title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. aprila 2009.#VTB-VAB NV proti Total Belgium NV (C-261/07) in Galatea BVBA proti Sanoma Magazines Belgium NV (C-299/07).#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank van koophandel te Antwerpen - Belgija.#Direktiva 2005/29/ES - Nepoštene poslovne prakse - Nacionalna ureditev, ki prepoveduje vezane ponudbe potrošnikom.#Združeni zadevi C-261/07 in C-299/07.

text:
      Združeni zadevi C-261/07 in C-299/07
      VTB-VAB NV
      proti
      Total Belgium NV
      in
      Galatea BVBA
      proti
      Sanoma Magazines Belgium NV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Rechtbank van koophandel te Antwerpen)
      „Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse – Nacionalna ureditev, ki prepoveduje vezane ponudbe potrošnikom“
      Povzetek sodbe
      1.        Akti institucij – Direktive – Izvršitev s strani držav članic
      2.        Akti institucij – Direktive – Izvršitev s strani držav članic – Obveznosti držav članic med rokom za prenos
      (člena 10, drugi odstavek, ES in 249, tretji odstavek, ES)
      3.        Približevanje zakonodaj – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov – Direktiva 2005/29
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29)
      1.        Direktiva ne velja nujno samo za nacionalne določbe, katerih izrecen namen je prenos te direktive, temveč od dneva začetka
         veljavnosti navedene direktive tudi za nacionalne določbe, ki so obstajale prej in ki bi lahko zagotovile skladnost nacionalnega
         prava z njo.

      (Glej točko 35.)
      2.        Države članice, na katere je direktiva naslovljena, med rokom za njen prenos ne smejo sprejemati predpisov, s katerimi bi
         bili lahko resno ogroženi cilji, ki so določeni v tej direktivi.

      Taka obveznost opustitve sprejetja določb velja za vse organe zadevnih držav članic, vključno z nacionalnimi sodišči. Sodišča
         držav članic tako od datuma, ko je direktiva začela veljati, ne smejo razlagati notranjega prava tako, da bi lahko po izteku
         roka za prenos resno ogrozila dosego cilja te direktive.

      (Glej točki 38 in 39.)
      3.        Direktivo 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi direktiv
         84/450, 97/7, 98/27 in 2002/65 ter Uredbe št. 2006/2004 je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna
         je zadevna v sporih v glavni stvari, ki razen nekaterih izjem in brez upoštevanja posebnih okoliščin posameznega primera –
         torej na splošno in preventivno – prepoveduje vsako vezano ponudbo prodajalca potrošniku.

      Ta ureditev namreč določa načelo prepovedi vezanih ponudb, čeprav take prakse niso vključene v Prilogo I k navedeni direktivi,
         v kateri so taksativno naštete samo poslovne prakse, ki so prepovedane v vseh okoliščinah in jih zato ni treba preučiti v
         vsakem posameznem primeru. Navedena ureditev je tako v nasprotju z vsebino člena 4 direktive, ki državam članicam izrecno
         prepoveduje, da bi obdržale ali sprejele bolj omejevalne nacionalne ukrepe, tudi če bi bili taki ukrepi namenjeni doseganju
         višje ravni varstva potrošnikov.

      (Glej točke 60, 61, 63, 68 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 23. aprila 2009(*)

      „Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse – Nacionalna ureditev, ki prepoveduje vezane ponudbe potrošnikom“
      V združenih zadevah C‑261/07 in C‑299/07,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ju je vložilo Rechtbank van koophandel
         te Antwerpen (Belgija) s sklepoma z dne 24. maja in 21. junija 2007, ki sta prispela na Sodišče 1. in 27. junija 2007, v postopkih

      VTB-VAB NV (C-261/07)

      proti
      Total Belgium NV
      in
      Galatea BVBA (C-299/07)

      proti
      Sanoma Magazines Belgium NV,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), A. Borg Barthet, E. Levits in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za družbo VTB-VAB NV L. Eliaerts in B. Gregoir, odvetnika,
      –        za družbo Total Belgium NV J. Stuyck, odvetnik,
      –        za družbo Sanoma Magazines Belgium NV P. Maeyaert, odvetnik,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck in T. Materne, zastopnika, skupaj z E. Balatejem, odvetnikom,
      –        za špansko vlado M. Muñoz Pérez, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in R. Loosli-Surrans, zastopnika,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 21. oktobra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 49 ES in Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES
         z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive
         Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega
         parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah, UL L 149, str. 22, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Predloga sta bila vložena v okviru sporov, prvič, med družbo VTB-VAB NV (v nadaljevanju: družba VTB) in družbo Total Belgium
         NV (v nadaljevanju: družba Total Belgium), ter drugič, med družbo Galatea BVBA (v nadaljevanju: družba Galatea) in družbo
         Sanoma Magazines Belgium NV (v nadaljevanju: družba Sanoma), ker sta tako družba VTB kakor družba Galatea menili, da so poslovne
         prakse družb Total Belgium in Sanoma nepoštene.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V uvodnih izjavah 5, 6, 11 in 17 Direktive je navedeno:

      „(5)      […] ovire za čezmejni prosti pretok storitev in blaga ali za pravico do ustanavljanja [je] treba odpraviti. Te ovire je mogoče
         odpraviti samo z določitvijo enotnih pravil na ravni Skupnosti, ki bodo zagotavljala visoko raven varstva potrošnikov, in
         s pojasnitvijo nekaterih pravnih pojmov na ravni Skupnosti, kolikor je to potrebno za pravilno delovanje notranjega trga in
         za izpolnjevanje zahteve po pravni varnosti.

      (6)      Ta direktiva torej približuje zakonodaje držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, vključno z nepoštenim oglaševanjem,
         ki neposredno škodujejo ekonomskim interesom potrošnikov in na ta način posredno ekonomskim interesom zakonitih konkurentov.
         […]

      (11)      Z visoko stopnjo približanja, doseženo s približevanjem nacionalnih določb na podlagi te direktive, je vzpostavljena visoka
         skupna raven varstva potrošnikov. Ta direktiva določa enotno splošno prepoved tistih nepoštenih poslovnih praks, ki izkrivljajo
         ekonomsko obnašanje potrošnikov. Določa tudi pravila glede agresivnih poslovnih praks, ki trenutno niso urejene na ravni Skupnosti.

      (17)      Zaželeno je, da se za zagotovitev večje pravne varnosti opredelijo poslovne prakse, ki veljajo v vseh okoliščinah za nepoštene.
         Priloga I vsebuje torej izčrpen seznam vseh takih praks. To so edine poslovne prakse, ki lahko veljajo za nepoštene, ne da
         bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi določb iz členov 5 do 9. Seznam se lahko spremeni le s pregledom [spremembo]
         Direktive.“

      4        Člen 1 Direktive določa:

      „Namen te direktive je prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga in doseči visoko raven varstva potrošnikov s približevanjem
         zakonov in drugih predpisov držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodijo ekonomskim interesom potrošnikov.“

      5        Člen 2 Direktive določa:

      „V tej direktivi:
      […]
      (d)      ‚poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov‘ (v nadaljevanju tudi ‚poslovne prakse‘) pomenijo vsako dejanje, opustitev,
         ravnanje, razlago ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano s promocijo,
         prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom;

      […]“
      6        Člen 3(1) Direktive določa:

      „Ta direktiva se uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov, kakor je določeno v členu 5, pred,
         med in po poslovni transakciji v zvezi z nekim izdelkom.“

      7        Člen 4 Direktive določa:

      „Države članice ne omejujejo niti svobode opravljanja storitev niti prostega pretoka blaga iz razlogov, ki sodijo na področje,
         ki ga približuje ta direktiva.“

      8        Člen 5 Direktive z naslovom „Prepoved nepoštenih poslovnih praks“ določa:

      „1.      Nepoštene poslovne prakse so prepovedane.
      2.      Poslovna praksa je nepoštena, če:
      (a)      nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti
      in
      (b)      v zvezi z izdelkom bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika, ki ga izdelek doseže
         ali je nanj usmerjen, ali obnašanje povprečnega člana skupine, če je poslovna praksa usmerjena na določeno skupino potrošnikov.

      3.      Poslovne prakse, ki bi lahko povzročile bistveno izkrivljanje ekonomskega obnašanja samo ene od jasno določljivih skupin potrošnikov,
         ki so zaradi telesne ali duševne hibe, starosti ali lahkovernosti še posebej dovzetni za določeno poslovno prakso ali za izdelek,
         na katerega se slednja nanaša, na način, ki ga trgovec lahko razumno predvidi, se ocenijo z vidika povprečnega člana navedene
         skupine. To ne vpliva na običajno in zakonito oglaševalsko prakso, za katero so značilna pretiravanja ali trditve, ki naj
         se ne bi razumele dobesedno.

      4.      Zlasti so nepoštene tiste poslovne prakse, ki so:
      (a)      zavajajoče, kakor je določeno v členih 6 in 7,
      ali
      (b)      agresivne, kakor je določeno v členih 8 in 9.
      5.      Priloga I vsebuje seznam poslovnih praks, ki se v vseh okoliščinah štejejo za nepoštene. V vseh državah članicah se uporablja
         isti enotni seznam, ki se lahko spremeni samo s pregledom [spremembo] te direktive.“

      9        Člen 6 Direktive z naslovom „Zavajajoča dejanja“ določa:

      „1.      Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če vsebuje napačne informacije in je torej neresnična, ali če na kakršen koli način,
         vključno s celotno predstavitvijo, zavaja ali bi utegnila zavajati povprečnega potrošnika, četudi je informacija točna glede
         enega ali več sledečih elementov, ter v vsakem primeru povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme
         odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel:

      (a)      glede obstoja ali narave izdelka;
      (b)      glede glavnih značilnosti izdelka, na primer njegove razpoložljivosti, prednosti, tveganj, izvedbe, sestave, pritiklin, poprodajnih
         storitev in obravnavanja pritožb, metode in datuma izdelave ali dobave, dostave, primernosti za namen, uporabe, količine,
         specifikacije, geografskega ali tržnega porekla ali rezultatov, ki jih lahko pričakujemo od njegove uporabe, ali rezultatov
         in stvarnih značilnosti testov ali preizkusov, opravljenih na izdelku;

      (c)      glede obsega zavez trgovca, motivov za poslovno prakso in narave prodajnega procesa, glede kakršne koli trditve ali znaka
         glede posrednega ali neposrednega sponzorstva ali odobritve trgovca ali izdelka;

      (d)      glede cene ali načina izračunavanja cene ali obstoja določene cenovne prednosti;
      (e)      glede potrebe po storitvi, nadomestnem delu, zamenjavi ali popravilu;
      (f)      glede narave, lastnosti in pravic trgovca ali njegovega zastopnika, na primer njegove identitete in premoženja, kvalifikacij,
         statusa, odobritve, članstva ali povezav ter imetništva pravic industrijske, tržne ali intelektualne lastnine ali nagrad in
         priznanj, ki jih je prejel;

      (g)      glede potrošnikovih pravic, vključno s pravico do zamenjave blaga ali vračila kupnine v skladu z Direktivo Evropskega parlamenta
         in Sveta 1999/44/ES z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij [(UL
         L 171, str. 12)], ali drugih tveganj, s katerimi se lahko sooči.

      2.      Poslovna praksa se prav tako šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh njenih značilnosti in okoliščin
         povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel; taka praksa
         zajema:

      (a)      vsako trženje izdelka, vključno s primerjalnim oglaševanjem, ki ustvarja zmedo s kakršnimi koli izdelki, znamkami, trgovskimi
         imeni ali drugimi znaki razlikovanja konkurenta;

      (b)      neupoštevanje zavez s strani trgovca, ki jih vsebujejo kodeksi ravnanja, za katere se je trgovec zavezal, da jih bo spoštoval,
         če:

      (i)      pri zavezi ne gre zgolj za namero, temveč za trdno zavezo, ki jo je mogoče preveriti,
      in
      (ii)      trgovec v poslovni praksi navede, da spoštuje kodeks.“
      10      Člen 7 Direktive z naslovom „Zavajajoče opustitve“ določa:

      „1.      Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin ter omejitev
         sredstva komunikacije izpusti bistvene informacije, ki jih glede na kontekst povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve
         ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev
         o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.

      2.      Za zavajajočo opustitev se šteje tudi, če trgovec ob upoštevanju okoliščin, opisanih v odstavku 1, prikriva ali na nejasen,
         nerazumljiv, dvoumen način ali ob nepravem času navede bistvene informacije iz navedenega odstavka ali ne opredeli komercialnega
         namena poslovne prakse, če ta ni razviden iz konteksta in če v enem ali drugem primeru to povzroči ali bi utegnilo povzročiti,
         da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.

      3.      Če so za sredstvo, uporabljeno za komunikacijo poslovne prakse, značilne prostorske ali časovne omejitve, se te omejitve in
         kateri koli ukrepi, ki jih trgovec sprejme, da postanejo informacije dostopne potrošnikom prek drugih sredstev, upoštevajo
         pri odločanju o tem, ali so bile informacije opuščene.

      4.      V primeru vabila k nakupu se štejejo za bistvene naslednje informacije, v kolikor niso razvidne že iz konteksta:
      (a)      glavne značilnosti izdelka v obsegu, ki ustreza sredstvu in izdelku;
      (b)      geografski naslov in identiteta trgovca, kot na primer njegovo poslovno ime, in po potrebi geografski naslov in identiteta
         trgovca, v imenu katerega nastopa;

      (c)      cena, vključno z davki, ali če je zaradi narave izdelka ceno nemogoče razumno izračunati vnaprej, način, na katerega se cena
         izračuna, ter po potrebi vključno z dodatnimi prevoznimi, dostavnimi ali poštnimi stroški, ali če teh stroškov ni mogoče razumno
         izračunati vnaprej, dejstvo, da bo take dodatne stroške treba plačati;

      (d)      plačilni pogoji, pogoji dostave, izpolnitve in obravnavanja pritožb, če ti odstopajo od zahtev poklicne skrbnosti;
      (e)      za izdelke in posle, ki vključujejo odstopno pravico ali pravico do preklica, obstoj take pravice.
      5.      Zahteve po informacijah, določene s pravom Skupnosti glede tržnih komunikacij, vključno z oglaševanjem ali trženjem, katerih
         neizčrpni seznam je podan v Prilogi II, se štejejo za bistvene.“

      11      Člen 8 Direktive z naslovom „Agresivne poslovne prakse“ določa:

      „Poslovna praksa se šteje za agresivno, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin z nadlegovanjem,
         prisilo, vključno z uporabo sile, ali nedopustnim vplivanjem bistveno zmanjša ali bi utegnila bistveno zmanjšati svobodo izbire
         ali ravnanja povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom ter s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da sprejme odločitev
         o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.“

      12      Člen 9 z naslovom „Uporaba nadlegovanja, prisile in nedopustnega vplivanja“ določa:

      „Pri določanju, ali poslovna praksa uporablja nadlegovanje, prisilo, vključno z uporabo sile, ali nedopustno vplivanje, se
         upošteva:

      (a)      čas, kraj, naravo ali vztrajnost;
      (b)      uporabo grozečega ali žaljivega jezika ali ravnanja;
      (c)      izkoriščanje določenega nesrečnega dogodka ali okoliščin s strani trgovca, ki zaradi svoje resnosti zmanjšujejo potrošnikovo
         sposobnost presoje, česar se trgovec zaveda, z namenom vplivati na potrošnikovo odločitev glede izdelka;

      (d)      vsako težavno ali nesorazmerno nepogodbeno oviro, ki jo vsili trgovec za primere, ko želi potrošnik uveljavljati pogodbene
         pravice, vključno s pravico do razdora pogodbe, izbire drugega izdelka ali drugega trgovca;

      (e)      vsako grožnjo s protipravnim ravnanjem.“
      13      Nazadnje člen 19 Direktive določa:

      „Države članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 12. 6. 2007.
         […]

      Te ukrepe uporabljajo od 12. 12. 2007. […]“
       Nacionalna ureditev
      14      Člen 54 zakona z dne 14. julija 1991 o poslovnih praksah, obveščanju in varstvu potrošnikov (Moniteur belge z dne 29. avgusta 1991, v nadaljevanju: zakon iz leta 1991) določa:

      „V smislu tega člena gre za vezan posel, če je odplačna ali brezplačna pridobitev blaga, storitev, drugih ugodnosti ali bonov,
         na podlagi katerih jih je mogoče pridobiti, vezana na pridobitev drugega, čeprav enakega blaga ali storitev.

      Razen v izjemnih primerih, opisanih spodaj, prodajalci potrošnikom ne smejo ponujati vezanih poslov. Prepovedani so tudi vezani
         posli, ki jih potrošnikom ponuja več prodajalcev skupaj.“

      15      Členi od 55 do 57 zakona iz leta 1991 določajo nekatere izjeme od te prepovedi.

      16      Člen 55 zakona iz leta 1991 določa:

      „Po skupni ceni se lahko vezano ponujajo:
      1.      blago ali storitve, ki sestavljajo celoto;
      Kralj lahko na predlog pristojnih ministrov in ministra za finance določi storitve, ki se ponujajo v finančnem sektorju, ki
         sestavljajo celoto;

      2.      enako blago ali storitve, če:
      (a)      je mogoče vsako blago in vsako storitev v isti poslovalnici kupiti ločeno po običajni ceni,
      (b)      je kupec jasno obveščen o tej možnosti in o ceni vsakega posameznega izdelka oziroma storitve,
      (c)      popust, ki se morebiti prizna kupcu celote blaga ali storitev, znaša največ tretjino seštevka posameznih cen.“
      17      Člen 56 zakona iz leta 1991 določa:

      „Brezplačno se lahko vezano z glavnim izdelkom oziroma glavno storitvijo ponujajo:
      1.      oprema za glavni izdelek, ki jo je proizvajalec blaga posebej prilagodil temu izdelku in ki se dobavi skupaj s tem izdelkom,
         da bi se razširila oziroma poenostavila njegova uporaba;

      2.      embalaža ali posode, ki se uporabijo za zaščito in pripravo izdelka, pri čemer se upošteva vrsta in vrednost tega izdelka;
      3.      običajno drobno blago in storitve ter dostava, montaža, nadzor in vzdrževanje prodanega izdelka;
      4.      vzorci iz ponudbe proizvajalca oziroma dobaviteljev glavnega blaga, če se ponujajo v natanko takih količinah oziroma merah,
         kot so potrebne za presojo lastnosti izdelka;

      5.      barvne slike, nalepke in druge slike z majhno tržno vrednostjo;
      6.      loterijske srečke, ki jih dopušča zakon;
      7.      predmeti z jasno vidnimi reklamnimi napisi, ki jih ni mogoče izbrisati, ki se kot taki ne prodajajo, če nakupna cena, ki jo
         plača ponudnik ne presega 5 % prodajne cene glavnega izdelka oziroma glavne storitve, s katero se delijo.“

      18      Nazadnje člen 57 zakona iz leta 1991 določa:

      „Prav tako se lahko vezano z glavnim izdelkom ali s storitvijo ponujajo:
      1.      boni, na podlagi katerih je mogoče pridobiti enak izdelek ali storitev, če znižanje cen, ki je posledica te pridobitve, ne
         presega odstotka, določenega v členu 55(2);

      2.      boni, na podlagi katerih je mogoče pridobiti ugodnosti, določene v členu 56(5) in (6);
      3.      boni, na podlagi katerih se dobi pravica do gotovinskega popusta, le pod pogojem:
      (a)      da je na njih naveden znesek njihove denarne vrednosti;
      (b)      da je v podjetjih za prodajo izdelkov ali opravljanje storitev jasno označena stopnja ali višina ponujenega popusta ter izdelki
         ali storitve, z nakupom katerih se dobi pravica do bonov;

      4.      boni v obliki dokumentov, s katerimi se po nakupu določenega števila izdelkov ali določenega števila storitev pridobi pravica
         do brezplačne ponudbe ali do znižane cene ob nakupu podobnega izdelka ali storitve, če to ugodnost ponuja isti prodajalec
         in ne presega tretjine cene predhodno kupljenih izdelkov ali storitev.

      Na bonih mora biti navedena morebitna omejitev trajanja veljavnosti in pogoji ponudbe.
      Če prodajalec umakne ponudbo, mora kupec prejeti ponujeno ugodnost sorazmerno s predhodno opravljenimi nakupi.“
      19      Kraljevina Belgija je 5. junija 2007 sprejela zakon o spremembi zakona z dne 14. julija 1991 o poslovnih praksah, obveščanju
         in varstvu potrošnikov (Moniteur belge z dne 21. junija 2007, str. 34272, v nadaljevanju: zakon z dne 5. junija 2007), s katerim je v skladu z njegovim členom 1
         opravljen prenos določb Direktive.

       Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
       Zadeva C-261/07
      20      Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da družba Total Belgium, podružnica skupine Total, ki med drugim prodaja gorivo na
         bencinskih črpalkah, od 15. januarja 2007 potrošnikom, ki so imetniki kartice Total Club, ponuja tri tedne brezplačne pomoči
         pri okvarah za vsako polnjenje najmanj 25 litrov za avto in najmanj 10 litrov za motorno kolo.

      21      Družba VTB, katere dejavnost je pomoč pri okvarah, je 5. februarja 2007 Rechtbank van koophandel te Antwerpen predlagala,
         naj družbi Total Belgium odredi, naj preneha to poslovno prakso, saj naj bi šlo med drugim za vezano ponudbo, ki je prepovedana
         s členom 54 zakona iz leta 1991.

      22      V teh okoliščinah je Rechtbank van koophandel te Antwerpen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali Direktiva […] nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 54 zakona [iz leta 1991] o obveščanju in varstvu potrošnikov,
         ki razen taksativno naštetih primerov v zakonu prepoveduje vsako vezano ponudbo prodajalca potrošniku, vključno z vezano ponudbo
         izdelka, ki ga mora potrošnik kupiti, in brezplačne storitve, ki je povezana z nakupom izdelka, pri čemer se ne upoštevajo
         okoliščine posameznega primera in še zlasti ne vpliv, ki ga ima lahko konkretna ponudba na povprečnega potrošnika, niti to,
         ali taka ponudba v konkretnih okoliščinah nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti ali dobrim poslovnim običajem?“

       Zadeva C-299/07
      23      V postopku v glavni stvari gre za spor med družbo Galatea, ki ima trgovino s spodnjim perilom v mestu Schoten (Belgija), in
         družbo Sanoma, podružnico finske skupine Sanoma, ki izdaja revije za ženske, med njimi tudi tednik Flair.

      24      Številka revije Flair z dne 13. marca 2007 je vsebovala prilogo, s katero je bilo mogoče med 13. marcem in 15. majem 2007 izkoristiti popust od
         15 % do 25 % na izdelke, ki se prodajajo v nekaterih trgovinah s spodnjim perilom v flamski regiji.

      25      Družba Galatea je 22. marca 2007 pri Rechtbank van koophandel te Antwerpen vložila tožbo, s katero je zahtevala opustitev
         te poslovne prakse, saj naj bi bil z njo kršen zlasti člen 54 zakona iz leta 1991.

      26      V teh okoliščinah je Rechtbank van koophandel te Antwerpen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali člen 49 ES o svobodi opravljanja storitev ter Direktiva […] nasprotujeta nacionalni določbi, kot je člen 54 zakona [iz
         leta 1991], ki razen taksativno naštetih primerov v zakonu prepoveduje vsako vezano ponudbo prodajalca potrošniku, pri kateri
         je odplačna ali brezplačna pridobitev blaga, storitev, drugih ugodnosti ali bonov, na podlagi katerih jih je mogoče pridobiti,
         vezana na pridobitev drugega, čeprav enakega blaga ali storitev – pri čemer se ne upoštevajo okoliščine posameznega primera
         in še zlasti ne vpliv, ki ga ima lahko konkretna ponudba na povprečnega potrošnika, niti to, ali taka ponudba v konkretnih
         okoliščinah nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti ali dobrim poslovnim običajem?“

      27      S sklepom predsednika Sodišča z dne 29. avgusta 2007 sta bili zadevi C‑261/07 in C-299/07 združeni za pisni in ustni postopek
         ter izdajo skupne sodbe.

       Vprašanji za predhodno odločanje
      28      Predložitveno sodišče s tema vprašanjema v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, kot je člen 54 zakona iz leta 1991, ki razen nekaterih izjem in brez upoštevanja posebnih okoliščin posameznega
         primera uvaja splošno načelo prepovedi vezanih ponudb prodajalca potrošniku.

       Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C-261/07
      29      Družba VTB izpodbija dopustnost vprašanja za predhodno odločanje, ker naj bi se to nanašalo na razlago direktive, katere rok
         za prenos, 12. december 2007, še ni potekel, ko je bil izdan sporni sklep, torej 24. maja 2007.

      30      Španska in belgijska vlada iz istega razloga in brez izrecnega uveljavljanja ugovora nedopustnosti menita, da Direktive ni
         mogoče uporabiti v sporu v glavni stvari. Zlasti španska vlada meni, da nobeno sodišče ne more zavrniti uporabe nacionalne
         določbe zaradi kršitve direktive, dokler se ne izteče rok za prenos te direktive.

      31      Toda teh trditev ni mogoče sprejeti.

      32      Glede tega je treba spomniti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi
         sodišči, kot ga določa člen 234 ES, le nacionalna sodišča, ki prejmejo zadevo v odločanje in ki morajo prevzeti odgovornost
         za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti vsake zadeve presodijo nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko sprejela
         sodbo, ter upoštevnost vprašanj, ki jih postavijo Sodišču. Torej je Sodišče, če se vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti,
         načeloma zavezano, da odloči o tem (glej zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, str. I‑2099,
         točka 38; z dne 22. maja 2003 v zadevi Korhonen in drugi, C‑18/01, Recueil, str. I‑5321, točka 19, ter z dne 19. aprila 2007
         v zadevi Asemfo, C‑295/05, ZOdl., str. I‑2999, točka 30).

      33      Iz tega je razvidno, da je domnevo upoštevnosti, povezano z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih predložijo nacionalna
         sodišča, mogoče zavrniti samo v izjemnih primerih, v katerih je popolnoma očitno, da razlaga določb prava Skupnosti, za katero
         je s temi vprašanji zaprošeno, ni v nobeni zvezi z resničnostjo oziroma predmetom spora o glavni stvari (glej zlasti sodbi
         z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C‑415/93, Recueil, str. I‑4921, točka 61, in z dne 1. aprila 2008 v zadevi Vlada
         francoske skupnosti in valonska vlada, C‑212/06, ZOdl., str. I‑1683, točka 29).

      34      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da ni očitno, da to vprašanje za predhodno odločanje ne bi bilo upoštevno za odločitev,
         ki naj bi jo predložitveno sodišče sprejelo.

      35      Po eni strani je namreč iz sodne prakse razvidno, da direktiva ne velja nujno samo za nacionalne določbe, katerih izrecen
         namen je prenos te direktive, temveč od dneva začetka veljavnosti navedene direktive tudi za nacionalne določbe, ki so obstajale
         prej in ki bi lahko zagotovile skladnost nacionalnega prava z njo (glej v tem smislu sodbo z dne 7. septembra 2006 v zadevi
         Cordero Alonso, C‑81/05, ZOdl. str. I‑7569, točka 29).

      36      Čeprav je bil v zadevi v glavni stvari zakon z dne 5. junija 2007 o spremembi zakona iz leta 1991, katerega formalni namen
         je bil prenos Direktive, res sprejet po nastanku dejstev v postopku v glavni stvari in sprejetju predložitvenega sklepa, pa
         – kot je razvidno iz tega sklepa in kot je potrdila belgijska vlada na obravnavi – sporne določbe iz členov od 54 do 57 zakona
         iz leta 1991, torej tiste, ki določajo načelo splošne prepovedi vezanih ponudb in nekatere izjeme od tega načela, z zakonom
         z dne 5. junija 2007 niso bile niti odpravljene niti spremenjene.

      37      Z drugimi besedami, nacionalni organi so tako med dejanskim stanjem v postopku v glavni stvari kakor ob sprejetju predložitvenega
         sklepa menili, da obstoječe določbe lahko zagotovijo prenos Direktive od dne začetka njene veljavnosti, torej 12. junija 2005,
         in da zato spadajo na njeno področje uporabe.

      38      Po drugi strani je iz sodne prakse Sodišča vsekakor razvidno, da države članice, na katere je direktiva naslovljena, med rokom
         za njen prenos ne smejo sprejemati predpisov, s katerimi bi bili lahko resno ogroženi cilji, ki so določeni v tej direktivi
         (sodbe z dne 18. decembra 1997 v zadevi Inter-Environnement Wallonie, C‑129/96, Recueil, str. I‑7411, točka 45; z dne 8. maja 2003
         v zadevi ATRAL, C‑14/02, Recueil, str. I‑4431, točka 58, in z dne 22. novembra 2005 v zadevi Mangold, C‑144/04, ZOdl., str. I‑9981,
         točka 67).

      39      Sodišče je glede tega imelo priložnost pojasniti, da taka obveznost opustitve sprejetja določb velja za vse organe zadevnih
         držav članic, vključno z nacionalnimi sodišči. Sodišča držav članic tako od datuma, ko je direktiva začela veljati, ne smejo
         razlagati notranjega prava tako, da bi lahko po izteku roka za prenos resno ogrozila dosego cilja te direktive (glej zlasti
         sodbo z dne 4. julija 2006 v zadevi Adeneler in drugi, C‑212/04, ZOdl., str. I‑6057, točki 122 in 123).

      40      Ker je Direktiva med dejanskim stanjem v postopku v glavni stvari že začela veljati, je treba razlago, za katero je zaprosilo
         Rechtbank van koophandel te Antwerpen, ki se nanaša na osrednje določbe Direktive, šteti za koristno predložitvenemu sodišču,
         da bi lahko v skladu z navedeno obveznostjo opustitve sprejetja določb odločilo v zadevi, ki mu je predložena.

      41      Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo predložitveno sodišče
         v zadevi C-261/07, dopusten.

       Utemeljenost
       Stališča, predložena Sodišču
      42      Družbi Total Belgium in Sanoma ter portugalska vlada in Komisija Evropskih skupnosti menijo, da Direktiva nasprotuje prepovedi
         vezanih ponudb, kakršna je določena v členu 54 zakona iz leta 1991.

      43      Družbi Total Belgium in Sanoma ter Komisija glede tega zatrjujejo, da so vezane ponudbe zajete v pojmu „poslovna praksa“ v
         smislu Direktive. Ker pa se z zadnjenavedeno izvaja popolna uskladitev področja nepoštenih poslovnih praks, naj bi v skladu
         s členom 5(5) Direktive države članice smele „v vseh okoliščinah“ prepovedati le tiste poslovne prakse, ki so navedene v Prilogi I
         k Direktivi. Ker se ta priloga ne nanaša na vezane ponudbe, naj kot take ne bi mogle biti prepovedane, ampak zgolj, če bi
         nacionalno sodišče na podlagi posebnih okoliščin posameznega primera moralo ugotoviti, da so izpolnjeni pogoji iz člena 5
         Direktive. Načelna prepoved vezanih ponudb, kot jo določa člen 54 zakona iz leta 1991, naj bi bila zato v nasprotju z Direktivo,
         kot zatrjuje tudi portugalska vlada.

      44      Nasprotno menijo družba VTB ter belgijska in francoska vlada, ki navajajo predvsem, da vezane ponudbe niso zajete v pojmu
         „poslovna praksa“ v smislu Direktive in zato ne spadajo na njeno področje uporabe.

      45      Belgijska vlada glede tega pojasnjuje, da so bile vezane ponudbe uvrščene v predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta
         o pospeševanju prodaje na notranjem trgu (UL 2002, C 75, str. 11), v katerem se je jasno razločevala pravna obravnava navedenih
         ponudb in poslovnih praks, ki jih zajema Direktiva. Ker pa je bil ta predlog umaknjen šele leta 2006, so belgijski organi
         upravičeno menili, da vezane ponudbe ne pomenijo „poslovnih praks“. Belgijski zakonodajalec zato pri prenosu Direktive ni
         menil, da bi moral člen 54 zakona iz leta 1991 spremeniti ali ga razlagati ob upoštevanju meril iz člena 5 Direktive.

      46      Francoska vlada dodaja zlasti, da če Direktiva države članice zavezuje, da prepovejo nepoštene poslovne prakse v razmerju
         do potrošnika, jim to nikakor ne preprečuje, da zaradi boljšega varstva potrošnika prepovejo druge poslovne prakse, kot so
         vezane ponudbe, ne glede na njihovo nepoštenost v smislu Direktive.

      47      Nazadnje družba VTB meni, da člen 5 Direktive nikakor ne izključuje, da bi države članice kot nepoštene opredelile tudi druge
         poslovne prakse, ki niso navedene v Prilogi I k Direktivi.

       Odgovor Sodišča
      48      Pri odgovoru na ti vprašanji za predhodno odločanje je treba najprej ugotoviti, ali so vezane ponudbe, na katere se nanaša
         sporna prepoved, poslovne prakse v smislu člena 2(d) Direktive in zanje zato veljajo njene določbe.

      49      Glede tega je treba poudariti, da člen 2(d) Direktive z uporabo zelo široke formulacije opredeli pojem poslovnih praks kot
         „vsako dejanje, opustitev, ravnanje, razlago ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca,
         neposredno povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom“.

      50      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah 69 in 70 sklepnih predlogov, so torej vezane ponudbe poslovna ravnanja,
         ki so nedvomno del poslovne strategije gospodarskega subjekta in so neposredno namenjena spodbujanju in pospeševanju njegove
         prodaje. Iz tega je razvidno, da so vsekakor poslovne prakse v smislu člena 2(d) Direktive in zato spadajo na področje njene
         uporabe.

      51      Po tej ugotovitvi je treba najprej opozoriti, da je namen Direktive v skladu z njenima uvodnima izjavama 5 in 6 ter členom 1
         določiti enotna pravila v zvezi z nepoštenimi poslovnimi praksami podjetij v razmerju do potrošnikov, da bi se prispevalo
         k pravilnemu delovanju notranjega trga in bi se dosegla visoka raven varstva potrošnikov.

      52      Z Direktivo se tako izvaja popolna uskladitev navedenih pravil na ravni Skupnosti. Kot izrecno določa člen 4 Direktive in
         v nasprotju s trditvami družbe VTB in francoske vlade, države članice zato niti zaradi doseganja višje ravni varstva potrošnikov
         ne smejo sprejeti bolj omejevalnih ukrepov, kot so opredeljeni z Direktivo.

      53      Dalje je treba opozoriti, da člen 5 Direktive določa prepoved nepoštenih poslovnih praks in določa merila za določitev take
         nepoštenosti.

      54      Poslovna praksa je v skladu z odstavkom 2 te določbe nepoštena, če nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti in bistveno izkrivlja
         ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom.

      55      Poleg tega člen 5(4) Direktive opredeljuje dve kategoriji nepoštenih poslovnih praks, in sicer „zavajajoče prakse“ in „agresivne
         prakse“, ki izpolnjujejo merila, navedena v členih 6 in 7 ter 8 in 9 Direktive. Na podlagi teh določb so take prakse prepovedane,
         če ob upoštevanju vseh njihovih značilnosti in konkretnega primera povzročijo ali bi utegnile povzročiti, da povprečni potrošnik
         sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.

      56      V Prilogi I k Direktivi je tudi izčrpen seznam 31 poslovnih praks, ki se v skladu s členom 5(5) Direktive „v vseh okoliščinah“
         štejejo za nepoštene. Kot je izrecno pojasnjeno v uvodni izjavi 17, lahko samo te poslovne prakse veljajo za nepoštene, ne
         da bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi členov od 5 do 9 Direktive.

      57      Nazadnje je treba opozoriti, da vezane ponudbe niso med praksami, naštetimi v navedeni Prilogi I.

      58      Vprašanja predložitvenega sodišča je tako treba preizkusiti ob upoštevanju vsebine in splošne sistematike določb Direktive,
         na katere je bilo opozorjeno v prejšnjih točkah.

      59      Vendar pa je glede tega treba ugotoviti, da nacionalna ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, z vzpostavitvijo domneve
         nezakonitosti vezanih ponudb ne izpolnjuje zahtev, ki jih določa Direktiva.

      60      Najprej, člen 54 zakona iz leta 1991 namreč določa načelo prepovedi vezanih ponudb, čeprav take prakse niso vključene v Prilogo I
         k Direktivi.

      61      Kot je bilo opozorjeno v točki 56 te sodbe, pa so v tej prilogi taksativno naštete samo poslovne prakse, ki so prepovedane
         v vseh okoliščinah in jih zato ni treba preučiti v vsakem posameznem primeru.

      62      Direktiva tako nasprotuje ureditvi, uvedeni s členom 54 zakona iz leta 1991, ker so s tem členom splošno in preventivno prepovedane
         vezane ponudbe, ne glede na kakršen koli preizkus njihove nepoštenosti glede na merila, navedena v členih od 5 do 9 Direktive.

      63      Pravilo, kakršno je v postopku v glavni stvari, je tako v nasprotju z vsebino člena 4 Direktive, ki državam članicam izrecno
         prepoveduje, da bi obdržale ali sprejele bolj omejevalne nacionalne ukrepe, čeprav bi bili taki ukrepi namenjeni doseganju
         višje ravni varstva potrošnikov.

      64      Nazadnje je treba dodati, da take razlage ni mogoče izpodbijati zaradi dejstva, da zakon iz leta 1991 v členih od 55 do 57
         določa nekaj izjem od navedene prepovedi vezanih ponudb.

      65      Čeprav je zaradi teh izjem lahko omejen obseg prepovedi vezanih ponudb, kljub temu velja, da z njimi zaradi njihove omejenosti
         in dejstva, da so določene vnaprej, ni mogoče nadomestiti analize „nepoštenosti“ poslovne prakse – ki jo je nujno treba opraviti
         glede okoliščin dejanskega stanja vsakega primera – ob upoštevanju meril, določenih v členih od 5 do 9 Direktive, če gre,
         kot v zadevah v glavni stvari, za prakso iz Priloge I k tej direktivi.

      66      Ta ugotovitev je poleg tega potrjena s samo vsebino nekaterih od teh izjem. Tako na primer člen 55 zakona iz leta 1991 dovoljuje
         zgolj vezane ponudbe za skupno ceno, če se nanašajo na izdelke ali storitve, ki bodisi sestavljajo celoto bodisi so enaki.
         Kot je pravilno ugotovila Komisija v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča, pa ni mogoče izključiti možnosti, da bi vezana ponudba
         različnih izdelkov ali storitev, ki ne sestavljajo celote niti niso enaki, zlasti s pravilnim obveščanjem potrošnikov izpolnjevala
         zahteve glede poštenosti, ki jih določa Direktiva.

      67      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Direktiva nasprotuje prepovedi vezanih ponudb, kakršna je določena z zakonom iz leta
         1991. Vprašanja morebitne kršitve člena 49 ES, ki je navedena v vprašanju za predhodno odločanje, predloženem v zadevi C-299/07,
         zato ni treba obravnavati.

      68      Glede na zgoraj navedeno je na zastavljeni vprašanji treba odgovoriti, da je Direktivo treba razlagati tako, da nasprotuje
         nacionalni ureditvi, kot je zadevna ureditev v sporih v glavni stvari, ki razen nekaterih izjem in brez upoštevanja posebnih
         okoliščin posameznega primera prepoveduje vsako vezano ponudbo prodajalca potrošniku.

       Stroški
      69      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju
            do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES,
            98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (direktiva o nepoštenih poslovnih praksah)
            je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je zadevna ureditev v sporih v glavni stvari, ki razen nekaterih
            izjem in brez upoštevanja posebnih okoliščin posameznega primera prepoveduje vsako vezano ponudbo prodajalca potrošniku.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. julija 1982. # Felicitas Rickmers-Linie KG & Co. proti Finanzamt für Verkehrsteuern, Hambourg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Zadeva 270/81.


Sodba Sodišča z dne 7. februarja 1973. # I. Schroeder KG proti Zvezni republiki Nemčiji. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva 40-72.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. avgusta 1995. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-240/94.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. maja 1997. # Finanzamt Bergisch Gladbach proti Werner Skripalle. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Davčne določbe - Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-63/96.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 22. februarja 2006. # Holger Standertskjöld-Nordenstam (T-437/04) in Jean-Claude Heyraud (T-441/04) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Združeni zadevi T-437/04 in T-441/04.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 30. junija 2005. # Mathias Längst. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Stuttgart - Nemčija. # Direktiva 69/335/EGS - Posredni davki na zbiranje kapitala - Notarski stroški - Notar-uslužbenec - Pavšalen del honorarja, ki se nakaže državi. # Zadeva C-165/03.

text:
      Zadeva C-165/03
      Mathias Längst
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Stuttgart)
      „Direktiva 69/335/EGS – Posredni davki na zbiranje kapitala – Notarski stroški – Notar uslužbenec – Pavšalen del honorarja, ki se nakaže državi“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca A. Tizzana, predstavljeni 18. januarja 2005
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 30. junija 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Nacionalno sodišče v smislu člena 234 ES – Pojem – Nemško sodišče,
            ki odloča v postopku, ki ga je začel notar uslužbenec po odredbi svojega nadrejenega – Vključitev
      (člen 234 ES)
      2.     Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Splošna ali hipotetična vprašanja – Preverjanje Sodišča, ali
            je pristojno – Hipotetični pravni okvir – Predvidena zakonska sprememba, ki še ni začela veljati
      (člen 234 ES)
      3.     Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Posredni davki na zbiranje kapitala – Obdavčenje v smislu Direktive 69/335 – Pojem
            – Nagrada, ki jo obračuna notar uslužbenec ob transkacijah iz direktive in ki gre v proračun države – Vključitev – Notarji,
            ki niso le uslužbenci, temveč tudi upniki – Neupoštevne okoliščine
      (Direktiva Sveta 69/335)
      1.     Iz člena 234 ES izhaja, da lahko nacionalna sodišča sprožijo postopek pred Sodiščem le, če pri njih poteka postopek in če
         odločajo v okviru postopka, ki bo privedel do izdaje odločbe, ki ima značaj sodne odločbe.

      To je tako v primeru nacionalnega sodišča, ki odloča v postopku, ki ga je začel notar uslužbenec po odredbi svojega nadrejenega
         ob uporabi zveznega zakona o stroških listin, predmet katerega je znesek prejetih nagrad ob notarski overovitvi, saj so v
         okviru tega postopka zaslišane vse zainteresirane stranke in je namen odločbe, ki bo izdana, razrešitev spora, poleg tega
         pa se lahko ta odločba uveljavlja zoper upnika in tudi zoper dolžnika nagrade, ki je bila predmet poziva na plačilo, ter pridobi
         moč razsojene stvari zoper vse zainteresirane stranke, če nobena izmed njih ne vloži pritožbe.

      (Glej točki 25 in 26.)
      2.     Postopek, določen v členu 234 ES, je sredstvo sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim Sodišče posreduje
         nacionalnim sodiščem elemente razlage prava Skupnosti, ki jih potrebujejo za rešitev spora, o katerem odločajo. V okviru tega
         sodelovanja je izključno nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za izrečeno sodno odločbo, tisto,
         ki glede na posebnosti zadeve presodi o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo svojo sodbo, in o relevantnosti
         vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Načeloma je zato Sodišče dolžno odločiti, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago
         prava Skupnosti.

      Vendar mora v izjemnih okoliščinah Sodišče preizkusiti pogoje, v katerih mu je nacionalno sodišče predložilo zadevo, da preveri
         svojo pristojnost. Sprejetje predhodne odločbe o predhodnem vprašanju, ki ga zastavi nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti
         le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali s predmetom spora o
         glavni stvari, kadar gre za hipotetični problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov,
         da bi lahko koristno odgovorilo na zastavljena vprašanja. Duh sodelovanja, ki mora prevladati v postopkih sprejetja predhodne
         odločbe, dejansko zahteva, da nacionalno sodišče po svoji strani upošteva nalogo, zaupano Sodišču, ki je v tem, da pomaga
         pravosodju v državah članicah ter ne da oblikuje svetovalna mnenja o splošnih in hipotetičnih vprašanjih.

      V tem smislu je hipotetično vprašanje za predhodno odločanje glede združljivosti nacionalnega pravnega okvira, za katerega
         je značilna predvidena sprememba zadevne nacionalne zakonodaje, ki še ni začela veljati, z določbo Skupnosti.

      (Glej točke od 30 do 34.)
      3.     Direktivo 69/335 o posrednih davkih na zbiranje kapitala je treba razlagati tako, da nagrada, ki jo obračuna notar uslužbenec
         za sestavo notarske listine o transakciji iz te direktive, pomeni davek v smislu le-te, če morajo v skladu z upoštevnimi nacionalnimi
         predpisi notarji uslužbenci nakazati del navedene nagrade javnemu organu, ki te prihodke uporablja za financiranje svojih
         nalog, čeprav notarji, ki imajo dovoljenje za dejavnost, niso izključno notarji uslužbenci in so sami upniki zadevne nagrade.

      (Glej točko 45 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 30. junija 2005(*)

      „Direktiva 69/335/EGS – Posredni davki na zbiranje kapitala – Notarski stroški – Notar uslužbenec – Pavšalen del honorarja, ki se nakaže državi“
      V zadevi C‑165/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Landgericht Stuttgart (Nemčija)
         z odločbo z dne 7. aprila 2003, ki je na Sodišče prispela 10. aprila 2003, v postopku

      Mathias Längst,

      ob udeležbi:
      SABU Schuh & Marketing GmbH,

      Präsident des Landgerichts Stuttgart,

      Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, R. Schintgen (poročevalec) in J. Makarczyk, sodnika,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. novembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za Mathiasa Längsta, on sam,
      –       za Präsident des Landgerichts Stuttgart K. Ehmann, zastopnik,
      –       za Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart G. Firnau, Bezirksrevisor,
      –       za nemško vlado W.-D. Plessing, zastopnik,
      –       za špansko vlado E. Braquehais Conesa, zastopnik,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in K. Gross, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. januarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na Direktivo Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969 o posrednih davkih na
         zbiranje kapitala (UL L 249, str. 25), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/303/EGS z dne 10. junija 1985 (UL L 156,
         str. 23, v nadaljevanju: Direktiva 69/335).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru postopka z ugovorom, ki ga je glede stroškovnika za opravljeno delo po odredbi svojega nadrejenega,
         ki je Präsident des Landgerichts Stuttgart (predsednik deželnega sodišča Stuttgart), vložil notar uslužbenec Mathias Längst,
         ki svojo dejavnost opravlja na območju Oberlandesgericht Stuttgart (višje deželno sodišče Stuttgart).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Kot izhaja iz prve uvodne izjave Direktive 69/335, je njen namen pospeševanje prostega pretoka kapitala, ki šteje za enega
         od bistvenih pogojev za ustvarjanje gospodarske unije s podobnimi značilnostmi, kot jih ima notranji trg.

      4       V skladu s šesto uvodno izjavo navedene direktive se za dosego takega cilja glede davkov na zbiranje kapitala predvideva odprava
         posrednih davkov, ki so do tedaj veljavni v državah članicah, in namesto njih uvedba dajatve, ki se na skupnem trgu obračuna
         samo enkrat in je njena raven enaka v vseh državah članicah.

      5       Člen 4(1) te direktive določa:
      „Dajatvi na kapital so zavezane naslednje transakcije:
      a)      ustanovitev kapitalske družbe;
      b)      preoblikovanje družbe, združenja ali pravne osebe, ki ni kapitalska družba, v kapitalsko družbo;
      c)      povečanje kapitala kapitalske družbe z vložkom sredstev katerekoli vrste;
      d)      povečanje sredstev kapitalske družbe z vložkom sredstev katerekoli vrste za plačilo, ne z deležem v kapitalu ali sredstvih
         družbe, ampak z enakimi pravicami, kakor jih imajo člani [...]

      [...]“
      6       Člen(4)(1), od (e) do (h), Direktive 69/335 določa, da sta prenos sedeža dejanske uprave oziroma prenos registriranega sedeža
         uprave kapitalske družbe iz tretje države v državo članico ali iz ene države članice v drugo prav tako zavezana dajatvi na
         kapital.

      7       Člen 4(2) navedene direktive našteva različne transakcije, ki so lahko zavezane dajatvi na kapital.
      8       Ista direktiva tudi določa odpravo drugih posrednih davkov z enakimi značilnostmi, kot jih imata dajatev na kapital ali kolkovina
         na vrednostne papirje, ker bi njihovo ohranjanje lahko onemogočilo namen navedene direktive, kot je navedeno v njeni zadnji
         uvodni izjavi. Ti davki, ki jih je prepovedano obračunavati, so našteti predvsem v členu 10 Direktive 69/335, ki določa:

      „Razen dajatve na kapital države članice družbam, združenjem ali pravnim osebam, ki poslujejo zaradi pridobivanja dobička,
         ne obračunajo nobenih drugih davkov:

      a)      v zvezi s transakcijami iz člena 4;
      b)      v zvezi z vložki, posojili ali opravljanjem storitev, ki so del transakcij iz člena 4;
      c)      v zvezi z registracijo ali katerokoli drugo formalnostjo, ki ji je družba, združenje ali pravna oseba, ki posluje zaradi pridobivanja
         dobička, lahko zavezana pred začetkom poslovanja zaradi svoje pravne oblike.“

      9       Člen 11 Direktive 69/335 določa:
      „Države članice ne zavežejo nobeni obliki obdavčitve:
      a)      oblikovanja, izdaje, uvrstitve v kotacijo na borzi, uvrstitve na trg ali trgovanja z delnicami, deleži ali drugimi vrednostnimi
         papirji enake vrste ali s potrdili, ki predstavljajo take vrednostne papirje, ne glede na to, kdo jih je izdal;

      b)      posojil, vključno z državnimi obveznicami, najetih z izdajo zadolžnic ali drugih prenosljivih vrednostnih papirjev, ne glede
         na to, kdo jih je izdal, ali katerih koli formalnosti, povezanih z njimi, ali oblikovanja, izdaje, uvrstitve v kotacijo na
         borzi, uvrstitve na trg ali trgovanja s temi zadolžnicami ali drugimi prenosljivimi vrednostnimi papirji.“

      10     Člen 12(1) navedene direktive se glasi:
      „Ne glede na člena 10 in 11 lahko države članice obračunajo:
      a)      dajatve na prenos vrednostnih papirjev, zaračunane bodisi pavšalno ali ne;
      [...]
      e)      dajatve, ki se plačajo kot pristojbine ali takse;
      [...]“
       Nacionalna ureditev
      11     Na podlagi člena 2 in naslednjih ter člena 53(2) zakona o družbah z omejeno odgovornostjo (Gesetz betreffend die Gesellschaften
         mit beschränkter Haftung) z dne 20. aprila 1892 (RGBl. 477), v besedilu, ki se upšteva v postopku v glavni stvari, je treba
         odločitev družbenikov družbe „Gesellschaft mit beschränkter Haftung“ (GmbH) o spremembi družbene pogodbe notarsko overiti.

      12     Iz člena 116 zveznega zakonika o notariatu (Bundesnotarordnung) z dne 24. februarja 1961 (BGBl. 1961 I, str. 98), v besedilu,
         ki se upošteva v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: BNotO), v povezavi s členom 3(2) deželnega zakona o izbirni sodni
         pristojnosti (Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit) z dne 12. februarja 1975 (GBl. str. 116), tudi v besedilu,
         ki se upošteva v postopku v glavni stvari, izhaja, da lahko na območju Oberlandesgericht Stuttgart overijo listine ne le notarji
         uslužbenci, ampak tudi samozaposleni notarji.

      13     Znesek nagrade, ki jo lahko zaračuna notar, določa zvezni zakon o stroških listin (Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten
         der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Kostenordnung)) z dne 26. julija 1957 (BGBl. 1957 I, str. 960), v besedilu, ki se upošteva
         v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: KostO). Navedeni zneski se uporabljajo enako na vsem ozemlju Nemčije in veljajo
         za notarje uslužbence in samozaposlene notarje.

      14     Notarji uslužbenci, ki opravljajo dejavnost na območju Oberlandesgericht Stuttgart, prejemajo fiksno plačo, določeno po enakih
         merilih, kot veljajo za druge uslužbence dežele, h kateri pa se doda spremenljiv znesek, ki ustreza določenemu deležu od nagrade,
         ki jo zaračunajo. Vendar so v nasprotju z notarji uslužbenci, ki opravljajo dejavnost na območju Oberlandesgericht Karlsruhe,
         sami upniki nagrade, ki jo dolgujejo dolžniki. Dolžni so le odvajati določen pavšalni delež navedene nagrade v deželno javno
         blagajno. Slednja sme zaračunati nagrado samo, če nagrada kljub opominu ni bila poravnana.

      15     V skladu s členom 156(1) KostO je treba ugovor zoper izračun stroškov, kar vključuje ugovor zoper obveznost plačila in izvršitev
         izvršilne klavzule, sporočiti v obliki pritožbe, poslane na Landgericht, na območju katerega se nahaja notarska pisarna. Pred
         odločitvijo mora Landgericht zaslišati stranke in organ, ki je nadrejen notarju. Če dolžnik izpodbija notarjev obračun stroškov,
         lahko notar predlaga, naj razsodi Landgericht.

      16     Člen 156(6) KostO določa, da lahko organ, ki mu je notar podrejen, v vsakem primeru notarju odredi, naj pridobi odločbo Landgericht
         in naj zoper tako odločbo vloži pritožbo. S sodno odločbo lahko sodišče tudi zviša znesek iz stroškovnika.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      17     Mathias Längst je v vlogi notarja uslužbenca overil nekatere odločitve družbe SABU Schuh & Marketing GmbH (v nadaljevanju:
         SABU). S tem povezani stroški in nagrada so bili predmet poziva k plačilo v višini 2892,46 eura (v nadaljevanju: poziv k plačilu).

      18     Listine, za katere je bila zahtevana overitev, so se nanašale na združitev poslovnih deležev v enotni poslovni delež, spremembo
         osnovnega kapitala in poslovnih deležev navedene družbe v eure, povečanje osnovnega kapitala z združitvijo lastnih sredstev
         in spremembo imena družbe.

      19     Na podlagi poziva k plačilu mora SABU iz naslova nagrade in stroškov za overitev listin plačati 2493,50 eura brez DDV. Ta
         znesek zajema nagrado, imenovano „nagrada za sklep“, določeno na 1584 eurov – glede na skupno vrednost 484.007 eurov – kar
         ustreza povečanju kapitala in tudi spremembi statuta. Delež, ki od te vsote pripada državi, znaša 1183,83 eura, delež notarja
         pa 400,17 eura.

      20     Ker je predsednik deželnega sodišča Stuttgart menil, da se sklep z dne 21. marca 2002 v zadevi Gründerzentrum (C-264/00, Recueil,
         str. I-3333), ki se nanaša na notarje uslužbence, ki opravljajo dejavnost na območju Oberlandesgericht Karlsruhe, uporablja
         tudi za notarje uslužbence, ki opravljajo dejavnost na območju Oberlandesgericht Stuttgart, je ocenil, da je bil poziv k plačilu
         glede povečanja kapitala in spremembe statuta v nasprotju z Direktivo 69/335. Zato je dal Mathiasu Längstu obvezno navodilo,
         naj na podlagi člena 156(6) KostO pri Landgericht Stuttgart sproži postopek za izdajo odločbe glede zakonitosti obravnavanega
         poziva in od njega zahteval, naj navedeni poziv zniža na 1465,66 eura.

      21     Mathias Längst je upošteval navodilo in pri Landgericht Stuttgart sprožil postopek. Pri tem sodišču je navedel, da je poziv
         za plačilo upravičen in da mu tako KostO kot tudi BNotO prepovedujeta znižanje nagrade na znesek, ki ga zahteva predsednik
         deželnega sodišča Stuttgart. Sicer pa meni, da zgoraj navedenega sklepa Gründerzentrum ni mogoče uporabiti pri nagradi, ki
         jo zaračuna notar uslužbenec, ki svojo dejavnost opravlja na območju Oberlandesgericht Stuttgart.

      22     Kot navaja predložitveno sodišče se pravni položaj notarjev uslužbencev, ki opravljajo dejavnost na območju Oberlandesgericht
         Stuttgart, v dveh vidikih razlikuje od pravnega položaja notarjev uslužbencev, na katere se nanaša zgoraj navedeni sklep Gründerzentrum.
         Po eni strani naj bi bila na območju Oberlandesgericht Stuttgart mogoča pritožba ne le glede notarjev uslužbencev, ampak tudi
         glede samozaposlenih notarjev, tako da navedene nagrade ne bi bile obvezno prenesene na deželo. Po drugi strani pa naj bi
         bili predpisi o terjatvah iz naslova navedene nagrade drugačni in naj bi upravičevali drugo rešitev. V nasprotju s položajem
         na območju Oberlandesgericht Karlsruhe naj bi bil notar uslužbenec na območju Oberlandesgericht Stuttgart dejansko sam upnik
         nagrade, ki jo zaračuna. Šele ko bi navedeno nagrado izterjal, bi od nje plačal določen pavšalni znesek v javno blagajno.
         Ta bi lahko le izjemoma neposredno obračunala zadevno nagrado.

      23     V teh okoliščinah je Landgericht Stuttgart odločilo prekiniti odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je v pravnem sistemu, kot velja v würtemberškem delu dežele Baden‑Württemberg (območje Oberlandesgericht Stuttgart), kjer
         lahko – v nasprotju z dejstvi, ki so podlaga [zgoraj navedenega] sklepa […] Gründerzentrum − notarsko dejavnost opravljajo
         notarji, ki so uslužbenci ali samozaposleni, ki so vsi sami upniki nagrade, ki jo zaračunajo, vendar morajo notarji uslužbenci
         na podlagi deželnega zakona odvesti določen pavšalni del nagrade državi, ki je njihov delodajalec in te prihodke uporablja
         za financiranje svoje porabe, treba šteti nagrado, ki jo obračuna notar uslužbenec za sestavo listine o transakcijah iz Direktive
         69/335, v spremenjenem besedilu, za davek v smislu te direktive?

      2.      Ali se, če je odgovor pritrdilen, obravnavana nagrada izogne opredelitvi za davek v smislu Direktive 69/335, če se država
         odpove svojemu deležu in preneha uporabljati določbo dežele, na podlagi katere ji je treba odvajati del nagrade?“

       Pristojnost Sodišča
      24     Mathias Längst in Bezirksrevisor (okrožni revizor) sodišča Landgerichts Stuttgart sta izrazila dvome o pristojnosti Sodišča,
         da se na podlagi člena 234 ES izreče o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, vloženem v okviru postopka, ki ga je na podlagi
         člena 156(6) KostO začel notar uslužbenec po odredbi svojega nadrejenega. Menita, da postopek, v katerem odloča predložitveno
         sodišče, ni kontradiktoren v smislu sodne prakse Sodišča (sodba z dne 19. oktobra 1995 v zadevi Job Centre, C 111/94, Recueil,
         str. I-3361, in sklep z dne 22. januarja 2002 v zadevi Holto, C 447/00, Recueil, str. I-735). Landgericht Stuttgart naj ne
         bi odločalo o resničnem sporu v smislu navedene sodne prakse.

      25     Glede tega je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso iz člena 234 ES izhaja, da lahko nacionalna sodišča sprožijo
         postopek pred Sodiščem le, če pri njih poteka postopek in če odločajo v okviru postopka, ki bo privedel do izdaje odločbe,
         ki ima značaj sodne odločbe (glej zlasti sklepa z dne 18. junija 1980 v zadevi Borker, 138/80, Recueil, str. 1975, točka 4,
         in z dne 5. marca 1986 v zadevi Greis Unterweger, 318/85, Recueil, str. 955, točka 4, ter zgoraj navedeni sklep Holto, točka
         17).

      26     Vendar iz upoštevne nacionalne zakonodaje in pojasnil, ki jih je na poziv Sodišča posredovalo predložitveno sodišče, izhaja,
         da je to v postopku zaslišalo vse zainteresirane stranke in da je namen odločbe, ki bo izdana, razrešitev spora. Poleg tega
         se lahko ta odločba uveljavlja zoper upnika in tudi zoper dolžnika nagrade, ki je bila predmet poziva na plačilo, ter pridobi
         moč razsojene stvari zoper vse zainteresirane stranke, če nobena izmed njih pri Oberlandesgericht Stuttgart ne vloži pritožbe,
         ki lahko temelji le na pravnem vprašanju in jo mora predložitveno sodišče dovoliti.

      27     Glede na te značilnosti naj ne bi bilo mogoče upravičeno trditi, da predložitveno sodišče v postopku v glavni stvari ne odloča
         o sporu in da odločba, ki jo mora izdati, nima značaja sodne odločbe.

      28     V teh pogojih je treba ugotoviti, da je Sodišče pristojno za odgovor na vprašanji, ki ju je v predložitveni odločbi z dne
         7. aprila 2003 zastavilo Landgericht Stuttgart.

       Dopustnost drugega vprašanja
      29     V stališčih, ki so jih Sodišču posredovale stranke postopka v glavni stvari, nemška in španska vlada ter Komisija Evropskih
         skupnosti, so izrazile dvom o dopustnosti drugega vprašanja zaradi njegove hipotetične narave. Dežela naj se še ne bi odrekla
         deležu zadevne nagrade in zato naj bi se drugo vprašanje nanašalo na pravni položaj, ki še ne obstaja.

      30     Glede tega je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je postopek, določen v členu 234 ES, sredstvo sodelovanja
         med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim Sodišče posreduje nacionalnim sodiščem elemente razlage prava Skupnosti, ki
         jih potrebujejo za rešitev spora, o katerem odločajo (glej zlasti sodbi z dne 16. julija 1992 v zadevi Meilicke, C-83/91,
         Recueil, str. I-4871, točka 22, in z dne 5. februarja 2004 v zadevi Schneider, C-380/01, Recueil, str. I-1389, točka 20).

      31     V okviru tega sodelovanja je izključno nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za izrečeno sodno
         odločbo, tisto, ki glede na posebnosti zadeve presodi o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo svojo sodbo,
         in o relevantnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Načeloma je zato Sodišče dolžno odločiti, kadar se zastavljena vprašanja
         nanašajo na razlago prava Skupnosti (zgoraj navedena sodba Schneider, točka 21 in navedena sodna praksa).

      32     Vendar je Sodišče tudi presodilo, da mora v izjemnih okoliščinah preizkusiti pogoje, v katerih mu je nacionalno sodišče predložilo
         zadevo, da preveri svojo pristojnost. Sprejetje predhodne odločbe o predhodnem vprašanju, ki ga zastavi nacionalno sodišče,
         je mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali
         s predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetični problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih
         in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na zastavljena vprašanja (zgoraj navedena sodba Schneider, točka 22).

      33     Duh sodelovanja, ki mora prevladati v postopkih sprejetja predhodne odločbe, dejansko zahteva, da nacionalno sodišče po svoji
         strani upošteva nalogo, zaupano Sodišču, ki je v tem, da pomaga pravosodju v državah članicah ter ne da oblikuje svetovalna
         mnenja o splošnih in hipotetičnih vprašanjih (zgoraj navedena sodba Schneider, točka 23).

      34     Vendar v tem primeru iz predložitvene odločbe in tudi iz stališč, ki jih je Sodišču predložila nemška vlada, izhaja, da je
         zagotovo predvidena sprememba obravnavane nacionalne zakonodaje, s katero se bo dežela odrekla prejemanju deleža nagrade,
         ki jo zaračunajo notarji uslužbenci za overitev listin, ki jih pokriva Direktiva 69/335, vendar pa še ni bila sprejeta. Iz
         tega sledi, da je pravni okvir, ki je predmet drugega zastavljenega vprašanja, hipotetičen.

      35     Zato je treba ugotoviti, da to vprašanje ni dopustno.
       Prvo vprašanje
      36     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 69/335 razlagati tako, da nagrada, ki jo
         obračuna notar uslužbenec za sestavo notarske listine o transakciji iz navedene direktive, pomeni davek v smislu te direktive,
         prvič, kadar v skladu z upoštevnimi nacionalnimi predpisi notarji, ki imajo dovoljenje za dejavnost, niso izključno le notarji
         uslužbenci in so sami upniki zadevne nagrade, in drugič, če morajo notarji uslužbenci nakazati del navedene nagrade javnemu
         organu, ki te prihodke uporablja za financiranje svojih nalog.

      37     Da bi na to vprašanje koristno odgovorili, je treba opozoriti, da je Sodišče v točki 34 zgoraj navedenega sklepa Gründerzentrum
         odločilo, da je Direktivo 69/335 treba razlagati tako, da nagrada za sestavo notarske listine o transakciji iz te direktive,
         v sistemu, za katerega je značilno, da so notarji uslužbenci in da je nagrada delno nakazana javnemu organu, pri katerem so
         ti zaposleni in jo ta uporabi za financiranje svojih nalog, kot je veljavni sistem na območju Oberlandesgericht Karlsruhe,
         pomeni davek v smislu navedene direktive.

      38     Ker je sistem, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, v bistvu enak sistemu, na katerega se nanaša zgoraj navedeni sklep
         Gründerzentrum, je treba preučiti, ali so razlike med sistemom, ki se uporablja na območju Oberlandesgericht Karlsruhe, in
         sistemom, ki velja na območju Oberlandesgericht Stuttgart in na katerega se sklicuje predložitveno sodišče, take narave, da
         v tem primeru upravičujejo drugačen odgovor na zastavljeno vprašanje, kot je bil dan v navedenem sklepu.

      39     Na prvem mestu je glede trditve, da nagrada, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne pripada nujno državi, ker notarji,
         ki imajo dovoljenje za opravljanje dejavnosti na območju Oberlandesgericht Stuttgart, niso izključno notarji uslužbenci, ampak
         so tudi samozaposleni notarji ali notarji odvetniki, treba ugotoviti, da iz točke 13 zgoraj navedenega sklepa Gründerzentrum
         izhaja, da je bil sistem, ki je bil predmet postopka za sprejetje predhodnega odločbe v tej zadevi, podoben v tem, da se lahko
         na podlagi obeh sistemov vsi, ki želijo overiti listino, obrnejo na vsakega notarja, uslužbenca ali samozaposlenega, ki opravlja
         dejavnost na ozemlju Nemčije, in da je tako listino treba priznati na vsem ozemlju Nemčije.

      40     Iz navedenega izhaja, da prva trditev predložitvenega sodišča ne more upravičiti drugačne presoje sistema, ki se obravnava
         v postopku v glavni stvari glede na sistem, ki je bil predmet postopka za sprejetje predhodne odločbe v zgoraj navedenem sklepu
         Gründerzentrum.

      41     Na drugem mestu pa je v zvezi z okoliščino, da so notarji uslužbenci, ki opravljajo dejavnost na območju Oberlandesgericht
         Stuttgart, v nasprotju s tistimi, ki dejavnost opravljajo na območju Oberlandesgericht Karlsruhe, sami upniki navedene nagrade,
         treba opozoriti, kot navaja generalni pravobranilec v točki 40 sklepnih predlogov, da v skladu z ustaljeno sodno prakso honorar,
         ki ga notar uslužbenec obračuna za transakcijo iz Direktive 69/335, pomeni davek v smislu le-te, kadar se navedeni honorar,
         čeprav le delno, nakaže javnemu organu, ki zaposluje notarje uslužbence, in ga ta uporabi za financiranje svojih nalog (glej
         zlasti sodbi z dne 29. septembra 1999 v zadevi Modelo, imenovana Modelo I, C‑56/98, Recueil, str. I-6427, točka 23, in z dne
         21. septembra 2000 v zadevi Modelo, imenovana Modelo II, C-19/99, Recueil, str. I-7213, točka 23, ter zgoraj navedeni sklep
         Gründerzentrum, točka 34).

      42     Iz te sodne prakse izhaja, da za opredelitev honorarja za davek v smislu Direktive 69/335 ni tako odločilno, kdo je prejemnik
         ali kdo je prvi upnik, ampak kdo je njen končni prejemnik. V zgoraj navedenih zadevah Modelo I, Modelo II in Gründerzentrum
         so tak honorar najprej zaračunali notarji uslužbenci, ki so ga nato prenesli na javni organ, pri katerem so bili zaposleni.
         Za opredelitev navedenega honorarja sta glede na Direktivo 69/335 odločilna prenos in uporaba tega honorarja oziroma njegovega
         dela.

      43     Torej je treba ugotoviti, da je v postopku v glavni stvari, če drži, da so notarji uslužbenci sami upniki obravnavane nagrade,
         vendarle res, da je njihova dolžnost, da del navedene nagrade prenesejo na javni organ, od katerega so odvisni, in da ta te
         zneske uporablja za financiranje svojih nalog.

      44     Iz navedenega izhaja, da se zakonodaja, kot je v veljavi na območju Oberlandesgericht Stuttgart, v tej točki ne loči od tiste,
         s katero se je seznanilo Sodišče v zgoraj navedeni zadevi Gründerzentrum.

      45     Glede na te ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je Direktivo 69/335 treba razlagati tako, da nagrada, ki
         jo obračuna notar uslužbenec za sestavo notarske listine o transakciji iz navedene direktive, pomeni davek v smislu le-te,
         prvič, če v skladu z upoštevnimi nacionalnimi predpisi notarji, ki imajo dovoljenje za dejavnost, niso izključno notarji uslužbenci
         in so sami upniki zadevne nagrade, in drugič, če morajo notarji uslužbenci del navedene nagrade nakazati javnemu organu, ki
         te prihodke uporablja za financiranje svojih nalog.

       Stroški
      46     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
      Direktivo Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969 o posrednih davkih na zbiranje kapitala, kot je bila spremenjena z direktivo
            Sveta 85/303/EGS z dne 10. junija 1985, je treba razlagati tako, da nagrada, ki jo obračuna notar uslužbenec za sestavo notarske
            listine o transakciji iz te direktive, pomeni davek v smislu le-te, prvič, če v skladu z upoštevnimi nacionalnimi predpisi
            notarji, ki imajo dovoljenje za dejavnost, niso izključno notarji uslužbenci in so sami upniki zadevne nagrade, in drugič,
            če morajo notarji uslužbenci del navedene nagrade nakazati javnemu organu, ki te prihodke uporablja za financiranje svojih
            nalog.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 27. septembra 2000. # BP Chemicals Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ničnostna tožba. # Zadeva T-184/97.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 13. januarja 2000. # Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb proti TK-Heimdienst Sass GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija. # Zadeva C-254/98.