Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 6. novembra 2014. # Evropska komisija proti Kraljevini Danski. # Zadeva C-190/14.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 9. septembra 2010.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Evropski center za spremljanje drog in zasvojenosti z drogami (EMCDDA).#Javna naročila storitev- Javni razpis EMCDDA - Opravljanje storitev na področju informatike v zvezi s programiranjem in svetovanjem v zvezi s programi - Zavrnitev ponudbe ponudnika - Merila za oddajo - Očitna napaka pri presoji - Enako obravnavanje - Preglednost - Načelo dobrega upravljanja - Obveznost obrazložitve.#Zadeva T-63/06.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 9. septembra 2010 – Evropaïki Dynamiki proti OEDT
      (Zadeva T-63/06)
      „Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa EMCDDA – Opravljanje storitev na področju informatike, kar zadeva programiranje in svetovanje v zvezi z računalniškimi programi – Zavrnitev ponudbe ponudnika – Merila za oddajo – Očitna napaka pri presoji – Enako obravnavanje – Preglednost – Načelo dobrega upravljanja – Obveznost obrazložitve“
      1.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa (Uredba Sveta št. 1605/2002, člena 89 in 97(1); Uredba Komisije
            št. 2342/2002, členi od 135 do 138) (Glej točke 37, 38 in 56.)
      2.                     Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Procesne zahteve – Kratek povzetek navajanih tožbenih razlogov (Poslovnik Splošnega
            sodišča, člen 44(1)) (Glej točko 80.)
      3.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Oddaja naročila na podlagi javnega razpisa (Glej točke 73, 89 in 91.)
      4.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa (Uredba Komisije št. 2342/2002, člen 148(1) in (3)) (Glej točke
            od 96 do 98, 101, 102 in 104.)
      5.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg (člen 253 ES; Uredba Sveta št. 1605/2002, člen 100(2); Uredba Komisije
            št. 2342/2002, člen 149(2)) (Glej točke od 109 do 114 in 120.)
      Predmet

               Prvič, predlog za razglasitev ničnosti odločbe Evropskega centra za spremljanje drog in zasvojenosti z drogami z dne 5. decembra
                  2005 o neizbiri ponudbe, ki jo je tožeča stranka predložila v okviru javnega razpisa v zvezi z opravljanjem storitev na področju
                  informatike, kar zadeva programiranje in svetovanje v zvezi z računalniškimi programi (UL S 187), in oddaji naročila drugemu
                  ponudniku ter, drugič, odškodninski zahtevek.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE se naloži plačilo lastnih stroškov
                     in stroškov, ki jih je priglasil Evropski center za spremljanje drog in zasvojenosti z drogami (EMCDDA).


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 12. novembra 2009.#Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Javna naročila - Direktiva 93/38/EGS - Obvestilo o naročilu - Izdelava študije - Merila za samodejno izključitev - Merila za ugotavljanje usposobljenosti in merila za oddajo.#Zadeva C-199/07.

text:
      Zadeva C-199/07
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Helenski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Javna naročila – Direktiva 93/38/EGS – Obvestilo o naročilu – Izdelava študije – Merila za samodejno izključitev – Merila za ugotavljanje usposobljenosti in merila za oddajo“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Postopki oddaje javnih naročil v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju
            – Direktiva 93/38 – Načelo prepovedi diskriminacije med ponudniki
      (Direktiva Sveta 93/38, člen 4(2))
      2.        Približevanje zakonodaj – Postopki oddaje javnih naročil v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju
            – Direktiva 93/38 – Oddaja javnih naročil
      (Direktiva Sveta 93/38, člen 34(1)(a))
      1.        Dejstvo, da naročnik v skladu z določbami obvestila o naročilu izključi tuja podjetja za svetovanje in svetovalce, ki so v
         šestih mesecih pred dnevom prijave za ta natečaj vložili prijavo za kak natečaj istega naročnika in ki so prijavili usposobljenost
         na podlagi druge kategorije diplome od zahtevane za ta natečaj, pomeni, da država članica ni izpolnila obveznosti iz členov 4(2)
         in 34(1)(a) Direktive 93/38/EGS o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem
         sektorju.

      Taka določba, na podlagi katere tuja podjetja za svetovanje in svetovalci lahko jasno sklepajo, da je posledica morebitne
         razlike med usposobljenostjo, navedeno v prejšnjih postopkih za oddajo naročila istega naročnika, in usposobljenostjo, ki
         se s spornim obvestilom o naročilu zahteva za obravnavani postopek, samodejna izključitev iz udeležbe pri naročilu, lahko
         nanje učinkuje odvračilno.

      Tudi če se ta določba uporablja tako, da lahko vsi zainteresirani subjekti, ki dvomijo glede njene uporabe, zadevnega naročnika
         prosijo za pojasnilo in lahko na kakršen koli ustrezen način dokažejo, da izpolnjujejo pogoje za udeležbo v obravnavanem postopku,
         morajo biti potencialni zainteresirani subjekti v enakem položaju zlasti glede obsega podatkov iz obvestila o naročilu. Bilo
         bi v nasprotju z načeloma enakega obravnavanja in preglednosti, če bi morala ena skupina teh subjektov navedenega naročnika
         prositi za pojasnila in dodatne podatke glede pravega pomena vsebine obvestila o naročilu, medtem ko je njegovo besedilo za
         razumno obveščenega in skrbnega zainteresiranega subjekta nedvoumno.

      V zvezi s tem člen 4(2) Direktive 93/38 s prepovedjo vsakršne diskriminacije med ponudniki varuje tudi tiste, ki so odvrnjeni
         od predložitve ponudb, ker so bili zaradi postopka naročnika postavljeni v slabši položaj.

      (Glej točke od 36 do 41, 58 in izrek.)
      2.        Če obvestilo o naročilu nanaša na izdelavo študije v zvezi z gradnjo železniške postaje med „merili za oddajo“ vsebuje merila
         za ugotavljanje usposobljenosti, zadevna država članica ne izpolnjuje obveznosti iz člena 34(1)(a) Direktive 93/38/EGS o usklajevanju
         postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju.

      Čeprav namreč drži, da merila, ki jih lahko uporabijo naročniki pri oddaji naročila, v členu 34(1)(a) Direktive 93/38 niso
         našteta taksativno in da torej ta določba naročnikom prepušča izbiro meril za oddajo naročila, ki jih nameravajo uporabiti,
         pa se lahko ta izbira nanaša samo na merila, na podlagi katerih je mogoče opredeliti ekonomsko najugodnejšega ponudnika. Zato
         so iz „meril za oddajo“ izključena merila za ugotavljanje usposobljenosti, ki so bistveno povezana s presojo ustreznosti ponudnikov,
         ki naj bi izpolnili zadevno naročilo.

      (Glej točki 54, 55 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 12. novembra 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Javna naročila – Direktiva 93/38/EGS – Obvestilo o naročilu – Izdelava študije – Merila za samodejno izključitev – Merila za ugotavljanje usposobljenosti in merila za oddajo“
      V zadevi C-199/07,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 12. aprila 2007,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. Patakia in D. Kukovec, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luksemburgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Helenski republiki, ki jo zastopa D. Tsagkaraki, zastopnica, skupaj s K. Christodoulouom, odvetnikom, z naslovom za vročanje v Luksemburgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász
         (poročevalec), G. Arestis in J. Malenovský, sodniki,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. julija 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 9. julija 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Helenska republika s tem, da je v škodo tujih podjetij
         za svetovanje dejansko uvedla dodatno merilo za samodejno izključitev, ki ni izrecno določeno v členu 31(2) Direktive Sveta
         93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem
         sektorju (UL L 199, str. 84), in s tem, da v okviru spornega natečaja ni razlikovala med merili za ugotavljanje usposobljenosti
         in merili za oddajo, ni izpolnila obveznosti iz predpisov Skupnosti o javnih naročilih – zlasti iz členov 4(2), 31(1) in (2)
         ter 34(1)(a) te direktive, kot jih razlaga Sodišče Evropskih skupnosti – iz načela vzajemnega priznavanja formalnih kvalifikacij,
         kot je urejeno s pravom Skupnosti na področju javnih naročil, in iz členov 12 ES in 49 ES.

       Pravni okvir
      2        Člen 2 Direktive 93/38 je v različici, ki je veljala ob nastanku dejanskega stanja obravnavane zadeve, določal:

      „1.      Ta direktiva se uporablja za naročnike, ki:
      a)      so javni organi ali javna podjetja in opravljajo eno od dejavnosti iz odstavka 2;
      […]
      2.      Ustrezne dejavnosti za namene te direktive so:
      […]
      c)      upravljanje omrežij, ki zagotavljajo javne storitve na področju železniškega transporta, avtomatiziranih sistemov, tramvajev,
         trolejbusov, avtobusov ali žičnic.

      […]“
      3        Člen 14(1)(c)(i) te direktive je določal:

      „1.      Ta direktiva se uporablja za:
      […]
      c)      javna naročila, ki jih oddajajo naročniki v dejavnostih iz Prilog III, IV, V in VI, če ocenjena vrednost brez DDV ni manjša
         od:

      i)      400 000 [EUR] pri javnih naročilih blaga in storitev;
      […]“
      4        Člen 4(2) Direktive 93/38 je določal:

      „Naročniki zagotovijo, da ni diskriminacije med različnimi dobavitelji blaga, gradbeniki ali ponudniki storitev.“
      5        Člen 31 te direktive je določal:

      „1.      Naročniki, ki izbirajo kandidate za oddajo ponudb v omejenem postopku ali za sodelovanje v postopku s pogajanji, morajo to
         storiti v skladu z objektivnimi merili in pravili, ki jih predpišejo in dajo na voljo zainteresiranim dobaviteljem blaga,
         gradbenikom ali ponudnikom storitev.

      2.      Uporabljena merila lahko vključujejo merila za izključitev, določena v členu 23 Direktive [Sveta 71/305/EGS z dne 26. julija 1971
         o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje (UL L 185, str. 5)] in v členu 20 Direktive [Sveta 77/62/EGS
         z dne 21. decembra 1976 o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga (UL 1977, L 13, str. 1)].

      3.      Merila lahko temeljijo na objektivni potrebi naročnika, da zmanjša število kandidatov na raven, ki je upravičena glede na
         potrebo po ravnovesju med posebnimi značilnostmi postopka oddaje javnega naročila in finančnimi sredstvi, potrebnimi za njegovo
         izvedbo. Vendar pa se mora pri številu izbranih kandidatov upoštevati, da je treba zagotoviti ustrezno konkurenco.“

      6        Člen 23 Direktive 71/305 in člen 20 Direktive 77/62, katerih besedilo je enako, pod naslovom IV, poglavje 1 z naslovom „Merila
         za ugotavljanje usposobljenosti“, določata primere, v katerih je izvajalec lahko izključen iz sodelovanja pri naročilu. Ti
         primeri se nanašajo bodisi na osebni položaj izvajalca – in sicer če je v stečajnem postopku ali v likvidaciji, če je prenehal
         dejavnost, če je v postopku za prisilno poravnavo, če je bil obsojen za kaznivo dejanje – bodisi na njegovo ravnanje, in sicer
         če je storil hujšo strokovno napako, ni izpolnjeval obveznosti v zvezi s plačili prispevkov za socialno varnost in davkov
         ali je navajal napačne podatke.

      7        Direktivi 71/305 in 77/62 sta bili kodificirani z Direktivo Sveta 93/37/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov
         za oddajo javnih naročil za gradnje (UL L 199, str. 54) oziroma z Direktivo Sveta 93/36/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju
         postopkov oddaje javnih naročil blaga (UL L 199, str. 1), ki sta povzeli zgoraj navedeni določbi v členu 24 oziroma v členu 20.

      8        Člen 34(1) Direktive 93/38 je določal:

      „1.      Brez poseganja v nacionalne zakone in druge predpise v zvezi s plačilom nekaterih storitev naročniki javne ponudbe oddajajo
         na podlagi naslednjih meril:

      a)      ekonomsko najugodnejša ponudba, vključno z različnimi merili, ki so odvisna od zadevnega naročila, na primer: datum dobave
         in zaključka gradenj, tekoči stroški, stroškovna učinkovitost, kakovost, estetske in funkcionalne lastnosti, tehnične prednosti,
         poprodajne storitve in tehnična pomoč, obveznosti v zvezi z rezervnimi deli, zanesljivost dobav in cena; ali

      b)      samo najnižja cena.“
      9        Nazadnje, člen 2(6) Direktive Sveta 92/13/EGS z dne 25. februarja 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi
         pravil Skupnosti za oddajo javnih naročil podjetij na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju (UL L 76,
         str. 14) je v različici, ki je veljala ob nastanku dejanskega stanja obravnavane zadeve, pod naslovom „Zahteve za revizijske
         postopke“ določal:

      „Učinke izvajanja pooblastil iz odstavka 1 na pogodbo, ki se sklene po oddaji javnega naročila, določi nacionalna zakonodaja.
         Nadalje lahko država članica razen v primerih, ko je treba odločitev razveljaviti pred dodelitvijo nadomestila škode, predvidi,
         da se po sklenitvi pogodbe, ki sledi oddaji javnega naročila, pooblastila organa, pristojnega za revizijske postopke, omeji
         na dodelitev nadomestila škode katerikoli osebi, ki ji je kršitev povzročila škodo.“

      10      Besedilo je skoraj enako členu 2(6) Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov
         o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (UL L 395, str. 33), kakor
         je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 (UL L 209, str. 1).

       Sporno obvestilo o naročilu in predhodni postopek
      11      V obravnavani zadevi očitki Komisije zadevajo nekatera določila in pogoje v obvestilu o naročilu, ki ga je objavilo ERGA OSE
         AE (v nadaljevanju: ERGA OSE), javno podjetje v lasti grške organizacije za železniški transport. To obvestilo se je nanašalo
         na izdelavo študije v zvezi z nepremičninskimi in elektromehanskimi projekti v okviru gradnje železniške postaje.

      12      Sporno obvestilo o naročilu s številkama 2003/S 205-185214 in 2003/S 206-186119 je bilo objavljeno 16. oktobra 2003. Določila
         in pogoji tega obvestila so temeljili na takrat veljavni nacionalni zakonodaji, in sicer na zakonu 716 iz leta 1977.

      13      Določila spornega obvestila o naročilu, ki so upoštevna za obravnavo te tožbe, so:

      „Oddelek III: Pravne, ekonomske, finančne in tehnične informacije
      […]
      2.1      Informacije o položaju posameznega […] ponudnika storitev in potrebnih formalnosti za oceno njihove minimalne ekonomske in
         tehnične usposobljenosti:

      […]
      2.1.3 Tehnična usposobljenost – Zahtevajo se naslednja dokazila: A. Prijave interesa bodo sprejete, če jih bodo vložila:
      (a)      grška podjetja za svetovanje, vpisana v ustrezni nacionalni register, ki imajo diplomo:
      […]
      (b)      tuja podjetja za svetovanje, ustanovljena po zakonodaji ene od držav članic Evropske unije ali [Evropskem gospodarskem prostoru
         (EGP)], ki imajo glavno upravo, glavni kraj poslovanja ali statutarni sedež v Evropski uniji ali EGP. Tuji svetovalci morajo
         biti za vsako vrsto študije enako formalno in dejansko usposobljeni kot grški svetovalci, ki so vpisani v grški register svetovalcev,
         podjetja za svetovanje pa morajo za vsako vrsto študije imeti zaposleno strokovno osebje, ki ustreza osebju, ki se zahteva
         za grška podjetja za svetovanje […]

      Poudarja se, da tuja podjetja za svetovanje/svetovalci, ki so v šestih mesecih pred dnevom prijave za ta natečaj vložili prijavo
         za kak natečaj [podjetja ERGA OSE] in ki so navedli usposobljenost na podlagi druge kategorije diplome od tiste, ki se zahteva
         zdaj, ne bodo sprejeti.

      […]
      Oddelek IV: Postopek
      IV. 1. Vrsta postopka: odprti
      […]
      IV. 2. Merila za izbiro:
      Ekonomsko najugodnejša ponudba v skladu s temi merili […]:
      Ob upoštevanju člena 34(1)(a) Direktive 93/38/EGS bo ponudnik izbran na podlagi […] teh meril:
      1.      Posebne in splošne izkušnje, zlasti dejanska izdelava študij s podobnim predmetom, svetovalcev ali podjetij za svetovanje
         in njihovega strokovnega osebja.

      2.      Dejanska sposobnost izvesti študijo v predvidenem časovnem okviru, poleg obveznosti z izdelavo drugih študij, strokovno osebje
         in delovna skupina, predlagana za pripravo zadevne študije, ter oprema v zvezi s predmetom študije,

      prednostni vrstni red: ne.
      […]“
      14      V skladu z grško ureditvijo so diplome podjetij za svetovanje ali svetovalcev razvrščene po kategorijah glede na njihove izkušnje
         in izdelane študije in se glede na te izkušnje tudi vpisujejo v registre. Tujim podjetjem za svetovanje in svetovalcem ni
         treba biti vpisan v te registre. Za vsako javno naročilo se glede na izkušnje, ki so potrebne za to naročilo, zahteva določena
         kategorija diplome.

      15      Zakon 716 iz leta 1977 je bil razveljavljen in nadomeščen z zakonom 3316 iz leta 2005.

      16      Komisija je 28. junija 2005 na podlagi pritožbe na pristojne grške organe naslovila dopis, v katerem je poudarila, da so nekatera
         določila spornega obvestila o naročilu v nasprotju z nekaterimi določbami Direktive 93/38 in načelom prepovedi diskriminacije
         glede na državljanstvo. Grški organi so odgovorili z dopisom z dne 22. julija 2005. Potem ko je Komisija ta odgovor obravnavala,
         je 18. oktobra 2005 Helenski republiki poslala pisni opomin. Očitka iz tega opomina sta, prvič, diskriminacija tujih podjetij
         za svetovanje in svetovalcev zaradi besedila oddelka III, točka 2.1.3(b), drugi odstavek, spornega obvestila o naročilu in,
         drugič, nerazlikovanje med merili za izbiro in merili za oddajo v oddelku IV, točka 2, tega obvestila.

      17      Komisija odgovora grških organov z dne 14. decembra 2005 na ta pisni opomin ni štela za zadostnega, zato je 4. julija 2006
         Helenski republiki poslala obrazloženo mnenje, na katerega je ta odgovorila z dopisom z dne 30. avgusta 2006. Ker Komisije
         ta odgovor ni prepričal, je vložila to tožbo.

       Tožba
       Dopustnost
      18      Helenska republika uveljavlja ugovor nedopustnosti.

      19      Najprej trdi, da je bil zakon 716 iz leta 1977, ki je bil podlaga za sporno obvestilo o naročilu, razveljavljen z novim zakonom
         pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju, in sicer pred trenutkom, ki označuje časovno omejitev, po kateri se presoja
         neizpolnitev obveznosti. Obvestila o naročilu, objavljena na podlagi novega zakona, naj ne bi več vsebovala takih določb,
         kot so sporne v obravnavani zadevi. Namen postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti naj ne bi bil javno kritiziranje
         države članice, ampak da se ji omogoči, da sprejme predpise, skladne s pravom Skupnosti, torej cilj, ki naj bi bil dosežen
         z zakonom 3316 iz leta 2005.

      20      Dalje Helenska republika v bistvu trdi, da je bil člen 2(6) Direktive 92/13 prenesen v grški pravni red s členom 4(2) zakona
         2252 iz leta 1997, v skladu s katerim ni mogoče izpodbijati naročila po njegovi oddaji. Zato naj a posteriori razveljavitev pogodbe, sklenjene na podlagi spornega obvestila o naročilu, ki je naročilo za enkratno izpolnitev obveznosti,
         saj se nanaša na izdelavo ene študije, ne bi bila mogoča, to pa še toliko manj, ker je bila oddaja tega naročila potrjena
         s tremi sodnimi odločbami nacionalnih sodišč, sprejetimi v okviru postopka za izdajo začasne odredbe. Helenska republika tako
         meni, da je tožba Komisije brezpredmetna.

      21      S temi trditvami se ni mogoče strinjati.

      22      Treba je namreč poudariti, prvič, da je tako iz predloga kakor iz replike Komisije – kot je ponovila tudi na obravnavi na
         Sodišču – razvidno, da se tožba ne nanaša na nepopoln ali nepravilen prenos Direktive 93/38 v nacionalno zakonodajo ali na
         ustaljeno upravno prakso na podlagi zakona 716 iz leta 1977, ki ni skladna s to direktivo, ampak na njeno napačno uporabo
         v postopku oddaje obravnavanega javnega naročila.

      23      Komisija je edina pristojna za odločanje, ali je primerno uvesti postopek za ugotovitev neizpolnitve obveznosti in zaradi
         katerega ravnanja ali opustitve, očitane zadevni državi članici, je treba ta postopek uvesti. Zato lahko predlaga ugotovitev
         neizpolnitve obveznosti iz pogodbe tudi z navedbami, da v nekem konkretnem primeru ni bil dosežen cilj, ki mu sledi neka direktiva
         (sodba z dne 10. aprila 2003 v združenih zadevah Komisija proti Nemčiji, C‑20/01 in C‑28/01, Recueil, str. I‑3609, točka 30
         in navedena sodna praksa). Ta tožba torej zaradi razveljavitve zakona 716 iz leta 1977 in sprejetja novega zakona pred iztekom
         roka, določenega v obrazloženem mnenju, ni brezpredmetna.

      24      Drugič, treba je poudariti, da v skladu s sodno prakso Sodišča člen 2(6) Direktive 89/665, katerega vsebina je enaka vsebini
         člena 2(6) Direktive 92/13, ne vpliva na tožbo, vloženo na podlagi člena 226 ES (sodba z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija
         proti Nemčiji, C‑503/04, ZOdl., str. I‑6153, točka 34). Ker namreč ti direktivi državam članicam nalagata, naj sprejmejo ukrepe
         za zagotovitev učinkovitih pravnih sredstev zoper odločitve naročnikov, ni mogoče šteti, da urejata tudi razmerje med državami
         članicami in Skupnostjo niti da vplivata na uporabo člena 226 ES (glej v tem smislu sodbo z dne 15. oktobra 2009 v zadevi
         Komisija proti Nemčiji, C‑275/08, še neobjavljena v ZOdl., točki 33 in 35).

      25      Nikakor pa zaradi dejstva, da sporne pogodbe ni več mogoče razveljaviti, postopek za ugotovitev neizpolnitve obveznosti ni
         brezpredmeten.

      26      Poleg tega je treba opozoriti, da na dan izteka dvomesečnega roka, določenega v obrazloženem mnenju, in sicer 4. septembra 2006,
         še niso bili izčrpani vsi učinki obravnavanega naročila, kar je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča nujno, da bi se
         tožba Komisije štela za nedopustno (glej zlasti sodbi z dne 2. junija 2005 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑394/02, ZOdl.,
         str. I‑4713, točka 18 in navedena sodna praksa, in z dne 11. oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑237/05, ZOdl.,
         str. I‑8203, točka 29).

      27      Iz sodnega spisa je namreč razvidno, da je obravnavano naročilo vsebovalo obveznost izbranega ponudnika, da izdela dve študiji.
         Čeprav je bila, kakor trdi Helenska republika, druga študija kvečjemu odvisna od prve, ni sporno, da glede izpolnitve obveznosti
         izbranega ponudnika tvorita celoto. Vendar pa glede na izjave Helenske republike na obravnavi na Sodišču druga študija 4. septembra 2006
         še ni bila dokončana in zato ne predložena naročniku. Pred tem datumom vsi učinki obravnavanega naročila torej še niso bili
         izčrpani.

      28      Na podlagi zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da je tožba Komisije dopustna.

       Utemeljenost
      29      Najprej je treba poudariti, da je, kot je razvidno iz sodnega spisa, ERGA OSE javno podjetje za upravljanje omrežij za opravljanje
         javnih storitev na področju železniškega transporta. Zato se šteje za naročnika v smislu člena 2(1)(a) in (2)(c) Direktive 93/38.
         Poleg tega je ocenjena vrednost naročila iz spornega obvestila o naročilu 3.240.000 EUR, kar torej bistveno presega prag,
         določen v členu 14(1)(c)(i) te direktive. Obravnavani postopek oddaje naročila zato spada na področje uporabe te direktive.

      30      Očitka iz te tožbe se nanašata, prvič, na določbo iz oddelka III, točka 2.1.3(b), drugi odstavek, spornega obvestila o naročilu
         in, drugič, na oddelek IV, točka 2, tega obvestila.

       Določba iz oddelka III, točka 2.1.3(b), drugi odstavek, spornega obvestila o naročilu
      31      Komisija trdi, da določba iz oddelka III, točka 2.1.3(b), drugi odstavek, spornega obvestila o naročilu – ki določa, da tuja
         podjetja za svetovanje ali svetovalci, ki so v šestih mesecih pred dnevom prijave na ta natečaj vložili prijavo za kak natečaj
         podjetja ERGA OSE in ki so prijavili usposobljenost na podlagi druge kategorije diplome od zahtevane za ta natečaj, ne bodo
         sprejeti – ni skladna s členom 31(1) in (2) Direktive 93/38, ker je s to določbo uvedeno dodatno izključitveno merilo poleg
         tistih, ki so izčrpno dovoljena s predpisi Skupnosti s področja javnih naročil. Prav tako naj bi bila v nasprotju z načelom
         enakega obravnavanja iz člena 4(2) Direktive 93/38, ki izhaja iz členov 12 ES in 49 ES, s to določbo diskriminirana tuja podjetja
         za svetovanje in svetovalci. Kršeno naj bi bilo tudi načelo vzajemnega priznavanja diplom in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah.

      32      Za uvod je treba poudariti, da Komisija ne nasprotuje grški ureditvi za razvrščanje diplom podjetij za svetovanje ali svetovalcev
         po kategorijah glede na njihove izkušnje in izdelane študije niti njihovemu vpisu v registre glede na te izkušnje. Strinja
         se tudi s tem, da države članice lahko zahtevajo dokazila o teh izkušnjah, in s tem, da tujim podjetjem za svetovanje in svetovalcem
         ni treba biti vpisan v te registre in da lahko pridobljene izkušnje dokazujejo z vsemi sredstvi.

      33      Po tej uvodni opombi je treba opozoriti, prvič, da je šlo pri oddaji naročila iz spornega obvestila za odprti postopek. Vendar
         je Komisija, ko je bila na obravnavi o tem vprašana, priznala, da v zvezi s členom 31 Direktive 93/38 obstaja težava, namreč,
         ali se ta člen uporablja za tovrstne postopke glede na to, da se odstavek 1 tega člena izrecno nanaša na omejene postopke
         in postopke s pogajanji, ne pa tudi na odprte postopke. Ob tem je pojasnila, da se glavni očitek v zvezi s sporno določbo
         nanaša na kršitev člena 4(2) te direktive.

      34      V teh okoliščinah je treba šteti, da je Komisija umaknila očitek glede neskladnosti obravnavane določbe s členom 31 Direktive 93/38.

      35      Drugič, treba je ugotoviti, da se mora ta določba, ki vsebuje jasna in nedvoumna določila, razlagati tako, da če tuje podjetje
         za svetovanje ali svetovalec, ki je bil v šestih mesecih pred novim razpisom udeležen v postopku oddaje naročila istega naročnika,
         in sicer podjetja ERGA OSE, in če je v okviru tega postopka navedel usposobljenost na podlagi druge kategorije diplome od
         zahtevane v novem postopku – skladno z grško ureditvijo za razvrščanje diplom – v tem novem postopku ne bo mogel sodelovati.

      36      Helenska republika kljub temu trdi, da se je ta določba vedno uporabljala tako, da so vsi zainteresirani subjekti, ki dvomili
         glede njene uporabe, lahko zadevnega naročnika zaprosili za pojasnilo in so lahko na kakršen koli ustrezen način dokazali,
         da izpolnjujejo pogoje za udeležbo v obravnavanem postopku.

      37      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča načelo enakega obravnavanja vključuje tudi
         načelo preglednosti. Ti načeli, ki sta podlaga direktivam Skupnosti na področju oddaje javnih naročil, pomenita zlasti, da
         je treba ponudnike, tudi samo potencialne, na splošno obravnavati enako in da morajo imeti enake možnosti pri sestavljanju
         svojih prijav ali ponudb (glej v tem smislu sodbi z dne 12. decembra 2002 v zadevi Universale-Bau in drugi, C‑470/99, Recueil,
         str. I‑11617, točka 93, in z dne 16. decembra 2008 v zadevi Michaniki, C‑213/07, ZOdl., str. I-9999, točki 44 in 45 in navedena
         sodna praksa).

      38      Potencialni zainteresirani subjekti morajo biti v enakem položaju zlasti glede obsega podatkov iz obvestila o naročilu. Bilo
         bi v nasprotju s temi načeli, če bi morala ena skupina teh subjektov zadevnega naročnika prositi za pojasnila in dodatne podatke
         glede pravega pomena vsebine obvestila o naročilu, medtem ko je njegovo besedilo za razumno obveščenega in skrbnega zainteresiranega
         subjekta nedvoumno.

      39      Poleg tega je Sodišče odločilo, da člen 4(2) Direktive 93/38 s prepovedjo vsakršne diskriminacije med ponudniki varuje tudi
         tiste, ki so odvrnjeni od predložitve ponudb, ker so bili zaradi postopka naročnika postavljeni v slabši položaj (sodba z
         dne 5. oktobra 2000 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑16/98, Recueil, str. I‑8315, točka 109).

      40      Ne more biti sporno, da ima lahko zadevna določba, katere besedilo je jasno, odvračilen učinek za tuja podjetja za svetovanje
         ali svetovalce, kot ga je imela v obravnavanem primeru.

      41      Na podlagi te določbe je namreč mogoče jasno sklepati, da je posledica morebitne razlike med usposobljenostjo, navedeno v
         prejšnjih postopkih za oddajo naročila istega naročnika, in usposobljenostjo, ki se s spornim obvestilom o naročilu zahteva
         za obravnavani postopek, samodejna izključitev iz udeležbe pri naročilu.

      42      Zato tuj kandidat, na primer ta, ki se je pritožil pri Komisiji, zaradi nedvoumnega odvračilnega besedila te določbe nima
         enakih možnosti kot domači zainteresirani subjekti niti nima potrebe, da kljub takemu besedilu stori še kaj, da bi dobil pojasnila
         glede pogojev za udeležbo v natečajnem postopku.

      43      Treba je torej ugotoviti, da iz besedila spornega obvestila o naročilu izhaja različno obravnavanje na podlagi tega, iz katere
         države članice je zainteresirani ponudnik, na škodo tujih kandidatov, Helenska republika pa glede tega razlikovanja ni navedla
         nikakršne utemeljitve.

      44      Tretjič, treba je spomniti, da je v uvodni izjavi 34 Direktive 93/38 navedeno, da „v primerih, ko se za sodelovanje v postopku
         oddaje javnega naročila ali na natečaju zahteva določena izobrazba, veljajo ustrezna pravila Skupnosti o vzajemnem priznavanju
         diplom, spričeval ali drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah“.

      45      V obravnavanem primeru je iz besedila določbe iz oddelka III, točka 2.1.3(b), drugi odstavek, spornega obvestila o naročilu
         jasno razvidno, da se tuji kandidati, ki so se že prijavili na druga obvestila o naročilu istega naročnika, v nasprotju z
         nacionalnimi kandidati na videz nimajo možnosti sklicevati na vse diplome in poklicno usposobljenost.

      46      Vendar pa na podlagi besedila te določbe ni mogoče trditi, da naročnik kategorično ne bi upošteval diplom ali dokazil o poklicni
         usposobljenosti, ki bi jih izdala druga država članica.

      47      Očitek Komisije glede kršitve predpisov Skupnosti o vzajemnem priznavanju dokazil o formalnih kvalifikacijah zato ni utemeljen.

      48      Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da sporna določba ni skladna s členom 4(2) Direktive 93/38.

      49      V teh okoliščinah ni treba proučiti drugih navedb Komisije, s katerimi predlaga ugotovitev diskriminatornega obravnavanja.

       Oddelek IV, točka 2, spornega obvestila o naročilu
      50      Komisija trdi, da oddelek IV, točka 2, spornega obvestila o naročilu z naslovom „Merila za izbiro“ povzroča nedopustno zmedo
         med merili za ugotavljanje usposobljenosti ponudnikov in merili za oddajo naročila. Zatrjuje, da je z Direktivo 93/38 uvedena
         ureditev, ki ustreza ureditvi iz Direktive 92/50, v skladu s katero je treba razlikovati med dvema fazama postopka, prvo,
         ki uvaja merila za izbiro ponudnikov, in drugo, ki določa merila za oddajo naročila. Tako naj bi v razpisnem postopku obstajali
         dve stopnji z različnim namenom, čeprav kot meni Komisija, hkratno preverjanje ustreznosti kandidatov in oddaja naročila nista
         prepovedana.

      51      V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da čeprav direktive Skupnosti na področju oddaje javnih naročil teoretično ne izključujejo
         možnosti, da bi preverjanje ustreznosti ponudnikov in oddaja naročila potekala hkrati, sta to različni operaciji, ki ju urejajo
         različna pravila (glej po analogiji sodbi z dne 20. septembra 1988 v zadevi Beentjes, 31/87, Recueil, str. 4635, točki 15
         in 16, in z dne 24. januarja 2008 v zadevi Lianakis in drugi, C‑532/06, ZOdl., str. I-251, točka 26).

      52      Ustreznost ponudnikov namreč preverijo naročniki v skladu z merili glede gospodarskega in finančnega položaja ter tehničnih
         zmožnosti (imenovanimi „merila za ugotavljanje usposobljenosti“) iz – v obravnavanem primeru – členov 30 in 31 Direktive 93/38
         (glej po analogiji zgoraj navedeni sodbi Beentjes, točka 17, in Lianakis in drugi, točka 27).

      53      Nasprotno oddaja naročila temelji na merilih, ki so v obravnavanem primeru našteti v členu 34(1) iste direktive, torej bodisi
         na najnižji ceni bodisi na ekonomsko najugodnejši ponudbi (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbi Beentjes, točka 18, in
         Lianakis in drugi, točka 28).

      54      Tudi če drži, da v zadnjem primeru merila, ki jih lahko uporabijo naročniki, v členu 34(1)(a) Direktive 93/38 niso našteta
         taksativno, na kar kaže tudi uporaba izraza „na primer“, in da torej ta določba naročnikom prepušča izbiro meril za oddajo
         naročila, ki jih nameravajo uporabiti, pa se lahko ta izbira nanaša samo na merila, na podlagi katerih je mogoče opredeliti
         ekonomsko najugodnejšega ponudnika (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Beentjes, točka 19; sodbe z dne 18. oktobra 2001
         v zadevi SIAC Construction, C‑19/00, Recueil, str. I‑7725, točki 35 in 36; z dne 17. septembra 2002 v zadevi Concordia Bus
         Finland, C‑513/99, Recueil, str. I-7213, točki 54 in 59, in z dne 19. junija 2003 v zadevi GAT, C-315/01, Recueil, str. I-6351,
         točki 63 in 64, ter zgoraj navedeno sodbo Lianakis in drugi, točka 29).

      55      Zato so iz „meril za oddajo“ izključena tista, na podlagi katerih ni mogoče opredeliti ekonomsko najugodnejše ponudbe, ki
         pa so bistveno povezana s presojo ustreznosti ponudnikov, ki naj bi izpolnili zadevno naročilo (glej po analogiji zgoraj navedeno
         sodbo Lianakis in drugi, točka 30).

      56      V obravnavani zadevi pa se merila, ki jih je v oddelku IV, točka 2, spornega obvestila o naročilu uporabil naročnik kot „merila
         za oddajo“, nanašajo na izkušnje in dejansko sposobnost, ki lahko zagotavljajo pravilno izvedbo zadevnega naročila. Gre za
         merila, ki se nanašajo na ustreznost ponudnikov, ki naj bi izvedli to naročilo, in ki torej niso „merila za oddajo“ v smislu
         člena 34(1) Direktive 93/38, čemur grški organi niso zares ugovarjali.

      57      Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da oddelek IV, točka 2, spornega obvestila o naročilu ni skladen s členom 34(1)(a)
         Direktive 93/38.

      58      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba ugotoviti, da Helenska republika s tem, da je na podlagi oddelka III, točka 2.1.3(b),
         drugi odstavek, spornega obvestila o naročilu izključila tuja podjetja za svetovanje in svetovalce, ki so v šestih mesecih
         pred dnevom prijave za ta natečaj vložili prijavo za kak natečaj podjetja ERGA OSE in ki so prijavili usposobljenost na podlagi
         druge kategorije diplome od zahtevane za ta natečaj, in s tem, da v oddelku IV, točka 2, tega obvestila ni razlikovala med
         merili za ugotavljanje usposobljenosti in merili za oddajo spornega naročila, ni izpolnila obveznosti iz členov 4(2) in 34(1)(a)
         Direktive 93/38.

      59      V preostalem je treba tožbo zavrniti.

       Stroški
      60      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu z odstavkom
         3, prvi pododstavek, istega člena pa lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če
         uspe samo deloma. Glede na to, da sta Komisija in Helenska republika uspeli vsaka deloma, je treba odločiti, da vsaka nosi
         svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Helenska republika s tem, da je na podlagi oddelka III, točka 2.1.3(b), drugi odstavek, obvestila o naročilu, ki ga je 16. oktobra 2003
            objavilo podjetje ERGA OSE AE in ki ima številki 2003/S 205-185214 in 2003/S 206-186119, izključila tuja podjetja za svetovanje
            in svetovalce, ki so v šestih mesecih pred dnevom prijave za ta natečaj vložili prijavo za kak natečaj podjetja ERGA OSE AE
            in ki so prijavili usposobljenost na podlagi druge kategorije diplome od zahtevane za ta natečaj, in s tem, da v oddelku IV,
            točka 2, tega obvestila ni razlikovala med merili za ugotavljanje usposobljenosti in merili za oddajo zadevnega naročila,
            ni izpolnila obveznosti iz členov 4(2) in 34(1)(a) Direktive Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov
            naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Komisija Evropskih skupnosti in Helenska republika nosita vsaka svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 14. marca 2017.#Bank Tejarat proti Svetu Evropske unije.#Zadeva T-346/15.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. aprila 2006. # General Motors BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Omejevalni sporazumi - Člen 81 ES - Uredbi (EGS) št. 123/85 in (ES) št. 1475/95 - Distribucija motornih vozil znamke Opel - Razdelitev trga - Omejitve izvoza - Omejevalni sistem premij - Globa - Smernice o načinu določanja glob. # Zadeva C-551/03 P.

text:
      Zadeva C-551/03 P
      General Motors BV, nekdanji
      General Motors Nederland BV in Opel Nederland BV,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba — Omejevalni sporazumi — Člen 81 ES — Uredbi (EGS) št. 123/85 in (ES) št. 1475/95 — Distribucija motornih vozil znamke Opel — Razdelitev trga — Omejitve izvoza — Omejevalni sistem premij — Globa — Smernice o načinu določanja glob“
      Povzetek sodbe
      1.        Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dokazov – Izključitev razen ob izkrivljanju

      (člen 225(1) ES; Statut Sodišča, člen 58, prvi pododstavek)
      2.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Oviranje konkurence
      (člen 81(1) ES)
      3.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Oviranje konkurence
      (člen 81(1) ES)
      4.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Oviranje konkurence
      (člen 81(1) ES)
      5.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Oviranje konkurence
      (člen 81(1) ES)
      6.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Oviranje konkurence
      (člen 81(1) ES)
      1.        Iz členov 225 ES in 58, prvi pododstavek, Statuta Sodišča je razvidno, da je Sodišče prve stopnje edino pristojno za ugotavljanje
         dejstev, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz predloženih mu listin v spisu, in za presojo teh
         dejstev. Kadar je Sodišče prve stopnje ugotovilo ali presodilo dejstva, je Sodišče na podlagi člena 225 ES pristojno opravljati
         nadzor nad pravno opredelitvijo teh dejstev in pravnimi posledicami, ki jih je iz tega izpeljalo Sodišče prve stopnje.

      Sodišče zato ni pristojno za ugotavljanje dejstev niti načeloma za presojo dokazov, ki jih je Sodišče prve stopnje sprejelo
         v podporo tem dejstvom. Če so bili namreč dokazi pravilno pridobljeni in če so bila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov
         spoštovana splošna načela prava in pravila postopka, ki veljajo zanje, samo Sodišče prve stopnje presodi vrednost, ki jo je
         treba pripisati predloženim mu podatkom. Ta presoja torej ne pomeni, razen ob izkrivljanju teh podatkov, pravnega vprašanja,
         kot je tako, ki je predloženo v nadzor Sodišču.

      Glede tega morajo listine iz spisa očitno kazati na tako izkrivljanje, ne da bi bilo treba ponovno presojati dejstva in dokaze.

      (Glej točke 51, 52 in 54.)
      2.        Mogoče je šteti, da ima sporazum omejevalni namen, čeprav njegov edini namen ni omejevanje konkurence, ampak sledi tudi drugim,
         legitimnim ciljem.

      (Glej točko 64.)
      3.        Da bi se ugotovilo, ali ima sporazum omejevalni namen v smislu člena 81 ES, je treba upoštevati ne le besedilo tega sporazuma,
         ampak tudi druge dejavnike, kot so cilji, ki jim sporazum kot tak sledi, ob upoštevanju gospodarskega in pravnega okvira.

      (Glej točko 66.)
      4.        Sporazum glede distribucije ima omejevalni namen v smislu člena 81 ES, če se jasno kaže volja, da se izvozne prodaje obravnavajo
         manj ugodno kot domače prodaje in da se tako povzroči razdelitev zadevnega trga.

      Takega namena ni mogoče uresničiti samo z neposrednimi izvoznimi omejitvami, ampak tudi s posrednimi ukrepi, kot je ukrep
         dobavitelja avtomobilov, ki na podlagi koncesijskih pogodb izvozne prodaje izključuje iz politike premij za koncesionarje,
         kadar vplivajo na gospodarske razmere teh transakcij.

      (Glej točki 67 in 68.)
      5.        Za presojo, ali je sporazum treba šteti za prepovedanega zaradi izkrivljanja konkurence, kar je njegova posledica, je treba
         v skladu z ustaljeno sodno prakso preučiti konkurenco v dejanskem okviru, v katerem bi nastala, če ne bi bilo spornega sporazuma.

      Zato je treba v okoliščinah, kot je ukrep dobavitelja avtomobilov, ki na podlagi koncesijskih pogodb izvozne prodaje izključuje
         iz politike premij za koncesionarje, preučiti ravnanje slednjih in konkurenčni položaj na zadevnem trgu, če izvozne prodaje
         ne bi bile izključene iz politike premij.

      (Glej točki 72 in 73.)
      6.        Dokaz o nameri strank sporazuma, da omejijo konkurenco, ni nujen dejavnik za ugotovitev, ali je bil namen tega sporazuma njena
         omejitev.

      Nasprotno, čeprav namera strank ni nujen dejavnik za določitev omejevalne narave sporazuma, Komisiji ali sodišču Skupnosti
         nič ne prepoveduje upoštevanje te namere.

      (Glej točki 77 in 78.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. aprila 2006(*)

      „Pritožba – Omejevalni sporazumi – Člen 81 ES – Uredbi (EGS) št. 123/85 in (ES) št. 1475/95 – Distribucija motornih vozil znamke Opel – Razdelitev trga – Omejitve izvoza – Omejevalni sistem premij – Globa – Smernice o načinu določanja glob“
      V zadevi C-551/03 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, ki je bila vložena 29. decembra 2003,
      General Motors BV, nekdanji General Motors Nederland BV in Opel Nederland BV, s sedežem v Lage Mostenu (Nizozemska), ki ga zastopajo D. Vandermeersch
         in R. Snelders, advocaten, ter T. Graf, Rechtsanwalt, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      pritožnik,
      druga stranka v postopku je bila:
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata W. Mölls in A. Whelan, zastopnika, skupaj z J. Flynnom, QC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Malenovský, S. von Bahr (poročevalec), A. Borg Barthet in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. julija 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. oktobra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        General Motors BV v pritožbi predlaga delno razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 21. oktobra
         2003 v zadevi General Motors Nederland in Opel Nederland proti Komisiji (T-368/00, Recueil, str. II‑4491, v nadaljevanju:
         izpodbijana sodba), s katero je Sodišče prve stopnje razglasilo delno ničnost Odločbe Komisije 2001/146/ES z dne 20. septembra
         2000 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES (zadeva COMP/36.356 – Opel) (UL 2001, L 59, str. 1, v nadaljevanju:
         sporna odločba).

       Dejansko stanje
      2        Dejansko stanje in pravni okvir, kakor sta razvidna iz izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti kot sledi.

      3        Opel Nederland BV (v nadaljevanju: družba Opel Nederland) je bil ustanovljen 30. decembra 1994 kot odvisna družba, v popolni
         lasti General Motors Nederland BV (v nadaljevanju: družba General Motors Nederland). Je edina nacionalna družba na Nizozemskem,
         ki prodaja znamko Opel. Njene dejavnosti obsegajo uvoz, izvoz in trgovino na debelo z motornimi vozili in nadomestnimi deli
         ter dodatki. Koncesijske pogodbe za prodajo in servisiranje je sklenila s približno 150 koncesionarji, ki so na podlagi teh
         pogodb vključeni v distribucijsko mrežo Opel v Evropi kot pooblaščeni trgovci.

      4        Pod določenimi pogoji so koncesijske pogodbe izvzete iz uporabe člena 85(1) Pogodbe ES (postal člen 81(1) ES) z Uredbo Komisije
         (EGS) št. 123/85 z dne 12. decembra 1984 o uporabi člena [81](3) Pogodbe EGS za nekatere skupine sporazumov o distribuciji
         in servisiranju motornih vozil (UL 1985, L 15, str. 16). To uredbo je 1. oktobra 1995 nadomestila Uredba Komisije (ES) št.
         1475/95 z dne 28. junija 1995 (UL L 145, str. 25).

      5        Člen 3(10)(a) vsake od teh uredb dovoljuje proizvajalcu in/ali njegovemu uvozniku, da koncesionarjem prepove dobavo pogodbenega
         in ustreznega blaga trgovcu, ki ni del prodajne mreže. Nasprotno pa ti uredbi ne dovoljujeta proizvajalcu in/ali njegovemu
         uvozniku, da koncesionarjem prepove dobavo pogodbenega in ustreznega blaga končnim potrošnikom, svojim pooblaščenim posrednikom
         ali drugim koncesionarjem, ki pripadajo distribucijski mreži proizvajalca in/ali uvoznika.

      6        Družba Opel Nederland je 28. in 29. avgusta 1996 poslala dopis 18 koncesionarjem, ki so v prvem polletju leta 1996 izvozili
         najmanj 10 vozil. Ta dopis se je glasil:

      „[...] Ugotovili smo, da je vaša družba v prvi polovici leta 1993 prodala veliko vozil Opel v tujini. Te količine se nam zdijo
         tako velike, da močno sumimo, da te prodaje niso v skladu z določili in duhom sedanje ali bodoče koncesijske pogodbe za Opel.
         [...] Vaš odgovor nameravamo primerjati s podatki, ki so zabeleženi v vaših poslovnih knjigah. Obveščali vas bomo o nadaljnjih
         dogodkih. Navedeno v ničemer ne spreminja dejstva, da ste prvenstveno odgovorni za dobre tržne rezultate na vašem prodajnem
         področju [...].“

      7        Na sestanku 26. septembra 1996 se je uprava družbe Opel Nederland odločila, da sprejme nekatere ukrepe glede izvoza iz Nizozemske.
         Zapisnik tega sestanka tako opisuje te ukrepe:

      „[…] Sprejete odločitve:
      1. Družba Opel Nederland BV bo opravila revizije pri vseh koncesionarjih (20), za katere se ve, da izvažajo. Revizije se začnejo
         pri pomembnejših koncesionarjih, kot so navedeni na seznamu koncesionarjev izvoznikov z dne 26. septembra 1996. Te revizije
         bo organiziral g. Naval [finančni direktor].

      2. G. de Heer [direktor prodaje in trženja] bo odgovoril vsem koncesionarjem, ki so odgovorili na prvi dopis v zvezi z izvoznimi
         dejavnostmi, ki jim ga je poslala družba Opel. Koncesionarji bodo obveščeni o organizaciji teh revizij in o tem, da bo dobava
         zaradi omejene dodelitve vozil otežena.

      3. Področni vodje prodaje se bodo v naslednjih dveh tednih pogovorili s koncesionarji izvozniki o izvoznih dejavnostih. Koncesionarji
         bodo obveščeni, da bodo zaradi omejene razpoložljivosti proizvodov prejeli (do naslednjega obvestila) zgolj število enot,
         ki jih določajo njihove prodajne usmeritve. Koncesionarji bodo pozvani, naj sporočijo področnemu vodji, katere enote izmed
         svojih še neizpolnjenih naročil želijo dejansko prejeti. Morebitne težave s kupci bodo morali urediti koncesionarji sami.

      4. Koncesionarji, ki bodo področnega vodjo obvestili, da ne želijo prenehati izvažati vozila v velikih količinah, bodo povabljeni
         na razgovor 22. oktobra 1996 z g. De Leeuwom [generalni direktor] in g. De Heerom.

      5. G. Notenboom [direktor prodajnega osebja] bo zaprosil GMAC, da preveri zaloge koncesionarja, da se bo ugotovilo točno število
         še razpoložljivih enot. Pričakovati je, da je bilo veliko vozil medtem že izvoženih.

      6. Pri prihodnjih prodajnih akcijah se ne bodo upoštevala vozila, ki se ne registrirajo na Nizozemskem. Naši konkurenti uporabljajo
         podobne pogoje.

      7. G. Aukema [odgovoren za trženje] bo s seznama promocijskih akcij zbrisal imena koncesionarjev izvoznikov. Njihovo bodoče
         sodelovanje bo odvisno od izida revizij.

      8. G. Aelen [finančni in kadrovski direktor] bo sestavil dopis koncesionarjem, da jih obvesti, da bo družba Opel Nederland
         BV od 1. oktobra 1996 zaračunala 150 NLG za zaprošeno dostavo uradnih uvoznih potrdil, kot je homologacija, in za pripravo
         carinskih dokumentov za nekatera neobdavčena vozila (na primer za diplomate).“

      8        Po dopisih z dne 28. in 29. avgusta 1996 in odgovorih koncesionarjev je družba Opel Nederland 30. septembra 1996 18 zadevnim
         koncesionarjem poslala nov dopis. Ta dopis se je glasil:

      „[...] Vaš odgovor nas je razočaral, saj pomeni, da nimate nikakršnega razumevanja za skupne interese vseh koncesionarjev
         za Opel in družbo Opel Nederland. Naša revizijska služba bo preučila vaše izjave. Med preiskavo ne boste prejeli informacij
         o akcijah, ker dvomimo o točnosti vaših številčnih podatkov [...]“

      9        Načrtovane revizije so bile opravljene med 19. septembrom in 27. novembrom 1996.

      10      Družba Opel Nederland je 24. oktobra 1996 vsem koncesionarjem poslala okrožnico glede prodaje končnim uporabnikom v tujino.
         Glede na to okrožnico so koncesionarji prosti pri prodaji končnim uporabnikom, ki prebivajo v Evropski uniji, in ti lahko
         uporabijo tudi storitev posrednika.

      11      Na podlagi informacij, da je družba Opel Nederland zasledovala strategijo, da se sistematično ovira izvoz novih vozil iz Nizozemske
         v druge države članice, je Komisija Evropskih skupnosti 4. decembra 1996 v skladu s členom 14(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne
         6. februarja 1962, Prve Uredbe o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204) z odločbo odredila preiskave.
         Te preiskave so bile 11. in 12. decembra 1996 opravljene pri družbah Opel Nederland in Van Twist, ki je koncesionar za Opel
         v Dordrechtu (Nizozemska).

      12      Družba Opel Nederland je 12. decembra 1996 koncesionarjem razdelila smernice o prodaji novih vozil trgovcem in posrednikom.

      13      Z okrožnico z dne 20. januarja 1998 je družba Opel Nederland obvestila svoje koncesionarje, da je z retroaktivnim učinkom
         odpravila izključitev izplačila premij v primeru izvozne prodaje.

      14      Komisija je 21. aprila 1999 družbi General Motors Nederland in družbi Opel Nederland vročila obvestilo o ugotovitvah o možnih
         kršitvah.

      15      Komisija je 20. septembra 2000 sprejela sporno odločbo.

       Sporna odločba
      16      Komisija je s sporno odločbo tožečima strankama naložila globo v višini 43 milijonov EUR zaradi kršitve člena 81(1) ES. V
         tej odločbi je Komisija sklenila, da je družba Opel Nederland s koncesionarji za Opel, ki imajo sedež na Nizozemskem, sklenila
         sporazume o omejitvi ali prepovedi izvoznih prodaj vozil Opel končnim uporabnikom, ki prebivajo v drugih državah članicah,
         in koncesionarjem za Opel, prav tako s sedežem v drugih državah članicah.

      17      Ta sklep je temeljil na naslednjih bistvenih trditvah: prvič, družba Opel Nederland je septembra 1996 sprejela splošno strategijo,
         katere namen je bila omejitev ali oviranje vseh izvoznih prodaj iz Nizozemske; drugič, splošna strategija družbe Opel Nederland
         se je uresničevala s posameznimi ukrepi, ki jih je sporazumno izvajala s svojimi koncesionarji v okviru praktične izvedbe
         koncesijskih pogodb in ki so postali sestavni del pogodbenih razmerij, ki jih je družba Opel Nederland vzdrževala s koncesionarji
         svojega selektivnega distribucijskega omrežja na Nizozemskem.

      18      Glede na sporno odločbo je splošna strategija vključevala predvsem naslednje ukrepe:

      –        omejevalno politiko nabav;
      –        omejevalno politiko glede premij, ki se je uporabljala od 1. oktobra 1996 do 20. januarja 1998, in je izvozne prodaje končnim
         potrošnikom izključevala iz premijskih akcij za prodajo na drobno;

      –        neposredno prepoved izvoza brez razlikovanja, ki se je uporabljala od 31. avgusta do 24. oktobra 1996 za prodaje končnim potrošnikom,
         in od 31. avgusta do 12. decembra 1996 za prodaje drugim koncesionarjem za Opel.

      19      Glede odmere zneska globe je v sporni odločbi navedeno, da mora Komisija na podlagi določil člena 15 Uredbe št. 17 upoštevati
         vse okoliščine primera, zlasti težo in trajanje kršitve.

      20      Komisija je kršitev v sporni odločbi opredelila kot zelo resno, ker je družba Opel Nederland ovirala uresničitev cilja enotnega
         trga. Upoštevala je pomemben položaj znamke Opel na zadevnih trgih v Uniji. Glede na to odločbo je kršitev vplivala tudi na
         trge drugih držav članic. Družba Opel Nederland naj bi ravnala namerno, ker naj ne bi mogla prezreti, da je bil namen zadevnih
         ukrepov omejevanje konkurence. Sklepno, Komisija je presodila, da je znesek v višini 40 milijonov EUR primerna osnova za določitev
         zneska te globe.

      21      Glede trajanja kršitve je Komisija menila, da je storjena kršitev trajala od konca avgusta ali od začetka septembra 1996 do
         januarja 1998, to je 17 mesecev, kar pomeni srednjetrajno kršitev. Z upoštevanjem posameznih trajanj treh posebnih ukrepov
         je Komisija presodila, da je znesek 40 milijonov EUR upravičeno povečati za 7,5 %, to je za 3 milijone EUR, zaradi česar se
         je globa povišala na 43 milijonov EUR.

      22      Nazadnje je Komisija menila, da v tem primeru ni bilo olajševalnih okoliščin, predvsem ker je družba Opel Nederland po opravljenih
         preiskavah 11. in 12. decembra 1996 zasledovala uresničitev bistvenega elementa te kršitve, namreč omejevalno politiko glede
         premij.

       Izpodbijana sodba
      23      Z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 30. novembra 2000, sta družbi General Motors Nederland in Opel Nederland
         vložili tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe in, podredno, za razveljavitev ali zmanjšanje globe, naložene s to odločbo.

      24      V okviru prvega tožbenega razloga sta družbi General Motors Nederland in Opel Nederland ugovarjali, da družba Opel Nederland
         ni nikdar sprejela strategije, usmerjene k oviranju ali omejevanju vseh izvozov brez razlikovanja. Pravilna razlaga teh dokumentov,
         na katere se je oprla Komisija, predvsem zapisnika sestanka z dne 26. septembra 1996, naj bi razkrila, da je bil namen strategij
         le omejitev nezakonitih izvoznih prodaj nepooblaščenim trgovcem, ki jih prepovedujejo veljavne koncesijske pogodbe, in ne
         omejitev dovoljenih izvozov končnim potrošnikom ali drugim koncesionarjem.

      25      Sodišče prve stopnje je v točki 45 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so trditve Komisije temeljile na zapisniku sestanka uprave
         z dne 26. septembra 1996, ki je pomenil končni dokument o ukrepih, ki so jih sprejele najbolj odgovorne osebe družbe Opel
         Nederland.

      26      Sodišče prve stopnje je v točki 47 izpodbijane sodbe navedlo, da se trditev tožečih strank, da je družba Opel Nederland le
         poskušala omejiti izvoze, ki niso bili v skladu s koncesijskimi pogodbami, nikakor ne kaže v besedilu zapisnika.

      27      V točki 48 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje dodalo, da to razlago potrjuje pregled nekaterih notranjih dokumentov,
         ki so pokazali, da je odgovorne osebe družbe Opel Nederland skrbelo povečanje izvoza in da so preučili ukrepe za omejitev,
         ali celo za ukinitev, celotnega izvoza.

      28      Sodišče prve stopnje je v točki 49 izpodbijane sodbe še poudarilo, da se je lahko odločitev družbe Opel Nederland, da več
         ne podeli premij za izvozne prodaje, po svoji naravi nanašala le na prodaje, ki so bile v skladu s koncesijskimi pogodbami,
         glede na to, da premije niso bile nikoli dodeljene za prodajo drugim naslovnikom kot končnim potrošnikom.

      29      Sodišče prve stopnje je v točki 50 izpodbijane sodbe dodalo, da v prid razlagi Komisije govori dejstvo, da pri koncesionarjih,
         za katere se je slutilo, da so prodajali v tujino, ob sprejetju odločbe še niso bile opravljene revizije in da družba Opel
         Nederland torej ni mogla vedeti, ali so se koncesionarji „izvozniki“ dejansko strinjali s prodajami nepooblaščenim trgovcem.

      30      V točki 56 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je Komisija pravilno sklenila, da je družba Opel Nederland
         26. septembra 1996 sprejela splošno strategijo, usmerjeno k oviranju uvoza.

      31      Družbi General Motors Nederland in Opel Nederland sta v okviru drugega tožbenega razloga uveljavljali, da je Komisija nepravilno
         ugotovila dejansko stanje in zmotno uporabila pravo, ko je ugotovila, da je družba Opel Nederland uresničevala omejevalno
         politiko dobav v nasprotju s členom 81 ES.

      32      V točki 88 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da ni bilo pravno dovolj dokazano, da je bil ukrep omejene
         dobave sporočen koncesionarjem in še manj da je ta ukrep sodil na področje pogodbenih razmerij med družbo Opel Nederland in
         njenimi koncesionarji.

      33      V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje presodilo, da je bil drugi tožbeni razlog utemeljen. Zato je sporno odločbo razglasilo
         za nično v delu, v katerem je bil ugotovljen obstoj ukrepa omejene dobave v nasprotju s členom 81 ES.

      34      Družbi General Motors Nederland in Opel Nederland sta s tretjim tožbenim razlogom zatrjevali, da je Komisija nepravilno ugotovila
         dejansko stanje in zmotno uporabila pravo, ko je štela, da je družba Opel Nederland omejevalni sistem premij za prodajo na
         drobno izvajala v nasprotju s členom 81 ES.

      35      V točki 98 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje najprej navedlo, da je izključitev izvoznih prodaj iz sistema premij,
         ki je postal sestavni del koncesijskih pogodb med družbo Opel Nederland in njenimi koncesionarji, pomenila sporazum v smislu
         člena 81(1) ES.

      36      Sodišče prve stopnje je nato v točki 99 in naslednjih preizkusilo, ali je bil namen predmetnega ukrepa omejevanje konkurence.

      37      V točki 100 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje menilo, da je Komisija pravilno zatrjevala, da je bil gospodarski manevrski
         prostor, ki so ga koncesionarji imeli za opravljanje takih prodaj, ker se premije niso več podeljevale za izvozne prodaje,
         zmanjšan v primerjavi s tistim, ki so ga imele za opravljanje domačih prodaj. Glede tega je navedlo, da so bili koncesionarji
         zavezani bodisi uporabljati manj ugodne pogoje za tuje stranke kot za domače stranke bodisi se zadovoljiti z nižjo maržo za
         izvozne prodaje. Z ukinitvijo premij za izvozne prodaje so te po mnenju Sodišča prve stopnje postale manj zanimive za tuje
         stranke oziroma za koncesionarje. Posledično je Sodišče prve stopnje presodilo, da je ukrep po svoji naravi lahko negativno
         vplival na izvozne prodaje, čeprav dobava ni bila omejena.

      38      Sklicujoč se na presojo prvega tožbenega razloga je Sodišče prve stopnje v točki 101 izpodbijane sodbe dodalo, da so bili
         ukrepi, ki jih je sprejela uprava družbe Opel Nederland, posledica povečanja izvoznih prodaj in so bili usmerjeni k njihovemu
         zmanjšanju.

      39      Glede tako na naravo ukrepa kot na cilje, ki jih zasleduje, in v smislu gospodarskega okvira, v katerem ga je bilo treba uporabiti,
         je Sodišče prve stopnje v točki 102 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je ta ukrep v skladu z ustaljeno sodno prakso pomenil
         sporazum, katerega namen je omejevanje konkurence (glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 1. februarja 1978 v zadevi Miller
         proti Komisiji, 19/77, Recueil, str. 131, točka 7; z dne 8. novembra 1983 v združenih zadevah IAZ in drugi proti Komisiji,
         od 96/82 do 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 in 110/82, Recueil, str. 3369, točke od 23 do 25, in z dne 28. marca 1984 v združenih
         zadevah CRAM in Rheinzink proti Komisiji, 29/83 in 30/83, Recueil, str. 1679, točka 26).

      40      Družbi General Motors Nederland in Opel Nederland sta podredno uveljavljali, da naložena globa v višini 43 milijonov EUR nima
         razumne povezave s težo in trajanjem kršitve. Še več, Komisija naj ne bi upoštevala tega, da ni bilo kršitvenega namena, da
         so te kršitve imele omejen vpliv na trgovino znotraj Skupnosti in da je družba Opel Nederland sama od sebe nemudoma sprejela
         korektivne ukrepe.

      41      Sodišče prve stopnje je v točki 199 izpodbijane sodbe presodilo, da se določeni osnovni znesek 40 milijonov EUR ob domnevi,
         da obstajajo trije zatrjevani ukrepi, zdi upravičen in pravilno obrazložen v sporni odločbi. Sodišče prve stopnje pa je v
         točki 200 izpodbijane sodbe vendarle presodilo, da je treba ta znesek zmanjšati glede na dejstvo, da obstoj ukrepa dobave
         ni bil dokazan. V okoliščinah tega primera je Sodišče prve stopnje osnovni znesek v zvezi s težo kršitve določilo na 33 milijonov
         EUR. V točki 203 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje tudi menilo, da je 7,5-odstotno povečanje zneska, ki ga je odmerila
         Komisija, upravičeno glede na trajanje kršitve. Znesek globe je bil zato določen na 35.475.000 EUR.

       Pritožba
      42      Družbi General Motors Nederland in Opel Nederland sta predlagali Sodišču, naj:

      –        izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem se nanaša na domnevno splošno omejevalno strategijo izvozov in politiko premij
         družbe Opel Nederland in potrjuje globo glede na te točke;

      –        sporno odločbo razglasi za nično v delu, v katerem še ni bila razglašena za nično z izpodbijano sodbo in v katerem se nanaša
         na domnevno strategijo izvozov in politiko premij družbe Opel Nederland ter določa globo glede na te točke;

      –        v vsakem primeru zmanjša globo v višini 35.475.000 EUR;
      –        podredno, zadevo vrne Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, da jo ponovno preveri v skladu s sodbo Sodišča;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      43      Komisija je Sodišču predlagala, naj pritožbo zavrne in družbama General Motors Nederland in Opel Nederland naloži plačilo
         stroškov.

      44      Družbi General Motors Nederland in Opel Nederland sta z dopisom z dne 20. junija 2005 Sodišče obvestili, da sta se ti družbi
         združili in da sta zdaj ena sama družba pod poslovnim imenom „General Motors BV“ (v nadaljevanju: družba General Motors).

       Prvi pritožbeni razlog
       Trditve družbe General Motors
      45      V prvem pritožbenem razlogu družba General Motors navaja, da je Sodišče prve stopnje zmotno uporabilo pravo, ko je potrdilo
         ugotovitev Komisije, da je družba Opel Nederland izvajala splošno politiko, usmerjeno k omejitvi vseh izvozov.

      46      Družba General Motors, prvič, trdi, da sklepanje Sodišča prve stopnje očitno izkrivlja besedilo zapisnika sestanka z dne 26.
         septembra 1996, v katerem naj ne bi bilo nobenega napotila na kakršno koli splošno strategijo, usmerjeno k omejitvi vseh izvozov.

      47      Družba General Motors, drugič, navaja, da je Sodišče prve stopnje kršilo obveznost obrazložitve s tem, da je menilo, da Komisija
         svojih trditev ni oprla na notranje dokumente družbe Opel Nederland, in s tem, da se je samo oprlo na te iste dokumente pri
         sklepanju o obstoju splošne strategije za omejevanje vseh izvozov.

      48      Družba General Motors, tretjič, meni, da je sklepanje Sodišča prve stopnje krožno. Trdi, da se je pri sklepanju o obstoju
         splošne strategije, usmerjene k omejitvi izvozov motornih vozil, najprej oprlo na politiko premij, nato pa se je pri ugotavljanju
         omejevalnosti te politike premij oprlo na domnevno splošno strategijo.

      49      Družba General Motors končno uveljavlja, da je Sodišče prve stopnje kršilo obveznost obrazložitve in izkrivilo dokaze, ko
         je v točki 50 izpodbijane sodbe pritrdilo, da razlago Komisije potrjuje dejstvo, da do sestanka z dne 26. septembra 1996 pri
         koncesionarjih še niso bile opravljene revizije in da družba Opel Nederland torej ni mogla vedeti, ali so se koncesionarji
         „izvozniki“ dejansko strinjali s prodajami nepooblaščenim trgovcem. Po mnenju družbe General Motors je bila namreč vsaj ena
         revizija opravljena pred sestankom z dne 26. septembra 1996. Poleg tega naj bi bil pred tem sestankom poslan dopis koncesionarjem,
         s katerim naj bi družba Opel Nederland zahtevala podatke o zakonitosti prodajnih dejavnosti, na katerega pa naj ji koncesionarji
         ne bi zadovoljivo odgovorili.

       Presoja Sodišča
      50      Kot navaja generalni pravobranilec v točki 51 sklepnih predlogov, želi družba General Motors s prvim pritožbenim razlogom,
         čeprav uveljavlja napake obrazložitve, omajati presojo dejanskega stanja, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje, in med drugim
         izpodbijati dokazno vrednost nekaterih dejstev in dokumentov, ki so to pripeljali do sklepa, da je družba Opel Nederland sprejela
         splošno strategijo, usmerjeno k oviranju vseh izvozov.

      51      Glede tega je iz členov 225 ES in 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča razvidno, da je Sodišče prve stopnje edino pristojno
         za ugotavljanje dejstev, razen če bi bila vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev razvidna iz listin v spisu, ki so mu
         bile predložene, in za presojo teh dejstev. Ko je Sodišče prve stopnje ugotovilo ali presodilo dejstva, je Sodišče pristojno,
         da na podlagi člena 225 ES izvršuje nadzor nad pravno opredelitvijo teh dejstev in pravnimi posledicami, ki jih je iz tega
         izpeljalo Sodišče prve stopnje (glej med drugim sodbo z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95
         P, Recueil, str. I-8417, točka 23).

      52      Sodišče zato ni pristojno za ugotavljanje dejstev niti načeloma za presojo dokazov, ki jih je Sodišče prve stopnje sprejelo
         v podporo tem dejstvom. Če so bili namreč ti dokazi pravilno pridobljeni in če so bila glede dokaznega bremena in izvajanja
         dokazov spoštovana splošna načela prava in pravila postopka, ki veljajo zanje, samo Sodišče prve stopnje presodi vrednost,
         ki jo je treba pripisati podatkom, ki so mu bili predloženi (glej med drugim sklep z dne 17. septembra 1998 v zadevi San Marco
         proti Komisiji, C-19/95, Recueil, str. I-4435, točka 40). Ta presoja torej ne pomeni, z izjemo primera izkrivljanja teh podatkov,
         pravnega vprašanja, kot je to, ki je predloženo v nadzor Sodišču (zgoraj navedena sodba Baustahlgewebe proti Komisiji, točka
         24).

      53      Zato je treba zgolj preučiti navedbe družbe General Motors, s katerimi želi prikazati, da naj bi Sodišče prve stopnje izkrivilo
         dokaze.

      54      Glede tega je treba opozoriti, da morajo listine iz spisa očitno kazati na tako izkrivljanje, ne da bi bilo treba ponovno
         presojati dejstva in dokaze (sklep z dne 9. julija 2004 v zadevi Fichtner proti Komisiji, C-116/03 P, neobjavljen v ZOdl.,
         točka 34).

      55      V zvezi z navedbo družbe General Motors, da naj bi Sodišče prve stopnje izkrivilo besedilo zapisnika sestanka z dne 26. septembra
         1996 s tem, da je potrdilo, da to nakazuje na splošno strategijo, usmerjeno k omejitvi izvoznih prodaj, ni sporno, da sta
         družbi General Motors Nederland in Opel Nederland pred Sodiščem prve stopnje priznali, da naj bi dokumenti, na katere se je
         oprla Komisija, zlasti ta zapisnik, nakazovali na obstoj splošne strategije, usmerjene k omejitvi izvoznih prodaj nepooblaščenim
         trgovcem, ki so prepovedane s koncesijskimi pogodbami.

      56      Ker so v zapisniku z dne 26. septembra 1996 omenjeni različni ukrepi za omejitev izvozov, zlasti izključitev izvoznih prodaj
         iz premijskih akcij, ne da bi se razlikovalo med zakonitimi in nezakonitimi izvozi, družbi General Motors ni uspelo dokazati,
         da naj bi Sodišče prve stopnje očitno izkrivilo to listino.

      57      Glede navedbe družbe General Motors, da naj bi Sodišče prve stopnje izkrivilo dokaze s tem, ko je v točki 50 izpodbijane sodbe
         določen pomen priznalo okoliščini, da so bile vse revizije pri koncesionarjih opravljene po 26. septembru 1996, zadošča ugotovitev,
         da pritrditev Sodišča prve stopnje v tej točki 50 nikakor ne more pomeniti izkrivljanja dokazov, ki bi lahko vplivali na sklepanje
         Sodišča prve stopnje o obstoju zgoraj omenjene splošne strategije.

      58      V teh okoliščinah je treba prvi pritožbeni razlog deloma zavreči kot nedopustnega, deloma pa zavrniti kot neutemeljenega.

       Drugi pritožbeni razlog
       Trditve družbe General Motors
      59      Družba General Motors z drugim pritožbenim razlogom uveljavlja, da je Sodišče prve stopnje zmotno uporabilo pravo, ko je potrdilo
         navedbo Komisije, da naj bi družba Opel Nederland izvajala omejevalni sistem premij za prodajo na drobno v nasprotju s členom
         81 ES.

      60      Družba General Motors, prvič, zatrjuje, da je mogoče šteti, da ima sporazum omejevalni namen v smislu člena 81 ES, le če je
         na prvi pogled očitno, da je njegov edini namen ali očitna posledica znatno omejiti konkurenco. Po mnenju družbe General Motors
         politike premij družbe Opel Nederland ni mogoče šteti za tak sporazum.

      61      Drugič, družba General Motors potrjuje, da sodna praksa, ki jo Sodišče prve stopnje navaja v točki 102 izpodbijane sodbe,
         v zvezi s prepovedmi izvoza ali drugih izvoznih ovir, ne podpira sklepa Sodišča prve stopnje, da bi bilo treba politiko premij
         družbe Opel Nederland opredeliti kot sporazum, ki ima omejevalni namen v smislu člena 81 ES. S preširoko razlago tega pojma
         bi poleg tega tvegali, da se kaznujejo sporazumi, ki so popolnoma neškodljivi za konkurenco, in bi tako kršili domnevo nedolžnosti
         in pravico do izjave, ker je ni mogoče ovreči.

      62      Tretjič, družba General Motors meni, da ni pomembna primerjava med domačimi in izvoznimi prodajami, ki jo je Sodišče prve
         stopnje opravilo v točki 100 izpodbijane sodbe. Družba General Motors navaja, da ko so lahko koncesionarji neodvisno od izplačila
         premije dosegli stopnjo dobička in ko dobava vozil ni bila omejena, politika premij družbe Opel Nederland ni zmanjšala interesa
         nizozemskih koncesionarjev, da izvažajo med premijskimi akcijami. Družba General Motors pa vsekakor trdi, da kadar se gospodarske
         razmere domače prodaje na Nizozemskem in izvozne prodaje zelo razlikujejo, zlasti ob upoštevanju povišanega zneska nizozemskega
         davka na vozila, izključitev izvoznih prodaj iz premijskih akcij nujno ne povzroči zvišanja cen ali zmanjšanja dobička pri
         izvoznih prodajah v primerjavi z domačimi prodajami.

      63      Četrtič, družba General Motors uveljavlja, da se je Sodišče prve stopnje v točki 101 izpodbijane sodbe nepravilno oprlo na
         namero družbe Opel Nederland, ko je sklepalo o obstoju sporazuma, ki ima omejevalni namen v smislu člena 81 ES. Namen sporazuma
         v smislu tega člena bi bilo torej treba presojati objektivno in se ne sklicevati na subjektivno namero stranke.

       Presoja Sodišča
      64      Glede prvega dela tega pritožbenega razloga zadošča ugotovitev, kot to pojasnjuje generalni pravobranilec v točki 67 sklepnih
         predlogov, da je, v nasprotju s trditvami družbe General Motors, mogoče šteti, da ima sporazum omejevalni namen, čeprav njegov
         edini namen ni omejevanje konkurence, ampak zasleduje tudi druge, legitimne cilje (glej sodbe z dne 13. julija 1966 v združenih
         zadevah Consten in Grundig proti Komisiji, 56/64 in 58/64, Recueil, str. 429, 496; zgoraj navedeno sodbo IAZ in drugi proti
         Komisiji, točka 25; z dne 8. julija 1999 v zadevi Montecatini proti Komisiji, C-235/92 P, Recueil, str. I-4539, točka 122,
         in z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C‑238/99 P, C-244/99 P,
         C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil, str. I‑8375, točka 491).

      65      Iz tega sledi, da je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.

      66      Iz drugega dela drugega pritožbenega razloga iz sodne prakse, navedene v točki 102 izpodbijane sodbe, in kot to Sodišče prve
         stopnje pravilno opozarja v tem delu, je razvidno, da je treba upoštevati ne le besedilo sporazuma, ampak tudi druge dejavnike,
         kot so cilji, ki jih sporazum kot tak zasleduje, ob upoštevanju gospodarskega in pravnega okvira, da bi se ugotovilo, ali
         ima sporazum omejevalni namen v smislu člena 81 ES.

      67      Čeprav sodna praksa, navedena v točki 102 izpodbijane sodbe, zadeva prepovedi uvoza in primerljive omejitve, je iz te sodne
         prakse razvidno, da ima sporazum glede distribucije omejevalni namen v smislu člena 81 ES, čeprav se jasno kaže volja, da
         se izvozne prodaje obravnavajo manj ugodno kot domače prodaje in da se tako povzroči razdelitev zadevnega trga (glej, med
         drugim, v tem smislu zgoraj navedeno sodbo IAZ, točka 23).

      68      Kot potrjuje generalni pravobranilec v točki 72 sklepnih predlogov, takega namena ni mogoče uresničiti samo z neposrednimi
         izvoznimi omejitvami, ampak tudi z neposrednimi ukrepi, kot so ti, ki se obravnavajo v tej zadevi, kadar vplivajo na gospodarske
         razmere teh operacij.

      69      Zato se zdi, da je Sodišče prve stopnje svoje sklepanje smelo opreti na sklicevanje na sodno prakso, navedeno v točki 102
         izpodbijane sodbe.

      70      V teh okoliščinah tudi ni mogoče šteti, da ta sodba vsebuje preobširno opredelitev pojma sporazum z omejevalnim namenom v
         smislu člena 81 ES in v nasprotju z domnevo nedolžnosti ali pravico do izjave.

      71      Zato je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.

      72      Dalje, glede tretjega dela drugega pritožbenega razloga je treba navesti, da je treba za presojo, ali je sporazum treba šteti
         za prepovedanega zaradi izkrivljanja konkurence, v skladu z ustaljeno sodno prakso preučiti konkurenco v dejanskem okviru,
         v katerem bi nastala, če ne bi bilo spornega sporazuma (glej sodbi z dne 28. maja 1998 v zadevi Deere proti Komisiji, C‑7/95
         P, Recueil, str. I‑3111, točka 76, in v zadevi New Holland Ford proti Komisiji, C‑8/95 P, Recueil, str. I‑3175, točka 90).

      73      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 74 sklepnih predlogov, je bilo treba v takih okoliščinah, kot so predmet te
         zadeve, preučiti ravnanje nizozemskih koncesionarjev in konkurenčni položaj na zadevnem trgu, če izvozne prodaje ne bi bile
         izključene iz politike premij.

      74      Zdi se, da je Sodišče prve stopnje dejansko opravilo tako presojo, ko je med drugim v točki 100 izpodbijane sodbe ugotovilo,
         da je bil zato, ker se premije niso več podeljevale za izvozne prodaje, gospodarski manevrski prostor koncesionarjev pri opravljanju
         take prodaje zmanjšan v primerjavi s tistim, ki so ga imeli pri opravljanju domačih prodaj.

      75      Okoliščina, da zaradi davčne neusklajenosti za domače prodaje na Nizozemskem in za izvozne prodaje ne veljajo enaki pogoji,
         ne vpliva na ta sklep.

      76      Zato je treba tretji del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljenega.

      77      Končno, glede četrtega dela drugega pritožbenega razloga, da naj bi Sodišče prve stopnje v točki 101 izpodbijane sodbe storilo
         napako, ko se je oprlo na namero družbe Opel Nederland, da omeji konkurenco, je treba pojasniti, da dokaz o tej nameri ni
         nujen dejavnik, ki je potreben za ugotovitev, ali je bil namen sporazuma taka omejitev (glej v tem smislu zgoraj navedeni
         sodbi Miller proti Komisiji, točka 18, ter CRAM in Rheinzink proti Komisiji, točka 26).

      78      Nasprotno, čeprav namera strank ni nujen dejavnik za določitev omejevalne narave sporazuma, Komisiji in sodišču Skupnosti
         nič ne prepoveduje, da upoštevata to namero (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo IAZ in drugi proti Komisiji, točke od
         23 do 25).

      79      Iz tega je razvidno, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 79 sklepnih predlogov, da se je Sodišče prve stopnje pri
         določitvi, ali je izključitev izvoznih prodaj iz sistema premij zasledovala omejevalni namen v smislu člena 81 ES, lahko upravičeno
         oprlo tudi na namere družbe Opel Nederland.

      80      Zato je treba četrti del drugega pritožbenega razloga zavrniti in tako tudi ta pritožbeni razlog v celoti.

       Tretji pritožbeni razlog
       Trditve družbe General Motors
      81      Družba General Motors trdi, da je Sodišče prve stopnje zmotno uporabilo pravo, ko je v bistvenem potrdilo izračun globe, ki
         ga je Komisija opravila v sporni odločbi.

      82      Prvič, meni, da je z obrazložitvijo izpodbijane sodbe glede globe kršila člen 15(2) Uredbe št. 17, ker se je oprla na napačne
         sklepe glede obstoja domnevne splošne strategije, usmerjene k omejitvi izvozov, in glede skladnosti politike premij s členom
         81 ES.

      83      Drugič, družba General Motors zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje zmotno uporabilo pravo in izkrivilo dokaze, ko je presodilo,
         da dejanja družbe Opel Nederland niso pomenila prenehanja kršitve takoj, ko je posegla Komisija.

      84      Tretjič, družba General Motors navaja, da je Komisija v več drugih primerih priznala, da hitro prenehanje kršitve pomeni olajševalno
         okoliščino, ki upravičuje zmanjšanje globe. Med drugim napotuje na Odločbo Komisije 2002/405/ES z dne 20. junija 2001 v zvezi
         s postopkom na podlagi člena 82 Pogodbe ES (zadeva COMP/E‑2/36.041/PO ‑ Michelin) (UL 2002, L 143, str. 1), v kateri je prenehanje
         kršitve pred izjavo o ugovorih, vendar tri leta po začetku preiskave in leto in pol po tem, ko je Komisija opravila preglede
         na samem kraju, ustvarilo „pravico do olajševalnih okoliščin“.

       Presoja Sodišča
      85      Najprej je treba ugotoviti, da je prvi del tretjega pritožbenega razloga neposredno povezan s trditvami, ki jih je družba
         General Motors podala v utemeljitvi prvih dveh pritožbenih razlogov, da naj režim premij ne bi pomenil kršitve člena 81 ES.
         Ker so bile te trditve zavrnjene s preizkusom teh pritožbenih razlogov, je posledično treba zavrniti prvi del tretjega pritožbenega
         razloga.

      86      V zvezi z drugim in tretjim delom tretjega pritožbenega razloga je treba opozoriti, da Smernice o načinu določanja glob, naloženih
         v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, predvidevajo zmanjšanje osnovnega zneska globe ob olajševalnih
         okoliščinah, kot je prenehanje kršitev takoj, ko poseže Komisija.

      87      Ni sporno, da je družba Opel Nederland odpravila režim premij šele 20. januarja 1998, to je več kot eno leto po prvih posegih
         Komisije.

      88      Čeprav je Komisija v primerljivem položaju zmanjšala globo, je lahko Sodišče prve stopnje v teh okoliščinah v točki 204 izpodbijane
         sodbe pravilno ugotovilo, da Komisija ni bila dolžna upoštevati olajševalnih okoliščin v sporni odločbi.

      89      Zato je treba drugi in tretji del tretjega pritožbenega razloga zavrniti in tako ta pritožbeni razlog v celoti.

      90      Ker noben pritožbeni razlog, ki ga je družba General Motors uveljavljala v pritožbi, ni utemeljen, je treba pritožbo zavrniti.

       Stroški
      91      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj se družbi General Motors naloži plačilo stroškov
         in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      General Motors BV se naloži plačilo stroškov postopka.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.