title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 30. novembra 2009. # Fritz Harald Wenig proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-80/08.

text:
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (prvi senat)
      z dne 30. novembra 2009
      Zadeva F-80/08
      Fritz Harald Wenig
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Disciplinski postopek – Začasna odstranitev uradnika z delovnega mesta – Odtegnitev osebnih prejemkov – Navedba hude kršitve – Pravica do obrambe – Pristojnost – Neobjava prenosa pooblastila – Nepristojnost izdajatelja izpodbijanega akta“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero F. H. Wenig predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne
         18. septembra 2008, sprejete na podlagi členov 23 in 24 Priloge IX h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropskih skupnosti,
         s katero je bil odstranjen z delovnega mesta za nedoločen čas in mu je bila odrejena odtegnitev 1000 EUR na mesec od njegovih
         osebnih prejemkov za največ šest mesecev. Tožeča stranka je poleg tega z ločeno vlogo predlagala odložitev izvršitve sporne
         odločbe.

      Odločitev: Odločba z dne 18. septembra 2008, s katero je Komisija v skladu s členoma 23 in 24 Priloge IX h Kadrovskim predpisom tožečo
         stranko začasno odstranila z delovnega mesta za nedoločen čas in odredila odtegnitev 1000 EUR na mesec od njenih osebnih prejemkov
         za največ šest mesecev, se razglasi za nično. Komisiji se naloži plačilo stroškov postopka v glavni stvari. Vsaka stranka
         nosi svoje stroške postopka za izdajo začasne odredbe.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Pravno sredstvo – Pravni interes – Upokojeni uradnik
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX, člen 24(2))
      2.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Disciplinski postopek
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX)
      3.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Kazen – Suspendiranje
      4.      Ničnostna tožba – Razlogi – Razlog, ki se nanaša na nepristojnost izdajatelja akta, ki posega v položaj – Razlog javnega reda
      5.      Uradniki – Organ, pristojen za imenovanja – Odločba o izvrševanju pooblastil, podeljenih navedenemu organu
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 2)
      1.      Ker je odločba, s katero je bila tožeča stranka za nedoločen čas odstranjena z delovnega mesta in s katero je bila odrejena
         odtegnitev od njenih osebnih prejemkov za največ šest mesecev, vplivala ne samo na njen materialni položaj, ampak tudi na
         njen ugled, dejstvo, da je ta odločba implicitno, vendar nujno postala neupoštevna, ko se je tožeča stranka upokojila, in
         da je navedena odločba v delu, v katerem se odreja odtegnitev od osebnih prejemkov, še pred vložitvijo tožbe postala neveljavna,
         saj je bila ta odtegnitev v skladu s členom 24(2) Priloge IX h Kadrovskim predpisom omejena na šest mesecev, ne povzroči niti
         brezpredmetnosti tožbe niti prenehanja pravnega interesa tožeče stranke za predlaganje razglasitve ničnosti odločbe v celoti.

      (Glej točke od 33 do 35.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 22. december 2008, Gordon proti Komisiji, C‑198/07 P, ZOdl., str. I‑10701, točki 44 in 45.
      2.      V skladu s členom 6(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah ima vsakdo pravico, da o njegovih civilnih pravicah in obveznostih
         ali o kakršnihkoli kazenskih obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno in nepristransko
         z zakonom ustanovljeno sodišče. Vendar postopek začasne odstranitve z delovnega mesta in odtegnitve prejemkov ni sodni, ampak
         upravni postopek, tako da Komisije ni mogoče obravnavati kot „sodišča“ v smislu člena 6 navedene konvencije. Zato od Komisije,
         kadar začasno odstrani uradnika in mu odtegne prejemke, ni mogoče zahtevati spoštovanja obveznosti, ki jih navedeni člen nalaga
         „sodišču“.

      (Glej točke od 57 do 59.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 16. julij 1998, N proti Komisiji, C‑252/97 P, Recueil, str. I‑4871, točka 52;
      Sodišče prve stopnje: 17. oktober 1991, de Compte proti Parlamentu, T‑26/89, Recueil, str. II‑781, točka 94; 21. november 2000,
         A proti Komisiji, T‑23/00, RecFP, str. I‑A‑263 in II‑1211, točka 24.

      3.      Nadzor sodišča Skupnosti glede utemeljenosti ukrepa začasne odstranitve uradnika z delovnega mesta mora biti glede na začasnost
         takega ukrepa zelo omejen. Sodišče se mora tako omejiti na preverjanje, ali so trditve o hudi kršitvi dovolj verjetne in ali
         niso očitno neutemeljene.

      (Glej točko 67.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 10. februar 1999, Willeme proti Komisiji, T‑211/98 R, RecFP, str. I‑A‑15 in II‑57, točka 30.
      4.      Tožbeni razlog glede nepristojnosti avtorja nekega akta, ki ima negativne posledice, je ugovor javnega reda, o katerem sodišče
         Skupnosti v vsakem primeru presoja po uradni dolžnosti.

      (Glej točko 83.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 13. julij 2000, Salzgitter proti Komisiji, C‑210/98 P, Recueil, str. I‑5843, točka 56;
      Sodišče prve stopnje: 13. julij 2006, Vounakis proti Komisiji, T‑165/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑155 in II‑A‑2‑735, točka 30;
      Sodišče za uslužbence: 13. december 2006, de Brito Sequeira Carvalho proti Komisiji, F‑17/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑149 in
         II‑A‑1‑577, točka 51; 18. september 2007, Botos proti Komisiji, F‑10/07, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 78.

      5.      Odločbe o določitvi razmejitve pooblastil, dodeljenih organu, pristojnemu za imenovanja, so notranja organizacijska pravila
         institucije. Niti določbe Pogodbe niti določbe Kadrovskih predpisov, in zlasti njihov člen 2, ne določajo, da je objava takih
         odločb pogoj za to, da začnejo veljati in da se je torej mogoče na njih sklicevati.

      Vendar spoštovanje načela pravne varnosti, ki zahteva, da akta javnih organov ni mogoče uveljavljati zoper fizične in pravne
         osebe, dokler te nimajo možnosti, da se z njim seznanijo, nalaga – tudi če nobena pisna določba tega izrecno ne predvideva
         –, da morajo biti odločbe o izvajanju pooblastil, ki so s Kadrovskimi predpisi dodeljena organu, pristojnemu za imenovanja,
         s Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev pa organu, pooblaščenemu za sklepanje pogodb o zaposlitvi, ustrezno objavljene na
         način in v obliki, ki ju določi uprava.

      Komisija si načeloma sama prizadeva zagotavljati javnost odločb o izvajanju pooblastil, ki so s Kadrovskimi predpisi dodeljena
         organu, pristojnemu za imenovanja, s Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev pa organu, pooblaščenemu za sklepanje pogodb
         o zaposlitvi, saj so te običajno objavljene v Informations administratives. Poleg tega načelo pravne varnosti zahteva, da ureditev Skupnosti zadevnim osebam omogoča, da se natančno seznanijo z obsegom
         obveznosti, ki jim jih nalaga, saj morajo biti posamezniki nedvoumno seznanjeni s svojimi pravicami in obveznostmi. Nazadnje,
         potreba po zagotavljanju ustrezne javnosti odločb o določitvi razmejitve pooblastil, ki so s Kadrovskimi predpisi dodeljena
         organu, pristojnemu za imenovanja, s Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev pa organu, pooblaščenemu za sklepanje pogodb
         o zaposlitvi, izhaja tudi iz pravil o dobrem upravljanju na področju vodenja kadrov.

      Obveznost Komisije, da zagotovi ustrezno objavo odločbe, s katero je bil uradnik začasno odstranjen z delovnega mesta, je
         še posebej nujna, kadar je bila taka pristojnost prenesena na eno samo osebo, in sicer člana Komisije, pristojnega za osebje,
         medtem ko je bila predhodno na najvišjem organu Komisije, v tem primeru kolegiju komisarjev. Ukrep, ki ga sprejme ena sama
         oseba, daje uradniku, ki je njegov naslovnik, nekoliko nižjo stopnjo varstva, kot je tista, zagotovljena z ukrepom kolegijskega
         organa, saj lahko ta zaradi posvetovanja njegovih članov upošteva večje število upoštevnih informacij.

      (Glej točke 87, od 89 do 91, 93, 94 in 96.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 30. maj 1973, De Greef proti Komisiji, 46/72, Recueil, str. 543, točka 18; 25. januar 1979, Racke, 98/78, Recueil,
         str. 69, točka 15; 25. januar 1979, Weingut Decker, 99/78, Recueil, str. 101, točka 3; 21. junij 2007, ROM-projecten, C‑158/06,
         ZOdl., str. I‑5103, točka 25; 11. december 2007, Skoma-Lux, C‑161/06, ZOdl., str. I‑10841, točki 37 in 38;

      Sodišče prve stopnje: 25. marec 1999, Hamptaux proti Komisiji, T‑76/98, RecFP, str. I‑A‑59 in II‑303, točka 23;
      Sodišče za uslužbence: 9. julij 2008, Kuchta proti ECB, F‑89/07, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 62.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (prvi senat)
      z dne 30. novembra 2009(*)

      „Javni uslužbenci – Uradniki – Disciplinski postopek – Začasna odstranitev uradnika z delovnega mesta – Odtegnitev osebnih prejemkov – Navedba hude kršitve – Pravica do obrambe – Pristojnost – Neobjava prenosa pooblastila – Nepristojnost izdajatelja izpodbijanega akta“
      V zadevi F‑80/08,
      zaradi tožbe, vložene na podlagi členov 236 ES in 152 AE,
      Fritz Harald Wenig, uradnik Komisije Evropskih skupnosti, stanujoč v Woluwé‑Saint‑Pierre (Belgija), ki ga zastopajo G.‑A. Dal, D. Voillemot,
         D. Bosquet in S. Woog, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata J. Currall in D. Martin, zastopnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat),
      v sestavi S. Gervasoni, predsednik, H. Kreppel (poročevalec) in H. Tagaras, sodnika,
      sodni tajnik: R. Schiano, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. junija 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        F. H. Wenig s tožbo, ki jo je sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prejelo 13. oktobra 2008 po elektronski pošti (izvirnik
         je bil vložen istega dne), predlaga razglasitev ničnosti odločbe z dne 18. septembra 2008, s katero ga je Komisija Evropskih
         skupnosti na podlagi členov 23 in 24 Priloge IX h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski
         predpisi) odstranila z delovnega mesta za nedoločen čas in s katero je bila odrejena odtegnitev 1.000 EUR na mesec od njegovih
         osebnih prejemkov za največ šest mesecev.

       Pravni okvir
      2        Člen 86 Kadrovskih predpisov določa:

      „1. Uradnik je disciplinsko odgovoren, če namerno ali iz malomarnosti ne ravna v skladu s svojimi obveznostmi po teh kadrovskih
         predpisih.

      […]
      3. Disciplinska pravila, postopki in ukrepi ter pravila in postopki glede upravne preiskave so določeni v Prilogi IX.“
      3        Člen 23 Priloge IX h Kadrovskim predpisom določa:

      „1. Če organ za imenovanja uradnika obdolži hude kršitve, bodisi zaradi nespoštovanja poklicnih obveznosti ali zaradi kršitve
         zakona, lahko obdolženo osebo takoj za določen ali nedoločen čas odstrani z delovnega mesta.

      2. Organ za imenovanja sprejme tako odločitev po zaslišanju zadevnega uradnika, razen v izjemnih okoliščinah.“
      4        Člen 24(1) in (2) Priloge IX h Kadrovskim predpisom določa:

      „1. V odločbi o začasni odstranitvi z delovnega mesta je navedeno, ali uradnik med začasno odstranitvijo dobiva osebne prejemke
         v celoti, oziroma kateri del prejemkov se odtegne. Znesek, izplačan uradniku skupaj z vsemi izplačljivimi družinskimi dodatki,
         ne sme biti v nobenem primeru nižji od zneska življenjskega minimuma, določenega v členu 6 Priloge VIII.

      2. Položaj uradnika, ki je začasno odstranjen z delovnega mesta, je treba dokončno rešiti v šestih mesecih po datumu začetka
         suspenza. Če v šestih mesecih odločitev ni sprejeta, ima zadevni uradnik pravico ponovno dobivati celotne osebne prejemke,
         ob upoštevanju odstavka 3.“

      5        Komisija je 30. novembra 2007 sprejela Odločbo C(2007) 5730 o izvajanju pooblastil, ki so bila s Kadrovskimi predpisi dodeljena
         organu za imenovanja (v nadaljevanju: OI), s Pogoji za zaposlovanje drugih uslužbencev (v nadaljevanju: PZDU) pa organu, pooblaščenemu
         za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljevanju: OPSP). Člen 1, prvi odstavek, navedene odločbe, ki je bila objavljena v
         Informations administratives št. 57‑2007 z dne 6. decembra 2007, je določal:

      „Pooblastila, ki so bila s Kadrovskimi predpisi […] dodeljena OI, s PZDU pa OPSP, za osebje Komisije, plačano iz odobrenih
         proračunskih sredstev za delovanje, in osebje, plačano iz odobrenih proračunskih sredstev za raziskave in tehnološki razvoj,
         razen osebja, zaposlenega pri Skupnem centru za raziskave, izvajajo glede na primer in s pridržkom tega, kar je navedeno v
         nadaljevanju, Komisija, član Komisije, pristojen za skupno zunanjo službo, generalni direktor za osebje in drugi generalni
         direktorji, vključno z vodji služb in direktorji [Urada za „upravljanje in izplačevanje posameznih dajatev“], [Urada „infrastruktura
         in logistika“ v Bruslju] in [Urada „infrastruktura in logistika v Luksemburgu], pod pogoji iz Priloge I.“

      6        V točki 14 dela VI „disciplina […]“ „preglednice OI za osebje Komisije, plačano iz odobrenih proračunskih sredstev za delovanje
         in odobrenih proračunskih sredstev za raziskave (razen [Skupnega centra za raziskave])“, na katero napotuje Priloga I k Odločbi
         C(2007) 5730, je bilo določeno, da OI dodeljena pooblastila za začasno odstranitev uradnika na podlagi členov 23 in 24 Priloge
         IX h Kadrovskim predpisom v zvezi z uradniki z nazivom AD 16 in AD 15 ter uradniki z nazivom AD 14 višjega ranga (direktorji
         ali enakovredni) izvaja Komisija, za druge uradnike pa generalni direktor za osebje.

      7        S sporočilom z dne 9. septembra 2008 je bil na dnevni red 1842. seje kolegija komisarjev 10. septembra 2008 uvrščen predlog
         Odločbe C(2008) 5085 o spremembi Odločbe C(2007) 5730. Ta predlog je predvideval prenos pristojnosti za začasno odstranitev
         uradnikov z nazivom AD 16 ali AD 15 ter uradnikov z nazivom AD 14 višjega ranga (direktorji ali enakovredni) na člana Komisije,
         pristojnega za osebje. Kolegij komisarjev je na seji 10. septembra 2008 odločil, da „spremeni Odločbo C(2007) 5730 […], kot
         je navedeno v dokumentu C(2008) 5085“, in pojasnil, da ta odločba „začne veljati takoj“ (v nadaljevanju: odločba z dne 10.
         septembra 2008“). Ta odločba ni bila objavljena v Informations administratives.
      8        Komisija je 29. aprila 2009 sprejela Odločbo C(2009) 3074 „o spremembi Odločbe C(2007) 5730“, v kateri je bilo določeno, da
         OI dodeljene pristojnosti za začasno odstranitev uradnika od tedaj naprej za uradnike z nazivom AD 16 ali AD 15 ter uradnike
         z nazivom AD 14 višjega ranga (direktorji ali enakovredni) izvaja član Komisije, pristojen za osebje. Ta odločba je bila objavljena
         v Informations administratives št. 33‑2009 z dne 8. maja 2009.

       Dejansko stanje
      9        Tožeča stranka je bila v za ta spor upoštevnem času uradnik Komisije z nazivom AD 15 in je opravljala naloge direktorja direktorata
         G „dostop do trga in industrija“, ki je podrejen generalnemu direktoratu (GD) Komisije „trgovina“ in med drugim zadolžen za
         izvajanje protidampinške politike.

      10      Britanski tednik Sunday Times je 7. septembra 2008 v pisni izdaji in na svoji spletni strani objavil članek z naslovom „razkrito: kako je evrokrat na razkošnih
         večerjah izdajal poslovne skrivnosti“ („Revealed: how Eurocrat leaked trade secrets over lavish dinners“). V članku so bile
         navedene tri večerje, ki naj bi jih tožeča stranka imela med marcem in septembrom 2008 v restavracijah v Bruslju (Belgija)
         z novinarji Sunday Timesa, ki so se ji predstavili kot predstavniki kitajskega izvoznika, ki je imel neke interese v zvezi z nekaterimi protidampinškimi
         postopki Komisije. Po tem članku naj bi tožeča stranka svojim sogovornikom med večerjami in v telefonskih pogovorih dajala
         informacije o postopkih v teku pri Komisiji, za razkritje katerih ni bila pooblaščena. V zameno za te informacije naj bi ji
         bilo tudi predlagano, da sodeluje pri dejavnostih domnevnega kitajskega izvoznika za letni prejemek v višini 600.000 EUR,
         vendar naj bi po članku tožeča stranka tako sodelovanje predvidevala šele po upokojitvi. Nazadnje, tožeča stranka naj bi na
         predlog, da se ji nakaže 100.000 EUR, kar ji je bil predlagano na drugi večerji, odgovorila, da bi ji bilo tak znesek mogoče
         nakazati na blokiran račun, do katerega naj bi imela dostop po upokojitvi, pri čemer naj bi bilo vendar pojasnjeno, da bi
         bilo mogoče nakazilo izvesti šele glede na rezultate v korist domnevnega kitajskega izvoznika zaradi posredovanja informacij.

      11      Tožečo stranko sta med upravno preiskavo Komisije 10. septembra 2008 zaslišala dva uradnika Preiskovalnega in disciplinskega
         urada Komisije (PDUK). Na tem zaslišanju je tožeča stranka ob prisotnosti odvetnika priznala, da je bila povabljena in se
         je udeležila treh večerij, opisanih v članku Sunday Timesa, ne da bi o tem obvestila svoje nadrejene. Prav tako je priznala, da je svojim sogovornikom večkrat posredovala informacije,
         med drugim, o imenih dveh kitajskih družb, proizvajalk sveč, ki bi lahko v protidampinškem postopku v teku pridobili status
         družbe, ki deluje v pogojih tržnega gospodarstva. Vendar pa je tožeča stranka poudarila, da so bile te informacije napol javne,
         vsekakor pa poslovno povsem nepomembne. Nazadnje, čeprav je tožeča stranka uradnikoma PDUK navedla, da so na drugi večerji
         njeni sogovorniki v zameno za posredovanje teh informacij predlagali nakazilo nekega zneska na bančni račun v državi s posebno
         davčno ureditvijo, pa je zanikala, da bi se s tem predlogom strinjala, in poudarila, da je ob teh kontaktih predvidevala samo
         možnost sodelovanja pri dejavnostih kitajskega izvoznika po svoji upokojitvi.

      12      Član Komisije, pristojen za osebje, je z dopisom z dne 11. septembra 2008 kot OI tožečo stranko obvestil, da bo zoper njo
         v skladu s členoma 23 in 24 Priloge IX h Kadrovskim predpisom odredil začasno odstranitevz delovnega mesta in odtegnitev njenih
         prejemkov, ter jo povabil na zaslišanje, ki je bilo predvideno za 12. septembra 2008.

      13      Odvetnik tožeče stranke je Komisijo z dopisom z dne 12. septembre 2008 prosil za zapisnik zaslišanja in dodal, da namerava
         tožeča stranka „v celotnem postopku proti njej uporabljati francoščino.“

      14      Član Komisije, pristojen za osebje, je istega dne, 12. septembra 2008, tožečo stranko obvestil, da bo zaslišanje 16. septembra
         2008 in da bo tožeča stranka na njem lahko uporabljala francoščino.

      15      Član Komisije, pristojen za osebje, je 16. septembra 2008 zaslišal tožečo stranko. Na tem zaslišanju, katerega zapisnik je
         bil sestavljen v angleščini, je tožeča stranka v bistvu ponovila izjave, dane uradnikoma PDUK.

      16      Tožeča stranka je istega 16. septembra 2008 vložila civilno tožbo proti, med drugim, avtorjem članka v Sunday Timesu.

      17      Član Komisije, pristojen za osebje, je z odločbo z dne 18. septembra 2008, ki se med pravnimi podlagami sklicuje na Odločbo
         Komisije C(2007) 5730 z dne 30. novembra 2007 o izvajanju pristojnosti, ki so s Kadrovskimi predpisi dodeljene OI, s PZDU
         pa OPSP, „ki je bila nazadnje spremenjena z Odločbo […] z dne 10. septembra 2008“, na podlagi členov 23 in 24 Priloge IX h
         Kadrovskim predpisom tožečo stranko za nedoločen čas odstranil z delovnega mesta in odredil, da se od njenih prejemkov odteguje
         1.000 EUR na mesec največ za obdobje 6 mesecev (v nadaljevanju: sporna odločba).

      18      Pri utemeljitvi sporne odločbe se je član Komisije, pristojen za osebje, oprl na okoliščino, ki je bila razkrita v objavljenih
         informacijah „v različnih novinarskih člankih, še posebej v Sunday Timesu,“ ter na zaslišanjih tožeče stranke pri uradnikih PDUK in pri njem, da naj bi tožeča stranka kršila določbe členov 11, 12
         in 17(1) Kadrovskih predpisov. Glede na sporno odločbo naj bi namreč tožeča stranka zaupne informacije posredovala osebam,
         ki jim jih ne bi smela, pri njih naj bi se bila kasneje pripravljena zaposliti za precejšnje plačilo v zameno za sodelovanje,
         ki naj bi se začelo še pred njeno upokojitvijo, ter naj svojih nadrejenih ne bi niti obvestila o tem, da so ti sogovorniki
         stopili v stik z njo, niti ni zahtevala njihove odobritve za te večkratne stike. Nazadnje je bilo v sporni odločbi še poudarjeno,
         da je tako ravnanje, če bi bilo dokazano, „huda poklicna kršitev tožeče stranke“, še posebej glede na „veliko škodo za ugled
         Komisije“, ki naj bi bila s tem povzročena, ter na visok položaj tožeče stranke v Komisiji.

      19      Tožeča stranka je 24. septembra 2008 v skladu s členom 24 Kadrovskih predpisov vložila prošnjo za pomoč z datumom 23. september
         2008, v kateri je prosila, naj Komisija sprejme vse ustrezne ukrepe za povrnitev njenega poklicnega ugleda in še posebej sproži
         sodni postopek zaradi potrditve nezakonitosti ravnanja avtorjev članka v Sunday Timesu.

      20      Tožeča stranka je 3. oktobra 2008 vložila pritožbo v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov zaradi razglasitve ničnosti sporne
         odločbe.

      21      Komisija je s sporočilom z dne 22. januarja 2009 na zaprosilo tožeče stranke za pomoč z dne 24. septembra 2008 odgovorila,
         da bo namesto preiskave, ki bi jo lahko v skladu s členom 24 Kadrovskih predpisov opravil OI, opravljena preiskava Evropskega
         urada za boj proti goljufijam (OLAF). Komisija je dodala, da se navedeno sporočilo ne šteje za zavrnitev zaprosila za pomoč.

      22      OLAF je 29. januarja 2009 končal preiskavo in svoje ugotovitve 12. februarja poslal belgijskim pravosodnim organom.

      23      OI je z odločbo z dne 3. februarja 2009 zavrnil pritožbo zoper sporno odločbo.

      24      Z odločbo z dne 18. februarja 2009 je bilo ugodeno predlogu tožeče stranke za upokojitev s 1. majem 2009.

       Predlogi strank in postopek
      25      Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prejelo 13. oktobra 2008 po elektronski pošti, vložila
         to tožbo. Istega dne je Sodišče za uslužbence prejelo tudi predlog za odložitev izvršitve sporne odločbe.

      26      Sodno tajništvo je z dopisoma z dne 14. oktobra 2008 stranki obvestilo o prekinitvi postopka v glavni stvari, dokler ne bo
         sprejeta izrecna ali implicitna odločba o zavrnitvi pritožbe, ki jo je tožeča stranka vložila 3. oktobra 2008.

      27      Predsednik Sodišča za uslužbence je s sklepom z dne 17. decembra 2008 zavrnil predlog za odložitev izvršitve sporne odločbe.

      28      Po sprejetju odločbe o zavrnitvi pritožbe sta bili stranki z dopisoma sodnega tajništva z dne 25. februarja 2009 obveščeni
         o nadaljevanju postopka pred Sodiščem za uslužbence.

      29      Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        sporno odločbo razglasi za nično;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      30      Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov Komisije.
      31      Sodišče za uslužbence je v okviru ukrepov procesnega vodstva Komisijo pozvalo, naj potrdi, da je bila odločba z dne 10. septembra
         2008, ki je navedena v uvodu sporne odločbe, sprejeta, in če je bila, naj predloži kopijo odločbe ter pojasni, ali je bila
         objavljena. Komisija je v odgovor na ta ukrep z dopisom z dne 3. junija 2009 predložila, na eni strani, kopijo sporočila podpredsednika
         Komisije z dne 9. septembra 2009, ki je vsebovalo predlog odločbe z dne 10. septembra 2009, in, na drugi strani, zapisnik
         s sestanka kolegija komisarjev z dne 10. septembra 2008, na katerem je bil predlog sprejet. Komisija je ob tem, da je priznala,
         da odločba z dne 10. septembra 2008 ni bila objavljena v Informations administratives, poudarila, da je bilo sporočilo z dne 9. septembra 2008 objavljeno celo na intranetu in navedla elektronsko povezavo za
         dostop do njega.

      32      Sodišče za uslužbence je v poročilu za obravnavo stranki pozvalo, naj svoja stališča osredotočita na vprašanje, ali je bil
         član Komisije, pristojen za osebje, pristojen za sprejetje sporne odločbe.

       Pravo
       Dopustnost
      33      Komisija po tem, ko je spomnila na to, da je bila tožeča stranka s sporno odločbo, na eni strani, odstranjena z delovnega
         mesta za nedoločen čas, na drugi strani pa je bilo s sporno odločbo odrejeno, da se od njenih prejemkov odteguje 1.000 EUR
         na mesec največ za obdobje šestih mesecev, navaja, da tožeča stranka, ki se je s 1. majem 2009 upokojila, nima več pravnega
         interesa za razglasitev ničnosti sporne odločbe, vsaj ne glede tega, da je bila s to odločbo začasno odstranjena z delovnega
         mesta.

      34      Res je, da je sporna odločba v delu, v katerem se odreja odstranitev tožeče stranke z delovnega mesta za nedoločen čas, implicitno,
         vendar nujno postala neupoštevna, ko se je tožeča stranka s 1. majem 2009 upokojila, ker se lahko ukrep začasne odstranitve
         z delovnega mesta nanaša samo na zaposlene uradnike. Poleg tega je sporna odločba v delu, v katerem se odreja odtegnitev prejemkov
         tožeče stranke, še pred vložitvijo te tožbe postala neveljavna, saj je bila ta odtegnitev v skladu s členom 24(2) Priloge
         IX h Kadrovskim predpisom omejena na šest mesecev.

      35      Vendar pa zgoraj navedene okoliščine niso povzročile niti brezpredmetnosti te tožbe niti prenehanje pravnega interesa tožeče
         stranke za predlaganje razglasitve ničnosti sporne odločbe v celoti, ker slednja ne vpliva samo na njen materialni položaj,
         ampak tudi na njen ugled (v zvezi s pravnim interesom zaradi popolne invalidnosti upokojenega uradnika za predlaganje razglasitve
         ničnosti njegovega ocenjevalnega poročila glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 22. decembra 2008 v zadevi Gordon proti Komisiji,
         C‑198/07 P, še neobjavljena v ZOdl., točki 44 in 45).

      36      Iz navedenega sledi, da je treba predlog glede nedopustnosti zavrniti.

       Utemeljenost
      37      Tožeča stranka v tožbi navaja sedem tožbenih razlogov, in sicer glede:

      –        kršitve člena 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov zaradi neobrazloženosti;
      –        kršitve pravice do obrambe;
      –        kršitve člena 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950
         (v nadaljevanju: EKČP);

      –        obstoja očitnih napak pri presoji v zvezi z zatrjevanim dejanskim stanjem;
      –        kršitve člena 23 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, kar zadeva domnevno hudo kršitev;
      –        kršitve načela sorazmernosti;
      –        nespoštovanja dolžne skrbnosti.
      38      Tožeča stranka je poleg tega na obravnavi navedla še osmi tožbeni razlog, in sicer naj bi sporno odločbo sprejel nepristojni
         organ.

       Prvi tožbeni razlog glede kršitve člena 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov zaradi neobrazloženosti
      –       Trditve strank
      39      Tožeča stranka navaja, da naj sporna odločba ne bi bila niti zadostno niti pravilno obrazložena, ker naj ne bi navajala utemeljenih
         razlogov, iz katerih naj bi iz zatrjevanega dejanskega stanja izhajalo, da je storila kršitev, in to hudo kršitev.

      40      Komisija predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga z navedbo, da naj bi bila sporna odločba zadostno obrazložena.

      –       Presoja Sodišča za uslužbence
      41      Po ustaljeni sodni praksi je namen obveznosti obrazložitve neke odločbe, ki ima negativne posledice, sodišču Skupnosti omogočiti
         izvedbo nadzora nad zakonitostjo te odločbe, zainteresirani stranki pa zagotoviti zadostno podlago za seznanjenost s tem,
         ali je odločba utemeljena oziroma ali ima napake, zaradi katerih lahko izpodbija njeno zakonitost. Tej obveznosti je zadoščeno,
         če je bil akt, ki je predmet tožbe, sprejet v okoliščinah, ki so zadevnemu uradniku znane in mu omogočajo, da razume obseg
         ukrepa zoper njega (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 16. decembra 1993 v zadevi Turner proti Komisiji, T‑80/92, Recueil, str. II‑1465,
         točka 62, in z dne 27. novembra 1997 v zadevi Pascall proti Komisiji, T‑20/96, Recueil FP, str. I‑A‑361 in II‑977, točka 44).

      42      V obravnavani zadevi iz spisa izhaja, da je Komisija v sporni odločbi, katere vsebina je povzeta v točki 18 te sodbe, utemeljeno
         opisala dejstva, iz katerih naj bi izhajala zatrjevana huda kršitev zoper tožečo stranko. Prav tako je navedla, da te trditve
         temeljijo na informacijah iz „različnih novinarskih člankov, še posebej [iz članka] v Sunday Timesu“, in poudarila, da je tako ravnanje, če bi bilo dokazano, „huda poklicna kršitev tožeče stranke“, še posebej glede na „veliko
         škodo za ugled Komisije“, ki naj bi bila s tem povzročena, ter na visok položaj tožeče stranke v Komisiji.

      43      Torej tožeča stranka neutemeljeno navaja, da sporna odločba ni zadostno obrazložena.

      44      Zato je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog glede kršitve pravice do obrambe
      –       Trditve strank
      45      Tožeča stranka navaja, da naj bi se Komisija pri sprejetju sporne odločbe oprla na informacije, ki so bile objavljene v „različnih
         novinarskih člankih, še posebej v Sunday Timesu z dne 7. septembra 2008.“ Po navedbah tožeče stranke pa naj bi bila obveščena samo o članku iz Sunday Timesa, ne pa tudi o drugih novinarskih člankih. Zato naj bi ji bila kršena pravica do obrambe.

      46      Komisija v odgovoru navaja, da naj bi pravico do obrambe spoštovala s tem, da je tožečo stranko pred sprejetjem sporne odločbe
         zaslišala.

      47      Komisija dodaja, da bi bila vsekakor tožeči stranki ob morebitni kasnejši uvedbi kazenskega in disciplinskega postopka ponovno
         dana možnost, da izrazi stališča.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      48      V skladu z ustaljeno sodno prakso je spoštovanje pravice do obrambe v vsakem postopku zoper neko osebo, ki lahko vodi do sprejetja
         odločbe z negativnimi posledicami zanjo, temeljno načelo prava Skupnosti, ki ga je treba spoštovati celo, če v zakonodaji
         v zvezi z zadevnim postopkom ni izrecne določbe v ta namen (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. maja 1997 v zadevi Quijano
         proti Komisiji, T‑169/95, Recueil FP, str. I‑A‑91 in II‑273, točka 44, in z dne 10. julija 1997 v zadevi Gaspari proti Parlamentu,
         T‑36/96, Recueil FP, str. I‑A‑201 in II‑595, točka 32).

      49      Navedeno načelo, ki je posledica zahtev po dobrem upravljanju, pomeni, da se vsakomur, zoper katerega je mogoče sprejeti zanj
         negativno odločbo, omogoči, da učinkovito izrazi svoje stališče o tistih dokazih zoper njega, na katere se opira navedena
         odločba (sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. decembra 1994 v zadevi Lisrestal in drugi proti Komisiji, T‑450/93, Recueil,
         str. II‑1177, točka 42, potrjena s sodbo Sodišča z dne 24. oktobra 1996 v zadevi Komisija proti Lisrestal in drugim, C‑32/95 P,
         Recueil, str. I‑5373, točka 21).

      50      Prav tako je treba spomniti, da določbe člena 23(2) Priloge IX h Kadrovskim predpisom, katerih namen je zagotavljanje spoštovanja
         pravice do obrambe v postopkih začasne odstranitve uradnikov, določajo, da lahko OI odločbo o začasni odstranitvi sprejme
         šele po zaslišanju zadevnega uradnika, razen v izjemnih okoliščinah.

      51      V obravnavani zadevi iz spisa izhaja, da je tožečo stranko na podlagi zgoraj navedenih določb člena 23(2) Priloge IX h Kadrovskim
         predpisom 16. septembra 2008, to je pred sprejetjem sporne odločbe, zaslišal podpredsednik Komisije, pristojen za osebje,
         ki jo je obvestil o očitani ji hudi kršitvi ter ji omogočil, da izrazi stališče o teh očitkih.

      52      Poleg tega pa, čeprav tožeča stranka navaja, da naj bi jo Komisija pred zaslišanjem 16. septembra 2008 seznanila samo s člankom
         iz Sunday Timesa, v sporni odločbi pa je navedla, da se je oprla na „različne novinarske članke, še posebej na članek iz Sunday Timesa“, iz spisa izhaja, da so novinarski članki, ki so izšli po objavi članka v Sunday Timesu, dejansko – kot je sicer tožeča stranka priznala na obravnavi – samo povzemali informacije novinarjev Sunday Timesa.

      53      Tožeča stranka torej neutemeljeno trdi, da naj bi ji Komisija kršila pravico do obrambe.

      54      Zato je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.

       Tretji tožbeni razlog glede kršitve člena 6 EKČP
      –       Trditve strank
      55      Tožeča stranka meni, da je bilo s sporno odločbo kršeno načelo postopkovne enakosti, ki jo zagotavlja člen 6 EKČP, saj so
         bile informacije, na katere se je oprl OI pri začasni odstranitvi, pridobljene od nje same kot posledica pasti, ki so ji jo
         nastavili novinarji Sunday Timesa.

      56      Komisija v odgovoru poudarja, da sodna praksa Skupnosti, po kateri se člen 6 EKČP ne uporablja za disciplinske postopke, še
         toliko bolj velja za začasno odstranitev z delovnega mesta.

      –       Presoja Sodišča za uslužbence
      57      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so temeljne pravice sestavni del splošnih načel prava, katerih spoštovanje zagotavlja
         sodišče Skupnosti. To se opira na skupne ustavne tradicije držav članic in smernice iz mednarodnih aktov za varstvo človekovih
         pravic, pri katerih so države članice sodelovale ali jih podpisale. EKČP ima glede tega poseben pomen (sodbe Sodišča z dne
         12. junija 2003 v zadevi Schmidberger, C‑112/00, Recueil, str. I‑5659, točka 71; z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament
         proti Svetu, C‑540/03, ZOdl., str. I‑5769, točka 35, in z dne 18. januarja 2007 v zadevi PKK in KNK proti Svetu, C‑229/05 P,
         ZOdl., str. I‑439, točka 76).

      58      V skladu s členom 6(1) EKČP ima vsakdo pravico, da o njegovih civilnih pravicah in obveznostih ali o kakršnih koli kazenskih
         obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno in nepristransko z zakonom ustanovljeno sodišče.

      59      Spomniti pa je treba na to, da postopek začasne odstranitve z delovnega mesta in odtegnitve prejemkov ni sodni, ampak upravni
         postopek, tako da Komisije ni mogoče obravnavati kot „sodišča“ v smislu člena 6 EKČP (po analogiji glej sklep Sodišča z dne
         16. julija 1998 v zadevi N proti Komisiji, C‑252/97 P, Recueil, str. I‑4871, točka 52; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 17.
         oktobra 1991 v zadevi de Compte proti Parlamentu, T‑26/89, Recueil, str. II‑781, točka 94, in z dne 21. novembra 2000 v zadevi
         A proti Komisiji, T‑23/00, Recueil FP, str. I‑A‑263 in II‑1211, točka 24). Zato od Komisije, kadar začasno odstrani uradnika
         in mu odtegne prejemke, ni mogoče zahtevati spoštovanja obveznosti, ki jih navedeni člen nalaga „sodišču“.

      60      Iz navedenega sledi, da tožeča stranka ne more učinkovito uveljaviti tega, da je Komisija kršila člen 6(1) EKČP.

      61      Zato je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.

       Četrti in peti tožbeni razlog glede očitnih napak pri presoji, kar zadeva zatrjevano dejansko stanje, in kršitve člena 23
         Priloge IX h Kadrovskim predpisom, kar zadeva domnevno hudo kršitev

      –       Trditve strank
      62      Tožeča stranka navaja, da naj bi bile trditve Komisije o hudi kršitvi, ki ji jo očita, zlasti glede tega, da naj bi kršila
         določbe členov 11(2) in 17(1) Kadrovskih predpisov, očitno neutemeljene, ker naj bi izvirale iz napačnih informacij iz članka
         v Sunday Timesu.

      63      Tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da je posredovala samo „napol javne“ nekomercialne informacije o protidampinških postopkih,
         ki so se nanašale med drugim na predvidljivo trajanje navedenih postopkov, merila za pridobitev statusa družbe, ki deluje
         v pogojih tržnega gospodarstva, ali potrebo po odvetniku ali svetovalcu na tem področju.

      64      Sicer pa tožeča stranka, čeprav priznava, da je sprejela tri vabila na večerje z novinarji Sunday Timesa, ki so se predstavljali kot predstavniki kitajskega izvoznika, poudarja, da udeležbe na večerjah, kar je redna praksa v Komisiji,
         ni mogoče šteti za nasprotno poklicnim obveznostim uradnikov in zanjo ni treba pridobiti odobritve iz člena 11(2) Kadrovskih
         predpisov.

      65      Tožeča stranka nazadnje navaja, da nikoli ni prejela nobenega denarnega zneska, posredovanja dodatnih informacij pa nikoli
         ni pogojevala z zaposlitvijo pri zadevnem kitajskemu izvozniku po svoji upokojitvi.

      66      Komisija v odgovor najprej opozarja, da se lahko vprašanje, ali je tožeča stranka dejansko storila hude napake, ki se ji očitajo,
         obravnava šele v morebitnem disciplinskem postopku. Vsekakor pa naj očitki zoper tožečo stranko ne bi bili očitno neutemeljeni,
         ker naj bi bil članek iz Sunday Timesa, ki je bil podlaga za navedene očitke, zelo podkrepljen, tožeča stranka pa naj bi delno potrdila njegovo pravilnost.

      –       Presoja Sodišča za uslužbence
      67      Uvodoma je treba poudariti, da mora biti sodni nadzor utemeljenosti ukrepa začasne odstranitve z delovnega mesta glede na
         začasnost takega ukrepa zelo omejen. Sodišče se mora tako omejiti na preverjanje, ali so trditve o hudi kršitvi dovolj verjetne
         in ali niso očitno neutemeljene (glej, po analogiji za primer sklepa o zavrnitvi predloga za izdajo začasne odredbe zoper
         ukrep začasne odstranitve, sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 10. februarja 1999 v zadevi Willeme proti Komisiji,
         T‑211/98 R, Recueil FP, str. I‑A‑15 in II‑57, točka 30).

      68      V obravnavani zadevi je treba najprej ugotoviti, da je članek iz Sunday Timesa, katerega informacije so skupaj z izjavami tožeče stranke na zaslišanjih podlaga sporne odločbe, napisan zelo podkrepljeno
         in na več mestih pod narekovaji navaja dobesedne odgovore tožeče stranke na vprašanja novinarjev.

      69      Drugič, iz spisa izhaja, da je tožeča stranka na zaslišanjih pred uradnikoma UPDP in članom Komisije, pristojnim za osebje,
         ob prisotnosti odvetnika priznala del dejstev, o katerih se poroča v članku iz Sunday Timesa. Tako je priznala, da je svojim sogovornikom med večerjami, na katere je bila povabljena, ali med telefonskimi pogovori posredovala
         nekatere informacije, še posebej imeni dveh kitajskih proizvajalcev sveč, ki bi lahko po koncu protidampinškega postopka,
         ki je bil takrat v teku, pridobila status družbe, ki deluje v pogojih tržnega gospodarstva. Tožeča stranka v tej zvezi ne
         more resno izpodbijati zaupnosti teh informacij ali trditi, da so te „napol javne“, saj so bile take, da so omogočale nekaj
         prednosti tistemu subjektu, ki bi želel pred koncem protidampinškega postopka skleniti pogodbe s tema družbama. Sicer pa je
         treba ugotoviti, da sta obe zadevni družbi dejansko pridobili status družbe, ki deluje v pogojih tržnega gospodarstva, in
         se zanju ni uporabila nobena protidampinška dajatev iz Uredbe Komisije (ES) št. 1130/2008 z dne 14. novembra 2008 o uvedbi
         začasne protidampinške dajatve na uvoz nekaterih sveč, svečk in podobnega s poreklom iz Ljudske republike Kitajske (UL L 306,
         str. 22).

      70      Tretjič, čeprav je tožeča stranka uradnikoma PDUK navedla, da ji je bilo na drugi večerji ponujeno, da se ji v zameno za informacije
         na račun, odprt na njeno ime v državi z ugodnim davčnim režimom, nakaže neki znesek denarja, ni sporno, da tožeča stranka
         o tem ni niti obvestila svojih nadrejenih niti prekinila stikov s svojimi sogovorniki, ampak je celo sprejela njihovo ponovno
         vabilo na večerjo.

      71      Četrtič, čeprav je res, da so bile informacije iz članka v Sunday Timesu pridobljene s „pastjo“, ki naj bi tožečo stranko spodbudila h kršitvi, pa je treba kljub temu poudariti, da ji pasti ni nastavila
         Komisija, ampak tretje osebe, v tem primeru novinarji Sunday Timesa, nihče pa ni dokazal niti zatrjeval, da je to naročila uprava. Zato tožeča stranka Komisiji ne more očitati, da se je oprla
         na informacije iz članka v Sunday Timesu.

      72      Poleg tega je treba dodati, da v sporni odločbi niso povzete samo informacije iz Sunday Timesa, ampak se ta odločba tudi izrecno sklicuje na izjave tožeče stranke na zaslišanjih pred uradnikoma PDUK in podpredsednikom
         Komisije, pristojnim za osebje.

      73      Zato tožeča stranka, ob upoštevanju samo zgoraj navedenih elementov, neutemeljeno trdi, da so trditve Komisije o hudi kršitvi
         očitno neutemeljene.

      74      Zato je treba četrti in peti tožbeni razlog zavrniti.

       Šesti in sedmi tožbeni razlog glede kršitve načela sorazmernosti in dolžne skrbnosti
      –       Trditve strank
      75      Tožeča stranka navaja, da je glede na to, da je bila v času zaslišanja pred podpredsednikom Komisije, pristojnim za osebje,
         na dopustu, temu predlagala, da ta dopust podaljša za osem tednov. Namesto tega, s čimer bi se lahko izognili njenemu javnemu
         izpostavljanju, upravi pa bi se dalo dovolj časa za preiskavo zadeve, se je Komisija odločila izdati sporno odločbo. Zato
         naj bi Komisija kršila tako načelo sorazmernosti kot dolžno skrbnost.

      76      Tožeča stranka dodaja, da naj bi Komisija dolžno skrbnost kršila tudi s tem, da je z njo komunicirala v angleščini in v tem
         jeziku napisala tudi sporno odločbo, in to kljub njenim večkratnim zahtevam, da naj se v postopku uporablja francoščina, da
         bi ga lahko njeni odvetniki „v celoti razumeli“.

      77      Komisija v odgovoru nasprotuje temu, da je kršila načelo sorazmernosti ali dolžno skrbnost, in navaja, da je pravica do dopusta
         popolnoma ločena od pooblastila OI, da na podlagi člena 23 Priloge IX h Kadrovskim predpisom začasno odstrani uradnika. Sicer
         pa naj bi bila upoštevala interese tožeče stranke, saj je bila odtegnitev njenih prejemkov omejena na 1.000 EUR na mesec.

      –       Presoja Sodišča za uslužbence
      78      Glede na, prvič, resnost očitkov zoper tožečo stranko, visokega uradnika GD „trgovina“ in odgovornega za direktorat G „dostop
         do trgov in industrija“, drugič, škodo za ugled Komisije zaradi javnosti te zadeve, tretjič, potrebo po tem, da Komisija OLAF
         omogoči dosledno vodenje upravne preiskave, je treba ugotoviti, da OI s tem, ko je na podlagi celovite in začasne presoje
         v obravnavani zadevi sprejel sporno odločbo, ni kršil niti načela sorazmernosti niti dolžne skrbnosti. To, da je tožeča stranka
         zoper avtorje članka v Sunday Timesu vložila civilno tožbo, ne vpliva na resničnost ali težo očitanih ji kršitev.

      79      Trditvi, da naj bi bila dolžna skrbnost kršena s tem, da je Komisija s tožečo stranko komunicirala v angleščini in v tem jeziku
         tudi napisala sporno odločbo, ni mogoče slediti. Čeprav je namreč tožeča stranka v dopisu svojega odvetnika z dne 12. septembra
         2008 zahtevala, da se ji omogoči „uporaba francoščine v celotnem postopku zoper njo“, pa je nesporno, da je na zaslišanju
         16. septembra 2008 imela možnost govoriti francosko. Sicer pa tožeča stranka – čeprav je res, da sta bila zapisnik navedenega
         zaslišanja in sporna odločba napisana v angleščini – ni niti dokazala niti zatrjevala, da sama ali njeni odvetniki niso mogli
         razumeti teh dokumentov. Poleg tega podatki iz spisa, nasprotno, dokazujejo poglobljeno znanje angleščine tožeče stranke (glej
         v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 23. marca 2000 v zadevi Rudolph proti Komisiji, T‑197/98, Recueil FP, str. I‑A‑55
         in II‑241, točka 46, in z dne 17. maja 2006 v zadevi Lavagnoli proti Komisiji, T‑95/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑121 in II‑A‑2‑569,
         točka 48).

      80      Lahko sklepamo, da je treba šesti in sedmi tožbeni razlog zavrniti.

       Osmi tožbeni razlog glede nepristojnosti avtorja akta
      –       Trditve strank
      81      Tožeča stranka navaja, da je sporno odločbo izdal nepristojen organ. Trdi, da bi moral na podlagi Odločbe Komisije C(2007) 5730
         z dne 30. novembra 2007 navedeno odločbo sprejeti kolegij komisarjev, in ne, kot je bilo to v obravnavani zadevi, član Komisije,
         pristojen za osebje. Tožeča stranka dodaja, da čeprav je res, da je Komisija 10. septembra 2008 sprejela odločbo o prenosu
         pristojnosti za odločitve o začasni odstranitvi uradnikov z nazivom AD 15 na člana Komisije, pristojnega za osebje, naj navedena
         odločba zanj ne bi veljala, ker ni bila objavljena ali posredovana pred sprejetjem sporne odločbe.

      82      Komisija v odgovoru predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne. Opozarja na to, da naj objava odločbe z dne 10. septembra 2008
         ne bi bila obvezna in da naj neobjava navedene odločbe nikakor ne bi ovirala njene uveljavitve in zato veljavnosti za tožečo
         stranko. Vsekakor pa naj bi bila ta odločba dostopna v zbirki podatkov na intranetni strani Komisije, ki vsebuje sporočila
         kolegiju komisarjev in zapisnike sestankov le-tega.

      –       Presoja Sodišča za uslužbence
      83      Uvodoma je treba spomniti, da je tožbeni razlog glede nepristojnosti avtorja nekega akta, ki ima negativne posledice, ugovor
         javnega reda, o katerem Sodišče za uslužbence v vsakem primeru presoja po uradni dolžnosti (sodba Sodišča z dne 13. julija
         2000 v zadevi Salzgitter proti Komisiji, C‑210/98 P, Recueil, str. I‑5843, točka 56; sodba Sodišča prve stopnje z dne 13.
         julija 2006 v zadevi Vounakis proti Komisiji, T‑165/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑155 in II‑A‑2‑735, točka 30; sodbi Sodišča za
         uslužbence z dne 13. decembra 2006 v zadevi de Brito Sequeira Carvalho proti Komisiji, F‑17/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑149 in
         II‑A‑1‑577, točka 51, in z dne 18. septembra 2007 v zadevi Botos proti Komisiji, F‑10/07, še neobjavljena v ZOdl., str. 78).

      84      V obravnavani zadevi je bilo Sodišče za uslužbence, ker se sporna odločba sklicuje na odločbo z dne 10. septembra 2008 o spremembi
         „odločbe z dne 30. novembra 2007 o izvajanju pooblastil, ki so bila s Kadrovskimi predpisi [… ] prenesena na [OI], s [PZDU]
         pa na [OPSP]“ in ker te odločbe z dne 10. septembra 2008 ni bilo v spisu, na podlagi zgoraj navedene sodne prakse pristojno,
         da kot ukrep procesnega vodstva zahteva predložitev kopije navedene odločbe ter posredovanje vseh informacij o objavi navedene
         odločbe.

      85      Kot je navedeno v točki 31 te sodbe, je Komisija v odgovor na ta ukrep procesnega vodstva predložila kopijo sporočila podpredsednika
         Komisije z dne 9. septembra 2008, ki vsebuje predlog odločbe z dne 10. septembra 2008, ter zapisnik s sestanka kolegija komisarjev
         z dne 10. septembra 2008, na katerem je bil ta predlog sprejet.

      86      Vendar pa tožeča stranka navaja, da odločba z dne 10. septembra 2008 zanjo ne velja, ker ni bila objavljena pred sprejetjem
         sporne odločbe. Zato sklepa, da bi moral v skladu z odločbo Komisije C(2007) 5730 z dne 30. novembra 2007 sporno odločbo sprejeti
         kolegij komisarjev, in ne član Komisije, pristojen za osebje, kot se je zgodilo v obravnavani zadevi.

      87      Sodišče za uslužbence ocenjuje, da je navedena argumentacija tožeče stranke, pa čeprav ni bila navedena na zaslišanju, dopustna,
         čemur pa Komisija tako ali tako ni nasprotovala. Vprašanje, ali je bil član Komisije, pristojen za osebje, ustrezno pooblaščen
         za sprejetje sporne odločbe, namreč na eni strani predpostavlja, da se obravnava vprašanje o uporabljivosti odločbe z dne
         10. septembra 2008. To ni nepovezano s predhodnim in je torej prav tako vprašanje s področja javnega reda, o katerem lahko
         Sodišče za uslužbence v kateri koli fazi postopka presoja po uradni dolžnosti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 18. februarja
         1964 v združenih zadevah Rotterdam in Putterskoek, 73/63 in 74/63, Recueil, str. 1, 28). Na drugi strani pa bi bilo treba
         argumentacijo tožeče stranke, tudi če bi bilo vprašanje uporabljivosti odločbe z dne 10. septembra 2008 ločeno od vprašanja
         pristojnosti, ki bi bilo edino, ki bi ga lahko Sodišče za uslužbence obravnavalo po uradni dolžnosti, šteti za tožbeni razlog
         na podlagi pravnih in dejanskih elementov, ki so se v smislu člena 43(1) Poslovnika pojavili med postopkom ob tem, ko je Sodišče
         za uslužbence po uradni dolžnosti obravnavalo vprašanje pristojnosti avtorja sporne odločbe. Sicer pa Sodišče za uslužbence
         poudarja, da je bila Komisija pred obravnavo z ukrepom procesnega vodstva Sodišča za uslužbence seznanjena s tem, da je odločba
         z dne 10. septembra 2008 predmet razprave. Komisiji je bilo tako omogočeno, da glede tega pripravi svoj odgovor, kot sicer
         izhaja tako iz njenega pisnega odgovora na navedeni ukrep kot tudi iz stališč njenega zastopnika na obravnavi.

      88      Tudi argumentacija tožeče stranke glede tega, da naj odločbe z dne 10. septembra 2008 zanjo ne bi bilo mogoče uporabiti, ker
         ni bila objavljena, je utemeljena.

      89      V zvezi s tem je treba spomniti, da so odločbe o določitvi razmejitve pooblastil, dodeljenih OI, notranja organizacijska pravila
         institucije (sodba Sodišča z dne 30. maja 1973 v zadevi De Greef proti Komisiji, 46/72, Recueil, str. 543, točka 18) in da
         – kot je Sodišče prve stopnje spomnilo v sodbi z dne 25. marca 1999 v zadevi Hamptaux proti Komisiji (T‑76/98, Recueil JU,
         str. I‑A‑59 in II‑303, točka 23) – niti določbe Pogodbe ES niti določbe Kadrovskih predpisov ne določajo, da je objava takih
         odločb predpogoj za njihovo uveljavitev in torej njihovo uporabljivost.

      90      Vendar, prvič, spoštovanje načela pravne varnosti, ki zahteva, da akta javnih organov ni mogoče uveljavljati zoper fizične
         in pravne osebe, dokler te nimajo možnosti, da se z njim seznanijo (sodbe Sodišča z dne 25. januarja 1979 v zadevi Racke,
         98/78, Recueil, str. 69, točka 15; Weingut Decker, 99/78, Recueil, str. 101, točka 3, in z dne 11. decembra 2007 v zadevi
         Skoma-Lux, C‑161/06, ZOdl., str. I‑10841, točka 37), nalaga – tudi če nobena pisna določba tega izrecno ne predvideva – da
         morajo biti odločbe o izvajanju pooblastil, ki so s Kadrovski predpisi dodeljene OI, s PZDU pa OPSP, ustrezno objavljene na
         način in v obliki, ki ga določi uprava.

      91      Drugič, ugotoviti je treba, da si Komisija načeloma sama prizadeva zagotavljati javnost odločb o izvajanju pooblastil, ki
         so s Kadrovskimi predpisi dodeljena OI, s PZDU pa OPSP, saj so te običajno objavljene v Informations administratives. Natančneje, Odločba C(2007) 5730, ki je bila spremenjena z odločbo z dne 10. septembra 2008, je bila objavljena v Informations administratives št. 57‑2007 z dne 6. decembra 2007. Poleg tega je treba ugotoviti, da člen 5 Odločbe C(2007) 5730, ki generalnim direktorjem
         daje možnost delegirati pooblastila njim podrejenim organom, na primer namestnikom generalnih direktorjev, direktorjem, vodjem
         enot ali vodjem sektorjev, celo določa, da bo to delegiranje „na ustrezen način objavljeno, osebje pa bo o tem seznanjeno.“

      92      Tretjič, Sodišče je v preteklosti spomnilo na potrebo po zagotavljanju neke stopnje javnosti odločb o določanju organov, pristojnih
         na področju upravljanja kadrov. Tako je v eni od zadev, v kateri je tožeča stranka izpodbijala odločbo Evropskega parlamenta
         o imenovanju uradnika na mesto vodje oddelka po izvedenem notranjem razpisu, in v podporo temu, da je generalni sekretar Parlamenta
         nezakonito določil člane izbirne komisije, navajala, da osebje ni bilo seznanjeno s prenosom tovrstnih pooblastil na generalnega
         sekretarja s strani institucije, Sodišče ugotovilo, da je bil ta prenos pooblastil „pravno učinkovit“, saj so bili o tem –
         poleg tega, da je pomenil splošno dovoljeno razmejitev notranjih pristojnosti v instituciji – seznanjeni generalni direktorji
         institucije, predsedniki skupin, sekretariat in nadzorna pisarna ter odbor za uslužbence, ustanovljen po členu 9 Kadrovskih
         predpisov, ki na podlagi navedene določbe med drugim predstavlja interese uslužbencev pri instituciji in zagotavlja stalne
         stike med njo in uslužbenci (sodba Sodišča z dne 25. novembra 1976 v zadevi Küster proti Parlamentu, 123/75, Recueil, str. 1701,
         točke od 6 do 8).

      93      Splošneje – in čeprav navedena sodna praksa ni zadevala postopkov, v katerih so bile izpodbijane odločbe o izvajanju pooblastil,
         ki so s Kadrovskimi predpisi dodeljene OI, s PZDU pa OPSP – pa je Sodišče razsodilo tudi, da načelo pravne varnosti zlasti
         zahteva, naj skupnostna ureditev omogoči osebam, na katere se nanaša, da se natančno seznanijo z obsegom naloženih jim obveznosti,
         ker se morajo upravičenci nedvoumno seznaniti z njihovimi pravicami in obveznostmi (sodba z dne 21. junija 2007 v zadevi ROM-projecten,
         C‑158/06, ZOdl., str. I‑5103, točka 25; zgoraj navedena sodba Skoma-Lux, točka 38). V zgoraj navedeni sodbi Skoma-Lux (točke
         33, 34, 36 in 38) je Sodišče presodilo tudi, da zahteva po rednem objavljanju uredbe Skupnosti v uradnem jeziku naslovnika
         ne izvira samo iz zapisanih določb, kot je na primer člen 254(2) ES ali členi 4, 5 in 8 Uredbe Sveta št. 1 z dne 15. aprila
         1958 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti (UL 1958, 17, str. 385), ampak tudi iz zahteve
         po pravni varnosti (glej tudi sodbo Sodišča z dne 10. marca 2009 v zadevi Heinrich, C‑345/06, še neobjavljena v ZOdl., točka
         44).

      94      Četrtič, potreba po zagotavljanju ustrezne javnosti odločb o določitvi razmejitve pooblastil, ki so s Kadrovskimi predpisi
         dodeljene OI, s PZDU pa OPSP, izhaja tudi iz pravil o dobrem upravljanju na področju upravljanja kadrov, kot je Sodišče za
         uslužbence izrecno spomnilo v sodbi z dne 9. julija 2008 v zadevi Kuchta proti ECB (F‑89/07, še neobjavljena v ZOdl., točka
         62).

      95      V obravnavani zadevi je na eni strani nesporno, da odločba z dne 10. septembra 2008 ni bila objavljena v Informations administratives, na drugi strani pa, da na dan sprejetja sporne odločbe nikakor ni bila objavljena. Čeprav je Komisija v svojem odgovoru
         na ukrep procesnega vodstva Sodišča za uslužbence navedla, da je bilo sporočilo z dne 9. septembra 2008, ki je vsebovalo predlog
         odločbe o spremembi Odločbe C(2007) 5730, objavljeno na intranetu institucije, pa ni pojasnila, kdaj je bilo to storjeno.
         Komisija pa tudi ni dokazala, da je bil zapisnik s sestanka z dne 10. septembra 2008, na katerem je bil ta predlog sprejet,
         pred sprejetjem sporne odločbe objavljen na intranetu. Zato se tožeča stranka na dan, ko je bila sporna odločba sprejeta in
         ji bila vročena, ni mogla učinkovito seznaniti z vsebino odločbe z dne 10. septembra 2008.

      96      Zaradi popolnosti je treba dodati, da je bila obveznost Komisije, da zagotovi ustrezno objavo odločbe z dne 10. septembra
         2008, v obravnavani zadevi še posebej stroga. Medtem ko je namreč pristojnost za začasno odstranitev uradnika v skladu z Odločbo
         C(2007) 5730 na najvišjem organu Komisije, v tem primeru kolegiju komisarjev, pa je nesporno, da je bila z odločbo z dne 10.
         septembra 2008 ta pristojnost prenesena na eno samo osebo, in sicer člana Komisije, pristojnega za osebje. Ukrep, ki ga sprejme
         ena sama oseba, pa daje uradniku, ki je njegov naslovnik, nekoliko nižjo stopnjo varstva, kot je tista, zagotovljena z ukrepom
         kolegijskega organa, saj lahko slednji zaradi posvetovanja njegovih članov upošteva večje število upoštevnih informacij. Zato
         bi morala biti odločba z dne 10. septembra 2008, ker je znižala raven varstva uradnikov in tako vplivala na njihove pravice,
         a fortiori ustrezno objavljena.

      97      Nazadnje, zdi se, da je neobjava odločbe z dne 10. septembra 2008 ovirala tudi ustrezno seznanjenost same uprave z njeno lastno
         odločbo. Kot namreč izhaja iz razprave na obravnavi, je Komisija 29. aprila 2009 sprejela novo odločbo o izvajanju pooblastil,
         ki so bila s Kadrovskimi predpisi dodeljena OI, s PZDU pa OPSP, in sicer Odločbo C(2009) 3074 „o spremembi Odločbe C(2007) 5730.“
         V navedeni odločbi, ki je bila objavljena v Informations administratives z dne 8. maja 2009, pa je Komisija, ki je ravnala, kot da odločbe z dne 10. septembra 2008 nikoli ni bilo, odločila, da bodo
         OI dodeljena pooblastila glede začasne odstranitve uradnika za uradnike z nazivom AD 16 ali AD 15 ter uradnike z nazivom AD 14
         višjega ranga (direktorje ali tem enakovredne) od tedaj naprej izvajal član Komisije, pristojen za osebje, in ne več kolegij
         komisarjev.

      98      Glede na to, da odločba z dne 10. septembra 2008 ne velja za tožečo stranko, ta utemeljeno navaja, da komisar, pristojen za
         osebje, ni bil pristojen za sprejetje sporne odločbe in da bi jo moral sprejeti organ, ki ga določa Odločba C(2007) 5730,
         v tem primeru kolegij komisarjev.

      99      Glede na to, da je tožbeni razlog glede nepristojnosti člana Komisije, pristojnega za osebje, za sprejetje sporne odločbe
         utemeljen, je treba sporno odločbo razglasiti za nično.

       Stroški
      100    V skladu s členom 87(1) Poslovnika se, ob upoštevanju drugih določb osmega poglavja drugega naslova navedenega poslovnika,
         neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko v skladu z odstavkom 2 istega
         člena, če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila
         stroškov.

      101    Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je Komisija tista, ki ni uspela. Poleg tega je tožeča stranka v svojih predlogih izrecno
         predlagala, da se plačilo stroškov naloži Komisiji. Zato je treba Komisiji glede na to, da ni razlogov za uporabo člena 87(2)
         Poslovnika, naložiti plačilo stroškov postopka v glavni stvari.

      102    Kar zadeva stroške postopka za izdajo začasne odredbe, pa je nesporno, da je tožeča stranka tista, ki v postopku ni uspela.
         Vendar glede na to, da Komisija ni predlagala naložitve stroškov navedenega postopka tožeči stranki, nosi vsaka stranka svoje
         stroške postopka za izdajo začasne odredbe.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba z dne 18. septembra 2008, s katero je Komisija Evropskih skupnosti v skladu s členoma 23 in 24 Priloge IX h Kadrovskim
            predpisom za uradnike Evropskih skupnosti F. H. Weniga začasno odstranila z delovnega mesta za nedoločen čas in odredila odtegnitev
            1000 EUR od njegovih osebnih prejemkov za največ šest mesecev, se razglasi za nično.
      2)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov postopka v glavni stvari.
      3)      Vsaka stranka nosi svoje stroške postopka za izdajo začasne odredbe.
      Gervasoni   Kreppel   Tagaras
      Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. novembra 2009.
      Sodni tajnik            Predsednik
      W. Hakenberg            S. Gervasoni

         Besedilo te odločbe in besedila odločb sodišč Skupnosti, ki so navedene v tej odločbi, a še niso bile objavljene v Uradnem
            listu, so na voljo na spletni strani Sodišča www.curia.europa.eu

      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 19. aprila 2012.#Evropska komisija proti Kraljevini Nizozemski.#Neizpolnitev obveznosti države – Členi od 39 ES do 42 ES – Prosto gibanje oseb – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Socialna varnost delavcev migrantov – Zavrnitev izplačevanja nekaterih dajatev – Delavci, zaposleni na vrtalnih ploščadih na Nizozemskem – Dopustnost tožbe.#Zadeva C-141/10.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 19. aprila 2012 – Komisija proti Nizozemski
      (Zadeva C‑141/10)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Členi od 39 ES do 42 ES – Prosto gibanje oseb – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Socialna varnost delavcev migrantov – Zavrnitev izplačevanja nekaterih dajatev – Delavci, zaposleni na vrtalnih ploščadih na Nizozemskem – Dopustnost tožbe“
      Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Formalne zahteve – Označitev predmeta spora – Kratek povzetek navajanih razlogov – Nedvoumna formulacija predlogov tožeče stranke (Poslovnik Sodišča, člen 38(1)(c)) (Glej točke od 15 do 22.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 3(1) in 13(2)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi
                  sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti
                  (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 35) ter členov od 45 PDEU do 48 PDEU – Zavrnitev izplačevanja
                  nekaterih dajatev državljanom držav članic Evropske unije, ki so zaposleni na vrtalnih ploščadih na Nizozemskem.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrže kot nedopustna.

                  2.

                  	Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.

                  3.

                  	Portugalska republika nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 17. decembra 2003. # Pravir Kumar Chawdhry proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-133/02.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. februarja 2014.#Nils Svensson in drugi proti Retriever Sverige AB.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Svea hovrätt.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Informacijska družba – Usklajevanje določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic – Člen 3(1) – Priobčitev javnosti – Pojem – Spletne povezave („klikljive povezave“), s katerimi se omogoča dostop do zavarovanih del.#Zadeva C‑466/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. februarja 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Približevanje zakonodaj — Avtorska pravica in sorodne pravice — Direktiva 2001/29/ES — Informacijska družba — Usklajevanje določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic — Člen 3(1) — Priobčitev javnosti — Pojem — Spletne povezave (‚klikljive povezave‘), s katerimi se omogoča dostop do zavarovanih del“
      V zadevi C‑466/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Svea hovrätt (Švedska) z odločbo z dne 18. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 18. oktobra 2012, v postopku

         Nils Svensson,

         Sten Sjögren,

         Madelaine Sahlman,

         Pia Gadd

      proti

         Retriever Sverige AB,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, M. Safjan, J. Malenovský (poročevalec), sodnika, A. Prechal, sodnica, in S. Rodin, sodnik,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. novembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za N. Svenssona, S. Sjögrena in M. Sahlman O. Wilöf, förbundsjurist,

               —

               za P. Gadd R. Gómez Cabaleiro in M. Wadsted, odvetnika,

               —

               za Retriever Sverige AB J. Åberg, M. Bruder, in C. Rockström, odvetniki,

               —

               za francosko vlado D. Colas, F.‑X. Bréchot in B. Beaupère‑Manokha, agenti,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agent, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,

               —

               za vlado Združenega kraljestva J. Beeko, agent, skupaj z N. Saundersom, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo J. Samnadda in J. Enegren, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med N. Svenssonom, S. Sjögrenom, M. Sahlman in P. Gadd ter družbo Retriever Sverige AB (v nadaljevanju: družba Retriever Sverige) zaradi nadomestila za škodo, ki jim je po njihovem mnenju nastala s tem, da so bile na spletno mesto te družbe dodane klikljive spletne povezave (hiperpovezave) do novinarskih člankov, na katerih imajo avtorsko pravico.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

      Pogodba WIPO o avtorski pravici

               3

               Svetovna organizacija za intelektualno lastnino (WIPO) je 20. decembra 1996 v Ženevi sprejela Pogodbo WIPO o avtorski pravici (v nadaljevanju: Pogodba WIPO o avtorski pravici). Ta pogodba je bila v imenu Evropske skupnosti potrjena s Sklepom Sveta 2000/278/ES z dne 16. marca 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 33, str. 208).

               4

               Člen 1(4) Pogodbe WIPO o avtorski pravici določa, da morajo pogodbenice upoštevati člene od 1 do 21 Konvencije za varstvo književnih in umetniških del, podpisane 9. septembra 1886 v Bernu (Pariški akt z dne 24. julija 1971), v različici po spremembi z dne 28. septembra 1979 (v nadaljevanju: Bernska konvencija).

         Bernska konvencija

               5

               Člen 20 Bernske konvencije, naslovljen „Posebni aranžmaji med državami Unije“, določa:
               „Vlade držav Unije si pridržujejo pravico sklepati posebne aranžmaje, če bi bili z njimi dane avtorjem širše pravice, kot pa jim jih priznava konvencija, ali če bi vsebovali druge določbe, ki ne bi bile v nasprotju s to konvencijo. Določbe obstoječih aranžmajev, ki ustrezajo zgoraj navedenim pogojem, ostanejo v veljavi.“

         Pravo Unije

               6

               V uvodnih izjavah 1, 4, 6, 7, 9 in 19 Direktive 2001/29 je navedeno:

                        „(1)

                        Pogodba predvideva ustanovitev notranjega trga in vzpostavitev sistema, ki bo zagotavljal, da se konkurenca na notranjem trgu ne izkrivlja. Uskladitev zakonov držav članic o avtorski in sorodnih pravicah prispeva k uresničitvi teh ciljev.

                  […]

                        (4)

                        Usklajena pravna ureditev avtorske in sorodnih pravic bo zaradi večje pravne varnosti in hkrati z zagotavljanjem visoke stopnje varstva intelektualne lastnine omogočala naložbe v ustvarjalnost in inovacije vključno z omrežno infrastrukturo, kar bo posledično vodilo k rasti in povečani konkurenčnosti evropske industrije tako na področju ponudbe vsebine in informacijske tehnologije kot bolj splošno v celi vrsti industrijskih in kulturnih sektorjev. […]

                  […]

                        (6)

                        Brez uskladitve na ravni Skupnosti so lahko posledice zakonodajne dejavnosti na nacionalni ravni, ki so se kot odgovor na tehnološke izzive že začele v številnih državah članicah, občutne razlike v varstvu, s tem pa omejitve prostega pretoka storitev in proizvodov, ki vsebujejo intelektualno lastnino oziroma temeljijo na njej, kar vodi k ponovni drobitvi notranjega trga in zakonodajni neskladnosti. Vpliv takšnih zakonodajnih razlik in negotovosti se bo še povečal z nadaljnjim razvojem informacijske družbe, ki je že znatno povečala čezmejno izkoriščanje intelektualne lastnine. Ta razvoj se bo in se mora še razširiti. Večje pravne razlike in nejasnosti pri varstvu lahko ovirajo ekonomije obsega za nove proizvode in storitve, ki vsebujejo avtorsko in sorodne pravice.

                        (7)

                        Pravni okvir Skupnosti za varstvo avtorske in sorodnih pravic mora biti torej prilagojen in dopolnjen, kolikor je potrebno za tekoče delovanje notranjega trga. Zato je treba prilagoditi nacionalne predpise o avtorski in sorodnih pravicah, ki se znatno razlikujejo od ene do druge države članice oziroma povzročajo pravne nejasnosti, ki ovirajo tekoče delovanje notranjega trga ter pravilen razvoj informacijske družbe v Evropi, nedoslednim nacionalnim odzivom na tehnični razvoj pa se je treba izogniti, medtem ko razlik, ki ne prizadenejo delovanja notranjega trga, ni treba odstraniti ali preprečiti.

                  […]

                        (9)

                        Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. […]

                  […]

                        (19)

                        Moralne pravice imetnikov pravic se morajo izvajati po zakonih držav članic in določbah Bernske konvencije […], Pogodbe WIPO o [avtorski pravici] in Pogodbe WIPO o izvedbah in fonogramih. […]“

               7

               Člen 3 navedene direktive določa:
               „1.   Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.
               […]
               3.   Pravice iz odstavka 1 in 2 se ne izčrpajo z nobenim dejanjem priobčitve javnosti oziroma dajanja na voljo javnosti, kot ju določa ta člen.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               Pritožnice v postopku v glavni stvari, vse po poklicu novinarji, so napisale članke, ki so bili objavljeni v časopisu Göteborgs‑Posten in na spletnem mestu časopisa Göteborgs‑Posten. Družba Retriever Sverige upravlja spletno mesto, na katerem svojim strankam glede na njihove potrebe zagotavlja sezname klikljivih spletnih povezav do člankov, ki jih objavljajo druga spletna mesta. Med strankami v postopku ni sporno, da so bili ti članki na spletnem mestu časopisa Göteborgs‑Posten prosto dostopni. Pritožnice v postopku v glavni stvari trdijo, da stranka ob kliku na eno od teh povezav ne dobi jasnega vtisa, da je bila zaradi dostopa do dela, ki jo zanima, preusmerjena na drugo mesto. Družba Retriever Sverige pa nasprotno meni, da se stranka ob kliku na eno od teh povezav jasno zaveda, da je preusmerjena na drugo mesto.

               9

               Pritožnice v postopku v glavni stvari so proti družbi Retriever Sverige vložile tožbo pri Stockholms tingsrätt (okrožno sodišče v Stockholmu) z namenom prejetja nadomestila, ker je ta družba brez njihovega dovoljenja izkoriščala nekatere njihove članke, tako da jih je dala na voljo svojim strankam.

               10

               Stockholms tingsrätt je s sodbo z dne 11. junija 2010 zavrnilo njihov zahtevek. Pritožnice v postopku v glavni stvari so nato zoper to sodbo vložile pritožbo pri Svea hovrätt (pritožbeno sodišče Svea).

               11

               Pritožnice v postopku v glavni stvari so pred tem sodiščem zlasti zatrjevale, da je družba Retriever Sverige kršila njihovo izključno pravico dajanja svojih del na voljo javnosti, ker naj bi stranke te družbe zaradi storitev, ki jih ponuja njeno spletno mesto, imele dostop do njihovih del.

               12

               Družba Retriever Sverige se brani s trditvijo, da zagotavljanje seznamov spletnih povezav do del, ki so priobčena javnosti na drugih spletnih mestih, ne pomeni dejanja, ki bi lahko posegalo v avtorsko pravico. Družba Retriever Sverige trdi tudi, da ne gre za nikakršno posredovanje katerega koli zavarovanega dela, saj s svojim delovanjem zgolj opozarja svoje stranke na spletna mesta, na katerih so dela, ki jih zanimajo.

               13

               V teh okoliščinah je Svea hovrätt prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali dejstvo, da nekdo, ki ni imetnik avtorske pravice na nekem delu, na svojem spletnem mestu do tega dela ponuja klikljivo povezavo, pomeni priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) Direktive [2001/29]?

                        2.

                        Ali je pri preučitvi prvega vprašanja pomembno, da je delo, na katero se povezava nanaša, na spletnem mestu interneta dostopno vsakomur brez omejitev, ali da je dostop kakor koli omejen?

                        3.

                        Ali je pri preučitvi prvega vprašanja treba razlikovati med primerom, v katerem se je delo, potem ko je uporabnik kliknil na povezavo, prikazalo na drugem spletnem mestu, in primerom, v katerem se je delo, potem ko je uporabnik kliknil na povezavo, prikazalo tako, da je imel uporabnik vtis, da je prikazano na istem spletnem mestu?

                        4.

                        Ali lahko država članica zagotavlja širše varstvo avtorjevih izključnih pravic, tako da določi, da pojem priobčitev javnosti zajema več dejanj, kot je določeno v členu 3(1) Direktive 2001/29?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prva tri vprašanja

               14

               Predložitveno sodišče želi s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da to, da spletno mesto ponuja klikljive povezave do zavarovanih del, ki so na voljo na drugem spletnem mestu, pomeni priobčitev javnosti, kot je opredeljena v tej določbi, pri čemer je treba upoštevati, da so na tem drugem mestu zadevna dela prosto dostopna.

               15

               Glede tega je iz člena 3(1) Direktive 2001/29 razvidno, da mora vsako priobčitev dela javnosti dovoliti imetnik avtorske pravice.

               16

               Tako je mogoče na podlagi te določbe sklepati, da pojem priobčitev javnosti združuje dva kumulativna elementa, in sicer „priobčitev“ dela in priobčitev tega dela „javnosti“ (glej v tem smislu sodbo z dne 7. marca 2013 v zadevi ITV Broadcasting in drugi, C‑607/11, točki 21 in 31).

               17

               Prvega od teh elementov, torej obstoj „priobčitve“, je treba razumeti široko (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2011 v združenih zadevah Football Association Premier League in drugi, C-403/08 in C-429/08, ZOdl., str. I-9083, točka 193), zato da bi se, kot je razvidno zlasti iz uvodnih izjav 4 in 9 Direktive 2001/29, zagotovila visoka stopnja varstva imetnikom avtorske pravice.

               18

               V obravnavani zadevi je treba navesti, da to, da neko spletno mesto ponuja klikljive povezave do zavarovanih del, ki so brez kakršne koli omejitve dostopa objavljena na drugem mestu, uporabnikom prvega mesta zagotavlja neposreden dostop do navedenih del.

               19

               Iz člena 3(1) Direktive 2001/29 pa je razvidno, je za „priobčitev“ dovolj že, da je delo javnosti dano na voljo tako, da imajo lahko osebe, ki jo sestavljajo, do njega dostop, pri čemer ni odločilno, ali so uporabile to možnost (glej po analogiji sodbo z dne 7. decembra 2006 v zadevi SGAE, C-306/05, ZOdl., str. I-11519, točka 43).

               20

               Zato je treba v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, zagotavljanje klikljivih povezav do zavarovanih del opredeliti kot „dajanje na voljo“ in posledično kot „priobčitev“ v smislu navedene določbe.

               21

               V zvezi z drugim od zgoraj navedenih elementov, da mora biti zavarovano delo dejansko priobčeno „javnosti“, je iz člena 3(1) Direktive 2001/29 razvidno, da ta določba kot „javnost“ opredeljuje nedoločeno število potencialnih naslovnikov, pri tem pa mora biti število oseb dovolj veliko (zgoraj navedeni sodbi SGAE, točki 37 in 38, in ITV Broadcasting in drugi, točka 32).

               22

               Priobčitev, kakršno izvaja upravljavec spletnega mesta z uporabo klikljivih povezav, pa je namenjena vsem potencialnim uporabnikom mesta, ki ga upravlja ta oseba, torej nedoločenemu in dovolj velikemu številu naslovnikov.

               23

               V teh okoliščinah je treba šteti, da zadevni upravljavec izvaja priobčitev javnosti.

               24

               Po tej ugotovitvi je treba navesti še, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso za to, da bi bila s pojmom „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 zajeta priobčitev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na ista dela kot prvotna priobčitev in ki je bila tako kot prvotna priobčitev izvedena na spletu, torej z uporabo iste tehnične metode, potrebno tudi, da je naslovljena na novo javnost, torej na javnost, ki je imetniki avtorske pravice niso upoštevali, ko so dovolili prvotno priobčitev javnosti (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo SGAE, točki 40 in 42; sklep z dne18. marca 2010 v zadevi Organismos Sillogikis Diacheirisis Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon, C‑136/09, točka 38, in zgoraj navedeno sodbo ITV Broadcasting in drugi, točka 39).

               25

               V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da dajanje na voljo zadevnih del z uporabo klikljive povezave, kakršno je to v postopku v glavni stvari, ne pomeni priobčitve zadevnih del novi javnosti.

               26

               Ciljna javnost prvotne priobčitve so bili namreč vsi potencialni obiskovalci zadevnega mesta, ker so ob upoštevanju, da dostop do del na tem mestu ni bil omejen z nobenim ukrepom, do njih lahko prosto dostopali vsi uporabniki spleta.

               27

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da kadar so vsi uporabniki drugega mesta, ki so jim bila zadevna dela priobčena z uporabo klikljive povezave, lahko do teh del na mestu, na katerem so bila prvotno priobčena, dostopali neposredno brez posredovanja upravljavca tega drugega mesta, je treba uporabnike mesta, ki ga upravlja ta upravljavec, šteti za potencialne naslovnike prvotne priobčitve in torej za del javnosti, ki so jo imetniki avtorske pravice upoštevali, ko so dovolili prvotno priobčitev.

               28

               Ker torej ne gre za novo javnost, dovoljenje imetnikov avtorske pravice za takšno priobčitev javnosti, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ni potrebno.

               29

               Ta ugotovitev ne more biti omajana, če bi moralo predložitveno sodišče ugotoviti, kar iz spisa ni jasno razvidno, da se takrat, ko uporabniki spleta kliknejo na zadevno povezavo, delo pojavi tako, da se zdi, da je prikazano na mestu, na katerem je povezava, čeprav to delo dejansko izvira iz drugega mesta.

               30

               Namreč, ta dodatna okoliščina nikakor ne spreminja ugotovitve, da to, da eno spletno mesto vsebuje klikljivo povezavo do zavarovanega dela, ki je objavljeno in prosto dostopno na drugem mestu, uporabnikom prvega mesta daje dostop do tega dela in torej pomeni priobčitev javnosti. Ker pa ne gre za novo javnost, za takšno priobčitev javnosti nikakor ni potrebno dovoljenje imetnikov avtorske pravice.

               31

               Nasprotno pa je treba v primeru, da klikljiva povezava uporabnikom mesta, na katerem je ta povezava, omogoča obiti omejevalne ukrepe, ki so sprejeti na mestu, na katerem je zavarovano delo, da bi se dostop javnosti omejil samo na naročnike in zato pomeni poseg, brez katerega ti uporabniki ne bi mogli pregledovati razširjanih del, vse te uporabnike obravnavati kot novo javnost, ki je imetniki avtorske pravice niso upoštevali, ko so dovolili prvotno priobčitev, tako da je za takšno priobčitev javnosti potrebno dovoljenje imetnikov. Za tak primer gre zlasti, kadar delo na mestu, na katerem je bilo prvotno priobčeno, ni več dostopno javnosti ali lahko odslej do njega na tem mestu dostopa samo omejena javnost, medtem ko je na drugem spletnem mestu dostopno brez dovoljenja imetnikov avtorske pravice.

               32

               V teh okoliščinah je treba na prva tri postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da to, da eno spletno mesto vsebuje klikljive povezave do del, ki so prosto dostopna na drugem spletnem mestu, ne pomeni priobčitve javnosti, kot je opredeljena v tej določbi.

         Četrto vprašanje

               33

               Predložitveno sodišče želi s četrtim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotuje temu, da lahko država članica imetnikom avtorske pravice zagotavlja širše varstvo s tem, da določi, da pojem priobčitev javnosti zajema več dejanj, kot je določeno v tej določbi.

               34

               Glede tega je med drugim iz uvodnih izjav 1, 6 in 7 Direktive 2001/29 razvidno, da so njeni cilji zlasti odprava zakonodajnih razlik in pravne negotovosti, ki obkrožajo varstvo avtorske pravice. Dopustitev, da bi lahko država članica imetnikom avtorske pravice zagotavljala širše varstvo s tem, da bi določila, da pojem priobčitev javnosti zajema tudi druga dejanja od tistih, na katera se nanaša člen 3(1) Direktive 2001/29, pa bi ustvarjala zakonodajne razlike in zato pravno negotovost za tretje osebe.

               35

               Zato bi bil želeni cilj Direktive 2001/29 zagotovo ogrožen, če bi lahko različne države članice pojem priobčitev javnosti razumele, kot da zajema več dejanj, kot je določeno v členu 3(1) te direktive.

               36

               V uvodni izjavi 7 navedene direktive je res navedeno, da njen namen ni odstranitev ali preprečitev razlik, ki ne prizadenejo delovanja notranjega trga. Vendar je treba ugotoviti, da bi priznanje možnosti državam članicam za določitev, da pojem priobčitev javnosti zajema več dejanj, kot je določeno v členu 3(1) navedene direktive, nujno prizadelo delovanje notranjega trga.

               37

               Zato člena 3(1) Direktive 2001/29 ni mogoče razumeti, kot da državam članicam dovoljuje, da imetnikom avtorske pravice zagotovijo širše varstvo s tem, da določijo, da pojem priobčitev javnosti zajema več dejanj, kot je določeno v tej določbi.

               38

               Te ugotovitve ne omaja okoliščina, ki jo v pisnih stališčih izpostavljajo pritožnice v postopku v glavni stvari, da člen 20 Bernske konvencije določa, da lahko države podpisnice med seboj sklepajo „posebne aranžmaje“, da bi z njimi imetnikom avtorske pravice dale širše pravice, kot pa jim jih priznava navedena konvencija.

               39

               Glede tega zadošča opozoriti, da država članica, kadar lahko na podlagi sporazuma sprejme ukrep, ki je v nasprotju s pravom Unije, ni pa tega dolžna storiti, takega ukrepa ne sme sprejeti (sodba z dne 9. februarja 2012 v zadevi Luksan, C‑277/10, točka 62).

               40

               Ker bi bil cilj Direktive 2001/29 s takim razumevanjem pojma priobčitev javnosti, da ta zajema več dejanj, kot je določeno v členu 3(1) te direktive, zagotovo ogrožen, država članica ne sme uporabiti možnosti, ki ji jo priznava člen 20 Bernske konvencije.

               41

               Zato je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotuje temu, da lahko država članica imetnikom avtorske pravice zagotavlja širše varstvo s tem, da določi, da pojem priobčitev javnosti zajema več dejanj, kot je določeno v tej določbi.

         Stroški

               42

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da to, da eno spletno mesto vsebuje klikljive povezave do del, ki so prosto dostopna na drugem spletnem mestu, ne pomeni priobčitve javnosti, kot je opredeljena v tej določbi.

                           2.

                           Člen 3(1) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da lahko država članica imetnikom avtorske pravice zagotavlja širše varstvo s tem, da določi, da pojem priobčitev javnosti zajema več dejanj, kot je določeno v tej določbi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: švedščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 12. septembra 2007. # Philippe Combescot proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-249/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 12. septembra 2007
      Zadeva T-249/04
      Philippe Combescot
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Psihično nadlegovanje – Dolžnost pomoči – Karierno ocenjevalno poročilo za ocenjevalno obdobje 2001/2002 – Ničnostna tožba – Neobstoj pravnega interesa – Odškodninska tožba“
      Predmet: Tožba zaradi, po eni strani, ugotovitve nezakonitosti ravnanj nadrejenih tožeče stranke, priznanja pravice tožeče stranke
         do pomoči in razglasitve ničnosti kariernega ocenjevalnega poročila tožeče stranke za obdobje od 1. julija 2001 do 31. decembra 2002
         ter, po drugi strani, plačila odškodnine za zatrjevano škodo, ki jo je utrpela tožeča stranka.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Postopek – Zastopanje strank
      2.      Uradniki – Tožba – Odškodninska tožba – Predhodni postopek
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      3.      Uradniki – Tožba – Pravni interes
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      4.      Uradniki – Tožba – Odškodninski zahtevek, povezan s predlogom za razglasitev ničnosti
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      5.      Uradniki – Ocena – Obstoj razhajanj med uradnikom in njegovim nadrejenim
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 14 in 43)
      6.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      7.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      8.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      9.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      1.      Postopkovna pravila, ki se uporabljajo pred Sodiščem prve stopnje, ne nasprotujejo temu, da stranka da enotno pooblastilo
         za več zadev, ki tečejo pred tem sodiščem in v katerih namerava sodelovati, in da posledično zadevni zastopnik v okviru več
         tožb predloži isto pooblastilo.

      (Glej točko 22.)
      2.      Uradnik, ki želi izpodbijati akt, ki posega v njegov položaj, lahko pri organu za imenovanja neposredno vloži pritožbo v smislu
         člena 90(2) Kadrovskih predpisov in nato, če je njegova pritožba zavrnjena, pri Sodišču prve stopnje vloži tožbo, v kateri
         predlaga razglasitev ničnosti akta, ki posega v položaj, plačilo odškodnine ali oboje.

      Če pa uradnik zatrjuje škodo, ki ni posledica akta, ki posega v položaj, lahko začne postopek le tako, da pri organu za imenovanja
         vloži zahtevo v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov, katere morebitna zavrnitev bo odločba, ki posega v njegov položaj,
         zoper katero bo lahko vložil pritožbo, ki bo, če bo primerno, predmet ničnostne tožbe in/ali odškodninske tožbe.

      Uradnikovo uveljavljanje pravice do pomoči ni usmerjeno proti aktu, ki posega v položaj, in ga torej ni mogoče opredeliti
         kot pritožbo na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov. Gre za zahtevo na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov ne glede
         na njeno ime, uradnikova izbira tega imena pa ne more zavezovati Sodišča prve stopnje.

      (Glej točke od 30 do 32.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 14. februar 2005, Ravailhe proti Odboru regij, T-406/03, ZOdl. JU, str. I-A-19 in II-79,
         točka 41 in navedena sodna praksa; Sodišče prve stopnje, 13. julij 2006, Andrieu proti Komisiji, T-285/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-161
         in II-A-2-775, točka 133 in navedena sodna praksa.

      3.      Da lahko upokojeni uradnik nadaljuje tožbo za razglasitev ničnosti odločbe organa za imenovanja, mora ohraniti osebni interes
         za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.

      Karierno ocenjevalno poročilo kot notranji dokument, katerega glavni namen je upravi zagotoviti redne informacije o opravljanju
         dela njenih uradnikov, ima pomembno vlogo v poteku kariere uradnika, zlasti na področju premestitve in napredovanja. Posledično
         praviloma vpliva na interes ocenjevane osebe samo do prenehanja njenega delovnega razmerja.

      Tako je nedopusten predlog za razglasitev ničnosti kariernega ocenjevalnega poročila, ki ga vloži uradnik, ki je bil po vložitvi
         tožbe upokojen in mu je bila dodeljena pokojnina zaradi popolne trajne invalidnosti, kadar je odločba o upokojitvi postala
         dokončna in kadar nič ne kaže na verjetnost izboljšanja njegovega zdravstvenega stanja, ki bi omogočilo njegovo vrnitev na
         delovno mesto v službi institucije.

      Vendar zainteresirana oseba, čeprav nima več zakonitega interesa za razglasitev ničnosti poročila, ohrani interes, da predlaga
         sodno odločbo o zakonitosti poročila v okviru predloga za povrnitev poklicne, telesne in nepremoženjske škode, za katero meni,
         da jo je utrpela zaradi ravnanja zadevne institucije.

      (Glej točke od 36 do 38 in 47.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 13. december 1990, Moritz proti Komisiji, T‑20/89, Recueil, str. II-769, točka 18; Sodišče
         prve stopnje, 15. februar 1995, Moat proti Komisiji, T‑112/94, RecFP, str. I-A-37 in II-135, točka 26; Sodišče prve stopnje,
         29. maj 1997, Contargyris proti Svetu, T-6/96, RecFP, str. I-A-119 in II‑357, točka 32; Sodišče prve stopnje, 30. november 1998,
         N proti Komisiji, T‑97/94, RecFP, str. I-A-621 in II-1879, točki 25 in 26 ter navedena sodna praksa.

      4.      Izrecni cilj pravila sodne prakse, da nedopustnost predloga za razglasitev ničnosti povzroči nedopustnost odškodninskega zahtevka,
         tesno povezanega s predlogom za razglasitev ničnosti, je preprečiti, da uradnik, ki ni pravočasno izpodbijal odločbe organa
         za imenovanja, ki posega v njegov položaj, obide to prekluzijo z vložitvijo zaradi ugotovitve odgovornosti, ki temelji na
         domnevni nezakonitosti te odločbe.

      Posledično v okviru predloga za povrnitev domnevno utrpele škode zaradi nezakonitosti kariernega ocenjevalnega poročila, pravočasno
         izpodbijanega z ničnostno tožbo, dejstvo, da je predlog za razglasitev ničnosti postal nedopusten po vložitvi tožbe iz razloga,
         neodvisnega od volje tožeče stranke, in sicer njene upokojitve, ne povzroči nedopustnosti odškodninskega zahtevka. Posledica
         tega, da se odškodninski zahtevek razglasi za dopusten, namreč ni, da se tožeči stranki omogoči, da obide prekluzijo, povezano
         s tem, da ni upoštevala ustreznega postopka, ko je predlagala razglasitev ničnosti akta, katerega nezakonitost zatrjuje.

      (Glej točke 43, 44 in 46.)
      Napotitev na: Sodišče, 15. december 1966, Schreckenberg proti Komisiji, 59/65, Recueil, str. 785, 797; Sodišče, 12. december 1967,
         Collignon proti Komisiji, 4/67, Recueil, str. 469, 480; Sodišče, 22. oktober 1975, Meyer-Burckhardt proti Komisiji, 9/75,
         Recueil, str. 1171, točka 11; Sodišče, 7. oktober 1987, Schina proti Komisiji, 401/85, Recueil, str. 3911, točki 10 in 13;
         Sodišče, 14. februar 1989, Bossi proti Komisiji, 346/87, Recueil, str. 303, točki 31 in 34; Sodišče prve stopnje, 6. april
         2006, Camós Grau proti Komisiji, T-309/03, ZOdl., str. II-1173, točka 76.

      5.      Čeprav ni mogoče izključiti, da lahko razhajanja med uradnikom in njegovim nadrejenim povzročajo razdraženost pri nadrejenem,
         ta možnost kot taka ne pomeni, da nadrejeni ne more več objektivno presojati delovne uspešnosti zainteresirane osebe.

      Poleg tega pa v okviru sistema ocenjevanja, ki ga je Komisija vzpostavila s Splošnimi določbami za izvajanje člena 43 Kadrovskih
         predpisov, celo če je nadrejeni razdražen zaradi ocenjevanega uradnika, posredovanje soocenjevalca in potrjevalca uravnovesi
         učinek te okoliščine. Sistem, v katerem je predvideno posredovanje potrjevalca v postopku ocenjevanja, je namreč treba šteti
         za zagotovilo, ki nevtralizira morebitno tveganje navzkrižja interesov pri ocenjevalcu.

      (Glej točki 71 in 75.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 23. februar 2001, De Nicola proti EIB, združene zadeve T-7/98, T-208/98 in T-109/99, RecFP,
         str. I-A-49 in II-185, točka 188; Sodišče prve stopnje, 12. julij 2005, De Bry proti Komisiji, T-157/04, ZOdl. JU, str. I-A-199
         in II-901, točka 46.

      6.      Sodišče prve stopnje s svojo presojo ne more nadomestiti presoje oseb, pristojnih za oceno dela ocenjevane osebe. Institucije
         Skupnosti imajo namreč široko diskrecijsko pravico pri ocenjevanju dela svojih uradnikov. Vrednostne sodbe o uradnikih v kariernih
         ocenjevalnih poročilih so izključene iz sodnega nadzora, ki se izvaja samo v zvezi z morebitnimi formalnimi nepravilnostmi,
         očitno napačno ugotovljenim dejanskim stanjem v ocenah uprave in morebitno zlorabo pooblastil.

      (Glej točko 78.)
      Napotitev na: zgoraj navedena sodba Andrieu proti Komisiji, točka 99 in navedena sodna praksa.
      7.      Dejstvo, da se ocenjevalec v komentarjih, navedenih v kariernem ocenjevalnem poročilu, ni skliceval niti na samoocenitev ocenjevanega
         uradnika niti na notranje poročilo o delu njegove službe, ne more dokazati pomanjkanja nepristranskosti ocenjevalca in ne
         more biti očitna napaka pri presoji, ki jo opravi zadevna institucija.

      Po eni strani okoliščina, da v komentarjih niso ponovljeni vsi deli samoocenitve, namreč kot taka ne more zadostovati za dokaz,
         da institucija ni upoštevala vseh upoštevnih podatkov zadeve. Ocenjevalno obdobje bi namreč izgubilo ves pomen, če bi ocenjevani
         uradnik v njem imel prevladujočo vlogo, ocenjevalec pa bi moral le ovreči trditve tega uradnika.

      Po drugi strani poročilo, ki je bilo sestavljeno za druge namene in ne za ocenjevanje uradnikov, na splošno ni element, ki
         ga mora ocenjevalec upoštevati pri sestavi kariernega ocenjevalnega poročila.

      (Glej točke od 81 do 83.)
      Napotitev na: zgoraj navedena sodba Andrieu proti Komisiji, točka 92.
      8.      Uprava je dolžna zadostno in podrobno obrazložiti ocenjevalna poročila. Posebno pozornost mora nameniti obrazložitvi nekaterih
         položajev.

      Ocenjevalcu ni treba navesti podrobnejše obrazložitve v kariernem ocenjevalnem poročilu, tako da navede konkretne primere
         v podporo svojim vrednostnim sodbam. Prav tako mu ni treba obrazložiti odločitve, da odstopa od samoocenitve, ki jo je pripravil
         ocenjevani uradnik.

      (Glej točki 84 in 86.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 30. september 2004, Ferrer de Moncada proti Komisiji, T-16/03, ZOdl. JU, str. I-A-261
         in II-1163, točke 49, 50, 53 in 54.

      9.      Različne kategorije ocenjevanja v kariernem ocenjevalnem poročilu niso popolnoma neodvisne druga od druge. Usposobljenost
         in vedenje uradnika bosta namreč seveda vplivala na njegovo učinkovitost. Vendar − ker lahko na splošno na kakovost dela vplivajo
         drugi dejavniki − ni izključeno, da je uradnik pri opravljanju svojega dela manj uspešen na enem področju kot na drugih ter
         da posledično karierno ocenjevalno poročilo lahko vsebuje pozitivno oceno v eni rubriki in zelo negativne ocene v drugih rubrikah.

      (Glej točko 87.)


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 19. oktobra 2006. # José Pedro Pessoa e Costa proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-503/04.