title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 28. oktobra 2010.#Kraljevina Španija proti Evropski komisiji.#EKUJS - Jamstveni oddelek - Izdatki, izključeni iz financiranja Skupnosti - Pomoči za proizvodnjo, namenjene predelovalcem paradižnika - Nenapovedani pregledi v ustreznih obdobjih - Sorazmernost.#Zadeva T-227/07.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 28. oktobra 2010 – Španija proti Komisiji
      (Zadeva T-227/07)
      „EKUJS – Jamstveni oddelek – Izdatki, izključeni iz financiranja Skupnosti – Pomoči za proizvodnjo, namenjene predelovalcem paradižnika – Nenapovedani pregledi v ustreznih obdobjih – Sorazmernost“
      1.                     Kmetijstvo – EKUJS – Potrditev obračuna – Zavrnitev kritja izdatkov, nastalih zaradi nepravilnosti pri uporabi predpisov Skupnosti
            – Izpodbijanje s strani zadevne države članice – Dokazno breme – Razporeditev med Komisijo in državo članico (Uredba Sveta
            št. 729/70) (Glej točke od 36 do 39.)
      2.                     Kmetijstvo – EKUJS – Dodelitev pomoči in premij – Obveznost držav članic, da organizirajo učinkovit upravni nadzor in nadzor
            na kraju samem – Nenapovedani pregledi v ustreznih obdobjih – Pojem – Zahteva, da ne sme biti vnaprej znano, da bo v nekem
            obdobju prišlo do nadzora ali da do njega ne bo prišlo (Uredba Komisije št. 1535/2003, člena 28 in 31) (Glej točki 64 in 65.)
      3.                     Akti institucij – Uredbe – Uredba, ki določa posebne ukrepe nadzora – Neobstoj proste presoje držav članic – Neizvršitev –
            Utemeljitev – Boljša učinkovitost drugega nadzornega sistema – Nedopustnost (Uredba Komisije št. 1535/2003) (Glej točki 70
            in 101.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije 2007/243/CE z dne 18. aprila 2007 o izključitvi nekaterih izdatkov
                  držav članic iz naslova Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) iz financiranja
                  Skupnosti (UL L 106, str. 55).

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 12. decembra 1996. # Association Internationale des Utilisateurs de Fils de Filaments Artificiels et Synthétiques et de Soie naturelle (AIUFFASS) in Apparel, Knitting & Textiles Alliance (AKT) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Državna pomoč - Dopustnost. # Zadeva T-380/94.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. septembra 2012.#Döhler Neuenkirchen GmbH proti Hauptzollamt Oldenburg.#Predlog za sprejem predhodne odločbe ki ga je vložilo / ki sta/so ga vložili Bundesfinanzhof.#Carinski zakonik Skupnosti – Uredba (EGS) št. 2913/92 – Člen 204(1)(a) – Postopek aktivnega oplemenitenja – Sistem odloga plačila – Nastanek carinskega dolga – Neizpolnitev obveznosti predložitve obračuna zaključka v predpisanem roku.#Zadeva C-262/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Carinski zakonik Skupnosti — Uredba (EGS) št. 2913/92 — Člen 204(1)(a) — Postopek aktivnega oplemenitenja — Sistem odloga plačila — Nastanek carinskega dolga — Neizpolnitev obveznosti predložitve obračuna zaključka v predpisanem roku“
      V zadevi C-262/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija) z odločbo z dne 30. marca 2010, ki je prispela na Sodišče 27. maja 2010, v postopku

         Döhler Neuenkirchen GmbH

      proti

         Hauptzollamt Oldenburg,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis (poročevalec) in D. Šváby, sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator, in A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. aprila 2011,
      na podlagi sklepa o ponovnem odprtju ustnega postopka z dne 25. oktobra 2011in obravnave z dne 1. decembra 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Döhler Neuenkirchen GmbH H. Bleier, odvetnik,

               —

               za Hauptzollamt Oldenburg A. Gessler, Oberregierungsrätin,

               —

               za češko vlado M. Smolek in V. Štencel, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo L. Bouyon in B.-R. Killmann, zastopnika,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. marca 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 204(1)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 648/2005 z dne 13. aprila 2005 (UL L 117, str. 13, v nadaljevanju: carinski zakonik).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Döhler Neuenkirchen GmbH (v nadaljevanju: Döhler) in Hauptzollamt Oldenburg (v nadaljevanju: Hauptzollamt) glede carinskega dolga pri uvozu, katerega plačilo se zahteva od družbe Döhler, ker je bil obračun zaključka glede blaga v postopku aktivnega oplemenitenja v obliki sistema odloga plačila predložen nadzornemu carinskemu uradu po izteku za to predpisanega roka.

         Pravni okvir

         Carinski zakonik

               3

               Postopek aktivnega oplemenitenja v obliki sistema odloga plačila je opredeljen v členu 114(1)(a) carinskega zakonika. Ta postopek omogoča, da se na carinskem območju Evropske unije v eni ali več operacijah oplemenitenja uporablja neskupnostno blago, namenjeno za ponovni izvoz s tega carinskega območja v obliki pridobljenih proizvodov, ne da bi bilo to blago zavezano plačilu uvoznih dajatev ali ukrepom trgovinske politike. V skladu z odstavkom 2(c) in (d) tega člena so pridobljeni proizvodi vsi proizvodi, ki nastanejo v operacijah oplemenitenja, med drugim transformacije blaga.

               4

               Člen 89(1) carinskega zakonika določa:
               „Odložni postopek z ekonomskim učinkom se zaključi, kadar je dodeljena nova carinsko dovoljena raba ali uporaba za blago, dano v ta postopek, ali za pridobljene ali predelane proizvode, dane v ta postopek.“

               5

               Člen 118(1) in (2) carinskega zakonika določa:
               „1   Carinski organi navedejo rok, v katerem morajo biti pridobljeni proizvodi izvoženi ali ponovno izvoženi ali jim mora biti dodeljena nova carinsko dovoljena raba ali uporaba. […]
               2.   Rok začne teči od dneva, ko je neskupnostno blago dano v postopek aktivnega oplemenitenja. Carinski organi lahko odobrijo podaljšanje, če imetnik dovoljenja predloži ustrezno utemeljen zahtevek.
               Zaradi poenostavitve se lahko odločijo, da se rok, ki začne teči v med koledarskim mesecem ali trimesečjem, poteče zadnji dan naslednjega koledarskega meseca oziroma trimesečja.“

               6

               Naslov VII carinskega zakonika „Nastanek carinskega dolga“ v poglavju 2 vsebuje določbe glede nastanka carinskega dolga. To poglavje med drugim zajema člene od 201 do 205, ki določajo dogodke, ki povzročijo nastanek carinskega dolga pri uvozu.

               7

               Člen 204(1) in (2) carinskega zakonika določa:
               „1.   Carinski dolg pri uvozu nastane:

                        a)

                        z neizpolnitvijo ene od obveznosti, ki izhaja za blago, zavezano uvoznim dajatvam, iz zadrževanja v začasni hrambi ali iz uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo blago dano,

                  ali
               […]
               v primerih, ki niso tisti [v zvezi z odstranitvijo blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora], razen če se dokaže, da te kršitve niso bistveno vplivale na pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka.
               2.   Carinski dolg nastane v trenutku, ko se obveznost, neizpolnitev katere povzroči nastanek carinskega dolga, preneha izpolnjevati […].“

         Izvedbena uredba

               8

               Evropska komisija je sprejela Uredbo (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 214/2007 z dne 28. februarja 2007 (UL L 62, str. 6, v nadaljevanju: izvedbena uredba).

               9

               Člen 496(m) izvedbene uredbe opredeljuje „rok za zaključek“ kot „rok, do katerega mora biti blagu ali izdelkom dodeljena nova dopustna carinsko dovoljena raba ali uporaba.“

               10

               Člen 521 iste izvedbene uredbe določa:Najpozneje ob poteku roka za zaključek, ne glede na to, ali se uporablja združevanje v skladu z drugim odstavkom člena 118(2) [carinskega] zakonika ali ne:
                        —

                        se v primeru aktivnega oplemenitenja (sistem odloga) […] v 30 dneh nadzornemu uradu predloži obračun zaključka,

                  […]
               Kadar to opravičujejo posebne okoliščine, lahko carinski organi podaljšajo ta rok tudi po izteku.Obračun ali zahtevek mora vsebovati naslednje podatke, če nadzorni urad ne odloči drugače:
                        (a)

                        referenčne podatke o dovoljenju;

                  […]

                        (e)

                        podatke o deklaracijah, s katerimi se uvozno blago daje v postopek;

                        (f)

                        vrsto in količino pridobljenih ali predelanih izdelkov ali blaga v nespremenjenem stanju in njim dodeljena carinsko dovoljena raba ali uporaba, vključno s podatki ustreznih deklaracij, druge carinske dokumentacije ali katerih koli drugih dokumentov, ki se nanašajo na zaključek in zaključne roke;

                  […]

                        (i)

                        znesek uvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, povrniti ali odpustiti, in po potrebi kakršnih koli kompenzacijskih obresti, ki jih je treba plačati. Kadar se znesek nanaša na uporabo člena 546, se podrobno navede;

                  […]
               3.   Nadzorni urad lahko sestavi obračun zaključka.“

               11

               Člen 546, prvi in drugi odstavek, izvedbene uredbe določa:
               „[V odločbi carinskih organov ob dovolitvi uporabe postopka] je določeno, ali so pridobljeni izdelki ali blago v nespremenjenem stanju lahko sproščeni v prosti promet brez carinske deklaracije, ne da bi posegali v prepovedi in omejitve. V tem primeru se šteje, da so sproščeni v prosti promet, če jim ob poteku roka za zaključek ni bila določena carinsko dovoljena raba ali uporaba.
               Za namene prvega pododstavka člena 218(1) [carinskega] zakonika se šteje, da je deklaracija za sprostitev v prosti promet vložena in sprejeta ter sprostitev odobrena v trenutku predložitve obračuna zaključka.“

               12

               Člen 859 izvedbene uredbe iz dela IV te uredbe, ki ureja carinski dolg, in natančneje iz naslova II tega dela „Nastanek dolga“ določa:
               „Za napake, ki so ostale brez bistvenih posledic za pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka iz člena 204(1) zakonika, se štejejo naslednje napake, pod pogojem, da:

                        —

                        ne predstavljajo poskusa odstranitve blaga izpod carinskega nadzora,

                        —

                        da ne vključujejo očitne malomarnosti udeleženega,

                        —

                        da so naknadno izpolnjene vse formalnosti, potrebne za ureditev položaja blaga:
                        […];

                                 9.

                                 v okviru aktivnega oplemenitenja in predelave pod carinskim nadzorom prekoračenje roka za predložitev obračuna zaključka pod pogojem, da bi se rok podaljšal, če bi zahtevali podaljšanje pravočasno;

                  […]“

               13

               V skladu s členom 860 izvedbene uredbe „carinski organi štejejo, da je nastal carinski dolg v skladu s členom 204(1) [carinskega] zakonika, razen če oseba, ki bi lahko bila carinski dolžnik, dokaže, da so izpolnjeni pogoji iz člena 859.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               14

               Družba Döhler Neuenkirchen je v prvem četrtletju leta 2006 uvozila koncentrate sadnih sokov, ki jih je predelala v postopku aktivnega oplemenitenja v obliki sistema odloga plačila, kot ji je bilo dovoljeno na podlagi dovoljenja, ki ji je bilo v ta namen izdano. V skladu s tem dovoljenjem se je rok za zaključek tega postopka iztekel v četrtem koledarskem četrtletju po tem, ko je bilo neskupnostno blago dano v ta postopek, to je 31. marca 2007. Iz spisa je tudi razvidno, da je to dovoljenje družbi Döhler dopuščalo, da predelano blago ali pridobljene proizvode sprosti v prosti promet brez carinske deklaracije.

               15

               Obračun zaključka bi moral biti predložen 30 dni po zaključku carinskega postopka oziroma v zadevi v glavni stvari najkasneje 30. aprila 2007, družba Döhler pa tega ni storila in se ni odzvala na opomin Hauptzollamt, s katerim je ta zahteval zadevni obračun do 20. junija 2007.

               16

               Ker ta obračun zaključka ni bil predložen, je Hauptzollamt 4. julija 2007 upošteval uvozne dajatve za celotno uvoženo blago, za katero se je rok za zaključek iztekel 31. marca 2007, v njegovi skupni vrednosti, ki so znašale 1403188,49 EUR.

               17

               Družba Döhler je 10. julija 2007 končno predložila svoj obračun zaključka za blago, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, v katerem je navedla znesek dolgovanih uvoznih dajatev v višini 217338,39 EUR, kar ustreza manjši količini uvoženega blaga, ki ni bilo izvoženo v določenih rokih, tj. pred 31. marcem 2007, kot jo je uporabil Hauptzollamt.

               18

               Družba Döhler je izpodbijala razliko med zneskom uvoznih dajatev, ki ga je upošteval Hauptzollamt, in zneskom, ki je izhajal iz njenega obračuna zaključka, in je po zavrnitvi njenega ugovora vložila tožbo pri Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu), da bi jo le-to razbremenilo plačila dajatev, za katere je menila, da jih ne dolguje.

               19

               Finanzgericht Hamburg je zavrnilo tožbo, ki mu je bila predložena, ker je menilo, da družba Döhler zaradi nespoštovanja roka, določenega za predložitev obračuna zaključka, ni izpolnila obveznosti, zaradi česar je nastal carinski dolg v skladu s členom 204(1)(a) carinskega zakonika. To sodišče je tudi presodilo, da prepozne predložitve obračuna zaključka ni mogoče šteti za kršitev, ki je ostala brez bistvenih posledic za pravilno izvajanje zadevnega carinskega postopka v smislu člena 204(1), in fine, carinskega zakonika, kot se izvaja s členom 859, točka 9, izvedbene uredbe.

               20

               V zvezi s tem je to sodišče ocenilo, da po eni strani roka za predložitev obračuna zaključka ne bi bilo mogoče podaljšati, tudi če bi bil predlog vložen pravočasno, saj ni bilo posebnih okoliščin, ki bi upravičevale tako podaljšanje, ter da je po drugi strani družba Döhler ravnala hudo malomarno, ker je kot gospodarski subjekt, ki je izkušen glede izvajanja postopka aktivnega oplemenitenja, seznanjena z obveznostjo, da je treba v določenem trenutku predložiti obračun zaključka, pri čemer jo je Hauptzollamt na to zahtevo tudi opozoril.

               21

               Družba Döhler je izpodbijala zavrnitev tožbe s strani Finanzgericht Hamburg in pri Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče ) vložila revizijo ter trdila, da se je carinski postopek končal 31. marca 2007 in da vsakršna neizpolnitev obveznosti po tem datumu, kot je predložitev obračuna zaključka po izteku roka, ne bi mogla vplivati na carinski postopek niti a fortiori povzročiti nastanka carinskega dolga.

               22

               Predložitveno sodišče se po preučitvi razlage carinskega zakonika, ki jo zastopa družba Döhler, sprašuje glede nastanka carinskega dolga v okoliščinah, kot so te v tem primeru. Poleg tega poudarja nevarnost nastanka dvojnega carinskega dolga za del blaga, ki ni bilo ponovno izvoženo, in sicer prvič ob izteku roka za zaključek in drugič ob izteku roka za preložitev obračuna zaključka.

               23

               V teh okoliščinah je Bundesfinanzhof ob presoji, da rešitev spora, ki mu je predložen, zahteva razlago carinskega zakonika, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 204(1)(a) [carinskega zakonika] razlagati tako, da se nanaša tudi na neizpolnitev dolžnosti, ki jih je treba izpolniti šele po zaključku carinskega postopka, ki je bil uveden v posameznem primeru, tako da v zvezi z blagom, ki je bilo uvoženo v okviru postopka aktivnega oplemenitenja po sistemu odloga in je bilo pravočasno deloma ponovno izvoženo, kršitev obveznosti predložitve obračuna zaključka nadzornemu uradu v roku 30 dni po izteku roka za zaključek povzroči nastanek carinskega dolga za celotno uvoženo blago, za katero je treba narediti obračun zaključka, če niso izpolnjeni pogoji iz člena 859, točka 9, [izvedbene uredbe]?“

         Postopek pred Sodiščem

         Odprtje ustnega postopka

               24

               Z odločbo z dne 1. marca 2011 je Sodišče to zadevo dodelilo sedmemu senatu in sklicalo stranke na obravnavo, ki je bila 13. aprila 2011. Poleg tega je odločilo, da bo v tej zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov.

               25

               Sedmi senat je 22. septembra 2011 na podlagi člena 44(4) Poslovnika odločil, da zadevo predloži Sodišču zaradi predodelitve številčnejši sestavi. Po tem je Sodišče odločilo, da zadevo predodeli tretjemu senatu in da o zadevi razsodi po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca.

               26

               S sklepom z dne 25. oktobra 2011 je Sodišče v skladu s členom 61 Poslovnika odredilo ponovno odprtje ustnega postopka in sklic strank na novo obravnavo, za katero je določilo datum 1. december 2011.

               27

               Generalni pravobranilec je svoje sklepne predloge predstavil na obravnavi 8. marca 2012, po koncu katere je bil ustni postopek končan.

         Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka po predstavitvi sklepnih predlogov

               28

               Z dopisom z dne 9. marca 2012 je družba Döhler predlagala, naj se ji dovoli možnost pisnega odgovora na sklepne predloge generalnega pravobranilca ali naj se ponovno odpre ustni postopek. Ta predlog je družba Döhler utemeljila z nestrinjanjem s stališčem generalnega pravobranilca in navajala, da so bili sklepni predlogi predstavljeni zunaj ustnega postopka, ki je bil končan 1. decembra 2011.

               29

               Najprej je treba ugotoviti, da Statut Sodišča Evropske unije in njegov poslovnik strankam ne dajeta možnosti, da predložijo stališča v odgovor na sklepne predloge generalnega pravobranilca (sklep z dne 4. februarja 2000 v zadevi Emesa Sugar, C-17/98, Recueil, str. I-665, točka 2).

               30

               Glede ponovnega odprtja ustnega postopka je treba opozoriti, da lahko Sodišče v skladu s členom 61 Poslovnika po uradni dolžnosti ali na predlog generalnega pravobranilca oziroma na predlog strank odredi ponovno odprtje ustnega postopka, kadar meni, da ni dovolj poučeno ali da je o zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke niso razpravljale (glej sodbo z dne 3. marca 2009 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-205/06, ZOdl., str. I-1301, točka 13).

               31

               Ker Sodišče v obravnavani zadevi meni, da je pridobilo dovolj podatkov za razsojanje, in ker zadeve ni treba obravnavati na podlagi trditev, o katerih stranki nista razpravljali, se predlogu za ponovno odprtje ustnega postopka ne ugodi.

               32

               Glede trditve družbe Döhler, da so bili sklepni predlogi predstavljeni zunaj ustnega postopka, je treba opozoriti, da člen 59 poslovnika določa, prvič, da generalni pravobranilec pred koncem ustnega postopka ustno predstavi obrazložene sklepne predloge, in drugič, da po predstavitvi sklepnih predlogov predsednik razglasi konec ustnega postopka. V tem primeru je ugotovljeno, da ustni postopek ni bil končan, preden je generalni pravobranilec predstavil sklepne predloge na obravnavi 8. marca 2012. Zato je treba ugotoviti, da pri načinu predstavitve sklepnih predlogov v tej zadevi ni bilo nobene kršitve pravil, ki se izvajajo pred Sodiščem.

               33

               Zato Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca meni, da je treba zavrniti predloge tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ki se nanašajo na to, da se ji dovoli predložiti dodatna pisna tališča oziroma da se ponovno odpre ustni postopek.

         Vprašanje za predhodno odločanje

               34

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 204(1)(a) carinskega zakonika razlagati tako, da kršitev obveznosti predložitve obračuna zaključka nadzornemu uradu v 30 dneh po izteku roka, določenega za zaključek iz člena 521(1), prvi pododstavek, prva alinea, izvedbene uredbe, povzroči nastanek carinskega dolga za celotno uvoženo blago, za katero je treba narediti obračun zaključka, vključno s tistim, ki je bilo ponovno izvoženo iz ozemlja Evropske unije, če se ugotovi, da niso izpolnjeni pogoji iz člena 859, točka 9, izvedbene uredbe.

               35

               V skladu s členom 204(1)(a) carinskega zakonika carinski dolg pri uvozu nastane z neizpolnitvijo ene od obveznosti, ki izhaja za blago, zavezano uvoznim dajatvam, iz uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo blago dano, razen če se dokaže, da te kršitve niso bistveno vplivale na pravilno izvajanje tega postopka. Poudariti je treba, tako kot je to storil generalni pravobranilec v točki 49 sklepnih predlogov, da vsak primer, ki ni zajet s to izjemo, spada na področje uporabe člena 204 carinskega zakonika.

               36

               Družba Döhler navaja da je bil v zadevi v glavni stvari postopek aktivnega oplemenitenja zaključen v skladu s členom 89(1) carinskega zakonika s ponovnim izvozom blaga v oblikah in rokih, ki so bili določeni, in da torej te ugodnosti ni mogoče retroaktivno odvzeti z nastankom carinskega dolga, ker obračun zaključka ni bil predložen v predpisanem roku. Tako po mnenju družbe Döhler kršitev obveznosti predložitve obračuna zaključka iz člena 521(1), prvi pododstavek, prva alinea, izvedbene uredbe ne more povzročiti nastanka carinskega dolga, ker ta obveznost nastane po zaključku zadevnega carinskega postopka.

               37

               Tega stališča ni mogoče sprejeti.

               38

               Nobena določba carinskega zakonika in njegove izvedbene uredbe v različicah, ki so se uporabljale v času dejanskega stanja, namreč ne dopušča ugotovitve, da je treba glede učinka kršitve na nastanek carinskega dolga ob uporabi člena 204 carinskega zakonika razlikovati med obveznostjo, ki se izpolni pred zaključkom zadevnega carinskega postopka ali po njem, ali med t. i. „glavno“ in „stransko“ obveznostjo.

               39

               Poleg tega člen 204 carinskega zakonika v odstavku 1 določa, da carinski dolg nastane „z neizpolnitvijo ene od obveznosti, ki izhaja […] iz uporabe carinskega postopka“, s čimer zajema vse obveznosti, ki izhajajo iz zadevnega carinskega postopka. Poleg tega je treba poudariti, da točka 9 člena 859 izvedbene uredbe izrecno določa, da prekoračenje roka, določenega za predložitev obračuna zaključka, ni med tistimi kršitvami, zaradi katerih nastane carinski dolg, če so izpolnjeni nekateri pogoji iz tega člena.

               40

               Opozoriti je treba, da postopek aktivnega oplemenitenja v obliki sistema odloga plačila pomeni izjemen ukrep, ki je namenjen olajšavi izvajanja nekaterih gospodarskih dejavnosti. Ta postopek zajema to, da je na carinskem območju Unije prisotno neskupnostno blago, za katero obstaja nevarnost, da bo sproščeno v gospodarski krogotok držav članic, ne da bi bile zanj plačane carine (glej sodbo z dne 15. julija 2010 v zadevi DSV Road, C-234/09, ZOdl., str. I-7333, točka 31).

               41

               Ker ta postopek prinaša očitno nevarnost za pravilno izvajanje carinskih predpisov Unije in izterjavo z njimi povezanih carinskih dajatev, morajo njegovi upravičenci natančno upoštevati obveznosti, ki iz njega izhajajo. Enako strogo je treba razlagati posledice neupoštevanja teh obveznosti (glej sodbo z dne 14. januarja 2010 v združenih zadevah Terex Equipment in drugi, C-430/08 in 431/08, ZOdl., str. I-321, točka 42).

               42

               Tako je, kot v točki 50 sklepnih predlogov poudarja generalni pravobranilec, s končanjem postopka aktivnega oplemenitenja na podlagi pripadajočega obračuna ugotovljena dokončna usoda uvoženega blaga, kar je odstopanje od splošnega postopka. Obračun je torej osrednji dokument v okviru izvajanja postopka aktivnega oplemenitenja v obliki sistema odloga plačila, kar dokazujejo tudi podrobni podatki, ki morajo biti v njem navedeni v skladu s členom 521(2) izvedbene uredbe, obveznost predložiti ta obračun v 30 dneh po izteku roka za končanje – kot je določena v členu 521(1), prvi pododstavek, prva alinea, izvedbene uredbe – pa ima poseben pomen za carinski nadzor v tem carinskem postopku.

               43

               Zato nastanek carinskega dolga, v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, ne pomeni sankcije, temveč ga je treba obravnavati kot posledico neizpolnitve pogojev, ki se zahtevajo za pridobitev ugodnosti, ki izhaja iz uporabe postopka aktivnega oplemenitenja v obliki sistema odloga plačila. Ta postopek namreč zajema dodelitev pogojne ugodnosti, ki je ni mogoče dodeliti, če z njim povezani pogoji niso spoštovani, zaradi česar se ne uporabi odlog plačila in je zato upravičena naložitev plačila carinskih dajatev.

               44

               Poleg tega je Sodišče presodilo, da člen 859 izvedbene uredbe zakonito uvaja ureditev, ki izčrpno ureja kršitve, v smislu člena 204(1)(a) carinskega zakonika, ki „niso bistveno vplivale na pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka“ (sodba z dne 11. novembra 1999 v zadevi Söhl & Söhlke, C-48/98, Recueil str. I-7877, točka 43). V zadevi v glavni stvari pa je predložitveno sodišče svoje vprašanje za predhodno odločanje oblikovalo tako, da se je oprlo na predpostavko, da pogoji iz omenjenega člena 859 niso izpolnjeni.

               45

               Zato je treba ugotoviti, da kršitev obveznosti, ki je povezana z ugodnostjo postopka aktivnega oplemenitenja v obliki sistema odloga plačila, ki jo je treba izpolniti po zaključku tega carinskega postopka, v konkretnem primeru obveznost predložitve obračuna zaključka v roku 30 dni, ki je predpisan v členu 521(1), prvi pododstavek, prva alinea, izvedbene uredbe, ob izvajanju člena 204(1)(a) carinskega zakonika povzroči nastanek carinskega dolga za vse blago, če niso izpolnjeni pogoji, navedeni v členu 859, točka 9, izvedbene uredbe.

               46

               Glede nevarnosti, ki jo izpostavljata predložitveno sodišče in družba Döhler, in sicer nastanka dvojnega carinskega dolga za blago iz spora v glavni stvari, ki ni bilo ponovno izvoženo, je treba opozoriti, da carinska Unija nasprotuje dvojni obdavčitvi istega blaga (sodba Sodišča z dne 20. septembra 1988 v zadevi Kiwall, 252/87, Recueil, str. 4753, točka 11).

               47

               Predložitveno sodišče se mora torej prepričati, da carinski organi niso povzročili nastanka drugega carinskega dolga za blago, za katero bi carinski dolg že nastal na podlagi prejšnjega obdavčljivega dogodka.

               48

               Glede na prej navedeno je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 204(1)(a) carinskega zakonika razlagati tako, da kršitev obveznosti predložitve obračuna zaključka nadzornemu uradu v 30 dneh po izteku roka – določenega za zaključek iz člena 521(1), prvi pododstavek, prva alinea, izvedbene uredbe – povzroči nastanek carinskega dolga za celotno uvoženo blago, za katero je treba narediti obračun zaključka, vključno s tistim, ki je bilo ponovno izvoženo iz ozemlja Evropske unije, če se oceni, da niso izpolnjeni pogoji iz člena 859, točka 9, izvedbene uredbe.

         Stroški

               49

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 204(1)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 648/2005 z dne 13. aprila 2005, je treba razlagati tako, da kršitev obveznosti predložitve obračuna zaključka nadzornemu uradu v 30 dneh po izteku roka – določenega za zaključek iz člena 521(1), prvi pododstavek, prva alinea, Uredbe (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 214/2007 z dne 28. februarja 2007 – povzroči nastanek carinskega dolga za celotno uvoženo blago, za katero je treba narediti obračun zaključka, vključno s tistim, ki je bilo ponovno izvoženo iz ozemlja Evropske unije, če se ugotovi, da niso izpolnjeni pogoji iz člena 859, točka 9, Uredbe št. 2454/93.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 2. marca 1999. # Nour Eddline El-Yassini proti Secretary of State for Home Department. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Immigration Adjudicator - Združeno kraljestvo. # Neposredni učinek. # Zadeva C-416/96.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1962. # Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes in drugi proti Conseil de la Evropska gospodarska skupnost. # Združene zadeve 19/62 do 22/62.


Sodba Sodišča z dne 23. oktobra 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-157/94.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 12. julija 2007. # Gerolf Annemans proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Konkurenca - Obravnavanje pritožb - Uredba (ES) št. 773/2004 - Dopis Komisije, naslovljen na tožečo stranko - Ugovor nedopustnosti - Pripravljalni akt - Akt, zoper katerega ni pravnega sredstva - Nedopustnost. # Zadeva T-411/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 12. julija 2007 – Annemans proti Komisiji
      (Zadeva T-411/05)
      „Ničnostna tožba – Konkurenca – Obravnavanje pritožb – Uredba (ES) št. 773/2004 – Dopis Komisije, naslovljen na tožečo stranko – Ugovor nedopustnosti – Pripravljalni akt – Akt, zoper katerega ni pravnega sredstva – Nedopustnost“
      Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Pojem – Akt z obvezujočimi pravnimi učinki (člen 230 ES; Uredba Komisije št. 773/2004, člen 7(1) in (2) (Glej točke od 31 do 35.)
      Predmet

         Predlog za razglasitev ničnosti odločbe iz dopisa Komisije z dne 5. septembra 2005 v zadevi COMP/39.225 o pritožbi, ki jo
                  je Gerolf Annemans, v skladu s členom 7 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence
                  iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL 2003, L 1, str. 1), vložil pri Komisiji.

            Izrek

                  Tožba se kot nedopustna zavrže.

                  Gerolfu Annemansu se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 1982. # Alusuisse Italia SpA proti Svetu in Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 307/81.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi razširjeni senat) z dne 8. julija 1999. # Vlaamse Televisie Maatschapij NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-266/97.


Sodba Sodišča z dne 5. oktobra 1994. # Société civile agricole du Centre d'insémination de la Crespelle proti Coopérative d'élevage et d'insémination artificielle du département de la Mayenne. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Francija. # Zadeva C-323/93.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. oktobra 2000. # Snellers Auto's BV proti Algemeen Directeur van de Dienst Wegverkeer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska. # Zadeva C-314/98.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 16. julija 2015.#Minister for Justice and Equality proti Francisu Laniganu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court (Irska).#Predhodno odločanje – Nujni postopek predhodnega odločanja – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 6 – Pravica do svobode in varnosti – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2002/584/PNZ – Evropski nalog za prijetje – Obveznost izvršitve evropskega naloga za prijetje – Člen 12 – Pridržanje zahtevane osebe v priporu – Člen 15 – Odločitev o predaji – Člen 17 – Roki in postopki pri odločitvi o izvršitvi – Posledice prekoračitve rokov.#Zadeva C-237/15 PPU.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 16. julija 2015*
      „Predhodno odločanje — Nujni postopek predhodnega odločanja — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člen 6 — Pravica do svobode in varnosti — Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah — Okvirni sklep 2002/584/PNZ — Evropski nalog za prijetje — Obveznost izvršitve evropskega naloga za prijetje — Člen 12 — Pridržanje zahtevane osebe v priporu — Člen 15 — Odločitev o predaji — Člen 17 — Roki in postopki pri odločitvi o izvršitvi — Posledice prekoračitve rokov“
      V zadevi C‑237/15 PPU,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo High Court (Irska) z odločbo z dne 19. maja 2015, ki je prispela na Sodišče 22. maja 2015, v postopku

         Minister for Justice and Equality

      proti

         Francisu Laniganu,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, L. Bay Larsen (poročevalec), A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin, predsedniki senatov, K. Jürimäe, predsednica senata, J. Malenovský, E. Levits, M. Safjan, sodniki, A. Prechal, sodnica, in J. L. da Cruz Vilaça, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. julija 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za F. Lanigana K. Kelly, BL, M. Forde, SC, in P. O’Donovan, solicitor,

               —

               za Irsko E. Creedon, agentka, skupaj z R. Barronom, SC, T. McGillicuddyjem, BL, in H. Dockryjem, solicitor,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za špansko vlado A. Rubio González, agent,

               —

               za francosko vlado F.‑X. Bréchot, agent,

               —

               za nizozemsko vlado J. Langer, agent,

               —

               za vlado Združenega kraljestva V. Kaye, agentka, skupaj z J. Holmesom, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo R. Troosters in W. Bogensberger, agenta,

         po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 15 in 17 Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (UL L 81, str. 24, v nadaljevanju: Okvirni sklep).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru izvršitve – na Irskem – evropskega naloga za prijetje, ki ga je Magistrates’ Courts in Dungannon (Združeno kraljestvo) 17. decembra 2012 izdalo proti F. Laniganu.

         Pravni okvir

         Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin

               3

               Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), v členu 5 z naslovom „Pravica do svobode in varnosti“ določa:
               „1.   Vsakdo ima pravico do svobode in osebne varnosti. Nikomur se ne sme odvzeti prostost, razen v naslednjih primerih in v skladu s postopkom, ki je predpisan z zakonom:
               […]

                        f)

                        zakonit odvzem prostosti osebi z namenom, da bi ji preprečili nedovoljen vstop v državo, ali pripor osebe, proti kateri teče postopek za izgon ali za izročitev.

                  […]
               4.   Vsakdo, ki mu je bila odvzeta prostost, ima pravico začeti postopek, v katerem bo sodišče hitro odločilo o zakonitosti odvzema prostosti in odredilo njegovo izpustitev, če je bil odvzem prostosti nezakonit.
               […]“

         Pravo Unije

               4

               V uvodnih izjavah 5 in 7 Okvirnega sklepa je navedeno:

                        „(5)

                        Zastavljeni cilj Unije, da postane območje svobode, varnosti in pravice, prinaša odpravo postopka izročitve med državami članicami in njegovo nadomestitev s sistemom predaje oseb med pravosodnimi organi. Nadalje uvedba novega poenostavljenega sistema predaje osumljenih ali obsojenih oseb zaradi kazenskega pregona ali izvršitve kazni omogoča, da se odpravijo sedaj zapleteni in zamudni postopki izročitve. Tradicionalno sodelovanje, ki je doslej vladalo med državami članicami, bi moralo, v območju svobode, varnosti in pravice, v kazenskopravnih zadevah nadomestiti sistem prostega pretoka pravosodnih odločitev, ki obsegajo odločitve pred izrekom kazni in pravnomočne odločbe.

                  […]

                        (7)

                        Ker cilja o nadomestitvi sistema večstranske izročitve oseb, ki se je oblikoval na podlagi Evropske konvencije o izročitvi z 13. decembra 1957, ni mogoče zadostno uresničiti z enostranskim delovanjem držav članic in ga je torej, zaradi njegovega obsega in učinkov, laže uresničiti na ravni Unije, lahko Svet sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 2 [EU] in člena 5 [ES]. V skladu z načelom proporcialnosti, kakor je predstavljeno v slednjem členu, ta okvirni sklep ne presega okvirov tega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja.“

               5

               Člen 1 Okvirnega sklepa, naslovljen „Opredelitev evropskega naloga za prijetje in obveznost njegove izvršitve“, določa:
               „1.   Evropski nalog za prijetje je sodna odločba, ki jo izda država članica z namenom prijetja in predaje zahtevane osebe s strani druge države članice z namenom uvesti kazenski postopek ali izvršiti kazen zapora ali ukrep, vezan na odvzem prostosti.
               2.   Države članice izvršijo vsak evropski nalog za prijetje na osnovi načela medsebojnega priznavanja in v skladu z določbami tega okvirnega sklepa.
               3.   Ta okvirni sklep ne spreminja obveznosti, ki izhajajo iz spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel iz člena 6 Pogodbe o Evropski uniji.“

               6

               V členih 3, 4 in 4a Okvirnega sklepa so navedeni razlogi za obvezno in fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje.

               7

               Člen 12 Okvirnega sklepa, naslovljen „Pridržanje osebe v priporu“, določa:
               „Kadar je oseba prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje, izvršitveni pravosodni organ v skladu z zakonodajo izvršitvene države članice odloči, ali bo oseba ostala v priporu. Oseba je lahko kadarkoli začasno izpuščena na prostost v skladu z notranjim pravom izvršitvene države članice, pod pogojem, da pristojni organ te države z vsemi potrebnimi ukrepi osebi prepreči pobeg.“

               8

               Člen 15(1) Okvirnega sklepa določa, da „[i]zvršitveni pravosodni organ odloči, v časovnih rokih in pod pogoji, opredeljenimi v tem okvirnem sklepu, ali bo predal prijeto osebo“.

               9

               Člen 17 Okvirnega sklepa določa:
               „1.   Evropski nalog za prijetje je treba obravnavati in izvršiti kot nujno zadevo.
               2.   V primeru, ko zahtevana oseba soglaša s predajo, mora biti končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje sprejeta v 10 dneh po soglasju.
               3.   V drugih primerih mora biti končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje sprejeta v 60 dneh po prijetju zahtevane osebe.
               4.   Kadar se v posebnih primerih evropski nalog za prijetje ne more izvršiti v časovnih rokih iz odstavkov 2 in 3, izvršitveni pravosodni organ o tem nemudoma obvesti odreditveni pravosodni organ in pojasni razloge za zamudo. V takem primeru se časovni rok lahko podaljša za dodatnih 30 dni.
               5.   Dokler izvršitveni pravosodni organ ne sprejme dokončne odločitve o evropskem nalogu za prijetje, mora zagotoviti, da ostanejo izpolnjeni materialni pogoji, potrebni za dejansko predajo osebe.
               […]
               7.   Kadar v posebnih okoliščinah država članica ne more upoštevati časovnih rokov iz tega člena, o tem obvesti Eurojust in navede razloge za zamudo. Poleg tega država članica, ki s strani druge države članice doživlja ponavljajoče se zamude pri izvrševanju evropskega naloga za prijetje, o tem obvesti Svet, da bi se izvajanje te okvirne odločbe ocenilo na ravni držav članic.“

               10

               Člen 23 Okvirnega sklepa določa:
               „1.   Zahtevana oseba se preda v najkrajšem možnem času na dan, o katerem se dogovorita pravosodna organa.
               2.   Oseba se preda najpozneje v 10 dneh po končni odločitvi o izvršitvi evropskega naloga za prijetje.
               3.   Če predajo zahtevane osebe v časovnem roku iz odstavka 2 preprečijo okoliščine, na katere državi članici nimata vpliva, se izvršitvena in odreditvena pravosodna organa takoj povežeta med seboj in se dogovorita o novem datumu. V tem primeru se predaja opravi v roku 10 dni po dogovorjenem novem datumu.
               4.   Predaja se lahko izjemoma začasno preloži iz resnih humanitarnih razlogov, na primer kadar obstaja upravičen razlog za prepričanje, da bo očitno ogrozila življenje ali zdravje zahtevane osebe. Evropski nalog za prijetje se izvrši, kakor hitro ti razlogi prenehajo. Izvršitveni pravosodni organ nemudoma obvesti odreditveni pravosodni organ in se dogovori o novem dnevu predaje. V tem primeru se predaja opravi v roku 10 dni po dogovorjenem novem datumu.
               5.   Če je po poteku časovnih rokov iz odstavkov 2 do 4 oseba še vedno v priporu, se oseba izpusti.“

               11

               Člen 26(1) Okvirnega sklepa določa:
               „Odreditvena država članica odšteje celoten čas pripora, ki je bil prebit pri izvršitvi evropskega naloga za prijetje, od celotnega časa pripora, ki ga mora oseba prestati v odreditveni državi članici po izrečeni kazni zapora ali ukrepa, vezanega na odvzem prostosti.“

         Irsko pravo

               12

               Člen 13(5) zakona o evropskem nalogu za prijetje iz leta 2003 (European Arrest Warrant Act 2003) določa:
               „Oseba, prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje, se čim prej po prijetju privede pred High Court, ki, če je prepričano, da je oseba oseba, za katero je bil izdan evropski nalog za prijetje:

                        (a)

                        zanjo odredi pripor ali jo izpusti na prostost proti varščini (za to ima High Court enake pristojnosti v zvezi s priporom, kot bi jih imelo, če bi bila pred njega privedena oseba, obtožena kaznivega dejanja);

                        (b)

                        določi datum za namen člena 16 (to je datum, ki ni poznejši od 21 dni po datumu prijetja osebe) […]“

               13

               Člen 16(9) in (10) tega zakona določa:

                        „(9)

                        Če High Court po izteku 60 dni od prijetja zadevne osebe na podlagi člena 13 ali 14 ni izdalo sklepa na podlagi odstavka 1 ali 2 ali odstavka 1 ali 2 člena 15 ali se je odločilo, da ne bo izdalo sklepa na podlagi odstavka 1 ali 2, centralnemu organu v državi odredi, naj odreditveni pravosodni organ in, kadar je to ustrezno, Eurojust obvesti o tem in razlogih za to, opredeljenih v odredbi, centralni organ v državi pa ravna v skladu s to odredbo.

                        (10)

                        Če High Court po izteku 90 dni od prijetja zadevne osebe na podlagi člena 13 ali 14 ni izdalo sklepa na podlagi odstavka 1 ali 2 ali odstavka 1 ali 2 člena 15 ali se je odločilo, da ne bo izdalo sklepa na podlagi odstavka 1 ali 2, centralnemu organu v državi odredi, naj odreditveni pravosodni organ in, kadar je to ustrezno, Eurojust obvesti o tem in razlogih za to, opredeljenih v odredbi, centralni organ v državi pa ravna v skladu s to odredbo.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               14

               Magistrates’ Court v Dungannonu je 17. decembra 2012 proti toženi stranki v glavni stvari izdalo evropski nalog za prijetje v okviru kazenskega postopka, ki je bil proti njej sprožen zaradi dejanj, storjenih 31. maja 1998 v Združenem kraljestvu, ki jih je mogoče kvalificirati kot umor in posest strelnega orožja z namenom ogrozitve življenja.

               15

               High Court je 7. januarja 2013 odobrilo, da An Garda Síochána (irska policija) izvrši evropski nalog za prijetje F. Lanigana.

               16

               F. Lanigan je bil nato 16. januarja 2013 prijet na podlagi navedenega evropskega naloga za prijetje in priveden pred High Court. Navedeno sodišče je tedaj seznanil, da ne soglaša s svojo predajo pravosodnim organom Združenega kraljestva, za tem pa je bil priprt v čakanju na odločitev o predaji tem organom.

               17

               High Court je začelo položaj F. Lanigana obravnavati 30. junija 2014, po vrsti preložitev, zlasti zaradi procesnih vprašanj, opisanih v predložitveni odločbi. Tožena stranka v glavni stvari je tedaj podala nove trditve, ki po njenem mnenju nasprotujejo njeni predaji organom Združenega kraljestva. Za presojo utemeljenosti teh trditev je bilo med drugim treba poslati prošnje za dodatne informacije tem organom, da bi bilo mogoče presoditi verodostojnost zatrjevanj F. Lanigana, da bi lahko bilo z njegovo predajo navedenim organom ogroženo njegovo življenje.

               18

               F. Lanigan je 15. decembra 2014, po prejetju zaprošenih informacij 8. decembra 2014, vložil prošnjo za izpustitev iz pripora ob plačilu varščine. High Court je tej prošnji ugodilo in torej dovolilo njegovo izpustitev iz pripora ob plačilu varščine, pri čemer je za to izpustitev zahtevalo izpolnitev nekaterih pogojev. Ker ti pogoji niso bili izpolnjeni, F. Lanigan ostaja v priporu.

               19

               F. Lanigan je na obravnavi pri High Court 15. decembra 2014 tudi zatrjeval, da je treba zahtevo za predajo zavrniti, ker so bili zamujeni roki, določeni v Okvirnem sklepu.

               20

               V teh okoliščinah je High Court prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Kakšen je učinek neupoštevanja rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa v povezavi s členom 15 tega sklepa?

                        2.

                        Ali zaradi neupoštevanja rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa posameznik, ki je do odločitve o njegovi predaji v priporu dlje, kot je določeno z navedenimi roki, pridobi pravice?“

         Nujni postopek

               21

               High Court je predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz člena 107 Poslovnika Sodišča.

               22

               Predložitveno sodišče je navedeni predlog obrazložilo s tem, da je poudarilo, da je tožena stranka v glavni stvari od 16. januarja 2013 v priporu za namene izvršitve evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan zoper njo.

               23

               V zvezi s tem je treba na prvem mestu navesti, da se ta predlog za predhodno odločanje nanaša na razlago Okvirnega sklepa, ki spada na področje iz tretjega dela Pogodbe DEU, pod naslov V, ki se nanaša na območje svobode, varnosti in pravice. Torej se zanj lahko uporabi nujni postopek predhodnega odločanja.

               24

               Na drugem mestu je treba ugotoviti, da je F. Laniganu trenutno odvzeta prostost in da je njegovo pridržanje v priporu odvisno od rešitve spora o glavni stvari.

               25

               V teh okoliščinah je četrti senat Sodišča 28. maja 2015 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da ugodi predlogu predložitvenega sodišča za obravnavo tega predloga za sprejetje predhodne odločbe po nujnem postopku in da Sodišču predlaga predodelitev zadeve velikemu senatu.

         Vprašanji za predhodno odločanje

               26

               Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člene 12, 15(1) in 17 Okvirnega sklepa razlagati tako, da nasprotujejo temu, da bi izvršitveni pravosodni organ po poteku rokov, določenih v členu 17, prvič, sprejel odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, in drugič, zahtevano osebo pridržal v priporu, čeprav je skupno trajanje pripora te osebe daljše od teh rokov.

               27

               Najprej je treba opozoriti, da je cilj Okvirnega sklepa, kot je razvidno zlasti iz njegovega člena 1(1) in (2) ter iz uvodnih izjav 5 in 7, nadomestitev sistema večstranske izročitve med državami članicami s sistemom predaje obsojenih ali osumljenih oseb med pravosodnimi organi zaradi izvršitve kazni ali kazenskega pregona, pri čemer ta sistem temelji na načelu medsebojnega priznavanja (sodbi Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 36, in F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, točka 34).

               28

               Namen Okvirnega sklepa je torej, da se z uvedbo novega, poenostavljenega in učinkovitejšega sistema predaje oseb, ki so obsojene ali osumljene kršitve kazenskega prava, olajša in pospeši pravosodno sodelovanje zaradi prispevanja k uresničitvi cilja Unije, da postane območje svobode, varnosti in pravice, ob opiranju na visoko stopnjo medsebojnega zaupanja, ki mora obstajati med državami članicami (sodbi Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 37, in F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, točka 35).

               29

               Navedeni cilj pospeševanja pravosodnega sodelovanja se pojavlja v več vidikih Okvirnega sklepa, med drugim pri rokih za sprejetje odločb v zvezi z evropskim nalogom za prijetje (sodba F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, točka 58).

               30

               V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 15(1) Okvirnega sklepa na splošno določa, da izvršitveni pravosodni organ o predaji osebe odloči „v časovnih rokih in pod pogoji, opredeljenimi v tem okvirnem sklepu“.

               31

               Kar zadeva, natančneje, sprejetje odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, člen 17(1) Okvirnega sklepa določa, da je treba ta nalog „obravnavati in izvršiti kot nujno zadevo“. V odstavkih 2 in 3 tega člena so natančno določeni roki za sprejetje končne odločitve o izvršitvi tega naloga, odstavek 4 pa omogoča podaljšanje rokov, v katerih je treba sprejeti to odločitev.

               32

               Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba člena 15 in 17 Okvirnega sklepa razlagati tako, da zahtevata, da se končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje načeloma sprejme v teh rokih, katerih pomen je sicer poudarjen v več določbah Okvirnega sklepa (glej v tem smislu sodbo F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, točki 62 in 64).

               33

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da mora izvršitvena država članica spoštovati roke, določene v navedenem členu 17. Zato je treba za odgovor na postavljeni vprašanji presoditi, ali sta sprejetje odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje na eni strani in pridržanje zahtevane osebe v priporu na podlagi tega naloga na drugi strani še mogoča, če ta država ni spoštovala obveznosti sprejetja končne odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje v določenih rokih.

         Sprejetje odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje

               34

               Čeprav člen 15(1) Okvirnega sklepa jasno določa, da izvršitveni pravosodni organ v določenih rokih odloči o predaji osebe, iz besedila te določbe ni mogoče ugotoviti, ali je treba po izteku teh rokov z izvršitvijo evropskega naloga za prijetje nadaljevati in, natančneje, ali mora izvršitveni pravosodni organ po izteku rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa, sprejeti odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje.

               35

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za razlago določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njeno ozadje in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (sodbi Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost, C‑11/12, EU:C:2012:808, točka 27, in Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, točka 34 in navedena sodna praksa).

               36

               Glede ozadja člena 15(1) Okvirnega sklepa iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da načelo medsebojnega priznavanja, ki je „temeljni kamen“ pravosodnega sodelovanja, na podlagi člena 1(2) Okvirnega sklepa pomeni, da so države članice načeloma zavezane k izvršitvi vsakega evropskega naloga za prijetje. Te lahko namreč izvršitev naloga zavrnejo samo v primerih neizvršitve, določenih v členih 3, 4 in 4a Okvirnega sklepa, za izvršitev pa lahko postavijo samo pogoje, ki so določeni v členu 5 tega sklepa (glej v tem smislu sodbe West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, točka 55; Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 38, in F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, točka 36).

               37

               Zato ob upoštevanju, prvič, osrednjega pomena obveznosti izvršitve evropskega naloga za prijetje v sistemu, vzpostavljenem z Okvirnim sklepom, in drugič, neobstoja vsakršne izrecne navedbe v tem sklepu o omejenosti časovne veljavnosti te obveznosti pravila iz člena 15(1) Okvirnega sklepa ni mogoče razlagati tako, da izvršitveni pravosodni organ po izteku rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa, ne more več sprejeti odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje ali da izvršitvena država članica ni več zavezana nadaljevati postopka za njegovo izvršitev.

               38

               To razlago potrjuje okoliščina, da je zakonodajalec Unije v členu 17(7) Okvirnega sklepa izrecno predvidel položaj, v katerem država članica ne bi spoštovala rokov, določenih v tem členu 17, ne da bi pri tem določil, da izvršitveni pravosodni organ ne bi več mogel sprejeti odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje ali da bi obveznost nadaljevanja postopka za izvršitev evropskega naloga za prijetje v tem primeru prenehala. V členu 17(7) Okvirnega sklepa je poleg tega omenjen nastanek ene ali več „zamud pri izvrševanju“, kar kaže na to, da je zakonodajalec Unije štel, da se v položaju, ko ti roki niso bili spoštovani, izvršitev evropskega naloga za prijetje opravi pozneje, ne pa opusti.

               39

               Nasprotna razlaga člena 15(1) Okvirnega sklepa bi bila v neskladju s členom 17(5) tega sklepa. Zadnjenavedena določba namreč določa, da mora izvršitveni pravosodni organ zagotoviti, da ostanejo materialni pogoji, potrebni za dejansko predajo osebe, izpolnjeni do sprejetja dokončne odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, pri čemer ta določba te obveznosti časovno ne omejuje in zlasti ne določa, da ta obveznost preneha po izteku rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa. Nadaljnji obstoj te obveznosti v takem primeru pa je smiseln samo, če je izvršitveni pravosodni organ po izteku teh rokov zavezan sprejeti odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje.

               40

               Poleg tega bi razlaga člena 15(1) Okvirnega sklepa, v skladu s katero izvršitveni pravosodni organ po izteku navedenih rokov ne bi bil več zavezan sprejeti odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, spodkopavala cilj pospeševanja in olajševanja pravosodnega sodelovanja, ki mu sledi Okvirni sklep, saj bi taka razlaga odreditveno državo članico lahko prisilila k izdaji drugega evropskega naloga za prijetje, da bi bilo mogoče izpeljati nov postopek za predajo v rokih, določenih z Okvirnim sklepom.

               41

               Tako razlaga členov 15 in 17 Okvirnega sporazuma, v skladu s katero je mogoče odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje sprejeti po izteku rokov, navedenih v zadnjenavedenem členu – s tem, da preprečuje, da bi bil učinek evropskih nalogov za prijetje oslabljen in da bi bila posledica zamude pri izvrševanju teh nalogov zapletenejši postopki – zgolj olajša predajo zahtevanih oseb v skladu z načelom medsebojnega priznavanja iz člena 1(2) Okvirnega sklepa, ki je bistveno pravilo, uvedeno s tem sklepom (glej po analogiji sodbi Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, točka 59, in West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, točka 62). Poleg tega bi nasprotna razlaga členov 15 in 17 Okvirnega sklepa omogočala zavlačevanje postopka z namenom oviranja izvršitve evropskih nalogov za prijetje.

               42

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da iztek rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa, ne zadošča, da bi bila izvršitvena država članica oproščena obveznosti nadaljevanja postopka za izvršitev evropskega naloga za prijetje in sprejetje odločitve o njegovi izvršitvi.

         Pridržanje zahtevane osebe v priporu

               43

               Člen 12 Okvirnega sklepa določa, da izvršitveni pravosodni organ v skladu z zakonodajo izvršitvene države članice odloči, ali bo oseba, prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje, ostala v priporu. Ta člen določa tudi, da je lahko ta oseba kadar koli začasno izpuščena na prostost v skladu z notranjim pravom te države, pod pogojem, da pristojni organ navedene države z vsemi potrebnimi ukrepi navedeni osebi prepreči pobeg.

               44

               Ugotoviti je treba, da ta člen na splošno ne določa, da je pridržanje zahtevane osebe v priporu mogoče le za določen čas, zlasti pa ne, da bi bilo to po izteku rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa, izključeno.

               45

               Podobno, čeprav člen 12 Okvirnega sklepa dopušča možnost, da se oseba, prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje, pod določenimi pogoji začasno izpusti na prostost, ne določa, da bi moral izvršitveni pravosodni organ po izteku rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa, to osebo izpustiti na prostost pod temi pogoji ali, a fortiori, povsem izpustiti.

               46

               V zvezi s tem je treba poudariti, da nobena druga določba Okvirnega sklepa ne določa tovrstne obveznosti.

               47

               Natančneje, v nasprotju s členom 23(5) Okvirnega sklepa, ki določa, da se po izteku rokov za predajo zahtevane osebe po sprejetju odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje ta oseba izpusti, če je še vedno v priporu, člen 17 Okvirnega sklepa izpustitve navedene osebe na prostost ne povezuje z iztekom rokov za sprejetje te odločitve.

               48

               V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 17 Okvirnega sklepa v odstavkih 2 in 3 določa, da odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje „mora biti sprejeta“ v navedenih rokih, v odstavku 4 pa, da se ti roki „lahko podaljšajo“, medtem ko člen 23(5) Okvirnega sklepa bolj zapovedno določa, da „se [zahtevana] oseba izpusti“, če je po izteku rokov iz tega člena še vedno v priporu.

               49

               Glede te razlike v posledicah, ki jih je zakonodajalec Unije določil za iztek rokov, določenih v členu 17 oziroma 23 Okvirnega sklepa, je mogoče sicer tudi ugotoviti, da je predlog Komisije, ki je bil podlaga za sprejetje Okvirnega sklepa (COM(2001) 522 final), nasprotno določal, da je treba zahtevano osebo izpustiti na prostost tako ob izteku rokov v zvezi z sprejetjem odločbe o izvršitvi evropskega naloga za prijetje kot ob izteku rokov za predajo.

               50

               Poleg tega, ker je iz ugotovitev v točkah od 34 do 42 te sodbe razvidno, da je treba postopek za izvršitev evropskega naloga za prijetje nadaljevati tudi po izteku rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa, bi lahko splošna in brezpogojna obveznost začasne izpustitve na prostost ali, a fortiori, popolne izpustitve te osebe ob izteku teh rokov ali ko je skupno trajanje pripora zahtevane osebe daljše od teh rokov, omejevala učinkovitost sistema predaje, uvedenega z Okvirnim sklepom, in s tem ovirala uresničevanje ciljev, ki jim ta sledi.

               51

               Nazadnje, poudariti je treba, da člen 26(1) Okvirnega sklepa določa, da odreditvena država članica odšteje celoten čas pripora, ki je bil prebit pri izvršitvi evropskega naloga za prijetje, od celotnega trajanja odvzema prostosti, ki se naloži v tej državi, s čimer se zagotovi, da se vsako obdobje pripora, tudi morebitno pridržanje v priporu po izteku rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa, ustrezno upošteva pri izvrševanju kazni odvzema prostosti v odreditveni državi članici.

               52

               Iz tega izhaja, da je treba člen 12 Okvirnega sklepa v povezavi s členom 17 tega sklepa razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje temu, da izvršitveni pravosodni organ v skladu z zakonodajo izvršitvene države članice zahtevano osebo pridrži v priporu po izteku rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa, čeprav je skupno trajanje pripora te osebe daljše od teh rokov.

               53

               Vendar člen 1(3) Okvirnega sklepa izrecno opozarja, da ta sklep ne spreminja obveznosti spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel, ki so določeni v členu 6 EU in se kažejo v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), pri čemer se ta obveznost nanaša na vse države članice in torej tako na odreditveno kot na izvršitveno državo članico (glej v tem smislu sodbo F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, točki 40 in 41).

               54

               Člen 12 Okvirnega sklepa je zato treba razlagati v skladu s členom 6 Listine, ki določa, da ima vsakdo pravico do svobode in varnosti.

               55

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 52(1) Listine določa, da je lahko uresničevanje pravic, kakršne so te, ki jih priznava člen 6 te listine, omejeno, če so te omejitve predpisane z zakonom, če spoštujejo bistveno vsebino navedenih pravic in svoboščin, če so ob upoštevanju načela sorazmernosti potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (glej v tem smislu sodbo Volker und Markus Schecke in Eifert, C‑92/09 in C‑93/09, EU:C:2010:662, točka 50).

               56

               Poleg tega iz člena 52(3) Listine izhaja, da če ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija. Člen 53 Listine v ta namen dodaja, da se nobena določba te listine ne sme razlagati kot omejevanje ali zoževanje pravic, ki se priznavajo, med drugim, z EKČP (sodba Volker und Markus Schecke in Eifert, C‑92/09 in C‑93/09, EU:C:2010:662, točka 51).

               57

               Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 5(1)(f) EKČP o postopkih izročitve je razvidno, da je odvzem prostosti na podlagi tega člena upravičen le, če je v teku tak postopek, in da torej pripor ni več upravičen, če se postopek ne vodi s potrebno skrbnostjo (glej zlasti sodbi ESČP z dne 22. marca 1995 v zadevi Quinn proti Franciji, série A, št. 311, točka 48, in z dne 24. marca 2015 v zadevi Gallardo Sanchez proti Italiji, št. 11620/07, točka 40, CEDH‑2015).

               58

               Ker torej izdaja evropskega naloga za prijetje ne more upravičevati pripora zahtevane osebe za obdobje, ki bi bilo daljše od časa, ki je potreben za izvršitev tega naloga, bo lahko izvršitveni pravosodni organ v skladu s členom 6 Listine odločil, da to osebo pridrži v priporu le, če se je postopek za izvršitev evropskega naloga za prijetje vodil dovolj skrbno in torej pripor ni predolg.

               59

               Izvršitveni organ bo moral – da bi se prepričal, ali je to res – opraviti konkreten pregled zadevnega položaja ob upoštevanju vseh elementov, ki so upoštevni pri presoji upravičenosti trajanja postopka, zlasti morebitne pasivnosti organov zadevnih držav članic in po potrebi prispevka zahtevane osebe k temu trajanju. Prav tako bo treba upoštevati kazen, ki grozi tej osebi ali ki ji je bila izrečena v zvezi z dejanji, ki so podlaga za izdajo evropskega naloga za prijetje zoper zahtevano osebo, in obstoj nevarnosti pobega.

               60

               V teh okoliščinah je upoštevno tudi to, da je bila zahtevana oseba v priporu za obdobje, ki je skupno precej daljše od rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa, saj so ti roki načeloma dovolj dolgi – zlasti z vidika bistvene vloge, ki jo ima načelo medsebojnega priznavanja v sistemu, uvedenem z Okvirnim sklepom – da izvršitveni pravosodni organ opravi preverjanja pred izvršitvijo evropskega naloga za prijetje in sprejme odločitev o izvršitvi tega naloga.

               61

               Vsekakor pa mora izvršitveni pravosodni organ, če ob koncu preverjanja, navedenega v točkah od 58 do 60 te sodbe, ugotovi, da je treba pripor zahtevane osebe odpraviti, v skladu s členoma 12 in 17(5) Okvirnega sklepa za začasno izpustitev te osebe na prostost sprejeti vse potrebne ukrepe, da ji prepreči pobeg, in zagotoviti, da ostanejo izpolnjeni materialni pogoji, potrebni za dejansko predajo osebe, dokler ni sprejeta končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje.

               62

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, prvič, da je treba člena 15(1) in 17 Okvirnega sklepa razlagati tako, da je izvršitveni pravosodni organ po izteku rokov, določenih v členu 17, še naprej zavezan sprejeti odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje.

               63

               Drugič, člen 12 Okvirnega sklepa v povezavi s členom 17 tega sklepa je treba ob upoštevanju člena 6 Listine razlagati tako, da v takem položaju ne nasprotuje temu, da je zahtevana oseba v skladu z zakonodajo izvršitvene države članice pridržana v priporu, čeprav je skupno trajanje pripora te osebe daljše od teh rokov, če to trajanje ni pretirano glede na značilnosti postopka, ki poteka v glavni stvari, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Če izvršitveni pravosodni organ odloči, da se pripor navedene osebe odpravi, mora ta organ za začasno izpustitev te osebe na prostost sprejeti vse potrebne ukrepe, da ji prepreči pobeg, in zagotoviti, da ostanejo izpolnjeni materialni pogoji, potrebni za njeno dejansko predajo, dokler ni sprejeta končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje.

         Stroški

               64

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                     Člena 15(1) in 17 Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, je treba razlagati tako, da je izvršitveni pravosodni organ po izteku rokov, določenih v členu 17, še naprej zavezan sprejeti odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje.

                     Člen 12 navedenega okvirnega sklepa v povezavi s členom 17 tega sklepa je treba ob upoštevanju člena 6 Listine Evropske unije o temeljnih svoboščinah razlagati tako, da v takem položaju ne nasprotuje temu, da je zahtevana oseba v skladu z zakonodajo izvršitvene države članice pridržana v priporu, čeprav je skupno trajanje pripora te osebe daljše od teh rokov, če to trajanje ni pretirano glede na značilnosti postopka, ki je v teku v glavni stvari, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Če izvršitveni pravosodni organ odloči, da se pripor navedene osebe odpravi, mora ta organ za začasno izpustitev te osebe na prostost sprejeti vse potrebne ukrepe, da ji prepreči pobeg, in zagotoviti, da ostanejo izpolnjeni materialni pogoji, potrebni za njeno dejansko predajo, dokler ni sprejeta končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje.

                     Podpisi


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 16. decembra 2015.#British Airways plc proti Evropski komisiji.#Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Evropski trg zračnega tovornega prevoza – Sporazumi in usklajena ravnanja v zvezi z več sestavnimi deli cen za storitve zračnega tovornega prevoza (uvedba dodatnih taks za gorivo in varnost, neplačilo provizije od dodatnih taks) – Člen 101 PDEU, člen 53 Sporazuma EGP in člen 8 Sporazuma med Skupnostjo in Švico o letalskem prometu – Obveznost obrazložitve.#Zadeva T-48/11.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. februarja 2015.#Ministre de l'Économie et des Finances proti Gérardu de Ruyterju.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État.#Predhodno odločanje – Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Člen 4 – Stvarno področje uporabe – Dajatev na dohodke od premoženja – Splošni socialni prispevek – Prispevek za vračilo socialnega dolga – Socialna dajatev – Dodaten prispevek k socialni dajatvi – Prispevek k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti – Neposredna in dovolj upoštevna zveza z nekaterimi področji socialne varnosti.#Zadeva C-623/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 26. februarja 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Socialna varnost — Uredba (EGS) št. 1408/71 — Člen 4 — Stvarno področje uporabe — Dajatev na dohodke od premoženja — Splošni socialni prispevek — Prispevek za vračilo socialnega dolga — Socialna dajatev — Dodaten prispevek k socialni dajatvi — Prispevek k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti — Neposredna in dovolj upoštevna zveza z nekaterimi področji socialne varnosti“
      V zadevi C‑623/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija) z odločbo z dne 17. julija 2013, ki je prispela na Sodišče 28. novembra 2013, v postopku

         Ministre de l’Économie et des Finances

      proti

         Gérardu de Ruyterju,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits in F. Biltgen (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za G. de Ruyterja J. Molinié, odvetnik,

               —

               za francosko vlado D. Colas in R. Coesme, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo D. Martin in W. Roels, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 21. oktobra 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 308, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med ministre de l’Économie et des Finances (Minister za gospodarstvo in finance) in G. de Ruyterjem glede plačila več socialnih prispevkov za leta od 1997 do 2004, ki se navezujejo na odplačno pridobljene dosmrtne rente iz virov na Nizozemskem.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 4 Uredbe št. 1408/71, naslovljen „Stvarna veljavnost“, določa:
               „1.   Ta uredba se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:

                        (a)

                        dajatve za bolezen in materinstvo;

                        (b)

                        invalidske dajatve, vključno s tistimi, ki so namenjene vzdrževanju ali izboljševanju možnosti pridobivanja zaslužka;

                        (c)

                        dajatve za starost;

                        (d)

                        dajatve za preživele osebe;

                        (e)

                        dajatve za nesreče pri delu in poklicne bolezni;

                        (f)

                        pomoči ob smrti;

                        (g)

                        dajatve za brezposelnost;

                        (h)

                        družinske dajatve.

                  2.   Ta uredba se uporablja za vse splošne in posebne sisteme socialne varnosti, na podlagi plačevanja prispevkov ali brez njih, in za sisteme, ki se nanašajo na odgovornost delodajalca ali lastnika ladje za dajatve iz odstavka 1.“

               4

               Člen 13 Uredbe št. 1408/71 določa:
               „1.   Ob upoštevanju členov [Brez poseganja v člena] 14c in 14f se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice. Zakonodaja, ki se uporabi, se določi v skladu z določbami tega naslova.
               2.   V skladu s členi [Brez poseganja v člene] 14 do 17:

                        (a)

                        za osebo, zaposleno na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice ali če je registrirani sedež ali poslovna enota podjetja ali posameznika, ki osebo zaposluje, na ozemlju druge države članice;

                        (b)

                        za osebo, ki je samozaposlena na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice;

                  […]“

         Francosko pravo

               5

               Na podlagi člena L. 136‑6 code de la sécurité sociale (zakonik o socialni varnosti) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, so fizične osebe, ki so davčni rezidenti v Franciji v smislu člena 4 B code général des impôts (splošni zakonik o davkih), zavezane za plačilo prispevka od dohodkov od premoženja, ki se obračuna od neto zneska, ki se uporabi za odmero dohodnine, zlasti od dohodkov od nepremičnin, dosmrtnih rent, pridobljenih odplačno, in dohodkov iz kapitala.

               6

               Člen 1600‑0 C splošnega zakonika o davkih, ki spada med določbe tega zakona, ki urejajo „[s]plošni socialni prispevek, ki se pobira za nacionalno blagajno za družinske dodatke, solidarnostni sklad za starost in obvezne sisteme zdravstvenega zavarovanja“ (v nadaljevanju: CSG), v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določa, da so fizične osebe, ki so davčni rezidenti v Franciji v smislu člena 4 B, kot je določeno v členu L. 136‑6 zakonika o socialni varnosti, zavezane za plačilo prispevka od dohodkov od premoženja, ki se obračuna od neto zneska, ki se uporabi za odmero dohodnine, zlasti od dohodkov od nepremičnin, dosmrtnih rent, pridobljenih odplačno, in dohodkov iz kapitala.

               7

               Na podlagi členov 1600‑0 G in 1600‑0 H splošnega zakonika o davkih v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, so te osebe ravno tako zavezane za plačilo prispevka za vračilo socialnega dolga (v nadaljevanju: CRDS), ki se obračuna od istih dohodkov.

               8

               Na podlagi člena 1600‑0 Fa zakonika o socialni varnosti v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, so te osebe zavezane tudi za plačilo „socialne dajatve“ v višini 2 % teh dohodkov ter, od 1. julija 2004, na podlagi člena L. 14‑10‑4 code de l’action sociale et des familles (zakonik o socialnih ukrepih in družinah) za plačilo dodatnega prispevka v višini 0,3 %.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               9

               G. de Ruyter, nizozemski državljan, ki ima stalno prebivališče v Franciji, je zaposlen pri nizozemski družbi Vermeer Verenigde Bedrijven BV.

               10

               Za leta od 1997 do 2004 je G. de Ruyter v Franciji prijavil dohodke iz nizozemskih virov, in sicer plačo, dohodek iz kapitala, industrijske in trgovske dobičke ter dosmrtne rente, pridobljene odplačno, ki sta jih izplačali dve nizozemski zavarovalnici.

               11

               Francoska davčna uprava je štela, da so odplačno pridobljene dosmrtne rente, ki so bile izplačane G. de Ruyterju, dohodki od premoženja in mu v zvezi s temi rentami naložila plačilo prispevkov CSG, CRDS, socialne dajatve v višini 2 % in poleg te dajatve še plačilo dodatnega prispevka v višini 0,3 %.

               12

               G. de Ruyter je pri tej davčni upravi vložil pritožbe, ki zadevajo utemeljenost teh dajatev, saj je ocenil, da je naložena obveznost plačevanja prispevkov od istih prihodkov v dva ločena sistema socialne varnosti v nasprotju z načelom uporabe ene socialne zakonodaje, ki ga predpisuje člen 13 Uredbe št. 1408/71, saj so bili ti dohodki že predmet odmere prispevkov enake vrste na Nizozemskem. Po zavrnitvi teh pritožb in naknadnih tožb, ki sta bili vloženi pri tribunaux administratifs (upravni sodišči) v Marseillu oziroma Nîmesu, je G. de Ruyter zoper sodbi teh sodišč vložil pritožbo pri cour administrative d’appel de Marseille (višje upravno sodišče v Marseillu).

               13

               S sodbama z dne 15. oktobra 2009 in 1. julija 2010 je cour administrative d’appel de Marseille G. de Ruyterja izvzelo iz obveznosti plačila prispevkov od dosmrtnih rent, in sicer s prvo sodbo za leta od 1997 do 2000, z drugo pa za leta od 2001 do 2004, z oceno, da je bila naložitev plačila spornih dajatev od dosmrtnih rent v nasprotju z načelom prostega gibanja delavcev iz člena 39 ES.

               14

               Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État (minister za proračun, javne finance, javno upravo in reformo države) je zoper ti sodbi pri Conseil d’État (državni svet) vložil kasacijsko pritožbo.

               15

               S sodbo z dne 17. julija 2013 je Conseil d’État deloma razveljavilo sodbo cour administrative d’appel de Marseille z dne 15. oktobra 2009, v celoti pa je razveljavilo sodbo istega sodišča z dne 1. julija 2010. Presodilo je, da zgolj to, da naj bi bile zadevne dosmrtne rente na Nizozemskem že predmet enakovrstnih dajatev kot v Franciji, ne zadostuje za obstoj posega v prosto gibanje delavcev, saj Pogodba ES, ki se je tedaj uporabljala, ni predpisovala splošnih meril za delitev pristojnosti med državami članicami v zvezi dvojnim obdavčenjem znotraj Evropske unije.

               16

               Conseil d’État je sklenilo, da meritorno odloči v dveh predloženih zadevah, glede tega, da je G. de Ruyter navajal, da so bile dajatve iz postopka v glavni stvari v nasprotju s členom 13 Uredbe št. 1408/71, pa je ocenilo, da je treba za presojo obsega načela uporabe ene zakonodaje, ki ga predpisuje ta člen, ugotoviti, ali imajo te dajatve neposredno in upoštevno zvezo z nekaterimi področji socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71, in torej spadajo na področje uporabe te uredbe.

               17

               V zvezi s tem je Conseil d’État po eni strani ugotovilo, da te dajatve prispevajo k financiranju obveznih francoskih sistemov socialne varnosti.

               18

               Po drugi strani pa je Conseil d’État poudarilo, da drugače kot v primerih, v katerih sta bili izdani sodbi Komisija/Francija (C‑34/98, EU:C:2000:84) in Komisija/Francija (C‑169/98, EU:C:2000:85), dajatve iz postopka v glavni stvari ne bremenijo dohodkov iz zaposlitve ali nadomestnih dohodkov, s čimer bi deloma nadomeščale prispevke za socialno varnost, temveč se odmerijo izključno od dohodkov zadevnega zavezanca od premoženja, na glede na njegovo opravljanje poklicne dejavnosti.

               19

               Conseil d’État je tudi poudarilo, da te dajatve nimajo nobene zveze s pridobitvijo pravice do prejemkov ali prednosti, ki jih zagotavlja sistem socialne varnosti, in se zato štejejo za dajatve in ne prispevke za socialno varnost v smislu nacionalnih ustavnih in zakonskih določb.

               20

               V teh okoliščinah je Conseil d’État prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali imajo davčne dajatve od dohodkov od premoženja, kot so CSG od dohodkov od premoženja, CRDS, odmerjen od istih dohodkov, socialna dajatev v višini 2 % in prispevek, ki je dodaten glede na to dajatev, zgolj zato ker prispevajo k financiranju obveznih francoskih sistemov socialne varnosti, neposredno in upoštevno zvezo z nekaterimi področji socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 Uredbe [št. 1408/71], in zato spadajo na področje uporabe te uredbe?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               21

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali imajo dajatve od dohodkov od premoženja, kot so te iz postopka v glavni stvari, ki prispevajo k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti, neposredno in upoštevno zvezo z nekaterimi področji socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71, in zato spadajo na področje uporabe te uredbe, čeprav so te dajatve odmerjene od dohodkov zadevnih zavezancev od premoženja ne glede na njihovo opravljanje poklicne dejavnosti.

               22

               Za odgovor na to vprašanje je treba spomniti, da člen 4 Uredbe št. 1408/71 določa področje uporabe določb te uredbe z besedilom, iz katerega je razvidno, da se pravila prava Unije uporabljajo za sisteme socialnega varnosti v celoti (sodbi Jansen, 104/76, EU:C:1977:72, točka 7, in Rheinhold & Mahla, C‑327/92, EU:C:1995:144, točka 15).

               23

               Sodišče je navedlo, da je odločilen element za namene uporabe Uredbe št. 1408/71 neposredna in dovolj upoštevna zveza zadevne določbe z zakoni, ki urejajo področja socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71 (sodbe Rheinhold & Mahla, EU:C:1995:144, točka 23; Komisija/Francija, EU:C:2000:84, točka 35, in Komisija/Francija, EU:C:2000:85, točka 33).

               24

               Okoliščina, da je dajatev opredeljena kot davek v nacionalni zakonodaji, ne izključuje tega, da bi se lahko za to isto dajatev z vidika Uredbe št. 1408/71 štelo, da spada na področje uporabe te uredbe (sodbi Komisija/Francija, EU:C:2000:84, točka 34, in Komisija/Francija, EU:C:2000:85, točka 32).

               25

               Te ugotovitve tudi ne omaje dejstvo, da je zadevna dajatev deloma namenjena pokrivanju dolga sistema socialnega varnosti, ki je nastal zaradi financiranja dajatev, dodeljenih v preteklosti (sodba Komisija/Francija, EU:C:2000:84, točka 39), niti, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 31 sklepnih predlogov, da namen omenjene dajatve ni nadomestitev prispevkov za socialno varnost, ki so obstajali pred njeno uvedbo.

               26

               Tudi obstoj ali neobstoj protidajatve v obliki prejemkov ni upošteven za namene uporabe Uredbe št. 1408/71, saj je odločilno merilo specifična namembnost prispevka za financiranje sistema socialne varnosti države članice (glej v tem smislu sodbi Komisija/Francija, EU:C:2000:84, točki 39 in 40, in Komisija/Francija, EU:C:2000:85, točki 37 in 38).

               27

               Tako je Sodišče v zadevah, ki so se nanašale na davčne dajatve, ki jih je francoska davčna uprava odmerjala od dohodkov iz zaposlitve ali nadomestnih dohodkov, ki so jih prejele zaposlene ali samozaposlene osebe, ki stalno prebivajo v Franciji in za katere velja davčni sistem Francoske republike, a delajo v drugi državi članici, ugotovilo, da so bile te dajatve specifično in neposredno namenjene financiranju socialne varnosti v Franciji, in iz tega sklepalo, da imajo te neposredno in dovolj upoštevno zvezo z zakoni, ki urejajo področja socialne varnosti, našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71 (sodbi Komisija/Francija, EU:C:2000:84, točki 36 ter 37, in Komisija/Francija, EU:C:2000:85, točki 34 in 35).

               28

               Enak sklep velja za dajatve iz postopka v glavni stvari, ki niso odmerjene od dohodkov delavcev iz zaposlitve ali nadomestnih dohodkov, temveč so odmerjene od dohodkov od premoženja, saj ni sporno, da je prihodek od teh dajatev neposredno in specifično namenjen financiranju nekaterih področij socialne varnosti v Franciji ali za pokrivanje primanjkljaja sistemov na teh področjih.

               29

               Te dajatve torej imajo neposredno in dovolj upoštevno zvezo z zakoni, ki urejajo področja socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71, ne glede na neobstoj zveze med dohodki zadevnih zavezancev od premoženja in njihovim izvajanjem poklicne dejavnosti.

               30

               Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 41 sklepnih predlogov, uporaba določb Uredbe št. 1408/71 ni pogojena z opravljanjem poklicne dejavnosti.

               31

               Iz ustaljene sodne prakse je namreč razvidno, da za namene uporabe Uredbe št. 1408/71 obstoj delovnega razmerja ni upošteven, ker je v zvezi s tem odločilno dejstvo, ali je oseba obvezno ali prostovoljno zavarovana za eno ali več tveganj v okviru splošnih ali posebnih sistemov socialne varnosti, navedenih v členu 1(a) te uredbe (glej v tem smislu sodbi Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, točka 36, in Borger, C‑516/09, EU:C:2011:136, točki 26 in 28).

               32

               Poleg tega je za pojem „zakonodaja“ v smislu člena 1(j) Uredbe št. 1408/71 značilno, da je širok, zajema namreč vse vrste zakonov in drugih predpisov, ki jih sprejmejo države članice, in ga je treba razumeti tako, da zajema vse nacionalne ukrepe, ki se uporabljajo za zadevno področje (sodba Bozzone, 87/76, EU:C:1977:60, točka 10).

               33

               To razlago poleg tega podkrepljujejo cilj Uredbe št. 1408/71 ter načela, na katerih ta temelji.

               34

               Za zagotovitev prostega gibanja delavcev v Uniji ob tem, da se predpiše načelo enakega obravnavanja teh delavcev z vidika različnih nacionalnih zakonodaj, je bil namreč v naslovu II Uredbe št. 1408/71 vzpostavljen sistem koordinacije, ki se nanaša predvsem na določitev zakonodaje ali zakonodaj, ki se uporabljajo za zaposlene in samozaposlene osebe, ki v različnih okoliščinah uresničujejo svojo pravico do prostega gibanja (glej v tem smislu sodbi Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, točka 20, in Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, točki 25 in 28).

               35

               Zaradi celovitosti tega sistema kolizijskih pravil je nacionalnim zakonodajalcem vseh držav članic odvzeta pristojnost, da po svoje določijo obseg in pogoje za uporabo svoje zakonodaje, kar zadeva osebe, za katere ta velja, in ozemlje, na katerem učinkujejo nacionalne določbe (sodbi Luijten, 60/85, EU:C:1986:307, točka 14, in Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, točka 54).

               36

               V zvezi s tem člen 13(1) Uredbe št. 1408/71 določa, da se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice, kar, razen v primerih iz členov 14c in 14f, izključuje kakršnokoli prekrivanje več nacionalnih zakonodaj za isto obdobje (glej v tem smislu sodbo Perenboom, 102/76, EU:C:1977:71, točka 11).

               37

               Namen tega načela uporabe ene zakonodaje na področju socialne varnosti je izogniti se zapletom, ki bi lahko nastali zaradi hkratne uporabe več nacionalnih zakonodaj, in odpraviti neenako obravnavanje, ki bi ga za osebe, ki se gibljejo v Uniji, lahko povzročilo delno ali popolno prekrivanje zakonodaj, ki se uporabljajo (glej v tem smislu sodbe Komisija/Francija, EU:C:2000:84, točka 46; Komisija/Francija, EU:C:2000:85, točka 43, in Allard, C‑249/04, EU:C:2005:329, točka 28).

               38

               Iz prej navedenega izhaja, da uporaba določb Uredbe št. 1408/71 ne sme biti omejena na dohodke, ki jih te osebe dobijo iz njihovih delovnih razmerij, saj bi se sicer ustvarile razlike, kar zadeva uporabo člena 13 te uredbe, glede na izvor prihodkov, ki jih te prejemajo.

               39

               To, da bi se od tistih stalnih prebivalcev države članice, ki so vključeni v sistem socialne varnosti druge države članice, zahtevalo, da poleg tega sistema financirajo, pa čeprav samo delno, tudi sistem socialne varnosti države članice svojega stalnega prebivališča, bi povzročalo različno obravnavanje z vidika člena 13(1) Uredbe št. 1408/71, ker morajo vsi ostali stalni prebivalci slednje države prispevati zgolj v sistem socialne varnosti te države (glej v tem smislu sodbi Komisija/Francija, EU:C:2000:84, točke od 45 do 48, in Komisija/Francija, EU:C:2000:85, točke od 42 do 45).

               40

               V konkretnem primeru ob tem, da za G. de Ruyterja kot delavca migranta velja sistem socialne varnosti v državi članici zaposlitve, torej na Nizozemskem, in da ne spada k nobeni izmed izjem iz členov 14c in 14f Uredbe št. 1408/71, ki dovoljujeta prekrivanje več nacionalnih zakonodaj na področju socialne varnosti, zanj država članica stalnega prebivališča tako glede dohodkov iz delovnega razmerja kot dohodkov od premoženja ne sme določiti uporabe zakonskih določb, ki predpisujejo dajatve, ki imajo neposredno in dovolj upoštevno zvezo z zakoni, ki urejajo področja socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71.

               41

               Poleg tega, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 57 sklepnih predlogov, zaradi načela uporabe ene zakonodaje, ki ga predpisuje člen 13(1) Uredbe št. 1408/71, te ugotovitve niso vprašljive glede na dejstvo, da dohodki G. de Ruyterja od premoženja še niso bili predmet dajatev v obliki prispevkov za socialno varnost v državi članici zaposlitve.

               42

               Glede na vse prej navedene preudarke je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti tako, da je treba Uredbo št. 1408/71 razlagati tako, da imajo dajatve od dohodkov od premoženja, kot so te iz postopka v glavni stvari, kadar prispevajo k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti, neposredno in upoštevno zvezo z nekaterimi področji socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71, in zato spadajo na področje uporabe te uredbe, čeprav so te dajatve odmerjene od dohodkov zadevnih zavezancev od premoženja ne glede na njihovo opravljanje kakršne koli poklicne dejavnosti.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998, je treba razlagati tako, da imajo dajatve od dohodkov od premoženja, kot so te iz postopka v glavni stvari, kadar prispevajo k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti, neposredno in upoštevno zvezo z nekaterimi področji socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 te uredbe št. 1408/71 in zato spadajo na področje uporabe te uredbe, čeprav so te dajatve odmerjene od dohodkov zadevnih zavezancev od premoženja ne glede na njihovo opravljanje kakršne koli poklicne dejavnosti.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.