title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 23. oktobra 2002. # Territorio Histórico de Guipúzcoa - Diputación Foral de Guipúzcoa, Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava in Territorio Histórico de Vizcaya - Diputación Foral de Vizcaya proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ničnostna tožba - Dopustnost. # Združene zadeve T-269/99, T-271/99 in T-272/99.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji razširjeni senat)
      z dne 23. oktobra 2002(*)

      „Državne pomoči – Odločba o začetku postopka na podlagi člena 88(2) ES – Ničnostna tožba – Dopustnost – Davčni ukrep – Selektivnost – Legitimno pričakovanje – Zloraba pooblastil“
      V združenih zadevah T-269/99, T-271/99 in T-272/99,
      Territorio Histórico de Guipúzcoa – Diputación Foral de Guipúzcoa,

      Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava,

      Territorio Histórico de Vizcaya – Diputación Foral de Vizcaya,

      ki jih zastopata A. Creus Carreras in B. Uriarte Valiente, odvetnika,
      tožeče stranke,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo F. Santaolalla Gadea, G. Rozet in G. Valero Jordana, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločb Komisije – ki sta bili španskim organom vročeni z dopisom z dne 17. avgusta
         1999 – o začetku postopka na podlagi člena 88(2) ES proti državi Španiji glede davčnih pomoči v obliki davčne olajšave v višini
         45 % v Territorios Históricos de Álava, de Vizcaya y de Guipúzcoa (v nadaljevanju: zgodovinska ozemlja Araba, Biskaja in Gipuzkoa)
         (UL 1999, C 351, str. 29, in UL 2000, C 71, str. 8),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE
      EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji razširjeni senat),
      v sestavi M. Jaeger, predsednik, R. García-Valdecasas, K. Lenaerts, sodnika, P. Lindh, sodnica, in J. Azizi, sodnik,
      sodna tajnica: B. Pastor, namestnica sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. aprila 2002
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
       Določbe Skupnosti
      1        Postopkovna pravila, ki jih Pogodba določa na področju državnih pomoči, se razlikujejo glede na to, ali gre za obstoječe ali
         nove pomoči. Za prve veljata odstavka 1 in 2 člena 88 ES, druge pa po vrsti urejata odstavka 3 in 2 istega člena.

      2        V zvezi z obstoječimi pomočmi je Komisija na podlagi člena 88(1) ES pristojna, da jih skupaj z državami članicami redno preverja.
         Komisija med postopkom preverjanja državam članicam predlaga sprejetje primernih ukrepov, potrebnih zaradi razvoja ali delovanja
         skupnega trga. Člen 88(2) ES določa, da če Komisija – potem ko zainteresirane stranke pozove k predložitvi pripomb – ugotovi,
         da pomoč ni združljiva s skupnim trgom na podlagi člena 87, ali če se taka pomoč zlorablja, Komisija odloči, da mora zadevna
         država tako pomoč odpraviti ali spremeniti v roku, ki ji ga določi.

      3        Nove pomoči morajo biti v skladu s členom 88(3) ES predhodno priglašene Komisiji in jih ni mogoče izvajati, preden ni v postopku
         izdana končna odločba. Če Komisija meni, da načrt ni združljiv s skupnim trgom, na podlagi navedene določbe nemudoma začne
         postopek iz člena 88(2) ES.

      4        Člen 1 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe ES (UL L
         83, str. 1, v nadaljevanju: uredba o postopkih za državne pomoči), ki je začela veljati 16. aprila 1999, vsebuje te opredelitve,
         upoštevne za obravnavane zadeve:

      „(a) ‚pomoč‘ pomeni vse ukrepe, ki izpolnjujejo merila, določena v členu [87](1) Pogodbe;
      (b) ‚veljavna [obstoječa] pomoč‘ pomeni:
      (i)      […] vso pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti Pogodbe v zadevnih državah članicah, to je sheme pomoči in individualno
         pomoč, ki se je začela izvajati pred začetkom veljavnosti Pogodbe in se še vedno uporablja;

      (ii)      odobreno pomoč, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali Svet;
      [...]
      (v)      pomoč, za katero se šteje, da je veljavna [obstoječa], ker je mogoče ugotoviti, da takrat, ko se je začela izvajati, ni bila
         pomoč, pozneje pa je postala pomoč zaradi razvoja skupnega trga in je država članica ni spremenila. Če nekateri ukrepi postanejo
         pomoč zaradi liberalizacije dejavnosti s pravnimi predpisi Skupnosti, se takšni ukrepi ne štejejo kot veljavna [obstoječa]
         pomoč po datumu, določenem za liberalizacijo;

      (c)      ‚nova pomoč‘ pomeni vsako pomoč, to je sheme pomoči ali individualno pomoč, ki ni veljavna [obstoječa] pomoč, vključno s spremembami
         veljavne [obstoječe] pomoči;

      [...]
      (f)      ‚nezakonita pomoč‘ pomeni novo pomoč, ki se izvaja v nasprotju s členom [88](3) Pogodbe;
      [...]“
      5        V skladu s členom 2(1) uredbe o postopkih za državne pomoči „mora zadevna država članica vsak načrt za dodeljevanje nove pomoči
         pravočasno prijaviti Komisiji“. Člen 3 te uredbe določa, da se nova pomoč „ne izvaja, preden Komisija sprejme ali se šteje,
         da je sprejela, odločbo o odobritvi takšne pomoči“. Člen 4(4) navedene uredbe določa, da Komisija sprejme odločbo o začetku
         postopka, ki ga določa člen 88(2) ES (v nadaljevanju: formalni postopek preiskave), če po predhodni preučitvi ugotovi, da
         obstajajo „dvomi o združljivosti prijavljenega ukrepa s skupnim trgom“.

      6        V skladu s členom 6(1) uredbe o postopkih za državne pomoči „[o]dločba o začetku formalnega postopka preiskave vsebuje povzetek
         bistvenih dejanskih in pravnih vprašanj, vključuje predhodno oceno Komisije o značaju pomoči predlaganega ukrepa in izpostavi
         dvome o njegovi združljivosti s skupnim trgom“.

      7        V skladu s členom 7(1) uredbe o postopkih za državne pomoči „se formalni postopek preiskave zaključi z odločbo, kot je določeno
         v odstavkih od 2 do 5 tega člena“. Komisija lahko odloči, da prijavljeni ukrep ni pomoč (člen 7(2)), da je prijavljena pomoč
         združljiva s skupnim trgom (člen 7(3)), da bi prijavljena pomoč lahko bila združljiva s skupnim trgom, če bi izpolnjevala
         določene pogoje (člen 7(4)), ali da prijavljena pomoč ni združljiva s skupnim trgom (člen 7(5)).

      8        Člen 10(1) uredbe o postopkih za državne pomoči glede neprijavljenih ukrepov določa, da „[č]e ima Komisija podatke iz katerega
         koli vira o domnevni nezakoniti pomoči, te podatke brez odlašanja preveri“. Člen 13(1) navedene uredbe določa, da se lahko
         tak postopek, odvisno od primera, konča z odločbo o začetku formalnega postopka preiskave.

      9        Postopek v zvezi z obstoječimi pomočmi je določen v členih od 17 do 19 uredbe o postopkih za državne pomoči. V členu 18 je
         določeno, da Komisija, če ugotovi, da veljavna shema pomoči ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, izda priporočilo, v
         katerem zadevni državi članici predlaga primerne ukrepe. Če zadevna država članica ne sprejme predlaganih ukrepov, lahko Komisija
         na podlagi člena 19(2) začne formalni postopek preiskave v skladu z zgoraj navedenim členom 4(4).

       Davčna olajšava, ki jo določa davčna zakonodaja zgodovinskih ozemelj Araba, Biskaja in Gipuzkoa
      10      Obravnavane zadeve se nanašajo na domnevne davčne ugodnosti v obliki davčne olajšave, določene v davčni zakonodaji zgodovinskih
         ozemelj Araba, Biskaja in Gipuzkoa.

      Davčne olajšave, ki jih določa davčna zakonodaja zgodovinskega ozemlja Araba
      11      Šesta dopolnilna določba k Norma Foral 22/1994 z dne 20. decembra 1994 o izvrševanju proračuna zgodovinskega ozemlja Araba
         za leto 1995 določa:

      „Za naložbe v nova opredmetena osnovna sredstva podjetij, ki so izvedene med 1. januarjem in 31. decembrom 1995 in presegajo
         2,5 milijarde [španskih pezet (ESP)], se z odobritvijo Diputación Foral de Álava prizna 45-odstotna davčna olajšava od vloženega
         zneska, ki ga določi Diputación Foral de Álava, kar se upošteva pri končnem znesku za plačilo dohodnine.“

      Davčna olajšava, ki je zaradi prenizkega zneska ni mogoče uveljavljati, se lahko uveljavlja v naslednjih devetih letih po
         letu, v katerem je bila sprejeta odločitev Diputación Foral de Álava.

      Odločitev Diputación Foral de Álava vsebuje roke in omejitve, ki veljajo za posamezen primer.
      Ugodnosti, ki jih priznava ta določba, niso združljive s katerimi koli drugimi davčnimi ugodnostmi, ki se priznavajo istim
         naložbam.

      Diputación Foral de Álava določi tudi trajanje postopka za naložbe, ki lahko vključuje tudi naložbe, izvedene v fazi priprave
         načrta za naložbe.“

      12      Veljavnost navedene določbe je bila za leto 1996 podaljšana s peto dopolnilno določbo Norma Foral 33/1995 z dne 20. decembra
         1995, kakor je bila spremenjena s točko 2.11 enotne razveljavitvene določbe v Norma Foral 24/1996 z dne 5. julija 1996. Za
         leto 1997 je bila veljavnost določbe podaljšana s sedmo dopolnilno določbo Norma Foral 31/1996 z dne 18. decembra 1996.

      13      Davčna olajšava v višini 45 % od vloženega zneska se je v spremenjeni obliki uporabljala tudi v letih 1998 in 1999, in sicer
         na podlagi enajste dopolnilne določbe Norma Foral 33/1997 z dne 19. decembra 1997 in sedme dopolnilne določbe Norma Foral
         36/1998 z dne 17. decembra 1998.

      Davčna olajšava, ki jo določa davčna zakonodaja zgodovinskih ozemelj Biskaja in Gipuzkoa
      14      Četrta dopolnilna določba Norma Foral de Vizcaya 7/1996 z dne 26. decembra 1996, katere veljavnost je bila podaljšana z drugo
         določbo Norma Foral 4/1998 z dne 2. aprila 1998, in deseta dopolnilna določba Norma Foral de Guipúzcoa 7/1997 z dne 22. decembra
         1997 določata:

      „Za naložbe v nova opredmetena osnovna sredstva podjetij, ki so izvedene od 1. januarja 1997 in presegajo 2,5 milijarde [ESP],
         se na podlagi odobritve Diputación Foral de [Vizcaya/Guipúzcoa] prizna 45-odstotna davčna olajšava od vloženega zneska, ki
         ga določi Diputación Foral de [Vizcaya/Guipúzcoa], kar se upošteva pri znesku davka za plačilo dohodnine.

      Davčna olajšava, ki je zaradi prenizkega zneska ni mogoče uveljavljati, se lahko uveljavlja v naslednjih petih letih po letu,
         za katero je bila sprejeta odločitev o davčni olajšavi.

      Začetek obdobja za uporabo davčne olajšave se lahko v okviru zastaralnega roka premakne na začetek finančnega leta, v katerem
         so bili doseženi pozitivni poslovni rezultati.

      Odločitev iz prvega odstavka vsebuje roke in omejitve, ki veljajo za vsak posamezni primer.
      [...]“
       Izpodbijani odločbi
      15      Komisija je na podlagi prijave, ki jo je prejela leta 1996, preučila odobritev 45‑odstotne davčne olajšave, določene v davčni
         zakonodaji zgodovinskega ozemlja Araba, podjetju Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa). Komisija je z Odločbo
         1999/718/ES z dne 24. februarja 1999 o državni pomoči, ki jo je Kraljevina Španija izvršila v korist družbe Demesa (UL L 292,
         str. 1), ugotovila, da je odobritev davčne olajšave navedenemu podjetju državna pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom.

      16      Komisija je nato z vidika členov 87 ES in 88 ES na splošno preučila davčno olajšavo, ki jo določa davčna zakonodaja zgodovinskega
         ozemlja Araba. Predmet preučitve so bili tudi podobni davčni ukrepi zgodovinskih ozemelj Biskaja in Gipuzkoa (v nadaljevanju
         za tri zgodovinska ozemlja Baskije: sporni davčni ukrepi).

      17      Komisija je zato sprejela Odločbo SG (99) D/6871 o začetku formalnega postopka preiskave glede davčnih olajšav, ki jih določata
         davčni zakonodaji zgodovinskih ozemelj Biskaja in Gipuzkoa, ki je bila španskim organom vročena z dopisom z dne 17. avgusta
         1999. Ta odločba, ki je izpodbijana odločba v zadevah Territorio Histórico de Guipúzcoa proti Komisiji, T-269/99, in Territorio
         Histórico de Vizcaya proti Komisiji, T-272/99, je bila v skladu s členom 26(2) uredbe o postopkih za državne pomoči v španskem
         jeziku objavljena v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 4. decembra 1999 (UL C 351, str. 29) skupaj s sporočilnim povzetkom v jeziku navedenega lista.

      18      Komisija je prav tako začela formalni postopek preiskave glede davčne olajšave, ki jo določa davčna zakonodaja zgodovinskega
         ozemlja Araba. Odločba z oznako SG (99) D/6873 je bila španskim organom vročena z dopisom z dne 17. avgusta 1999 in v španskem
         jeziku objavljena v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 11. marca 2000 (UL C 71, str. 8) skupaj s sporočilnim povzetkom v jeziku navedenega lista. Gre za izpodbijano odločbo
         v zadevi Territorio Histórico de Álava proti Komisiji, T-271/99.

      19      Komisija je v obeh odločbah o začetku formalnega postopka preiskave (v nadaljevanju: izpodbijani odločbi) sporni davčni ukrep
         o državni pomoči v smislu člena 87(1) ES začasno opredelila na podlagi teh ugotovitev:

      „Zadevna davčna olajšava kumulativno izpolnjuje štiri merila, ki jih določa člen 87 Pogodbe ES. Natančneje, zgoraj navedeni
         ukrep je specifičen, ker daje prednost nekaterim podjetjem. Zadevno davčno olajšavo lahko namreč uveljavljajo le podjetja,
         ki izvedejo naložbe v višini več kot 2,5 milijarde [ESP] (15.025.303 EUR). Vsa druga podjetja, ki vlagajo, vendar ne dosežejo
         navedenega zneska 2,5 milijarde [ESP], ne morejo uveljavljati pomoči.“ (Točka 3.1 povzetka Odločbe SG (99) D/6871 in točka
         2.1 povzetka Odločbe SG (99) D/6873.)

      20      Po mnenju Komisije selektivnost davčne olajšave izhaja tudi iz diskrecijske pravice davčnih uprav zadevnih zgodovinskih ozemelj
         pri odobritvi zadevne davčne ugodnosti (UL 1999, C 351, str. 32, v zvezi z Odločbo SG (99) D/6871, in UL 2000, C 71, str.
         11, v zvezi z Odločbo SG (99) D/6873).

      21      Dalje, Komisija je, potem ko je ugotovila, da so španski organi kršili obveznost predhodne priglasitve, ki jo določa člen
         88(3) ES, preizkusila združljivost izpodbijanega davčnega ukrepa s skupnim trgom. Ugotovila je, da glede načrta obstajajo
         dvomi, in sprejela odločbo o začetku formalnega postopka preiskave (točki 3.2 in 3.3 povzetka Odločbe SG (99) D/6871 in točki
         2.2 in 2.3 povzetka Odločbe SG (99) D/6873).

      22      Komisija je pred sprejetjem izpodbijanih odločb posebej preučila odobritev 45‑odstotne davčne olajšave iz davčne zakonodaje
         zgodovinskega ozemlja Araba določenemu podjetju. Ta preiskava se je končala s sprejetjem Odločbe Komisije 2000/795/ES z dne
         22. decembra 1999 o državni pomoči, ki jo je Španija izvršila v korist družb Ramondín Sa in Ramondín Cápsulas Sa (UL 2000,
         L 318, str. 36).

       Postopek in predlogi strank
      23      Tožeče stranke so 3. novembra 1999 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložile tožbe.

      24      Zgodovinsko ozemlje Gipuzkoa, tožeča stranka v zadevi T-269/99, Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo razglasi za dopustno;
      –        razglasi ničnost Odločbe Komisije SG (99) D/6871 v delu, v katerem je kot državna pomoč v smislu člena 87 ES opredeljena davčna
         olajšava, ki jo določa Norma Foral de Guipúzcoa 7/1997 z dne 22. decembra 1997;

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
      25      Zgodovinsko ozemlje Araba, tožeča stranka v zadevi T-271/99, Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo razglasi za dopustno;
      –        razglasi ničnost Odločbe Komisije SG (99) D/6873 v delu, v katerem je kot državna pomoč v smislu člena 87 ES opredeljena davčna
         olajšava, ki jo določajo Norma Foral de Álava 22/1994 z dne 20. decembra 1994 in vse njene poznejše spremembe;

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
      26      Zgodovinsko ozemlje Biskaja, tožeča stranka v zadevi T-272/99, Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo razglasi za dopustno;
      –        razglasi ničnost Odločbe Komisije SG (99) D/6871 v delu, v katerem je kot državna pomoč v smislu člena 87 ES opredeljena davčna
         olajšava, ki jo določajo Norma Foral de Vizcaya 7/1996 z dne 26. decembra 1996 in vse njene poznejše spremembe;

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
      27      Komisija je v ločenih vlogah, ki so bile v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložene 26. januarja 2000, na podlagi člena
         114(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje podala ugovor nedopustnosti v vseh treh zadevah. Sodišče prve stopnje (tretji razširjeni
         senat) je s sklepom z dne 6. julija 2000 odločitev o vseh treh ugovorih pridržalo za končno odločbo.

      28      Komisija v vseh treh zadevah Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrže kot nedopustno;
      –        podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.
      29      Predsednik tretjega razširjenega senata Sodišča prve stopnje je s sklepom z dne 12. januarja 2001 združil zadeve T-269/99,
         T-271/99 in T-272/99.

      30      Sodišče prve stopnje (tretji razširjeni senat) se je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek.
         V okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika, je na tožeče stranke naslovilo pisno vprašanje, na katero
         so te odgovorile v predpisanem roku.

      31      Stranke so na obravnavi 10. aprila 2002 podale navedbe in utemeljitve ter odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje.

       Dopustnost
       Trditve strank
      32      Komisija navaja, da sta izpodbijani odločbi pripravljalna akta, ki ne spreminjata pravnega položaja tožečih strank. Izpodbijani
         odločbi naj zato ne bi bili izpodbojna akta v smislu člena 230 ES. Komisija dodaja, da če bi odločba o začetku formalnega
         postopka preiskave povzročila končne pravne posledice glede opredelitve ukrepa kot državne pomoči, bi možnost vložitve tožbe
         zoper to opredelitev v zakonitem roku pomenila, da bi bila tožba zoper končno odločbo o značilnostih ukrepa pomoči nedopustna,
         saj bi šlo le za potrditveni akt predhodnega končnega akta.

      33      Komisija dalje opozarja, da je Sodišče v sodbi z dne 14. februarja 1990 v zadevi Francija proti Komisiji (C-301/87, Recueil,
         str. I-307) razsodilo, da lahko Komisija sprejme začasno odredbo o ustavitvi pomoči, ki jo naslovi na državo članico, preden
         opravi preizkus združljivosti pomoči s skupnim trgom. Ta odločba, ki je sprejeta po postopku, ki je drugačen od postopka,
         določenega v členu 88(2) ES, naj bi se razlikovala od odločbe o začetku formalnega postopka preiskave in bi, drugače kot ta,
         lahko bila predmet tožbe (zgoraj navedena sodba Francija proti Komisiji, točka 18). Dejstvo, da je Sodišče razsodilo, da mora
         biti začasna odredba o ustavitvi pomoči predmet postopka in odločbe, ki se razlikujeta od postopka in odločbe v zvezi z začetkom
         formalnega postopka preiskave, kaže na to, da ta začasna odredba ne izhaja le iz opredelitve obravnavanega ukrepa kot pomoči
         v odločbi o začetku formalnega postopka preiskave.

      34      Nazadnje, Komisija opozarja, da drugače kot v odločbah, ki so bile predmet sodb Sodišča z dne 30. junija 1992 v zadevi Španija
         proti Komisiji (C-312/90, Recueil, str. I-4117) in v zadevi Italija proti Komisiji (C-47/91, Recueil, str. I-4145) ter z dne
         9. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Komisiji (C-400/99, Recueil, str. I‑7303, v nadaljevanju: sodba Tirrenia), španski
         centralni in regionalni organi ter organi provinc v postopku pred sprejetjem izpodbijanih odločb nikoli niso zatrjevali, da
         so bili sporni davčni ukrepi obstoječi ukrepi.

      35      Tožeče stranke s sklicevanjem na zgoraj navedene sodbe trdijo, da je odločba o začetku formalnega postopka preiskave izpodbojni
         akt, ker ustvarja pravne posledice, ki so neposredne in končne. Poudarjajo, da Komisija ne bi smela začeti formalnega postopka
         preiskave, ker davčna olajšava, ki jo določajo sporni davčni ukrepi, nima značilnosti državne pomoči. V zadevah T-271/99 in
         T-272/99 tožeči stranki dodajata, da če bi bili sporni davčni ukrepi pomoči v smislu člena 87(1) ES, bi šlo za obstoječe pomoči.
         Davčna olajšava naj bi bila namreč uvedena leta 1984 z davčnima zakonodajama zgodovinskih ozemelj Araba in Biskaja.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      36      Opozoriti je treba, da so tožeče stranke ob sprejetju izpodbijanih odločb že izvedle sporne davčne ukrepe. Tožeče stranke
         namreč vztrajno trdijo, da davčna olajšava, uvedena s temi ukrepi, ni državna pomoč v smislu člena 87(1) ES.

      37      Odločba o začetku formalnega postopka preiskave ima samostojne pravne učinke predvsem glede možnosti za ustavitev zadevnega
         ukrepa (zgoraj v točki 34 navedena sodba Tirrenia, točki 62 in 69). Tak sklep je mogoč, ne le če je ukrep, ki se izvaja, po
         mnenju organov zadevne države članice obstoječa pomoč, ampak tudi če ti organi menijo, da ukrep iz odločbe o začetku postopka
         ne spada na področje uporabe člena 87(1) ES (zgoraj v točki 34 navedena sodba Tirrenia, točke 59, 60 in 69).

      38      Odločba o začetku formalnega postopka preiskave glede ukrepa, ki se izvaja in ga je Komisija opredelila kot novo pomoč, v
         vsakem primeru spremeni pravno opredelitev zadevnega ukrepa in pravni položaj podjetij, ki imajo koristi od tega ukrepa, zlasti
         glede nadaljevanja izvajanja tega ukrepa. Država članica, podjetja, ki imajo koristi od ukrepa, in drugi gospodarski subjekti
         lahko, dokler ni sprejeta taka odločba, mislijo, da se ukrep zakonito izvaja kot splošen ukrep, ki ne spada na področje uporabe
         člena 87(1) ES, oziroma kot obstoječa pomoč. Po drugi strani pa po sprejetju take odločbe obstaja vsaj resen dvom o zakonitosti
         tega ukrepa, zaradi česar mora država članica ne glede na možnost zahteve za izdajo začasne odredbe pri sodniku za začasne
         odredbe začasno odložiti njegovo uporabo, saj odločba o začetku formalnega postopka preiskave izključuje takojšnjo odločitev
         o združljivosti s skupnim trgom, ki bi omogočila zakonito izvedbo navedenega ukrepa. Na tako odločbo bi se bilo mogoče sklicevati
         tudi pred nacionalnim sodiščem, ki bi bilo pozvano, da ugotovi vse posledice kršitve člena 88(3), zadnji stavek, ES. Nazadnje,
         taka odločba bi lahko podjetja, ki imajo od nje koristi, spodbudila, da bi v vsakem primeru zavrnila nova izplačila oziroma
         nove ugodnosti ali da bi potrebne zneske zadržala za morebitna poznejša finančna nadomestila. Poslovni partnerji bi morali
         v odnosih z navedenimi upravičenci upoštevati njihov negotov pravni in finančni položaj (zgoraj v točki 34 navedena sodba
         Tirrenia, točki 59 in 69; sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. aprila 2002 v združenih zadevah Vlada Gibraltarja proti Komisiji,
         T-195/01 in T-207/01, Recueil, str. II-2309, točka 85).

      39      Res je, da ima v tem kontekstu odločba o začetku formalnega postopka preiskave, ki je bila sprejeta v zvezi z ukrepi, ki se
         izvajajo in ki jih je Komisija opredelila kot nove pomoči – drugače od začasne odredbe o ustavitvi, naslovljene na državo
         članico, ki je neposredno zavezujoča in katere neizpolnitev Komisiji omogoča, da zadevo neposredno predloži Sodišču na podlagi
         člena 12 uredbe o postopkih za državne pomoči, da bi to ugotovilo, da ta neizpolnitev pomeni kršitev Pogodbe – pravne učinke,
         katerih posledice morajo nositi zadevna država članica in, odvisno od primera, gospodarski subjekti. Vendar ta postopkovna
         razlika ne vpliva na obseg teh pravnih učinkov (zgoraj v točki 34 navedena sodba Tirrenia, točka 60).

      40      Iz navedenega sledi, da sta izpodbijani odločbi akta, zoper katera je mogoče vložiti tožbo na podlagi člena 230 ES.

      41      Dalje, ugotoviti je treba, da izpodbijani odločbi tožeče stranke neposredno in posamično zadevata v smislu člena 230, četrti
         odstavek, ES. Izpodbijani odločbi se namreč nanašata na davčne ukrepe, ki so jih sprejele tožeče stranke, poleg tega pa tožečim
         strankam preprečujeta, da bi pristojnosti, ki jih imajo neposredno na podlagi španskega prava, izpolnjevale tako, kot menijo,
         da je ustrezno (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 30. aprila 1998 v zadevi Vlaams Gewest proti Komisiji,
         T-214/95, Recueil, str. II-717, točki 29 in 30, in z dne 6. marca 2002 v združenih zadevah Diputación Foral de Álava in drugi
         proti Komisiji, T‑127/99, T-129/99 in T-148/99, Recueil, str. II-1275, točka 50).

      42      Iz navedenega sledi, da so tožbe dopustne.

       Utemeljenost
      43      Tožeče stranke v podporo svojim tožbam navajajo pet tožbenih razlogov. Prvi se nanaša na kršitev člena 87(1) ES, drugi pa
         na kršitev člena 88(2) in (3) ES. Tretji tožbeni razlog se nanaša na zlorabo pooblastil, četrti pa na kršitev načela varstva
         zaupanja v pravo. Nazadnje, peti tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 253 ES.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 87(1) ES
      44      Tožeče stranke s prvim tožbenim razlogom izpodbijajo ugotovitev, da ima davčna olajšava, ki je bila uvedena s spornimi davčnimi
         ukrepi, značilnosti državne pomoči v smislu člena 87(1) ES.

      45      Sodišče prve stopnje opozarja, da mora Komisija začeti formalni postopek preiskave, če s predhodno preučitvijo ne more odpraviti
         vseh težav, ki se pojavijo ob vprašanju, ali je preiskovani ukrep pomoč v smislu člena 87(1) ES, vsaj če se ji ob tej predhodni
         preučitvi ni uspelo prepričati, da je zadevni ukrep, čeprav pomeni pomoč, v vsakem primeru združljiv s skupnim trgom (sodba
         Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink's France, C-367/95 P, Recueil, str. I-1719, točka 39,
         in sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra 1998 v zadevi BP Chemicals proti Komisiji, T-11/95, Recueil, str. II-3235,
         točka 166).

      46      Zato člen 6 uredbe o postopkih za državne pomoči določa, da mora odločba o začetku formalnega postopka preiskave vključevati
         tudi „predhodno oceno Komisije o značaju pomoči predlaganega ukrepa“.

      47      Iz tega sledi, da opredelitev ukrepa kot državne pomoči v odločbi o začetku formalnega postopka preiskave ni končna. Uvedba
         formalnega postopka preiskave je namenjena prav temu, da Komisija pridobi vsa mnenja, ki jih potrebuje za sprejetje končne
         odločbe glede tega (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 3. maja 2001 v zadevi Portugalska proti Komisiji, C-204/97, Recueil,
         str. I-3175, točka 33, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 25. junija 1998 v združenih zadevah British Airways in drugi ter
         British Midland Airways proti Komisiji, T-371/94 in T-394/94, Recueil, str. II-2405, točka 59).

      48      Da bi se preprečila zamenjava upravnega postopka s sodnim in da bi se upoštevala delitev pristojnosti med Komisijo in sodiščem
         Skupnosti, mora biti nadzor nad zakonitostjo odločbe o začetku formalnega postopka preiskave s strani Sodišča prve stopnje
         nujno omejen (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil, str. 2639,
         točka 20). Sodišče Skupnosti se mora namreč izogniti dokončnemu odločanju o vprašanjih, o katerih je Komisija le začasno presodila.

      49      Zato je nadzor sodišča Skupnosti, kadar tožeče stranke v okviru tožbe proti odločbi o začetku formalnega postopka preiskave
         izpodbijajo presojo Komisije, da je sporni ukrep državna pomoč, omejen na pojasnitev vprašanja, ali je Komisija storila očitno
         napako pri presoji s tem, da je ugotovila, da ob prvem preizkusu zadevnega ukrepa ne more rešiti vseh vprašanj (glej sklep
         predsednika Sodišča prve stopnje z dne 19. decembra 2001 v združenih zadevah Vlada Gibraltarja proti Komisiji, T-195/01 R
         in T-207/01 R, Recueil, str. II-3915, točka 79).

      50      Prvič, tožeče stranke navajajo, da se izpodbijani odločbi nanašata na splošne ukrepe, ki ne spadajo na področje uporabe člena
         87(1) ES. Davčno olajšavo, ki je bila uvedena s spornimi davčnimi ukrepi, lahko namreč enako uveljavljajo vsi zavezanci, ki
         so opravili naložbe v višini več kot 2,5 milijarde ESP.

      51      Tožeče stranke najprej zatrjujejo, da je Komisija na specifičnost spornih davčnih ukrepov sklepala iz njihove regionalne narave.
         Opozarjajo, da imajo zgodovinska ozemlja Araba, Biskaja in Gipuzkoa od 19. stoletja davčno avtonomijo, ki jo priznava in varuje
         ustava države Španije. V izpodbijanih odločbah pa se ta avtonomija implicitno izpodbija.

      52      Dalje, tožeče stranke zatrjujejo, da Komisija na specifičnost spornih davčnih ukrepov ne bi smela sklepati iz domnevne diskrecijske
         pravice, ki jo imajo Diputaciónes Forales (organi province) pri odobritvi davčne olajšave. Ti namreč le preverjajo, ali so
         izpolnjeni pogoji iz spornih davčnih ukrepov, ne da bi imeli pri tem kakršno koli diskrecijsko pravico. Nimajo pravice odločati,
         katera podjetja bodo upravičena, ali spreminjati intenzivnosti „pomoči“ zaradi posebnih značilnosti podjetij.

      53      Nazadnje, na specifičnost davčne olajšave tudi ni mogoče sklepati iz zahteve po naložbi v višini najmanj 2,5 milijarde ESP.
         Gre za objektivno količinsko merilo, ki omejuje področje uporabe zadevne davčne ugodnosti.

      54      Sodišče prve stopnje v zvezi s tem opozarja, da člen 87(1) ES določa, da mora ukrep, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot državno
         pomoč, dajati prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“. Specifičnost ali selektivnost ukrepa sta
         torej eni od značilnosti pojma državna pomoč (sodba Sodišča z dne 1. decembra 1998 v zadevi Ecotrade, C-200/97, Recueil, str.
         I-7907, točka 40; zgoraj v točki 41 navedena sodba Sodišča prve stopnje Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji,
         točka 144, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 29. septembra 2000 v zadevi CETM proti Komisiji, T-55/99, Recueil, str. II‑3207,
         točka 39).

      55      Vendar pa se je Komisija v izpodbijanih odločbah pri začasni opredelitvi davčne olajšave kot selektivnega ukrepa v smislu
         člena 87(1) ES oprla na dva elementa, in sicer na najnižji znesek naložbe v višini 2,5 milijarde ESP, potreben za pridobitev
         davčne ugodnosti (točka 3.1 povzetka Odločbe SG (99) D/6871 in točka 2.1 povzetka Odločbe SG (99) D/6873), in diskrecijsko
         pravico, ki naj bi jo imele davčne uprave zadevnih zgodovinskih ozemelj pri odobritvi davčne ugodnosti (UL 1999, C 351, str.
         32, v zvezi z Odločbo SG (99) D/6871, in UL 2000, C 71, str. 11, v zvezi z Odločbo SG (99) D/6873).

      56      Komisija se torej, v nasprotju s trditvami tožečih strank, v izpodbijanih odločbah ni oprla na ugotovitev, da se sporni davčni
         ukrepi uporabljajo samo na delu španskega ozemlja – in sicer na zgodovinskih ozemljih Baskije – da bi začasno ugotovila selektivnost
         davčne olajšave. Tožeče stranke zato ne morejo trditi, da izpodbijani odločbi postavljata pod vprašaj zakonodajno pristojnost
         treh zgodovinskih ozemelj Baskije za sprejetje davčne zakonodaje.

      57      Sodišče prve stopnje nato ugotavlja, da iz spornih davčnih ukrepov izhaja, da omejujejo uporabo davčnih olajšav na podjetja,
         ki v neopredmetena osnovna sredstva vložijo več kot 2,5 milijarde ESP. Sporni davčni ukrepi zato de facto omejujejo uporabo davčne olajšave za podjetja, ki imajo več finančnih sredstev. Komisija je lahko na podlagi tega upravičeno
         začasno ugotovila, da je bila davčna olajšava, ki je bila uvedena s spornimi davčnimi ukrepi, namenjena „posameznim podjetjem“
         v smislu člena 87(1) ES (glej zgoraj v točki 41 navedeno sodbo Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji, točka 157).

      58      Tožeče stranke kljub temu navajajo, da je davčna olajšava, ki je bila uvedena s spornimi davčnimi ukrepi, upravičena zaradi
         narave oziroma strukture davčnega sistema, ker ustreza objektivnim merilom, ki se uporabljajo enotno, in prispeva k doseganju
         cilja, ki mu sledijo davčne določbe, ki uvajajo to olajšavo.

      59      Zato navajajo, da je spodbuda za naložbe v obliki davčne olajšave nujna na območjih, ki običajno pritegnejo malo gospodarskih
         subjektov. Dodajajo, da si država, ki spodbuja naložbe in ki ji uspe na svoje ozemlje pritegniti gospodarske družbe, s tem
         zagotovi davčne prihodke v prihodnosti, ker bodo ta podjetja obdavčena v tej državi. Cilj, ki mu sledijo davčni ukrepi zadevnih
         zgodovinskih ozemelj, je torej to, da se po vzoru podobnih državnih ukrepov zbere kar največ davčnih prihodkov.

      60      Sodišče prve stopnje v zvezi s tem opozarja, da državni ukrep, ki je utemeljen z naravo oziroma strukturo davčnega sistema,
         v okviru katerega je bil sprejet, ne izpolnjuje pogoja selektivnosti, čeprav pomeni ugodnost za upravičence (sodba Sodišča
         z dne 17. junija 1999 v zadevi Belgija proti Komisiji, imenovani Maribel, C-75/97, Recueil, str. I-3671, točka 33, in z dne
         8. novembra 2001 v zadevi Adria‑Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Recueil, str. I-8365, točka
         42).

      61      Za presojo, ali je navedeno utemeljitev mogoče uporabiti v obravnavani zadevi, je treba preučiti, ali je omejitev kroga morebitnih
         upravičencev do davčne olajšave utemeljena z notranjo logiko baskovskega davčnega sistema (glej zgoraj v točki 41 navedeno
         sodbo Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji, točka 164).

      62      Sodišče prve stopnje v zvezi s tem najprej opozarja, da na podlagi dejstva, da sporni davčni ukrepi izpolnjujejo merila in
         objektivne pogoje, ni mogoče dokazati, da bi bila omejitev kroga upravičencev na podjetja, ki opravijo naložbe v višini najmanj
         2,5 milijarde ESP, upravičena z notranjo logiko davčnega sistema treh zadevnih zgodovinskih ozemelj (glej zgoraj v točki 60
         navedeno sodbo Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, točka 53).

      63      Glede trditve, da je cilj davčne olajšave spodbujati gospodarski razvoj Baskije, Sodišče prve stopnje opozarja, da cilj, ki
         mu sledi ukrep, ni razlog, da ukrepa ne bi bilo mogoče opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 87(1) ES (glej zgoraj v
         točki 41 navedeno sodbo Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji, točka 168 in navedena sodna praksa).

      64      Nazadnje, trditev o poznejšem povečanju davčnih prihodkov je težko združljiva s priznanjem davčnih olajšav. Čeprav bi bil
         tak namen predviden, je treba ugotoviti, da bi lahko bil dosežen tudi s splošnimi davčnimi ukrepi (glej sodbo Sodišča prve
         stopnje z dne 6. marca 2002 v združenih zadevah Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji, T-92/00 in T-103/00, Recueil,
         str. II-1385, točka 62).

      65      V teh okoliščinah Komisija ni storila očitne napake pri presoji, ko je v izpodbijanih odločbah začasno ugotovila, da je davčna
         olajšava, ki je bila uvedena s spornimi davčnimi ukrepi, selektiven ukrep v smislu člena 87(1) ES, ker daje prednost le podjetjem,
         ki opravijo naložbe, ki presegajo 2,5 milijarde ESP.

      66      V teh okoliščinah tudi ni treba preučiti, ali je Komisija na podlagi podatkov, ki jih je imela ob sprejetju izpodbijanih odločb,
         lahko razumno ugotovila, da so imeli baskovski davčni organi diskrecijsko pravico glede odobritve davčne olajšave in da je
         bilo na podlagi te domnevne diskrecijske pravice spornim davčnim ukrepom mogoče priznati selektivnost (glej zgoraj točko 20).

      67      Drugič, tožeče stranke zatrjujejo, da Komisija ni dokazala, da davčna olajšava, ki je bila uvedena s spornimi davčnimi ukrepi,
         izkrivlja konkurenco in vpliva na trgovino med državami članicami. Poudarjajo, da je za sklep, da ima ukrep značilnosti državne
         pomoči, treba ugotoviti, da je vpliv ukrepa na konkurenco dejanski in občuten (sodbe Sodišča z dne 25. junija 1970 v zadevi
         Francija proti Komisiji, 47/69, Recueil, str. 487, točka 16, z dne 14. oktobra 1987 v zadevi Nemčija proti Komisiji, 248/84,
         Recueil, str. 4013, točka 18, in z dne 2. februarja 1988 v združenih zadevah Van der Kooy in drugi proti Komisiji, 67/85,
         68/85 in 70/85, Recueil, str. 219, točka 58).

      68      Sodišče prve stopnje v zvezi s tem opozarja, da se lahko v primeru domnevne sheme pomoči Komisija omeji na preučevanje značilnosti
         zadevne sheme, da bi presodila, ali ta upravičencem v primerjavi z njihovimi konkurenti zagotavlja občutne ugodnosti in ali
         imajo koristi od nje predvsem podjetja, ki sodelujejo v trgovini med državami članicami (glej zgoraj v točki 60 navedeno sodbo
         Maribel, točka 48, in sodbo Sodišča z dne 7. marca 2002 v zadevi Italija proti Komisiji, C‑310/99, Recueil, str. I-2289, točka
         89). V primeru, kakršen je ta v obravnavani zadevi, ko domneven načrt pomoči ni bil priglašen, ni potrebno, da obrazložitev
         končne odločbe Komisije, še toliko bolj pa odločba o začetku formalnega postopka preiskave, vsebuje posodobljeno presojo posledic
         načrta za konkurenco in vplivov na trgovino med državami članicami (glej zgoraj v točki 60 navedeno sodbo Maribel, točka 48).

      69      Komisija je v izpodbijanih odločbah lahko upravičeno začasno ugotovila, da sporni davčni ukrepi, ki de facto omejujejo odobritev davčne olajšave na podjetja, ki imajo veliko finančnih sredstev, upravičencem do te davčne ugodnosti
         zagotavljajo večjo ugodnost v primerjavi s konkurenti in da imajo od njih koristi predvsem podjetja, ki sodelujejo v trgovini
         med državami članicami.

      70      Trditev tožečih strank, ki je navedena v točki 67 te sodbe, je zato treba zavrniti.

      71      Iz vsega navedenega izhaja, da je Komisija, ne da bi storila očitno napako pri presoji, upravičeno ugotovila, da s prvim preizkusom
         ni mogla odpraviti vseh težav v zvezi z vprašanjem, ali je zadevna davčna ugodnost državna pomoč v smislu člena 87(1) ES.

      72      V teh okoliščinah je treba tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 87(1) ES zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 88(2) in (3) ES
      73      Prvič, tožeči stranki v zadevah T-271/99 in T-272/99 navajata, da je davčna olajšava, na katero se nanašata izpodbijani odločbi,
         obstoječa pomoč.

      74      V zvezi s tem najprej poudarjata, da je zadevna davčna ugodnost na zgodovinskih ozemljih Araba in Biskaja obstajala, še preden
         je Španija pristopila k Skupnosti. Uvedena je bila namreč leta 1984. V teh okoliščinah bi davčna olajšava, če bi jo bilo treba
         opredeliti kot pomoč, pomenila obstoječo pomoč. Zato naj bi bili izpodbijani odločbi, s katerima je bil uveden postopek, določen
         za nove pomoči, nezakoniti.

      75      To trditev je treba zavrniti. Ugotoviti je namreč treba, da je bila zadevna davčna ugodnost očitno odobrena na podlagi pravnih
         instrumentov, sprejetih v času, ko je bila Španija že država članica, in sicer Norma Foral de Álava 22/1994 z dne 20. decembra
         1994 in Norma Foral de Vizcaya 7/1996 z dne 26. decembra 1996 (glej v tem smislu zgoraj v točki 41 navedeno sodbo Diputación
         Foral de Álava in drugi proti Komisiji, T-127/99, T-129/99 in T-148/99, točke od 171 do 177). Tožeči stranki poleg tega ne
         predložita nobenega dokaza za istovetnost in povezavo med davčno ugodnostjo, ki je bila domnevno uvedena leta 1984, in davčno
         olajšavo iz izpodbijanih odločb.

      76      Tožeče stranke so na obravnavi tudi potrdile, da se je pojem državna pomoč spreminjal, kar potrjuje tudi člen 1(b)(v) uredbe
         o postopkih za državne pomoči. Navajajo, da Komisija ob sprejetju spornih davčnih ukrepov davčno ugodnost, kakršna je ta,
         ki je predmet izpodbijanih odločb, ni štela za selektiven ukrep. Postopna sprememba meril, ki jih je uporabljala Komisija
         za ugotavljanje selektivnosti, pomeni, da je bilo treba davčno olajšavo, če je pomenila državno pomoč, šteti za obstoječo
         pomoč.

      77      Tožeče stranke se v podporo svojim trditvam sklicujejo na Odločbo Komisije 93/337/EGS z dne 10. maja 1993 o shemi davčnih
         pomoči za naložbe v Baskiji (UL L 134, str. 25) in Odločbo Komisije 96/369/ES z dne 13. marca 1996 o davčni pomoči na področju
         amortizacije dobičkov nemških letalskih podjetij (UL L 146, str. 42). Iz Obvestila Komisije o uporabi pravil o državni pomoči
         za ukrepe, ki zadevajo neposredno obdavčitev ustvarjenega dohodka, ki je bilo objavljeno v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 12. decembra 1998 (UL C 384, str. 3), naj bi prvič jasno izhajala sprememba meril glede selektivnosti ukrepov, ki jih
         uporablja Komisija pri presoji davčnih ukrepov z vidika člena 87(1) ES.

      78      Sodišče prve stopnje v zvezi s tem ugotavlja, da je v skladu s členom 1(b)(v) uredbe o postopkih za državne pomoči obstoječa
         pomoč „pomoč, za katero se šteje, da je veljavna [obstoječa], ker je mogoče ugotoviti, da takrat, ko se je začela izvajati,
         ni bila pomoč, pozneje pa je postala pomoč zaradi razvoja skupnega trga in je država članica ni spremenila“.

      79      Najprej je treba ugotoviti, da iz dokazov, ki sta jih predložili tožeči stranki, ni mogoče sklepati, da so se merila selektivnosti,
         ki jih je Komisija uporabila pri presoji davčnih ukrepov z vidika člena 87(1) ES, po sprejetju spornih davčnih ukrepov spremenila.
         Komisija je v obeh odločbah, navedenih zgoraj v točki 77, ugotovila, da so obravnavani davčni ukrepi selektivni, in jih je
         zato opredelila kot državno pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom. Nobena navedba v odločbah ne dopušča sklepa, da bi Komisija,
         če bi sporne davčne ukrepe preučila ob njihovem sprejetju, te štela za splošne ukrepe, za katere ne velja člen 87(1) ES. Obvestilo
         Komisije z dne 12. decembra 1998, ki se predvsem opira na sodno prakso Sodišča in Sodišča prve stopnje, vsebuje pojasnila
         glede uporabe členov 87 ES in 88 ES za davčne ukrepe. Komisija v tem obvestilu ne navaja spremembe svoje prakse odločanja
         v zvezi s presojo davčnih ukrepov glede na člena 87 ES in 88 ES.

      80      Čeprav bi tožeči stranki dokazali spremembo prakse odločanja Komisije, trditve o tem, da so sporni davčni ukrepi že obstajali,
         ni mogoče sprejeti. Tožeči stranki namreč ne dokažeta, da sprememba meril selektivnosti, ki jih uporablja Komisija, izhaja
         iz „razvoja skupnega trga“ v smislu člena 1(b)(v) uredbe o postopkih za državne pomoči. V zvezi s tem je treba opozoriti,
         da značilnosti nekega državnega ukrepa kot obstoječe ali nove pomoči ne smejo biti odvisne od subjektivne presoje Komisije
         in jih je treba ugotoviti neodvisno od vsakršne prejšnje upravne prakse Komisije (zgoraj v točki 38 navedena sodba Vlada Gibraltarja
         proti Komisiji, točka 121).

      81      Drugič, tožeče stranke v vseh treh zadevah so na obravnavi zatrjevale, da je Komisija kršila člen 88(2) ES, ker v izpodbijanih
         odločbah ni navedla dvomov glede opredelitve davčne olajšave kot državne pomoči. Poudarjajo, da je zato Komisija v izpodbijanih
         odločbah v zvezi s tem sprejela končno odločitev. V teh okoliščinah so bile kršene postopkovne pravice, ki so jih tožeče stranke
         uveljavljale na podlagi člena 88(2) ES.

      82      Sodišče prve stopnje opozarja, da mora Komisija začeti formalni postopek preiskave, če s predhodno preučitvijo ne more odpraviti
         vseh težav, ki se pojavijo ob vprašanju, ali je preiskovani ukrep pomoč v smislu člena 87(1) ES, vsaj če se ji ob tej predhodni
         preučitvi ni uspelo prepričati, da je zadevni ukrep, čeprav pomeni pomoč, v vsakem primeru združljiv s skupnim trgom (zgoraj
         v točki 45 navedena sodba Komisija proti Sytraval in Brink's France, točka 39, in zgoraj v točki 45 navedena sodba BP Chemicals
         proti Komisiji, točka 166). Odločitev o začetku formalnega postopka preiskave vključuje predhodno oceno o opredelitvi ukrepa
         kot državne pomoči in o njegovi združljivosti s skupnim trgom.

      83      Zato člen 6(1) uredbe o postopkih za državne pomoči določa, da odločba o začetku formalnega postopka preiskave na eni strani
         „vključuje predhodno oceno Komisije o značaju […] predlaganega ukrepa [kot državne pomoči]“ in na drugi strani „izpostavi
         dvome o njegovi združljivosti s skupnim trgom“.

      84      Zato dejstvo, da Komisija v izpodbijanih odločbah ni izrecno navedla dvomov glede opredelitve davčne olajšave kot državne
         pomoči, v ničemer ne dokazuje, da ta opredelitev ni bila začasna (glej sodbo Sodišča z dne 14. novembra 1984 v zadevi Intermills
         proti Komisiji, 323/82, Recueil, str. 3809, točka 21). Komisija mora namreč v odločbi o začetku formalnega postopka preiskave
         izrecno navesti le dvome glede združljivosti ukrepa s skupnim trgom.

      85      Obvezno začasnost opredelitve državnega ukrepa kot državne pomoči v odločbi o začetku formalnega postopka preiskave potrjuje
         tudi člen 7(2) uredbe o postopkih za državne pomoči, ki določa, da lahko Komisija ob koncu formalnega postopka preiskave ugotovi,
         da ukrep ni pomoč.

      86      Nazadnje, iz pripomb tožečih strank, podanih po začetku formalnega postopka preiskave, ki so bile Komisiji posredovane z dopisom
         z dne 9. novembra 1999, je razvidno, da so tožeče stranke tudi same menile, da je Komisija v izpodbijanih odločbah davčno
         olajšavo začasno opredelila kot državno pomoč. V svojih pripombah namreč Komisijo pozivajo, naj konča postopek s tem, da odloči,
         da zadevna davčna ugodnost ni državna pomoč.

      87      Tretjič, tožeče stranke opozarjajo, da je Komisija davčno olajšavo, ki je bila uvedena s spornimi davčnimi ukrepi, opredelila
         kot nezakonito državno pomoč zato, ker ni bila upoštevana obveznost priglasitve iz člena 88(3) ES. Ker davčna olajšava ni
         bila državna pomoč v smislu člena 87(1) ES, je španski organi niso bili dolžni priglasiti.

      88      Vendar je iz analize v točkah od 73 do 80 te sodbe razvidno, da je lahko Komisija upravičeno ugotovila, da je treba davčno
         olajšavo, če je bila državna pomoč, šteti za novo pomoč. V teh okoliščinah je Komisija pravilno začasno ugotovila, da so španski
         organi kršili člen 88(3) ES, ker navedenih ukrepov niso predhodno priglasili Komisiji. Vsakršna drugačna razlaga člena 88(3)
         ES bi lahko obveznosti predhodne priglasitve novih pomoči odvzela njen polni učinek.

      89      Iz navedenega izhaja, da je treba drugi tožbeni razlog prav tako zavrniti.

       Tretji tožbeni razlog: zloraba pooblastil
      90      Tožeče stranke navajajo, da je Komisija zlorabila pooblastila, ker je svoje pooblastilo za delovanje, ki ga ima na podlagi
         členov 87 ES in 88 ES, v resnici uporabila za doseganje cilja davčnega usklajevanja.

      91      Izpodbijani odločbi naj bi bili del širšega procesa, v okviru katerega je Komisija nameravala nasprotovati celotnemu baskovskemu
         davčnemu sistemu. Komisija naj bi poskušala določeno stopnjo davčne uskladitve uresničiti s politiko državnih pomoči, namesto
         da bi uporabila primernejše sredstvo, ki ga za to določa Pogodba, in sicer postopek, ki ga določata člena 96 ES in 97 ES.

      92      Sodišče prve stopnje opozarja, da gre pri odločbi za zlorabo pooblastil samo, če se na podlagi objektivnih, upoštevnih in
         skladnih dokazov zdi, da je bila sprejeta z izključnim ali vsaj odločilnim namenom, da se dosežejo cilji, ki so drugačni od
         navedenih (sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 1990 v zadevi Pitrone proti Komisiji, T-46/89, Recueil, str. II-577,
         točka 71, in zgoraj v točki 64 navedena sodba Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji, T-92/00 in T‑103/00, točka
         84).

      93      Začetek formalnega postopka preiskave omogoča Komisiji pridobitev vseh potrebnih mnenj, da bi lahko sprejela končno odločbo
         o opredelitvi preučevanega ukrepa in njegovi združljivosti s skupnim trgom (glej v tem smislu zgoraj v točki 47 navedeni sodbi
         Portugalska proti Komisiji, točka 33, in British Airways in drugi ter British Midland Airways proti Komisiji, točka 59).

      94      Ugotoviti je treba, da tožeče stranke niso predložile nobenega objektivnega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati,
         da je bil resnični cilj, ki mu je sledila Komisija s sprejetjem izpodbijanih odločb, drugačen od cilja pridobitve takih mnenj.
         Vse njihove trditve temeljijo na subjektivnih špekulacijah v zvezi z morebitnimi razlogi, na katerih temeljita izpodbijani
         odločbi.

      95      V teh okoliščinah je treba tožbeni razlog v zvezi z zlorabo pooblastil prav tako zavrniti.

       Četrti tožbeni razlog: kršitev načela varstva zaupanja v pravo
      96      Tožeče stranke opozarjajo, da je Komisija sprejela Odločbo 93/337, v kateri je ugotovila, da nekatere davčne ugodnosti, ki
         veljajo v Baskiji, zlasti davčna olajšava za opravljene naložbe, pomenijo pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom, ker
         so v nasprotju s členom 43 ES. Komisija naj kljub temu ne bi nikoli navedla nobenega ugovora v zvezi z dejstvom, da je bila
         davčna olajšava pogojena z najnižjo davčno naložbo.

      97      Komisija naj bi s tem, da je v izpodbijanih odločbah ugotovila, da je zaradi pogoja najnižje naložbe v višini 2,5 milijarde
         ESP davčna olajšava selektivna, kršila legitimna pričakovanja tožečih strank.

      98      Sodišče prve stopnje najprej ugotavlja, da so davčni ukrepi, ki so navedeni v Odločbi 93/337, drugačni od tistih, na katere
         se nanašata izpodbijani odločbi. Odločba 93/337 se namreč nanaša na davčne pomoči, ki jih določajo Norma Foral de Álava 28/1988,
         Norma Foral de Vizcaya 8/1988 in Norma Foral de Guipúzcoa 6/1988.

      99      Res je, da se Odločba 93/337 nanaša tudi na davčne ukrepe, s katerimi je v Baskiji uvedena davčna olajšava. Vendar dejstvo,
         da je Komisija selektivnost davčnih ukrepov, obravnavanih v tej odločbi, utemeljila z ugotovitvijo, da se je davčna olajšava
         uporabljala le za subjekte, ki delujejo izključno v Baskiji, ne pomeni, da Komisija selektivnosti navedenih ukrepov ne bi
         mogla ugotoviti tudi na podlagi kakega drugega merila.

      100    Iz tega izhaja, da Odločba 93/337, s katero je bilo – to je treba poudariti – ugotovljeno, da davčna olajšava, ki je bila
         uvedena z vsemi Norma Foral iz leta 1988, ni združljiva s skupnim trgom, pri tožečih strankah ni mogla povzročiti pričakovanj,
         da Komisija ne bo začela formalnega postopka preiskave glede davčne olajšave, ki je bila uvedena s spornimi davčnimi ukrepi.

      101    Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela varstva zaupanja v pravo je zato treba zavrniti.

       Peti tožbeni razlog: kršitev člena 253 ES
      102    Tožeče stranke trdijo, da izpodbijani odločbi nista dovolj obrazloženi. Prvič, obrazložitev izpodbijanih odločb naj ne bi
         bila tako podrobna kot obrazložitev iz Odločbe 1999/718 v zadevi Demesa in Odločbe 2000/795 v zadevi Ramondín. Drugič, Komisija
         naj v izpodbijanih odločbah ne bi ugotavljala, v kolikšni meri bi bilo mogoče šteti, da je davčna olajšava utemeljena z naravo
         oziroma strukturo baskovskega davčnega sistema. Tretjič, Komisija naj ne bi izvedla konkretnega preizkusa vpliva, ki bi ga
         davčna olajšava lahko imela na konkurenco in trgovino med državami članicami. Nazadnje in četrtič, presoja združljivosti davčne
         olajšave s skupnim trgom naj ne bi bila dovolj obrazložena.

      103    Sodišče prve stopnje opozarja, da mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, prilagojena značilnostim obravnavanega
         akta in mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z
         utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče izvede nadzor. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh
         dejanskih in pravnih okoliščin, ker je treba vprašanje, ali je obrazložitev posameznega akta v skladu z zahtevami iz člena
         253 ES, presojati ne samo glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo
         zadevno področje (zgoraj v točki 45 navedena sodba Komisija proti Sytraval in Brink's France, točka 63).

      104    Za presojo obsega obveznosti obrazložitve odločbe o začetku formalnega postopka preiskave je treba opozoriti, da lahko odločba
         o začetku formalnega postopka preiskave, kadar se Komisija odloči za začetek takega postopka, v skladu s členom 6 uredbe o
         postopkih za državne pomoči vsebuje povzetek bistvenih dejanskih in pravnih vprašanj, vključuje „predhodno oceno“ Komisije
         o značaju pomoči predlaganega ukrepa in izpostavi dvome o njegovi združljivosti s skupnim trgom.

      105    Odločba o začetku formalnega postopka preiskave mora zainteresiranim strankam omogočiti, da učinkovito sodelujejo v formalnem
         postopku preiskave, v katerem lahko podajajo svoje utemeljitve. Zato zadostuje, da so zainteresirane stranke seznanjene z
         razlogovanjem, na podlagi katerega je Komisija začasno ugotovila, da je lahko zadevni ukrep nova pomoč, ki ni združljiva s
         skupnim trgom (zgoraj v točki 38 navedena sodba Gibraltar proti Komisiji, točka 138).

      106    Komisija v izpodbijanih odločbah jasno navaja razloge, na podlagi katerih je predhodno ugotovila, da so zadevni davčni ukrepi
         državne pomoči (točka 2 Odločbe SG (99) D/6871 in točka 3.1 povzetka iste odločbe; Odločba SG (99) D/6873, UL 2000, C 71,
         str. 11, in točka 2.1 povzetka iste odločbe). Dalje, Komisija navaja razloge, zakaj meni, da obstajajo dvomi glede združljivosti
         ukrepov s skupnim trgom (točka 4 Odločbe SG (99) D/6871 in točka 3.3 povzetka iste odločbe; Odločba SG (99) D/6873, UL 2000,
         C 71, str. 12, in točka 2.3 povzetka iste odločbe).

      107    Obrazložitvi izpodbijanih odločb sta tako omogočili tožečim strankam, da se seznanijo z razlogovanjem, na podlagi katerega
         je Komisija sprejela izpodbijani odločbi, in sodišču Skupnosti, da izvede nadzor nad njuno zakonitostjo.

      108    Analiza pripomb, ki so jih tožeče stranke podale po začetku formalnega postopka preiskave, poleg tega kaže, da niso napačno
         razumele utemeljitve Komisije v izpodbijanih odločbah.

      109    V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da sta izpodbijani odločbi dovolj obrazloženi.

      110    Zato je tudi zadnji tožbeni razlog treba zavrniti.

      111    Glede na vse navedeno se tožbe zavrnejo.

       Stroški
      112    V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeče stranke
         s predlogi niso uspele, je treba odločiti, da poleg svojih stroškov nosijo tudi stroške, ki jih je priglasila Komisija.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji razširjeni senat),
      razsodilo:
      1)      Tožbe se zavrnejo.
      2)      Tožeče stranke nosijo svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.

               Jaeger

               García-Valdecasas

               Lenaerts

               Lindh

                     Azizi

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 23. oktobra 2002.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. junija 2005.#Georg Dörr proti Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten in Ibrahim Ünal proti Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof - Avstrija.#Zadeva C-136/03.

text:
      Zadeva C-136/03
      Georg Dörr
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
      in
      Ibrahim Ünal
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof (Avstrija))
      „Prosto gibanje oseb – Javni red – Direktiva 64/221/EGS – Člena 8 in 9 – Prepoved prebivanja in ukaz izgona z ozemlja zaradi kaznivih dejanj – Pritožba pred sodiščem, ki se nanaša le na zakonitost ukrepa o prepovedi prebivanja zadevne osebe – Pritožba, ki ne zadrži izvršitve – Pravica zadevne osebe, da pred organom, pristojnim za izdajo mnenja, uveljavlja upoštevanje primernosti – Pridružitveni sporazum med EGS in Turčijo – Prosto gibanje delavcev – Člena 6(1) in 14(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 21. oktobra 2004
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. junija 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Prosto gibanje oseb – Odstopanja – Odločbe v zvezi s tujci – Odločba o izgonu – Sodna jamstva – Tožbeni postopek, ki se nanaša
            zgolj na zakonitost ukrepa in ki nima odložilnega učinka – Nedopustnost v primeru neobstoja pristojnega organa, ki ni organ,
            ki je pristojen za sprejetje odločitve
      (Direktiva Sveta 64/221, člen 9(1))
      2.     Prosto gibanje oseb – Odstopanja – Odločbe v zvezi s tujci – Sodna jamstva – Osebno področje uporabe – Turški delavci in člani
            njihovih družin iz členov 6 in 7 Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta med EGS in Turčijo – Vključitev
      (Direktiva Sveta 64/221, člena 8 in 9; Sklep št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija, člena 6 in 7)
      1.     Člen 9(1) Direktive 64/221 o usklajevanju posebnih ukrepov, ki zadevajo gibanje in prebivanje tujih državljanov, utemeljenih
         z javno politiko, javno varnostjo ali zdravjem prebivalstva, določa, če ni možnosti pritožbe na sodišču, če se te pritožbe
         lahko nanašajo le na zakonitost odločbe ali če ne zadržijo izvršitve, posredovanje, razen v nujnem primeru, pristojnega organa,
         ki ni isti kot organ, ki je pristojen za sprejetje odločbe.

      Navedeni člen je zato treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, na podlagi katere pritožbe pred sodiščem
         zoper odločbo o izgonu z ozemlja te države, sprejete glede državljana druge države članice, ne zadržijo izvršitve te odločbe
         in na podlagi katere se pri preizkusu odločbe o izgonu lahko presoja samo zakonitost, brez izčrpnega preizkusa primernosti
         ukrepa, ker ni bil ustanovljen noben pristojni organ v smislu te določbe.

      (Glej točke 42, 47, 51, 57 in točko 1 izreka.)
      2.     Procesna jamstva, ki jih imajo državljani držav članic zoper odločbo o zavrnitvi podaljšanja dovoljenja za prebivanje ali
         zoper odločbo o izgonu z ozemlja, ki jih določata člena 8 in 9 Direktive 64/221 o usklajevanju posebnih ukrepov, ki zadevajo
         gibanje in prebivanje tujih državljanov, utemeljenih z javno politiko, javno varnostjo ali zdravjem prebivalstva, se uporabljajo
         za turške državljane, katerih pravni položaj določata člena 6 ali 7 Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta med EGS in Turčijo.

      Da bi se zagotovila učinkovitost sodnega varstva individualnih pravic na področju zaposlovanja in bivanja, ki jih imajo turški
         delavci na podlagi člena 6(1) Sklepa št. 1/80, če izpolnjujejo pogoje, je tem delavcem namreč treba priznati enaka procesna
         jamstva, kot so jamstva, ki jih podeljuje pravo Skupnosti državljanom držav članic. Ta razlaga prav tako velja za člane njihovih
         družin, katerih položaj spada pod člen 7 Sklepa št. 1/80.

      (Glej točke od 66 do 69 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 2. junija 2005(*)

      „Prosto gibanje oseb – Javni red – Direktiva 64/221/EGS – Člena 8 in 9 – Prepoved prebivanja in ukaz izgona z ozemlja zaradi kaznivih dejanj – Pritožba pred sodiščem, ki se nanaša le na zakonitost ukrepa o prepovedi prebivanja zadevne osebe – Pritožba, ki ne zadrži izvršitve – Pravica zadevne osebe, da pred organom, pristojnim za izdajo mnenja, uveljavlja upoštevanje primernosti – Pridružitveni sporazum med EGS in Turčijo – Prosto gibanje delavcev – Člena 6(1) in 14(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta“
      V zadevi C-136/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof
         (Avstrija) z odločbo z dne 18. marca 2003, ki je prispela na Sodišče 26. marca 2003, v postopkih

      Georg Dörr
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten,

      in
      Ibrahim Ünal
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas (poročevalec), predsednik senata, A. Borg Barthet, S. von Bahr, J. Malenovský in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. septembra 2004,
      na podlagi pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –       za G. Dörra in I. Ünala W. Weh, odvetnik, in M. Alge,
      –       za avstrijsko vlado H. Dossi in M. Burgstaller, zastopnika,
      –       za nemško vlado A. Tiemann, zastopnica,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti M. Condou-Durande, D. Martin in H. Kreppel, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na javni obravnavi 21. oktobra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 8 in 9 Direktive Sveta 64/221/EGS z dne 25. februarja 1964
         o usklajevanju posebnih ukrepov, ki zadevajo gibanje in prebivanje tujih državljanov, utemeljenih z javno politiko, javno
         varnostjo ali zdravjem prebivalstva (UL L 56, str. 850) in členov 6 in 7 Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 z dne 19. septembra
         1980 o razvoju pridružitve (v nadaljevanju Sklep št. 1/80). Pridružitveni svet je bil ustanovljen s sporazumom o pridružitvi,
         sklenjenim med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija ter države članice EGS in Skupnost podpisale
         v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, sprejet in potrjen s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23.
         decembra 1963 (UL 1964, L 217, str. 3685, v nadaljevanju Pridružitveni sporazum).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru dveh postopkov, prvi poteka med G. Dörrom, nemškom državljanom, in Sicherheitsdirektion
         für das Bundesland Kärnten, drugi pa poteka med I. Ünalom, turškim državljanom, in Sicherheitsdirektion für das Bundesland
         Vorarlberg, ker sta ti nacionalni oblasti odločili, da se navedenima osebama prepove prebivanje na avstrijskem ozemlju zaradi
         kaznivih dejanj, ki sta jih storili.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Direktiva 64/221
      3       Direktiva 64/221 se v skladu s členom 1(1) uporablja za vsakega državljana države članice, ki prebiva v drugi državi članici
         Skupnosti ali tja potuje, da bi opravljal dejavnost kot zaposlena oziroma samozaposlena oseba ali kot uporabnik storitev.

      4       Ta direktiva se, kot je navedeno v členu 2(1), nanaša na vse ukrepe v zvezi z vstopom na ozemlje, z izdajo ali s podaljšanjem
         dovoljenja za prebivanje ali z izstopom z ozemlja, ki jih sprejmejo države članice zaradi javne politike, javne varnosti ali
         zaščite zdravja prebivalstva.

      5       Člen 8 te direktive določa:
      „Zadevni osebi so na voljo enaka pravna sredstva v zvezi z odločitvijo o vstopu ali o zavrnitvi izdaje oziroma podaljšanja
         dovoljenja za prebivanje ali z ukazom izgona z ozemlja, kot so na voljo državljanom prizadete države v zvezi z dejanji uprave.“

      6       Člen 9(1) Direktive št. 64/221 določa:
      „Če pri sodišču ni predvidena pravica do pritožbe ali če je pritožba mogoča le na pravno veljavnost odločbe, ali če pritožba
         ne zadrži izvršitve odločbe, upravni organ, razen v nujnih primerih, ne sme sprejeti odločbe, s katero se zavrne podaljšanje
         dovoljenja za prebivanje ali s katero se ukaže izgon imetnika dovoljenja za prebivanje z ozemlja države, dokler ne da mnenja
         pristojni organ države gostiteljice, pred katerim ima prizadeta oseba pravico do obrambe in pomoči ali do pravnega zastopanja,
         kot je predvideno v domači zakonodaji.

      Ta organ ne sme biti isti kot organ, ki je pooblaščen za sprejem odločbe o zavrnitvi podaljšanja dovoljenja za prebivanje
         ali odločbe, s katero se ukaže izgon.“

       Sporazum med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Republiko Turčijo
      7       Skladno z njegovim členom 2(1) je cilj Pridružitvenega sporazuma pospeševati neprekinjeno in uravnoteženo utrjevanje gospodarskih
         in ekonomskih odnosov med pogodbenima strankama. V skladu s členom 12 tega sporazuma se ta namen doseže zlasti s postopnim
         uvajanjem prostega gibanja delavcev. Po četrti uvodni izjavi in členu 28 tega sporazuma je njegov namen izboljšanje življenjskega
         standarda turškega ljudstva in na koncu olajšati pridružitev Republike Turčije Skupnosti.

      8       Dodatni protokol, podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju ter sklenjen, sprejet in potrjen v imenu Komisije z Uredbo Sveta (EGS)
         št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972 (UL L 293, str. 1, v nadaljevanju: Dodatni protokol) v členu 1 določa pogoje, način in
         hitrost izvajanja tranzitnega obdobja iz člena 4 Pridružitvenega sporazuma. Skladno s členom 62 je ta protokol sestavni del
         tega sporazuma.

      9       Dodatni sporazum vsebuje naslov II „Pretok oseb in storitev“, katerega poglavje I je namenjeno delavcem.
      10     Člen 36 Dodatnega protokola, ki je del tega poglavja I, določa:
      „Prost pretok delavcev med državami članicami Evropske skupnosti in Turčije bo uveden postopno, v skladu z načeli iz člena
         12 Pridružitvenega sporazuma, med koncem dvanajstega in dvaindvajsetega leta po začetku veljave tega sporazuma.

      Pridružitveni svet bo določil potrebne podrobne pogoje v ta namen.“
      11     Namen Sklepa št. 1/80 je po navedbah njegove tretje uvodne izjave izboljšanje razmer za delavce in člane njihovih družin na
         socialnem področju.

      12     Členi 6, 7 in 14 Sklepa št. 1/80 so v poglavju II, z naslovom: „Socialne določbe“, oddelek 1, ki se nanaša na „Vprašanja o
         delu in prostem pretoku delavcev“.

      13     Člen 6(1) določa:
      „1.      Razen v primerih, določenih s členom 7, ki ureja prost dostop do zaposlitve članov njegove družine, ima turški delavec, ki
         je vključen v zakoniti trg dela v državi članici:

      –       po enem letu, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, pravico, da se mu podaljša delovno dovoljenje pri istem delodajalcu,
         če razpolaga z delovnim mestom;

      –       po preteku treh let, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen in ob pogoju, da imajo delavci iz držav članic Skupnosti
         pri tem prednost, pravico, da sprejme ponujeno delovno mesto v enakovrstnem poklicu in pod običajnimi pogoji pri delodajalcu,
         ki ga sam izbere, in ki se registrira pri službah za zaposlovanje v tej državi članici;

      –       po preteku štirih let, odkar je zakonito zaposlen, v tej državi članici pridobi pravico do prostega dostopa do katerekoli
         zaposlitve po svoji izbiri.“

      14     Člen 7 se nanaša na prosti dostop do zaposlitve družinskih članov turškega delavca, ki so pridobili dovoljenje, da se mu pridružijo.

      15     Člen 14(1) določa:
      „Določbe tega dela se uporabljajo ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem.“

       Nacionalna ureditev
      16     Člen 10(2)(3) zveznega zakona o vstopu, prebivanju in nastanitvi tujcev (Fremdengesetz, v nadaljevanju: zakon o tujcih), kakršen
         je bil v veljavi v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, določa, da se zavrne izdajo dovoljenja za prebivanje,
         zlasti če prebivanje tujca lahko ogroža javni red in mir ter javno varnost.

      17     Na podlagi člena 34(1)(2) tega zakona se lahko tujce, ki prebivajo na zveznem ozemlju na podlagi dovoljenja za prebivanje
         ali tam prebivajo v času postopka za pridobitev novega dovoljenja za prebivanje, izžene takrat, ko zavrnitveni razlog nasprotuje
         izdaji novega dovoljenja za prebivanje.

      18     Člen 36(1)(1) in (2) zakona o tujcih določa, da se lahko tujcu izreče prepoved prebivanja, če določena dejstva kažejo na to,
         da sta zaradi njegovega prebivanja ogrožena varnost in javni red ali drugi javni interesi iz člena 8(2) Evropske konvencije
         o varstu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu. Na podlagi člena 36(2)(1) dejstvo iz
         člena 36(1) obstaja zlasti, če je nacionalno sodišče obsodilo tujca na zaporno kazen, daljšo od treh mesecev, na zaporno kazen,
         ki je deloma pogojna, na pogojno zaporno kazen, daljšo od šestih mesecev, ali če je bil tujec več kot enkrat obsojen za enaka
         kazniva dejanja.

      19     Člen 48(1) zakona o tujcih določa, da je mogoče državljana iz držav Evropskega gospodarskega prostora ali državljana privilegirane
         tretje države izgnati le iz resnih razlogov varnosti in javnega reda. Člen 48(3) določa, da se po uradni dolžnosti dodeli
         osebam, ki jim je bil izdan sklep o izgonu ali prepoved prebivanja, enomesečni rok do izvršitve sklepa, razen če je iz razlogov
         javnega reda ali nacionalne varnosti potreben takojšen odhod osebe.

      20     Na podlagi člena 88 tega zakona upravni organi okrožja (Bezirksverwaltungsbehörde) odločijo, razen pri nasprotnih določbah,
         o prepovedih prebivanja.

      21     Člen 66 zakona o upravnem postopku (Allgemeine Verwaltungsverfahrensgesetz), kot je bil v veljavi ob dejanskem stanju v postopku
         v glavni stvari, določa:

      „1.      Organ, pri katerem je bila vložena pritožba, naloži organu nižje stopnje, naj opravi dodatne poizvedbe ali te opravi sam.

      2.      Če organ, pri katerem je bila vložena pritožba, meni, da dejstva tega primera niso zadostna, tako da je treba neizogibno opraviti
         obravnavo ali opraviti novo obravnavo, lahko ta organ razveljavi izpodbijano odločbo in vrne zadevo organu nižje stopnje v
         ponovno odločanje ali preiskavo.

      3.      Vendar pa lahko organ, pri katerem je bila vložena pritožba, sam opravi obravnavo in neposredno začne preiskavo zadeve, če
         se tako prihrani čas in stroške.

      4.      Organ, pri katerem je bila vložena pritožba, lahko, razen v primeru iz odstavka 2, vedno samo odloči o zadevi, če bi bila
         pritožba sicer zavržena kot nedopustna ali prepozna. Organ lahko s svojo odločbo in obrazložitvijo nadomesti odločbo ali obrazložitev
         organa nižje stopnje ter posledično na kakršen koli način spremeni izpodbijano odločbo.

      22     Na podlagi člena 144 zveznega ustavnega zakona (Bundes-Verfassungsgesetz) Verfassungsgerichtshof nadzira spoštovanje ustavnih
         pravic.

      23     Člen 85 zakona o Verfassungsgerichtshof (Verfassungsgerichtshofgesetz), kot je bil v veljavi ob dejanskem stanju v postopku
         v glavni stvari, določa:

      „1.      Pritožba ne zadrži izvršitve.
      2.      Verfassungsgerichtshof mora na predlog pritožnika zadržati izvršitev, če temu ne nasprotuje javni interes in če bi po presoji
         vseh zadevnih interesov, uveljavitev ali izvajanje z odločbo podeljene pravice s strani tretje osebe povzročila pritožniku
         nesorazmerno škodo. Če so se pogoji, ki se uporabljajo za odločbo o zadržitvi izvršitve, bistveno spremenili, je treba ponovno
         odločiti o zahtevi pritožnika, organa (člen 83(1)) ali druge stranke.

      3.      Odločbe, sprejete na podlagi odstavka 2, se sporoči pritožniku, organu […] in drugim strankam. V primeru zadržitve izvršitve,
         organ odloži izvršitev izpodbijanega upravnega akta in sprejme vse potrebne ukrepe v ta namen; oseba, ki z izpodbijano odločbo
         pridobi korist, pa ne more izvrševati svoje pravice.

      4.      Če se Verfassungsgerichtshof ni sestalo, je treba odločbe v smislu odstavka 2 sprejeti na zahtevo strokovnega sodelavca predsednika
         Verfassungsgerichtshof.“

      24     Na podlagi člena 87(1) tega zakona mora Verfassungsgerichtshof ugotoviti, ali so bile ustavne pravice kršene oziroma ali so
         bile pravice pritožnika kršene zaradi uporabe nezakonitega predpisa, neustavnega zakona ali nezakonite mednarodne pogodbe,
         in v primeru kršitve razveljaviti izpodbijani upravni akt.

      25     Člen 30 zakona o Verwaltungsgerichtshof (Verwaltungsgerichtshofgesetz), kot je veljal v času dejanskega stanja v postopku
         v glavni stvari, določa:

      „1.      Na podlagi zakona pritožbe ne zadržijo izvršitve […]
      2.      V vsakem primeru mora Verwaltungsgerichtshof na predlog pritožnika zadržati izvršitev, če temu ne nasprotuje javni interes
         in če bi po presoji vseh zadevnih interesov, uveljavitev ali izvajanje z odločbo podeljene pravice s strani tretje osebe povzročila
         pritožniku nesorazmerno škodo. […]

      3.      Odločbe, sprejete na podlagi odstavka 2, je treba sporočiti vsem strankam. Pri zadržanju izvršitve organ odloži izvršitev
         izpodbijanega upravnega akta in sprejme vse potrebne ukrepe v ta namen; oseba, ki z izpodbijano odločbo pridobi korist, pa
         ne more izvrševati svoje pravice.“

      26     Člen 41(1) tega zakona določa, da je Verwaltungsgerichtshof pristojno, da preuči izpodbijano odločbo na podlagi dejstev, ki
         jih je priznal upravni organ.

      27     Člen 42(1) tega zakona določa, da je Verwaltungsgerichtshof pristojno, da z izdajo odločbe reši vsak spor. Z njo je treba
         načeloma zavrniti pritožbo kot neutemeljeno ali razveljaviti izpodbijano odločbo.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      28     G. Dörr je poročen nemški državljan. Od leta 1992 prebiva v Avstriji, kjer opravlja svojo poklicno dejavnost, njegova družina
         se mu je pridružila leta 1995. Obsojen je bil za hudo goljufijo na osemnajst mesecev zapora, od tega je bila za dvanajst mesecev
         obsodba pogojna.

      29     Z odločbo Bezirkshauptmannschaft Klagenfurt (upravni organ prve stopnje v Celovcu) z dne 1. oktobra 1998 je bila G. Dörru
         sporočena prepoved prebivanja za deset let na podlagi členov 48(1) in (3) ter 36(1)(1) zakona o tujcih.

      30     Njegovo pritožbo je upravni organ Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten zavrnil z odločbo 4. decembra 1998 na podlagi
         člena 66(4) zakonika o upravnem postopku, zato se je G. Dörr pritožil pri Verwaltungsgerichtshof.

      31     I. Ünal je turški državljan. Že več let zakonito prebiva v Avstriji, kjer je tudi zaposlen. Že trikrat je bil obsojen na denarno
         kazen, dvakrat zaradi pretepa in enkrat zaradi kršitve zakona o vozniškem dovoljenju (Führerscheingesetz).

      32     Z odločbo z dne 23. marca 2001 je Bezirkshauptmannschaft Dornbirn (upravni organ prve stopnje v Dornhirnu) na podlagi določb
         členov 34(1)(2) in 10(2)(3) zakona o tujcih odredil izgon I. Ünala.

      33     Njegovo pritožbo je Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg 3. oktobra 2001 zavrnil z odločbo na podlagi člena
         66(4) zakonika o upravnem postopku, zato se je tudi I. Ünal pritožil pri Verwaltungsgerichtshof.

      34     To sodišče je oba postopka združilo za skupno obravnavanje in izdajo skupne odločbe. Sprašuje se o združljivosti pravnega
         varstva, ki ga določa avstrijski pravni red, z zahtevami Direktive 64/221 in o njihovi veljavnosti za turške delavce, katerih
         pravni položaj določa Sklep št. 1/80.

      35     V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
      „1.      Ali je treba člena 8 in 9 Direktive 64/221 […] razlagati tako, da upravni organi – neodvisno od obstoja notranjega upravnega
         pritožbenega postopka – ne morejo sprejeti odločbe o izgonu z ozemlja, ne da bi pridobili mnenje pristojnega organa (ki ne
         obstaja v avstrijskem pravnem redu) v skladu s členom 9(1) Direktive – razen v nujnih primerih –, če je lahko njihova odločba
         predmet pritožbe samo pred sodišči javnega prava s temi omejitvami: te pritožbe ne zadržijo izvršitve, sodišča ne morejo odločati
         o primernosti sprejetih ukrepov in lahko le razveljavijo izpodbijano odločbo, poleg tega je eno od sodišč (Verwaltungsgerichtshof)
         glede dejanskega stanja omejeno na presojo utemeljenosti, drugo sodišče (Verfassungsgerichtshof) pa je omejeno na presojo
         kršitev ustavnih pravic?

      2.      Ali procesna jamstva iz členov 8 in 9 Direktive 64/221 […] veljajo za turške državljane, katerih pravni položaj urejata člena
         6 ali 7 Sklepa št. 1/80 […]?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      36     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 8 in 9 Direktive 64/221 razlagati tako, da
         nasprotujeta ureditvi države članice, na podlagi katere je lahko odločba o izgonu z ozemlja te države, sprejeta glede državljana
         druge države članice v postopku pritožbe zoper to odločbo, le predmet presoje zakonitosti in na podlagi katere pritožbe ne
         zadržijo izvršitve.

      37     To vprašanje se nanaša na položaj G. Dörra. Upoštevno je tudi za primer I. Ünala, če bi bilo na drugo vprašanje odgovorjeno
         pritrdilno.

      38     Nemška in avstrijska vlada menita, da pravno varstvo, ki je določeno v avstrijskem pravnem redu ustreza zahtevam Direktive
         64/221. Po njunem mnenju morajo pristojna sodišča nadzirati ne le zakonitost izpodbijanega akta, temveč tudi utemeljenost
         presoje dokazov upravnih organov. V tem okviru naj bi bil do neke mere tudi nadzor na področju dejanskega stanja. Poleg tega
         naj bi bilo na predlog pritožnika mogoče zadržati izvršitev. V takih okoliščinah naj ne bi bilo potrebno posredovanje pristojnega
         organa v smislu člena 9(1) Direktive 64/221.

      39     Tožeči stranki v postopku v glavni stvari zatrjujeta nasprotno. Pristojna sodišča naj ne bi bila pristojna za odločanje o
         vsebini, ampak bi lahko odločbo le razveljavila. Presojati naj ne bi mogla dejanskega stanja, ampak naj bi bila vezana na
         presojo dejanskea stanja upravnih organov. Novih dejstev naj ne bi smela upoštevati. Sodna odločba naj bi se lahko sklicevala
         le na dejansko in pravno stanje v času sprejetja izpodbijanega akta. V takih okoliščinah bi moralo biti zadevni osebi pred
         organom iz člena 9(1) Direktive 64/221 omogočeno, da uveljavlja upoštevanje primernosti.

      40     Po mnenju Komisije ni mogoče izključiti, da upravno postopkovno pravo, ki velja v Avstriji, ni popolnoma skladno z določbami
         členov 8 in 9 Direktive 64/221, ker ni bil ustanovljen pristojni organ v smislu slednjega člena.

      41     Glede tega je treba najprej spomniti, da iz člena 8 Direktive 64/221 izhaja, da mora biti vsakomur, na katerega se nanaša
         ta direktiva, omogočeno, da lahko zlasti zoper odločbo o zavrnitvi podaljšanja dovoljenja za prebivanje ali zoper odločbo
         o izgonu z ozemlja vloži pritožbo zoper upravne akte (glej sodbi z dne 5. marca 1980 v zadevi Pecastaing 98/79, Recueil, str.
         691, točki 9 in 10, in z dne 18. oktobra 1990 v zadevi Dzodzi, C-297/88 in C-197/89, Recueil, str. I‑3763, točki 57 in 58).

      42     Namen člena 9(1) Direktive 64/221 je zagotovitev minimalnega procesnega varstva državljanom držav članic, ki se jim izda odločbo
         o zavrnitvi obnovitve dovoljenja za prebivanje ali odločba o izgonu z ozemlja. Ta določba, ki se uporablja v treh primerih,
         in sicer če ni možnosti pritožbe na sodišču, če se te pritožbe lahko nanašajo le na zakonitost odločbe ali če ne zadržijo
         izvršitve, določa posredovanje pristojnega organa, ki ni isti kot organ, ki je pristojen za sprejetje odločbe. Razen v nujnem
         primeru upravni organ ne sme sprejeti odločbe, preden je dal mnenje drug pristojni organ. Zadevni osebi mora biti omogočeno,
         da pred slednjim organom uveljavlja svoja sredstva obrambe in da ima odvetnika ali zastopnika v skladu s procesnimi pogoji,
         ki jih določa nacionalna zakonodaja (glej v tem smislu zgorajnavedeno sodbo Dzodzi, točka 62, in sodbo z dne 29. aprila 2004
         v zadevi Orfanopoulos in Oliveri, C-482/01 in C‑493/01, Recueil, str. I‑5257, točka 105).

      43     Nato je treba preveriti, ali nacionalna zakonodaja, kot je ta, ki velja v Avstriji, zagotavlja državljanom drugih držav članic,
         ki so jim bile izdane odločbe o prepovedi prebivanja, minimalna procesna jamstva iz Direktive 64/221 in, natančneje, ali je
         v okoliščinah spora med G. Dörrom in Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten podana vsaj ena predpostavka iz člena
         9(1) te direktive.

      44     Glede, prvič, sodnega nadzora ni sporno, da so v Avstriji odločbe o prepovedi prebivanja državljanov drugih držav članic lahko
         podvržene pritožbi pri Verwaltungsgerichtshof in pri zatrjevanju kršitve ustavnih pravic pri Verfassungsgerichtshof.

      45     Drugič, glede obsega tega nadzora, predložitvena odločba temelji na domnevi, da omenjena sodišča ne morejo odločati o primernosti
         izpodbijanih upravnih aktov. Avstrijska in nemška vlada se ne strinjata popolnoma z opisom nacionalnega sodnega okvira iz
         te odločbe.

      46     V tem pogledu je treba spomniti, da ni naloga Sodišča, da se v okviru vprašanja za predhodno odločanje izreče o razlagi nacionalnih
         določb niti da presoja, ali je razlaga predložitvenega sodišča pravilna (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2000 v zadevi
         Corsten, C-58/98, Recueil, str. I-7919, točka 24). Naloga Sodišča je namreč, da v okviru razdelitve pristojnosti med sodišči
         Skupnosti in nacionalnimi sodišči upošteva pravni in dejanski okvir, v kateri so umeščena vprašanja za predhodno odločanje
         , kot ga je ugotovilo predložitveno sodišče (glej sodbo z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Ambulanz Glöckner, C-475/99, Recueil,
         str. I‑8089, točka 10, in zgoraj navedeno sodbo Orfanopoulos in Oliveri, točka 42).

      47     Ob preučevanju vprašanja obsega sodnega nadzora, in sicer v pravnem okviru, kot ga je opredelilo predložitveno sodišče, kaže,
         da uporaba nacionalne zakonodaje državljanom drugih držav članic, ki se jim izda odločba o prenehanju dovoljenja za prebivanje
         na avstrijskem ozemlju, ne omogoča zagotavljanja jamstva izčrpnega preizkusa primernosti nameravanega ukrepa in torej ne izpolnjuje
         zahteve po dovolj učinkovitem varstu (glej v tem smislu sodbi z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston, 222/84, Recueil, str.
         1651, točka 17, ter z dne 15. oktobra 1987 v zadevi Heylens in drugi, 222/86, Recueil, str. 4097, točki 14 in 15, ter zgoraj
         navedeno sodbo Orfanopoulos in Oliveri, točka 110).

      48     Tretjič, ko gre za učinek pritožb pred pristojnimi sodišči, besedilo vprašanja dopušča razlago, da te ne zadržijo izvršitve
         odločbe. Vendar pa iz predložitvene odločbe izhaja, da lahko te pritožbe pod določenimi pogoji na predlog pritožnika zadržijo
         izvršitev. Vendar pa avstrijska vlada zatrjuje, da lahko navedena sodišča v praksi sistematično odrejajo zadržitev izvršitve
         odločbe o izgonu.

      49     Glede tega je treba spomniti, da morajo skladno s stalno sodno prakso države članice sprejeti vse ukrepe, da zagotovijo vsakemu
         državljanu druge države članice, ki mu je bila izdana odločba o izgonu, varstvo, ki ga zanj predstavlja izvrševanje pravice
         do pritožbe, ki jo jamči Direktiva 64/221. To jamstvo pa bi postalo navidezno, če bi lahko države članice s takojšnjo izvršitvijo
         takšne odločbe zadevni osebi odvzele možnost uživanja koristi od uspeha s pritožbo (glej v tem smislu sodbo z dne 8. aprila
         1976 v zadevi Royer, 48/75, Recueil, str. 497, točki 55 in 56).

      50     Gotovo je, da ureditev države članice, ki ne omogoča, da bi pritožba pred sodiščem zadržala izvršitev odločbe o prepovedi
         prebivanje državljanov drugih držav članic, ne izpolnjuje zahtev Direktive 64/221, razen če bi bil ustanovljen pristojni organ
         v smislu člena 9(1) te Direktive.

      51     Da bi se lahko štelo, da pritožba pred sodiščem, ki jo lahko vložijo osebe, navedene v Direktivi 64/221, zadrži izvršitev,
         mora biti zadržanje avtomatično. Ne zadostuje, da je pristojni organ le pooblaščen, da na predlog zadevne osebe in pod določenimi
         pogoji zadrži izvršitev odločbe o prepovedi njegovega prebivanja. Trditev avstrijske vlade, da lahko sodišča v praksi sistematično
         odrejajo zadržitev izvršitve take odločbe, ne more ovreči tega sklepa.

      52     Zahteva po pravni varnosti namreč vključuje dejstvo, da je pravni okvir, ki izhaja iz nacionalne ureditve, dovolj natančen
         in jasen, da se zadevni posamezniki lahko seznanijo z obsegom svojih pravic in obveznosti. Zlasti glede prakse nacionalnih
         sodišč, kot jo je opisala avstrijska vlada, je treba poudariti, da taka praksa, ki je po svoji naravi spremenljiva in javnosti
         premalo znana, ne more šteti za veljavno izvrševanje obveznosti iz Direktive 64/221.

      53     Kaže torej, da sta v okoliščinah spora med G. Dörrom in Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten podani druga in tretja
         predpostavka iz člena 9(1) Direktive 64/221. Nacionalna zakonodaja, kakršna velja v Avstriji, torej ne izpolnjuje zahtev te
         direktive, razen če bi pred sprejetjem dokončne odločbe upravnih organov, posredovali pristojni organi v smislu člena 9(1)
         te direktive.

      54     Na koncu je treba preučiti, ali je bil v avstrijskem pravnem redu ustanovljen pristojni organ v smislu člena 9(1) Direktive
         64/221.

      55     Treba je spomniti, da mora posredovanje takega organa zadevni osebi pred dokončnim sprejetjem odločbe omogočiti izčrpen preizkus
         vseh dejstev in okoliščin, vključno s preizkusom primernosti nameravanega ukrepa (sodbi z dne 22. maja 1980 v zadevi Santillo,
         131/79, Recueil, str. 1585, točka 12, ter z dne 18. maja 1982 v zadevi Adoui in Cornuaille, 115/81 in 116/81, Recueil, str. 1665,
         točka 15). Sodišče je tudi navedlo, da lahko, razen v nujnih primerih, upravni organ sprejme svojo odločbo šele po tem, ko
         pristojni organ poda svoje mnenje (zgoraj navedene sodbe Pecastaing, točka 17, Dzodzi, točka 62, ter Orfanopoulos in Oliveri,
         točka 106).

      56     Predložitvena odločba temelji na domnevi, da pristojni organ ni bil ustanovljen. Treba je dodati, da iz spisa, ki ga je predložitveno
         sodišče posredovalo Sodišču, ni bilo razvidno niti posredovanje takega organa niti da bi šlo v okoliščinah spora med G. Dörrom
         in Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten za nujni primer.

      57     Glede na navedene ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(1) Direktive 64/221 razlagati tako,
         da nasprotuje ureditvi države članice, na podlagi katere pritožbe pred sodiščem zoper odločbo o izgonu z ozemlja te države,
         sprejete glede državljana druge države članice, ne zadržijo izvršitve te odločbe in na podlagi katere se pri preizkusu odločbe
         o izgonu lahko presoja samo zakonitost, ker ni bil ustanovljen noben pristojni organ v smislu te določbe.

       Drugo vprašanje
      58     Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali procesna jamstva iz členov 8 in 9 Direktive 64/221 veljajo za turške
         državljane, katerih pravni položaj določata člena 6 in 7 Sklepa št. 1/80.

      59     Avstrijska in nemška vlada menita, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno. Čeprav je res, da člena 8 in 9 Direktive
         64/221 določata pogoje uporabe izjeme, utemeljene z javnim redom, iz člena 48(3) EGS (ki je postal člen 48(3) ES in po spremembi
         člen 39(3) ES) teh pogojev vseeno ni mogoče neposredno izvesti iz slednje določbe. Da bi lahko člena 8 in 9 veljala za turške
         delavce, bi bilo potrebno sprejetje dodatnega pravnega akta. Ti vladi poleg tega zatrjujeta, da se argumentacija Sodišča v
         sodbi z dne 10. februarja 2000 v zadevi Nazli (C‑340/97, Recueil, str. I-957) nanaša predvsem na razlago pojma javnega reda
         iz člena 14(1) Sklepa 1/80 in ne na procesne vidike Direktive 64/221. V takih okoliščinah se členov 8 in 9 Direktive 64/221
         nikakor ne sme po analogiji uporabljati za turške delavce in člane njihovih družin.

      60     Tožeči stranki v postopku v glavni stvari in Komisija podpirajo nasprotno trditev. Sodišče naj bi izrecno potrdilo, da je
         nujno v največji mogoči meri prenesti na turške delavce, ki jim Sklep št. 1/80 dodeljuje pravico, načela, ki temeljijo na
         členu 39 ES. Tako bi moralo biti omogočeno, da se minimalno pravno varstvo, ki izhaja iz procesnih jamstev, ki jih določa
         Direktiva 64/221, prenese na primere iz Sklepa št. 1/80.

      61     Treba je spomniti, da po členu 12 Pridružitvenega sporazuma „pogodbene stranke sklenejo, da bodo upoštevale člena 48 in 49
         (ki sta po spremembi postala člena 39 ES in 40 ES) ter člen 50 (ki je postal člen 41 ES) Pogodbe o ustanovitvi Skupnosti z
         namenom postopnega uresničevanja prostega gibanja delavcev med njimi“. Dodatni protokol v členu 36 določa roke za postopno
         uresničitev prostega gibanja delavcev med državami članicami Skupnosti in Republiko Turčijo ter določa, da „pridružitveni
         svet v ta namen določi potrebne pogoje“. Namen Sklepa št. 1/80 je – po tretji uvodni izjavi tega – izboljšanje razmer za delavce
         in člane njihovih družin na socialnem področju.

      62     Sodišče je iz besedila teh določb sklepalo, da je treba pravice iz člena 48 (ki je po spremembi postal člen 39 ES) Pogodbe
         v največji mogoči meri prenesti na turške državljane, ki so jim bile priznane pravice s Sklepom št. 1/80 (glej v tem smislu
         sodbi z dne 30. septembra 2004 v zadevi Ayaz, C-275/02, ZOdl., str. I‑8765, točka 44, in z dne 11. novembra 2004 v zadevi
         Cetinkaya, C-467/02, ZOdl., str. I‑10895, točka 42).

      63     Sodišče je prav tako štelo, ko gre za določitev obsega omejitev, utemeljenih z javnim redom, iz člena 14(1) Sklepa št. 1/80,
         da se je treba sklicevati na razlago glede iste omejitve pri prostem gibanju delavcev, ki so državljani držav članic Skupnosti
         (glej zgoraj navedeno sodbo Nazli, točka 56). Taka razlaga je toliko bolj upravičena, ker so v tej določbi uporabljeni skoraj
         enaki izrazi kot v členu 48(3) (ki je po spremembi postal člen 39(3) ES) Pogodbe (glej zgoraj navedeni sodbi Nazli, točka
         56, in Cetinkaya, točka 43).

      64     Sodišče je, opirajoč se na te elemente v točkah 46 in 47 zgoraj navedene sodbe Cetinkaya, presodilo, da člen 14(1) Sklepa
         št. 1/80 nalaga pristojnim nacionalnim organom omejitve, podobne tistim, ki se uporabljajo za izgon državljana države članice,
         in da se načela iz člena 3 Direktive 64/221 uporabljajo za turške delavce, ki jim pravice priznava Sklep št. 1/80. Nacionalna
         sodišča morajo upoštevati ta načela, s tem da preverijo zakonitost ukrepa o izgonu z ozemlja, ki je bil izrečen turškemu državljanu.

      65     Enake ugotovitve zahtevajo, da se načela, uzakonjena v členih 8 in 9 Direktive 64/221, uporabljajo tudi za turške delavce,
         ki jim Sklep št. 1/80 podeljuje pravice.

      66     Tako razlago upravičuje cilj, da je treba postopoma uresničevati prosto gibanje turških delavcev iz člena 12 Pridružitvenega
         sporazuma. Socialne določbe iz Sklepa št. 1/80 pomenijo dodatno stopnjo k uresničenju te pravice (glej zlasti sodbi z dne
         26. novembra 1998 v zadevi Birden, C-1/97, Recueil, str. I‑7747, točka 52, in z dne 19. novembra 2002 v zadevi Kurz, C-188/00,
         Recueil, str. I‑10691, točka 40). Člen 6(1) Sklepa št. 1/80 med drugim priznava turškim delavcem migrantom, ki izpolnjujejo
         pogoje, natančno določene pravice na področju izvrševanja poklica (glej sodbo z dne 21. oktobra 2003 v zadevi Abatay in drugi,
         C-317/01 in C‑369/01, Recueil, str. I-12301, točka 78). Kot izhaja iz stalne sodne prakse, ta zadnja pravica, ki ji je bil
         priznan neposredni učinek, ustvarja posamično pravico na področju zaposlitve in vzajemno pravico do prebivanja (glej sodbe
         z dne 20. septembra 1990 v zadevi Sevince, C‑192/89, Recueil, str. I-3461, točki 29 in 31; z dne 16. decembra 1992 v zadevi
         Kus, C‑237/91, Recueil, str. I‑6781, točka 33, in z dne 23. januarja 1997 v zadevi Tetik, C‑171/95, Recueil, str. I‑329, točke 26,
         30 in 31, ter zgoraj navedeno sodbo Kurz, točki 26 in 27).

      67     Da bi bile te posamične pravice učinkovite, mora biti turškim delavcem omogočeno, da se nanje sklicujejo pred nacionalnimi
         sodišči. Da bi zagotovili učinkovitost tega pravnega varstva, je nujno, da se tem delavcem prizna enaka procesna jamstva,
         kot so tista, ki jih priznava pravo Skupnosti državljanom držav članic, ter tako tem delavcem omogočiti, da se sklicujejo
         na jamstva, določena v členih 8 in 9 Direktive št. 64/221. Kot poudarja generalni pravobranilec v točki 59 sklepnih predlogov,
         taka jamstva namreč niso razdružljiva od pravic, na katere se nanašajo.

      68     Ta razlaga ne velja le za turške državljane, katerih pravni položaj določa člen 6 Sklepa št. 1/80, temveč tudi za člane njihove
         družine, za katerih položaj se uporablja člen 7 istega sklepa. Nič ne bi upravičevalo dejstva, da bi bila za te državljane,
         ki zakonito prebivajo na ozemlju države članice, v zvezi s pravicami, ki jim jih priznava Sklep št. 1/80, določena samostojna
         raven varstva, ki bi bila nižja od ravni, določene s členom 8 in 9 Direktive 64/221. Če namreč člen 14(1) tega sklepa, kot
         je Sodišče že presodilo v zgoraj navedeni sodbi Cetinkaya, ne bi nalagal pristojnim nacionalnim organom procesnih omejitev,
         ki so podobne tistim, ki se uporabljajo za ukrep izgona z ozemlja, izrečen državljanu države članice, bi lahko države članice
         povsem svobodno onemogočile izvrševanje pravic, na katere se lahko sklicujejo turški državljani, ki jim Sklep št. 1/80 priznava
         pravico.

      69     Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da se procesna jamstva, ki jih določata člena 8 in 9 Direktive
         64/221, uporabljajo za turške državljane, katerih pravni položaj določata člena 6 ali 7 Sklepa št. 1/80.

       Stroški
      70     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški drugih udeležencev, ki so Sodišču predložili stališča, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člen 9(1) Direktive Sveta 64/221/EGS z dne 25. februarja 1964 o usklajevanju posebnih ukrepov, ki zadevajo gibanje in prebivanje
            tujih državljanov, utemeljenih z javno politiko, javno varnostjo ali zdravjem prebivalstva, je treba razlagati tako, da nasprotuje
            ureditvi države članice, na podlagi katere pritožbe pred sodiščem zoper odločbo o izgonu z ozemlja te države, sprejete glede
            državljana druge države članice, ne zadržijo izvršitve te odločbe in na podlagi katere se pri preizkusu odločbe o izgonu lahko
            presoja samo zakonitost, ker ni bil ustanovljen noben pristojni organ v smislu te določbe.
      2)      Procesna jamstva, ki jih določata člena 8 in 9 Direktive 64/221 se uporabljajo za turške državljane, katerih pravni položaj
            določata člena 6 ali 7 Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. julija 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-52/96.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. julija 1998. # Gut Springenheide GmbH in Rudolf Tusky proti Oberkreisdirektor des Kreises Steinfurt - Amt für Lebensmittelüberwachung. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija. # Zadeva C-210/96.