title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 16. januarja 2007. # Calavo Growers, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke CALVO - Prejšnja besedna znamka Skupnosti CALAVO - Dopustnost ugovora - Obrazložitev ugovora vloženega v jeziku ki ni jezik postopka - Člen 74(1) Uredbe (ES) št. 40/94 - Pravilo 20(3) Uredbe (ES) št. 2868/95. # Zadeva T-53/05.

text:
      Zadeva T-53/05
      Calavo Growers, Inc.
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu
      (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke CALVO – Prejšnja besedna znamka Skupnosti CALAVO – Dopustnost ugovora – Obrazložitev ugovora, vloženega v jeziku, ki ni jezik postopka – Člen 74(1) Uredbe (ES) št. 40/94 – Pravilo 20(3) Uredbe (ES) št. 2868/95“
      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora
      (Uredba Sveta št. 40/94, člena 42(3) in 74(1); Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravilo 20(3))
      Če je v okviru postopka z ugovorom zoper registracijo znamke Skupnosti obrazložitev omejena zgolj na navedbo „verjetnost zmede“,
         medtem ko obrazložitve razlogov ugovora, predložene v jeziku, ki ni jezik ugovora, oddelek za ugovore ni mogel upoštevati,
         je treba vprašanje, ali bi lahko oddelek za ugovore v teh okoliščinah upravičeno ugotavljal vsebino zahtevka, presoditi glede
         na člen 74(1) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa, da je preizkus omejen na zahtevani ukrep ter na dejstva, dokaze
         in navedbe, ki so jih podale stranke, in glede na pravilo 20(3) Uredbe št. 2868/95 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje
         Uredbe št. 40/94, ki določa, da če prijavitelj ne poda nobenih stališč, lahko Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
         in modeli) odloči o ugovoru na podlagi dokazov, ki jih ima na voljo.

      V zvezi s tem so merila uporabe relativnega razloga za zavrnitev ali vsake druge določbe, na katere se stranke sklicujejo
         v utemeljitvi prijav, po naravi del pravnih navedb, ki so Uradu predložena v preizkus.

      V teh okoliščinah odbor za pritožbe ne prekorači svojih pristojnosti, ko preveri verjetnost zmede, če se je to preverjanje
         lahko izvedlo le na podlagi primerjave nasprotujočih si znakov in zadevnih proizvodov, in ko so vse informacije v zvezi s
         tema dvema meriloma vsebovane v prijavi znamke, registraciji prejšnje znamke in v delu ugovora, predloženem v jeziku ugovora,
         ne da bi bilo treba uporabiti pojasnitev razlogov, predloženo v drugem jeziku, ali druge vire podatkov.

      (Glej točke 58, 59, 66 in 68.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 16. januarja 2007(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke CALVO – Prejšnja besedna znamka Skupnosti CALAVO – Dopustnost ugovora – Obrazložitev ugovora, vloženega v jeziku, ki ni jezik postopka – Člen 74(1) Uredbe (ES) št. 40/94 – Pravilo 20(3) Uredbe (ES) št. 2868/95“
      V zadevi T‑53/05,
      Calavo Growers,      Inc., s sedežem v Santa Ani (Združene države Amerike), ki jo zastopata E. Armijo Chávarri in A. Castán Pérez-Gómez, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa J. García Murillo, zastopnica,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Sodiščem prve stopnje, je bila
      Luis Calvo Sanz, SA, s sedežem v Carballu (Španija), ki jo zastopata J. Rivas Zurdo in E. López Leiva, odvetnika,

      zaradi tožbe proti odločbi prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 8. novembra 2004 (zadeva R 159/2004‑1) v zvezi s postopkom
         z ugovorom med družbo Calavo Growers, Inc. in družbo Luis Calvo Sanz, SA,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),

      v sestavi J. Pirrung, predsednik senata, A. W. H. Meij, sodnik, in I. Pelikánová, sodnica,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Družba Luis Calvo Sanz, SA, je 8. Marca 2001 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) kot znamko
         Skupnosti prijavila figurativno znamko, prikazano spodaj.

      2        Proizvodi, za katere se zahteva registracija znamke, spadajo v razred 29, 30 in 31 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in za posamezen razred
         ustrezajo tem opisom:

      –        razred 29: „meso, ribe, perutnina in divjačina; mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji,
         marmelade, kompoti; jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“;

      –        razred 30: „kava, čaj, kakav, sladkor, riž, tapioka, sago, kavni nadomestki; moka in izdelki iz žitaric, kruh, pecivo in slaščice,
         sladoled; med, melasni sirup; kvas, pecilni prašek; sol, gorčica; kis, omake (začimba), začimbe; led“;

      –        razred 31: „poljedelski, vrtnarski, gozdarski proizvodi in semensko zrnje, ki jih ne obsegajo drugi razredi; žive živali;
         sveže sadje in zelenjava; semena, naravne rastline in sveže cvetje; živalska krmila, slad“.

      3        Zahteva za registracijo je bila 24. septembra 2001 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 84/2001.

      4        Družba Calavo Growers Inc. je 21. decembra 2001 vložila ugovor zoper prijavo znamke Skupnosti. Ugovor je bil sestavljen iz
         dveh delov. Prvi del, napisan v španskem jeziku in imenovan „Escrito de Oposición“ (v nadaljevanju: obrazec), je v obliki
         obrazca, ki je prevzel številke in naslove od uradnega obrazca UUNT, in pod naslovom „Jezik ugovora“ vsebuje navedbo „ES“,
         pod naslovom „Razlogi za ugovor“ pa navedbo „94 ugovor temelji na prejšnji znamki in verjetnosti zmede“. Drugi del, napisan
         v angleškem jeziku in imenovan „Notice of Opposition“ (v nadaljevanju: obrazložitev razlogov), vsebuje na treh straneh razlage,
         pod uvodno navedbo „99 Explanations of grounds“, razloge za ugovor.

      5        Ugovor je temeljil na prijavi besedne znamke Skupnosti št. 102 822 CALAVO, vloženi 1. aprila 1996 in registrirani 26. avgusta
         1998 za proizvode iz razredov 29 in 31 Nicejskega aranžmaja, in ustrezno za vsakega od razredov na tem opisu:

      –        razred 29: „meso, ribe, perutnina in divjačina; mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji,
         marmelade, kompoti; jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba; Pripravljen in zamrznjen avokado in gvakamole;
         suha papaja in mango“;

      –        razred 31: „poljedelski, vrtnarski, gozdarski proizvodi in semensko zrnje, ki jih ne obsegajo drugi razredi; žive živali;
         sveža sadje in zelenjava; semena, naravne rastline in sveže cvetje; živalska krmila, slad; sveži avokado, papaja in mango“.

      6        Ugovor je temeljil na vseh proizvodih, označenih s prejšnjo znamko, in se je nanašal na vse proizvode, navedene v prijavi
         znamke.

      7        Oddelek za ugovore UUNT je z odločbo z dne 18. decembra 2003 delno ugodil ugovoru, ko je za določene proizvode ugotovil obstoj
         verjetnosti zmede med nasprotujočima si znakoma. V tej odločbi je navedeno, da ni mogoče upoštevati na obrazcu pojasnjenih
         razlogov ugovarjajoče stranke (tožeča stranka pred Sodiščem prve stopnje), glede na to, da je bil ta dokument predložen v
         jeziku, ki ni jezik postopka, in njegov prevod v jezik postopka ni bil opravljen v roku, ki ga je določil UUNT.

      8        Zoper to odločbo je intervenientka 18. Februarja 2004 vložila pritožbo. Prvi odbor za pritožbe UUNT je 8. Novembra 2004 ugodil
         tej pritožbi in razveljavil odločbo oddelka za ugovore. S to odločbo (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), o kateri je bila
         tožeča stranka obveščena 12. novembra 2004, je odbor za pritožbe zavrnil ugovor in naložil ugovarjajoči stranki plačilo stroškov,
         ki jih je priglasila tožeča stranka (intervenientka pred Sodiščem prve stopnje) v postopku z ugovorom in pritožbenem postopku.

      9        V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe menil, da oddelek za ugovore ni bil pooblaščen za preizkus ugovora po uradni dolžnosti
         in mu zato ne more delno ugoditi. Ugovor bi moral biti označen kot nepravilen, saj se je pri razlogu za ugovor omejeval na
         „verjetnost zmede“, ne da bi pri tem podal kakršno koli dodatno obrazložitev v jeziku postopka.

      10      Odbor za pritožbe je menil, da je oddelek za ugovore kršil „načelo dispozitivnosti“, v skladu s katerim stranki določita vsebino
         spora, kot tudi načelo razpolaganja strank z enakimi pravnimi sredstvi, ki se uporablja v postopku z ugovorom in je določeno
         v členu 74(1) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), na podlagi katerega
         UUNT ne more preveriti dejstev po uradni dolžnosti, saj je pri preizkusu omejen na pravna sredstva ter na dejstva, dokaze
         in navedbe, ki so jih podale stranke.

      11      Odbor za pritožbe meni, da mora ugovarjajoča stranka predložiti in dokazati razloge, na katerih temelji ugovor, in da abstraktna
         navedba „verjetnost zmede“ ne zadostuje. Meni, da je treba navesti in dokazati odločilne dejavnike verjetnosti zmede v tem
         primeru. Če ugovarjajoča stranka ne izpolni te zahteve, UUNT nikakor ne more popraviti te pomanjkljivosti v postopku, saj
         ni več pristojen za preizkus po uradni dolžnosti, ker mora biti nepristranski in ne more delovati hkrati v vlogi sodnika in
         stranke. Izpodbijana odločba na koncu ugotavlja, da je treba uporabiti sankcijo zaradi nespoštovanja te postopkovne zahteve,
         in sicer zavrniti ugovor kot neutemeljenega.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje in predlogi strank
      12      Tožeča stranka je 24. Januarja 2002 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo.

      13      Intervenientka in UUNT sta 20. in 25. Julija 2005 vložila vsak svoj odgovor na tožbo.

      14      Z dopisi, predloženimi sodnemu tajništvu Sodišča prve stopnje 4. in 5. avgusta 2005, sta tožeča stranka in intervenientka
         zaprosili za možnost vložitve replike. Predsednik drugega senata je 17. Avgusta 2005 odločil, da na podlagi člena 135(2) Poslovnika
         Sodišča prve stopnje ni potrebna nadaljnja izmenjava pisnih vlog. Vseeno se je odločil dopustiti intervenientki, da vloži
         pisno vlogo, da bi tako lahko podala stališče o odgovoru UUNT na tožbo, v katerem se ta strinja s trditvami tožeče stranke.
         Intervenientka je vložila dodatno vlogo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 10. Oktobra 2005.

      15      Z dopisom, predloženim sodnemu tajništvu Sodišča prve stopnje 27. Oktobra 2005, je tožeča stranka ponovila svoj zahtevek z
         dne 4. avgusta in navedla, da bi želela odgovoriti tudi na očitke, ki jih je intervenientka lahko navedla v svoji dodatni
         vlogi. Z odločbo z dne 22. novembra 2005 je predsednik drugega odbora zavrnil ta zahtevek.

      16      Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (drugi senat) odločilo, da začne ustni postopek brez predhodnih
         pripravljalnih ukrepov.

      17      Stranke so ustno podale stališča in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi z dne 11. julija 2006. UUNT je
         poleg tega v zvezi s pisnim postopkom priglasil stroške.

      18      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      19      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        vrne zadevo odboru za pritožbe, da lahko ta odloči o vprašanju obstoja verjetnosti zmede med nasprotujočima si znakoma;
      –        vsaki izmed strank naloži plačilo njenih stroškov.
      20      Intervenientka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        v celoti zavrne tožbo in potrdi izpodbijano odločbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov, ki jih je v pritožbenem postopku priglasila intervenientka.
       Pravo
      21      Pri obrazložitvi svojih predlogov tožeča stranka navaja en sam tožbeni razlog, in sicer kršitev členov 42(3) in 74(1) Uredbe
         št. 40/94 v povezavi s pravilom 20(3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 o določitvi podrobnih pravil
         za izvajanje Uredbe št. 40/94 (UL L 303, str. 1).

       Dopustnost predlogov UUNT
       Trditve strank
      22      UUNT meni, da so predlogi tožeče stranke utemeljeni, saj izpodbijana odločba ni v skladu s prakso tega organa na področju
         dopustnosti in utemeljenosti ugovora.

      23      Intervenientka nasprotuje temu, da bi se UUNT lahko pridružil tožbi tožeče stranke. Meni, da bi bilo to nekonsistentno in
         neskladno z načeloma varovanja pravic in pravne varnosti. UUNT naj bi dejansko zahteval razveljavitev odločbe, ki jo je sam
         sprejel. Za tako spremembo stališča bi se moral UUNT seznaniti z mnenjem odbora za pritožbe, razen če se je spremenila zakonodaja
         ali so se pojavili dodatni podatki, ki bi upravičili te drastične spremembe. Vendar takih elementov v zadevnem primeru ni.

      24      Po mnenju intervenientke se v primerih, kot je ta, sodna praksa Sodišča prve stopnje, na katero se sklicuje UUNT pri obrazložitvi
         svojega ravnanja, ne more uporabiti.

      25      Poleg tega je intervenientka trdila, da bi se moral UUNT zanesti na varstvo, ki ga dajeta člena 130(1) in 133(2) Poslovnika,
         v smislu katerega so tožbe vložene proti UUNT kot toženi stranki, in v skladu s členom 134(2) Poslovnika se lahko le intervenientka
         pridruži predlogom ene od glavnih strank ali podpre omenjene predloge. Vendar je v zadevnem primeru ostala edina, ki resnično
         brani izpodbijano odločbo, in UUNT naj bi tako kršil svoj postopkovni položaj.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      26      Sodišče prve stopnje je glede postopka v zvezi z odločbo odbora za pritožbe, ki je odločil o postopku o ugovoru, odločilo,
         da če UUNT nima potrebnega procesnega upravičenja za vložitev tožbe zoper odločbo odbora za pritožbe, naj ne bi bil zavezan
         sistematično braniti vsake izpodbijane odločbe odbora za pritožbe ali obligatorno zahtevati zavrnitev vsake tožbe zoper tako
         odločbo (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 30. Junija 2004 v zadevi GE Betz proti UUNT – Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02,
         ZOdl., str. II-1845, točka 34, in z dne 25. Oktobra 2005 v zadevi Peek & Cloppenburg proti UUNT (Cloppenburg), T‑379/03, ZOdl.,
         str. II-4633, točka 22).

      27      Nič ne nasprotuje temu, da se UUNT pridruži predlogu tožeče stranke ali, še več, da se zadovolji s tem, da zadevo prepusti
         Sodišču prve stopnje, pri čemer predloži vse trditve, za katere meni, da so ustrezne za pojasnitev Sodišču prve stopnje (zgoraj
         navedeni sodbi BIOMATE, točka 36, in Cloppenburg, točka 22). Nasprotno pa ne more izdati predlogov za razveljavitev ali spremembo
         odločbe odbora za pritožbe pri točki, ki ni bila izpostavljena v vlogi, ali predložiti tožbenih razlogov, ki niso bili predstavljeni
         v vlogi (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Vedial proti UUNT, C‑106/03 P, ZOdl., str. I‑9573,
         točka 34, in zgoraj navedeno sodbo Cloppenburg, točka 22).

      28      Sodišče prve stopnje je sicer ravno tako presodilo, da se ta sodna praksa uporabi tudi v postopkih inter partes in v postopkih ex parte (zgoraj navedena sodba Cloppenburg, točka 24).

      29      Iz te sodne prakse izhaja, da morajo biti predlogi, s katerimi se UUNT pridružuje predlogom tožeče stranke za razveljavitev,
         razglašeni za dopustne, če skupaj s trditvami, navedenimi v njihovo podporo, ne presegajo okvira predlogov in tožbenih razlogov,
         ki jih je predložila tožeča stranka. Vendar je v tej zadevi UUNT upošteval omenjeni okvir, saj je za obrazložitev svojih predlogov
         za razveljavitev izpodbijane odločbe uporabil enake tožbene razloge kot tožeča stranka.

      30      Posledično lahko UUNT, kot v tej zadevi, brez spreminjanja okoliščin spora predlaga razveljavitev izpodbijane odločbe, naj
         se dovoli zahtevek tožeče stranke za razveljavitev izpodbijane odločbe. Treba je torej ugotoviti, da so predlogi UUNT dopustni.

       Obseg predmeta spora
       Trditve strank
      31      Intervenientka meni, da za rešitev tega spora ni treba preizkusiti dopustnosti ugovora tožeče stranke pred UUNT. Po njenem
         mnenju izpodbijana odločba ni zavrnila ugovora kot nedopustnega, ampak iz vsebinskih razlogov, in sicer kot neutemeljenega.
         V tej zadevi naj torej ne bi šlo za preizkus določb o vsebini ugovora, temveč bolj za člen 74(1) Uredbe št. 40/94, ker naj
         bi spor nastal zaradi pomanjkanja dokazov in stališč v podporo ugovoru.

      32      Tožeča stranka in UUNT nasprotujeta trditvam intervenientke.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      33      Po preizkusu obrazložitve izpodbijane odločbe je kljub nejasnosti glede terminologije treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe
         zavrnil ugovor na podlagi ugotovitev, ki se nanašajo na dopustnost.

      34      Na dopustnost ugovora se nanašajo zlasti ugoovitve iz točke 16 omenjene odločbe, ki se nanašajo na dopustnost ugovora, čeprav
         ta izraz ni bil uporabljen. Ker je odbor za pritožbe ocenil, da se mora o vprašanju glede pristojnosti oddelka za ugovore
         za preučitev utemeljenosti ugovora dejansko odločiti pred ugotavljanjem utemeljenosti zadeve, to pomeni, da se to vprašanje
         ne nanaša na temelj. Nato je v točki 17 iste odločbe odbor za pritožbe preveril dopustnost ugovora, ker je ugotovil bistveno
         napako na obrazcu, ki ga je vložila tožeča stranka.

      35      Res je, da v zvezi s tem odbor ne postavi sklepa, s katerim bi ugovor jasno razglasil za nedopustnega. Nasprotno v točki 19
         in fine kot tudi v točki 21 o ugotovitvah v jeziku postopka izpodbijane odločbe dvakrat omenja zavrnitev ugovora „kot neutemeljenega“.
         Vendar je v primeru razlike med vsebino odločbe odbora za pritožbe in izrazi, ki jih je ta uporabil pri obrazložitvi, dolžnost
         Sodišča prve stopnje, da za razkritje dejanske vsebine razloži to odločbo.

      36      S tem v zvezi je treba ugotoviti, da odbor za pritožbe nikjer ne omenja utemeljenosti ugovora – to je vprašanje, ali v tej
         zadevi obstaja oziroma ne obstaja verjetnost zmede med nasprotujočima si znakoma. Tako je treba ugotoviti, čeprav formulacije
         v zvezi z zavrnitvijo ugovora v okviru obrazložitve izpodbijane odločbe kažejo drugače, da ugovor tožeče stranke ni bil zavrnjen
         kot neutemeljen, temveč kot nedopusten.

      37      Očitku intervenientke torej ni treba ugoditi.

       Dopustnost ugovora
       Trditve strank
      38      Tožeča stranka potrjuje, da je na obrazcu, ki ga je vložila, izrecno navedeno, da je ugovor temeljil na prejšnji znamki in
         verjetnosti zmede. Ta podatek bi zadostil minimalnim zahtevam obrazložitve, ki je zahtevana s členom 42(3) Uredbe št. 40/94
         in pravilom 18 Uredbe št. 2868/95, ker je, po eni strani, razlog za ugovor mogoče ugotoviti iz podatkov, predloženih v ugovoru,
         in ker, po drugi strani, na podlagi teh podatkov tako tožeča stranka kot UUNT lahko razumeta navedeni ugovorni razlog.

      39      S pravilom 20(3) Uredbe št. 2868/95 je poleg tega jasno predvideno, da pomanjkanje podrobnih podatkov v zvezi z dejstvi in
         dokazi za utemeljitev ugovora ni razlog za njegovo nedopustnost.

      40      UUNT trdi, da je bilo na obrazcu, ki ga je vložila tožeča stranka, v jeziku postopka, to je v španščini, jasno in nedvoumno
         navedeno, da ugovor temelji na obstoju prejšnje znamke – v obravnavani zadevi, jasno določena registracija Skupnosti – in
         obstoju verjetnosti zmede.

      41      Člen 42(3) Uredbe št. 40/94 določa, da mora biti ugovor v pisni obliki in da morajo biti v njem navedeni razlogi, vendar naj
         to ne bi pomenilo, da mora zato, da bi bil dopusten, vsebovati natančen opis razlogov, na katere se ugovarjajoča stranka opira.
         V zvezi s tem je v zadnjem stavku člena 42(3) predložitev dejstev, dokazov in vprašanj ugovarjajoče stranke v podporo svojemu
         primeru, navedena zgolj kot možnost, kar naj bi bilo potrjeno z drugimi jezikovnimi različicami Uredbe št. 40/94.

      42      UUNT poudarja, da je ta položaj v skladu tako z njegovo prakso kot tudi z vprašanji o dopustnosti ugovora, ki so navedena
         v direktivah o postopku z ugovorom.

      43      Intervenientka trdi, da čeprav je vedno izpodbijala ugovor le v temelju, ni mogoče sklepati, da sprejema dopustnost ugovora,
         ki je tako nepopolno napisan.

      44      Intervenientka med drugim meni, da tožeča stranka z ugovorom ni izpodbijala pravilne uporabe Uredbe št. 40/94 s strani odbora
         za pritožbe. Tožeča stranka naj ne bi spoštovala obveznosti predložitve dokaznih sredstev in stališč, ki bi upravičili ugovor,
         domnevni dokazi in podatki, ki so bili na voljo oddelku za ugovore, pa so bili le v kratki in abstraktni navedbi „verjetnosti
         zmede“ na obrazcu, ki ga je vložila ugovarjajoča stranka.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      45      Pravilo 18 Uredbe št. 2868/95 v različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja, našteva okoliščine, v katerih UUNT
         lahko zavrne ugovor kot nedopusten. Te okoliščine so: nespoštovanje pogojev iz člena 42 ali drugih določb Uredbe št. 40/94
         in Uredbe št. 2868/95 ter nejasna določitev prijave, proti kateri je ugovor vložen, oziroma prejšnje znamke, na podlagi katere
         je vložen.

      46      V tej zadevi je jasno, da je obrazec, ki ga je vložila tožeča stranka, vseboval natančno določitev izpodbijane prijave kot
         tudi prejšnje znamke Skupnosti, na katero se sklicuje. Ostane torej preizkus skladnosti ugovora s členom 42 Uredbe št. 40/94
         in pravilom 15 Uredbe št. 2868/95.

      47      Glede pravila 15 Uredbe št. 2868/95 v različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja, je treba poudariti, da določa
         štiri skupine elementov, ki jih mora vsebovati ugovor, in sicer prijavo, proti kateri se vloži ugovor, prejšnjo znamko ali
         prejšnjo pravico, na kateri temelji ugovor, stranko, ki ugovarja, in obrazložitev razlogov, na katerih temelji ugovor. V zvezi
         z zadnjo točko, upoštevno v tej zadevi, se zahteva le „natančna obrazložitev“ razlogov.

      48      Člen 42(3) Uredbe št. 40/94 določa, da mora biti ugovor v pisni obliki in da morajo biti v njem navedeni razlogi. V skladu
         z zadnjim stavkom tega člena lahko vložnik ugovora v podporo svojemu primeru v roku, ki ga določi UUNT, predloži dejstva,
         dokaze in vprašanja.

      49      V zvezi z dopustnostjo ugovora lahko iz tega sklepamo, prvič, da morajo biti razlogi dopustnosti natančno obrazloženi in,
         drugič, da je treba razlikovati med pojmoma „navedba razlogov“ na eni strani in „dejstva, dokazi in vprašanja“ na drugi. Obrazložitev
         ugovora je nujen pogoj za njegovo dopustnost, dejstva, dokazi in vprašanja v zvezi z njim pa so neobvezna, kar nakazuje uporaba
         besede „lahko“ (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13. junija 2002 v zadevi Chef Revival USA proti UUNT –
         Massagué Marín (Chef), T‑232/00, Recueil, str. II-2749, točka 31).

      50      Vendar je treba ugotoviti, da navedba „ugovor temelji na verjetnosti zmede“, ki jo je tožeča stranka navedla na obrazcu, in
         sicer pod naslovom „Razlogi ugovora“, pomeni popolnoma jasen in natančen opis relativnega razloga za zavrnitev registracije
         na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Ta navedba tako UUNT kot prijavitelju predvsem omogoča, da izvesta, na katerem
         razlogu temelji ugovor, in na podlagi tega pripravita preizkus zadeve in obrambo.

      51      Preizkus uradnega obrazca UUNT, čeprav vsebina tega dokumenta ne more sama po sebi zavezovati Sodišča prve stopnje, samo še
         potrdi to ugotovitev. V tem dokumentu je pod naslovom „Razlogi ugovora“ prazno okence, ki ga je treba prečrtati in ki mu sledijo
         številka 94 ter besedi „verjetnost zmede“. Pri izpolnjevanju tega uradnega obrazca za določitev razloga ugovora torej zadostuje,
         da se prečrta to okence. V zvezi s tem je treba poudariti, da uporaba uradnega obrazca nikakor ni obvezna. To izhaja iz pravila
         83(6) Uredbe št. 2868/95, s katerim je dovoljena uporaba enake vsebine in formata, kot ju imajo obrazci UUNT, na primer uporaba
         obrazcev, izdelanih z elektronsko obdelavo podatkov. Iz tega izhaja, da glede vsebine neuradnega obrazca ne moremo biti strožji
         kot pri uradnem obrazcu. Izrecna navedba tožeče stranke na svojem obrazcu, je enako natančna kot prečrtano ustrezno okence
         na uradnem obrazcu.

      52      Posledično je ugovor tožeče stranke, vložen na obrazcu, dopusten.

       Ali je oddelek za ugovore presegel pooblastila, ko je zavrnil ugovor kot neutemeljenega zaradi neobstoja prevoda pojasnitve
            razlogov
       Trditve strank
      53      Tožeča stranka trdi, da je oddelek za ugovore v skladu s pravilom 20(3) Uredbe št. 2868/95 imel možnost izdati odločbo o ugovoru
         na podlagi dokazov, ki jih je imel na voljo. V zvezi s tem opozarja, da čeprav oddelek za ugovore ni sprejel njenih stališč,
         vsebovanih v pojasnitvi razlogov, so bile njene naknadne izjave z dne 20. decembra 2002 v odgovor stališčem intervenientke
         z dne 21. oktobra 2002 sprejete in del spisa, takoj ko je oddelek za ugovore izdal svojo odločbo. Tožeča stranka poudarja,
         da ta zadnja listina, brana skupaj z obrazcem, omogoča natančno ugotovitev ter jasno določitev stališč in mnenj, ki jih zastopata
         stranki.

      54      UUNT meni, da je v tej zadevi oddelek za ugovore imel možnost odločiti o ugovoru, saj je poznal vse upoštevne elemente za
         ta namen, to je prijavo znamke Skupnosti in proizvode, proti katerim je bil vložen ugovor, predhodno pravico, na kateri temelji
         ugovor (ker gre za znamko Skupnosti), zadevne proizvode in navedeni razlog verjetnosti zmede.

      55      Intervenientka trdi, da je utemeljitev prvega pritožbenega odbora brezhibna ter v skladu s členom 74(1) Uredbe št. 40/94 in
         sodno prakso Sodišča prve stopnje.

      56      Po njenem mnenju ima obrazec, ki ga je vložila tožeča stranka, bistveno napako, ker se pri navedbi razloga ugovora omejuje
         na „verjetnost zmede“ brez kakršne koli dodatne obrazložitve. Kljub temu je oddelek za ugovore preizkusil ugovor in mu delno
         ugodil. S takim ravnanjem naj bi kršil „načelo dispozitivnosti“ kot tudi načeli predložitve dokazov strank in enakosti pravnih
         sredstev, ki jih imata stranki na voljo; zadnji načeli prevladujeta v postopku z ugovorom, vsa tri pa so uzakonjena s členom
         74(1) Uredbe št. 40/94. V skladu s to določbo UUNT v postopku glede relativnih razlogov za zavrnitev registracije ne bi mogel
         preveriti dejstev po uradni dolžnosti; nasprotno, preizkus je omejen na zahtevani ukrep ter na dejstva, dokaze in navedbe,
         ki so jih podale stranke, kar bi bil izraz postopkovnega pravila iudex judicare debet secundum allegata et probata partibus.

      57      Intervenientka trdi, da zgolj abstraktna omemba „verjetnosti zmede“ ne zadostuje za spoštovanje obveznosti, ki izhajajo iz
         člena 74(1) Uredbe št. 40/94, v katerem je ugovarjajoči stranki naloženo breme navajanja in dokazovanja dejanskega obstoja
         razloga za ugovor, na katerega se sklicuje. Treba bi bilo navesti in dokazati, da v tej zadevi obstajajo odločilni dejavniki
         verjetnosti zmede. Če ugovarjajoča stranka ni izpolnila te obveznosti, UUNT ne more odpraviti te pomanjkljivosti; dejansko
         ne bi bil več pristojen za preverjanje po uradni dolžnosti, ker mora biti nepristranski in ne more delovati hkrati v vlogi
         sodnika in stranke. Intervenientka meni, da bi UUNT moral naložiti sankcijo, ki vključuje neizpolnitev prej omenjene postopkovne
         obveznosti, in sicer zavrniti ugovor kot neutemeljenega. To potrjuje sodna praksa Sodišča prve stopnje (sodbi Sodišča prve
         stopnje z dne 22. oktobra 2003 v zadevi Éditions Albert René proti UUNT – Trucco (Starix), T‑311/01, Recueil, str. II-4625,
         točka 69, in z dne 22. junija 2004 v zadevi „Drie Mollen sinds 1818“ proti UUNT – Nabeiro Silveria (Galáxia), T‑66/03, ZOdl.,
         str. II-1765, točka 43). Čeprav tožeča stranka v točki 51 vloge trdi, da te sodne prakse ni mogoče razširiti na postopke z
         ugovorom, je Sodišče prve stopnje v točkah 43 in 44 sodbe Galáxia izrecno presodilo v nasprotju s tem.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      58      V tej zadevi je nesporno, da obrazec, ki ga je pri UUNT vložila tožeča stranka, pod naslovom „Razlogi ugovora“ vsebuje zgolj
         navedbo „verjetnost zmede“ in da oddelek za ugovore ni mogel upoštevati obrazložitve razlogov v angleščini. Vprašanje, ali
         bi lahko oddelek za ugovore v teh okoliščinah upravičeno ugotavljal vsebino zahtevka, je treba presoditi glede na člen 74(1)
         Uredbe št. 40/94, ki določa, da je oddelek za ugovore v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri
         tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep ter na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke, in glede na pravilo 20(3)
         Uredbe št. 2868/95, ki v različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja, določa, da če prijavitelj ne poda nobenih
         stališč, lahko UUNT izda odločbo o ugovoru na podlagi dokazov, ki jih ima na voljo.

      59      Vendar je Sodišče prve stopnje že presodilo, da je v postopku, ki se nanaša na relativne razloge zavrnitve v skladu s členom
         74(1) in fine Uredbe št. 40/94, preizkus UUNT omejen na zahtevani ukrep ter na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale
         stranke. Tako sme odbor za pritožbe, ki z odločitvijo o pritožbi zoper odločbo konča postopek z ugovorom, svojo odločbo opreti
         le na relativne razloge za zavrnitev, ki jih je zadevna stranka uveljavljala, ter s tem povezana dejstva in dokaze, ki so
         jih stranke podale. Merila uporabe relativnega razloga za zavrnitev ali vsake druge določbe, na katere se stranke sklicujejo
         v utemeljitvi prijav, so po naravi del pravnih navedb, ki so UUNT predložena v preizkus (glej sodbo Sodišča prve stopnje z
         dne 1. februarja 2005 v zadevi SPAG proti UUNT – Dann in Backer (HOOLIGAN), T‑57/03, ZOdl., str. II-287, točka 21 in navedena
         sodna praksa).

      60      Zato je treba preveriti, prvič, ali je preizkus UUNT omejen na zahtevani ukrep ter na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih
         podale stranke, in, drugič, ali dokazi, ki jih ima na voljo med preizkusom, zadostujejo za obrazložitev odločbe o delni ugoditvi
         ugovoru.

      61      Najprej, kar zadeva zahtevani ukrep ter podana dejstva, dokaze in navedbe, je bilo že ugotovljeno (glej točki 46 in 50 zgoraj),
         da obrazec, ki ga je pri UUNT vložila tožeča stranka, jasno kaže, da namerava vložiti ugovor proti zadevni prijavi znamke
         Skupnosti in da se pri tem sklicuje na verjetnost zmede. Oddelek za ugovore torej ni presegel svojih pristojnosti niti glede
         prijave niti glede zahtevanih ukrepov tožeče stranke, zato je spoštoval okvir spora, kot ga je določila tožeča stranka.

      62      Kar zadeva, drugič, vprašanje, ali so dokazi zadostovali, Sodišče prve stopnje meni, da bi oddelek za ugovore lahko zakonito
         sprejel odločbo na podlagi dokazov, ki jih je imel na voljo, ko se je odločal. Preizkus te odločbe dejansko kaže, da so bili
         vsi podatki, na katere se je oprl oddelek za ugovore, na voljo, ne da bi se bilo treba sklicevati na pojasnitev razlogov v
         angleščini, za katero je v zgoraj omenjeni odločbi izrecno ugotovljeno, da je ni mogoče upoštevati. Presoja utemeljenosti
         ugovora, katere vsebina je preizkus verjetnosti zmede med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko, je na straneh od 5 do 8 odločbe.

      63      Najprej je, za primerjavo zadevnih proizvodov, oddelek za ugovore ugotovil, da proizvode iz prijave znamke Skupnosti iz razredov
         29 in 31 pokriva tudi prejšnja znamka, razen enega proizvoda, ki pa je vendarle zelo podoben proizvodu, ki ga pokriva prejšnja
         znamka. Oddelek za ugovore za določene proizvode iz razreda 30, označene v prijavi znamke, tudi meni, da so podobni proizvodom,
         ki jih pokriva prejšnja znamka, da tvorijo skupino proizvodov, ki vključuje take proizvode, ali da so celo enaki. Za druge
         proizvode iz razreda 30 je oddelek za ugovore ugotovil, da so drugačni od tistih, ki jih pokriva prejšnja znamka.

      64      Dalje, kar zadeva sporna znaka, se oddelek za ugovore sklicuje na sodno prakso Sodišča s tega področja (sodba z dne 11. novembra
         1997 v zadevi SABEL, C‑251/95, Recueil, str. I-6191, točka 23) in izvede preizkus slišnih, vidnih in pojmovnih podobnosti
         dveh znamk. Ugotovi predvsem določeno stopnjo slišne podobnosti in vidno podobnost dveh znamk, vendar meni, da pojmovna primerjava
         znakov ni mogoča, ker ima beseda „calvo“ pomen le v španskem jeziku (plešast), besedo „calavo“ pa najdemo v vseh jezikih Skupnosti
         kot domišljijsko znamko.

      65      Oddelek za ugovore na koncu na kratko povzame, da sta si nasprotujoča si znaka vidno podobna in imata nizko stopnjo slišne
         podobnosti v okviru celovite presoje, razlikovanje na pojmovni ravni pa je mogoče le za španskega potrošnika in da obstaja
         enakost ali podobnost med določenimi proizvodi, za katere je bila prejšnja znamka registrirana in določena v prijavi znamke
         Skupnosti iz razredov 29, 30 in 31. Sicer oddelek za ugovore ugotavlja, da so zadevni proizvodi proizvodi široke potrošnje,
         nakupu katerih potrošnik ne posveča velike pozornosti. Na podlagi teh ugotovitev meni, da obstaja verjetnost zmede med zadevnima
         znamkama, ki vključuje verjetnost povezovanja omenjenih enakih ali podobnih proizvodov.

      66      Ugotoviti je treba, da je ta preizkus, katerega utemeljenosti intervenientka ni izpodbijala, popolnoma v skladu s tem, kar
         je oddelek za ugovore moral preveriti zaradi zahteve tožeče stranke, in sicer verjetnost zmede. To preverjanje se je lahko
         izvedlo le na podlagi primerjave nasprotujočih si znakov in zadevnih proizvodov. Vendar so vse informacije v zvezi s tema
         dvema meriloma vsebovane v prijavi znamke, registraciji prejšnje znamke in obrazcu, ne da bi bilo treba uporabiti pojasnitev
         razlogov tožeče stranke ali druge vire podatkov.

      67      Zato je treba ta primer razlikovati od zadev, ki so pripeljale do prej navedenih sodb Starix in Galáxia, na katere se sklicujeta
         odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi in intervenientka v svojem odgovoru. Kot izhaja iz točke 64 sodbe Starix kot tudi
         točke 38 sodbe Galáxia, sta tožeči stranki v teh dveh zadevah pred Sodiščem prve stopnje dejansko uveljavljali ugled znamke
         Skupnosti (člen 8(5) Uredbe št. 40/94). A čeprav sta tožeči stranki v teh dveh zadevah navedli ugled svojih znamk v okviru
         postopka pred UUNT, je ta navedba kljub vsemu nastala naključno, v okviru trditve, osredotočene na člen 8(1)(b) Uredbe št.
         40/94, da bi utemeljili obstoj verjetnosti zmede, ne da bi se sklicevali na člen 8(5) navedene Uredbe (sodbi Starix, točka
         68, in Galáxia, točka 41), oziroma v zadevi, ki je pripeljala do sodbe Starix, ne da bi bil podan kakršen koli dokaz o ugledu
         (sodba Starix, točka 12). V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje zavrnilo očitek tožečih strank v teh dveh zadevah, v skladu
         s katerim bi odbor za pritožbe moral preučiti člen 8(5) Uredbe št. 40/94, na katerega se stranki nista sklicevali. Nasprotno,
         v tej zadevi, kot je bilo ugotovljeno zgoraj, ne samo da se je tožeča stranka v postopku pred UUNT jasno sklicevala na tožbeni
         razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, temveč je ta imel na voljo vse dejanske podatke, da bi lahko preveril utemeljenost
         tožbenega predloga.

      68      Iz navedenega izhaja, da odbor za pritožbe ni presegel svojih pristojnosti, s tem ko ni zavrnil ugovora tožeče stranke kot
         neutemeljenega, ker je manjkal prevod obrazložitve razlogov. Zato je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, ko je razveljavil
         odločbo oddelka za ugovore in ugovor zavrnil kot neutemeljenega.

      69      Iz tega izhaja, da je treba edinemu tožbenemu predlogu tožeče stranke ugoditi in ugotoviti, da izpodbijana odločba krši člena
         42(3) in 74(1) Uredbe št. 40/94 v povezavi s pravilom 20(3) Uredbe št. 2868/95.

       Stroški
      70      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni
         v vlogi stranke, ki je z zahtevkom uspela. Glede na to, da UUNT ni uspel v tem, da bi bila izpodbijana odločba razveljavljena,
         se mu naloži plačilo stroškov tožeče stranke, kot jih je ta priglasila. Ker je bila intervenientka neuspešna, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 8. Novembra 2004
            (zadeva R 159/2004‑1) se razveljavi.
      2)      UUNT se naloži plačilo njegovih stroškov in stroškov tožeče stranke.
      3)      Intervenientka nosi svoje stroške.

               Pirrung

               Meij

               Pelikánová

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 16. januarja 2007.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča z dne 30. aprila 1996. # Ingrid Boukhalfa proti Bundesrepublik Deutschland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesarbeitsgericht - Nemčija. # Zadeva C-214/94.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. julija 1980. # Regina proti Stanislaus Pieck. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pontypridd Magistrates' Court (Wales) - Združeno kraljestvo. # Zadeva 157/79.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 25. marca 2009. # Alcoa Trasformazioni Srl proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Električna energija - Ugodnejša tarifa - Odločitev o začetku postopka v skladu s členom 88(2) ES - Dopustnost - Pojem državne pomoči - Nova ali obstoječa pomoč - Ugodnost - Obrazložitev - Varstvo zaupanja v pravo - Pravna varnost. # Zadeva T-332/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 25. marca 2009 – Alcoa Trasformazioni proti Komisiji
      (Zadeva T-332/06)
      „Državne pomoči – Električna energija – Ugodnejša tarifa – Odločitev o začetku postopka v skladu s členom 88(2) ES – Dopustnost – Pojem državne pomoči – Nova ali obstoječa pomoč – Ugodnost – Obrazložitev – Varstvo zaupanja v pravo – Pravna varnost“
      1.                     Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Akti, ki ustvarjajo pravne učinke – Odločba Komisije o začetku uradnega postopka preizkusa
            državnega ukrepa, ki je med izvajanjem začasno opredeljen kot nova pomoč (členi 87(1) ES, 88(2) in (3) ES ter 230 ES) (Glej
            točke od 34 do 36.)
      2.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije o začetku uradnega postopka preizkusa državnega ukrepa – Začasna narava
            presoj Komisije (člen 88(2) ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 6) (Glej točki 59 in 60.)
      3.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije o začetku uradnega postopka preizkusa državnega ukrepa, ki je med izvajanjem
            začasno opredeljen kot nova pomoč – Obveznost obrazložitve (člena 88(2) ES in 253 ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 6) (Glej
            točke od 78 do 80.)
      4.                     Pravo Skupnosti – Načela – Varstvo zaupanja v pravo – Pravna varnost (Glej točke od 102 do 108.)
      5.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Obstoječe in nove pomoči – Bistvena sprememba ukrepa, ki sprva ni bil opredeljen kot pomoč
            – Ukrep, ki ga je treba preizkusiti v okviru postopka, ki se uporablja za nove pomoči (člena 87 ES in 88 ES) (Glej točki 128
            in 129.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2006/C 214/03, ki je bila Italijanski republiki sporočena z dopisom z dne
                  19. julija 2006, o začetku postopka na podlagi člena 88(2) Pogodbe ES glede državne pomoči C 36/06 (prej NN 38/06) – Ugodnejša
                  tarifa električne energije za nekatere energetsko intenzivne industrijske panoge v Italiji v delu, v katerem se ta odločba
                  nanaša na tarife dobave električne energije, od katerih imata ugodnosti dve glavni tovarni aluminija, ki sta v lasti družbe
                  Alcoa Trasformazioni.

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Družba Alcoa Trasformazioni Srl nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 1. decembra 2011.#Evropska komisija proti Republiki Madžarski.#Neizpolnitev obveznosti države - Prosto gibanje oseb - Svoboda ustanavljanja - Nakup nepremičnine, ki naj bi se uporabljala kot novo glavno prebivališče - Določitev osnove za odmero davka, ki ga je treba plačati ob nakupu nepremičnin - Odbitek vrednosti prodanega stanovanja od vrednosti kupljenega stanovanja - Izključitev tega odbitka, če prodana nepremičnina ni na nacionalnem ozemlju.#Zadeva C-253/09.

text:
      Zadeva C-253/09
      Evropska komisija
      proti
      Republiki Madžarski
      „Neizpolnitev obveznosti države – Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Nakup nepremičnine, ki naj bi se uporabljala kot novo glavno prebivališče – Določitev osnove za odmero davka, ki ga je treba plačati ob nakupu nepremičnin – Odbitek vrednosti prodanega stanovanja od vrednosti kupljenega stanovanja – Izključitev tega odbitka, če prodana nepremičnina ni na nacionalnem ozemlju“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Državljanstvo Unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav
            članic – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek na prodajo nepremičnin
      (členi 18 ES, 39 ES in 43 ES; Sporazum EGP, člena 28 in 31)
      Država članica, katere ureditev za izračun davka, ki se plača pri nakupu nepremičnine, ki naj bi se uporabljala kot novo glavno
         prebivališče, določa, da kadar zasebni prodajalec proda svoje drugo stanovanje v enem letu pred nakupom ali po njem, je osnova
         za izračun davka razlika med bruto tržno vrednostjo kupljene in prodane nepremičnine, če je zadnja na nacionalnem ozemlju,
         izpolni obveznosti iz členov 18 ES, 39 ES in 43 ES.

      Ta ureditev, ker se z njo glede davka, ki se plača ob nakupu nepremičnin, manj ugodno obravnavajo osebe, ki se želijo nastaniti
         na Madžarskem tako, da tam kupijo nepremičnino, v primerjavi z osebami, ki se preselijo znotraj te države članice, saj z njo
         prvonavedenim osebam niso dodeljene zadevne davčne ugodnosti ob nakupu nepremičnine, sicer pomeni omejitev pravice do prostega
         gibanja oseb iz členov 39 ES in 43 ES. Izključitev ugodnosti znižanja davčne osnove za osebe, ki se gibljejo znotraj Unije
         iz razlogov, ki niso povezani z opravljanjem gospodarske dejavnosti, bi lahko v nekaterih primerih te osebe odvrnila tudi
         od uresničevanja temeljnih pravic, zagotovljenih s členom 18 ES.

      To različno obravnavanje se poleg tega nanaša na objektivno primerljive položaje, če je glede spornega davka kraj prejšnjega
         glavnega prebivališča edina razlika med položajem nerezidentov, vključno z nacionalnimi državljani, ki uresničujejo pravico
         do prostega gibanja v Uniji, in rezidentov, ki so bodisi nacionalni državljani bodisi državljani druge države članice, ki
         v zadevni državi kupujejo novo glavno prebivališče. V obeh položajih namreč te osebe kupijo nepremičnino v tej državi članici,
         da bi se tam nastanile, pri čemer so ene ob nakupu prejšnjega glavnega prebivališča plačale tak davek, kot je sporni davek,
         v državi, v kateri je bilo to prebivališče, druge pa so ga plačale v tej državi članici.

      To omejitev pa je mogoče upravičiti z razlogi ohranjanja doslednosti davčnega sistema. Če je prodana nepremičnina v drugi
         državi članici, zadevna država namreč nima nobene pravice do obdavčitve transakcije, ki jo je v tej drugi državi opravila
         oseba, ki se je odločila, da bo v zadevni državi kupila nepremičnino, ki naj bi jo uporabljala kot glavno prebivališče. V
         teh okoliščinah obravnavana davčna ugodnost s tem, da se ob nakupu take nepremičnine lahko dodeli zgolj osebam, ki so sporni
         davek že plačale ob nakupu podobne nepremičnine, izraža logiko simetrije. Če bi bila namreč zadevna davčna ugodnost dodeljena
         davčnim zavezancem, ki navedenega davka niso plačali prej v okviru spornega davčnega sistema, bi ti imeli neupravičeno prednost
         pri obdavčitvi, ki se ni uporabljala ob njihovem prejšnjem nakupu zunaj zadevnega ozemlja. Obstaja torej neposredna povezava
         med dodeljeno davčno ugodnostjo in prvotnim odtegljajem. Navedena ugodnost in davčno breme se namreč nanašata na isto osebo
         in isti davek.

      Poleg tega je ta omejitev primerna za uresničitev zastavljenega cilja, ker deluje simetrično, saj se v okviru zadevnega davčnega
         sistema upošteva zgolj razlika med vrednostjo prodane nepremičnine v zadevni državi članici in vrednostjo kupljene nepremičnine.
         Navedena omejitev je tudi sorazmerna z uresničevanim ciljem, ker je po eni strani cilj zadevne ureditve zlasti izogibanje
         dvojnega obdavčevanja kapitala, investiranega v nakup prejšnjega prebivališča, ki je bilo medtem prodano, ob nakupu drugega
         glavnega prebivališča v tej državi in ker po drugi strani država članica nima nobene pristojnosti za obdavčitev nepremičninskih
         transakcij, opravljenih v drugih državah članicah. V teh okoliščinah bi upoštevanje takih transakcij za znižanje zadevne davčne
         osnove pomenilo, da se za te transakcije šteje, da so že bile predmet spornega davka, čeprav niso bile. Jasno je, da bi bil
         tak položaj v nasprotju z navedenim ciljem, ki je izogibanje dvojnega obdavčevanja v skladu z nacionalnim davčnim sistemom.

      Ker imajo pravila o prepovedi omejitev prostega pretoka in svobode ustanavljanja, določena v členih 28 in 31 Sporazuma EGP,
         enak pravni učinek kot določbe členov 39 ES in 43 ES, ki so v bistvu enake, ti členi prav tako ne nasprotujejo sporni ureditvi.

      (Glej točke 58, 64, 68, od 74 do 76, od 80 do 82, 85, 87 in 91.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 1. decembra 2011(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Nakup nepremičnine, ki naj bi se uporabljala kot novo glavno prebivališče – Določitev osnove za odmero davka, ki ga je treba plačati ob nakupu nepremičnin – Odbitek vrednosti prodanega stanovanja od vrednosti kupljenega stanovanja – Izključitev tega odbitka, če prodana nepremičnina ni na nacionalnem ozemlju“
      V zadevi C-253/09,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 8. julija 2009,
      Evropska komisija, ki jo zastopata R. Lyal in K. Talabér-Ritz, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Republiki Madžarski, ki jo zastopata R. Somssich in M. Z. Fehér, zastopnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits, sodniki, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. septembra 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. decembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Republika Madžarska s tem, da je nakup nepremičnine,
         ki naj bi se uporabljala kot glavno prebivališče, na Madžarskem po prodaji druge tovrstne nepremičnine obravnavala različno
         glede na to, ali je bila prodana nepremičnina na Madžarskem ali na ozemlju druge države članice, ni izpolnila obveznosti iz
         členov 18 ES, 39 ES in 43 ES ter iz členov 28 in 31 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna
         izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP).

       Nacionalni pravni okvir
      2        Člen 63 zakona št. CXVII o dohodnini iz leta 1995 (v nadaljevanju: zakon o dohodnini) je v različici, ki je veljala do 31.
         decembra 2007, določal:

      „[…] stopnja davka, ki ga je treba plačati od dohodka od prodaje nepremičnega premoženja in premoženjskih pravic, je 25 odstotkov.
      […] Davek, ki ga je treba plačati, se zniža (ali oprosti) za znesek davka, ki se obračuna od dela dohodka od prodaje nepremičnega
         premoženja ali premoženjske pravice (dodatek za nakup stanovanja), ki ga posameznik porabi za nakup nepremičnine, namenjene
         njegovemu bivanju, bivanju bližnjega družinskega člana ali bivšega zakonca, v 12 mesecih pred prejetjem dohodka ali v 60 mesecih
         po tem datumu (osnova za dodatek za nakup stanovanja).“

      3        Ta dodatek za nakup stanovanja je bil odobren le, če se je investicija nanašala na stanovanje na Madžarskem.

      4        Člen 1 zakona št. XCIII o davkih iz leta 1990 (v nadaljevanju: zakon o davkih) v različici, ki se uporablja v obravnavanem
         primeru, določa:

      „Davek na premoženje se plača na dediščine, darila ali odplačen prenos premoženja […].“
      5        Člen 2(2) zakona o davkih določa:

      „Določbe o davku na darila in na odplačen prenos premoženja se uporabljajo za nepremičnine na nacionalnem ozemlju in z njimi
         povezane premoženjske pravice, če ni v mednarodni konvenciji določeno drugače.“

      6        Člen 21(5) zakona o davkih določa:

      „[…] Kadar zasebni prodajalec proda svoje drugo stanovanje v enem letu pred nakupom ali po njem, je osnova za izračun davka
         razlika med bruto tržno vrednostjo kupljene nepremičnine in prodane nepremičnine. […]“

       Predhodni postopek
      7        Komisija je s pisnim opominom z dne 23. marca 2007 Republiko Madžarsko opozorila, da so nacionalne davčne določbe o prenosu
         nepremičnin nezdružljive s pravicami, ki jih zagotavljajo členi 18 ES, 39 ES in 43 ES ter ustrezni členi Sporazuma EGP.

      8        Komisija je trdila, da te davčne določbe diskriminatorno obravnavajo nakup stanovanja na Madžarskem, do katerega pride po
         prodaji prejšnjega stanovanja, ker določajo ugodnejše obravnavanje, kadar je to stanovanje na Madžarskem, ne pa na ozemlju
         druge države članice. Tako naj bi navedene določbe nalagale večje davčno breme na nakup stanovanja, kadar je s tem povezana
         prodaja prejšnjega stanovanja, ki ni na Madžarskem. Ker naj bi bile te določbe diskriminatorne, naj bi bile tudi ovira za
         prosto gibanje delavcev in prosti pretok kapitala ter za svobodo ustanavljanja. Komisija je tudi trdila, da ne vidi nobenega
         utemeljenega razloga, ki bi upravičeval to različno obravnavanje.

      9        Republika Madžarska je z dopisom z dne 8. avgusta 2007 priznala, da določbe člena 63 zakona o dohodnini kršijo veljavno pravo
         Unije in izrazila namen, da bo sprejela nova pravila, s katerimi bo zagotovila, da davčni zavezanci pri izračunu dohodnine
         ne bodo diskriminirani glede na kraj, v katerem leži njihova nepremičnina.

      10      Vendar pa je Republika Madžarska glede člena 21(5) zakona o davkih menila, da s to določbo ni kršeno pravo Unije.

      11      Republika Madžarska je z dopisom z dne 12. decembra 2007 Komisijo obvestila, da je madžarski parlament leta 2007 sprejel zakon
         št. CXXVI o spremembah nekaterih davčnih zakonov, ki bo začel veljati 1. januarja 2008. Člen 19 tega zakona spreminja člen
         63 zakona o dohodnini in razveljavlja določbe glede znižanja davka ob nakupu stanovanj na madžarskem ozemlju.

      12      V teh okoliščinah je Komisija, ki je vztrajala pri svojem stališču, navedenem v pisnem opominu, 27. junija 2008 izdala obrazloženo
         mnenje, s katerim je Republiko Madžarsko pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za uskladitev s tem mnenjem v dveh mesecih od
         njegovega prejema.

      13      Republika Madžarska je na obrazloženo mnenje odgovorila z dopisom z dne 27. avgusta 2008, v katerem je ponovila svoja stališča
         iz dopisa z dne 8. avgusta 2007.

      14      Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je vložila to tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      15      Komisija zatrjuje, da je sporna zakonodaja, zlasti sistem izračuna davka, ki se plača ob nakupu nepremičnin, v nasprotju s
         členi 18 ES, 39 ES in 43 ES ter s členi 28 in 31 Sporazuma EGP, ker manj ugodno obravnava državljane Unije in državljane Evropskega
         gospodarskega prostora (v nadaljevanju: EGP), ki v okviru uresničevanja svoje pravice do prostega gibanja želijo kupiti nepremičnino
         na Madžarskem, pri čemer istočasno prodajo svojo nepremičnino v drugi državi članici Evropske unije ali EGP.

      16      Najprej, ta institucija meni, da je zadevni davek posredni davek.

      17      Komisija nato zatrjuje, da je ta davek treba plačati ob vsakem nakupu nepremičnine, ki naj bi se uporabljala kot glavno prebivališče,
         na Madžarskem, medtem ko ga je mogoče znižati ali celo izključiti, če gre za sočasno prodajo prejšnjega stanovanja kupca in
         če je to prejšnje stanovanje na Madžarskem. Čeprav je namreč na podlagi člena 21(5) zakona o davkih osnova za odmero tega
         davka razlika med bruto tržno vrednostjo kupljene in prodane nepremičnine, je mogoče odbiti zgolj vrednost prodanih nepremičnin
         na madžarskem ozemlju. V teh okoliščinah in zaradi diskriminacije, ki jo povzroča ta davčna ureditev, naj bi bile osebe, ki
         na Madžarskem prvič kupijo nepremičnino, ki naj bi se uporabljala kot glavno prebivališče, v manj ugodnem položaju in naj
         bi bile manj spodbujane, da kupijo novo stanovanje v tej državi članici in se v njej nastanijo, kot osebe, ki kupijo tovrstno
         nepremičnino namesto nepremičnine, ki so jo že imele na madžarskem ozemlju.

      18      Komisija meni, da bi osebe, ki so pred nakupom novega glavnega prebivališča na Madžarskem imele glavno prebivališče v drugi
         državi članici, lahko bile v enakem položaju kot osebe, ki so že imele tako prebivališče na Madžarskem, in sicer če bi prvonavedene
         osebe pri nakupu nepremičnine, ki naj bi se uporabljala kot glavno prebivališče, prav tako morale v drugi državi članici plačati
         davek po isti stopnji, kot je stopnja spornega davka. To, da madžarska zakonodaja pri izračunu osnove za odmero davka ne predvideva
         nobene možnosti odbitka tržne vrednosti prodane nepremičnine od vrednosti nove kupljene nepremičnine, če prodana nepremičnina
         ni na Madžarskem, naj bi povzročalo, da se objektivno primerljivi položaji obravnavajo različno, kar povzroča diskriminacijo.

      19      Komisija glede kršitve svobode ustanavljanja meni, da je v nasprotju s stališčem Republike Madžarske glede uresničevanja te
         pravice malo pomembno, da se zadevna zakonska določba nanaša na nepremičnine, ki se uporabljajo za stanovanjske namene, ne
         pa na poslovne prostore. Naj namreč ne bi bilo izključeno, da samozaposlena oseba kot kraj opravljanja svoje poklicne dejavnosti
         določi kraj svojega glavnega prebivališča.

      20      Kar zadeva osebe, ki ne opravljajo gospodarske dejavnosti, Komisija meni, da iz enakih razlogov velja enako na podlagi člena
         18 ES.

      21      Komisija tudi meni, da Republika Madžarska iz enakih razlogov, kot so razlogi v zvezi s kršitvami členov 39 ES in 43 ES, prav
         tako ne spoštuje obveznosti iz členov 28 in 31 Sporazuma EGP, ki se nanašata na svobodo ustanavljanja in na prosto gibanje
         delavcev.

      22      Komisija poleg tega meni, da taka diskriminacija ni upravičena z razlogi splošnega interesa.

      23      Komisija glede razlogov v zvezi z doslednostjo davčnega sistema meni, da se Republika Madžarska ne more sklicevati na sodbi
         z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann (C-204/90, Recueil, str. I‑249) in z dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding
         (C-471/04, ZOdl., str. I-2107). Čeprav Komisija meni, da nujnost zagotavljanja doslednosti davčnega sistema lahko upraviči
         omejitve pri uresničevanju temeljnih načel, zagotovljenih s Pogodbo ES, je argument, ki temelji na tem razlogu, mogoče sprejeti
         le, če obstaja neposredna zveza med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določenim davčnim bremenom. Vendar
         naj ne bi obstajala nobena neposredna davčna zveza med prodajami nepremičnin, na katere se nanaša sporna zakonodaja.

      24      Komisija poleg tega meni, da tudi z načelom teritorialnosti, na katero se sklicuje Republika Madžarska – gre za obstoj davčne
         pristojnosti, ki jo je brez omejitev mogoče izvajati nad nepremičninami na nacionalnem ozemlju, in za neobstoj take pristojnosti
         glede nepremičnin v tujini – ni mogoče upravičiti ukrepa iz člena 21(5) zakona o davkih.

      25      Komisija, ki se pri tem sklicuje na sodbo z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen (C-319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 49),
         tudi meni, da se madžarski organi ne morejo sklicevati na morebitno zmanjšanje davčnih prihodkov kot na nujni razlog v splošnem
         interesu, da bi utemeljili ta ukrep.

      26      Nazadnje, Komisija s ponovnim sklicevanjem na zgoraj navedeno sodbo Manninen prav tako zavrača utemeljitev, da bi madžarski
         organi pri določanju zneska davka, ki ga je treba plačati ob nakupu nepremičnine na Madžarskem, težko upoštevali obstoj nepremičnin,
         prodanih v drugih državah članicah, in davke, ki jih je treba plačati ob nakupu teh nepremičnin. Težave pri ugotavljanju,
         koliko davek, plačan v tujini, tako vsebinsko kot glede načina izračuna, ustreza spornemu davku, naj nikakor ne bi bil argument,
         s katerim bi bilo mogoče upravičiti zadevno diskriminacijo. Komisija kljub temu priznava, da Republika Madžarska na podlagi
         sodbe z dne 17. januarja 2008 v zadevi Jäger (C‑256/06, ZOdl., str. I-123) lahko naloži davčnim zavezancem posebne zahteve
         zaradi pridobitve potrebnih informacij, vendar te zahteve nikakor ne smejo biti nesorazmerne z uresničevanim ciljem.

      27      Republika Madžarska poudarja, da je treba sporni davek, v nasprotju z mnenjem Komisije, uvrstiti v kategorijo neposrednih
         davkov, in odgovarja, da zadevni davčni sistem ne krši členov 18 ES, 39 ES in 43 ES, prav tako pa ne ustreznih določb Sporazuma
         EGP. Ta država članica podredno trdi, da navedeni sistem v vsakem primeru upravičujejo razlogi v splošnem interesu.

      28      Republika Madžarska najprej trdi, da ni kršitve pravice do prostega gibanja oseb in svobode ustanavljanja, zlasti ker naj
         ne bi šlo za različno obravnavanje objektivno primerljivih položajev. Republika Madžarska izpodbija mnenje Komisije v zvezi
         s tem in meni, da so vse osebe, ki želijo prvič kupiti nepremičnino na Madžarskem, v objektivno primerljivem položaju, pri
         čemer je malo pomembno, ali so tako nepremičnino kupile v drugi državi članici. Prav tako naj bi bile v objektivno primerljivem
         položaju osebe, ki so na Madžarskem že imele v lasti nepremičnino, ki so jo uporabljale kot svoje glavno prebivališče, in
         ki v tej državi kupijo novo tovrstno nepremičnino, s katero zamenjajo prejšnjo.

      29      Vendar ta država članica meni, da osebe, ki prodajo nepremičnino, ki so jo uporabljale kot svoje glavno prebivališče, na Madžarskem,
         da bi v tej državi kupile drugo tovrstno nepremičnino, in osebe, ki prodajo nepremičnino, ki so jo uporabljale kot svoje glavno
         prebivališče, v drugi državi članici, da bi na Madžarskem kupile drugo tovrstno nepremičnino, niso v primerljivem položaju.
         Davčni domicil teh oseb je namreč lahko različen, saj so prvonavedene osebe nacionalni rezidenti, drugonavedene pa tuji rezidenti.
         Pri teh drugonavedenih osebah se za nepremičnino, ki so jo imele prej v lasti, niti s teritorialnega niti z materialnega vidika
         ne uporablja madžarsko davčno pravo, medtem ko to ni tako glede nepremičnin, ki jih prodajo prvonavedene osebe.

      30      Republika Madžarska se sklicuje na sodno prakso Sodišča, zlasti na sodbi z dne 14. februarja 1995 v zadevi Schumacker (C-279/93,
         Recueil, str. I‑225, točka 34) in z dne 5. julija 2005 v zadevi D. (C-376/03, ZOdl., str. I‑5821), v skladu s katero glede
         dohodnine in davka na premoženje položaji rezidentov in nerezidentov praviloma niso primerljivi in to, da država članica nerezidentu
         ne prizna nekaterih davčnih ugodnosti, ki jih prizna rezidentu, praviloma ni diskriminatorno. Ta država članica se v oporo
         svojim trditvam poleg tega sklicuje na sodbo z dne 8. septembra 2005 v zadevi Blanckaert (C-512/03, ZOdl., str. I‑7685), pri
         čemer opozarja na podobnost spornih določb v tej in v obravnavani zadevi.

      31      Republika Madžarska poleg tega poudarja, da Pogodba, kot jo razlaga Sodišče, državljanu Unije ne zagotavlja, da je prenos
         njegovih dejavnosti v drugo državo članico glede obdavčenja nevtralen (glej zlasti sodbe z dne 29. aprila 2004 v zadevi Weigel,
         C-387/01, Recueil, str. I‑4981, točka 55; z dne 15. julija 2004 v zadevi Lindfors, C-365/02, ZOdl., str. I‑7183, točka 34,
         in z dne 12. julija 2005 v zadevi Schempp, C-403/03, ZOdl., str. I-6421, točka 45). Ta država članica torej trdi, da je zadevni
         sistem v skladu z davčnim načelom teritorialnosti, ki ga priznava pravo Unije (glej zlasti sodbo z dne 15. maja 1997 v zadevi
         Futura Participations in Singer, C-250/95, Recueil, str. I‑2471) in v skladu s katerim različni nacionalni davčni sistemi
         soobstajajo, ne da bi med njimi obstajala hierarhija.

      32      Ker morebitna izkrivljanja, ki izhajajo iz razlik med nacionalnimi davčnimi predpisi, ne spadajo na področje uporabe določb
         Pogodbe glede prostega pretoka, je mogoče osebo, ki je uporabila določbe glede prostega pretoka, v državi članici manj ugodno
         obravnavati z davčnega vidika zgolj zato, ker spada pod davčno pristojnost druge države članice. Vendar takega položaja samega
         po sebi ni mogoče šteti za diskriminacijo v škodo te osebe in za omejitev pravice do prostega gibanja, ki bi bila v nasprotju
         s pravom Unije.

      33      Republika Madžarska v zvezi s tem poudarja, da davčna pristojnost držav članic ne zajema zgolj določitev davčnega bremena,
         ampak tudi podelitev ugodnosti. Sporna zakonodaja naj bi tako bila v skladu z načelom teritorialnosti in naj ne bi kršila
         prava Unije.

      34      Republika Madžarska meni, da je v teh okoliščinah morebitno omejevanje temeljnih svoboščin nujna posledica ozemeljske porazdelitve
         davčnih pristojnosti držav članic. Ohranjanje uravnotežene porazdelitve davčnih pristojnosti med državami članicami pa je
         razlog v splošnem interesu, ki upravičuje tako omejevanje.

      35      Ta država članica podredno meni, da sporni davčni sistem upravičujejo razlogi v splošnem interesu, ki se nanašajo na doslednost
         davčnega sistema, pri čemer se sklicuje na ustaljeno sodno prakso (glej zgoraj navedeno sodbo Bachmann; sodbo z dne 28. januarja
         1992 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-300/90, Recueil, str. I‑305; zgoraj navedeno sodbo Manninen; zgoraj navedeno sodbo
         Keller Holding in sodbo z dne 8. novembra 2007 v zadevi Amurta, C-379/05, ZOdl., str. I‑9569). Sodišče naj bi v teh okoliščinah
         tako utemeljitev sprejelo, če obstaja neposredna povezava med dodelitvijo zadevne davčne ugodnosti in ustreznim davčnim bremenom
         ter če se ta ugodnost in to breme nanašata na isto osebo in isti davek. V obravnavanem primeru Republika Madžarska meni, da
         taka povezava obstaja, ob upoštevanju dejstva, da je lahko zgolj osebam, ki so na madžarskem ozemlju že kupile nepremičnino,
         dodeljena sporna davčna ugodnost pri nakupu druge nepremičnine na Madžarskem. Ni torej mogoče zanikati, da se navedena davčna
         ugodnost in ustrezno davčno breme nanašata na isto osebo in isti davek.

      36      Republika Madžarska poleg tega zavrača trditev Komisije, da je edini namen sporne zakonodaje preprečiti znižanje proračunskih
         prihodkov. Uresničevani cilj te zakonodaje naj bi bil, da je treba ob vsakem nepremičninskem nakupu na Madžarskem vsaj enkrat
         plačati sporni davek od celotne tržne vrednosti kupljene nepremičnine, pri čimer se izogne temu, da bi bilo premoženje, ki
         je bilo obdavčeno ob prvem nakupu, ponovno obdavčeno. Šlo naj bi za skladno celoto, ki je neločljivo povezana z izvrševanjem
         načela teritorialnosti.

      37      Ta država članica nazadnje zatrjuje, da bi razširitev davčne ugodnosti na tuje nepremičnine v okviru sporne zakonodaje povzročila
         tako resne praktične težave, da sistem ne bi mogel delovati in da zlasti ne bi bilo več mogoče preprečiti morebitnih zlorab.

      38      Republika Madžarska v dupliki prav tako opozarja, da je iz tožbe Komisije razvidno, da ta madžarsko zakonodajo izpodbija,
         ker naj bi omejevala uresničevanje pravice do prostega gibanja in svobodo ustanavljanja glede oseb, ki v zvezi z uresničevanjem
         pravice do prostega gibanja in svobode ustanavljanja želijo svoje glavno prebivališče prenesti na Madžarsko. Če bi Komisija
         hotela preizkusiti sporno zakonodajo tako, da bi nakup nepremičnine obravnavala zgolj kot naložbo, ne da bi upoštevala spremembe
         prebivališča in davčnega domicila, je treba domnevati, da bi to storila z vidika prostega pretoka kapitala v smislu člena
         56 ES.

      39      Ker pa se ni sklicevala na to temeljno svoboščino, ampak zgolj na prosto gibanje oseb, je treba ugotoviti, da se tožba nanaša
         samo na položaje, v katerih osebe, ki uresničujejo pravico do prostega gibanja, svoje prebivališče prenesejo na Madžarsko.
         Ta država članica na podlagi tega sklepa, da sprememba kraja prebivališča in davčnega domicila upravičuje razlikovanje med
         osebami, ki na Madžarskem prvič kupijo stanovanje, in osebami, ki na Madžarskem kupijo novo stanovanje namesto prejšnjega
         stanovanja, ki je že bilo v tej državi.

      40      Republika Madžarska tako trdi, da država članica ni zavezana upoštevati tržne vrednosti stanovanja v drugi državi članici
         Unije ali EGP, pri čemer se sklicuje na sodbo z dne 12. februarja 2009 v zadevi Block (C-67/08, ZOdl., str. I‑883).

       Presoja Sodišča
      41      Najprej je treba opozoriti, da se Komisija in Republika Madžarska ne strinjata glede tega, ali je sporni davek neposreden
         ali posreden.

      42      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ne glede na to, ali gre v obravnavanem primeru za neposreden ali posreden davek, ta ni
         bil predmet usklajevanja na ravni Unije in tako spada v pristojnost držav članic, ki morajo v skladu z ustaljeno sodno prakso
         Sodišča pri izvrševanju te pristojnosti spoštovati pravo Unije (glej zlasti glede neposrednega obdavčevanja sodbe z dne 4.
         marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C-334/02, Recueil, str. I‑2229, točka 21; z dne 20. januarja 2011 v zadevi Komisija
         proti Grčiji, C-155/09, ZOdl., str. I-65, točka 39, in z dne 16. junija 2011 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-10/10, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 23).

      43      Tako je treba preučiti, ali nacionalni predpisi, ki se nanašajo na obdavčitev odplačnega prenosa nepremičnin, zlasti določbe
         člena 2(2) v povezavi s členom 21(5) zakona o davkih, pomenijo omejitev prostega gibanja oseb iz členov 18 ES, 39 ES in 43
         ES ter členov 28 in 31 Sporazuma EGP, kot zatrjuje Komisija.

       Očitki glede kršitve določb Pogodbe
      44      V zvezi z očitkom glede kršitve členov 18 ES, 39 ES in 43 ES je treba opozoriti, da člen 18 ES, ki na splošno določa pravico
         vsakega državljana Unije, da se prosto giblje in prebiva na ozemlju držav članic, pride posebej do izraza v členih 39 ES,
         ki se nanaša na prosto gibanje delavcev, in 43 ES, ki se nanaša na svobodo ustanavljanja (glej sodbe z dne 26. oktobra 2006
         v zadevi Komisija proti Portugalski, C-345/05, ZOdl., str. I‑10633, točka 13; z dne 18. januarja 2007 v zadevi Komisija proti
         Švedski, C-104/06, ZOdl., str. I‑671, točka 15, in z dne 17. januarja 2008 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-152/05, ZOdl.,
         str. I‑39, točka 18, ter zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Grčiji, točka 41).

      45      Zato je treba zadevni davčni sistem najprej preizkusiti glede na člena 39 ES in 43 ES, nato pa glede na člen 18 ES v zvezi
         z osebami, ki se preselijo iz ene v drugo državo članico, da bi se tam nastanile iz razlogov, ki niso povezani z gospodarsko
         dejavnostjo.

      –       Obstoj omejitev členov 39 ES in 43 ES
      46      Vse določbe Pogodbe o prostem pretoku oseb želijo državljanom Unije olajšati opravljanje poklicnih dejavnosti vseh vrst na
         celotnem ozemlju Unije in nasprotujejo ukrepom, ki bi lahko te državljane postavili v slabši položaj, kadar želijo izvajati
         gospodarsko dejavnost na ozemlju druge države članice (glej sodbo z dne 15. septembra 2005 v zadevi Komisija proti Danski,
         C-464/02, ZOdl., str. I‑7929, točka 34 in navedena sodna praksa, in zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, točka
         15; Komisija proti Švedski, točka 17; Komisija proti Nemčiji, točka 21, in Komisija proti Grčiji, točka 43).

      47      Svoboda ustanavljanja, ki je priznana državljanom države članice na ozemlju druge države članice, med drugim zajema pravico
         začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba pod enakimi pogoji, kot jih za svoje državljane določa zakonodaja države
         članice, v kateri je ustanovitev opravljena (glej zlasti sodbi z dne 28. januarja 1986 v zadevi Komisija proti Franciji, 270/83,
         Recueil, str. 273, točka 13, in z dne 24. maja 2011 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-47/08, še neobjavljena v ZOdl., točka
         79, in v tem smislu sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-161/07, ZOdl., str. I‑10671, točka 27).
         Povedano drugače, člen 43 ES prepoveduje kateri koli državi članici, da s svojo zakonodajo za osebe, ki v tej državi članici
         uresničujejo svobodo ustanavljanja, predvidi drugačne pogoje za izvajanje njihovih različnih dejavnosti kot za svoje državljane
         (zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Avstriji z dne 22. decembra 2008, točka 28, in Komisija proti Belgiji z dne 24. maja
         2011, točka 79).

      48      V obravnavanem primeru Komisija meni, da je zaradi različnega obravnavanja davčnih zavezancev, ne glede na to, ali so tujci
         ali madžarski državljani, ki prodajajo nepremičnino, ki ni na madžarskem ozemlju, sporna zakonodaja diskriminatorna in lahko
         odvrne takšne osebe od uresničevanja njihove pravice do prostega gibanja in svobode ustanavljanja.

      49      Komisija torej meni, da diskriminacija izhaja iz manj ugodnega davčnega obravnavanja prenosa prebivališča iz druge države
         članice na Madžarsko v primerjavi s prenosom prebivališča znotraj madžarskega ozemlja, pri čemer je v bistvu njeno stališče,
         da bi glede na načelo davčne enakosti prvonavedeni čezmejni položaj moral biti obravnavan enako kot zadnjenavedeni položaj
         in bi bilo treba na njegovi podlagi dodeliti sporno davčno ugodnost.

      50      V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso diskriminacijo lahko pomeni le uporaba različnih pravil
         v primerljivih položajih ali uporaba istega pravila v različnih položajih (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Schumacker, točka
         30; sodbi z dne 22. marca 2007 v zadevi Talotta, C-383/05, ZOdl., str. I‑2555, točka 18, in z dne 18. julija 2007 v zadevi
         Lakebrink in Peters-Lakebrink, C-182/06, ZOdl., str. I‑6705, točka 27).

      51      Zato je v smislu Pogodbe ena skupina davčnih zavezancev v primerjavi z drugo skupino davčnih zavezancev diskriminirana le,
         če je položaj teh skupin glede zadevnih davčnih pravil primerljiv.

      52      Iz tega je mogoče sklepati, da je v obravnavanem primeru Republika Madžarska zavezana dodeliti zadevno davčno ugodnost davčnim
         zavezancem, ki prodajajo nepremičnino zunaj ozemlja te države članice, le, če se šteje, da je njihov položaj glede zadevnega
         davka objektivno primerljiv s položajem davčnih zavezancev, ki prodajajo nepremičnino na Madžarskem.

      53      Republika Madžarska v zvezi s tem nasprotuje ugotovitvam Komisije in trdi, da položaja nista primerljiva. Ta država članica
         zatrjuje, da je mogoče izključiti sporno razširitev davčne ugodnosti na nepremičnine, za katere bi davek moral ali mogel biti
         predhodno plačan v drugi državi članici, če je ta uvedla tak davek. Ker se glede na naravo tega davka sporna zakonodaja uporablja
         zgolj za nepremičnine na Madžarskem, osebe, ki prej niso kupile nepremičnine v tej državi članici, in osebe, ki so tako nepremičnino
         že imele, niso v primerljivih položajih, tako da uporaba različnih pravil za ti skupini oseb ne pomeni diskriminacije v smislu
         Pogodbe.

      54      Vendar te utemeljitve ni mogoče sprejeti.

      55      Res je namreč, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v zvezi z neposrednimi davki položaj rezidentov neke države praviloma
         ni primerljiv s položajem nerezidentov, ker je dohodek, ki ga na ozemlju države pridobi nerezident, najpogosteje le del njegovih
         skupnih dohodkov, ki se zbirajo v kraju njegovega prebivališča, in ker je osebno zmožnost prispevanja nerezidenta, ki izhaja
         iz upoštevanja vseh njegovih dohodkov ter osebnega in družinskega položaja, najenostavneje presoditi v kraju, v katerem je
         središče njegovih osebnih in premoženjskih interesov, kar po navadi ustreza kraju njegovega običajnega prebivališča (zgoraj
         navedena sodba Schumacker, točki 31 in 32, in sodbi z dne 14. septembra 1999 v zadevi Gschwind, C-391/97, Recueil, str. I‑5451,
         točka 22, in z dne 1. julija 2004 v zadevi Wallentin, C-169/03, ZOdl., str. I‑6443, točka 15).

      56      Zato dejstvo, da država članica nerezidentu ne podeljuje nekaterih davčnih ugodnosti, ki jih podeljuje rezidentu, praviloma
         ni diskriminatorno, in sicer zaradi objektivnih razlik med položajem rezidentov in položajem nerezidentov tako z vidika vira
         dohodkov kot z vidika osebne zmožnosti prispevanja ali osebnega in družinskega položaja (zgoraj navedeni sodbi Schumacker,
         točka 34, in Gschwind, točka 23; sodba z dne 12. junija 2003 v zadevi Gerritse, C-234/01, Recueil, str. I‑5933, točka 44,
         in zgoraj navedena sodba Wallentin, točka 16).

      57      Vendar je treba poudariti, da je Sodišče ta načela razvilo v okviru sodne prakse, ki se nanaša na dohodnino, to je na področju,
         na katerem lahko objektivne razlike med davčnimi zavezanci, kot so vir dohodkov, osebna zmožnost prispevanja ali osebni in
         družinski položaj, vplivajo na obdavčitev davčnega zavezanca in jih zakonodajalec praviloma upošteva. To pa ni tako pri spornem
         davku, ki je določen glede na prodajno ceno nepremičnin. Republika Madžarska poleg tega ni trdila, kar tudi ni razvidno iz
         nobenega dokumenta v spisu, da se pri plačilu navedenega davka upoštevajo osebne okoliščine davčnega zavezanca.

      58      V teh okoliščinah je glede spornega davka kraj prejšnjega glavnega prebivališča edina razlika med položajem nerezidentov na
         Madžarskem, vključno z madžarskimi državljani, ki uresničujejo svojo pravico do prostega gibanja v Uniji, in rezidentov na
         Madžarskem, ki so bodisi madžarski državljani bodisi državljani druge države članice, ki v zadevni državi kupujejo novo glavno
         prebivališče. V obeh položajih namreč te osebe kupijo nepremičnino na Madžarskem, da bi se tam nastanile, pri čemer so ene
         ob nakupu prejšnjega glavnega prebivališča plačale tak davek, kot je sporni davek, v državi, v kateri je bilo to prebivališče,
         druge pa so ga plačale na Madžarskem.

      59      Če bi se v teh okoliščinah dopustilo, da lahko država članica svobodno uporabi različno obravnavanje zgolj zato, ker je prvo
         glavno prebivališče državljana Unije v drugi državi članici, bi s tem pravila o prostem gibanju oseb izgubila pomen (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji z dne 28. januarja 1986, točka 18, in sodbi z dne 8. marca 2001
         v združenih zadevah Metallgesellschaft in drugi, C-397/98 in C-410/98, Recueil, str. I‑1727, točka 42, in z dne 27. novembra
         2008 v zadevi Papillon, C-418/07, ZOdl., str. I‑8947, točka 26).

      60      Glede na zgornje ugotovitve in kot pravilno trdi Komisija, so v primerljivem položaju vse osebe, ki prenesejo kraj svojega
         glavnega prebivališča znotraj Unije in EGP, ne glede na to, ali je ta prenos omejen na madžarsko ozemlje ali pa poteka iz
         države članice, v kateri je bilo prejšnje prebivališče, na Madžarsko.

      61      Glede na to je treba spomniti, da je za dokaz obstoja diskriminacije treba tudi presojati primerljivost položaja z razsežnostjo
         Skupnosti s povsem notranjim položajem ob upoštevanju cilja, ki se mu sledi z zadevnimi nacionalnimi določbami (glej zlasti
         zgoraj navedeno sodbo Papillon, točka 27).

      62      V zvezi s tem iz spisa izhaja, da je v obravnavanem primeru cilj nacionalne zakonodaje ob vsakem nepremičninskem nakupu plačati
         davek, katerega osnova je celotna tržna vrednost kupljene nepremičnine, pri čemer se preprečuje, da bi bilo premoženje, ki
         je bilo predmet obdavčenja, ko se je kupovala nepremičnina, ki se zdaj prodaja, še enkrat obdavčeno pri naslednjem nakupu.

      63      Vendar kar zadeva primerljivost položajev je ta cilj zgolj enkratnega obdavčenja kapitala, investiranega v nakup nepremičnin,
         načeloma mogoče uresničiti, tako če je prodana nepremičnina na madžarskem ozemlju kot če je na ozemlju druge države članice.

      64      Glede na cilj zakona o davkih sta ta položaja torej objektivno primerljiva.

      65      Sporni davčni sistem zato povzroča neenako obravnavanje glede na kraj, v katerem leži prodana nepremičnina.

      66      Glede odvračilnega učinka sporne zakonodaje, na katerega se sklicuje Komisija, je treba opozoriti, da, kot je bilo poudarjeno
         zgoraj, ta zakonodaja s tem, da osebam, ki na Madžarskem kupijo nepremičnino, ki bo njihovo glavno prebivališče, ne dodeljuje
         sporne davčne ugodnosti, če so ali bodo prodale svoje prejšnje glavno prebivališče v drugi državi članici, zanje ustvarja
         večje davčno breme kot za osebe, ki jim je navedena ugodnost dodeljena.

      67      V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da lahko sporna zakonodaja v nekaterih primerih osebe, ki uresničujejo pravico do
         prostega gibanja (in svobodo ustanavljanja), ki izhajata iz členov 39 ES in 43 ES, odvrača od nakupa stanovanja na Madžarskem.

      68      Glede na zgornje ugotovitve je treba ugotoviti, da določbe člena 2(2) v povezavi s členom 21(5) zakona o davkih s tem, da
         glede davka, ki se plača ob nakupu nepremičnin, manj ugodno obravnavajo osebe, ki se želijo nastaniti na Madžarskem tako,
         da tam kupijo nepremičnino, v primerjavi z osebami, ki se preselijo znotraj te države članice, in s tem, da prvonavedenim
         osebam ne dodeljuje zadevne davčne ugodnosti ob nakupu nepremičnine, pomenijo omejitev pravice do prostega gibanja oseb in
         svobode ustanavljanja iz členov 39 ES in 43 ES.

      –       Upravičenost omejitev
      69      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je mogoče dopustiti nacionalne ukrepe, ki lahko ovirajo ali naredijo manj privlačno izvrševanje
         temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo, če uresničujejo cilje v splošnem interesu, če so primerni za zagotovitev uresničitve
         teh ciljev in če ne presegajo tega, kar je nujno za njihovo uresničitev (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti
         Grčiji, točka 51).

      70      Zato je treba preizkusiti, ali je različno obravnavanje teh dveh skupin davčnih zavezancev mogoče upravičiti z nujnimi razlogi
         v splošnem interesu, kot je nujnost ohranitve doslednosti davčnega sistema.

      71      Sodišče je namreč že razsodilo, da nujnost ohranitve doslednosti davčnega sistema lahko upraviči ureditev, ki omejuje temeljne
         svoboščine (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Bachmann, točka 21, in Manninen, točka 42, in sodbi z dne 23. oktobra 2008 v
         zadevi Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, ZOdl., str. I‑8061, točka 43, in z dne 17. septembra 2009
         v zadevi Glaxo Wellcome, C-182/08, ZOdl., str. I-8591, točka 77).

      72      Vendar lahko trditev, ki temelji na taki utemeljitvi, velja samo, če je ugotovljen obstoj neposredne zveze med zadevno davčno
         ugodnostjo in nadomestitvijo te ugodnosti z določenim davčnim odtegljajem (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Manninen, točka
         42; sodbo z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C-524/04, ZOdl., str. I‑2107, točka
         68, in zgoraj navedeno sodbo Amurta, točka 46).

      73      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da sistem, določen v zakonu o davkih, temelji na ideji, da kupcu nepremičnine na Madžarskem,
         ki naj bi se uporabljala kot glavno prebivališče, ki v zakonskem roku proda svoje prejšnje prebivališče, ki je prav tako v
         tej državi, ni treba plačati davka na celotno tržno vrednost kupljene nepremičnine, ampak zgolj na razliko med tržno vrednostjo
         kupljene nepremičnine in tržno vrednostjo prodane nepremičnine. Tako je obdavčen zgolj del sredstev, investiranih v nakup
         premoženja, ki še ni bilo obdavčeno.

      74      Če pa je prodana nepremičnina v državi članici, ki ni Republika Madžarska, zadnjenavedena država nima nobene pravice do obdavčitve
         transakcije, ki jo je v prvonavedeni državi opravila oseba, ki se je odločila, da bo na Madžarskem kupila nepremičnino, ki
         naj bi jo uporabljala kot svoje glavno prebivališče. V teh okoliščinah navedena davčna ugodnost s tem, da se ob nakupu take
         nepremičnine lahko dodeli zgolj osebam, ki so sporni davek že plačale ob nakupu podobne nepremičnine, izraža logiko simetrije
         v smislu sodne prakse (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, točka 42).

      75      Če bi bila namreč zadevna davčna ugodnost dodeljena davčnim zavezancem, ki navedenega davka niso plačali prej v okviru spornega
         davčnega sistema, bi ti imeli neupravičeno prednost pri obdavčitvi, ki se ni uporabljala ob njihovem prejšnjem nakupu zunaj
         madžarskega ozemlja.

      76      Iz tega je mogoče sklepati, da v navedenem sistemu obstaja neposredna povezava med dodeljeno davčno ugodnostjo in prvotnim
         odtegljajem. Navedena ugodnost in davčno breme se namreč nanašata na isto osebo in isti davek.

      77      V tem okviru je treba opozoriti, da se je štelo, da ta pogoja glede identičnosti davka in davčnega zavezanca zadoščata za
         dokaz o obstoju take povezave (glej zlasti sodbi z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C-35/98, Recueil, str. I‑4071,
         točka 58, in z dne 18. septembra 2003 v zadevi Bosal, C-168/01, Recueil, str. I‑9409, točki 29 in 30, in zgoraj navedeno sodbo
         Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, točka 42). Poleg tega je treba poudariti, da Komisija ni izrecno izpodbijala
         tega, da je bila zadevna davčna ugodnost dodeljena istemu davčnemu zavezancu v okviru istega davka.

      78      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je omejitev, ki izhaja iz členov 2(2) in 21(5) zakona o davkih, upravičena z nujnostjo
         zagotovitve doslednosti davčnega sistema.

      79      Toda da bi bila omejitev upravičena iz tega razloga, mora biti tudi primerna in sorazmerna glede na uresničevani cilj, kot
         je bilo opozorjeno v točki 69 te sodbe.

      80      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je ob upoštevanju sodne prakse Sodišča zadevna omejitev primerna za uresničitev takega
         cilja, ker deluje simetrično, saj se v okviru zadevnega davčnega sistema upošteva zgolj razlika med vrednostjo prodane nepremičnine
         na Madžarskem in vrednostjo kupljene nepremičnine (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt,
         točka 44).

      81      Poleg tega je navedena omejitev sorazmerna z uresničevanim ciljem. Spomniti je namreč treba, da je po eni strani cilj zadevne
         ureditve zlasti izogibanje dvojnega obdavčevanja kapitala, investiranega v nakup prejšnjega prebivališča, ki je bilo medtem
         prodano, ob nakupu drugega glavnega prebivališča na Madžarskem. Po drugi strani, kot je bilo poudarjeno v točki 74 te sodbe,
         pa Republika Madžarska nima nobene pristojnosti za obdavčitev nepremičninskih transakcij, opravljenih v drugih državah članicah.

      82      V teh okoliščinah bi upoštevanje takih transakcij za znižanje zadevne davčne osnove pomenilo, da se za te transakcije šteje,
         da so že bile predmet spornega davka, čeprav niso bile. Jasno je, da bi bil tak položaj v nasprotju z navedenim ciljem, ki
         je izogibanje dvojnega obdavčevanja v skladu z madžarskim davčnim sistemom.

      83      Čeprav so nepremičninske transakcije, opravljene v drugih državah članicah, lahko prav tako obdavčene s podobnimi ali celo
         enakimi davki, kot je zadevni davek, je treba ugotoviti, da imajo v sedanjem stanju prava Unije države članice ob spoštovanju
         prava Unije na davčnem področju neko stopnjo avtonomije in da zato za odpravo dvojnega obdavčevanja niso dolžne prilagajati
         svojega davčnega sistema različnim davčnim sistemom drugih držav članic (glej po analogiji sodbi z dne 6. decembra 2007 v
         zadevi Columbus Container Services, C-298/05, ZOdl., str. I‑10451, točka 51, in z dne 12. februarja 2009 v zadevi Block, C-67/08,
         ZOdl., str. I‑883, točka 31).

      84      Te presoje ne more izpodbiti dejstvo, da je davčni zavezanec pri predhodnem nakupu nepremičnine na Madžarskem lahko oproščen
         plačila tega davka zaradi načina izračuna osnove za odmero davka na premoženje. Če je namreč vrednost druge kupljene nepremičnine
         nižja od vrednosti prodane nepremičnine, pri čemer torej kapital, investiran v ta drugi nakup, nikakor ni obdavčen, davčni
         zavezanec nima pravice do kakršnega koli znižanja dela davka, ki je bil plačan ob prvem nakupu. Na podlagi takega mehanizma
         je mogoče ugotoviti, da zadevni sistem res pomeni ugodnost, ne pa prikrito oprostitev, ki je v korist zgolj madžarskim rezidentom.

      85      Iz tega izhaja, da je omejitev prostega gibanja oseb in svobode ustanavljanja mogoče upravičiti z razlogi ohranjanja doslednosti
         davčnega sistema.

      –       Obstoj omejitve člena 18 ES
      86      V zvezi z osebami, ki niso rezidentke Madžarske in ki tam ne opravljajo gospodarske dejavnosti, je treba poudariti, da nacionalna
         ureditev, ki je za nekatere državljane manj ugodna zgolj zaradi tega, ker so uresničili svojo pravico do prostega gibanja
         in prebivanja v drugi državi članici, pomeni omejitev svoboščin, ki jih člen 18(1) ES priznava vsakemu državljanu (glej sodbe
         z dne 18. julija 2006 v zadevi De Cuyper, C-406/04, ZOdl., str. I‑6947, točka 39; z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Tas-Hagen
         in Tas, C-192/05, ZOdl., str. I‑10451, točka 31, in z dne 23. oktobra 2007 v združenih zadevah Morgan in Bucher, C-11/06 in
         C-12/06, ZOdl., str. I‑9161, točka 25).

      87      V obravnavanem primeru ni mogoče utemeljeno zanikati, da bi lahko izključitev ugodnosti znižanja davčne osnove za osebe, ki
         se gibljejo znotraj Unije iz razlogov, ki niso povezani z opravljanjem gospodarske dejavnosti, v nekaterih primerih te osebe
         odvrnila od uresničevanja temeljnih pravic, zagotovljenih s členom 18 ES.

      88      Vendar iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je taka omejitev z vidika prava Unije lahko utemeljena, če temelji na objektivnih
         preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in če je sorazmerna s ciljem, ki mu legitimno
         sledi nacionalno pravo (glej zgoraj navedene sodbe De Cuyper, točka 40; Tas-Hagen in Tas, točka 33, ter Morgan in Bucher,
         točka 33).

      89      Glede tega je treba poudariti, da v zvezi z očitkom, ki temelji na kršitvi člena 18 ES, iz istih razlogov velja isti sklep,
         kot je tisti, naveden v točkah od 69 do 85 te sodbe glede utemeljitve omejitve členov 39 ES in 43 ES (glej sodbo z dne 5.
         julija 2007 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-522/04, ZOdl., str. I‑5701, točka 72, in zgoraj navedeni sodbi Komisija proti
         Nemčiji, točka 30, in Komisija proti Grčiji, točka 60).

       Očitki glede kršitve določb Sporazuma EGP
      90      Komisija trdi tudi, da Republika Madžarska ni izpolnila obveznosti iz členov 28 in 31 Sporazuma EGP, ki se nanašata na prosto
         gibanje delavcev in svobodo ustanavljanja.

      91      V zvezi s tem je treba opozoriti, da imajo pravila o prepovedi omejitev prostega pretoka in svobode ustanavljanja, določena
         v členih 28 in 31 Sporazuma EGP, enak pravni učinek kot v bistvu enake določbe členov 39 ES in 43 ES (glej zlasti zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Belgiji z dne 5. julija 2007, točka 76).

      92      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da so očitki glede kršitve prostega pretoka oseb in svobode ustanavljanja neutemeljeni.

      93      Ker noben očitek ni bil sprejet, je treba tožbo Komisije zavrniti.

       Stroški
      94      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Republika
         Madžarska predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 11. marca 1999. # Hans C. Herold proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba - Dopustnost. # Zadeva T-257/97.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. marca 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-404/99.