadevanja za varovanje zdravja ljudi,
         povečevali kakovost življenja z boljšim okoljem, zagotovili ohranjanje raznolikosti bioloških vrst in ohranjanje reproduktivne
         zmogljivosti ekosistema kot osnovnega življenjskega vira.

      5        Določbe Direktive 85/337, ki pridejo v poštev v tej zadevi, kakršne so bile pred spremembami z Direktivo Sveta 97/11/ES z
         dne 3. marca 1997 (UL L 73, str. 5), so naslednje.

      6        Člen 1 Direktive 85/337 določa:

      „1. Ta direktiva se uporablja pri presoji vplivov na okolje tistih javnih in zasebnih projektov, ki bodo verjetno pomembno
         vplivali na okolje.

      2.      V tej direktivi:
      „projekt“ pomeni:
      –        izvedbo gradbenih ali drugih instalacijskih del ali projektov,
      –        druge posege v naravno okolje in krajino […]“
      7        Člen 2 te direktive določa:

      „1.      Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da se pred izdajo soglasja za izvedbo presodijo vplivi projektov,
         ki bodo, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije, verjetno pomembno vplivali na okolje.

      Ti projekti so opredeljeni v členu 4.
      […]
      3.      Države članice lahko v izjemnih primerih določen projekt v celoti ali delno izvzamejo iz določb, ki jih določa ta direktiva.
      V tem primeru države članice:
      (a)      ugotovijo, ali bi bila primerna druga oblika presoje in ali bi morale biti tako zbrane informacije na voljo javnosti;
      (b)      dajo na razpolago zadevni javnosti informacije, ki se nanašajo na izvzetje, in razloge za njegovo odobritev;
      (c)      pred izdajo soglasja obvestijo Komisijo o razlogih, ki opravičujejo odobreno izvzetje, in ji zagotovijo informacije, ki so,
         kjer je primerno, na razpolago njihovim državljanom.

      Komisija nemudoma posreduje prejete dokumente drugim državam članicam.
      […]“
      8        Člen 3 te direktive določa:

      „V presoji vplivov na okolje bodo glede vsakega posameznega primera in skladno s členi 4 do 11 na primeren način opredeljeni,
         opisani in ocenjeni neposredni in posredni vplivi posameznega projekta na naslednje dejavnike:

      –        ljudi, živalstvo in rastlinstvo,
      –        tla, vodo, zrak, podnebje in krajino,
      –        medsebojnih vplivov dejavnikov, navedenih v prvi in drugi alineji,
      –        materialno lastnino in kulturno dediščino.“
      9        Člen 4 Direktive 85/337, na katerega napotuje zgoraj navedeni člen 2(1), drugi pododstavek, določa:

      „1.       Ob upoštevanju člena 2(3) so projekti skupin, naštetih v Prilogi I, predmet presoje v skladu s členi 5 do 10.
      2.      Projekti skupin, naštetih v Prilogi II, se presodijo v skladu s členi 5 do 10, če države članice menijo, da njihove značilnosti
         tako zahtevajo.

      […]“
      10      Priloga I k tej direktivi v točki 7 med drugimi projekti navaja „gradnjo daljinskih železniških prog“.

      11      Točka 12 Priloge II k navedeni direktivi se med drugim sklicuje na „spremembe projektov, vključenih v Prilogo I“.

      12      Člen 5(1) in (2) Direktive 85/337 določa:

      „1.      V primeru projektov, pri katerih se mora po členu 4 presoditi vpliv na okolje v skladu s členi 5 do 10, države članice sprejmejo
         potrebne ukrepe, ki zagotovijo, da nosilec projekta v primerni obliki priskrbi informacije, določene v Prilogi III, v kolikor:

      (a)      države članice menijo, da so te informacije pomembne za dano stopnjo postopka izdaje soglasja in za specifične značilnosti
         določenega projekta ali vrste projekta in za lastnosti okolja, na katere bo projekt verjetno vplival;

      (b)      države članice menijo, da lahko od nosilca projekta upravičeno zahtevajo, da zbere te informacije, med drugim ob upoštevanju
         tekočega poznavanja in metod presoje.

      2.      Informacije, ki jih mora nosilec projekta zagotoviti skladno z odstavkom 1, vključujejo vsaj:
      –        opis projekta, ki obsega informacije o lokaciji, zasnovi in velikosti projekta,
      –        opis predvidenih ukrepov, da bi se izognili pomembnim škodljivim vplivom, jih zmanjšali in po možnosti odpravili,
      –        podatke za potrebe opredelitve in presojo glavnih verjetnih vplivov projekta na okolje,
      –        netehnični povzetek informacij, navedenih v alinejah 1 do 3.“
      13      Člen 6(2) iste direktive določa:

      „Države članice zagotovijo, da:
      –        bodo vse prošnje za soglasje za izvedbo in vse informacije, zbrane skladno s členom 5, dane na razpolago javnosti,
      –        bo imela zadevna javnost možnost izraziti mnenje pred začetkom izvedbe projekta.“
      14      Člen 12 Direktive 85/337 določa:

      „1.      Države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za uskladitev s to direktivo, v treh letih od njene notifikacije.
      2.      Države članice Komisiji sporočijo besedila določb nacionalne zakonodaje, ki jih sprejmejo na področju, ki ga ureja ta direktiva.“
      15      Navedena direktiva je bila 3. julija 1985 notificirana državam članicam.

       Nacionalna zakonodaja
      16      Španska ureditev, ki je prenesla točko 7 iz Priloge I k Direktivi 85/337, med projekti, za katere je treba obvezno opraviti
         postopek presoje vpliva na okolje, navaja „daljinske železniške povezave, ki obsegajo novo traso“.

       Predhodni postopek
      17      Komisija je po prejemu prijave maja 1999 in po izmenjavi dopisov s španskimi organi, ocenjujoč, da so navedeni organi s tem,
         da niso opravili predhodne študije za presojo vplivov na okolje „Projekta železniške proge Valencia–Tarragona, del proge Las
         Palmas–Oropesa. Ploščad“, ki je del projekta „Sredozemski koridor“, nepravilno uporabili Direktivo 85/337, z dopisom z dne
         13. aprila 2000 pozvala Kraljevino Španijo, naj v roku dveh mesecev predloži pripombe.

      18      Ker Komisija ni bila zadovoljna z obrazložitvami, ki jih je predložila španska vlada, je 26. septembra 2000 naslovila obrazloženo
         mnenje na Kraljevino Španijo, s katerim jo je pozvala, naj v roku dveh mesecev od njegove vročitve sprejme ukrepe, potrebne
         za uskladitev z obveznostmi iz členov 2, 3, 5(2) in 6(2) Direktive 85/337.

      19      Ker je španska vlada na to obrazloženo mnenje odgovorila s dopisom z dne 2. januarja 2001, v katerem je ponovila svoje predhodne
         trditve, se je Komisija odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
      20      Komisija očita Kraljevini Španiji, da s tem, da ni napravila presoje vplivov na okolje „Projekta železniške proge Valencia–Tarragona,
         del proge Las Palmas–Oropesa. Ploščad“, ki je del projekta z naslovom „Sredozemski koridor“, ki povezuje špansko regijo Levante
         s Katalonijo in francosko mejo, ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 3, 5(2) in 6(2) Direktive 85/337.

       Dopustnost
      21      Na obravnavi je španska vlada izpodbijala dopustnost tožbe z obrazložitvijo, da naj bi vloga temeljila na drugačnem očitku
         od tistega, ki je bil zatrjevan v predhodnem postopku.

      22      Ta vlada namreč zatrjuje, da je bil v predhodnem postopku predmet spora jasno omejen na 13,2 kilometra dolg del železniške
         povezave, ki loči Las Palmas od kraja Oropesa. V tej fazi postopka naj bi Komisija predvsem očitala španski vladi, da ni spoštovala
         zahtev Direktive 85/337 glede dela navedenega odseka proge, dolgega 7,64 kilometra, na katerem je trasa premaknjena za največ
         800 metrov proti zahodu, zato da se obide kraj Benicasim. Vendar pa naj Komisija ne bi niti v pisnem opominu niti v obrazloženem
         mnenju navajala podvojitve železniških prog na preostalem delu odseka proge, dolgem 13,2 kilometra, in zlasti naj ne bi nikoli
         zatrjevala, da podvojitev obstoječe železniške proge spada na področje veljavnosti te direktive.

      23      V svoji tožbi pa naj bi Komisija vztrajala, da za tako podvojitev prog predhodno obstoječih železniških povezav veljajo zahteve
         navedene direktive. Poleg tega naj bi Komisija navajala celotno povezavo Valencia–Tarragona, dolgo 251 kilometrov.

      24      V teh okoliščinah naj bi bil predmet postopka očitno razširjen.

      25      Takoj je treba poudariti, da v obravnavani zadevi pravilnost obrazloženega mneneja in postopka pred njim nista sporna. Vendar
         španska vlada zatrjuje, da se očitek, naveden v tožbi, razlikuje od tistega iz pisnega opomina in obrazloženega mnenja.

      26      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, omejen s predhodnim
         postopkom, ki ga določa ta določba, in da morata obrazloženo mnenje Komisije in tožba temeljiti na istih očitkih (glej predvsem
         sodbo z dne 11. julija 2002 v zadevi Komisija proti Španiji, C-139/00, Recueil, str. I-6407, točka 18).

      27      V obravnavani zadevi pa vendar ni mogoče trditi, da naj bi bil predmet spora, kot je bil določen v predhodnem postopku, razširjen
         ali spremenjen.

      28      Po eni strani je namreč Komisija v odgovor na vprašanje Sodišča potrdila, da je predmet te tožbe omejen na 13,2 kilometra
         dolg del proge med Las Palmasom in Oropeso in da se, v nasprotju s trditvami španske vlade, nikakor ne razširja na celotno
         traso povezave Valencia–Tarragona, dolgo 251 kilometrov.

      29      Po drugi strani pa tako pisni opomin kot obrazloženo mnenje, ki ju je Komisija naslovila na Kraljevino Španijo, navajata,
         prav tako kot tožba, „del proge Las Palmas–Oropesa“, za katerega vlada, ki je tožena stranka, ne izpodbija, da je dolg 13,2
         kilometra. Poleg tega odgovor na tožbo, ki ga je predložila španska vlada, nedvomno dokazuje, da se ta v ničemer ni zmotila
         glede obsega spora, saj v tem odgovoru sama ugotavlja, da se sporni projekt nanaša na 13,2 kilometra dolg del proge, ki loči
         kraja Las Palmas in Oropesa, na katerem so tiri obstoječe železniške povezave podvojeni in prilagojeni za hitrost do 220 km/h
         in katere 7,64 kilometra dolg del pomeni novo traso za obvoz kraja Benicasim.

      30      Posledično je ta tožba dopustna.

       Temelj
       Trditve strank
      31      Komisija v podporo svoji tožbi poudarja, da ni sporno, da za „Projekt železniške proge Valencia–Taragona, del proge Las Palmas–Oropesa.
         Ploščad“, ki je del projekta „Sredozemski koridor“, ni bil opravljen postopek presoje vplivov na okolje, ki je predviden z
         Direktivo 85/337.

      32      Po mnenju Komisije pa je bila taka presoja v obravnavani zadevi obvezna, ker je šlo za enega od projektov, navedenih v točki
         7 Priloge I k navedeni Direktivi, na katero napotuje njen člen 4(1).

      33      Komisija iz tega sklepa, da je bila Direktiva 85/337, kar zadeva sporni projekt, nepravilno uporabljena in da je s tem Kraljevina
         Španija kršila člene 2, 3, 5(2) in 6(2) navedene Direktive.

      34      Po mnenju Komisije ni mogoče sprejeti nobenega od razlogov, na katere se sklicuje španska vlada za upravičenje svojega ravnanja
         v obravnavani zadevi.

      35      Tako naj bi bile trditve vlade v nasprotju z besedilom Direktive 85/337 in zlasti z besedilom točke 7 njene Priloge I. Poleg
         tega naj ne bi bila v skladu z duhom in ciljem te direktive.

      36      Španska vlada prizna, da za zadevni projekt ni bil formalno opravljen postopek presoje vplivov na okolje, ki je predviden
         z Direktivo 85/337, vendar ugotavlja, da ta postopek v obravnavani zadevi ni bil potreben.

      37      Ta Direktiva naj namreč ne bi bila uporabna, ker naj bi začeta dela pomenila zgolj izboljšanje obstoječe železniške povezave
         s podvojitvijo prvotno enojne proge, ne da bi šlo za gradnjo nove železniške povezave in ne da bi bila potrebna nova trasa
         na dolgi razdalji.

      38      To stališče naj bi bilo podkrepljeno z besedilom, ki se nanaša na prenos točke 7 Priloge I k Direktivi 85/337 v špansko pravo,
         nacionalno ureditvijo, katere skladnosti z zahtevami navedene direktive naj Komisija nikoli ne bi izpodbijala. Poleg tega
         naj angleška jezikovna različica besedila te točke 7 uporabljala tudi izraz „povezave“ („lines“) in ne izraza „proge“.

      39      Poleg tega naj zadevni projekt ne bi bil namenjen daljinskemu prometu v smislu navedene točke 7, ker povezuje dva kraja, ki
         sta oddaljena zgolj 13,2 kilometra.

      40      Poleg tega naj podvojitev prog dejansko ne bi imela dodatnih vplivov na okolje, poleg tistih, ki jih je povzročila gradnja
         prvotne proge, v vsakem primeru pa naj Komisija ne bi predložila dokaza o obstoju takih vplivov.

      41      Španska vlada podredno dodaja, da so bile zahteve Direktive v obravnavani zadevi v svojem bistvu upoštevane, saj je bila pred
         revizijo splošnega urbanističnega načrta Benicasim iz leta 1992 opravljena študija o vplivu, ki je bil predmet ugotavljanja
         javnega mnenja, in podana izjava o vplivu na okolje. Ker je bil predmet navedene revizije ravno pridržanje pasu za gradnjo
         obvoznice kraja Benicasim, naj nova študija o vplivu del, začetih v ta namen, ne bi bila potrebna.

      42      Nazadnje, pristojni nacionalni organi naj bi v obravnavani zadevi ravnali v dobri veri in naj bi pokazali pripravljenost za
         sodelovanje, in sicer s sprejetjem stališča Komisije glede dela projekta, kjer je bilo to še mogoče, saj so „spremembo št.
         3“ navedenega projekta, ki se nanaša predvsem na gradnjo 754,5 metra dolgega viadukta, vključili v ugotavljanje javnega mnenja.

       Presoja Sodišča
      43      Za presojo utemeljenosti tožbe Komisije je zaradi trditev vlade, ki je tožena stranka, treba najprej določiti, ali Direktiva
         85/337 in še posebej obveznost opraviti presojo okoljskih vplivov, ki jo določa, veljata za sporni projekt in, ob pritrdilnem
         odgovoru, ali je bil navedeni projekt opravljen ob upoštevanju pravil, ki jih navaja ta direktiva.

      44      Glede prve točke ni mogoče sprejeti trditev španske vlade, da se točka 7 Priloge I k tej direktivi nanaša zgolj na gradnjo
         nove povezave v smislu nove železniške trase med dvema krajema in zato ne velja za podvojitev prej obstoječih prog.

      45      Dejansko, ne da bi bilo v okviru te tožbe treba presojati vprašanje, ali vse jezikovne različice točke 7 Priloge I k Direktivi
         85/337 uporabljajo izraz, ki ustreza izrazu „proge“ („vías“ v španskem prevodu), niti skladnosti španske ureditve, ki je bila
         sprejeta za izvajanje navedene določbe, s to direktivo, ker uporablja izraz „povezave“ („líneas“), iz sodne prakse Sodišča
         izhaja, da nujnost enotne razlage prava Skupnosti v primeru razlike med različnimi jezikovnimi različicami določbe zahteva,
         da naj bi se ta razlagala glede na splošno strukturo in namen ureditve, katere del je (glej predvsem sodbo z dne 24. oktobra
         1996 v zadevi Kraaijeveld in drugi, C-72/95, Recueil, str. I 5403, točka 28).

      46      Glede Direktive 85/337 pa je Sodišče že presodilo, da se iz besedila te direktive lahko sklepa, da je njeno področje veljavnosti
         obsežno in njen namen zelo širok (zgoraj navedena sodba Kraaijeveld in drugi, točki 31 in 39).

      47      Kot izhaja zlasti iz členov 1(1) in 2(1), kot tudi iz njenih prve, pete, osme in enajste uvodne izjave navedene direktive,
         je njen bistveni namen, da se pred podelitvijo dovoljenja glede projektov, ki lahko pomembno vplivajo na okolje, predvsem
         zaradi svoje narave, razsežnosti ali lokacije, obvezno presodijo njihovi vplivi (v tem smislu glej sodbo z dne 19. septembra
         2000 v zadevi Linster, C‑287/98, Recueil, str. I-6917, točka 52).

      48      Te ugotovitve zadostujejo same po sebi za to, da je treba točko 7 Priloge I k Direktivi 85/337 razumeti tako, da vključuje
         podvojitev že obstoječe železniške proge.

      49      Tak projekt lahko namreč pomembno vpliva na okolje v smislu navedene direktive, ker lahko trajno prizadene na primer živalstvo
         in rastlinstvo, sestavo tal ali celo pokrajino, lahko pa ima med drugim velik zvočni učinek, tako da mora biti vključen na
         področje uporabe te direktive. Cilj Direktive 85/337 bi bil resno ogrožen, če bi se za tak projekt gradnje nove železniške
         proge, četudi vzporedne obstoječi progi, lahko izključila obveznost, da se opravi presoja. Zato se tak projekt ne sme obravnavati
         kot preprosta sprememba prejšnjega projekta v smislu točke 12 Priloge II k tej direktivi.

      50      Poleg tega je ta sklep še toliko očitnejši, če tako kot v obravnavani zadevi uresničitev zadevnega projekta obsega novo traso
         prog, čeprav se ta nanaša zgolj na del tega projekta. Tak projekt gradnje namreč lahko pomembno vpliva na okolje v smislu
         Direktive 85/337.

      51      Trditev španske vlade, da pogoji za uporabo točke 7 Priloge I k navedeni direktivi niso izpolnjeni, ker se zadevni projekt
         ne nanaša na daljinski promet v smislu te določbe, ampak, nasprotno, samo na 13,2 kilometra dolg del proge med sosednjima
         krajema, ravno tako ni utemeljena.

      52      Kot pravilno navaja Komisija, je sporni projekt del 251 kilometrov dolge železniške povezave med Valencio in Tarragono, ki
         sodi v „sredozemski koridor“, ki povezuje špansko regijo Levante s Katalonijo in francosko mejo.

      53      Če bi bila trditev španske vlade sprejeta, bi bil polni učinek Direktive 85/337 lahko resno ogrožen, ker bi zadevni nacionalni
         organi lahko projekt, ki se nanaša na dolgo razdaljo, razdelili na manj pomembne zaporedne dele proge in bi to zadostovalo
         za to, da zahteve te direktive ne veljajo tako za zadevni projekt v celoti kot za dele proge, ki izhajajo iz te razdelitve.

      54      Glede na vse te ugotovitve projekt, naveden v tožbi Komisije, ki se nanaša na gradnjo dodatnega železniškega tira, dolgega
         13,2 kilometra, katerega trasa je nova na 7,47 kilometra dolgem delu proge, da se obide kraj Benicasim, in ki je del 251 kilometrov
         dolge železniške povezave, ki spada v eno od skupin, naštetih v Prilogi I k Direktivi 85/337, za katere je na podlagi členov
         4(1) in 5(1) te direktive načeloma obvezna sistematična presoja.

      55      Glede vprašanja, ali je bil navedeni projekt izveden ob spoštovanju pravil, naštetih v Direktivi 85/337, je treba najprej
         opozoriti, da španska vlada priznava, da ta projekt kot tak ni bil podvržen zahtevam na področju presoje vplivov na okolje.
         Poleg tega ta vlada ne zatrjuje, da bi bili pogoji, določeni v členu 2(3) navedene direktive, v obravnavani zadevi izpolnjeni.

      56      Glede trditve španske vlade, da je bila pred revizijo splošnega urbanističnega načrta kraja Benicasima iz leta 1992 opravljena
         študija učinka, glede katere je bilo opravljeno ugotavljanje javnega mnenja in podana izjava o vplivih na okolje, je treba
         poudariti, da tudi ob domnevi, da je navedeni načrt obsegal vse potrebne podatke za izpolnitev minimalnih pogojev, ki jih
         določa Direktiva 85/337, v nobenem primeru načrta ni mogoče šteti za zadostnega, saj se, kot je to navedla tudi Komisija,
         ne da bi ji tožena vlada glede tega resno ugovarjala, nanaša zgolj na ozemlje Benicasima in zlasti na obvoz tega kraja, medtem
         ko ni sporno, da je sporni projekt obsežnejši. Iz tega sledi, da vsaj za preostali del tega projekta določbe te direktive
         niso bili pravilno uporabljene.

      57      Poleg tega trditev španske vlade, da so pristojni organi glede spremembe št. 3 projekta upoštevali zahteve navedene direktive,
         tudi ni utemeljena. Po eni strani je bila po mnenju tožene vlade informacija, namenjena javnosti, objavljena šele po začetku
         izvajanja projekta. Tako ravnanje pa je očitno v nasprotju s predpisi člena 6(2) Direktive 85/337, na podlagi katerega mora
         imeti zadevna javnost možnost izraziti svoje mnenje, preden naj bi se projekt začel. Dejstvo, ki ga zatrjuje španska vlada,
         da je bilo ugotavljanje javnega mnenja opravljeno pred koncem del, je zato brezpredmetno. Po drugi strani pa se je ta postopek
         nanašal zgolj na 13,2 kilometra dolg del zadevnega projekta, namreč na „spremembo št. 3“, predvsem v zvezi z gradnjo približno
         750 metrov dolgega viadukta.

      58      Poleg tega je tudi okoliščina, da naj bi bili nacionalni organi v dobri veri, brezpredmetna. V skladu s sodno prakso je namreč
         tožba zaradi neizpolnitve obveznosti objektivna in dejstvo, da naj bi bila očitana neizpolnitev obveznosti države članice
         posledica nepravilne razlage določb Skupnosti, ne preprečuje Sodišču, da bi jo ugotovilo (glej sodbo z dne 17. novembra 1993
         v zadevi Komisija proti Španiji, C-73/92, Recueil, str. I 5997, točka 19).

      59      Nazadnje, glede trditve španske vlade, da naj Komisija ne bi primerno obrazložila očitane neizpolnitve obveznosti, ker naj
         ne bi predložila dokaza, da podvojitev obstoječe proge dejansko vpliva na okolje, ki presegajo vplive, ki jih je povzročila
         gradnja prvotne povezave, zadostuje opozorilo, da upoštevno merilo za uporabo Direktive 85/337 temelji na pomembnih vplivih,
         ki jih ima „lahko“ določen projekt na okolje (v tem smislu glej člen 1(1) in peto in šesto uvodno izjavo te direktive). V
         teh okoliščinah ni naloga Komisije določiti konkretne negativne učinke, ki jih ima projekt dejansko na okolje. Ravno nasprotno,
         Komisija je v obravnavanem primeru dokazala v pravno zadostno, da zadevni projekt sodi na področje uporabe ene od določb Priloge
         I k Direktivi, tako da mora biti obvezno opravljena presoja njegovih vplivov na okolje. Poleg tega ni sporno, da tak projekt
         povzroča nove pomembne motnje, čeprav zgolj zaradi prilagoditve železniške povezave prometu s hitrostjo do 220 km/h.

      60      Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev je treba tožbo Komisije šteti za utemeljeno.

      61      Zato je treba ugotoviti, da Kraljevina Španija s tem, da ni presodila vplivov na okolje „Projekta železniške proge Valencia–Tarragona,
         del proge Las Palmas–Oropesa. Ploščad“, ki je del projekta „Sredozemski koridor“, ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 3,
         5(2) in 6(2) Direktive 85/337.

       Stroški
      62      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Španija s tem, da ni izvedla presoje vplivov na okolje „Projekta železniške proge Valencia–Tarragona, del proge
            Las Palmas–Oropesa. Ploščad“, ki je del projekta „Sredozemski koridor“, ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 3, 5(2) in 6(2)
            Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje.
      2)      Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. oktobra 2008.#Győrgy Katz proti István Roland Sós.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Fővárosi Bíróság - Madžarska.#Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah - Okvirni sklep 2001/220/PNZ - Položaj žrtev v kazenskem postopku - Zasebni tožilec namesto državnega tožilca - Izjava žrtve kot priče.#Zadeva C-404/07.

text:
      Zadeva C-404/07
      Győrgy Katz
      proti
      István Roland Sós
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság)
      „Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2001/220/PNZ – Položaj žrtev v kazenskem postopku – Zasebni tožilec namesto državnega tožilca – Izjava žrtve kot priče“
      Povzetek sodbe
      Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Položaj žrtev v kazenskem postopku – Okvirni sklep
            2001/220
      (Okvirni sklep Sveta 2001/220, člena 2 in 3)
      Čeprav Okvirni sklep 2001/220 o položaju žrtev v kazenskem postopku državam članicam nalaga, da na eni strani žrtvam zagotavljajo
         visoko raven zaščite in zagotovijo resnično in primerno vlogo v svojih kazenskopravnih sistemih ter da na drugi strani priznavajo
         njihove pravice in pravne interese in zagotovijo, da se jih lahko zasliši in da predložijo dokaze, nacionalnim organom pušča
         široko prosto presojo glede konkretnih podrobnosti uresničevanja teh ciljev.

      Tako je treba člena 2 in 3 navedenega sklepa razlagati tako, da nacionalnega sodišča ne zavezujeta, da žrtvam kaznivega dejanja
         dovoli, da se jih zasliši kot priče v postopku na podlagi nadomestne zasebne tožbe. Vendar je treba žrtvam, če nimajo take
         možnosti, omogočiti, da podajo izjavo, ki se lahko upošteva kot dokaz.

      (Glej točki 46, 50 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 9. oktobra 2008(*)

      „Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2001/220/PNZ – Položaj žrtev v kazenskem postopku – Zasebni tožilec namesto državnega tožilca – Izjava žrtve kot priče“
      V zadevi C‑404/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 35 EU, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság (Madžarska)
         z odločbo z dne 6. julija 2007, ki je prispela na Sodišče 27. avgusta 2007, v kazenskem postopku

      Győrgy Katz
      proti
      Istvánu Rolandu Sósu,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), J. Klučka, sodnika, P. Lindh, sodnica, in A. Arabadjiev,
         sodnik,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. Katza L. Kiss, odvetnik,
      –        za I. Sósa L. Helmeczy, odvetnik,
      –        za madžarsko vlado J. Fazekas, R. Somssich in K. Szíjjártó, zastopnice,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Troosters in B. Simon, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. julija 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2 in 3 Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ z dne 15. marca
         2001 o položaju žrtev v kazenskem postopku (UL L 82, str. 1, v nadaljevanju: Okvirni sklep).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka zoper I. R. Sósa, ki mu G. Katz – ki ima položaj zasebnega tožilca –
         očita storitev kaznivega dejanja goljufije.

       Pravni okvir
       Pravo Evropske unije
      3        V uvodni izjavi 4 Okvirnega sklepa je določeno:

      ,,Države članice bi morale svoje zakone in druge predpise približati v taki meri, kot je potrebna za doseganje cilja zagotavljanja
         visoke ravni zaščite žrtvam kaznivih dejanj, ne glede na to, v kateri državi članici se nahajajo.“

      4        Člen 1 tega okvirnega sklepa določa:

      ,,a)      ,žrtev‘ pomeni fizično osebo, ki je utrpela škodo, vključno s telesno ali duševno poškodbo, čustvenim trpljenjem ali ekonomsko
         izgubo, ki so jo neposredno povzročila dejanja ali opustitve, ki kršijo kazensko zakonodajo države članice;

      […]“
      5        V členu 2 Okvirnega sklepa je določeno:

      „1. Vsaka država članica zagotovi, da imajo žrtve resnično in primerno vlogo v njenem kazenskopravnem sistemu. Še naprej si
         mora prizadevati po svojih najboljših močeh, da zagotovi obravnavo žrtev z ustreznim spoštovanjem posameznikovega osebnega
         dostojanstva med postopkom in priznava pravice in pravne interese žrtev s posebnim ozirom na kazenski postopek.

      2. Vsaka država članica zagotovi, da so žrtve, ki so posebej ranljive, lahko deležne posebne obravnave, ki je glede na okoliščine
         najprimernejša.“

      6        V členu 3 Okvirnega sklepa je določeno:

      ,,Vsaka država članica varuje možnost, da se zasliši žrtve med postopkom in da predložijo dokaze.
      Vsaka država članica sprejme ustrezne ukrepe za zagotovitev, da njeni organi zaslišujejo žrtve samo toliko, kot je potrebno
         za namen kazenskega postopka.“

      7        V členu 5 Okvirnega sklepa je določeno:

      ,,Vsaka država članica sprejme v zvezi z žrtvami, ki imajo status prič ali strank v postopku, potrebne ukrepe za zmanjšanje
         težav pri sporočanju, ki nastanejo v zvezi z njihovim razumevanjem ali vključenostjo v določene faze zadevnega kazenskega
         postopka, v obsegu, ki je primerljiv z ukrepi te vrste, sprejetimi v zvezi z obtoženci.“

      8        V členu 7 Okvirnega sklepa je določeno:

      ,,Vsaka država članica skladno z veljavnimi nacionalnimi določbami nudi žrtvam, ki imajo status strank ali prič, možnost povračila
         stroškov, ki jih imajo zaradi svojega zakonitega sodelovanja v kazenskem postopku.“

      9        Glede na obvestilo o izjavah, s katerima sta Francoska republika in Republika Madžarska priznali pristojnost Sodišča, da odloča
         o predlogih za sprejetje predhodne odločbe glede aktov iz člena 35 Pogodbe o Evropski uniji, objavljeno v Uradnem listu Evropskih skupnosti 14. decembra 2005 (UL L 327, str. 19), je Republika Madžarska podala izjavo na podlagi člena 35(2) EU, s katero je priznala
         pristojnost Sodišča Evropskih skupnosti za odločanje v skladu z določbo člena 35(3)(a) EU.

      10      Vendar je v odločbi madžarske vlade (kormányhatározat) 2088/2003 (V. 15.) o izjavi glede postopka predložitve predloga za
         predhodno odločanje Sodišču z dne 15. maja 2003 ,,Republika Madžarska na podlagi člena 35(2) EU priznala pristojnost Sodišča
         Evropskih skupnosti v skladu s členom 35(3)(b) EU“.

      11      Iz obvestila o izjavah, s katerimi so Republika Madžarska, Republika Latvija, Republika Litva in Republika Slovenija priznale
         pristojnost Sodišča za predhodno odločanje o aktih iz člena 35 Pogodbe o Evropski uniji, objavljenega v Uradnem listu Evropske unije 14. marca 2008 (UL L 70, str. 23), izhaja, da je Republika Madžarska umaknila svojo prejšnjo izjavo in ,,izjavila, da v skladu
         z ureditvami [določbami] iz členov 35(2) in (3)(b) Pogodbe o Evropski uniji priznava pristojnost Sodišča Evropskih skupnosti“.

       Nacionalna ureditev
      12      Člen 28(7) zakona št. XIX iz leta 1998 o kazenskem postopku (Büntetőeljárásról szóló 1998 évi XIX. törvény) določa:

      ,,Ob upoštevanju pogojev, ki jih določa ta zakon, državni tožilec uvede kazenski pregon, razen v primeru zasebne tožbe ali
         nadomestne zasebne tožbe, zastopa obtožni akt pred sodiščem ali odloči, da zadevo predloži v postopek mediacije, prekine kazenski
         pregon ali se mu delno odpove. Državni tožilec lahko odstopi od kazenskega pregona ali ga spremeni. Lahko vpogleda v spis
         med sodnim postopkom. Podaja lahko zahteve glede vseh vprašanj, ki se zastavijo med postopkom in na katera mora odgovoriti
         sodišče.“

      13      Člen 31(1) istega zakona določa:

      „V kazenskem postopku kot državni tožilec ne more sodelovati:
      […]
      b)      kdor sodeluje ali je sodeloval v postopku kot […] žrtev, zasebni tožilec, nadomestni zasebni tožilec, civilna stranka ali
         tožnik ali kot njegov zastopnik ali sorodnik teh oseb,

      c)      kdor sodeluje ali je sodeloval v postopku kot priča, izvedenec ali strokovnjak,
      […]“
      14      Člen 51(1) navedenega zakona kot žrtev opredeljuje osebo, v katere pravice ali legitimne interese je bilo poseženo s kaznivim
         dejanjem ali so bili z njim ogroženi. Na podlagi odstavka 2 istega člena ima žrtev pravico, da:

      ,,a)      se udeležuje postopka in ima vpogled v procesne akte, ki jo zadevajo, razen če ta zakon določa drugače,
      b)      podaja zahteve in navaja pripombe v vseh fazah postopka,
      c)      od sodišča, državnega tožilstva in preiskovalnih organov prejme vsa pojasnila glede pravic in obveznosti v kazenskem postopku,
      d)      vlaga vsa pravna sredstva v primerih, predvidenih v tem zakonu.“
      15      V členu 53(1) zakona št. XIX iz leta 1998 je določeno:

      „Žrtev je lahko nadomestni zasebni tožilec v primerih, določenih v tem zakonu, če:
      a)      državno tožilstvo ali preiskovalni organ odločita, da prekineta postopek brez nadaljevanja ali da ga ustavita,
      b)      se državno tožilstvo delno odpove uvedbi pregona,
      c)      državno tožilstvo delno odstopi od pregona,
      d)      državno tožilstvo po preiskovalnem postopku ugotovi, da ne gre za kršitev, ki bi utemeljevala kazenski postopek, in zato ne
         uvede pregona ali po preiskavi, ki je odrejena v okviru postopka na podlagi zasebne tožbe, odloči, da samo ne bo nadaljevalo
         postopka,

      e)      državno tožilstvo opusti pregon med obravnavo, ker meni, da kazenski pregon ni utemeljen.“
      16      Člen 236 navedenega zakona določa:

      ,,Razen če ta zakon določa drugače, ima nadomestni zasebni tožilec v sodnem postopku pooblastila državnega tožilstva, vključno
         s pooblastilom, da zahteva izvedbo prisilnih ukrepov, ki pomenijo odvzem ali omejitev svobode obdolženca. Nadomestni zasebni
         tožilec ne more zahtevati odvzema roditeljske pravice obdolženca.“

      17      Člen 343(5) istega zakona določa:

      ,,Nadomestni zasebni tožilec ne more razširiti obtožbe.“
       Dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje
      18      V okviru kazenskega postopka, ki ga je pri Fővárosi Bíróság (sodišče v Budimpešti) G. Katz uvedel kot nadomestni zasebni tožilec
         proti I. R. Sósu, se slednjemu očita, da je zagrešil kaznivo dejanje goljufije iz člena 318(1) madžarskega kazenskega zakonika
         (Büntető törvénykönyv) in G. Katzu povzročil veliko škodo v smislu odstavka 6(a) tega člena. Navedeni postopek je bil uveden
         po tem, ko je državni tožilec v isti zadevi sprejel odločitev o ustavitvi postopka.

      19      Kazenski postopek, ki ga uvede nadomestni zasebni tožilec, je posebna vrsta uvedbe kazenskega postopka, ki ga predvidevajo
         pravila madžarskega kazenskega postopka. Poleg postopkov, ki se vodijo na zahtevo državnega tožilca, madžarsko pravo žrtvi
         določenih lažjih kaznivih dejanj omogoča, da začne in vodi pregon: šlo naj bi za ,,zasebno tožbo“ (,,magánvád“). ,,Nadomestna
         zasebna tožba“ (,,pótmagánvád“), o kateri je govora v sporu o glavni stvari, naj bi bila tretja vrsta kazenskega postopka,
         ki žrtvi kaznivega dejanja omogoča ukrepanje, zlasti ko državno tožilstvo opusti kazenski pregon, ki ga je uvedlo. Zasebne
         tožbe in nadomestne zasebne tožbe se ne sme zamenjevati z institutom civilne stranke.

      20      Zahtevo G. Katza kot žrtve, naj se ga v obravnavanem postopku nadomestne zasebne tožbe pozove in zasliši kot pričo, je Fővárosi
         Bíróság, ki je odločalo o tem dokaznem predlogu, zavrnilo in naj tej točki zaključilo obravnavo.

      21      V navedbah pred predložitvenim sodiščem je G. Katz uveljavljal, da predložitveno sodišče, s tem da mu kot žrtvi, ki je tudi
         tožilec, ni dopustilo, da se ga zasliši kot pričo, ni spoštovalo pravice do poštenega sojenja in načela enakosti orožij, ki
         ju določa Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju:
         EKČP). Navedel je tudi, da mu je med preiskavo že nastala škoda, ker preiskovalni organ ni spoštoval obveznosti ugotoviti
         dejansko stanje, čeprav zakonski institut nadomestnega zasebnega tožilca pripomore prav k temu, da bi se zaradi izjave žrtve,
         ki izpove osebno, lahko ugotovila resnica in da bi žrtev lahko prejela povračilo za škodo. G. Katz meni, da bi žrtev v nasprotnem
         primeru bila v slabšem položaju v primerjavi z obdolžencem.

      22      Na naslednji obravnavi pri tem sodišču 6. julija 2007 je to ponovno odprlo preiskovalni postopek. Navedlo je, da čeprav člen
         236 zakona št. XIX iz leta 1998 odstopa od prepovedi, da bi nadomestni zasebni tožilec sodeloval kot državni tožilec, pa nobena
         določba tega zakona ne odstopa od prepovedi iz člena 31(1) navedenega zakona, na podlagi katere priča ne more sodelovati kot
         državni tožilec. Fővárosi Bíróság je na podlagi tega zaključilo, da nadomestni zasebni tožilec v takem kazenskem postopku
         ne more biti zaslišan kot priča. Glede postopka na podlagi zasebne tožbe obravnavani zakon vsebuje izrecno določbo, na podlagi
         katere se zasebni tožilec lahko zasliši kot priča. Čeprav sta postopek zasebne tožbe in postopek nadomestne zasebne tožbe
         nedvomno podobna, pa za oboje vrst postopkov ni mogoče uporabljati istih pravil glede na to, da eden ne napotuje na drugega.

      23      Fővárosi Bíróság ugotavlja, da je sam madžarski zakonodajalec priznal, da je institut nadomestne zasebne tožbe pomemben instrument,
         s katerim je mogoče odpraviti nedejavnost pravosodnih organov. Niti ni dvoma, da ta zakonski institut pomeni, da je žrtvi
         priznana dejanska možnost, da v prisilnem postopku doseže sodno odločbo. Včasih pa je ta izid težko doseči ali ga celo ni
         mogoče doseči, če žrtev, ki ravna kot nadomestni zasebni tožilec, ni imela možnosti pričati in če zaradi lastne izjave ni
         mogla predložiti dokazov, čeprav je najpogosteje žrtev tista, ki pozna dejstva, ki jih je treba dokazati.

      24      Vendar je treba upoštevati tudi to, da ima nadomestni zasebni tožilec, ker ima pristojnosti državnega tožilstva, precej obsežne
         pravice. Glede na pristojnost, da postavlja zahtevke, ima možnost, da predlaga dokaze. Prav tako ima pravico, da poda pripombe.

      25      Fővárosi Bíróság zanima razlaga pojmov ,,resnične in primerne“ vloge žrtev in njihove ,,možnosti“, da se ,,izjavijo med postopkom
         ter da predložijo dokaze“, ki so določeni v členih 2 oziroma 3 Okvirnega sklepa, in se sprašuje, ali je treba vanj vključiti
         možnost, da nacionalno sodišče v postopku na podlagi nadomestne zasebne tožbe kot pričo zasliši žrtev kaznivega dejanja.

      26      V teh okoliščinah je Fővárosi Bíróság prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člena 2 in 3 Okvirnega sklepa Sveta 2001/220 […] razlagati tako, da mora imeti nacionalno sodišče možnost, da
         zasliši žrtev kaznivega dejanja tudi kot pričo v postopku na podlagi nadomestne zasebne tožbe?“

       Dopustnost
      27      Kot izhaja iz točke 10 te sodbe, je Republika Madžarska z vladno odločbo 2088/2003 z dne 15. maja 2003 izjavila, da priznava
         pristojnost Sodišča za odločanje o veljavnosti in razlagi aktov, navedenih v členu 35 EU, v skladu z določbo odstavka 3(b)
         tega člena. Ni sporno, da je bila obravnavana predložitvena odločba vložena v skladu s to izjavo, tako da Fővárosi Bíróság
         spada med sodišča, ki se lahko obrnejo na Sodišče na podlagi člena 35 EU.

      28      Madžarska vlada meni, da predlog za sprejetje predhodne odločbe kljub temu ni dopusten, ker je hipotetičen. Fővárosi Bíróság
         zmotno zatrjuje, da madžarsko pravo ne omogoča, da se nadomestni zasebni tožilec v kazenskem postopku zasliši kot priča. V
         utemeljitev svojega stališča se ta vlada sklicuje zlasti na mnenje št. 4/2007 kazenskega senata Legfelsöbb Bíróság (vrhovno
         sodišče) z dne 14. maja 2007, v katerem je navedeno, da ,,v kazenskem postopku ni zakonskih ovir, da se žrtve, ki sodeluje
         kot nadomestni zasebni tožilec, ne bi zaslišalo kot priče“. Tudi G. Katz meni, da ni dvoma, da madžarsko pravo nadomestnemu
         zasebnemu tožilcu omogoča, da se ga v kazenskem postopku zasliši kot pričo.

      29      Spomniti je treba, da se na podlagi člena 46(b) EU določbe ES, ki se nanašajo na pristojnost Sodišča in na izvajanje te pristojnosti,
         med katerimi je tudi člen 234 ES, uporabljajo za določbe naslova VI Pogodbe EU pod pogoji iz člena 35 EU. Iz tega sledi, da
         se lahko ureditev iz člena 234 ES na podlagi člena 35 EU pod pogoji iz tega zadnjega člena uporablja za pristojnost Sodišča
         na področju predhodnega odločanja (glej zlasti sodbo z dne 12. avgusta 2008 v zadevi Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 36, in navedena sodna praksa).

      30      Tako kot člen 234 ES tudi člen 35 EU pristojnost Sodišča v postopku predhodnega odločanja veže na pogoj, da nacionalno sodišče
         ,,meni, da je za izrek njegove sodbe potrebna odločitev o tem vprašanju“, tako da je mogoče sodno prakso Sodišča, ki se nanaša
         na dopustnost vprašanj za predhodno odločanje na podlagi člena 234 ES, načeloma prenesti na predloge za sprejetje predhodne
         odločbe, ki so predloženi Sodišču na podlagi člena 35 EU (glej zlasti sodbo z dne 28. junija 2007 v zadevi Dell’Orto, C‑467/05,
         ZOdl., str. I‑5557, točka 39, in navedena sodna praksa).

      31      Iz tega sledi, da je mogoče domnevo pristojnosti, povezano z vprašanji, ki jih v postopku predhodnega odločanja postavijo
         nacionalna sodišča, zavrniti samo v izjemnih primerih, v katerih je popolnoma očitno, da razlaga določb prava Unije, po kateri
         sprašujejo v teh vprašanjih, ni v nobeni zvezi z dejanskim stanjem ali s predmetom spora o glavni stvari, ali kadar gre za
         hipotetični problem oziroma kadar Sodišče nima dovolj dejanskih ali pravnih elementov, potrebnih za ustrezen odgovor na zastavljena
         vprašanja. Z izjemo takih primerov Sodišče načeloma mora odločati o predhodnih vprašanjih, ki se nanašajo na razlago aktov,
         določenih v členu 35(1) EU (zgoraj navedena sodba Dell’Orto, točka 40, in navedena sodna praksa).

      32      Kot izhaja iz točk od 18 do 25 te sodbe, so v predložitveni odločbi predstavljena bistvena dejstva, na katerih temelji postopek
         v glavni stvari, in neposredno upoštevne določbe nacionalnega prava, ki se uporabijo, jasno pa so pojasnjeni tudi razlogi,
         zaradi katerih predložitveno sodišče predlaga razlago Okvirnega sklepa, kot tudi povezava med njim in nacionalno zakonodajo,
         ki se uporabi v zadevi.

      33      V nasprotju z navedbami madžarske vlade ni očitno, da je problem, ki je zastavljen v zadevi v glavni stvari, hipotetičen,
         in sicer že samo zato, ker ni sporno, da je predložitveno sodišče predlog G. Katza, naj se ga zasliši kot pričo v postopku
         na podlagi nadomestne zasebne tožbe, zavrnilo v postopku v glavni stvari z obrazložitvijo, da madžarsko pravo te pravice v
         takem položaju izrecno ne predvideva.

      34      Še več, Sodišče ni pristojno, da bi se v okviru odločanja o predlogu za sprejetje predhodne odločbe izreklo o razlagi nacionalnih
         določb niti da bi presojalo o tem, ali jih predložitveno sodišče pravilno razlaga (glej zlasti v zvezi s členom 234 ES sodbo
         z dne 14. februarja 2008 v zadevi Dynamic Medien, C‑244/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 19).

      35      Zato je na predlog za sprejetje predhodne odločbe treba odgovoriti.

      36      Ni pa treba ugoditi predlogu G. Katza, naj Sodišče razširi zastavljeno vprašanje tako, da bo presojalo tudi, ali Okvirni sklep
         določa, da ima določena preiskovalna pooblastila, ki jih državnemu tožilstvu priznava madžarsko pravo, tudi nadomestni zasebni
         tožilec.

      37      V skladu s členom 35 EU je nacionalno sodišče tisto, ki je pristojno, da predloži zadevo Sodišču, in ne stranke v sporu v
         glavni stvari. Možnost določati vprašanja, ki se jih predloži Sodišču, ima torej le nacionalno sodišče, stranke pa ne morejo
         spremeniti njihove vsebine (glej zgoraj navedeno sodbo Santesteban Goicoechea, točka 46).

      38      To, da bi Sodišče odgovorilo na vprašanja, ki jih je zastavil G. Katz, poleg tega ne bi bilo v skladu z vlogo, ki jo ima Sodišče
         na podlagi člena 35 EU, in z njegovo obveznostjo, da zagotovi možnost vladam držav članic in zainteresiranim strankam, da
         predložijo izjave v skladu s členom 23 Statuta Sodišča, upoštevajoč dejstvo, da so na podlagi te določbe zainteresirane stranke
         obveščene le o predložitvenih odločbah (zgoraj navedena sodba Santesteban Goicoechea, točka 47).

       Vprašanje za predhodno odločanje
      39      Ni sporno, da je oseba, ki je v položaju G. Katza, žrtev v smislu člena 1(a) Okvirnega sklepa. Ta člen določa, da je žrtev
         fizična oseba, ki je utrpela škodo, ki so jo neposredno povzročila dejanja ali opustitve, ki kršijo kazensko zakonodajo države
         članice.

      40      Kot izhaja iz členov 5 in 7 Okvirnega sklepa, se ta člena nanašata na položaj žrtve, ki ravna kot priča ali stranka v postopku.

      41      Nobena določba Okvirnega sklepa iz njenega področja uporabe ne izključuje položaja, v katerem žrtev v kazenskem postopku –
         kot v zadevi v glavni stvari – izvaja funkcijo tožilca namesto javnega organa.

      42      Iz uvodne izjave 4 Okvirnega sklepa izhaja, da je treba zagotavljati visoko raven zaščite žrtvam kaznivih dejanj.

      43      V skladu s členom 2(1) Okvirnega sklepa države članice zagotovijo, da imajo žrtve resnično in primerno vlogo v njihovih kazenskopravnih
         sistemih, in priznavajo pravice in pravne interese žrtev s posebnim ozirom na kazenski postopek.

      44      Člen 3(1) Okvirnega sklepa splošno določa, da države članice zagotavljajo možnost, da se žrtve zasliši med postopkom in da
         lahko predložijo dokaze.

      45      Čeprav žrtev, ki ravna kot nadomestni zasebni tožilec, lahko uveljavlja koristi, ki izhajajo iz položaja žrtve, kot je določen
         z Okvirnim sklepom, pa niti njegov člen 3(1) niti kaka druga določba Okvirnega sklepa ne določajo podrobneje dokaznih pravil,
         ki veljajo za žrtve v kazenskem postopku.

      46      Zato je treba ugotoviti, da Okvirni sklep, čeprav državam članicam nalaga, da na eni strani žrtvam zagotavljajo visoko raven
         zaščite in zagotovijo resnično in primerno vlogo v njihovih kazenskopravnih sistemih ter da na drugi strani priznavajo njihove
         pravice in pravne interese in zagotovijo, da se jih lahko zasliši in da predložijo dokaze, nacionalnim organom pušča široko
         prosto presojo glede konkretnih podrobnosti uresničevanja teh ciljev.

      47      Vendar te določbe v vsakem primeru pomenijo, da žrtev v kazenskem postopku lahko poda izjavo in da je to izjavo možno upoštevati
         kot dokaz, sicer se členu 3(1) Okvirnega sklepa v veliki meri odvzame njegov polni učinek in se ne upoštevajo obveznosti,
         navedene v členu 2(1) tega sklepa.

      48      Treba je dodati, da je treba Okvirni sklep razlagati tako, da so spoštovane temeljne pravice, med katerimi je treba omeniti
         zlasti pravico do poštenega sojenja, ki je določena v členu 6 EKČP (glej zlasti sodbo z dne 16. junija 2005 v zadevi Pupino,
         C‑105/03, ZOdl., str. I‑5285, točka 59).

      49      Zato se mora predložitveno sodišče še zlasti prepričati, da izvajanje dokazov v kazenskem postopku gledano v celoti posega
         v poštenost postopka v smislu člena 6 EKČP, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice (glej zlasti sodbo z dne
         10. aprila 2003 v zadevi Steffensen, C‑276/01, Recueil, str. I‑3735, točka 76, in zgoraj navedeno sodbo Pupino, točka 60).

      50      V teh okoliščinah je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 2 in 3 Okvirnega sklepa razlagati tako,
         da nacionalnega sodišča ne zavezujeta, da žrtvam kaznivega dejanja dovoli, da se jih zasliši kot priče v postopku na podlagi
         nadomestne zasebne tožbe, kot je postopek v zadevi v glavni stvari. Vendar je treba žrtvam, če nimajo take možnosti, omogočiti,
         da podajo izjavo, ki se lahko upošteva kot dokaz.

       Stroški
      51      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člena 2 in 3 Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ z dne 15. marca 2001 o položaju žrtev v kazenskem postopku je treba razlagati
            tako, da nacionalnega sodišča ne zavezujeta, da žrtvam kaznivega dejanja dovoli, da se jih zasliši kot priče v postopku na
            podlagi nadomestne zasebne tožbe, kot je postopek v zadevi v glavni stvari. Vendar je treba žrtvam, če nimajo take možnosti,
            omogočiti, da podajo izjavo, ki se jo lahko upošteva kot dokaz.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 11. julija 2006. # Miguel Torres SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti Torre Muga - Prejšnje nacionalne in mednarodne besedne znamke TORRES - Verjetnost zmede - Kršitev pravic do obrambe. # Zadeva T-247/03.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 11. julija 2006 – Torres proti UUNT – Bodegas Muga (Torre Muga)
      (Zadeva T-247/03)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti Torre Muga – Prejšnje nacionalne in mednarodne besedne znamke TORRES – Verjetnost zmede – Kršitev pravic do obrambe“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali podobne prejšnje znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode in storitve (Uredba Sveta
         št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točko 71.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 7. aprila 2003
                  (zadeva R 998/2001-1) glede postopka z ugovorom med Miguel Torres, SA, in Bodegas Muga, SA.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Bodega Muga, SA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka Torre Muga za proizvode iz razreda 33 – prijava št. 791.004

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Miguel Torres, SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               znamke TORRES (mednarodna znamka, danska znamka, nemška znamka, tri španske znamke in dve angleški znamki) za proizvode iz
                  razreda 33

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasil Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).

                  3)

                  	Intervenient nosi svoje stroške.