title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. junija 2011.#Gebr. Weber GmbH proti Jürgen Wittmer (C-65/09) in Ingrid Putz proti Medianess Electronics GmbH (C-87/09).#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof (C-65/09) in Amtsgericht Schorndorf (C-87/09) - Nemčija.#Varstvo potrošnikov - Prodaja potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij - Direktiva 1999/44/ES - Člen 3(2) in (3) - Zamenjava blaga z napako kot edino sredstvo vzpostavitve skladnosti s pogodbo - Blago z napako, ki ga je vgradil potrošnik - Obveznost prodajalca, da odstrani blago z napako in vgradi nadomestno blago - Absolutna nesorazmernost - Posledice.#Združeni zadevi C-65/09 in C-87/09.

text:
      Združeni zadevi C-65/09 in C-87/09
      Gebr. Weber GmbH
      proti
      Jürgenu Wittmerju
      in
      Ingrid Putz
      proti
      Medianess Electronics GmbH
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Varstvo potrošnikov – Prodaja potrošniškega blaga in z njim povezane garancije – Direktiva 1999/44/ES – Člen 3(2) in (3) − Zamenjava blaga z napako kot edino sredstvo vzpostavitve skladnosti s pogodbo − Blago z napako, ki ga
         je vgradil potrošnik − Obveznost prodajalca, da odstrani blago z napako in vgradi nadomestno blago – Absolutna nesorazmernost – Posledice“

      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Varstvo potrošnikov – Prodaja potrošniškega blaga in z njim povezane garancije – Pravice potrošnika
            – Neskladnost dobavljenega blaga s pogodbo – Vzpostavitev skladnosti blaga s pogodbo z zamenjavo
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 1999/44, uvodna izjava 1 in člen 3(2) in (3))
      2.        Približevanje zakonodaj – Varstvo potrošnikov – Prodaja potrošniškega blaga in z njim povezane garancije – Pravice potrošnika
            – Neskladnost dobavljenega blaga s pogodbo – Vzpostavitev skladnosti blaga s pogodbo z zamenjavo
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 1999/44, člen 3(3) in (5), zadnja alinea)
      1.        Člen 3(2) in (3) Direktive 1999/44 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij je treba razlagati
         tako, da mora prodajalec, kadar je z zamenjavo vzpostavljena skladnost blaga, ki ni v skladu s pogodbo in ki ga je potrošnik
         v skladu z njegovo vrsto in namenom v dobri veri vgradil, preden se je pokazala napaka, bodisi odstraniti to blago iz stvari,
         v katero je bilo vgrajeno, in vanjo vgraditi nadomestno blago bodisi nositi stroške, ki so nujni za to odstranitev in za vgraditev
         nadomestnega blaga. Ta obveznost prodajalca ni odvisna od tega, ali se je ta s prodajno pogodbo zavezal, da bo vgradil sprva
         kupljeno potrošniško blago.

      Taka razlaga ustreza cilju Direktive, ki je, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 1, zagotavljanje visoke ravni varstva potrošnikov.
         Tako je upravičeno, da se v položaju, ko nobena od pogodbenih strank ni odgovorna, prodajalcu naložijo stroški odstranitve
         blaga, ki ni v skladu s pogodbo, in vgraditve nadomestnega blaga, saj bi se tem dodatnim stroškom bilo mogoče izogniti, če
         bi prodajalec takoj pravilno izpolnil svoje pogodbene obveznosti, poleg tega pa so ti stroški potem tudi nujni za vzpostavitev
         skladnosti blaga.

      Če prodajalec sam ne odstrani blaga, ki ni v skladu s pogodbo, in ne vgradi nadomestnega blaga, mora nacionalno sodišče ugotoviti,
         kolikšni so stroški, nujni za to odstranitev in vgraditev, ki jih potrošnik lahko uveljavlja.

      (Glej točke 55, 57, 61 in 62 ter točko1 izreka.)
      2.        Člen 3(3) Direktive 1999/44 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij je treba razlagati
         tako, da nasprotuje temu, da bi nacionalna zakonodaja prodajalcu dala pravico, da zavrne edino mogoče sredstvo, in sicer zamenjavo
         blaga, ki ni v skladu s pogodbo, ker mu ta zamenjava, zaradi katere je treba to blago odstraniti iz stvari, v katero je bilo
         vgrajeno, in vanj vgraditi nadomestno blago, povzroča nesorazmerne stroške glede na vrednost, ki bi jo imelo blago, če bi
         bilo v skladu s pogodbo, in pomen neskladnosti s pogodbo. Vendar ta določba ne nasprotuje temu, da je v takem primeru pravica
         potrošnika do povračila stroškov odstranitve blaga z napako in vgraditve nadomestnega blaga omejena s tem, da prodajalec prevzame
         zgolj sorazmerne stroške.

      Predložitveno sodišče mora pri presoji, ali je treba omejiti pravico potrošnika do povračila navedenih stroškov, upoštevati
         vrednost, ki bi jo imelo blago, če bi bilo v skladu s pogodbo, in pomen neskladnosti s pogodbo ter cilj Direktive, ki je zagotavljanje
         visoke ravni varstva potrošnikov.

      Poleg tega, če bi omejili pravico do povračila navedenih stroškov, bi bilo treba potrošniku dati možnost, da namesto zamenjave
         blaga, ki ni v skladu s pogodbo, v skladu s členom 3(5), zadnja alinea, Direktive zahteva znižanje kupnine ali odstopi od
         pogodbe, ker to, da je potrošnik lahko dosegel skladnost blaga z napako zgolj tako, da je nosil del stroškov, zanj pomeni
         znatno neprijetnost.

      (Glej točke od 76 do 78 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. junija 2011(*)

      „Varstvo potrošnikov – Prodaja potrošniškega blaga in z njim povezane garancije – Direktiva 1999/44/ES – Člen 3(2) in (3) − Zamenjava blaga z napako kot edino sredstvo vzpostavitve skladnosti s pogodbo − Blago z napako, ki ga
         je vgradil potrošnik − Obveznost prodajalca, da odstrani blago z napako in vgradi nadomestno blago – Absolutna nesorazmernost – Posledice“

      V združenih zadevah C-65/09 in C‑87/09,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki sta ju vložila Bundesgerichtshof (C-65/09)
         in Amtsgericht Schorndorf (C-87/09) (Nemčija) z odločbama z dne 14. januarja 2009 oziroma 25. februarja 2009, ki sta prispeli
         na Sodišče 16. februarja 2009 oziroma 2. marca 2009, v postopku

      Gebr. Weber GmbH (C-65/09)

      proti
      Jürgenu Wittmerju,

      in
      Ingrid Putz (C‑87/09)

      proti
      Medianess Electronics GmbH,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, M. Ilešič (poročevalec) in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. februarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Gebr. Weber GmbH R. Lindner, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za belgijsko vlado T. Materne, zastopnik,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Bascones, zastopnik,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl in E. Handl-Petz, zastopnika,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo W. Wils in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. maja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 3(2) in (3), tretji pododstavek, Direktive 1999/44/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij
         (UL L 171, str. 12, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov, in sicer v zadevi C-65/09 med družbo Gebr. Weber GmbH (v nadaljevanju:
         Gebr. Weber) in J. Wittmerjem zaradi dobave talnih ploščic v skladu s prodajno pogodbo in plačila odškodnine, v zadevi C-87/09
         pa med I. Putz in družbo Medianess Electronics GmbH (v nadaljevanju: Medianess Electronics) zaradi vračila kupnine za pomivalni
         stroj, ki ni bil v skladu s prodajno pogodbo, v zameno za vrnitev te naprave.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        V uvodni izjavi 1 Direktive je navedeno:

      „ker člen 153(1) in (3) [ES] določa, da mora Skupnost z ukrepi, ki jih sprejme po členu 95 [ES], prispevati k doseganju visoke
         ravni varstva potrošnikov“.

      4        V uvodnih izjavah od 9 do 11 Direktive je navedeno:

      „(9)      ker mora biti prodajalec za skladnost blaga s pogodbo neposredno odgovoren potrošniku; […] ker je vendarle treba omogočiti,
         da prodajalec po nacionalnem pravu uveljavlja regresno pravico proti proizvajalcu, predhodnemu prodajalcu v isti pogodbeni
         verigi ali vsakemu drugemu posredniku, razen v primeru, če se je tej pravici odpovedal; ker ta direktiva ne vpliva na načelo
         pogodbene svobode v razmerjih med prodajalcem, proizvajalcem, predhodnim prodajalcem ali drugim posrednikom; ker nacionalno
         pravo določa pravila, ki urejajo, proti komu in na kakšen način lahko prodajalec uveljavlja regresno pravico;

      (10)      ker morajo imeti potrošniki v primeru neskladnosti blaga s pogodbo pravico zahtevati neodplačno vzpostavitev skladnosti blaga
         s pogodbo, pri čemer lahko izbirajo med popravilom ali zamenjavo blaga, v nasprotnem primeru pa morajo imeti pravico do znižanja
         kupnine ali odstopa od pogodb;

      (11) ker lahko potrošnik od prodajalca najprej zahteva popravilo ali zamenjavo blaga, razen če bi bila ta sredstva nemogoča
         ali nesorazmerna; ker je treba objektivno določiti, ali je sredstvo nesorazmerno; ker je sredstvo nesorazmerno, če v primerjavi
         z drugim sredstvom povzroči nesorazmerne stroške; ker je pri določitvi nesorazmernosti stroškov odločilno, ali so stroški
         znatno višji kakor pri drugem sredstvu“.

      5        Člen 1 Direktive z naslovom „Področje uporabe in opredelitve pojmov“ določa:

      „1.       Namen te direktive je približevanje zakonov in drugih predpisov držav članic o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga
         in z njim povezanih garancij, da bi se zagotovila enotna minimalna raven varstva potrošnikov v okviru notranjega trga.

      2.       V tej direktivi:
      […]
      f)       popravilo: v primeru neskladnosti s pogodbo pomeni vzpostavitev skladnosti potrošniškega blaga s prodajno pogodbo.

      […]“.
      6        Člen 2 Direktive z naslovom „Skladnost s pogodbo“ določa:

      „1.       Prodajalec mora potrošniku dobaviti blago v skladu s prodajno pogodbo.
      […]
      5.       Vsaka neskladnost zaradi nepravilne montaže potrošniškega blaga se šteje za neskladnost blaga s pogodbo, če je montaža sestavni
         del prodajne pogodbe in jo opravi prodajalec ali je opravljena pod njegovo odgovornostjo. Enako velja, če je potrošnik proizvod,
         ki ga mora montirati potrošnik, montiral nepravilno zaradi napak v navodilih za montažo.“

      7        Člen 3 Direktive z naslovom „Pravice potrošnika“ določa:

      „1.       Prodajalec je odgovoren potrošniku za vsako neskladnost s pogodbo, ki obstaja v času dobave blaga.
      2.       V primeru neskladnosti ima potrošnik pravico zahtevati neodplačno vzpostavitev skladnosti blaga s pogodbo, in sicer popravilo
         ali zamenjavo v skladu z odstavkom 3, ali zahtevati znižanje kupnine ali odstop od pogodbe glede tega blaga v skladu z odstavkoma
         5 in 6.

      3.       Potrošnik lahko od prodajalca najprej zahteva neodplačno popravilo ali neodplačno zamenjavo blaga, razen če je to nemogoče
         ali nesorazmerno.

      Sredstvo šteje za nesorazmerno, če v primerjavi z drugim sredstvom prodajalcu povzroči nesprejemljive stroške, pri čemer se
         upoštevajo:

      –        vrednost, ki bi jo blago imelo v primeru skladnosti,
      –        pomen neskladnosti s pogodbo in
      –        vprašanje, ali bi lahko potrošnik brez znatnih neprijetnosti uporabil drugo sredstvo.
      Vsako popravilo ali zamenjava mora biti opravljeno v razumnem roku in brez znatnih neprijetnosti za potrošnika, pri čemer
         se upoštevata vrsto blaga in namen, za katerega je potrošnik blago zahteval.

      4.       Pojem ‚neodplačno‘ v odstavkih 2 in 3 zajema vse stroške, potrebne za vzpostavitev skladnosti s pogodbo, zlasti stroške pošiljanja,
         dela in materiala.

      5.       Potrošnik lahko zahteva ustrezno znižanje kupnine ali odstopi od pogodbe,
      –        če potrošnik ni upravičen niti do popravila niti do zamenjave, ali
      –        če prodajalec ni uporabil sredstva v razumnem roku, ali
      –        če prodajalec ni uporabil sredstva brez znatnih neprijetnosti za potrošnika.
      6.       Potrošnik ni upravičen do odstopa od pogodbe, če je neskladnost manjšega pomena.“
      8        Člen 4 Direktive z naslovom „Regresna pravica“ določa:

      „Če je končni prodajalec odgovoren potrošniku zaradi neskladnosti, ki izhaja iz ravnanja ali opustitve proizvajalca, prejšnjega
         prodajalca v isti pogodbeni verigi ali drugega posrednika, je končni prodajalec upravičen uveljavljati regresno pravico proti
         odgovorni osebi ali odgovornim osebam v pogodbeni verigi. Odgovorno osebo ali odgovorne osebe, proti kateri lahko končni prodajalec
         uveljavlja regresno pravico, skupaj z ustreznimi postopki in pogoji uveljavljanja, določa nacionalno pravo.“

      9        Člen 5 Direktive z naslovom „Roki“ v prvem stavku odstavka 1 določa:

      „Prodajalec je odgovoren po členu 3, če se neskladnost pokaže v dveh letih od dobave blaga.“
      10      Člen 7 Direktive z naslovom „Zavezujoča narava določb“ določa:

      „1.       Pogodbene klavzule ali dogovori, sklenjeni s prodajalcem pred njegovo seznanitvijo z neskladnostjo, ki posredno ali neposredno
         odpravljajo ali omejujejo pravice, ki jih zagotavlja ta direktiva, po nacionalnem pravu niso zavezujoče za potrošnika.

      […]“
      11      Člen 8 Direktive z naslovom „Nacionalno pravo in minimalno varstvo“ določa:

      „1.       Pravice, ki izhajajo iz te direktive, se izvršujejo brez poseganja v druge pravice, ki jih lahko potrošnik uveljavlja po nacionalnih
         predpisih o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti.

      2.       Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo strožje določbe, ki so združljive s Pogodbo,
         da zagotovijo višjo raven varstva potrošnikov.“

       Nacionalna ureditev
      12      Člen 433(1) nemškega civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch, v nadaljevanju: BGB) z naslovom „Obveznosti iz prodajne
         pogodbe“ določa:

      „S prodajno pogodbo se prodajalec zavezuje, da bo stvar, ki jo prodaja, izročil kupcu tako, da bo ta pridobil lastninsko pravico.
         Prodajalec je zavezan kupcu izročiti stvar brez stvarnih in pravnih napak.“

      13      Člen 434 BGB z naslovom „Stvarne napake“ določa:

      „1.       Stvar nima stvarnih napak, če ima ob prehodu nevarnosti [naključnega uničenja ali poškodovanja stvari na kupca] dogovorjene
         lastnosti. […]“.

      14      Člen 437 BGB z naslovom „Pravice kupca v primeru napak“ določa:

      „Če ima blago napako, lahko kupec pod pogoji iz naslednjih določb in če ni drugače določeno:
      (1)      zahteva nadomestno izpolnitev na podlagi člena 439;
      (2)      odpove pogodbo na podlagi členov 440, 323 in 326(5) ali zniža kupnino na podlagi člena 441;
      (3)      zahteva odškodnino na podlagi členov 440, 280, 281, 283 in 311a ali povračilo stroškov na podlagi člena 284.“
      15      Člen 439 BGB z naslovom „Nadomestna izpolnitev“ določa:

      „1.      Kupec lahko kot nadomestno izpolnitev po svoji izbiri zahteva odpravo napake ali dobavo blaga brez napake.
      2.      Prodajalec nosi stroške, potrebne za nadomestno izpolnitev, zlasti stroške prevoza, potne stroške ter stroške dela in materiala.
      3.      […][P]rodajalec [lahko] zavrne način nadomestne izpolnitve, ki ga je izbral kupec, če bi bil ta mogoč le tako, da bi zaradi
         njega nastali nesorazmerni stroški. Pri tem se upoštevajo zlasti vrednost, ki bi jo imelo blago, če bi bilo brez napake, pomen
         napake in vprašanje, ali bi se drug način nadomestne izpolnitve lahko opravil, ne da bi bil pri tem kupec v občutno slabšem
         položaju. Pravica kupca je v tem primeru omejena na druge načine nadomestne izpolnitve, kar pa ne vpliva na pravico prodajalca,
         da pod pogoji iz prvega stavka zavrne tudi te nadomestne izpolnitve.

      4.      Če prodajalec zaradi nadomestne izpolnitve dobavi stvar brez napake, lahko od kupca zahteva vrnitev stvari z napako […]“.
       Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
       Zadeva C-65/09
      16      J. Wittmer in družba Gebr. Weber sta sklenila prodajno pogodbo za polirane talne ploščice po ceni 1382,27 EUR. Potem ko je
         J. Wittmer v svoji hiši položil približno dve tretjini teh ploščic, je na njih opazil lise, vidne s prostim očesom.

      17      J. Wittmer je zato podal ugovor stvarne napake, ki ga je družba Gebr. Weber po dogovoru s proizvajalcem teh ploščic zavrnila.
         V neodvisnem dokaznem postopku, ki ga je sprožila tožeča stranka, je izvedenec sklenil, da so bile sporne lise fine sledi
         mikrobrušenja, ki jih ni bilo mogoče odstraniti, zato je bilo edino mogoče sredstvo zamenjava ploščic v celoti. Izvedenec
         je stroške te zamenjave ocenil na 5830,57 EUR.

      18      Ker J. Wittmer na zahtevo po izpolnitvi obveznosti, ki je bila naslovljena na družbo Gebr. Weber, ni dobil odgovora, je pri
         Landgericht Kassel zoper to družbo vložil tožbo, s katero je zahteval dobavo ploščic brez napak in plačilo 5830,57 EUR. To
         sodišče je znižalo kupnino in družbi Gebr. Weber naložilo, naj J. Wittmerju plača 273,10 EUR, v preostalem pa je njegovo tožbo
         zavrnilo. Oberlandesgericht Frankfurt je na podlagi pritožbe J. Wittmerja zoper sodbo Landgericht Kassel družbi Gebr. Weber
         naložilo, naj J. Wittmerju dobavi nove ploščice brez napak in mu plača 2122,37 EUR za odstranitev in odvoz ploščic z napako,
         v preostalem pa je zahtevek zavrnilo.

      19      Družba Gebr. Weber je zoper sodbo Oberlandesgericht Frankfurt vložila revizijo pri Bundesgerichtshof, ki navaja, da je njegova
         odločitev odvisna od vprašanja, ali je pritožbeno sodišče pravilno ugotovilo, da J. Wittmer lahko zahteva povračilo stroškov
         odstranitve ploščic z napako. Ker J. Wittmer na podlagi nemškega prava ne bi mogel zahtevati takega povračila, je odgovor
         na to vprašanje odvisen od razlage člena 3(2) in (3), tretji pododstavek, Direktive, v skladu s katerim je po potrebi treba
         razlagati člen 439 BGB.

      20      Bundesgerichtshof v zvezi s tem navaja, da je iz načina uporabe izraza „zamenjava“ iz člena 3(2) Direktive mogoče sklepati,
         da ne obstaja zgolj obveznost dobave blaga, ki je v skladu s pogodbo, ampak tudi obveznost zamenjave blaga z napako in obveznost
         njegove odstranitve. Poleg tega obveznost upoštevanja vrste in namena blaga iz navedenega člena 3(3), ki je povezana z obveznostjo
         zagotovitve skladnosti tega blaga, lahko pomeni, da obveznost prodajalca v okviru zamenjave blaga ne vključuje zgolj dobave
         blaga, ki je v skladu s pogodbo, ampak tudi odstranitev blaga z napako, da bi bila omogočena uporaba nadomestnega blaga v
         skladu z njegovo vrsto in namenom.

      21      Bundesgerichtshof poudarja, da na navedeno vprašanje vendarle ne bi bilo treba odgovoriti, če bi družba Gebr. Weber lahko
         utemeljeno zavrnila povračilo stroškov odstranitve ploščic, ki niso v skladu s pogodbo, ker so ti nesorazmerni. To sodišče
         pojasnjuje, da na podlagi člena 439(3) BGB prodajalec lahko zavrne način nadomestne izpolnitve, ki ga je izbral kupec, ne
         samo če bi zaradi njega nastali nesorazmerni stroški glede na kak drug način izpolnitve („relativna nesorazmernost“), ampak
         tudi če so stroški načina vzpostavitve skladnosti, ki ga je izbral kupec, nesorazmerni sami po sebi, in to tudi, če gre za
         edini obstoječi način („absolutna nesorazmernost“). V obravnavanem primeru bi zahteva za nadomestno izpolnitev z dobavo ploščic,
         ki so v skladu s pogodbo, pomenila tako „absolutno nesorazmernost“, ker bi morala družba Gebr. Weber poleg stroškov te dobave,
         ocenjenih na 1200 EUR, nositi stroške odstranitve ploščic, ki niso v skladu s pogodbo, v višini 2100 EUR, kar predstavlja
         skupni znesek 3300 EUR, ki presega prag 150 % vrednosti blaga brez napak, na podlagi katerega je sorazmernost take zahteve
         vnaprej ocenjena.

      22      Bundesgerichtshof kljub temu ocenjuje, da bi lahko bila možnost, ki jo nacionalno pravo daje prodajalcu, da nadomestno izpolnitev
         zavrne zaradi take absolutne nesorazmernosti stroškov te izpolnitve, nezdružljiva s členom 3(3) Direktive, za katerega se
         zdi, da se glede na to, kako je oblikovan, nanaša zgolj na relativno nesorazmernost. Kljub temu naj ne bi bilo izključeno,
         da zavrnitev, ki temelji na absolutni nesorazmernosti, spada pod pojem „nezmožnost“ iz člena 3(3), če se ne bi domnevalo,
         da Direktiva določa zgolj fizično nezmožnost in da se z njo prodajalcu želi naložiti nadomestna izpolnitev, ki ni ekonomsko
         smiselna.

      23      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba določbe člena 3(3), prvi in drugi pododstavek, Direktive […] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonski
         določbi, v skladu s katero lahko prodajalec, ki ni dobavil blaga, ki je v skladu s pogodbo, zavrne vrsto sredstva, ki ga zahteva
         potrošnik, če bi mu sredstvo povzročilo nerazumne stroške (absolutno nesorazmerni stroški) v primerjavi z vrednostjo, ki bi
         jo imelo blago, če bi bilo v skladu s pogodbo, in s pomenom neskladnosti s pogodbo?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba določbe člena 3(2) in (3), tretji pododstavek, Direktive […] razlagati
         tako, da mora prodajalec pri vzpostavitvi skladnosti blaga s pogodbo z zamenjavo blaga nositi stroške odstranitve blaga, ki
         ni v skladu s pogodbo, iz stvari, v katero ga je potrošnik vgradil v skladu z njegovo vrsto in namenom?“

       Zadeva C-87/09
      24      I. Putz in družba Medianess Electronics sta prek spleta sklenili prodajno pogodbo za nov pomivalni stroj po ceni 367 EUR,
         pri čemer so stroški dobave znašali dodatnih 9,52 EUR. Stranki pogodbe sta se dogovorili za dobavo do vrat bivališča I. Putz.
         Dobava pomivalnega stroja in plačilo kupnine sta bila izvedena, kot je bilo dogovorjeno.

      25      Potem ko so I. Putz v njenem bivališču vgradili pomivalni stroj, se je izkazalo – ne da bi šlo za napako pri vgraditvi te
         naprave – da ima ta napako in da je ni mogoče popraviti.

      26      Stranki pogodbe sta se torej dogovorili za zamenjavo omenjenega pomivalnega stroja. I. Putz je na podlagi tega od družbe Medianess
         Electronics zahtevala, naj poleg dobave novega pomivalnega stroja odstrani napravo z napako in vgradi nadomestno napravo ali
         pa naj nosi stroške odstranitve in ponovne vgraditve, kar je ta družba zavrnila. Ker družba Medianess Electronics ni odgovorila
         na zahtevo po izpolnitvi obveznosti I. Putz, je ta odstopila od prodajne pogodbe.

      27      I. Putz je tako pri Amtsgericht Schorndorf zoper družbo Medianess Electronics vložila tožbo, s katero je zahtevala vračilo
         kupnine v zameno za vrnitev pomivalnega stroja z napako.

      28      V predložitveni odločbi je pojasnjeno, da je v skladu z nemškim pravom veljavnost odpovedi prodajne pogodbo odvisna od tega,
         ali je I. Putz družbi Medianess Electronics neuspešno določila rok za nadomestno izpolnitev pogodbe, pri čemer je zahtevala
         zgolj to, kar ji je ta družba dolgovala. Zato bi bilo za namene rešitve spora treba vedeti, ali je I. Putz od družbe Medianess
         Electronics imela pravico zahtevati odstranitev naprave z napako in vgraditev nove naprave ali pa pokritje stroškov v zvezi
         s tem.

      29      Amtsgericht Schorndorf v zvezi s tem poudarja, da nemško pravo ne določa obveznosti prodajalca, ki ni odgovoren za napako,
         da nosi stroške odstranitve blaga z napako ali vgraditve nadomestnega blaga, tudi če je potrošnik blago z napako že vgradil
         v skladu z njegovim namenom, preden je opazil napako. Vendar meni, da taka obveznost lahko izhaja iz Direktive, ker je njen
         namen zagotavljati višjo raven varstva potrošnikov in ker v členu 3(3), tretji pododstavek, določa, da mora biti vsaka zamenjava
         opravljena brez znatnih neprijetnosti za potrošnika.

      30      To sodišče navaja, da če kupcu niso povrnjeni stroški vgraditve nadomestnega blaga, mora te stroške nositi dvakrat, prvič
         za vgraditev blaga z napako, drugič pa za vgraditev nadomestnega blaga. Če pa bi bila dobava v skladu s pogodbo, bi jih moral
         nositi le enkrat. Amtsgericht Schorndorf meni, da bi si bilo prav gotovo mogoče zamisliti, da bi moral prodajalec nositi stroške
         vgraditve nadomestnega blaga le, če bi bil odgovoren za napako. Toda to, da potrošniku ni mogoče očitati nobene odgovornosti
         in da je napako prej mogoče očitati prodajalcu kot potrošniku, naj bi upravičevalo, da ima potrošnik pravico ne glede na odgovornost
         prodajalca, ki lahko poleg tega napako tudi lažje uveljavlja v razmerju do proizvajalca.

      31      Predložitveno sodišče glede odstranitve blaga z napako ugotavlja, da skladnost s pogodbo ne vključuje zgolj dobave blaga brez
         napake, ampak tudi to, da nobeno blago z napako ne ostane pri kupcu, kar govori v prid razlagi, v skladu s katero je prodajalec
         tisti, ki mora tako blago odstraniti. Poleg tega bi lahko to, da blago z napako ostane pri potrošniku, za tega pomenilo znatno
         neprijetnost. Nazadnje, zdi se, da izraz „zamenjava“ iz člena 3 Direktive pomeni, da obveznost prodajalca ni zgolj preprosta
         dobava nadomestnega blaga brez napake, ampak tudi zamenjava tega z blagom z napako.

      32      V teh okoliščinah je Amtsgericht Schorndorf prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba določbe člena 3(2) in (3), tretji pododstavek, Direktive […] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonski
         določbi, v skladu s katero prodajalcu pri vzpostavitvi skladnosti blaga s pogodbo z zamenjavo ni treba nositi stroškov vgraditve
         nadomestnega blaga v stvar, v katero je potrošnik blago, ki ni v skladu s pogodbo, vgradil v skladu z njegovo vrsto in namenom,
         če vgraditev ni bila prvotno določena s pogodbo kot obveznost?

      2.      Ali je treba določbe člena 3(2) in (3), tretji pododstavek, Direktive […] razlagati tako, da mora prodajalec ob vzpostavitvi
         skladnosti blaga s pogodbo z zamenjavo blaga nositi stroške odstranitve blaga, ki ni v skladu s pogodbo, iz stvari, v katero
         ga je potrošnik vgradil v skladu z njegovo vrsto in namenom?“

       Združitev zadev
      33      Glede na medsebojno povezanost zadev C-65/09 in C-87/09 jih je treba v skladu s členom 43 Poslovnika v povezavi s členom 103
         Poslovnika združiti za izdajo skupne sodbe.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost vprašanj v zadevi C-65/09
      34      Družba Gebr. Weber trdi, da sta vprašanji, postavljeni v zadevi C-65/09, nedopustni. Prvo vprašanje naj bi bilo hipotetično,
         saj odgovor nanj ni upošteven za rešitev spora v postopku v glavni stvari. Na podlagi nemškega prava naj prodajalec, ki ni
         odgovoren za napako, ne bi bil zavezan, da odstrani blago, ki ni v skladu s pogodbo, tako da bi bilo treba zahtevek za povračilo
         stroškov te odstranitve zavrniti, in sicer ne glede na višino stroškov te odstranitve. Zaradi nedopustnosti prvega vprašanja
         naj bi bilo nedopustno tudi drugo vprašanje, saj je predložitveno sodišče to vprašanje postavilo v primeru pritrdilnega odgovora
         na prvo vprašanje.

      35      V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko v okviru postopka na podlagi člena 267 PDEU, ki temelji na jasni delitvi nalog
         med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev,
         ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi ustreznost
         vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločati, če se predložena vprašanja nanašajo na razlago
         prava Unije (glej zlasti sodbe z dne 22. junija 2006 v zadevi Conseil général de la Vienne, C-419/04, ZOdl., str. I‑5645,
         točka 19; z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini, C-119/05, ZOdl., str. I-6199, točka 43, in z dne 17. februarja 2011 v zadevi
         TeliaSonera, C-52/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 15).

      36      Odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga vloži nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, če je očitno, da zahtevana
         razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če gre za hipotetičen problem
         ali če Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja
         (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Conseil général de la Vienne, točka 20; Lucchini, točka 44, in TeliaSonera, točka 16).

      37      V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da to ni tako.

      38      Bundesgerichtshof s svojima vprašanjema namreč prosi za razlago Direktive ravno zato, da bi lahko ugotovilo, ali je nacionalno
         pravo v skladu z njo, ker na podlagi tega prava prodajalec ni zavezan nositi stroškov odstranitve blaga, ki ni v skladu s
         pogodbo, in ker mu je na podlagi tega prava omogočeno, da zavrne dobavo nadomestnega blaga, če so stroški te dobave nesorazmerni.
         Iz predložitvene odločbe prav tako izhaja, da je odgovor na ti vprašanji odločilen za rešitev spora v postopku v glavni stvari,
         saj Bundesgerichtshof navaja, da lahko to pravo, če je potrebno, razlaga v skladu z Direktivo. V teh okoliščinah vrstni red
         postavljenih vprašanj ni pomemben. Glede zadnjenavedenega vprašanja je treba prav tako poudariti, da je sama družba Gebr.
         Weber v stališčih o vsebini spora trdila, da je treba za odgovor na prvo vprašanje poznati obseg obveznosti zamenjave blaga,
         ki ni v skladu s pogodbo, iz člena 3(3) Direktive in torej dobiti odgovor na drugo vprašanje, pri čemer je predlagala, da
         je to vprašanje treba obravnavati najprej.

      39      Ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila družba Gebr. Weber, je treba zato zavrniti.

       Obveznost prodajalca, da nosi stroške odstranitve blaga, ki ni v skladu s pogodbo, in vgraditve nadomestnega blaga
      40      Predložitveni sodišči z drugim vprašanjem v zadevi C-65/09 ter s prvim in drugim vprašanjem v zadevi C-87/09, ki jih je treba
         obravnavati skupaj, sprašujeta, ali je treba člen 3(2) in (3), tretji pododstavek, Direktive razlagati tako, da mora prodajalec,
         kadar je z zamenjavo vzpostavljena skladnost blaga, ki ni bilo v skladu s pogodbo in ki ga je potrošnik v skladu z njegovo
         vrsto in namenom vgradil, preden se je pokazala napaka, bodisi odstraniti to blago iz stvari, v katero je bilo vgrajeno, in
         vanjo vgraditi nadomestno blago bodisi nositi stroške te odstranitve in vgraditve nadomestnega blaga, čeprav v prodajni pogodbi
         ni bila določena obveznost prodajalca, da vgradi sprva kupljeno potrošniško blago.

      41      Družba Gebr. Weber ter nemška, belgijska in avstrijska vlada ocenjujejo, da je na ta vprašanja treba odgovoriti nikalno. Menijo,
         da se izraz „zamenjava“ iz člena 3(2), prvi pododstavek, Direktive nanaša zgolj na dobavo blaga, ki je v skladu s prodajno
         pogodbo, in da ta člen zato prodajalcu ne nalaga obveznosti, ki niso dogovorjene s to pogodbo. Taki obveznosti odstranitve
         blaga z napako in vgraditve nadomestnega blaga naj tudi ne bi izhajali iz navedenega člena 3(3) in (4) Direktive, v skladu
         s katerim je zamenjava „neodplačna“ in „brez znatnih neprijetnosti za potrošnika“. Ta pogoja naj bi se namreč nanašala zgolj
         na dobavo nadomestnega blaga, njun cilj pa naj ne bi bil, da se prodajalcu naložijo obveznosti, ki presegajo navedeno pogodbo,
         niti da je potrošnik zavarovan pred stroški in neprijetnostmi, ki izhajajo iz uporabe blaga, ki ni v skladu s pogodbo, za
         katero je odgovoren sam. Škoda, ki je nastala zato, ker je potrošnik vgradil blago z napako, naj zato ne bi spadala na področje
         uporabe Direktive, ampak jo je treba, če je potrebno, uveljavljati na podlagi nacionalnega prava, ki se uporablja na področju
         pogodbene odgovornosti.

      42      Španska in poljska vlada ter Komisija zagovarjajo nasprotno stališče. Španska vlada meni, da mora prodajalec nositi vse stroške
         v zvezi z zamenjavo blaga z napako, vključno s stroški odstranitve tega blaga in stroški vgraditve nadomestnega blaga, saj
         bi v nasprotnem primeru te stroške potrošnik nosil dvakrat, kar bi bilo nezdružljivo z visoko ravnjo varstva, ki jo predvideva
         Direktiva. Poljska vlada poudarja, da je cilj člena 3(3) in (4) Direktive zagotoviti, da potrošnik ne nosi nobenih stroškov
         v zvezi z izvajanjem ukrepov pravnega varstva, ki jih Direktiva najprej določa, in sicer s popravilom ali z zamenjavo blaga,
         ki ni v skladu s pogodbo. Komisija meni, da je na podlagi paralelizma med načinoma vzpostavitve skladnosti blaga z napako,
         ki ga določa člen 3(2) in (3) Direktive, mogoče ugotoviti, da je predmet tako zamenjave kot popravila blago v položaju, v
         katerem se nahaja, ko je ugotovljeno, da ni v skladu s pogodbo. Če je bilo blago, ki ni v skladu s pogodbo, že vgrajeno v
         skladu s svojo vrsto in namenom, je v takem stanju predmet vzpostavitve skladnosti. Zato naj bi bilo zamenjavo treba izvesti
         tako, da se novo blago namesti v isti položaj, v katerem je bilo blago z napako. To, da bi potrošnik moral blago, ki ni v
         skladu s pogodbo, obdržati, če ga prodajalec ne bi odstranil, nadomestnega blaga pa ne bi mogel uporabljati, ker to ne bi
         bilo vgrajeno, naj bi tudi pomenilo „znatno neprijetnost za potrošnika“ v smislu navedenega člena 3(3).

      43      Najprej je treba poudariti, da je v skladu s členom 3(1) Direktive prodajalec odgovoren potrošniku za vsako neskladnost s
         pogodbo, ki obstaja v času dobave blaga.

      44      V členu 3(2) Direktive so naštete pravice, ki jih lahko potrošnik uveljavlja proti prodajalcu v primeru neskladnosti dobavljenega
         blaga s pogodbo. Najprej ima potrošnik pravico zahtevati vzpostavitev skladnosti blaga s pogodbo. Če take skladnosti ni mogoče
         doseči, lahko nato zahteva znižanje kupnine ali odstop od pogodbe.

      45      Glede vzpostavitve skladnosti blaga s pogodbo člen 3(3) Direktive določa, da lahko potrošnik od prodajalca zahteva neodplačno
         popravilo ali neodplačno zamenjavo blaga, razen če je to nemogoče ali nesorazmerno.

      46      Sodišče je že imelo priložnost poudariti, da iz besedila člena 3 Direktive in pripravljalnih del v zvezi z njo torej izhaja,
         da je bil namen zakonodajalca Unije, da je to, da prodajalec neodplačno vzpostavi skladnost blaga s pogodbo, bistvena sestavina
         varstva, ki ga potrošniku daje ta direktiva. Namen te obveznosti prodajalca, da neodplačno vzpostavi skladnost blaga s pogodbo,
         pa naj bo to v obliki popravila ali zamenjave blaga, ki ni v skladu s pogodbo, je varstvo potrošnika pred morebitnimi finančnimi
         stroški, ki bi ga odvrnili od uveljavljanja svojih pravic, če takega varstva ne bi bilo (glej sodbo z dne 17. aprila 2008
         v zadevi Quelle, C-404/06, ZOdl., str. I-2685, točki 33 in 34).

      47      Ugotoviti pa je treba, da če potrošnik v primeru zamenjave blaga, ki ni v skladu s pogodbo, od prodajalca ne bi mogel zahtevati,
         da nosi stroške odstranitve tega blaga iz stvari, v katero jo je vgradil v skladu z njegovo vrsto in namenom, in vgraditve
         nadomestnega blaga v isto stvar, bi mu ta zamenjava povzročila dodatne finančne stroške, ki jih ne bi imel, če bi prodajalec
         pravilno izpolnil prodajno pogodbo. Če bi prodajalec namreč takoj dobavil blago, ki je v skladu z navedeno pogodbo, bi potrošnik
         stroške vgraditve nosil zgolj enkrat in mu ne bi bilo treba nositi stroškov odstranitve blaga z napako.

      48      Če bi člen 3 Direktive razlagali tako, da prodajalca ne zavezuje, da nosi stroške odstranitve blaga, ki ni v skladu s pogodbo,
         in vgraditve nadomestnega blaga, bi to torej povzročilo, da bi potrošnik zato, da bi lahko uresničeval pravice, ki mu jih
         daje navedeni člen, moral nositi te dodatne stroške, ki izhajajo iz tega, da je prodajalec dobavil blago, ki ni bilo v skladu
         s pogodbo.

      49      V tem primeru zamenjava tega blaga ne bi bila izvedena brez stroškov za potrošnika, kar je v nasprotju s členom 3(2) in (3)
         Direktive.

      50      Res je, da stroški odstranitve blaga, ki ni v skladu s pogodbo, in vgraditve nadomestnega blaga niso izrecno navedeni v členu
         3(4) Direktive, ki izraz „neodplačno“ opredeljuje tako, da zajema „stroške, potrebne za vzpostavitev skladnosti s pogodbo,
         zlasti stroške pošiljanja, dela in materiala“. Toda Sodišče je že razsodilo, da je zakonodajalec Unije uporabil prislov „zlasti“,
         ker je to naštevanje zgolj indikativno, ne pa izčrpno (glej zgoraj navedeno sodbo Quelle, točka 31). Poleg tega so ti stroški
         potem tudi nujni za zamenjavo blaga, ki ni v skladu s pogodbo, in zato pomenijo „vse stroške, potrebne za vzpostavitev skladnosti
         s pogodbo“ v smislu navedenega člena 3(4).

      51      Poleg tega, kot je navedla Komisija, iz sistematike člena 3(2) in (3) Direktive izhaja, da je namen obeh načinov za vzpostavitev
         skladnosti s pogodbo, ki sta določena v tem členu, zagotavljanje iste ravni varstva potrošnika. Ni sporno, da se popravilo
         blaga, ki ni v skladu s pogodbo, praviloma izvede v položaju, v katerem se to blago nahaja v trenutku, ko se pokaže napaka,
         tako da potrošnik v tem primeru ne nosi stroškov odstranitve in ponovne vgraditve.

      52      Sicer pa je treba poudariti, da mora biti na podlagi člena 3(3) Direktive vsako popravilo in zamenjava blaga, ki ni v skladu
         s pogodbo, opravljeno ne samo neodplačno, ampak tudi v razumnem roku in brez znatnih neprijetnosti za potrošnika. Ta trojna
         zahteva je izraz očitne želje zakonodajalca Unije, da potrošniku zagotovi učinkovito varstvo (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Quelle, točka 35).

      53      Glede na to željo zakonodajalca izraza „brez znatnih neprijetnosti za potrošnika“ iz člena 3(3), tretji pododstavek, Direktive
         ni mogoče ozko razlagati, kot predlagajo nemška, belgijska in avstrijska vlada. Tako ni dvoma, da bi okoliščina, da prodajalec
         blaga, ki ni v skladu s pogodbo, ne bi odstranil in da nadomestnega blaga ne bi vgradil, lahko pomenila znatno neprijetnost
         za potrošnika, zlasti v takih situacijah, kot sta zadevni sporni situaciji, v katerih je treba nadomestno blago zato, da bi
         ga bilo mogoče uporabiti v skladu z njegovim običajnim namenom, najprej vgraditi, kar zahteva predhodno odstranitev blaga,
         ki ni v skladu s pogodbo. Poleg tega člen 3(3), tretji pododstavek, izrecno določa, da je treba upoštevati „vrsto blaga in
         namen, za katerega je potrošnik blago zahteval“.

      54      Glede izraza „zamenjava“ je treba ugotoviti, da se njegov natančen obseg razlikuje glede na različne jezikovne različice.
         Medtem ko se v nekaterih jezikovnih različicah, kot so španska („sustitución“), angleška („replacement“), francoska („remplacement“),
         italijanska („sostituzione“), nizozemska („vervanging“) in portugalska („substituição“), ta izraz nanaša na celoten postopek,
         na koncu katerega je blago, ki ni v skladu s pogodbo, dejansko „zamenjano“, tako da mora prodajalec storiti vse, da pride
         do tega rezultata, druge jezikovne različice, zlasti kot je nemška („Ersatzlieferung“), lahko napotujejo na nekoliko ožjo
         razlago. Toda kot poudarjata predložitveni sodišči, tudi v tej jezikovni različici navedeni izraz ne pomeni zgolj enostavne
         dobave nadomestnega blaga in lahko, nasprotno, pomeni obstoj obveznosti zamenjave novega blaga z blagom, ki ni v skladu s
         pogodbo.

      55      Poleg tega taka razlaga člena 3(2) in (3) Direktive, ki prodajalcu v primeru zamenjave blaga, ki ni v skladu s pogodbo, nalaga,
         da nosi stroške odstranitve tega blaga iz stvari, v katero ga je potrošnik vgradil v skladu z njegovo vrsto in namenom, preden
         se je pokazala napaka, in vgraditve novega blaga, ustreza cilju Direktive, ki je, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 1,
         zagotavljanje visoke ravni varstva potrošnikov.

      56      V okviru tega je treba poudariti, da taka razlaga prav tako ne privede do nepravičnega rezultata. Tudi če namreč prodajalec
         ni odgovoren za neskladnost blaga, s tem, da je dobavil blago, ki ni v skladu s pogodbo, ni pravilno izpolnil obveznosti,
         h kateri se je zavezal s prodajno pogodbo, in mora torej trpeti posledice nepravilne izvršitve pogodbe. Potrošnik pa je plačal
         kupnino in je torej pravilno izpolnil svojo pogodbeno obveznost (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Quelle, točka 41).
         Prav tako tega, da je potrošnik, ki je zaupal, da je dobavljeno blago v skladu s pogodbo, v dobri veri vgradil blago z napako
         v skladu z njegovo vrsto in namenom, preden se je pokazala napaka, ni mogoče šteti za napako, ki bi jo bilo mogoče očitati
         temu potrošniku.

      57      Zato je upravičeno, da se v položaju, ko nobena od pogodbenih strank ni odgovorna, prodajalcu naložijo stroški odstranitve
         blaga, ki ni v skladu s pogodbo, in vgraditve nadomestnega blaga, saj bi se tem dodatnim stroškom bilo mogoče izogniti, če
         bi prodajalec takoj pravilno izpolnil svoje pogodbene obveznosti, poleg tega pa so ti stroški potem tudi nujni za vzpostavitev
         skladnosti blaga.

      58      Sicer pa so finančni interesi prodajalca varovani ne samo z zastaralnim rokom dveh let, določenim v členu 5(1) Direktive,
         in z možnostjo, ki jo ima v skladu s členom 3(3), drugi pododstavek, Direktive, da zavrne zamenjavo blaga, če bi se tako sredstvo
         izkazalo za nesorazmerno, ker bi mu povzročilo nesorazmerne stroške (glej zgoraj navedeno sodbo Quelle, točka 42), ampak tudi
         s pravico, določeno v členu 4 Direktive, da vloži regresni zahtevek zoper odgovorne osebe v isti pogodbeni verigi. To, da
         Direktiva prodajalcu nalaga odgovornost v razmerju do potrošnika za vsako neskladnost s pogodbo, ki obstaja v času dobave
         blaga (glej zgoraj navedeno sodbo Quelle, točka 40), se kompenzira s tem, da lahko prodajalec v skladu z uporabljivimi pravili
         nacionalnega prava uveljavlja regresno pravico zoper proizvajalca, prejšnjega prodajalca v isti pogodbeni verigi ali drugega
         posrednika.

      59      Ta razlaga člena 3(2) in (3) Direktive je neodvisna od tega, ali je bil prodajalec na podlagi prodajne pogodbe zavezan, da
         vgradi dobavljeno blago. Če namreč prodajna pogodba v skladu s členom 2 Direktive določa, kaj se šteje za skladnost tega blaga
         s pogodbo, še zlasti pa, kaj se šteje za neskladnost s pogodbo, v primeru obstoja take neskladnosti obveznosti prodajalca,
         ki jih ima zaradi nepravilne izpolnitve te pogodbe, ne izhajajo zgolj iz nje, ampak predvsem iz pravil glede varstva potrošnikov
         in zlasti iz člena 3 Direktive, s katerimi so naložene obveznosti, katerih obseg ni odvisen od določb navedene pogodbe in
         ki lahko, če je potrebno, presegajo obveznosti, določene v pogodbi.

      60      Pravice, ki jih imajo potrošniki na podlagi člena 3 Direktive in katerih namen ni potrošnike postavljati v boljši položaj,
         kot je položaj, ki bi ga lahko imeli na podlagi prodajne pogodbe, ampak zgolj vzpostaviti položaj, ki bi obstajal, če bi prodajalec
         takoj dobavil blago, ki je v skladu s pogodbo, imajo za prodajalca na podlagi člena 7 Direktive zavezujočo naravo. Poleg tega
         iz člena 8(2) Direktive izhaja, da je varstvo, ki ga ta direktiva določa, minimalno in da države članice lahko sprejmejo strožje
         določbe, vendar s tem ne smejo ogroziti jamstev, ki jih je predvidel zakonodajalec Unije (glej zgoraj navedeno sodbo Quelle,
         točka 36).

      61      Nazadnje, če prodajalec sam ne odstrani blaga, ki ni v skladu s pogodbo, in ne vgradi nadomestnega blaga, mora nacionalno
         sodišče ugotoviti, kolikšni so stroški, nujni za to odstranitev in vgraditev, ki jih potrošnik lahko uveljavlja.

      62      Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da je treba člen 3(2) in (3), Direktive razlagati tako, da mora prodajalec, kadar je z zamenjavo
         vzpostavljena skladnost blaga, ki ni v skladu s pogodbo in ki ga je potrošnik v skladu z njegovo vrsto in namenom v dobri
         veri vgradil, preden se je pokazala napaka, bodisi odstraniti to blago iz stvari, v katero je bilo vgrajeno, in vanjo vgraditi
         nadomestno blago bodisi nositi stroške, ki so nujni za to odstranitev in za vgraditev nadomestnega blaga. Ta obveznost prodajalca
         ni odvisna od tega, ali se je ta s prodajno pogodbo zavezal, da bo vgradil sprva kupljeno potrošniško blago.

       Možnost prodajalca, da zavrne plačilo nesorazmernih stroškov odstranitve blaga z napako in vgraditve novega blaga
      63      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v zadevi C-65/09 v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(3), prvi in drugi pododstavek,
         Direktive razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi na podlagi nacionalnega prava prodajalec lahko zavrnil zamenjavo blaga,
         ki ni v skladu s pogodbo, ker mu ta zamenjava zaradi obveznosti odstranitve tega blaga iz stvari, v katero je bilo vgrajeno,
         in obveznosti vgraditve nadomestnega blaga v to stvar, povzroča nesorazmerne stroške glede na vrednost, ki bi jo imelo blago,
         če bi bilo v skladu s pogodbo, in pomen neskladnosti s pogodbo.

      64      Družba Gebr. Weber ter nemška in avstrijska vlada menita, da je na to vprašanje treba odgovoriti nikalno. Cilj Direktive naj
         tako ne bi mogel biti, da se prodajalcu naložijo ekonomsko nerazumni stroški, če obstaja samo en način uskladitve s pogodbo.
         Besedilo navedenega člena 3(3) naj prav tako ne bi vsebovalo tega primera. Poleg tega je glede na sistematiko tega člena v
         takem primeru še bolj utemeljeno uporabiti merila, navedena v njegovem odstavku 3, drugi pododstavek, ki naj ne bi bila navedena
         izčrpno. Poleg tega, čeprav je res, da bi bila primerjava s stroški alternativnega sredstva gotovo nemogoča, bi morebitno
         nesorazmernost bilo mogoče preveriti na podlagi drugih meril, določenih v tem pododstavku. Sicer pa je glede na namen te določbe,
         ki je varstvo prodajalca pred nerazumnimi ekonomskimi neprijetnostmi, to določbo treba razlagati tako, da zagotavlja tako
         varstvo tudi, če alternativno sredstvo ne obstaja.

      65      V nasprotju s tem se belgijska, španska in poljska vlada ter Komisija zavzemajo za pritrdilen odgovor na navedeno vprašanje.
         Zatrjujejo, da iz besedila člena 3(3), drugi pododstavek, Direktive jasno izhaja, da se ta nanaša zgolj na relativno nesorazmernost,
         kar potrjuje tudi uvodna izjava 11 Direktive. Cilj navedene določbe naj bi bil izogniti se temu, da bi potrošnik lahko zlorabil
         svoje pravice s tem, da bi od prodajalca zahteval en način vzpostavitve skladnosti s pogodbo, medtem ko bi se drug način izkazal
         za manj dragega za prodajalca in bi imel isti rezultat. Medtem ko naj bi bil namen dveh načinov vzpostavitve skladnosti s
         pogodbo zagotavljanje istih interesov potrošnika, in sicer izpolnitev pogodbenih obveznosti in možnost razpolaganja z blagom,
         ki je v skladu s pogodbo, naj subsidiarni sredstvi, in sicer znižanje kupnine ali odstop od pogodbe, ne bi omogočali ohranitve
         teh istih interesov. Če bi prodajalec lahko zavrnil edino mogoče sredstvo zaradi njegove absolutne nesorazmernosti, bi potrošnik
         lahko razpolagal le z navedenima subsidiarnima sredstvoma, kar bi bilo v nasprotju s sistematiko navedenega člena 3, ki daje
         prednost ohranjanju vzajemnih obveznosti iz prodajne pogodbe in cilju Direktive, ki je zagotavljanje visoke ravni varstva
         potrošnika. Komisija kljub temu dodaja, da ni izključeno, da bi v posebnih primerih, v katerih bi edino mogoče sredstvo pomenilo
         bistveno nesorazmeren strošek glede na interes potrošnika za uporabo sredstva, lahko šlo za primer nemožnosti v smislu člena
         3(3), prvi pododstavek, Direktive.

      66      V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 3(3), prvi pododstavek, Direktive določa, da potrošnik lahko od prodajalca najprej
         zahteva neodplačno popravilo ali neodplačno zamenjavo blaga, razen če je to nemogoče ali nesorazmerno.

      67      Navedeni člen 3(3), drugi pododstavek, pojasnjuje, da se sredstvo šteje za nesorazmerno, če v primerjavi z drugim sredstvom
         prodajalcu povzroči nesprejemljive stroške, pri čemer se upoštevajo vrednost, ki bi jo blago imelo v primeru skladnosti, pomen
         neskladnosti s pogodbo in vprašanje, ali bi lahko potrošnik brez znatnih neprijetnosti uporabil drugo sredstvo.

      68      Tako je treba ugotoviti, da čeprav je člen 3(3), prvi pododstavek, Direktive načeloma formuliran dovolj odprto, da bi lahko
         vključeval tudi absolutno nesorazmernost, navedeni člen 3(3), drugi pododstavek, izraz „nesorazmeren“ opredeljuje izključno
         v primerjavi z drugim sredstvom, tako da ta izraz vključuje zgolj relativno nesorazmernost. Poleg tega iz besedila in sistematike
         člena 3(3) Direktive jasno izhaja, da se ta člen nanaša na sredstvi, ki sta najprej določeni, in sicer na popravilo ali zamenjavo
         blaga, ki ni v skladu s pogodbo.

      69      Te ugotovitve so podprte z uvodno izjavo 11 Direktive, v kateri je navedeno, da je sredstvo nesorazmerno, če v primerjavi
         z drugim sredstvom povzroči nesorazmerne stroške, in da je pri določitvi nesorazmernosti stroškov odločilno, ali so stroški
         znatno višji kakor pri drugem sredstvu.

      70      Čeprav je res, kot zatrjujeta družba Gebr. Weber in nemška vlada, da so nekatere jezikovne različice te uvodne izjave 11,
         med drugim tudi nemška različica, nekoliko dvoumne, ko se na „druga sredstva“ sklicujejo v množini, pa na podlagi veliko drugih
         jezikovnih različic, kot so angleška, francoska, italijanska, nizozemska in portugalska, ni mogoče dvomiti v to, da se je
         zakonodajalec v navedeni uvodni izjavi – tako kot v členu 3(3) Direktive – ki je v vseh jezikovnih različicah, vključno z
         nemško, formulirana v ednini – nameraval sklicevati zgolj na sredstvo, ki ga ta določba najprej določa, in sicer na popravilo
         ali zamenjavo blaga, ki ni v skladu s pogodbo.

      71      Zato se zdi, da je zakonodajalec Unije prodajalcu želel dati pravico, da zavrne popravilo ali zamenjavo blaga z napako zgolj,
         če bi to bilo nemogoče ali relativno nesorazmerno. Če se zgolj eno od teh dveh sredstev izkaže za mogoče, prodajalec torej
         ne more zavrniti edinega sredstva, s katerim je mogoče vzpostaviti skladnost blaga s pogodbo.

      72      Kot so poudarile belgijska in poljska vlada ter Komisija, ta izbira zakonodajalca Unije, ki je razvidna iz člena 3(3), drugi
         pododstavek, Direktive izhaja iz dejstva, da Direktiva v interesu obeh pogodbenih strank daje prednost izpolnitvi pogodbe
         s sredstvoma, ki ju najprej določa, pred odstopom od pogodbe ali znižanjem kupnine. To izbiro je poleg tega mogoče pojasniti
         z okoliščino, da zadnjenavedeni subsidiarni sredstvi praviloma ne omogočata zagotovitve iste ravni varstva potrošnika kot
         vzpostavitev skladnosti blaga s pogodbo.

      73      Čeprav člen 3(3), drugi pododstavek, Direktive nasprotuje temu, da bi nacionalna zakonodaja prodajalcu dala pravico, da zaradi
         absolutne nesorazmernosti edinega mogočega sredstva to zavrne, ta člen kljub temu omogoča učinkovito varstvo legitimnih finančnih
         interesov prodajalca, ki – kot je bilo ugotovljeno v točki 58 te sodbe – obstaja poleg varstva iz členov 4 in 5 Direktive.

      74      V zvezi s tem je treba poudariti, da zlasti glede posebnega položaja, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče in v katerem
         so stroški zamenjave blaga z napako – ki je edino mogoče sredstvo – nesorazmerni, ker je bilo treba blago, ki ni bilo v skladu
         s pogodbo, odstraniti iz stvari, v katero je bilo vgrajeno, in vgraditi nadomestno blago, člen 3(3) Direktive ne nasprotuje
         temu, da se pravica potrošnika do povračila stroškov odstranitve blaga z napako in vgraditve nadomestnega blaga po potrebi
         omeji na znesek, ki je sorazmeren z vrednostjo, ki bi jo imelo blago, če bi bilo v skladu s pogodbo, in s pomenom neskladnosti
         s pogodbo. Taka omejitev namreč ne vpliva na pravico potrošnika, da zahteva zamenjavo blaga, ki ni v skladu s pogodbo.

      75      V okviru tega je treba poudariti, da je namen navedenega člena 3 vzpostaviti pravično ravnotežje med interesi potrošnika in
         interesi prodajalca s tem, da se potrošniku kot šibkejši pogodbeni stranki zagotovi popolno in učinkovito varstvo pred nepravilno
         izpolnitvijo pogodbenih obveznosti prodajalca, pri čemer pa je treba upoštevati ekonomske interese prodajalca.

      76      Predložitveno sodišče mora torej pri presoji, ali je v zadevi v postopku v glavni stvari treba omejiti pravico potrošnika
         do povračila stroškov odstranitve blaga, ki ni v skladu s pogodbo, in vgraditve nadomestnega blaga, upoštevati vrednost, ki
         bi jo imelo blago, če bi bilo v skladu s pogodbo, in pomen neskladnosti s pogodbo ter cilj Direktive, ki je zagotavljanje
         visoke ravni varstva potrošnikov. Možnost take omejitve v praksi torej ne sme povzročiti, da se pravici potrošnika do povračila
         teh stroškov odvzame vsebina, če je potrošnik v dobri veri vgradil blago z napako v skladu z njegovo vrsto in namenom, preden
         se je pokazala napaka.

      77      Nazadnje, če bi omejili pravico do povračila navedenih stroškov, bi bilo treba potrošniku dati možnost, da namesto zamenjave
         blaga, ki ni v skladu s pogodbo, v skladu s členom 3(5), zadnja alinea, Direktive zahteva znižanje kupnine ali odstopi od
         pogodbe, ker to, da je potrošnik lahko dosegel skladnost blaga z napako zgolj tako, da je nosil del stroškov, zanj pomeni
         znatno neprijetnost.

      78      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba člen 3(3) Direktive razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi nacionalna zakonodaja
         prodajalcu dala pravico, da zavrne edino mogoče sredstvo, in sicer zamenjavo blaga, ki ni v skladu s pogodbo, ker mu ta zamenjava,
         zaradi katere je treba to blago odstraniti iz stvari, v katero je bilo vgrajeno, in vanj vgraditi nadomestno blago, povzroča
         nesorazmerne stroške glede na vrednost, ki bi jo imelo blago, če bi bilo v skladu s pogodbo, in pomen neskladnosti s pogodbo.
         Vendar ta določba ne nasprotuje temu, da je v takem primeru pravica potrošnika do povračila stroškov odstranitve blaga z napako
         in vgraditve nadomestnega blaga omejena s tem, da prodajalec prevzame zgolj sorazmerne stroške.

       Stroški
      79      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenima sodiščema, ti odločita
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 3(2) in (3) Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega
            blaga in z njim povezanih garancij je treba razlagati tako, da mora prodajalec, kadar je z zamenjavo vzpostavljena skladnost
            blaga, ki ni v skladu s pogodbo in ki ga je potrošnik v skladu z njegovo vrsto in namenom v dobri veri vgradil, preden se
            je pokazala napaka, bodisi odstraniti to blago iz stvari, v katero je bilo vgrajeno, in vanjo vgraditi nadomestno blago bodisi
            nositi stroške, ki so nujni za to odstranitev in za vgraditev nadomestnega blaga. Ta obveznost prodajalca ni odvisna od tega,
            ali se je ta s prodajno pogodbo zavezal, da bo vgradil sprva kupljeno potrošniško blago.
      2.      Člen 3(3) Direktive 1999/44 je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi nacionalna zakonodaja prodajalcu dala pravico,
            da zavrne edino mogoče sredstvo, in sicer zamenjavo blaga, ki ni v skladu s pogodbo, ker mu ta zamenjava, zaradi katere je
            treba to blago odstraniti iz stvari, v katero je bilo vgrajeno, in vanj vgraditi nadomestno blago, povzroča nesorazmerne stroške
            glede na vrednost, ki bi jo imelo blago, če bi bilo v skladu s pogodbo, in pomen neskladnosti s pogodbo. Vendar ta določba
            ne nasprotuje temu, da je v takem primeru pravica potrošnika do povračila stroškov odstranitve blaga z napako in vgraditve
            nadomestnega blaga omejena s tem, da prodajalec prevzame zgolj sorazmerne stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 13. decembra 2007. # Tamara Diomede Basili proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Ničnostna tožba. # Zadeva F-108/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 13. decembra 2007
      Zadeva F-108/06
      Tamara Diomede Basili
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Ocenjevalno obdobje 2004 – Ničnostna tožba – Predstavniki zaposlenih – Mnenje ad hoc skupine“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero T. Diomede Basili predlaga razglasitev ničnosti njenega kariernega
         ocenjevalnega poročila za obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2004.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo – Sestava – Uradniki, ki opravljajo naloge zastopanja zaposlenih
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga II, člen 1, šesti odstavek)
      2.      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo – Sestava
      1.      Čeprav se morajo ocenjevalci in potrjevalci na podlagi člena 6(3)(c) Splošnih določb za izvajanje člena 43 Kadrovskih predpisov,
         ki jih je sprejela Komisija, posvetovati z ad hoc skupino in upoštevati njeno mnenje pri pripravi kariernega ocenjevalnega poročila uradnika, ki opravlja naloge zastopanja
         zaposlenih, se jim ni treba ravnati po tem mnenju. Če se ne ravnajo po njem, morajo pojasniti razloge, iz katerih se ga niso
         držali.

      Poleg tega iz nobene določbe Kadrovskih predpisov ali Splošnih določb za izvajanje ne izhaja, da bi bila ocenjevalec in potrjevalec
         zaradi obveznosti, da upoštevata mnenje ad hoc skupine, prisiljena uradniku podeliti posebne točke poleg tistih, s katerimi ocenita dejavnosti, ki jih opravlja na svojem
         delovnem mestu.

      Taka obveznost ne izhaja implicitno niti iz člena 1, zadnji odstavek, Priloge II h Kadrovskim predpisom, po katerem uradnik
         ne more utrpeti škode zaradi opravljanja nalog zastopanja zaposlenih.

      (Glej točke 37, 38 in 47.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 25. oktober 2005, Fardoom in Reinard proti Komisiji, T‑43/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑329 in II‑1465, točka 87;
         17. maj 2006, Lavagnoli proti Komisiji, T‑95/04, neobjavljena v ZOdl. JU, točka 84.

      2.      Pravila iz Splošnih določb za izvajanje člena 43 Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejela Komisija, v zvezi z razdelitvijo
         pristojnosti za opravljanje nalog ocenjevalca, potrjevalca in drugostopenjskega ocenjevalca v postopku ocenjevanja uradnika
         so pravila notranje organizacije institucije. Odstopanje od teh pravil bi lahko povzročilo ničnost dejanja, ki ga je storila
         uprava, samo, če bi tako odstopanje lahko poseglo v eno od zagotovil, ki jih uradnikom dajejo Kadrovski predpisi, ali kršilo
         pravila o dobrem upravljanju na področju upravljanja zaposlenih.

      (Glej točko 61.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 30. maj 1973, De Greef proti Komisiji, 46/72, Recueil, str. 543, točka 18; Drescig proti Komisiji, 49/72, Recueil,
         str. 565, točka 10;

      Sodišče prve stopnje: 7. februar 2007, Caló proti Komisiji, združeni zadevi T‑118/04 in T‑134/04, še neobjavljena v ZOdl.
         JU, točki 67 in 68.


Sodba Sodišča z dne 21. marca 1974. # Irska proti Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva 151-73.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 19. novembra 2009.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. zoo proti Urad Evropske unije za intelektualno lastnino.#Združeni zadevi T-425/07 in T-426/07.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 19. novembra 2009 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Prijavi figurativnih znamk Skupnosti 100 in 300 — Izjava o obsegu varstva — Člen 38(2) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 37(2) Uredbe (ES) št. 207/2009) — Neobstoj razlikovalnega učinka“
      V združenih zadevah T-425/07 in T-426/07,

         Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o. o., s sedežem v Częstochowi (Poljska), ki jo zastopa D. Rzążewska, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata O. Montalto in K. Zajfert, zastopnika,
      tožena stranka,
      zaradi tožb zoper odločbi četrtega odbora za pritožbe (UUNT) z dne 3. septembra 2007 (zadevi R 1274/2006-4 in R 1275/2006-4) glede prijav za registracijo figurativnih znamk 100 in 300 kot znamk Skupnosti,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi I. Pelikánová, predsednica senata, K. Jürimäe, sodnica, in S. Soldevila Fragoso (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: K. Pocheć, administratorka,
      na podlagi tožb, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 16. novembra 2007,
      na podlagi odgovorov na tožbi, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 21. februarja 2008,
      na podlagi sklepa z dne 27. februarja 2008 o združitvi zadev T-425/07 in T-426/07 za pisni in ustni postopek,
      na podlagi sklepa z dne 29. aprila 2009 o združitvi zadev T-425/07 in T-426/07 za sodbo,
      na podlagi obravnave z dne 26. novembra 2008
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, družba Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o. o., je 15. junija 2004 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila dve prijavi za registracijo blagovnih znamk Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomestila jo je Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

               2

               Znamki, za kateri je bila zahtevana registracija, sta figurativna znaka 100 in 300, prikazana spodaj:

               3

               Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija znamk, spadajo v razrede 16, 28 in 41 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in so opisani za vsak razred tako:

                        —

                        „plakati (posterji); albumi; knjižice; revije; formularji (tiskani); tiskovine; časopisi; koledarji; križanke; rebusi“ iz razreda 16;

                        —

                        „manipulativne miselne igre; uganke; sestavljanke“ iz razreda 28;

                        —

                        „organizacija tekmovanj; izdaja besedil“ iz razreda 41.

               4

               Preizkuševalec je z dopisom z dne 4. aprila 2006 tožečo stranko obvestil, da znakov na podlagi člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 207/2009) ni mogoče registrirati za vse zadevne proizvode. Tožeča stranka je v odgovoru z dne vztrajala pri svojem stališču.

               5

               Preizkuševalec je 9. avgusta 2006 na podlagi člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94 zavrnil registracijo znakov 100 in 300 za te proizvode:

                        —

                        „plakati (posterji); knjižice; revije; tiskovine; časopisi“ iz razreda 16;

                        —

                        „manipulativne miselne igre; uganke; sestavljanke“ iz razreda 28.

                  Preizkuševalec je presodil, da sta ta znaka opisna, česar ne spremenijo niti uporabljene barve niti uporabljeni grafični elementi.

               6

               Tožeča stranka je 27. septembra 2006 vložila pritožbi zoper odločbi preizkuševalca.

               7

               Predsednik četrtega odbora za pritožbe je 22. februarja 2007 v skladu s členom 38(2) Uredbe št. 40/94 (postal člen 37(2) Uredbe št. 207/2009) od tožeče stranke zahteval, naj v roku dveh mesecev navede, da odklanja izključno pravico na številkah 100 in 300, vsebovanih v prijavljenih znamkah. Tožeča stranka je v dveh dopisih z dne zavrnila zahtevano navedbo, pri čemer se je sklicevala na to, da je številke mogoče registrirati. Odbor za pritožbe je zato z odločbama z dne (v nadaljevanju: izpodbijani odločbi) pritožbi zavrnil.

         Predlogi strank

               8

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijani odločbi v celoti razveljavi;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               9

               UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbi zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               10

               Tožeča stranka najprej navaja svoja opažanja o tem, da je številke mogoče registrirati, in v utemeljitev tožbe v bistvu navaja tri razloge. Prvi razlog se nanaša na kršitev člena 38(2), drugi na kršitev člena 7(1)(c) in tretji na kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

         Uvodne ugotovitve

      Trditve strank

               11

               Tožeča stranka navaja, da člen 4 Uredbe št. 40/94 (postal člen 4 Uredbe št. 207/2009) vsebuje splošno načelo, na podlagi katerega je mogoče številke registrirati kot znamke, in da ni nobenega razloga, zaradi katerega številk ne bi bilo mogoče uporabiti na trgu za razlikovanje med proizvodi ali storitvami različnih konkurentov.

               12

               UUNT meni, da je to načelo sicer pravilno, vendar se nanaša le na abstraktno zmožnost številk za razlikovanje proizvodov in storitev na trgu. Ta abstraktna zmožnost naj bi bila sicer nujen, vendar nezadosten pogoj za registracijo, saj morajo znaki zadostiti tudi zahtevam iz člena 7 Uredbe št. 40/94.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               13

               Iz besedila člena 4 Uredbe št. 40/94 je jasno razvidno, da je mogoče številke registrirati kot znamke Skupnosti.

               14

               Kljub temu pa mora vsak znak, da bi lahko bil registriran, izpolnjevati pogoje iz člena 7 Uredbe št. 40/94, ki preprečuje registracijo znakov, ki jih potrošnik ne more zaznati kot označbo tržnega izvora proizvodov ali storitev, na katere se nanaša prijava za registracijo (sodba Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2008 v zadevi Hartmann proti UUNT (E), T-302/06, neobjavljena v ZOdl., točki 29 in 30). Številka je lahko torej registrirana kot znamka Skupnosti le, če ima v zvezi z izdelki in storitvami iz prijave za registracijo razlikovalni učinek in če ni le preprost opis teh proizvodov in storitev.

         Prvi tožbeni razlog – kršitev člena 38(2) Uredbe št. 40/94

      Trditve strank

               15

               Tožeča stranka navaja, da je zahteva po navedbi odklonitve uveljavljanja izključne pravice katerega koli elementa prijavljenih znamk neutemeljena, saj imajo vsi elementi omenjenih znamk, zlasti številčna elementa „100“ in „300“, razlikovalni učinek. Poleg tega pojasnjuje, da bi – tudi če kateri izmed teh elementov ne bi imel razlikovalnega učinka – le-tega pridobil v povezavi z drugimi znaki, saj je po sodni praksi Sodišča razlikovalni učinek znamk treba presojati na podlagi celotnega vtisa teh elementov.

               16

               Tožeča stranka prav tako navaja tudi prejšnjo registracijo znakov 100 in 200, katerih grafična podoba je bila manj izdelana kot grafična podoba prijavljenih znamk in zaradi katere je ravnala z zaupanjem v pravo in razlago UUNT v tisti zadevi.

               17

               UUNT predlaga zavrnitev tožbenega razloga.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               18

               Če blagovna znamka vsebuje element, ki nima razlikovalnega učinka, in če bi vključitev omenjenega elementa v blagovno znamko povzročila dvome glede obsega varstva blagovne znamke, lahko UUNT na podlagi člena 38(2) Uredbe št. 40/94 kot pogoj za registracijo omenjene blagovne znamke zahteva, naj prijavitelj navede, da odklanja vsako izključno pravico do takšnega elementa.

               19

               Namen teh navedb, v praksi imenovanih „disclaimers“, je poudariti dejstvo, da izključna pravica, ki je priznana nosilcu znamke, ne obsega tudi elementov brez razlikovalnega učinka, ki jih znamka vsebuje. Tako potencialni prijavitelji vedo, da ostajajo na voljo elementi prijavljene znamke brez razlikovalnega učinka, na katere se nanaša taka navedba.

               20

               Vsebino člena 38 Uredbe št. 40/94 podrobneje določa pravilo 11(2) in (3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1). Zlasti pravilo 11(3) Uredbe št. 2868/95 navaja posledice nepredložitve navedbe, ki jo zahteva UUNT. Če prijavitelj v določenem roku ne predloži navedbe, ki jo zahteva UUNT, lahko ta zavrne celotno prijavo ali njen del.

               21

               V tej zadevi je potrebno ugotoviti, ali je odbor za pritožbe pravilno ugotovil – da bi lahko tožeči stranki očital nepredložitev navedbe na podlagi člena 38(2) Uredbe št. 40/94 – prvič, da elementa „100“ in „300“ prijavljenih znamk nimata razlikovalnega učinka, in, drugič, da bi njuna vključitev v prijavljeni znamki povzročila dvome o obsegu njunega varstva.

               22

               Prvič, glede elementov prijavljene znamke brez razlikovalnega učinka je treba pojasniti, da se je odbor za pritožbe delno skliceval na svojo odločbo z dne 7. avgusta 2006 (zadeva R 447/2006-4) glede prijave za registracijo besedne znamke 1000 (točki 18 izpodbijanih odločb). Glede tega je treba poudariti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso odločitev šteje za dovolj obrazloženo, če izrecno napotuje na drugi dokument, posredovan tožeči stranki, kot je bilo to v tej zadevi (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Reber proti UUNT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, ZOdl., str. II-1927, točka 48 in navedena sodna praksa).

               23

               V odločbi z dne 7. avgusta 2006 je odbor za pritožbe v bistvu presodil, da bi se lahko številka 1000 uporabljala za označevanje vsebine brošur in revij iz razreda 16. Odbor za pritožbe se je na to odločitev skliceval, da bi v obravnavani zadevi potrdil, da lahko elementi „100“ in „300“ označujejo količino, vsebino ali izdajo zadevnih proizvodov iz razreda 16. Med drugim je presodil, da bi lahko ti elementi označevali tudi različne sestavine zadevnih proizvodov iz razreda 28.

               24

               Čeprav ni odbor za pritožbe glede tega nič navedel, je treba šteti, da se ti proizvodi nanašajo na širšo javnost. Glede na to, da sta številki 100 in 300 razumljivi v vseh jezikih Skupnosti, sestavljajo upoštevno javnost povprečni potrošniki zadevnih proizvodov v celotni Evropski skupnosti.

               25

               Številki 100 in 300 se v obravnavani zadevi nanašata na količino in jih bo povprečni potrošnik takoj in brez nadaljnjega razmišljanja zaznal kot opis lastnosti zadevnih proizvodov, zlasti količine plakatov v paketu, količine strani v reviji ali količine sestavnih delov sestavljank in ugank, ki določa stopnjo njihove težavnosti, kar je tudi bistvena lastnost pri sprejetju odločitve o nakupu. Upoštevna javnost bo torej te številčne elemente zaznala kot informacije o zadevnem proizvodu, in ne kot oznako izvora zadevnih proizvodov.

               26

               Te ugotovitve ne morejo izpodbiti argumenti tožeče stranke o sodni praksi Sodišča glede presoje razlikovalnega učinka kompleksnih znakov. Predmet obravnavane zadeve namreč ni presoja razlikovalnega učinka znamk, sestavljenih iz elementov, ki sami nimajo razlikovalnega učinka. Predmet je presoja razlikovalnega učinka teh elementov, da bi se izognili razširitvi njihovega obsega na izključne pravice, ki izhajajo iz znamk. Za presojo razlikovalnega učinka elementov prijavljenih znamk na podlagi člena 38(2) Uredbe št. 40/94 tako ni treba, da se razlikovalni učinek nanaša na celoten vtis zadevnih znamk, temveč zadostuje, da se nanaša na elemente, ki jih sestavljajo.

               27

               Drugič, glede obstoja dvomov v zvezi z obsegom varstva je odbor za pritožbe v točkah 19 izpodbijanih odločb potrdil, da ni bilo mogoče ugotoviti, kateri element prijavljenih znamk bo določal razlikovalni pomen omenjenih znamk, kar bi lahko povzročilo dvome o obsegu zagotovljenega varstva. V obravnavani zadevi so namreč figurativni elementi prijavljenih znamk, torej barve, okvirji, trakovi in uporabljeni tisk, preveč preprosti, da bi vplivali na zaznavo potrošnikov. Nasprotno številke kot edini besedni elementi pritegnejo pozornost upoštevnih potrošnikov, poleg tega pa imajo prevladujoče mesto pri vtisu, ki ga ustvarjajo prijavljene znamke.

               28

               Če za registracijo prijavljenih znamk ne bi bili potrebni nobeni pogoji, bi lahko nastal vtis, da se izključne pravice nanašajo tudi na elementa „100“ in „300“, kar bi preprečilo njuno uporabo v drugih znamkah. Iz tega izhaja, da je odbor za pritožbe pravilno presodil, da bi vključitev teh znakov v prijavljenih znamkah lahko povzročila dvom o obsegu zagotovljenega varstva.

               29

               Z dopisoma z dne 15. junija 2007 je tožeča stranka torej zavrnila navedbi, s katerima bi odklonila uveljavljanje izključne pravice do teh elementov, s tem da je zatrjevala, da je številki 100 in 300 mogoče registrirati. Ta dopisa sta prispela po izteku dvomesečnega roka, ki ga je določil predsednik odbora za pritožbe, ob tem pa tožeča stranka, kljub njenim navedbam na obravnavi, ni uspela dokazati, da ji je bilo odobreno podaljšanje roka. Tožeča stranka ni predložila navedb iz člena 38(2) Uredbe št. 40/94 in pravila 11(2) Uredbe št. 2868/95, zato je odbor za pritožbe na podlagi pravila 11(3) Uredbe št. 2868/95 pravilno zavrnil registracijo prijavljenih znamk.

               30

               Te ugotovitve ne more izpodbiti argument tožeče stranke, da je UUNT kot znamki Skupnosti za proizvode iz razredov 16 in 28 registriral znaka 100 in 200, katerih grafična podoba je bila manj izdelana kot grafična podoba prijavljenih znamk. Pri tem je treba spomniti, da je treba zakonitost odločb odbora za pritožbe presojati samo na podlagi Uredbe št. 40/94, in ne na podlagi prakse odločanja UUNT (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 21. aprila 2004 v zadevi Concept proti UUNT (ECA), T-127/02, Recueil, str. II-1113, točka 71, in z dne v združenih zadevah Euro-Information proti UUNT (CYBERCREDIT, CYBERGESTION, CYBERGUICHET, CYBERBOURSE in CYBERHOME), T-211/06, T-213/06, T-245/06, T-155/07 in T-178/07, neobjavljena v ZOdl., točka 44). Iz ustaljene sodne prakse poleg tega izhaja – če bi bilo mogoče ta argument razumeti kot kršitev načela enakega obravnavanja – da je mogoče to načelo uveljavljati le glede spoštovanja načela zakonitosti, na podlagi katerega ne more nihče v svojo korist uveljavljati nezakonitosti, ki je bila storjena v korist tretjemu (sodbi Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE), T-106/00, Recueil, str. II-723, točka 67, in z dne v zadevi Camper proti UUNT – JC (BROTHERS by CAMPER), T-43/05, neobjavljena v ZOdl., točke od 93 do 95).

               31

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.

               32

               Ker odbor za pritožbe izpodbijanih odločb ni utemeljeval z neobstojem razlikovalnega učinka in z opisnostjo prijavljenih znamk glede splošnega vtisa, ki ga ustvarjata, ampak z dejstvom, da vsebujeta elemente, zaradi katerih se uporablja člen 38(2) Uredbe št. 40/94, sta drugi in tretji tožbeni razlog, ki se nanašata na kršitev členov 7(1)(b) in 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, brezpredmetna.

               33

               Zato je treba tožbi v celoti zavrniti.

         Stroški

               34

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožbi se zavrneta.

                           2.

                           Družbi Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o. o. se naloži plačilo stroškov.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 19. novembra 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: poljščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 12. decembra 2007. # Carlo Pagliacci proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Splošni javni natečaj. # Zadeva T-307/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (sodnik posameznik)
      z dne 12. decembra 2007
      Zadeva T-307/04
      Carlo Pagliacci
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Splošni javni natečaj – Nevpis na rezervni seznam – Kršitev splošnih razpisnih pogojev – Zahtevane diplome in delovne izkušnje“
      Predmet: Tožba zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije natečaja COM/A/1/02, ki je po opravljenih preizkusih
         znanja tožeči stranki dodelila oceno, ki ni zadostovala za njeno uvrstitev na seznam oseb, ki so bile izbrane na natečaju.

      Odločitev: Odločba natečajne komisije natečaja COM/A/1/02, ki je po opravljenih preizkusih znanja Carlu Pagliacciju dodelila oceno, ki
         ni zadostovala za njegovo uvrstitev na seznam oseb, ki so bile izbrane na natečaju, se razglasi za nično. Komisiji se naloži
         plačilo stroškov.

      Povzetek
      Uradniki – Javni natečaj – Natečaji na podlagi kvalifikacij in preizkusov – Pogoji za pristop
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III, člen 1)
      Natečajna komisija natečaja na podlagi kvalifikacij in preizkusov je pristojna, da v vsakem posameznem primeru oceni, ali
         predložene diplome ali poklicne izkušnje vsakega kandidata ustrezajo ravni, zahtevani v Kadrovskih predpisih in razpisu natečaja.
         Natečajna komisija ima v zvezi s tem široko diskrecijsko pravico, Sodišče prve stopnje pa mora samo preveriti, ali pri izvajanju
         te pravice ni storjena očitna napaka.

      Vendar natečajno komisijo kljub njeni diskrecijski pravici zavezuje besedilo razpisa natečaja, kakor je bilo objavljeno. Natečajna
         komisija zato stori očitno napako pri presoji, ko pristop k natečaju dovoli kandidatu, čigar diploma o končanem izobraževanju
         ne izpolnjuje pogojev iz razpisa natečaja.

      (Glej točke od 36 do 38 in 43.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 28. november 1991, Van Hecken proti ESO, T‑158/89, Recueil, str. II‑1341, točka 22; Sodišče
         prve stopnje, 11. februar 1999, Mertens proti Komisiji, T‑244/97, RecFP, str. I‑A‑23 in II‑91, točka 44; Sodišče prve stopnje,
         21. november 2000, Carrasco Benítez proti Komisiji, T‑214/99, RecFP, str. I‑A‑257 in II‑1169, točka 69; Sodišče prve stopnje,
         13. marec 2002, Bal proti Komisiji, T‑139/00, RecFP, str. I‑A‑33 in II‑139, točka 35; Sodišče prve stopnje, 13. marec 2002,
         Martínez Alarcón in drugi proti Komisiji, združene zadeve T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 in T‑364/00, RecFP, str. I‑A‑37 in
         II‑161, točka 61 in navedena sodna praksa; Sodišče prve stopnje, 28. november 2002, Pujals Gomis proti Komisiji, T‑332/01,
         RecFP, str. I‑A‑233 in II‑1155, točke od 39 do 41; Sodišče prve stopnje, 11. maj 2005, de Stefano proti Komisiji, T‑25/03,
         ZOdl. JU, str. I‑A‑125 in II‑573, točka 34 in navedena sodna praksa.