Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 21. maja 2014. # Evropska komisija proti Luigi Macchia. # Zadeva T-368/12 P.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 8. decembra 2016.#Undis Servizi Srl proti Comune di Sulmona.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato.#Predhodno odločanje – Javna naročila storitev – Oddaja naročila brez uporabe postopka javnega razpisa – Oddaja ‚in house‘ – Pogoji – Podoben nadzor – Opravljanje pretežnega dela dejavnosti – Izbrana družba z javnim kapitalom, ki jo obvladuje več teritorialnih skupnosti – Dejavnost, ki se izvaja tudi v korist teritorialnih skupnosti nedružbenic – Dejavnost, ki jo naloži javni organ nedružbenik.#Zadeva C-553/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 8. decembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Javna naročila storitev — Oddaja naročila brez uporabe postopka javnega razpisa — ‚Oddaja ‚in house‘ — Pogoji — Podoben nadzor — Opravljanje pretežnega dela dejavnosti — Izbrana družba z javnim kapitalom, ki jo obvladuje več teritorialnih skupnosti — Dejavnost, ki se izvaja tudi v korist teritorialnih skupnosti nedružbenic — Dejavnost, ki jo naloži javni organ nedružbenik“
      V zadevi C‑553/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil Consiglio di Stato (državni svet, Italija) z odločbo z dne 25. junija 2015, ki je prispela na Sodišče 26. oktobra 2015, v postopku

         Undis Servizi Srl

      proti

         Comune di Sulmona,

      ob udeležbi

         Cogesa SpA,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), C. Vajda, sodnika, K. Jürimäe, sodnica, in C. Lycourgos, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Undis Servizi Srl S. Della Rocca, odvetnik,

               —

               za Comune di Sulmona G. Blandini in M. Fracassi, odvetnika,

               —

               za Cogesa SpA R. Colagrande, odvetnik,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s C. Colelli, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo G. Conte in A. Tokár, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago prava Unije v zvezi z oddajo javnega naročila brez uporabe postopka javnega razpisa, imenovano tudi „in house“ oddaja.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Undis Servizi Srl (v nadaljevanju: Undis) in Comune di Sulmona (občina Sulmona, Italija), ker je ta občina naročilo storitev neposredno oddala družbi Cogesa SpA.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132) določa regulativni okvir, ki se uporablja za naročila, ki jih oddajo javni naročniki.

               4

               Člen 1 te direktive, naslovljen „Definicije“, v odstavku 2(a) določa:
               „‚Javna naročila‘ so proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več naročniki, katerih predmet je izvedba gradenj, dobav[a] blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.“

               5

               V ureditvi Unije na področju oddaje javnih naročil, ki je veljala v času nastanka dejanskega stanja zadeve v glavni stvari, ni bila določena možnost neposredne oddaje javnega naročila brez uporabe postopka javnega razpisa, imenovane oddaja „in house“. Vendar je bila ta možnost priznana v sodni praksi Sodišča, pri čemer je to tudi določilo pogoje v zvezi s tem.

               6

               V skladu s to zdaj ustaljeno sodno prakso naročniku, kot je teritorialna skupnost, ni treba opraviti postopka oddaje javnega naročila, če sta izpolnjena dva pogoja, in sicer, prvič, da nad izbranim subjektom, ki je pravno ločen od njega, izvaja podoben nadzor kot nad svojimi službami, in drugič, da ta subjekt opravlja pretežen del svoje dejavnosti za naročnika ali naročnike, ki ga obvladujejo (glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 1999, Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, točka 50).

               7

               Direktiva 2004/18 je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES (UL 2014, L 94, str. 65). V skladu s členom 91 Direktive 2014/24 se Direktiva 2004/18 razveljavi z učinkom od 18. aprila 2016.

         Italijansko pravo

               8

               V skladu z informacijami iz predložitvene odločbe noben predpis italijanskega prava ne določa pogojev za neposredno oddajo javnih naročil, [temveč] nacionalno pravo glede tega napotuje na pravo Unije.

               9

               Člen 30 decreto legislativo n. 267 – Testo unico delle leggi sull’ordinamento degli enti locali (zakonska uredba št. 267 – prečiščeno besedilo zakonov o ureditvi lokalnih skupnosti) z dne 18. avgusta 2000 (redni dodatek h GURI št. 162 z dne 28. septembra 2000) določa:
               „1.   Lokalne skupnosti lahko za usklajeno opravljanje določenih nalog in storitev med seboj sklepajo ustrezne sporazume.
               2.   V sporazumih morajo biti določeni cilji, trajanje, oblika posvetovanja med podpisnicami sporazuma, njihova finančna razmerja in obojestranske obveznosti in jamstva.
               3.   Za upravljanje posebne službe za določen čas ali za izvedbo dela lahko država in dežela v okviru svojih pristojnosti določita obvezne oblike sporazuma med lokalnimi skupnostmi na podlagi predhodno dogovorjenih pravil.
               […]“

               10

               Kot navaja predložitveno sodišče, člen 149a(1), drugi stavek, decreto legislativo n. 152 – Norme in materia ambientale (zakonska uredba št. 152 o okoljskih pravilih) z dne 3. aprila 2006 (redni dodatek h GURI št. 96 z dne 14. aprila 2006) določa:
               „Naročilo se lahko neposredno odda družbam, ki so v celoti javne in izpolnjujejo zahteve, predpisane v evropski ureditvi za upravljanje in house, vendar morajo biti njihovi lastniki lokalne skupnosti, ki spadajo na zadevno območje.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               11

               Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da je občinski svet občine Sulmona z odločbo z dne 30. septembra 2014 oddal naročilo za izvajanje storitve upravljanja celotnega procesa ravnanja s komunalnimi odpadki družbi z javnim kapitalom Cogesa, ki jo obvladuje več občin v Regione Abruzzo (dežela Abruci, Italija), med katerimi je tudi občina Sulmona. Ta ima 200 delnic od skupaj 1200 delnic, ki sestavljajo kapital te družbe, kar pomeni, da ima približno 16,6‑odstotni delež v tem kapitalu.

               12

               Teritorialne skupnosti, ki so družbenice družbe Cogesa, so 30. oktobra 2014, ko tej družbi naročilo storitev še ni bilo oddano, sklenile sporazum o tem, da bodo nad tem subjektom skupno izvajale podoben nadzor kot ga izvajajo nad lastnimi službami (v nadaljevanju: sporazum z dne 30. oktobra 2014).

               13

               Dežela Abruci je na podlagi celovitega okoljskega dovoljenja št. 9/11 družbi Cogesa v skladu z načeli samozadostnosti, bližine in subsidiarnosti naložila obveznost obdelave in predelave komunalnih odpadkov v nekaterih občinah te dežele, ki niso družbenice te družbe.

               14

               Družba Undis, ki je bila zainteresirana za pridobitev naročila storitev iz postopka v glavni stvari, je pri Tribunale amministrativo regionale per l’Abruzzo (upravno sodišče dežele Abruci, Italija) vložila tožbo zoper odločbo o oddaji tega naročila storitev in zoper odločbo o odobritvi osnutka medobčinskega sporazuma, omenjenega v točki 12 te sodbe. Družba Undis, ki se je sklicevala na kršitev člena 2 decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (zakonska uredba št. 163 o zakoniku o javnih naročilih gradenj, storitev in blaga na podlagi direktiv 2004/17/ES in 2004/18/ES) z dne 12. aprila 2006 (redni dodatek h GURI št. 100 z dne 2. maja 2006) ter členov 43, 49 in 86 PDEU, je trdila, da pogoja, ki sta potrebna za to, da bi bilo navedeno naročilo storitev lahko predmet oddaje „in house“, nista bila izpolnjena.

               15

               Natančneje, družba Undis je trdila, da pogoj, v skladu s katerim mora javni naročnik nad izbranim subjektom, ki je od njega pravno ločen, izvajati podoben nadzor kot nad svojimi službami, ni bil izpolnjen. Občina Sulmona naj bi bila namreč manjšinski delničar družbe Cogesa, sporazum z dne 30. oktobra 2014 naj bi bil sklenjen po sprejetju odločbe o oddaji naročila storitev iz postopka v glavni stvari, s statutom te družbe pa naj bi bila njenim organom podeljena avtonomna pooblastila, ki niso združljiva s pojmom „podoben nadzor“. Družba Undis je dodala, da prav tako ni bil izpolnjen pogoj, da mora izbrani subjekt pretežni del svoje dejavnosti izvajati za enega ali več naročnikov, ki ga obvladujejo. Po navedbah družbe Undis naj bi namreč bilance družbe Cogesa za poslovna leta od 2011 do 2013 izkazovale, da je ta družba za teritorialne skupnosti, ki so njene družbenice, opravila zgolj 50 % svoje celotne dejavnosti, pri čemer je treba dejavnost, ki jo ta družba izvaja za občine, ki niso njene družbenice, všteti v to celotno dejavnost.

               16

               Tribunale amministrativo regionale per l’Abruzzo (upravno sodišče dežele Abruci) je tožbo zavrnilo. Navedeno sodišče je najprej ugotovilo, da je bil pogoj podobnega nadzora izpolnjen zaradi sklenitve sporazuma z dne 30. oktobra 2014. V nadaljevanju je razsodilo, da je bil izpolnjen tudi pogoj izvajanja pretežnega dela dejavnosti, pri čemer je pojasnilo, da neupoštevajoč dejavnost, ki jo družba Cogesa izvaja v korist občin, ki niso družbenice, dejavnost, ki jo izvaja za občine družbenice, presega 90 % prometa te družbe, preostali odstotek pa je mogoče obravnavati kot povsem postransko dejavnost.

               17

               Consiglio di Stato (državni svet, Italija), pri katerem je družba Undis vložila pritožbo, navaja, da ne glede na to, da se Direktiva 2014/24 za spor o glavni stvari ratione temporis ne uporabi, so določbe člena 12 te direktive vsekakor pomembne za rešitev tega spora.

               18

               Consiglio di Stato (državni svet) se v zvezi s pogojem glede izvajanja pretežnega dela dejavnosti sklicuje na sodbo z dne 11. maja 2006, Carbotermo in Consorzio Alisei (C‑340/04, EU:C:2006:308, točka 65), v kateri je Sodišče razsodilo, da „je treba šteti, da je odločilen promet, ki ga zadevno podjetje ustvari na podlagi odločb o oddaji, ki jih sprejme skupnost, ki izvaja nadzor, vključno s prometom, ki ga doseže z uporabniki pri izvrševanju takih odločb“. Glede na to sodno prakso naj bi bilo torej treba pri preverjanju, ali je ta pogoj izpolnjen, upoštevati samo odločbe o oddaji, ki jih neposredno sprejme skupnost, ki izvaja nadzor. Vendar bi razširitev števila upoštevnih oddaj lahko izhajala iz člena 12(2) Direktive 2014/24.

               19

               Consiglio di Stato (državni svet) pa opozarja, da v nobeni določbi te direktive ni navedeno, da je treba pri presoji, ali je zadevni pogoj izpolnjen, upoštevati oddaje, ki se nanašajo na javne skupnosti, ki niso družbenice, če so te oddaje odrejene z ukrepom višjega organa javne uprave, ki prav tako ni družbenik.

               20

               Poleg tega Consiglio di Stato (državni svet) meni, da se postavlja vprašanje, ali je treba v sporu o glavni stvari pri preverjanju, ali je pogoj v zvezi z izvajanjem pretežnega dela dejavnosti izpolnjen, upoštevati oddaje v korist javnih skupnosti, ki so družbenice družbe Cogesa, pred sklenitvijo sporazuma z dne 30. oktobra 2014. Consiglio di Stato (državni svet) glede tega napotuje na člen 12(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/24.

               21

               V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba pri pretežni dejavnosti, ki jo izvaja nadzorovani subjekt, upoštevati tudi dejavnost, ki jo javni organ nedružbenik naloži za potrebe javnih subjektov nedružbenikov?

                        2.

                        Ali je treba pri pretežni dejavnosti, ki jo izvaja nadzorovani subjekt, upoštevati tudi naročila javnih subjektov družbenikov, ki so mu bila oddana, preden je bila dejansko izpolnjena zahteva po tako imenovanem podobnem nadzoru?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               22

               Najprej je treba ugotoviti, da je dejansko stanje zadeve v glavni stvari, kot je opisano v točkah 11 in 12 te sodbe, nastalo pred 18. aprilom 2016, ko se je iztekel rok, v katerem so morale države članice prenesti Direktivo 2014/24. Zato je treba vprašanji za predhodno odločanje ratione temporis presojati zgolj glede na Direktivo 2004/18, kot je razložena v sodni praksi Sodišča.

               23

               Poleg tega je treba navesti, da predložitveno sodišče v obravnavani zadevi ni pojasnilo vprašanja, ali vrednost naročila iz postopka v glavni stvari presega prag za uporabo Direktive 2004/18. Predložitvena odločba tudi ne vsebuje informacij, ki so potrebne za ugotovitev, ali gre za javno naročilo storitev ali za koncesijo storitev.

               24

               Res je, da se izjema od uporabe pravil prava Unije, če so izpolnjeni pogoji za „in house“ oddajo, uporablja tako za položaje, ki spadajo na področje uporabe Direktive 2004/18, kot za položaje, ki so iz njega izključeni (glej v tem smislu sodbo z dne 29. novembra 2012, Econord, C‑182/11 in C‑183/11, EU:C:2012:758, točka 26 in navedena sodna praksa). Vendar je v tem drugem primeru uporaba navedene izjeme za rešitev spora upoštevna samo, če za zadevno naročilo veljajo temeljna pravila in splošna načela Pogodbe DEU, kar predpostavlja, da je v zvezi z njim podan nedvomen čezmejni interes (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2016, Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, točka 19 in navedena sodna praksa).

               25

               Zaradi sodelovanja, ki je v okviru postopka za predhodno odločanje prisotno v odnosih med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, neobstoj teh predhodnih ugotovitev predložitvenega sodišča še ne pomeni, da predlog ni dopusten, če Sodišče kljub tej pomanjkljivosti in ob upoštevanju elementov iz spisa meni, da lahko predložitvenemu sodišču poda koristen odgovor. Vendar je odgovor Sodišča upošteven, samo, če predložitveno sodišče ugotovi, da so izpolnjeni pogoji za uporabo prava Unije (glej po analogiji sodbo z dne 11. decembra 2014, Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ in drugi, C‑113/13, EU:C:2014:2440, točka 48).

               26

               Odgovor Sodišča na vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, torej temelji na predpostavki, da se za naročilo iz postopka v glavni stvari bodisi uporabi Direktiva 2004/18, bodisi da, če to ni tako, je v zvezi s tem naročilom podan nedvomen čezmejni interes, kar mora preveriti navedeno sodišče.

         Prvo vprašanje

               27

               Predložitveno sodišče želi s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba v okviru uporabe sodne prakse Sodišča, ki se nanaša na neposredne oddaje javnih naročil, imenovane tudi „in house“, za presojo tega, ali izbrani subjekt pretežni del svoje dejavnosti opravlja za naročnika, zlasti za teritorialne skupnosti, ki so družbenice tega subjekta in ga nadzirajo, v to dejavnost všteti tudi dejavnost, ki jo temu subjektu naloži javni organ, ki ni njegov družbenik, za potrebe teritorialnih skupnosti, ki prav tako niso družbenice navedenega subjekta in nad njim ne izvajajo nobenega nadzora.

               28

               V skladu s sodno prakso Sodišča se z glavnim ciljem pravil prava Unije na področju javnih naročil, ki je prosti pretok blaga in storitev ter prosta in neizkrivljena konkurenca v vseh državah članicah, zahteva, da se uporabijo pravila o postopkih oddaje javnih naročil iz upoštevnih direktiv, kadar namerava javni naročnik, kot je teritorialna skupnost, s pravno ločenim subjektom pisno skleniti odplačno pogodbo, ne glede na to, ali je ta subjekt tudi sam javni naročnik (glej v tem smislu sodbi z dne 18. novembra 1999, Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, točka 51, in z dne 11. januarja 2005, Stadt Halle in RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, točki 44 in 47).

               29

               Sodišče je poudarilo, da je treba vsako izjemo od uporabe te obveznosti razlagati ozko (sodbi z dne 11. januarja 2005, Stadt Halle in RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, točka 46, in z dne 8. maja 2014, Datenlotsen Informationssysteme, C‑15/13, EU:C:2014:303, točka 23).

               30

               Ker ima javni organ možnost, da naloge v javnem interesu, ki so mu naložene, izpolni z lastnimi upravnimi, tehničnimi in drugimi sredstvi, ne da bi mu bilo treba uporabiti zunanje subjekte, ki niso del njegovih služb (glej v tem smislu sodbo z dne 11. januarja 2005, Stadt Halle in RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, točka 48), je Sodišče priznanje izjeme v zvezi z oddajami „in house“ upravičilo s posebno notranjo povezavo, ki v tem primeru obstaja med naročnikom in izbranim subjektom, čeprav je zadnjenavedeni subjekt od prvonavedenega pravno ločen (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2014, Datenlotsen Informationssysteme, C‑15/13, EU:C:2014:303, točka 29). V tem primeru je mogoče šteti, da naročnik dejansko uporabi lastna sredstva (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2014, Datenlotsen Informationssysteme, C‑15/13, EU:C:2014:303, točka 25) in da je izbrani subjekt tako rekoč del njegovih notranjih služb.

               31

               Ta izjema zahteva, da javni naročnik nad izbranim subjektom izvaja podoben nadzor kot nad svojimi službami in da ta subjekt opravlja pretežni del svoje dejavnosti za naročnika ali naročnike, ki ga obvladujejo (glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 1999, Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, točka 50).

               32

               Tako je nujno, da je dejavnost izbranega subjekta primarno namenjena skupnosti ali skupnostim, ki ga obvladujejo, vsakršna druga dejavnost je lahko zgolj postranska. Za presojo, ali je tako, mora pristojno sodišče upoštevati vse okoliščine primera, kakovostne in količinske. Glede tega je upošteven promet tisti, ki ga ta subjekt ustvari na podlagi odločb o oddaji, ki jih sprejmejo ta skupnost ali te skupnosti, ki izvajajo nadzor (glej v tem smislu sodbi z dne 11. maja 2006, Carbotermo in Consorzio Alisei, C‑340/04, EU:C:2006:308, točki 63 in 65, in z dne 17. julija 2008, Komisija/Italija, C‑371/05, neobjavljena, EU:C:2008:410, točka 31).

               33

               Cilj zahteve, da mora zadevna oseba izvajati pretežen del svoje dejavnosti za skupnost ali skupnosti, ki jo obvladujejo, je zagotoviti, da se Direktiva 2004/18 uporablja tudi v primeru, v katerem je podjetje, ki ga nadzoruje ena ali več skupnosti, dejavno na trgu in torej lahko konkurira z drugimi podjetji. Podjetju namreč ni nujno odvzeta svoboda delovanja samo zato, ker odločitve, ki ga zadevajo, nadzorujejo skupnost ali skupnosti, ki ga obvladujejo, če lahko opravlja še velik del svoje gospodarske dejavnosti za druge gospodarske subjekte. Kadar pa so storitve tega podjetja v glavnem namenjene zgolj tej skupnosti ali tem skupnostim, je upravičeno, da se za to podjetje ne uporabijo omejitve Direktive 2004/18, ki so predpisane v skrbi za ohranitev konkurence, kar v tem primeru ni več potrebno (glej po analogiji sodbo z dne 11. maja 2006, Carbotermo in Consorzio Alisei, C‑340/04, EU:C:2006:308, točke od 60 do 62).

               34

               Iz te sodne prakse izhaja, da je treba za vsako dejavnost izbranega subjekta, ki je namenjena drugim osebam kot tistim, ki ga obvladujejo, torej osebam, ki s tem subjektom niso v razmerju nadzora, pri čemer so to lahko javni organi, šteti, da se opravlja za tretje osebe.

               35

               Zato je treba ob upoštevanju te sodne prakse v zadevi v glavni stvari teritorialne skupnosti, ki niso družbenice družbe Cogesa, obravnavati kot tretje osebe. Iz navedb v predložitveni odločbi namreč izhaja, da med temi skupnostmi in to družbo ne obstaja razmerje nadzora, tako da posebna notranja povezava med naročnikom in izbranim subjektom, ki v skladu s sodno prakso Sodišča upravičuje izjemo v zvezi z oddajami „in house“, ni podana.

               36

               Zato je treba za ugotovitev, ali družba Cogesa pretežni del svoje dejavnosti izvaja za skupnosti, ki jo obvladujejo, glede dejavnosti, ki jo ta družba izvaja za teritorialne skupnosti nedružbenice, šteti, da se opravlja za tretje osebe. Predložitveno sodišče mora preizkusiti, ali je za to zadnjenavedeno dejavnost mogoče šteti, da je postranska v primerjavi z dejavnostjo, ki jo družba Cogesa opravlja za skupnosti, ki jo obvladujejo, v smislu sodne prakse Sodišča v zvezi z oddajo „in house“.

               37

               Te ugotovitve ne omaje okoliščina, ki jo omenja predložitveno sodišče, da je dejavnost, ki jo družba Cogesa izvaja za teritorialne skupnosti nedružbenice, odredil javni organ, ki prav tako ni družbenik te družbe. Čeprav je dejavnost družbi Cogesa naložil ta organ, namreč iz navedb v predložitveni odločbi izhaja, da ta javni organ ni družbenik te družbe in nad njo ne izvaja nobenega nadzora v smislu sodne prakse Sodišča v zvezi z oddajo „in house“. Če navedeni organ ne izvaja nikakršnega nadzora, je treba dejavnost, ki jo naloži družbi Cogesa, šteti za dejavnost, ki se opravlja za tretje osebe.

               38

               Glede na zgornje preudarke je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da se v okviru uporabe sodne prakse Sodišča, ki se nanaša na neposredne oddaje javnih naročil, imenovane tudi „in house“, pri presoji tega, ali izbrani subjekt pretežni del svoje dejavnosti opravlja za naročnika, zlasti za teritorialne skupnosti, ki so družbenice tega subjekta in ga nadzirajo, v to dejavnost ne všteje dejavnost, ki jo temu subjektu naloži javni organ, ki ni njegov družbenik, v korist teritorialnih skupnosti, ki prav tako niso družbenice navedenega subjekta in nad njim ne izvajajo nobenega nadzora, pri čemer je treba zadnjenavedeno dejavnost šteti za dejavnost, ki se opravlja za tretje osebe.

         Drugo vprašanje

               39

               Predložitveno sodišče želi s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba za ugotovitev, ali izbrani subjekt pretežni del svoje dejavnosti opravlja za teritorialne skupnosti, ki so njegove družbenice in ki nad njim skupaj izvajajo podoben nadzor kot nad svojimi službami, upoštevati tudi dejavnost, ki jo je ta subjekt opravil za te teritorialne skupnosti, preden se je tak skupni nadzor dejansko začel izvajati.

               40

               Glede tega je treba opozoriti, da mora v skladu s sodno prakso Sodišča nacionalno sodišče pri presoji pogoja v zvezi z opravljanjem pretežnega dela dejavnosti upoštevati vse okoliščine primera, kakovostne in količinske (glej v tem smislu sodbo z dne 11. maja 2006, Carbotermo in Consorzio Alisei, C‑340/04, EU:C:2006:308, točki 63 in 64).

               41

               V obravnavani zadevi je iz navedb v predložitveni odločbi razvidno, da je družba Cogesa opravljala dejavnosti za teritorialne skupnosti, ki jo obvladujejo, že pred sklenitvijo sporazuma z dne 30. oktobra 2014. Te dejavnosti je treba zagotovo upoštevati, če se ob oddaji javnega naročila še vedno izvajajo. Poleg tega so tudi dejavnosti, opravljene pred 30. oktobrom 2014, lahko upoštevne za presojo izpolnjenosti pogoja v zvezi z opravljanjem pretežnega dela dejavnosti. Pretekle dejavnosti so namreč lahko kazalec obsega dejavnosti, ki ga družba Cogesa namerava opraviti za svoje teritorialne organe, ki so njeni družbeniki, po začetku njihovega izvajanja dejanskega podobnega nadzora.

               42

               Iz zgornjih preudarkov izhaja, da je treba za ugotovitev, ali izbrani subjekt pretežni del svoje dejavnosti opravlja za teritorialne skupnosti, ki so njegove družbenice in ki nad njim skupaj izvajajo podoben nadzor kot nad svojimi službami, upoštevati vse okoliščine obravnavane zadeve, med katerimi je lahko dejavnost, ki jo je ta izbrani subjekt opravil za te teritorialne skupnosti, preden se je tak skupni nadzor dejansko začel izvajati.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           V okviru uporabe sodne prakse Sodišča, ki se nanaša na neposredne oddaje javnih naročil, imenovane tudi „in house“, se pri presoji tega, ali izbrani subjekt pretežni del svoje dejavnosti opravlja za naročnika, zlasti za teritorialne skupnosti, ki so družbenice tega subjekta in ga nadzirajo, v to dejavnost ne všteje dejavnost, ki jo temu subjektu naloži javni organ, ki ni njegov družbenik, v korist teritorialnih skupnosti, ki prav tako niso družbenice navedenega subjekta in nad njim ne izvajajo nobenega nadzora, pri čemer je treba to zadnjenavedeno dejavnost šteti za dejavnost, ki se opravlja za tretje osebe.

                           2.

                           Za ugotovitev, ali izbrani subjekt pretežni del svoje dejavnosti opravlja za teritorialne skupnosti, ki so njegove družbenice in ki nad njim skupaj izvajajo podoben nadzor kot nad svojimi službami, je treba upoštevati vse okoliščine obravnavane zadeve, med katerimi je lahko dejavnost, ki jo je ta subjekt opravil za te teritorialne skupnosti, preden se je tak skupni nadzor dejansko začel izvajati.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 16. julija 2009.#Infopaq International A/S proti Danske Dagblades Forening.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Højesteret - Danska.#Avtorske pravice - Informacijska družba - Direktiva 2001/29/ES - Člena 2 in 5 - Književna in umetniška dela - Pojem ,reproduciranje‘ - ,Delno‘ reproduciranje - Reprodukcija kratkih odlomkov književnih del - Časopisni članki - Začasna in prehodna dejanja reproduciranja - Tehnološki proces, ki zajema skeniranje člankov s poznejšo pretvorbo v tekstovno datoteko, elektronsko obdelavo reprodukcije ter shranjevanje in tiskanje dela te reprodukcije.#Zadeva C-5/08.

text:
      Zadeva C-5/08
      Infopaq International A/S
      proti
      Danske Dagblades Forening
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Højesteret)
      „Avtorske pravice – Informacijska družba – Direktiva 2001/29/ES – Člena 2 in 5 – Književna in umetniška dela – Pojem ,reproduciranje‘ – ,Delno‘ reproduciranje – Reprodukcija kratkih odlomkov književnih del – Časopisni članki – Začasna in prehodna dejanja reproduciranja – Tehnološki proces, ki zajema skeniranje člankov s poznejšo pretvorbo v tekstovno datoteko, elektronsko obdelavo reprodukcije
         ter shranjevanje in tiskanje dela te reprodukcije“

      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih pravnih vidikov
            avtorske pravice in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravica reproduciranja – Delno reproduciranje – Pojem
      (Direktiva 2001/29 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 2(a))
      2.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih pravnih vidikov
            avtorske pravice in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravica reproduciranja – Izjeme in omejitve – Pogoji – Prehodnost
            dejanja reproduciranja
      (Direktiva 2001/29 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 5(1))
      1.        Pojem delnega reproduciranja v smislu člena 2 Direktive 2001/29 Evropskega parlamenta in Sveta o usklajevanju določenih vidikov
         avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi lahko zajema dejanje v procesu zbiranja podatkov, in sicer shranjevanje
         odlomka zaščitenega dela, sestavljenega iz enajstih besed, v računalniški spomin in njegovo tiskanje, če so tako reproducirani
         elementi intelektualna stvaritev njihovega avtorja, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

      Avtorska pravica se namreč v smislu člena 2(a) Direktive 2001/29 uporablja le glede vsebine, ki je izvirna v smislu, da je
         avtorjeva lastna intelektualna stvaritev. Deli dela so zaščiteni z avtorsko pravico, saj kot taki pripomorejo k izvirnosti
         celotnega dela. Različni deli dela so tako zaščiteni na podlagi navedene določbe, če vsebujejo nekatere elemente, ki so izraz
         lastne intelektualne stvaritve avtorja tega dela. Glede na zahtevo po široki razlagi obsega varstva, ki ga določa člen 2 navedene
         direktive, ni mogoče izključiti možnosti, da lahko bralec iz nekaterih posamičnih povedi ali celo nekaterih delov povedi zadevnega
         besedila dojame izvirnost publikacije, kakršna je časopisni članek, ker iz njih razbere element, ki je sam po sebi lastna
         intelektualna stvaritev avtorja tega članka. Take povedi oziroma taki deli povedi so torej lahko predmet varstva, ki ga določa
         člen 2(a) Direktive.

      (Glej točke od 37 do 39, 47, 48, 51 in točko 1 izreka.)
      2.        Dejanje tiskanja odlomka, sestavljenega iz enajstih besed, ki se opravi med procesom zbiranja podatkov, ki zajema skeniranje
         časopisnih člankov s poznejšo pretvorbo v tekstovno datoteko, elektronsko obdelavo reprodukcije ter shranjevanje in tiskanje
         dela te reprodukcije, ne izpolnjuje pogoja prehodnosti, določenega v členu 5(1) Direktive 2001/29 o usklajevanju nekaterih
         pravnih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi, zato tega procesa ni mogoče opraviti brez privolitve zadevnih
         imetnikov avtorskih pravic.

      Dejanje je namreč mogoče opredeliti kot „prehodno“ v smislu drugega pogoja, določenega v navedeni določbi, le, če je njegovo
         trajanje omejeno na obseg, ki je nujno potreben za dobro delovanje zadevnega tehnološkega procesa, pri čemer velja, da mora
         biti ta proces avtomatiziran, tako da se ta reprodukcija izbriše samodejno, brez človeškega posega, takoj ko je opravljena
         njena funkcija omogočanja izvedbe takega procesa. Vendar je z zadnjim dejanjem reproduciranja v zadevnem procesu zbiranja
         podatkov izdelana reprodukcija, ki ni računalniška, saj se datoteke, ki vsebujejo odlomke, sestavljene iz enajstih besed,
         natisnejo in se tako ti odlomki reproducirajo na papir. Če je ta reprodukcija natisnjena na takem fizičnem mediju, izgine
         zgolj ob uničenju tega medija. Ker je poleg tega izbris navedene reprodukcije – ker s samim procesom zbiranja podatkov očitno
         ni mogoče uničiti takega medija – odvisen zgolj od volje uporabnika takega procesa, za katerega nikakor ni gotovo, da se bo
         navedeni reprodukciji želel odreči, obstaja tveganje, da bo v skladu s potrebami uporabnika obstajala dalj časa. V teh okoliščinah
         navedeno zadnje dejanje v procesu zbiranja podatkov, med katerim so natisnjeni odlomki, sestavljeni iz enajstih besed, ni
         prehodno dejanje v smislu člena 5(1) Direktive 2001/29.

      (Glej točke 64, od 67 od 70, 74 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 16. julija 2009(*)

      „Avtorske pravice – Informacijska družba – Direktiva 2001/29/ES – Člena 2 in 5 – Književna in umetniška dela – Pojem ,reproduciranje‘ – ,Delno‘ reproduciranje – Reprodukcija kratkih odlomkov književnih del – Časopisni članki – Začasna in prehodna dejanja reproduciranja – Tehnološki proces, ki zajema skeniranje člankov s poznejšo pretvorbo v tekstovno datoteko, elektronsko obdelavo reprodukcije
         ter shranjevanje in tiskanje dela te reprodukcije“

      V zadevi C‑5/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Højesteret (Danska) z odločbo
         z dne 21. decembra 2007, ki je prispela na Sodišče 4. januarja 2008, v postopku

      Infopaq International A/S
      proti
      Danske Dagblades Forening,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, T. von Danwitz, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis in J. Malenovský
         (poročevalec), sodnika,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. novembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Infopaq International A/S A. Jensen, odvetnica,
      –        za Danske Dagblades Forening M. Dahl Pedersen, odvetnica,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Krämer in H. Støvlbæk, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. februarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša, prvič, na razlago člena 2(a) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL L 167,
         str. 10) in, drugič, na pogoje za izvzetje dejanj začasnega reproduciranja v smislu člena 5 te direktive.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Infopaq International A/S (v nadaljevanju: Infopaq) in združenjem Danske
         Dagblades Forening (v nadaljevanju: DDF) glede zavrnitve zahtevka družbe Infopaq za priznanje, da ji ni bilo treba pridobiti
         privolitve imetnikov avtorskih pravic za dejanja reproduciranja časopisnih člankov z avtomatiziranim procesom, ki zajema njihovo
         skeniranje in pretvorbo v digitalno datoteko s poznejšo elektronsko obdelavo te datoteke.

       Pravni okvir
       Mednarodno pravo
      3        Člen 9(1) Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine iz priloge 1C k Marakeškemu sporazumu o ustanovitvi
         Svetovne trgovinske organizacije, ki je bil odobren s Sklepom Sveta z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih
         v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986 – 1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti
         (UL L 336, str. 1) določa:

      „Članice se ravnajo po členih od 1 do 21 Bernske konvencije (1971) in po prilogi k njej. […]“
      4        Člen 2 Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del (Pariški akt z dne 24. julija 1971) v različici po spremembi
         z dne 28. septembra 1979 (v nadaljevanju: Bernska konvencija) določa:

      „(1)      Izrazi ,književna in umetniška dela‘ zajemajo vse stvaritve s književnega, znanstvenega in umetniškega področja, ne glede
         na način in obliko njihovega izražanja, kot so: knjige, brošure in drugi spisi; […]

      […]
      (5)      Zbirke književnih ali umetniških del, kot so enciklopedije in antologije, ki glede na izbiro in razpored vsebine pomenijo
         intelektualne st[va]ritve, so kot takšne zavarovane brez škode za pravice avtorja na vsakem takem delu, ki je sestavni del
         teh zbirk.

      […]
      (8)      Varstvo po tej konvenciji ne prihaja v poštev za dnevne novice ali za razne vesti, ki imajo značaj navadnega tiskovnega poročila.“
      5        V skladu s členom 9(1) Bernske konvencije imajo avtorji književnih in umetniških del, zavarovanih s to konvencijo, izključno
         pravico dovoljevati njihovo reproduciranje na kakršen koli način in v kakršni koli obliki.

       Pravo Skupnosti
      6        Člen 1 Direktive Sveta z dne 14. maja 1991 o pravnem varstvu računalniških programov (91/250/EGS) (UL L 122, str. 42) je določal:

      „1.      V skladu z določbami te direktive varujejo države članice računalniške programe z avtorsko pravico kot književna dela v smislu
         Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del. […]

      […]
      3.      Računalniški program uživa varstvo, če je izvirno delo v smislu, da je avtorjeva lastna intelektualna stvaritev. Pri odločanju
         o njegovi primernosti za varstvo se ne uporabijo nobeni drugi kriteriji.“

      7        Člen 3(1) Direktive 96/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 1996 o pravnem varstvu baz podatkov (UL L 77, str. 20)
         določa:

      „V skladu s to direktivo se z avtorsko pravico varujejo baze podatkov kot take, ki so zaradi izbora ali razporeditve svoje
         vsebine avtorjeva lastna intelektualna stvaritev. Za določitev njihove upravičenosti do takšnega varstva se ne uporabljajo
         nobeni drugi kriteriji.“

      8        V uvodnih izjavah 4, 6, od 9 do 11, od 20 do 22, 31 in 33 Direktive 2001/29 je navedeno:

      „(4)      Usklajena pravna ureditev avtorske in sorodnih pravic bo zaradi večje pravne varnosti in hkrati z zagotavljanjem visoke stopnje
         varstva intelektualne lastnine omogočala naložbe v ustvarjalnost in inovacije vključno z omrežno infrastrukturo […]

      (6)      Brez uskladitve na ravni Skupnosti so lahko posledice zakonodajne dejavnosti na nacionalni ravni, ki so se kot odgovor na
         tehnološke izzive že začele v številnih državah članicah, občutne razlike v varstvu, s tem pa omejitve prostega pretoka storitev
         in proizvodov, ki vsebujejo intelektualno lastnino oziroma temeljijo na njej, kar vodi k ponovni drobitvi notranjega trga
         in zakonodajni neskladnosti. Vpliv takšnih zakonodajnih razlik in negotovosti se bo še povečal z nadaljnjim razvojem informacijske
         družbe, ki je že znatno povečala čezmejno izkoriščanje intelektualne lastnine. Ta razvoj se bo in se mora še razširiti. Večje
         pravne razlike in nejasnosti pri varstvu lahko ovirajo ekonomije obsega za nove proizvode in storitve, ki vsebujejo avtorsko
         in sorodne pravice.

      […]
      (9)      Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno
         ustvarjanje bistvenega pomena. […]

      (10)      Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno
         nagrado […]

      (11)      Strog, dejanski sistem varstva avtorske in sorodnih pravic je eden glavnih načinov za zagotavljanje, da evropska kulturna
         ustvarjalnost in proizvodnja prejmeta nujna sredstva, ter za varovanje neodvisnosti in dostojanstva umetniških ustvarjalcev
         in izvajalcev.

      […]
      (20)      Ta Direktiva temelji na načelih in pravilih, ki so že opredeljena v trenutno veljavnih direktivah na tem področju, še posebej
         direktivah [91/250] […] in [96/9], in razvija ta načela in pravila ter jih umešča v kontekst informacijske družbe. Določbe
         te direktive ne smejo vplivati na določbe navedenih direktiv, razen če v tej direktivi ni drugače določeno.

      (21)      Ta direktiva naj določi obseg dejanj, ki jih zajema pravica reproduciranja za različne upravičence. To naj poteka v skladu
         s pravnim redom Skupnosti. Potrebna je široka opredelitev teh dejanj, ki bo zagotovila pravno varnost na notranjem trgu.

      (22)      Cilja ustrezne podpore razširjanju kulture se ne sme doseči z žrtvovanjem strogega varstva pravic ali z dopuščanjem nezakonitih
         oblik distribuiranja ponarejenih ali piratskih del.

      […]
      (31)      Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi
         kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. […]

      […]
      (33)      Izključna pravica reproduciranja naj ima izjemo, ki naj dopušča določena dejanja začasnega reproduciranja, ki so prehodne
         ali naključne reprodukcije in so sestavni in nujni del tehnološkega procesa ter se izvajajo zgolj zato, da se omogoči bodisi
         učinkovit prenos v omrežju med tretjimi strankami preko posrednika bodisi zakonita uporaba dela ali predmeta. Takšna dejanja
         reproduciranja ne smejo imeti lastne ekonomske vrednosti. Kolikor ustrezajo tem pogojem, naj ta izjema zajema dejanja, ki
         omogočajo brskanje, pa tudi dejanja predpomnjenja vključno s tistimi, ki omogočajo učinkovito delovanje prenosnih sistemov,
         pod pogojem, da [posrednik] ne spreminja informacij in se ne vmešava v zakonito uporabo tehnologije, ki jo široko priznava
         in uporablja industrija, za pridobivanje podatkov o uporabi informacij. Uporaba velja za pravilno, kadar je odobrena s strani
         imetnika pravic oziroma kadar je ne omejuje zakon.“

      9        Člen 2(a) Direktive 2001/29 določa:

      „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno
         ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali del[no]:

      (a)      avtorjem za njihova dela“.
      10      Člen 5 te direktive določa:

      „1.      Začasna dejanja [reproduciranja] iz člena 2, ki so prehodna ali spremljevalna ter so sestavni in bistveni del tehnološkega
         procesa in katerih edini namen je omogočiti:

      (a)      prenos po omrežju med tretjimi strankami po posredniku, ali
      (b)      zakonito uporabo
      dela ali predmeta sorodnih pravic, ki naj se izvede in ki nima nobenega neodvisnega ekonomskega pomena, so izvzeta iz pravice
         reproduciranja, ki jo določa člen 2.

      […]
      5.      Izjeme in omejitve iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 naj se uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim
         izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.“

      11      Člen 6 Direktive 2006/116/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o trajanju varstva avtorske pravice in
         določenih sorodnih pravic (Kodificirana različica) (UL L 372, str. 12) določa:

      „Fotografije, ki so izvirne v smislu, da so avtorjeve individualne intelektualne stvaritve, so varovane skladno s členom 1
         [, ki natančno določa trajanje pravic avtorja književnega ali umetniškega dela v smislu člena 2 Bernske konvencije]. Za določitev
         njihove upravičenosti do varstva se ne uporabljajo nobeni drugi kriteriji. Države članice lahko poskrbijo za varstvo drugih
         fotografij.“

       Nacionalno pravo
      12      Člena 2 in 5(1) Direktive 2001/29 sta bila v danski pravni red prenesena s členoma 2 in 11a(1) zakona št. 395 o avtorski pravici
         (lov n° 395 om ophavsret) z dne 14. junija 1995 (Lovtidende 1995 A, str. 1796), kakor je bil spremenjen in kodificiran, med drugim, z zakonom št. 1051 (lov n° 1051 om ændring af ophavsretsloven)
         z dne 17. decembra 2002 (Lovtidende 2002 A, str. 7881).

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      13      Družba Infopaq opravlja dejavnosti na področju spremljanja in analize tiskanih medijev, ki v bistvu obsega pripravljanje povzetkov
         izbranih člankov iz danskega dnevnega tiska in različnih revij. Ta izbor člankov se opravi glede na teme, ki jih izberejo
         stranke, v procesu, imenovanem „zbiranje podatkov“. Povzetki se pošljejo strankam po elektronski pošti.

      14      Združenje DDF je poklicno združenje danskih dnevnih časopisov, katerega namen je, med drugim, pomagati članom pri vprašanjih
         v zvezi z avtorsko pravico.

      15      Združenje DDF je bilo leta 2005 seznanjeno s tem, da družba Infopaq za gospodarske namene obdeluje časopisne članke brez privolitve
         imetnikov avtorskih pravic na teh člankih. Ker je združenje DDF menilo, da je taka privolitev nujna za obdelavo člankov v
         zadevnem procesu, je o tem obvestila družbo Infopaq.

      16      Proces zbiranja podatkov ima pet zaporednih faz, ki po mnenju združenja DDF vključujejo štiri dejanja reproduciranja časopisnih
         člankov.

      17      Prvič, uslužbenci družbe Infopaq ročno vpišejo zadevne publikacije v elektronsko bazo podatkov.

      18      Drugič, te publikacije se skenirajo, potem ko se odreže hrbtna stran, tako da so listi med seboj ločeni. Del publikacije,
         ki se bo obdelal, se izbere iz baze podatkov, preden se publikacija vstavi v optični čitalec (skener). Skeniranje omogoča,
         da se iz vsake strani publikacije ustvari datoteka v obliki TIFF („Tagged Image File Format“). Po končanem skeniranju se datoteka
         TIFF prenese na strežnik OCR („Optical Character Recognition“) (optično prepoznavanje znakov).

      19      Tretjič, strežnik OCR datoteko TIFF pretvori v podatke, ki se lahko računalniško obdelajo. Med tem procesom se slika vsakega
         znaka spremeni v digitalno kodo, iz katere računalnik razbere vrsto znaka. Na primer, slika črk „TDC“ se preoblikuje v podatek,
         ki ga računalnik lahko obdela kot črke „TDC“ in spremeni v tekstovno obliko, ki jo računalniški sistem lahko prepozna. Ti
         podatki se shranijo kot tekstovne datoteke, ki se lahko preberejo s katerim koli urejevalnikom besedila. Proces OCR se konča
         z izbrisom datoteke TIFF.

      20      Četrtič, tekstovna datoteka se analizira, da bi se v njej poiskale predhodno določene ključne besede. Za vsako najdeno besedo
         se ustvari datoteka, v kateri se navedejo naslov, oddelek in stran publikacije, kjer je navedena ključna beseda, ter vrednost,
         izražena v odstotkih od 0 do 100, da bi se označil položaj te ključne besede v besedilu in tako olajšalo branje članka. Da
         bi se pri branju članka še bolj olajšalo iskanje te besede, se skupaj z njo navede še pet besed pred njo in pet besed za njo
         (v nadaljevanju: odlomek, sestavljen iz enajstih besed). Ta proces se konča z izbrisom tekstovne datoteke.

      21      Petič, proces zbiranja podatkov se konča z izdajo spremnega lista za vsako stran publikacije, kjer je navedena ključna beseda.
         Spremni list je lahko na primer tak:

      „4. november 2005 – Dagbladet Arbejderen, stran 3:

      TDC: 73 % ‚prihodnja prodaja skupine za telekomunikacije TDC, ki bi jo morala prevzeti‘“.
      22      Družba Infopaq je izpodbijala trditev, da je za tako dejavnost nujna privolitev imetnikov avtorskih pravic, in je pri Østre
         Landsret vložila tožbo proti združenju DDF, s katero je predlagala, naj se temu združenju naloži, da družbi Infopaq prizna
         pravico uporabe zgoraj navedenega procesa brez privolitve tega poklicnega združenja ali njegovih članov. Ker je Østre Landsret
         to tožbo zavrnilo, je družba Infopaq pri predložitvenem sodišču vložila pritožbo.

      23      Predložitveno sodišče meni, da ni sporno, da privolitev imetnikov avtorskih pravic za opravljanje dejavnosti spremljanja tiskanih
         medijev in pripravljanja povzetkov ni potrebna, če ta obsega fizično branje vsake publikacije, izbor upoštevnih člankov na
         podlagi predhodno določenih ključnih besed in ročno izdelavo spremnega lista za avtorja povzetka, na katerem sta navedena
         ključna beseda v članku in položaj članka v publikaciji. Stranki v postopku v glavni stvari prav tako soglašata glede dejstva,
         da je pripravljanje povzetka samo po sebi zakonito in da se zanj ne zahteva privolitev imetnika navedenih pravic.

      24      Poleg tega se ne izpodbija, da navedeni proces zbiranja podatkov vključuje dve dejanji reproduciranja, in sicer izdelavo datotek
         TIFF pri skeniranju natisnjenih člankov in izdelavo tekstovnih datotek s pretvorbo datotek TIFF. Poleg tega ni sporno, da
         se pri tem procesu reproducirajo deli skeniranih člankov, saj se odlomek iz enajstih besed shrani v računalniški spomin, enajst besed
         pa se natisne na papir.

      25      Vendar stranki v postopku v glavni stvari ne soglašata glede vprašanja, ali gre pri zgoraj navedenih dejanjih za dejanji reproduciranja
         v smislu člena 2 Direktive 2001/29. Prav tako si nasprotujeta glede vprašanja, ali so vsa dejanja v postopku v glavni stvari
         v tem primeru zajeta z izvzetjem iz pravice reproduciranja, ki ga določa člen 5(1) te direktive.

      26      V teh okoliščinah je Højesteret prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se lahko shranjevanje in nato tiskanje odlomka članka v publikaciji, sestavljenega iz ključne besede ter petih besed pred
         njo in petih besed za njo, šteje za dejanje reproduciranja, ki je upravičeno do varstva, določenega v členu 2 Direktive [2001/29]?

      2.      Ali je treba upoštevati okoliščine, v katerih se opravi dejanje reproduciranja, da bi se navedeno dejanje lahko štelo za ‚prehodno‘
         v smislu člena 5(1) Direktive 2001/29?

      3.      Ali se lahko začasno dejanje reproduciranja šteje za ‚prehodno‘, če se reproduciranje opravi na primer z izdelavo tekstovne
         datoteke na podlagi slikovne datoteke ali z iskanjem besednega niza na podlagi tekstovne datoteke?

      4.      Ali se lahko začasno dejanje reproduciranja šteje za ‚prehodno‘, če se del reprodukcije, ki zajema enega ali več odlomkov
         iz besedila, sestavljenih iz enajstih besed, shrani?

      5.      Ali se lahko začasno dejanje reproduciranja šteje za ‚prehodno‘, če se del reprodukcije, ki zajema enega ali več izpisov odlomkov
         iz besedila, sestavljenega iz enajstih besed, natisne?

      6.      Ali je treba upoštevati stopnjo tehnološkega procesa, na kateri se opravi začasno dejanje reproduciranja, da bi ga bilo mogoče
         šteti za ‚sestavni in bistveni del tehnološkega procesa‘ v smislu člena 5(1) Direktive 2001/29?

      7.      Ali se lahko začasno dejanje reproduciranja šteje za ‚sestavni in bistveni del tehnološkega procesa‘, če zajema ročno skeniranje
         celotnih časopisnih člankov, s čimer so ti preoblikovani iz tiskanega medija v digitalni medij?

      8.      Ali se lahko začasno dejanje reproduciranja šteje za ‚sestavni in bistveni del tehnološkega procesa‘, če zajema tiskanje dela
         reprodukcije, ki obsega enega ali več odlomkov iz besedila, sestavljenih iz enajstih besed?

      9.      Ali se pojem ‚zakonita uporaba‘ iz člena 5(1) Direktive 2001/29 nanaša na vsako vrsto uporabe, ki ne zahteva privolitve imetnika
         avtorskih pravic?

      10.      Ali pojem ‚zakonita uporaba‘ iz člena 5(1) Direktive 2001/29 zajema skeniranje celotnih časopisnih člankov, ki ga opravi podjetje,
         poznejšo obdelavo reprodukcije ter shranjevanje in morebitno tiskanje dela reprodukcije, ki obsega enega ali več odlomkov
         iz besedila, sestavljenih iz enajstih besed, za dejavnost pripravljanja povzetkov tega podjetja, tudi če imetnik avtorskih
         pravic v ta dejanja ni privolil?

      11.      Kakšna merila se lahko uporabijo za presojo, ali imajo začasna dejanja reproduciranja ,neodvisen ekonomski pomen‘ v smislu
         člena 5(1) Direktive 2001/29, če so izpolnjeni drugi pogoji določbe?

      12.      Ali je treba povečanje uporabnikove učinkovitosti zaradi začasnih dejanj reproduciranja upoštevati pri presoji, ali imajo
         dejanja ,neodvisen ekonomski pomen‘ v smislu člena 5(1) Direktive 2001/29?

      13.      Ali se skeniranje celotnih časopisnih člankov, ki ga opravi podjetje, poznejša obdelava reprodukcije ter shranjevanje in morebitno
         tiskanje dela reprodukcije, ki obsega enega ali več odlomkov iz besedila, sestavljenih iz enajstih besed, brez privolitve
         imetnika avtorskih pravic lahko šteje za ,določene posebne primere, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem‘ navedenih
         člankov in ,ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic‘ v smislu člena 5(5) Direktive 2001/29?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodna ugotovitev
      27      Na začetku je treba opozoriti, da je iz zahtev po enotni uporabi prava Skupnosti in iz načela enakosti razvidno, da je treba
         pojme iz določbe prava Skupnosti, ki – kakor določbe iz Direktive 2001/29 – ne vsebuje izrecne napotitve na pravo držav članic
         za določitev njenega pomena in obsega, običajno razlagati v vsej Skupnosti neodvisno in enotno (glej zlasti sodbi z dne 6. februarja 2003
         v zadevi SENA, C‑245/00, Recueil, str. I‑1251, točka 23, in z dne 7. decembra 2006 v zadevi SGAE, C‑306/05, ZOdl., str. I‑11519,
         točka 31).

      28      Te zahteve so še posebej pomembne v zvezi z Direktivo 2001/29, glede na besedilo njenih uvodnih izjav 6 in 21.

      29      Avstrijska vlada zato ne more uspešno uveljavljati, da so države članice tiste, ki morajo opredeliti pojem „delno reproduciranje“
         iz člena 2 Direktive 2001/29 (glej v tem smislu v zvezi s pojmom „javnost“ iz člena 3 iste direktive zgoraj navedeno sodbo
         SGAE, točka 31).

       Prvo vprašanje
      30      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „delno reproduciranje“ v smislu Direktive 2001/29
         razlagati tako, da zajema dejanji shranjevanja odlomka iz besedila, sestavljenega iz enajstih besed, v računalniški spomin
         in tiskanje takega odlomka na papir.

      31      Poudariti je treba, da v Direktivi 2001/29 ni opredeljen niti pojem „reproduciranje“ niti pojem „delno reproduciranje“.

      32      V teh okoliščinah je treba ta pojma opredeliti glede na besedilo in sobesedilo določb člena 2 Direktive 2001/29, kjer sta
         navedena, ter ob upoštevanju vseh ciljev te direktive in mednarodnega prava (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SGAE,
         točki 34 in 35 ter navedena sodna praksa).

      33      Člen 2(a) Direktive 2001/29 določa, da imajo avtorji izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo reproduciranje svojih del
         v celoti ali delno. Iz tega je razvidno, da je z avtorjevo pravico, da dovoli ali prepove reproduciranje, zaščiteno „delo“.

      34      Vendar je glede tega iz sistematike Bernske konvencije, zlasti iz njenega člena 2(5) in (8), razvidno, da se za varstvo nekaterih
         vsebin kot književnih in umetniških del predpostavlja, da so intelektualne stvaritve.

      35      Podobno so v skladu s členom 1(3) Direktive 91/250, členom 3(1) Direktive 96/9 in členom 6 Direktive 2006/116 dela, kakršna
         so računalniški programi, baze podatkov ali fotografije, zaščitena z avtorsko pravico le, če so izvirna v smislu, da so avtorjeve
         lastne intelektualne stvaritve.

      36      Glede na to, da Direktiva 2001/29 uvaja usklajeno pravno ureditev avtorske pravice, temelji na enakem načelu, kakor je razvidno
         iz njenih uvodnih izjav 4, od 9 do 11 in 20.

      37      V teh okoliščinah se lahko avtorska pravica v smislu člena 2(a) Direktive 2001/29 uporablja le glede vsebine, ki je izvirna
         v smislu, da je avtorjeva lastna intelektualna stvaritev.

      38      Glede delov dela je treba ugotoviti, da ni nikjer v Direktivi 2001/29 ali drugi upoštevni direktivi navedeno, da se ti deli
         obravnavajo drugače kot celotno delo. Iz tega je razvidno, da so ti deli zaščiteni z avtorsko pravico, saj kot takšni pripomorejo
         k izvirnosti celotnega dela.

      39      Različni deli dela so tako ob upoštevanju ugotovitev v točki 37 te sodbe zaščiteni na podlagi člena 2(a) Direktive 2001/29,
         če vsebujejo nekatere elemente, ki so izraz lastne intelektualne stvaritve avtorja tega dela.

      40      Glede obsega take zaščite dela je iz uvodnih izjav od 9 do 11 Direktive 2001/29 razvidno, da je njen glavni cilj vzpostavitev
         visoke ravni varstva, med drugim za avtorje, saj naj bi jim omogočala, da za uporabo svojih del, tudi kadar se ta dela reproducirajo,
         prejmejo primerno nagrado, da bi lahko nadaljevali svoje ustvarjalno in umetniško delo.

      41      Podobno je v uvodni izjavi 21 Direktive 2001/29 navedena zahteva po širokem pojmovanju dejanj, zajetih s pravico reproduciranja.

      42      Ta zahteva po široki opredelitvi navedenih dejanj je sicer opazna tudi v besedilu člena 2 navedene direktive, kjer so uporabljeni
         izrazi kot „neposredno ali posredno“, „začasno ali stalno“, „na vsak način“ in „v vsaki obliki“.

      43      Varstvo, ki ga določa člen 2 Direktive 2001/29, mora imeti zato širok obseg.

      44      Avtorjeva lastna intelektualna stvaritev, navedena v točki 37 te sodbe, pri časopisnih člankih običajno izvira iz načina predstavitve
         vsebine in iz jezikovnega izražanja. Poleg tega v postopku v glavni stvari ni sporno, da so časopisni članki kot taki književna
         dela, zajeta z Direktivo 2001/29.

      45      Glede elementov takih del, ki so zaščiteni, je treba navesti, da so sestavljeni iz besed, ki obravnavane posamično niso intelektualna
         stvaritev avtorja, ki jih uporablja. Zgolj z izbiro, razporeditvijo in kombinacijo teh besed lahko avtor izvirno izrazi svojo
         ustvarjalnost in doseže rezultat, ki je intelektualna stvaritev.

      46      Besede kot take torej niso elementi, ki jih zajema varstvo.

      47      Vendar glede na zahtevo po široki razlagi obsega varstva, ki ga določa člen 2 Direktive 2001/29, ni mogoče izključiti možnosti,
         da lahko bralec iz nekaterih posamičnih povedi ali celo nekaterih delov povedi zadevnega besedila dojame izvirnost publikacije,
         kakršna je časopisni članek, ker iz njih razbere element, ki je sam po sebi lastna intelektualna stvaritev avtorja tega članka.
         Take povedi oziroma taki deli povedi so torej lahko predmet varstva, ki ga določa člen 2(a) navedene direktive.

      48      Glede na te preudarke lahko reprodukcija odlomka zaščitenega dela, ki – kakor ti v postopku v glavni stvari – vsebuje enajst
         zaporednih besed iz tega dela, pomeni delno reproduciranje v smislu člena 2 Direktive 2001/29, če – kar mora preveriti predložitveno
         sodišče – tak odlomek vsebuje element dela, ki je sam po sebi avtorjeva lastna intelektualna stvaritev.

      49      Poleg tega je treba poudariti, da proces zbiranja podatkov, ki ga uporablja družba Infopaq, omogoča reprodukcijo odlomkov
         več zaščitenih del. Pri tem procesu se namreč odlomek, sestavljen iz enajstih besed, reproducira vsakič, ko se ključna beseda
         pojavi v zadevnem delu, poleg tega pa se pogosto uporablja več ključnih besed, saj nekatere stranke od družbe Infopaq želijo
         pripravljanje povzetkov na podlagi več meril.

      50      Tako se v tem procesu poveča verjetnost, da družba Infopaq opravlja delno reproduciranje v smislu člena 2(a) Direktive 2001/29,
         saj se zaradi kopičenja navedenih odlomkov lahko obnovijo daljši fragmenti, ki lahko odražajo izvirnost zadevnega dela, saj
         vsebujejo več elementov, ki so lahko lastna intelektualna stvaritev avtorja tega dela.

      51      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da pojem delnega reproduciranja v smislu člena 2 Direktive 2001/29
         lahko zajema dejanje v procesu zbiranja podatkov, in sicer shranjevanje odlomka zaščitenega dela, sestavljenega iz enajstih besed,
         v računalniški spomin in njegovo tiskanje, če so tako reproducirani elementi lastna intelektualna stvaritev njihovega avtorja,
         kar mora preveriti predložitveno sodišče.

       Vprašanja od drugega do dvanajstega
      52      Če pojem delnega reproduciranja zaščitenega dela v smislu člena 2 Direktive 2001/29 zajema dejanja v postopku v glavni stvari,
         je iz členov 2 in 5 navedene direktive razvidno, da brez privolitve zadevnega avtorja takšno reproduciranje ni mogoče, razen
         če to reproduciranje izpolnjuje pogoje, določene v členu 5 te direktive.

      53      V teh okoliščinah predložitveno sodišče z vprašanji od drugega do dvanajstega v bistvu sprašuje, ali dejanji reproduciranja,
         ki se opravita med procesom zbiranja podatkov, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, izpolnjujeta pogoje, določene v členu 5(1)
         Direktive 2001/29, in ali se torej ta proces lahko izvede brez privolitve zadevnih imetnikov avtorskih pravic glede na to,
         da je namenjen pripravi povzetka časopisnih člankov in zajema skeniranje teh člankov v celoti, shranjevanje odlomka, sestavljenega
         iz enajstih besed, in njegovo tiskanje.

      54      Člen 5(1) Direktive 2001/29 določa, da je dejanje reproduciranja izvzeto iz pravice reproduciranja, ki jo določa člen 2 te
         direktive, le če izpolnjuje pet pogojev, in sicer če:

      –        je to dejanje začasno;
      –        je prehodno ali spremljevalno;
      –        je sestavni in bistveni del tehnološkega procesa;
      –        je edini namen tega procesa omogočiti prenos po omrežju med tretjimi strankami po posredniku ali zakonito uporabo dela ali
         predmeta sorodnih pravic, in

      –        navedeno dejanje nima nobenega neodvisnega ekonomskega pomena.
      55      Najprej je treba poudariti, da so ti pogoji kumulativni, tako da če eden od njih ni izpolnjen, dejanje reproduciranja na podlagi
         člena 5(1) Direktive 2001/29 ni izvzeto iz pravice reproduciranja, ki jo določa člen 2 te direktive.

      56      V zvezi z razlago vsakega od teh pogojev je treba nato opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe direktive,
         ki odstopajo od splošnega načela, ki ga uvaja ta direktiva, razlagati ozko (sodbi z dne 29. aprila 2004 v zadevi Kapper, C‑476/01,
         Recueil, str. I‑5205, točka 72, in z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑36/05, ZOdl., str. I‑10313, točka 31).

      57      To velja za izvzetje, določeno v členu 5(1) Direktive 2001/29, ki je odstopanje od splošnega načela, ki ga uvaja ta direktiva,
         namreč da se za vsako reproduciranje zaščitenega dela zahteva privolitev imetnika avtorske pravice.

      58      To velja toliko bolj, ker je treba to izvzetje razlagati ob upoštevanju člena 5(5) Direktive 2001/29, ki določa, da se navedeno
         izvzetje uporabi le v nekaterih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega zaščitenega
         predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.

      59      V skladu z uvodnimi izjavami 4, 6 in 21 Direktive 2001/29 je treba tudi pogoje, določene v členu 5(1) te direktive, razlagati
         ob upoštevanju zahteve po pravni varnosti avtorjev v zvezi z varstvom njihovih del.

      60      V tej zadevi družba Infopaq trdi, da dejanji reproduciranja v postopku v glavni stvari izpolnjujeta pogoj prehodnosti, saj
         se reprodukcije na koncu procesa elektronskega iskanja izbrišejo.

      61      Glede tega je treba ob upoštevanju tretjega pogoja, navedenega v točki 54 te sodbe, ugotoviti, da je namen začasnega in prehodnega
         dejanja reproduciranja omogočiti izvedbo tehnološkega procesa, katerega sestavni in bistveni del mora biti to dejanje. V teh
         okoliščinah navedeni dejanji ob upoštevanju načel, navedenih v točkah 57 in 58 te sodbe, ne smeta presegati tistega, kar je
         nujno potrebno za dobro delovanje tega tehnološkega procesa.

      62      Pravna varnost imetnikov avtorskih pravic med drugim zahteva, da shranjevanje in brisanje reprodukcije nista odvisna od samovoljnih
         človeških posegov, zlasti ne od posegov uporabnika zaščitenih del. V tem primeru namreč nikakor ne bi bilo zagotovljeno, da
         bo zadevna oseba dejansko izbrisala nastalo reprodukcijo ali da jo bo v vsakem primeru izbrisala, ko njen obstoj ne bo več
         upravičen glede na njeno funkcijo omogočanja izvedbe tehnološkega procesa.

      63      Taka ugotovitev je potrjena z uvodno izjavo 33 Direktive 2001/29, v kateri so kot značilni primeri dejanj iz člena 5(1) te
         direktive našteta dejanja, ki omogočajo brskanje („browsing“), pa tudi dejanja predpomnjenja („caching“), vključno s tistimi,
         ki omogočajo učinkovito delovanje prenosnih sistemov. Taka dejanja so že po definiciji opravljena in izbrisana samodejno in
         brez človeških posegov.

      64      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je dejanje mogoče opredeliti kot „prehodno“ v smislu drugega pogoja, določenega v
         členu 5(1) Direktive 2001/29, le če je njegovo trajanje omejeno na obseg, ki je nujno potreben za dobro delovanje zadevnega
         tehnološkega procesa, pri čemer velja, da mora biti ta proces avtomatiziran, tako da se ta reprodukcija izbriše samodejno,
         brez človeškega posega, takoj ko je opravljena njena funkcija omogočanja izvedbe takega procesa.

      65      V postopku v glavni stvari ni mogoče takoj izključiti možnosti, da je mogoče prvi dve dejanji reproduciranja v tem postopku,
         to sta izdelava datotek TIFF in izdelava tekstovnih datotek s pretvorbo datotek TIFF, opredeliti kot prehodni, če se reprodukciji
         samodejno izbrišeta iz računalniškega spomina.

      66      Dalje glede tretjega dejanja reproduciranja, to je shranjevanja odlomka, sestavljenega iz enajstih besed, v računalniški spomin,
         dokazi, predloženi Sodišču, ne omogočajo presoje, ali je tehnološki proces avtomatiziran tako, da se ta datoteka izbriše iz
         računalniškega spomina brez človeškega posega in v kratkem časovnem obdobju. Predložitveno sodišče mora tako preveriti, ali
         je njen izbris odvisen od volje uporabnika reprodukcije in ali obstaja tveganje, da bi ta datoteka ostala shranjena po opravljeni
         funkciji izvedbe zadevnega tehnološkega procesa.

      67      Vendar ni sporno, da družba Infopaq z zadnjim dejanjem reproduciranja v procesu zbiranja podatkov izdela reprodukcijo, ki
         ni računalniška. Vsebine datotek, ki vsebujejo odlomke, sestavljene iz enajstih besed, natisne in tako reproducira te odlomke
         na papir.

      68      Če je ta reprodukcija natisnjena na takem fizičnem mediju, izgine zgolj ob uničenju tega medija.

      69      Ker je poleg tega izbris navedene reprodukcije – ker s samim procesom zbiranja podatkov očitno ni mogoče uničiti takega medija
         – odvisen zgolj od volje uporabnika takega procesa, za katerega nikakor ni gotovo, da se bo navedeni reprodukciji želel odreči,
         obstaja tveganje, da bo v skladu s potrebami uporabnika obstajala dalj časa.

      70      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da zadnje dejanje v procesu zbiranja podatkov v postopku v glavni stvari, med katerim
         družba Infopaq natisne odlomke, sestavljene iz enajstih besed, ni prehodno dejanje v smislu člena 5(1) Direktive 2001/29.

      71      Poleg tega iz dokumentov, poslanih Sodišču, ni razvidno niti ni bilo zatrjevano, da bi tako dejanje lahko bilo spremljevalno.

      72      Iz navedenega je razvidno, da navedeno dejanje ne izpolnjuje drugega pogoja, določenega v členu 5(1) Direktive 2001/29, in
         ga zato ni mogoče izvzeti iz pravice reproduciranja, ki jo določa člen 2 te direktive.

      73      Iz tega je razvidno, da procesa zbiranja podatkov v postopku v glavni stvari ni mogoče opraviti brez privolitve imetnikov
         avtorskih pravic, in zato ni treba preučiti, ali štiri dejanja, ki jih ta proces zajema, izpolnjujejo druge pogoje, določene
         v navedenem členu 5(1).

      74      Na vprašanja od drugega do dvanajstega je treba torej odgovoriti, da dejanje tiskanja odlomka, sestavljenega iz enajstih besed,
         ki se opravi med procesom zbiranja podatkov, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne izpolnjuje pogoja prehodnosti, določenega
         v členu 5(1) Direktive 2001/29, zato tega procesa ni mogoče opraviti brez privolitve zadevnih imetnikov avtorskih pravic.

       Trinajsto vprašanje
      75      Ob upoštevanju odgovora na vprašanja od drugega do dvanajstega na trinajsto vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      76      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Pojem delnega reproduciranja v smislu člena 2 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju
            določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi lahko zajema dejanje v procesu zbiranja podatkov, in
            sicer shranjevanje odlomka zaščitenega dela, sestavljenega iz enajstih besed, v računalniški spomin in njegovo tiskanje, če
            so tako reproducirani elementi lastna intelektualna stvaritev njihovega avtorja, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
      2)      Dejanje tiskanja odlomka, sestavljenega iz enajstih besed, ki se opravi med procesom zbiranja podatkov, kakršen je ta v postopku
            v glavni stvari, ne izpolnjuje pogoja prehodnosti, določenega v členu 5(1) Direktive 2001/29, zato tega procesa ni mogoče
            opraviti brez privolitve zadevnih imetnikov avtorskih pravic.
      Podpisi
      * Jezik postopka: danščina.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 6. junija 2013. # Interroll Holding AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti Inspired by efficiency - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-126/12.


Sodba Sodišča z dne 12. decembra 1974. # B.N.O. Walrave, L.J.N. Koch proti Association Union cycliste internationale, Koninklijke Nederlandsche Wielren Unie in Federación Española Ciclismo. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Utrecht - Nizozemska. # Zadeva 36-74.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 19. aprila 2013. # Associação de Empresas de Construção e Obras Públicas e Serviços (Aecops) proti Evropski komisiji. # ESS - Izobraževalni ukrep - Zmanjšanje prvotno odobrene finančne pomoči - Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 - Zastaranje - Pravna varnost - Pravica do obrambe - Razumni rok - Obveznost obrazložitve. # Zadeva T-53/11.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 12. decembra 2002. # Carmelo Morello proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obrazložitev - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Združeni zadevi T-338/00 in T-376/00.