title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 14. decembra 2004. # Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co. in S. Spitz KG proti Land Baden-Württemberg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Stuttgart - Nemčija. # Okolje - Prost pretok blaga - Embalaža in odpadna embalaža - Direktiva 94/62/ES - Obveznost konsignacije in vračanja embalaže za enkratno uporabo glede na skupni odstotek embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti. # Zadeva C-309/02.

text:
      Zadeva C-309/02
      Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co.etS. Spitz KG
      proti
      Land Baden-Württemberg
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Stuttgart)
      „Okolje – Prosti pretok blaga – Embalaža in odpadna embalaža – Direktiva 94/62/ES – Obveznost konsignacije in vračanja embalaže za enkratno uporabo glede na skupni odstotek embalaže, ki jo je mogoče ponovno
         uporabiti“

      Povzetek sodbe
      1.        Okolje – Odpadki – Embalaža in odpadna embalaža – Direktiva 94/62 –Diskrecijska pravica, dana državam članicam, da spodbujajo
            sisteme za ponovno uporabo embalaže – Dopustnost nacionalnih ukrepov – Pogoji
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 94/62, člena 1(2) in 5)
      2.        Okolje – Odpadki – Embalaža in odpadna embalaža – Direktiva 94/62 – Pravica proizvajalcev in distributerjev do nadaljnjega
            sodelovanja pri danem sistemu ravnanja z odpadno embalažo – Neobstoj – Zamenjava obstoječega sistema zbiranja odpadne embalaže
            – Dopustnost – Pogoji
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 94/62, člen 7)
      3.        Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Nacionalna zakonodaja, ki zamenjuje globalni sistem
            zbiranja odpadne embalaže s sistemom konsignacije in posamičnega vračanja – Utemeljitev – Varstvo okolja – Pogoj – Spoštovanje
            načela sorazmernosti
      (člena 28 ES in 30 ES)
      1.        Člen 1(2) Direktive 94/62 o embalaži in odpadni embalaži ne nasprotuje temu, da države članice uvajajo ukrepe, katerih namen
         je spodbujanje sistemov za ponovno uporabo embalaže.

      V skladu s členom 5 navedene direktive morajo ti ukrepi spoštovati ne le zahtev, ki izhajajo iz drugih njenih določb, zlasti
         člena 7, ampak tudi zahteve določb iz Pogodbe, zlasti člena 28 ES.

      (Glej točki 36 in 37 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 7 Direktive 94/62 o embalaži in odpadni embalaži, ki zadevnim proizvajalcem in distributerjem ne daje pravice do nadaljnjega
         sodelovanja pri danem sistemu ravnanja z odpadno embalažo, nasprotuje zamenjavi globalnega sistema zbiranja takih odpadkov
         s sistemom konsignacije in posamičnega vračanja, če z novim sistemom ni mogoče enako doseči ciljev navedene direktive ali
         če prehoda na novi sistem ni mogoče opraviti brez prekinitve ali ogrožanja možnosti gospodarskih subjektov iz zadevnih sektorjev,
         da učinkovito sodelujejo pri novem sistemu od začetka njegove veljavnosti.

      (Glej točke 43, 46, 48, 50 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 28 ES nasprotuje nacionalni ureditvi, če ta določa nadomestitev globalnega sistema zbiranja odpadne embalaže s sistemom
         konsignacije in posamičnega vračanja, ne da bi bilo pri tem zadevnim proizvajalcem in distributerjem dano na voljo razumno
         prehodno obdobje, da bi se nanj privadili, in ne da bi jim bilo zagotovljeno, da bodo ob spremembi sistema ravnanja z odpadno
         embalažo dejansko lahko sodelovali v operativnem sistemu. Tako ureditev je mogoče utemeljiti z razlogi varstva okolja, le
         če so sprejeti ukrepi primerni za uresničitev zastavljenih ciljev.

      (Glej točki 79 in 83 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 14. decembra 2004(*)

      „Okolje – Prost pretok blaga – Embalaža in odpadna embalaža – Direktiva 94/62/ES – Obveznost konsignacije in vračanja embalaže za enkratno uporabo glede na skupni odstotek embalaže, ki jo je mogoče ponovno
         uporabiti“

      V zadevi C-309/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Stuttgart
         (Nemčija) z odločbo z dne 21.avgusta 2002, ki je na Sodišče prispela 29. avgusta 2002, v postopku

      Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co.,
      S. Spitz KG
      proti
      Land Baden-Württemberg,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann in K. Lenaerts (poročevalec), predsednika senata, C. Gulmann, J.-P. Puissochet in
         R. Schintgen, sodniki, N. Colneric, sodnica, S. von Bahr in J. N. Cunha Rodrigues, sodnika,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –      za Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co. in S. Spitz KG R. Karpenstein, Rechtsanwalt,
      –      za zvezno deželo Baden-Württemberg L.-A. Versteyl, Rechtsanwalt,
      –      za nemško vlado W.-D. Plessing in A. Tiemann, zastopnika, skupaj z D. Sellnerjem, Rechtsanwalt,
      –      za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –      za francosko vlado G. de Bergues in D. Petrausch, zastopnika,
      –      za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z M. Fiorillijem, avvocato dello Stato,
      –      za nizozemsko vlado S. Terstal in C. Wissels, zastopnici,
      –      za Komisijo Evropskih skupnosti J. Grunwald in M. Konstantinidis, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6.maja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Evropskega Parlamenta in Sveta 94/62/ES z dne 20. decembra
         1994 o embalaži in odpadni embalaži (UL L 365, str. 10) in člena 28 ES.

      2        To vprašanje je bilo postavljeno v okviru tožbe, ki sta jo vložili avstrijski družbi proizvajalki pijač Radlberger Getränkegesellschaft
         mbH & Co. in S. Spitz KG proti zvezni deželi Baden-Württemberg (v nadaljevanju: zvezna dežela).

       Pravni okvir
       Direktiva 94/62 o embalaži in odpadni embalaži
      3        Cilj Direktive 94/62 je v skladu z njenim členom 1(1) uskladitev nacionalnih predpisov za ravnanje z embalažo in odpadno embalažo,
         da se po eni strani prepreči njen kakršenkoli vpliv na okolje vseh držav članic in tretjih držav ali da se tak vpliv zmanjša,
         s čimer se zagotovi visoka raven varstva okolja, ter da se po drugi strani zagotovi delovanje notranjega trga in se preprečijo
         trgovinske ovire ter izkrivljanje in omejevanje konkurence v Skupnosti.

      4        Člen 1(2) te direktive določa „ukrepe, katerih poglavitni cilj je preprečiti nastajanje odpadne embalaže, druga osnovna načela
         pa so ponovna uporaba embalaže, recikliranje in druge oblike predelave odpadne embalaže, in s tem zmanjšanje dokončnega odstranjevanja
         takšnih odpadkov“.

      5        Člen 5 navedene direktive določa:

      „Države članice lahko spodbujajo sisteme za ponovno uporabo embalaže, ki jo je mogoče skladno s Pogodbo ponovno uporabiti
         na okolju varen način.“

      6        Člen 7 Direktive 94/62 določa:

      „1.      Države članice storijo vse potrebno, da zagotovijo, da se vzpostavijo sistemi, ki zagotavljajo:
      (a)      vračanje in/ali zbiranje rabljene embalaže in/ali odpadne embalaže od potrošnika, drugega končnega uporabnika ali iz sicer
         zbranih odpadkov, zato da se jo usmeri v drugačne oblike najprimernejšega ravnanja z odpadki;

      (b)      ponovno uporabo ali predelavo, vključno z recikliranjem zbrane embalaže in/ali odpadne embalaže,
      da se izpolnijo cilji, določeni v tej direktivi.
      Ti sistemi so odprti za sodelovanje vseh gospodarskih subjektov iz zadevnih sektorjev in pristojnih javnih oblasti. Brez razlikovanja
         se uporabljajo tudi za uvožene proizvode, vključno s podrobno ureditvijo in cenami za dostop do teh sistemov, in so zasnovani
         tako, da ne pride do trgovinskih ovir ali izkrivljanja konkurence skladno s Pogodbo.

      2.      Ukrepi iz odstavka 1 so del politike, ki velja za vso embalažo in odpadno embalažo, in upoštevajo zlasti zahteve glede varstva
         okolja in zdravja potrošnikov, varnosti in higiene; varstvo kakovosti, pristnost in tehnične značilnosti embaliranega blaga
         in uporabljenih materialov; varstvo pravic industrijske in poslovne lastnine.“

      7        Člen 18 iste direktive določa:

      „Države članice na svojem ozemlju ne ovirajo dajanja v promet embalaže, ki izpolnjuje določbe te direktive.“
       Nacionalna ureditev
      8        Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen (uredba o preprečevanju in predelavi odpadne embalaže)
         z dne 21. avgusta 1998 (BGBl. 1998 I, str. 2379, v nadaljevanju: VerpackV) določa različne ukrepe za preprečevanje in zmanjšanje
         vpliva predelave odpadne embalaže na okolje. VerpackV, katere cilj je prenosa Direktive 94/62, je nadomestila Verordnung über
         die Vermeidung von Verpackungsabfällen (uredba o preprečevanju in predelavi odpadne embalaže) z dne 12. junija 1991 (BGBl.
         1991 I, str. 1234).

      9        Člen 6(1) in (2) VerpackV določa naslednje obveznosti:

      „1. Distributer mora na mestu dejanskega vračanja ali v njegovi neposredni bližini brezplačno prevzeti prazno prodajno embalažo,
         ki jo je končni potrošnik uporabil, jo predelati v skladu z zahtevami iz točke 1 Priloge I ter izpolniti zahteve iz točke
         2 Priloge I. Zahteve po predelavi je mogoče prav tako izpolniti s ponovno uporabo ali ponovnim pošiljanjem embalaže distributerju
         ali izdelovalcu v skladu z odstavkom 2. Distributer mora zasebnega potrošnika opozoriti na možnost vračila, ki je določena
         v prvem stavku, z jasno vidnimi in čitljivimi napisi. Obveznost, ki je določena s prvim stavkom, je omejena na vrsto, obliko
         in velikost embalaže ter na embalažo proizvodov, ki so del distributerjevih zalog. Za distributerje, ki imajo na voljo prodajne
         površine, manjše od 200 m2, je obveznost vračanja omejena na znamke, ki jih trži distributer. Pri prodaji na daljavo je treba to vračanje zagotoviti
         z ustreznimi možnostmi vračanja, ki so končnemu potrošniku dovolj blizu. Na možnost vračanja je treba opozoriti pri pošiljanju
         blaga in v katalogih. Če prodajna embalaža ne izvira od zasebnih potrošnikov, je mogoče skleniti sporazume, ki določajo odstopanja
         v zvezi z mestom vračanja in glede ureditve stroškov. Če distributerji ne izpolnjujejo obveznosti, ki so določene v prvem
         stavku, s tem da ne prevzemajo embalaže na mestu za vračanje, morajo zagotoviti spoštovanje sistema, kot je določen v odstavku
         3. Za distributerje embalaže, ki so izključeni od sodelovanja pri sistemu, kot je ta iz odstavka 3, se mutatis mutandis uporabljajo zahteve po predelavi iz člena 4(2), z izjemo prvega stavka.

      2. Proizvajalci in distributerji morajo embalažo, ki jo potrošniki vrnejo na mestu dejanskega zbiranja, v skladu z odstavkom
         1 brezplačno prevzeti in jo predelati v skladu z zahtevami iz točke 1 Priloge I ter izpolniti zahteve iz točke 2 Priloge I.
         Zahteve po predelavi je mogoče izpolniti tudi s ponovno uporabo embalaže. Obveznosti, ki so predpisane v prvem stavku, so
         omejene na vrsto, obliko in velikost embalaže ter na embalažo proizvodov, ki jih proizvajalci in distributerji tržijo. Prvi
         odstavek, stavki od osem do deset, se uporablja mutatis mutandis.“

      10      V skladu s odstavkom 3 istega člena je mogoče ti obveznosti vračanja in predelave načeloma opraviti s sodelovanjem proizvajalca
         ali distributerja pri globalnem sistemu zbiranja uporabljene prodajne embalaže. Pristojni deželni organ mora ugotoviti, da
         ta sistem izpolnjuje pogoje glede stopnje njegovega obsega, ki so predpisani v VerpackV.

      11      Na podlagi člena 8(1) VerpackV morajo distributerji, ki tržijo prehrambene tekočine, ki se hranijo v nepovratnih embalažah
         za pijače, pri kupcu pobirati kavcijo v najnižjem znesku 0,25 evra za embalažo, pri čemer je davek na dodano vrednost že vključen.
         Najnižji znesek kavcije znaša 0,50 evra, pri čemer je davek na dodano vrednost že vključen, če je prostornina hranjenja večja
         od 1,5 litra. Kavcijo je treba pobrati od vsakega nadaljnjega distributerja na vseh stopnjah trženja do prodaje končnemu potrošniku.
         Kavcija se vrne ob vrnitvi embalaž v skladu s členom 6(1) in (2) VerpackV.

      12      V skladu s členom 9(1) VerpackV se ta obvezna konsignacija ne uporablja za embalaže, za katere je proizvajalec ali distributer
         oproščen obveznosti vračanja, ker sodeluje pri globalnem sistemu zbiranja, kot je določeno v členu 6(3).

      13      Vendar pa VerpackV v členu 9(2) določa okoliščine, v katerih se za nekatere pijače ni mogoče sklicevati na člen 6(3). Besedilo
         te določbe določa:

      „Če skupna stopnja pijač, ki se hranijo v embalaži, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, na ozemlju, kjer se uporablja ta uredba
         – če gre za pivo, mineralno vodo (vključno z izvirsko vodo, namizno vodo in naravno mineralno vodo), osvežilne gazirane pijače,
         sadne sokove […] ali vino […] –, pade pod 72 % v koledarskem letu, je treba ponovno oceniti upoštevno stopnjo embalaže, ki
         jo je mogoče ponovno uporabiti, v dvanajstih mesecih, ki sledijo objavi dejstva, da stopnja embalaže, ki jo je mogoče ponovno
         uporabiti, ni dosežena. Če je stopnja embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, na nemškem ozemlju nižja od stopnje iz
         prvega stavka, se odločba na podlagi člena 6(3) razveljavi na celotnem nemškem ozemlju, in sicer od prvega dne šestega koledarskega
         meseca, ki sledi objavi, določeni v odstavku 3, za pijače, za katere stopnja embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti,
         določene v letu 1991, ni dosežena […]“

      14      V skladu s členom 9(3) VerpackV zvezna vlada vsako leto objavi upoštevne stopnje, ki so navedene v členu 9(2), za pijače,
         ki se hranijo v embalaži, ki pomeni prednosti na ekološki ravni. V skladu s členom 9(4) pristojni organ na predlog ali po
         uradni dolžnosti v skladu s členom 6(3) ponovno oceni, ali je upoštevna stopnja pijač, ki se hranijo v tej embalaži, po odločbi
         o razveljavitvi ponovno dosežena.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      Tožeči stranki v postopku v glavni stvari v Nemčijo izvažata osvežilne gazirane pijače, sadne sokove in druge negazirane pijače
         in namizno vodo v embalaži za enkratno uporabo, ki jo je mogoče predelati. Za predelavo njune embalaže sta pristopili h globalnemu
         sistemu zbiranja odpadkov, ki ga upravlja družba „Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland AG“ in sta bili iz tega naslova
         oproščeni obveznosti pobiranja kavcije, ki je predpisana v členu 8(1) VerpackV za pijače, ki se distribuirajo v Nemčiji v
         embalažah za enkratno uporabo.

      16      V skladu s sporočilom zvezne vlade z dne 28. januarja 1999 je stopnja embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, za pijače
         v letu 1997 prvič padla pod 72 %, in sicer na 71,33 %. Ta stopnja je v dveh zaporednih obdobjih, in sicer med letom 1999 in
         januarjem 2000 ter med majem 2000 in aprilom 2001 na celotnem nemškem ozemlju ostala pod 72 %, tako da je zvezna vlada 2.
         julija 2002 v skladu s členom 9(3) VerpackV napovedala, da bo od prvega januarja 2003 obvezno pobiranje kavcije za mineralno
         vodo, piva in osvežilne pijače. V skladu s tem predpisom sta tožeči stranki v postopku v glavni stvari bili torej od tega
         datuma naprej dolžni pobirati kavcijo, ki je določena s členom 8(1) VerpackV za večino njune embalaže za pijače, distribuirane
         v Nemčiji, nato pa prevzeti in predelati prazne embalaže.

      17      Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta 23. maja 2002 pri Verwaltungsgericht Stuttgart vložili tožbo proti zvezni deželi
         Baden-Württemberg, v kateri sta trdili, da so sistem deležev za embalažo, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, ki je določen
         v VerpackV, in z njim povezani obveznosti konsignacije in vračanja v nasprotju s členi 1(1) in (2), 5, 7 in 18 Direktive 94/62
         ter s členom 28 ES. K zadevi je bila pozvana Zvezna republika Nemčija.

      18      Po mnenju predložitvenega sodišče, ki izhaja iz razlage tožečih strank v postopku v glavni stvari, v skladu s katero člen
         1(2) Direktive 94/62 predpostavlja enakovrednost med ponovno uporabo embalaže in njeno predelavo, se zastavlja vprašanje,
         ali je sistem VerpackV združljiv z Direktivo 94/62, če ta sistem otežuje trženje embalaže za enkratno uporabo, ko pade stopnja
         embalaže, ki jo je mogoče ponovno predelati, pod določeno stopnjo. To sodišče ugotavlja, da imajo proizvajalci s sedežem v
         drugi državi članici višje stroške kot nemški proizvajalci, če se odločijo za trženje svojih pijač v embalaži za ponovno uporabo.
         Predložitveno sodišče poudarja, da – po mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari – kakor dolgo v nemški ureditvi velja
         ukinitev obveznosti pobiranja kavcije, tako dolgo to že vpliva na položaj proizvajalcev s sedežem v drugi državi članici,
         saj so nemški distributerji usmerjeni k izključitvi embalaže za enkratno uporabo pri njihovih zalogah pijač, zato da stopnja
         embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, ne bi padla pod 72 %.

      19      V teh okoliščinah je predložitveno sodišče 21. avgusta 2002 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 1(2) Direktive 94/62 […] razlagati v tem smislu, da nasprotuje temu, da države članice uvajajo ukrepe z
         namenom spodbujanja sistemov za ponovno uporabo embalaže za pijače glede embalaže za enkratno uporabo, ki jo je mogoče predelati,
         tako da ukinja – če zvezna stopnja embalaž za ponovno uporabo pade pod 72 % – možnost oprostitve predpisane obveznosti vračanja,
         ravnanja z embalažo in konsignacije prazne embalaže za enkratno uporabo za pijače s sodelovanjem pri sistemu vračanja in ravnanja
         z embalažo za pijače, za katere je stopnja embalaže za ponovno uporabo padla pod stopnjo, ki je bila ugotovljena v letu 1991?

      2.      Ali je treba člen 18 Direktive [94/62] razlagati v tem smislu, da državam članicam prepoveduje oviranje dajanja v promet pijač,
         ki se hranijo v embalaži za enkratno uporabo, ki jo je mogoče predelati, s tem, da ukinja – če zvezna stopnja embalaže za
         ponovno uporabo pade pod 72 % – možnost oprostitve predpisane obveznosti zbiranja, ravnanja z embalažo in konsignacije prazne
         embalaže za enkratno uporabo za pijače s sodelovanjem pri sistemu vračanja in ravnanja z embalažo za pijače, za katere je
         stopnja embalaže za ponovno uporabo padla pod stopnjo, ki je bila ugotovljena v letu 1991?

      3.      Ali je treba člen 7 Direktive [94/62] razlagati v tem smislu, da proizvajalcem in distributerjem pijač, ki se hranijo v embalaži
         za enkratno uporabo, ki jo je mogoče predelati, daje pravico sodelovati pri že vzpostavljenem sistemu vračanja in ravnanja
         z uporabljeno embalažo za pijače z namenom, da bi se s tem izpolnila z zakonom predpisana obveznost konsignacije embalaže
         za enkratno uporabo za pijače in vračanja uporabljene embalaže za pijače?

      4.      Ali je treba člen 28 ES razlagati v tem smislu, da državam članicam prepoveduje sprejetje predpisov, v skladu s katerimi se,
         če zvezna stopnja embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, za pijače pade pod 72 %, možnost oprostitve predpisane obveznosti
         vračanja, ravnanja z embalažo in konsignacije prazne embalaže za enkratno uporabo za pijače s sodelovanjem pri sistemu vračanja
         in ravnanja, ukine za pijače, za katere je stopnja embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, padla pod stopnjo, ki je bila
         ugotovljena v letu 1991?“

       Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
      20      Nemška vlada in tožena stranka v glavni stvari sta v dopisih, ki sta 14. in 17. junija 2004 prispela v sodno tajništvo Sodišča,
         Sodišču predlagali, naj na podlagi člena 61 Poslovnika odredi ponovno odprtje ustnega postopka.

      21      Nemška vlada v podporo svojemu predlogu navaja, da sklepni predlogi generalnega pravobranilca, predloženi 6. maja 2004, vsebujejo
         vrsto dejavnikov, ki niso bili predmet pisnega in ustnega postopka, iz česar izhaja nepravilna ocena trditev, ki jih je navedla
         pred Sodiščem. Tožena stranka v postopku v glavni stvari v svojem predlogu tudi trdi, da so v navedenih sklepnih predlogih
         določeni dejavniki, o katerih se ni razpravljalo in o katerih Sodišče zato ni bilo v zadostni meri poučeno.

      22      V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko Sodišče po uradni dolžnosti ali na predlog generalnega pravobranilca ali tudi na
         predlog strank v skladu s členom 61 svojega Poslovnika odredi ponovno odprtje ustnega postopka, če meni, da ni dovolj poučeno
         ali da je treba o zadevi odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke niso razpravljale (glej sodbe z dne 10. februarja 2000
         v zadevi Deutsche Post, C‑270/97 in C‑271/97, Recueil, str. I‑929, točka 30; z dne 19. februarja 2002 v zadevi Wouters in
         drugi, C‑309/99, Recueil, str. I‑1577, točka 42; z dne 18. junija 2002 v zadevi Philips, C‑299/99, Recueil, str. I‑5475, točka
         20, in z dne 12. decembra 2002 v zadevi Sieckmann, C‑273/00, Recueil, str. I‑11737, točka 22).

      23      V obravnavanem primeru Sodišče po opredelitvi generalniega pravobranilca meni, da ima na voljo vse dejavnike, ki jih potrebuje
         za odgovor na postavljena vprašanja in da so bili ti dejavniki predmet razprav, ki so potekale pred njim.

      24      Zato je treba zavrniti predloga za ponovno odprtje ustnega postopka nemške vlade in tožene stranke v postopku v glavni stvari.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
      25      Tožena stranka v postopku v glavni stvari trdi, da mora Sodišče zavreči vprašanja za predhodno odločanje kot nedopustna, saj
         naj bi bila tožba v postopku v glavni stvari nedopustna, ker je usmerjena zoper zvezno deželo Baden-Württemberg. Slednja naj
         bi bila na tem področju brez zakonodajne in normativne pristojnosti in naj bi zgolj izvajala zvezno ureditev. Po mnenju tožene
         stranke bi morala biti tožba usmerjena proti državi pri za to pristojnem sodišču, ki je Verwaltungsgericht Berlin. Pri vzporednih
         postopkih naj bi določeno število nemških upravnih sodišč za podobne tožbe že ugotovilo, da so nedopustne.

      26      V zvezi s tem je treba opozoriti, da Sodišče ni pristojno, ob upoštevanju razdelitve nalog med njim in nacionalnimi sodišči,
         da preveri, ali je bila odločba, ki mu je bila predložena v odločanje, sprejeta v skladu s predpisi o organiziranosti sodišč
         in o sodnem postopku nacionalnega prava (glej sodbe z dne 3. marca 1994 v zadevi Eurico Italia in drugi, C‑332/92, C‑333/92
         in C‑335/92, Recueil, str. I‑711, točka 13; z dne 16. septembra 1999 v zadevi WWF in drugi, C‑435/97, Recueil, str. I‑5613,
         točka 33, in z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Gozza in drugi, C‑371/97, Recueil, str. I‑7881, točka 30). Sodišče se mora pri
         tem držati predložitvene odločbe, ki jo je izdalo sodišče države članice, če se te ni izpodbijalo s pravnimi sredstvi, ki
         jih lahko morebiti določa nacionalno pravo (sodba z dne 14. januarja 1982 v zadevi Reina, 65/81, Recueil, str. 33, točka 7).

      27      V tem primeru iz predložitvenega sklepa izhaja, da Verwaltungsgericht Stuttgart meni, da je tožba iz postopka v glavni stvari
         vsaj delno dopustna.

      28      Poleg tega je očitno, da obstaja neposredna zveza med, po eni strani, štirimi vprašanji za predhodno odločanje, ki se nanašajo
         na razlago členov 1, 7 in 18 Direktive 94/62 ter člena 28 ES, ki so bila postavljena z namenom, da bi se predložitvenemu sodišču
         omogočilo, da presodi združljivost zadevne nemške ureditve s temi določbami, in po drugi strani, predmetom tožbe iz postopka
         v glavni stvari, s katerim se želi razglasiti, da se tožeči stranki v glavni stvari nista dolžni podrediti obveznostim konsignacije
         in posamičnega vračanja njune embalaže za enkratno uporabo.

      29      Iz tega izhaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

       Prvo vprašanje
      30      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 1(2) Direktive 94/62 nasprotuje temu, da država članica
         spodbuja sisteme ponovne uporabe embalaže z uporabo sistema, kot je ta, ki je določen v členih 8(1) in 9(2) VerpackV.

      31      Pri tem je treba opozoriti, da če člen 1(2) Direktive 94/62 kot „poglavitni cilj“ določa ukrepe za preprečevanje odpadne embalaže,
         pa kot „druga osnovna načela“ našteva ponovno uporabo embalaže, recikliranje in druge oblike predelave odpadne embalaže.

      32      Osma uvodna izjava te direktive določa, da: „naj bi se glede na vplive na okolje dajalo prednost ponovni uporabi in recikliranju,
         vse dokler ne pride do znanstvenega in tehnološkega napredka procesov predelave; ker je zato potrebno, da se v državah članicah
         vzpostavijo sistemi, ki zagotavljajo vračanja uporabljene embalaže in/ali odpadne embalaže; ker naj bi se čim prej dokončno
         ocenil življenjski cikel embalaže, da se utemelji jasna hierarhija med embalažo, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, reciklirati
         in predelati“.

      33      Iz navedenega izhaja, da Direktiva 94/62 ne vzpostavlja hierarhičnega odnosa med ponovno uporabo embalaže in predelavo odpadne
         embalaže.

      34      Vendar pa je treba ugotoviti, da člen 5 Direktive 94/62 državam članicam omogoča, da sprejmejo ukrepe, s katerimi želijo spodbuditi
         sisteme za ponovno uporabo embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti na okolju varen način.

      35      Iz besedila navedenega člena 5 izhaja, da je politika spodbujanja ponovne uporabe embalaže dovoljena zgolj, če je skladna
         s Pogodbo.

      36      Tako morajo ukrepi, ki jih sprejme država članica v skladu s členom 5 navedene direktive, spoštovati ne samo zahteve, ki izhajajo
         iz drugih njenih določb, zlasti člena 7, na katerega se nanaša tretje vprašanje za predhodno odločanje, ampak tudi zahteve
         določb iz Pogodbe, še posebej člena 28 ES, na katerega se nanaša četrto vprašanje za predhodno odločanje.

      37      Zato je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da člen 1(2) Direktive 94/62 ne nasprotuje temu, da države
         članice sprejmejo ukrepe za spodbujanje sistemov ponovne uporabe embalaže.

      38      Glede na navedeno je treba najprej odgovoriti na tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje.

       Tretje vprašanje
      39      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 7 Direktive 94/62 proizvajalcem in distributerjem pijač,
         ki se pakirajo v embalaže za enkratno uporabo, ki jih je mogoče predelati, in ki imajo dovoljenje, da so lahko oproščeni svojih
         obveznosti konsignacije in zbiranja s tem, da sodelujejo pri globalnem sistemu zbiranja embalaže, daje pravico, da lahko še
         naprej sodelujejo pri takem globalnem sistemu zato, da bi izpolnili svoje zakonske obveznosti.

      40      Treba je spomniti, da Direktiva 94/62 državam članicam v svojem členu 7(1) nalaga, da morajo storiti vse potrebno, da zagotovijo,
         da se vzpostavijo sistemi, ki zagotavljajo po eni strani vračanje in/ali zbiranje rabljene embalaže in/ali odpadne embalaže
         ter po drugi strani ponovno uporabo ali predelavo zbrane embalaže ali odpadne embalaže. V skladu z isto določbo morajo biti
         ti sistemi odprti za sodelovanje vseh gospodarskih subjektov iz zadevnih sektorjev in pristojnih javnih oblasti in se morajo
         nediskriminatorno uporabljati za uvožene proizvode in biti zasnovani tako, da ne prihaja do trgovinskih ovir ali izkrivljanja
         konkurence v skladu s Pogodbo.

      41      Člen 7(2) navedene direktive zahteva, da so ukrepi, navedeni v odstavku 1 tega člena, del politike, ki velja za vso embalažo
         in odpadno embalažo, in upoštevajo zlasti zahteve glede varstva okolja in zdravja potrošnikov, varnosti in higiene, varstva
         kakovosti, pristnosti in tehničnih značilnosti embaliranega blaga in uporabljenih materialov ter varstva pravic industrijske
         in poslovne lastnine.

      42      Člen 7 državam članicam v zvezi z embalažo za enkratno uporabo prepušča izbiro med sistemom konsignacije in posamičnega vračanja
         na eni strani ter globalnim sistemom zbiranja embalaže na drugi strani, ali celo možnost, da se odločijo za kombinacijo dveh
         sistemov glede na vrsto proizvodov, seveda zgolj, če je cilj izbranih sistemov usmerjanje embalaže k najprimernejšim rešitvam
         ravnanja z odpadki in če so del politike, ki velja za vso embalažo in odpadno embalažo.

      43      Ta določba zadevnim proizvajalcem in distributerjem ne daje pravice do nadaljevanja sodelovanja pri danem sistemu ravnanja
         z odpadno embalažo.

      44      Direktiva 94/62 naj namreč ne bi ovirala tega, da država članica predvidi spremembe sistemov ravnanja z odpadno embalažo,
         vzpostavljenih na njenem ozemlju, zato da bi se zagotovila najprimernejša rešitev ravnanja z odpadki.

      45      Čeprav torej Direktiva 94/62 dovoljuje, da lahko država članica glede na okoliščine predvidi zamenjavo sistema zbiranja embalaže
         v bližini potrošnikov ali prodajnih mest s sistemom konsignacije in posamičnega zbiranja, pa mora taka zamenjava vendarle
         spoštovati nekatere pogoje.

      46      Po eni strani mora biti z novim sistemom prav tako mogoče doseči cilje Direktive 94/62. Natančneje, če je nov sistem, kot
         je v tem primeru, sistem konsignacije in posamičnega vračanja, mora zadevna država članica poskrbeti, da obstaja zadostno
         število mest za vračanje, zato da bi potrošniki, ki so kupili proizvode, ki se hranijo v konsignirani embalaži za enkratno
         uporabo, lahko prejeli znesek kavcije, čeprav se ne vrnejo na začetni kraj nakupa.

      47      Pri tem je treba navesti, da člen 6(1) VerpackV določa, da je distributer dolžan brezplačno prevzeti prodajno embalažo na
         mestu dejanskega vračanja ali v njegovi neposredni bližini („am Ort der tatsächlichen Übergabe oder in dessen unmittelbarer
         Nähe“). Čeprav je res, da besede, ki sledijo navedenemu odstavku, dodajajo določena pojasnila, zlasti, kar zadeva omejitve
         te obveznosti glede na značilnosti zadevne embalaže in glede na prodajno površino zadevnega distributerja, pa ne kaže, da
         bi bila obveznost vračanja dvoumna.

      48      Po drugi strani je treba prehod na nov sistem opraviti brez prekinitve in ogrožanja možnosti gospodarskih subjektov iz zadevnih
         sektorjev, da učinkovito sodelujejo pri novem sistemu od začetka veljavnosti slednjega. Ugotoviti je treba, da v zvezi s tem
         člen 7(1) Direktive 94/62 države članice zavezuje, da zadevnim proizvajalcem in distributerjem v vsakem primeru in brez diskriminacije
         zagotovijo dostop do sistema ravnanja z odpadno embalažo.

      49      Zato mora država članica, ki zamenja obstoječi sistem ravnanja z odpadno embalažo z drugim sistemom, zadevnim proizvajalcem
         in distributerjem zagotoviti razumno prehodno obdobje za prehod na nov sistem, tako da lahko prilagodijo svoje metode proizvodnje
         in distribucijskih verig zahtevam novega sistema.

      50      Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da člen 7 Direktive 94/62, ki zadevnim proizvajalcem in distributerjem ne podeljuje
         pravice do nadaljnjega sodelovanja pri danem sistemu ravnanja z odpadno embalažo, nasprotuje zamenjavi globalnega sistema
         zbiranja odpadne embalaže s sistemom konsignacije in posamičnega vračanja, če z novim sistemom ni mogoče enako doseči ciljev
         Direktive 94/62 ali če prehoda na ta nov sistem ni mogoče opraviti brez prekinitve ali ogrožanja možnosti gospodarskih subjektov
         iz zadevnih sektorjev, da učinkovito sodelujejo pri novem sistemu od začetka veljavnosti slednjega.

       Četrto vprašanje
      51      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 28 ES nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta, ki
         je določena v členih 8(1) in 9(2) VerpackV, ki možnost proizvajalcev in distributerjev embalaže za enkratno uporabo, da so
         oproščeni svojih obveznosti konsignacije in vračanja ter predelave s sodelovanjem pri globalnem sistemu zbiranja, pogojuje
         s stopnjo embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti na zadevnem trgu.

       Uporaba člena 28 ES
      52      Po mnenju nemške vlade naj konflikt med členom 28 ES in zadevnim nacionalnim predpisom ne bi bil mogoč, ker se za ponovno
         uporabo embalaže uporabi Direktiva 94/62 in zlasti njeni členi 5, 9 in 18, ki imajo za predmet in učinek popolno uskladitev
         na zadevnem področju.

      53      Glede na dejstvo, da je bilo to področje predmet izčrpne uskladitve na ravni Skupnosti, je treba vse z njo povezane nacionalne
         ukrepe presojati glede na določbe tega uskladitvenega ukrepa in ne glede na določbe primarnega prava (sodbe z dne 12. oktobra
         1993 v zadevi Vanacker in Lesage, C‑37/92, Recueil, str. I‑4947, točka 9; z dne 13. decembra 2001 v zadevi DaimlerChrysler,
         C‑324/99, Recueil, str. I‑9897, točka 32, in z dne 11. decembra 2003 v zadevi Deutscher Apothekerverband, C‑322/01, Recueil,
         str. I-14887, točka 64), zato je treba ugotoviti, ali uskladitev, ki je opravljena z Direktivo 94/62, izključuje preučitev
         združljivosti zadevnega nacionalnega predpisa s členom 28 ES.

      54      Pri tem je treba navesti, da se člen 5 Direktive 94/62 v zvezi s ponovno uporabo embalaže omejuje na to, da državam članicam
         v skladu s Pogodbo omogoča sisteme za ponovno uporabo embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti brez škodovanja okolju.

      55      Direktiva 94/62 razen opredelitve pojma „ponovne uporabe“ embalaže, nekaterih splošnih določb o ukrepih preprečevanja odpadne
         embalaže in določb o sistemih vračanja, zbiranja in predelave, ki so našteti zlasti v njenem členu 3, točka 5, in členih 4
         in 7, ne ureja položaja držav članic, ki jim je dano na voljo, da uporabijo možnost, ki jim je odobrena s členom 5 te direktive,
         da organizirajo sisteme, ki spodbujajo embalažo, ki jo je mogoče ponovno uporabiti.

      56      V nasprotju s tem, kar velja za označevanje in prepoznavanje embalaže ter zahteve v zvezi s sestavo in zmožnostjo ponovne
         uporabe ali predelave embalaže, ki so predpisane s členi od 8 do 11 in Prilogo II k Direktivi 94/62, organizacija nacionalnih
         sistemov, ki so namenjeni spodbujanju ponovne uporabe embalaže, ni predmet popolne uskladitve.

      57      Take sisteme je zato mogoče presojati glede na določbe Pogodbe o prostem pretoku blaga.

      58      Člen 5 Direktive 94/62 poleg tega državam članicam ne dovoljuje spodbujanja sistemov za ponovno uporabo embalaže, razen „v
         skladu s Pogodbo“.

      59      V zvezi s členom 18 iste direktive je treba navesti, da če se ta določba omejuje na zagotavljanje prostega pretoka embalaže
         na ozemlju držav članic, in sicer embalaže, ki izpolnjuje zahteve glede označevanja, sestave in zmožnostjo ponovne uporabe
         in predelave embalaže, prav tako ne pomeni ovire za to, da bi se nacionalni sistemi ravnanja z odpadno embalažo za ugotovitev,
         ali lahko prizadenejo pogoje trženja zadevnih proizvodov, presojali glede na člen 28 ES.

       Obstoj trgovinske ovire
      60      Treba je preučiti, ali člen 28 ES nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v obravnavani zadevi, ki proizvajalcem in distributerjem,
         ki uporabljajo embalažo za enkratno uporabo, omogoča, da so oproščeni obveznosti konsignacije in vračanja s tem, da sodelujejo
         pri globalnem sistemu zbiranja, ki temelji na razvoju globalnega deleža pijač, ki se hranijo v embalaži za enkratno uporabo
         na nemškem ozemlju, in deleža zadevnih pijač, ki se tržijo v taki embalaži na istem trgu.

      61      Pri tem je treba najprej navesti, da se takšna ureditev brez razlike uporablja za nacionalne proizvode in za proizvode iz
         drugih držav članic ter pomeni iste zahteve na področju konsignacije in vračanja za proizvajalce s sedežem v drugih državah
         članicah kot za nacionalne proizvajalce.

      62      Nato je treba navesti, da v nasprotju z najvišjo stopnjo pijač, ki jih je mogoče tržiti v embalaži, ki ni odobrena, ki se
         je obravnavala v sodbi Sodišča z dne 20. septembra 1988 v zadevi Komisija proti Danski (302/86, Recueil, str. 4607), stopnje
         v postopku v glavni stvari ne omejujejo količine proizvodov, ki jih je mogoče uvoziti v določeni vrsti embalaže. Zadevna nemška
         ureditev namreč ne prepoveduje trženja proizvodov, ki se hranijo v embalaži za enkratno uporabo, ki presegajo navedene stopnje,
         ampak zgolj določa, da prekoračitev teh stopenj povzroči spremembo sistema ravnanja z embalažo za enkratno uporabo.

      63      Vendar pa je treba ugotoviti, da čeprav se člena 8(1) in 9(2) VerpackV uporabljata za vse proizvajalce in distributerje, ki
         opravljajo svojo dejavnost na nacionalnem ozemlju, ne vplivata enako na trženje pijač, proizvedenih v Nemčiji, in tistih,iz
         drugih držav članic.

      64      Čeprav prehod iz enega na drug sistem ravnanja z embalažo na splošno povzroči stroške v zvezi z označevanjem ali etiketiranjem
         embalaže, predpis, kot je ta iz obravnavanega primera, ki proizvajalce in distributerje, ki uporabljajo embalažo za enkratno
         uporabo, zavezuje, da svoje sodelovanje pri globalnem sistemu zbiranja nadomestijo s sprejetjem sistema konsignacije in posamičnega
         zbiranja, proizvajalcem in distributerjem – ki uporabljajo embalažo za enkratno uporabo – povzroči nastanek višjih stroškov,
         ki so povezani z organizacijo vračanja embalaže, povračila zneskov kavcije in morebitno porazdelitvijo navedenih zneskov med
         distributerji.

      65      Ni sporno, da proizvajalci s sedežem zunaj Nemčije uporabljajo več embalaže za enkratno uporabo kot nemški proizvajalci.

      66      Predložitveno sodišče v zvezi s tem ugotavlja, da poseganje po embalaži za ponovno uporabo za proizvajalca pijač s sedežem
         v drugi državi članici ponavadi pomeni tudi višje stroške od tistih, ki jih mora kriti nemški proizvajalec, glede na to, da
         so stroški, ki so povezani z organizacijo sistema konsignacije in prevoza, višji, če je sedež proizvajalca v določeni oddaljenosti
         od prodajnega mesta.

      67      Iz tega izhaja, da nadomestitev globalnega sistema zbiranja embalaže s sistemom konsignacije in posamičnega vračanja embalaže
         za enkratno uporabo ovira trženje pijač, ki se uvozijo iz drugih držav članic, na nemškem ozemlju (v zvezi z embalažo, ki
         jo je mogoče ponovno uporabiti za pijače, glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Danski, točka 13).

      68      V zvezi s tem ni upoštevno, da zadevne določbe predvidevajo obveznosti konsignacije in posamičnega vračanja za embalažo za
         enkratno uporabo, ne da bi ob tem prepovedale uvoz pijač, ki se hranijo v taki embalaži, in da imajo proizvajalci možnost
         poseči po embalažah, ki jih je mogoče ponovno uporabiti. Ukrep, ki bi lahko oviral uvoz, je treba opredeliti kot ukrep z učinkom,
         ki je enakovreden količinski omejitvi, tudi če je ovira manjša in če obstajajo druge možnosti prodaje proizvodov (sodba z
         dne 5. aprila 1984 v zadevi Van de Haar in Kaveka de Meern, 177/82 in 178/82, Recueil, str. 1797, točka 14).

      69      V zvezi s tem ni mogoče upoštevno trditi, kot počne nemška vlada, da za obdobje pred uvedbo obveznosti konsignacije in posamičnega
         vračanja povečanje uvoza naravne mineralne vode, ki se hrani v embalaži za enkratno uporabo, v Nemčijo dokazuje neobstoj diskriminacije
         proizvajalcev pijač s sedežem v drugih državah članicah. Čeprav je bilo mogoče ta trend opaziti na nemškem trgu, to ne more
         izbrisati dejstva, da člena 8 in 9 VerpackV za proizvajalce pijač s sedežem v drugih državah članicah pomenita oviro pri trženju
         njihovih proizvodov v Nemčiji.

      70      V nasprotju s trditvami tožene stranke v postopku v glavni stvari in nemške vlade členov 8 in 9 VerpackV ni mogoče primerjati
         z nacionalnimi določbami, ki omejujejo ali prepovedujejo nekatere „načine prodaje“ v smislu sodbe z dne 24. novembra 1993
         v zadevi Keck in Mithouard (C‑267/91 in C‑268/91, Recueil, str. I‑6097, točka 16 in naslednje).

      71      Sodišče je namreč menilo, da nujnost, ki izhaja iz zadevnih ukrepov, spremembe embalaže ali etikete uvoženih proizvodov, izključuje,
         da ti ukrepi zadevajo načine prodaje teh proizvodov v smislu zgoraj navedene sodbe Keck in Mithouard (glej sodbe z dne 3.
         junija 1999 v zadevi Colim, C‑33/97, Recueil, str. I‑3175, točka 37; z dne 16. januarja 2003 v zadevi Komisija proti Španiji,
         C‑12/00, Recueil, str. I‑459, točka 76, in z dne 18. septembra 2003 v zadevi Morellato, C‑416/00, Recueil, str. I‑9343, točka
         29).

      72      Kot je že bilo navedeno v točki 64 te sodbe, nadomestitev globalnega sistema zbiranja odpadne embalaže s sistemom konsignacije
         in posamičnega vračanja zadevne proizvajalce zavezuje, da na svoji embalaži spremenijo določene napise.

      73      V vsakem primeru se glede na to, da določbe VerpackV ne vplivajo enako na trženje pijač, proizvedenih v Nemčiji, in pijač
         iz drugih držav članic, ne morejo izogniti uporabi člena 28 ES (glej zgoraj navedeno sodbo Keck in Mithouard, točki16 in 17).

       Utemeljitve glede varstva okolja
      74      Nato je treba preučiti, ali je ureditev, kot navajata tožena stranka v postopku v glavni stvari in nemška vlada, kot je ta,
         ki je določena v členih 8(1) in 9(2) VerpackV, mogoče utemeljiti z razlogi varstva okolja.

      75      V skladu z ustaljeno sodno prakso je mogoče nacionalne ukrepe, ki lahko ovirajo promet znotraj Skupnosti, utemeljiti z nujnimi
         okoljevarstvenimi zahtevami, pod pogojem, da so obravnavani ukrepi sorazmerni glede na zasledovani cilj (zgoraj navedena sodba
         Komisija proti Danski, točki 6 in 9; sodba z dne 14. julija 1998 v zadevi Aher-Waggon, C‑389/96, Recueil, str. I‑4473, točka
         20).

      76      V zvezi s tem je treba ugotoviti, ali je obveznost vzpostavitve sistema konsignacije in vračanja prazne embalaže nujen element
         sistema za zagotovitev ponovne uporabe embalaž (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 13).

      77      V zvezi z nepovratno embalažo je treba navesti, kot navajata tudi tožena stranka v postopku v glavni stvari in nemška vlada,
         da naj bi se z vzpostavitvijo sistema konsignacije in posamičnega vračanja povečala tudi stopnja vračanja prazne embalaže,
         kar naj bi vodilo do ločenega zbiranja odpadne embalaže, s čimer bi se izboljšala predelava slednje. Poleg tega, če pobiranje
         kavcije potrošnika spodbuja k vračanju prazne embalaže na prodajnih mestih, to vpliva na zmanjšanje odpadkov v naravi.

      78      Še več, če zadevni predpis v obravnavanem primeru pogojuje vzpostavitev novega sistema ravnanja z odpadno embalažo z deležem
         embalaže, ki jo je mogoče ponovno uporabiti na nemškem trgu, ustvarja položaj, kjer vsako povečanje prodaje pijač, ki se hranijo
         v embalaži za enkratno uporabo, na tem trgu poveča možnost spremembe sistema. Če navedeni predpis zadevne proizvajalce in
         distributerje spodbuja k temu, da posegajo po embalaži, ki jo je mogoče ponovno uporabiti, prispeva k zmanjšanju odpadne embalaže,
         ki jo je treba odstraniti, kar je eden od splošnih ciljev okoljske politike.

      79      Kljub temu je treba, da bi bila nacionalna ureditev skladna z načelom sorazmernosti, preveriti ne le, ali so sprejeti ukrepi
         primerni za uresničitev zastavljenih ciljev, ampak tudi, ali ne presegajo okvirov, ki so potrebni za doseganje teh ciljev
         (glej sodbo z dne 14. julija 1998 v zadevi Safety Hi-Tech, C‑284/95, Recueil, str. I-4301, točka 57).

      80      V zvezi s tem je treba navesti, da mora nacionalna ureditev, da bi izpolnila slednje merilo, zadevnim proizvajalcem in distributerjem
         pred začetkom veljavnosti sistema konsignacije in posamičnega vračanja omogočiti, da lahko prilagodijo svoje postopke proizvodnje
         in sistem ravnanja z odpadno embalažo za enkratno uporabo zahtevam novega sistema. Čeprav seveda lahko država članica navedenim
         proizvajalcem in distributerjem prepusti vzpostavitev tega sistema, s tem da organizira vračanje embalaže, povračilo zneskov
         kavcije in morebitno nadomestilo teh zneskov distributerjem, mora zadevna država članica tudi zagotaviti, da lahko ob spremembi
         sistema ravnanja z odpadno embalažo vsak proizvajalec in distributer dejansko sodeluje pri operativnem sistemu.

      81      Ugotoviti je treba, da predpis, kot je VerpackV, ki vzpostavitev sistema konsignacije in posamičnega vračanja pogojuje s stopnjo
         ponovne uporabe embalaže, ki gotovo prinaša prednosti na ekološki ravni, ni v skladu z načelom sorazmernosti, če ob spodbujanju
         ponovne uporabe embalaže zadevnim proizvajalcem in distributerjem ne daje na voljo razumnega prehodnega obdobja, da bi se
         nanj privadili, in ne zagotavlja, da lahko ob spremembi sistema ravnanja z odpadno embalažo vsak proizvajalec in distributer
         dejansko sodeluje v operativnem sistemu.

      82      Nacionalno sodišče je pristojno, da presodi, ali sprememba sistema zbiranja odpadne embalaže, kot je ta iz členov 8(1) in
         9(2) VerpackV, zadevnim proizvajalcem in distributerjem omogoča sodelovanje v operativnem sistemu pod zgoraj navedenimi pogoji.

      83      Zato je treba na četrto vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da člen 28 ES nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je
         tista iz členov 8(1) in 9(2) VerpackV, če ta določa nadomestitev globalnega sistema zbiranja odpadne embalaže s sistemom konsignacije
         in posamičnega vračanja, ne da bi bilo pri tem zadevnim proizvajalcem in distributerjem dano na voljo razumno prehodno obdobje,
         da bi se nanj privadili, in ne da bi jim bilo zagotovljeno, da bodo ob spremembi sistema ravnanja z odpadno embalažo dejansko
         lahko sodelovali v operativnem sistemu.

       Drugo vprašanje
      84      Glede na odgovor na četrto vprašanje ni treba odgovoriti na drugo vprašanje.

       Stroški
      85      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Člen 1(2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 94/62/ES z dne 20. decembra 1994 o embalaži in odpadni embalaži ne nasprotuje
            temu, da države članice uvajajo ukrepe, katerih namen je spodbujanje sistemov za ponovno uporabo embalaže.
      2)      Člen 7 Direktive 94/62, ki zadevnim proizvajalcem in distributerjem ne podeljuje pravice do nadaljnjega sodelovanja pri danem
            sistemu ravnanja z odpadno embalažo, nasprotuje zamenjavi globalnega sistema zbiranja takih odpadkov s sistemom konsignacije
            in posamičnega vračanja, če z novim sistemom ni mogoče enako doseči ciljev navedene direktive ali če prehoda na ta nov sistem
            ni mogoče opraviti brez prekinitve ali ogrožanja možnosti gospodarskih subjektov iz zadevnih sektorjev, da učinkovito sodelujejo
            pri novem sistemu od začetka veljavnosti slednjega.
      3)      Člen 28 ES nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je tista iz členov 8(1) in 9(2) Verordnung über die Vermeidung und Verwertung
            von Verpackungsabfällen (uredba o preprečevanju in predelavi odpadne embalaže), če ta določa nadomestitev globalnega sistema
            zbiranja odpadne embalaže s sistemom konsignacije in posamičnega vračanja, ne da bi bilo pri tem zadevnim proizvajalcem in
            distributerjem dano na voljo razumno prehodno obdobje, da bi se nanj privadili, in ne da bi jim bilo zagotovljeno, da bodo
            ob spremembi sistema ravnanja z odpadno embalažo dejansko lahko sodelovali v operativnem sistemu.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 9. novembra 1983. # Zvezna republika Nemčija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 46/82.


Sodba Sodišča z dne 4. februarja 1997. # Kraljevina Belgija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Skupna ureditev trgov - Prehodni ukrepi. # Združene zadeve C-71/95, C-155/95 in C-271/95.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 22. novembra 2011. # Sports Warehouse GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti TENNIS WAREHOUSE - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisnost - Razlikovalni učinek - Obveznost obrazložitve - Člena 7(1)(b) in (c) ter 75 Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-290/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 22. novembra 2011 – Sports Warehouse proti UUNT (TENNIS WAREHOUSE)
      (Zadeva T-290/10)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti TENNIS WAREHOUSE – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Razlikovalni učinek – Obveznost obrazložitve – Člena 7(1)(b) in (c) ter 75 Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki označujejo lastnosti blaga (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)(c))
         (Glej točke od 31 do 33.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 21. aprila 2010 (zadeva R 1259/2009-1) v zvezi z zahtevo za registracijo
                  besednega znaka TENNIS WAREHOUSE kot znamke Skupnosti.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Sports Warehouse GmbH se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 22. junija 2004. # Koffiebranderij en Theehandel "Drie Mollen sinds 1818" BV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek ugovora - Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje besedni element "Galáxia" - Prejšnje nacionalne in mednarodne besedne znamke GALA - Relativni razlogi za zavrnitev - Zavrnitev ugovora - Člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. # Zadeva T-66/03.

text:
          SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 22. junija 2004 (
            *1
         )
      V zadevi T-66/03,

         Koffiebranderij en Theehandel „Drie Mollen sinds 1818“ BV, s sedežem v 's-Hertogenboschu (Nizozemska), ki jo zastopa P. Steinhauser, odvetnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata J. Novais Gonçalves in S. Laitinen, zastopnika,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT je bil:

         anuel Nabeiro Silveria, Lda, s sedežem v Campo Maioru (Portugalska),
      tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. decembra 2002 (R 270/2001-2) v zvezi s postopkom ugovora med Koffiebranderij en „Theehandel Drie Mollen sinds 1818“ BV in Manuelom Nabeiro Silverio, Lda,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi: J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij in N. J. Forwood, sodnika,
      sodni tajnik: M. J. Plingers, administrator,
      na podlagi tožbene vloge, vložene v tajništvu Sodišča prve stopnje dne 26. februarja 2003,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v tajništvu Sodišča prve stopnje dne 20. junija 2003,
      po ustni obravnavi z dne 20. januarja 2004, ki se je tožeča stranka ni udeležila,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      Dejansko stanje

               1

               Dne 15. junija 1998 je Manuel Nabeiro Silveria, Lda na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: UUNT) vložil prijavo znamke.

               2

               Figurativno znamko, za katero je bila vložena prijava za registracijo, predstavlja naslednji znak:

               3

               Prijavljena znamka se nanaša na proizvod „kava“ razreda 30 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen.

               4

               Prijava je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 17/1999 z dne 8. marca 1999.

               5

               Dne 6. aprila 1999 je tožeča stranka na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94 vložila ugovor zoper registracijo te znamke in se je sklicevala na verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko, katere imetnica je.

               6

               S prejšnjimi znamkami, na katere je bil oprt ugovor, je varovan besedni znak GALA in obsegajo blago razreda 30 v smislu Nicejskega aranžmaja, zlasti proizvoda „kava in/ali čaj“. Znamke so naslednje:

                        —

                        nacionalna grška znamka (št. 32533) za proizvoda „kava in čaj“;

                        —

                        dve v Združenem kraljestvu registrirani nacionalni znamki (znamka št. 870174 za proizvoda „kava in čaj“ in znamka št. 1469857, med drugimi za proizvoda „kava in čaj“);

                        —

                        v državah Beneluksa registrirana znamka (št. 042335) za proizvoda „kava in čaj“;

                        —

                        mednarodna znamka (št. R210550), ki velja v Franciji, Italiji in Avstriji za proizvoda „kava in čaj“;

                        —

                        mednarodna znamka (št. 570004), ki velja na Portugalskem za proizvod „čaj“.

               7

               Z odločbo z dne 29. januarja 2001 je oddelek za ugovore UUNT zavrnil ugovor z obrazložitvijo, da kljub enakosti blaga, ki ga označujejo prijavljena znamka in prejšnje znamke, ni podobnosti med znaki in tako ni verjetnosti zmede.

               8

               Dne 16. marca 2001 je tožeča stranka na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo proti tej odločbi, s katero je uveljavljala kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               9

               Ta pritožba je bila z odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. decembra 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnjena. Odbor za pritožbe je menil, da si zadevni znamki vidno, zvočno in pomensko nista podobni in zato ni verjetnosti zmede.

         Predlogi strank

               10

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        razglasi izpodbijano odločbo za nično;

                        —

                        naloži UUNT, naj zavrne registracijo prijavljene znamke;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               11

               UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravno stanje
      Prvi tožbeni predlog: razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe

               12

               Tožeča stranka svojo tožbo v bistvu opira na dva tožbena razloga, prvič na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in drugič na kršitev člena 8(5) Uredbe št. 40/94, oba v povezavi s členom 42(1) te uredbe.

         Prvi tožbeni razlog; kršitev člena 8(1 )(b) Uredbe št. 40/94
      — Trditve strank

               13

               Tožeča stranka meni, da je blago, ki ga označujejo zadevne znamke, isto in da so si obravnavane znamke podobne, tako da med njimi obstaja verjetnost zmede.

               14

               Kot trdi tožeča stranka, odbor za pritožbe ni zadosti upošteval, da je znamka GALA dobro znana in da se kava prodaja na trgu, na katerem je sporazumevanje o blagu predvsem ustno, tako da je treba poseben pomen pripisati zvočni podobnosti med zadevnima znamkama.

               15

               Poleg tega tožeča stranka uveljavlja, da so prvi štirje besedni elementi izpodbijane znamke enaki črkam besednega znaka prejšnje znamke, tako da javnost samodejno pomisli, da to blago izvira iz med seboj gospodarsko povezanih trgovskih virov.

               16

               UUNT zavrača trditve tožeče stranke in trdi, da je izpodbijana odločba brez pravnih napak.

         — Presoja Sodišča prve stopnje

               17

               Po členu 8(l)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

               18

               Po členu 8(2)(a)(ii) in (iii) Uredbe št. 40/94 so „prejšnje znamke“ znamke, registrirane v državi članici, in znamke, registrirane po mednarodnih sporazumih, ki veljajo v državi članici z datumom zahtev za registracijo, ki je pred datumom zahteve za registracijo znamke Skupnosti.

               19

               V obravnavanem primeru so bile prejšnje nacionalne in mednarodne znamke registrirane v Grčiji, državah Beneluksa, Združenem kraljestvu, na Portugalskem, v Franciji in v Italiji. Tako je pri presoji verjetnosti zmede treba upoštevati stališče javnosti v teh državah članicah. Ker je blago, ki ga označujejo prejšnje znamke, vsakodnevno potrošno blago, je ta javnost sestavljena iz povprečnih potrošnikov.

               20

               Glede na ustaljeno sodno prakso obstaja verjetnost zmede, če javnost lahko verjame, da zadevno blago ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali pa iz podjetij, ki so med seboj gospodarsko povezana.

               21

               V skladu z isto sodno prakso se verjetnost zmede presoja celostno, glede na zaznavanje zadevnih znakov ter blaga in storitev s strani upoštevne javnosti in ob upoštevanju vseh dejavnikov, pomembnih za okoliščine primera, predvsem soodvisnosti med podobnostjo med znaki in podobnostjo med blagom in storitvami, ki jih označujejo (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT - Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2831, točki 31 in 33, in navedeno sodno prakso).

               22

               Stranki se strinjata, da je blago, ki ga označuje prijavljena znamka (kava), in blago, ki ga označujejo prejšnje znamke (kava in čaj), enako ali podobno.

               23

               V teh okoliščinah je rezultat tožbe odvisen od stopnje podobnosti med zadevnima znakoma. Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, je treba pri celostni presoji verjetnosti zmede, kolikor se ta nanaša na vidno, zvočno ali pomensko podobnost med zadevnimi znaki, izhajati iz splošnega vtisa, ki ga puščajo znamke, ob upoštevanju njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips Van Heusen proti UUNT - Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T-292/01, Recueil, str. II-4335, točka 47, in navedeno sodno prakso).

               24

               Kar zadeva vidno podobnost med zadevnima znakoma, so prve štiri črke besednega elementa prijavljene znamke enake črkam, ki predstavljajo s prejšnjo znamko varovani besedni znak. Vendar sta obe zadevni besedi, „Galáxia“ in „Gala“, očitno različno dolgi. Poleg tega prve štiri črke besede „Galáxia“ ne sestavljajo elementa, ki bi bil zaznaven ločeno od končnice te besede („xia“). Predvsem niso ločene od nje, se ne pišejo drugače kot skupaj z njo in niso drugače ločene od končnice besede „xia“. Beseda „Galáxia“ se tako zaznava kot celota in ne zgolj kot beseda, ki je sestavljena iz različnih elementov, vključno z besedo „Gala“. Končno je prijavljena znamka figurativna znamka; z belim obrobljena rdeča pisava na črni podlagi je tako sestavni del prijavljenega znaka in določa njegov videz. Posledično se ugotovi, kot je ugotovil odbor za pritožbe (točka 19 izpodbijane odločbe), da si zadevna znaka vidno nista podobna.

               25

               V zvezi z morebitno zvočno podobnostjo zadevnih znakov je UUNT pravilno ugotovil, da med besedama „Galáxia“ in „Gala“ obstajajo pomembne razlike. Zlasti se razlikuje število zlogov. Prav tako pri poslušanju besede „Galáxia“ v sredini besede izstopa soglasnik „x“, ki je pred samoglasnikoma „i“ in „a“ in ga potrošnik zazna. Iz tega sledi, da si znaka nista podobna niti zvočno.

               26

               V skladu s tem se trditev tožeče stranke, da je na upoštevnem trgu zaradi običajnega načina prodaje kave zlasti pomembna zvočna značilnost znakov, zavrne kot nepomembna.

               27

               V zvezi z morebitnimi podobnostmi zadevnih znakov na ravni njunih pomenov prejšnje znamke GALA v jezikih, ki se uporabljajo na upoštevnih trgih, z izjemo grškega, namigujejo na slovesnost, medtem ko „Galáxia“ v vseh zadevnih jeziki pomeni zvezdni sistem. V grškem jeziku, iz katerega beseda „galáxia“ izvira, pomeni beseda „gala“ (γάλα) mleko. Prav tako tudi v grškem jeziku obstaja jasna pomenska razlika med zadevnima besedama, namreč „mlekom“ (γάλα) na eni strani in „galaksijo“ (γαλαξίας) na drugi.

               28

               Iz navedenega sledi, da je odbor za pritožbe v točki 19 izpodbijane odločbe pravilno ugotovil, da med zadevnima znamkama ni vidne, zvočne in pomenske razlike.

               29

               Dodatne trditve tožeče stranke v zvezi z domnevnim slovesom njenih znamk in z verjetnostjo povezovanja zadevnih znakov niso take, da bi lahko zmanjšale pomen te odločitve.

               30

               V zvezi s prvo od teh trditev, da odbor za pritožbe ni upošteval trditve, prvič uveljavljane v postopku pred njim, da so prejšnje znamke v delu trga Skupnosti dobro znane, je sloves znamke, kot to izhaja iz sedme uvodne izjave Uredbe št. 40/94, dejavnik, ki se upošteva pri presoji vprašanja, ali podobnost med znaki ali med blagom ali storitvami zadošča za povzročitev verjetnosti zmede (sodbi Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točki 18 in 24 (ki se nanaša na razlago Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o uskladitvi zakonodaje držav članic o znamkah, UL 1989, L 40, str. 1) in Sodišča prve stopnje z dne 22. oktobra 2003, Éditions Albert René proti UUNT - Trucco (Starix), T-311/01, Recueil, str. II-4625, točka 61).

               31

               V zvezi s tem Sodišče prve stopnje ugotavlja, da tožeča stranka med postopkom pred UUNT ni navedla nobenih dejstev ali predložila dokazov glede slovesa ene ali več njenih znamk. Dalje zlasti ni podrobneje navedla, na katerem upoštevnem trgu ali upoštevnih trgih uživajo znamke ta sloves.

               32

               Vendar je na podlagi zadnjega dela člena 74(1) Uredbe št. 40/94 v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije UUNT pri preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in trditve, ki so jih podale stranke. Po tej določbi so tudi stranke dolžne svoje trditve podpreti z dejstvi in dokazi (glej v tem smislu, glede dokazov, sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13. junija 2002 v zadevi Chef Revival USA/OHMI - Massagué Marin (Chef), T-232/00, Recueil, str. II-2749, točka 45). Če se je stranka, ki je sprožila postopek ugovora, nameravala sklicevati na sloves svoje znamke, bi morala navesti dejstva in po potrebi predložiti tudi dokaze, ki UUNT omogočijo, da preizkusi resničnost take trditve. Zaradi tega se tožeča stranka, če želi doseči, da se morebitni sloves njenih prejšnjih znamk upošteva, ne sme omejiti zgolj na golo zatrjevanje obstoja takega slovesa. Posledično ni treba preizkusiti, ali je katera od prejšnjih znamk na trgu uživala sloves.

               33

               Tudi če bi bilo tožeči stranki mogoče pritrditi, da so njene trditve resnične, analiza podobnosti ne bi vodila do drugačnega sklepa. Kakršen koli je sloves prejšnjih znamk v obravnavanem primeru, še vedno obstajajo bistvene razlike, ki zadevnim potrošnikom omogočajo, da prijavljeno znamko jasno razlikuje od prejšnjih znamk. Kot je bilo opisano v točki 24, je prijavljena znamka figurativen znak, katerega videz je od zadevnih prejšnjih znamk popolnoma drugačen.

               34

               Zaradi tega se trditev tožeče stranke v zvezi z domnevnim slovesom prejšnjih znamk zavrne.

               35

               Kar zadeva drugo, v točki 29 navedeno trditev, kaže, da tožeča stranka trdi, da obstaja verjetnost povezovanja med zadevnimi znaki zato, ker so prejšnje znamke (GALA) in prvi del besednega elementa prijavljenega znaka („Gala“) isti, in da se te verjetnosti ne da odpraviti na podlagi dejstva, da imata znaka različne pomene, zlasti zato, ker prijavljena znamka in proizvodi, ki jih označuje, niso semantično povezani.

               36

               V zvezi s tem je treba spomniti, da se člen 8(l)(b) Uredbe št. 40/94 uporablja samo takrat, ko zaradi enakosti ali podobnosti znamk in blaga ali storitev, ki jih označujejo, „obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko“. Iz tega izhaja, da pojem verjetnosti povezovanja ne predstavlja alternative pojmu verjetnosti zmede, ampak podrobneje določa njegov obseg. Prav zaradi besednega pomena te določbe se ta ne uporablja, če v javnosti ni verjetnosti zmede (sodbi Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 18, in z dne 22. junija 2000 v zadevi Marca Mode, C-425/98, Recueil, str. I-4861, točka 34). Posledično obstaja verjetnost zmede v smislu te določbe zgolj takrat, ko je gotovo, da lahko potrošnik verjame, da proizvodi, ki se prodajajo pod zadevnima znamkama, izvirajo iz istega podjetja oziroma iz podjetij, ki so med seboj gospodarsko povezana (sodba Canon, točka 29). V obravnavanem primeru bi bil ta pogoj lahko izpolnjen, če bi bile prve štiri črke besednega elementa prijavljenega znaka („Galá“) zaznavne kot opis izvora, ki je povezan z imetnikom prejšnjih znamk, in bi bilo mogoče končnico besede („xia“) razumeti kot dodaten element, s katerim je označena npr. določena linija proizvodov. Vendar je iz točke 24 zgoraj razvidno, da potrošnik prvega dela besede „Galáxia“ („Galá“) ne bo zaznaval ločeno in drugače od končnice besede „xia“. Posledično potrošnik ne more biti napeljan na misel, da blago, ki se prodaja pod prejšnjimi znamkami (GALA), in blago, ki se prodaja pod prijavljeno znamko in jo predstavlja besedni element „Galáxia“, izvira iz istega podjetja ali iz podjetij, ki so med seboj gospodarsko povezana. V preostalem prijavitelji znamke po določbah Uredbe št. 40/94, zlasti členov 4, 7 in 8, niso na noben način dolžni dokazati semantične povezave med znamko in blagom, ki ga označuje. Zaradi tega dejstvo, da med besednim elementom prijavljene znamke in blagom, ki ga ta označuje (kava), ni semantične povezave, ni pomembno.

               37

               Iz teh izvajanj sledi, da je odbor za pritožbe brez pravnih napak odločil, da je v obravnavanem primeru zaradi manjkajoče podobnosti med zadevnimi znaki verjetnost zmede izključena. Posledično tožbeni razlog, ki je oprt na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ni utemeljen.

         Kršitev člena 8(5) Uredbe št. 40/94
      — Trditve strank

               38

               Z navajanjem člena 8(5) Uredbe št. 40/94 tožeča stranka trdi, da znamka GALA uživa poseben sloves na trgu držav Beneluksa in da prijavljena znamka škoduje razlikovalnemu učinku prejšnjih znamk. Kot trdi tožeča stranka, bi moral UUNT v izpodbijani odločbi to upoštevati.

               39

               Kot trdi UUNT, je ta tožbeni razlog neutemeljen iz treh razlogov. Prvič UUNT trdi, da je po izteku tromesečnega roka, ki je določen v členu 42(1) Uredbe št. 40/94, vsaka navedba, ki ni bila uveljavljana v ugovoru, ki navaja razloge, kot to zahteva člen 42(3), nedopustna. Drugič, kot trdi UUNT, je tožbeni razlog na podlagi člena 135(4) Poslovnika Sodišča prve stopnje, po katerem stranke pred Sodiščem prve stopnje ne morejo spremeniti predmeta postopka pred odborom za pritožbe, nedopusten. Tretjič UUNT trdi, da odbor za pritožbe po členu 74(1) Uredbe št. 40/94 ni pooblaščen za preizkus relativnega razloga za zavrnitev registracije, ki ga na tej stopnji postopka tožeča stranka ni navedla.

         — Presoja Sodišča prve stopnje

               40

               Sodišče prve stopnje ugotavlja, da tožbeni razlog kršitve člena 8(5) Uredbe št. 40/94 ni bil uveljavljan v postopku z ugovorom pred UUNT, saj se je tožeča stranka nanj prvič sklicevala v tožbi, vloženi na Sodišču prve stopnje.

               41

               Iz dokumentov UUNT, ki jih je vložil pri tajništvu Sodišča prve stopnje, sicer izhaja, da je tožeča stranka v svoji pritožbi dejansko trdila, da so prejšnje znamke splošno znane. Vendar je bila ta trditev uveljavljana v zvezi s tožbenim razlogom, oprtim na verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ne da bi se tožeča stranka sklicevala na odstavek 5 tega člena.

               42

               V luči te ugotovitve je drugi tožbeni razlog tožeče stranke razumeti kot dvoje različnih graj.

               43

               Prvič se drugi tožbeni razlog v primeru, da gre za očitek UUNT, da ni po uradni dolžnosti preizkusil relativnega razloga za zavrnitev registracije po členu 8(5) Uredbe št. 40/94, nanaša dejansko na uveljavljanje kršitve člena 74(1) Uredbe št. 40/94. Vendar odboru za pritožbe na podlagi jasnega besednega pomena te določbe relativnega razloga za zavrnitev registracije po členu 8(5) Uredbe št. 40/94 ni treba preizkušati, saj se tožeča stranka ni sklicevala na pravo, dejstva ali dokaze, povezane z njim.

               44

               Sledi, da je ta tožbeni razlog, če se razume v smislu, da se nanaša na kršitev člena 74(1) Uredbe št. 40/94, neutemeljen.

               45

               Drugič je treba poudariti, da kolikor ta tožbeni razlog pomeni, da mora Sodišče prve stopnje samo preizkusiti, če so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94, je namen obravnavane tožbe preizkus zakonitosti odločbe odbora za pritožbe UUNT (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 2003 v zadevi DaimlerChrysler proti UUNT (Calandre), T-128/01, Recueil, str. II-701, točka 18; z dne 3. julija 2003 v zadevi José Alejandro proti UUNT -Anheuser-Busch (BUDMEN), T-129/01, Recueil, str. II-2251, točka 67, in Stark, navedena zgoraj, točka 70). Zaradi tega nadzor Sodišča prve stopnje ne sme preseči dejanskega in pravnega okvira pravnega spora, ki je potekal pred odborom za pritožbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Unilever proti UUNT (Tablette ovoïde), T-194/01, Recueil, str. II-383, točka 16).

               46

               Dejstva, na katera bi se moral nanašati preizkus drugega tožbenega razloga, niso ista kot dejstva, ki so pomembna v okviru preizkusa prvega tožbenega razloga tožeče stranke v zvezi s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94; tožeča stranka niti ni navedla nobenih dejstev, trditev ali predložila posebnih dokazov v zvezi s tožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitev člena 8(5) Uredbe št. 40/94. Zaradi tega pogoji za uporabo tega člena ne morejo (in niso mogli biti) predmet preizkusa v postopku pred odborom za pritožbe UUNT. V skladu s tem bi preizkus dejanskih in pravnih dokazov glede pogojev za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94 s strani Sodišča prve stopnje pomenil prekoračitev dejanskega in pravnega okvira izpodbijane odločbe.

               47

               Sledi, da drugi tožbeni razlog, če pomeni, da mora Sodišče prve stopnje samo preizkusiti, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94, spreminja predmet postopka v nasprotju s členom 135(4) Poslovnika Sodišča prve stopnje in je tako nedopusten (glej v tem smislu sodbo Starbc, navedeno zgoraj, točki 70 in 71).

               48

               Zaradi tega se ne ugodi nobenemu od delov drugega tožbenega razloga.

               49

               Iz navedenih sklepanj sledi, da se prvi tožbeni predlog glede razglasitve izpodbijane odločbe za nično zavrne.

         Drugi tožbeni predlog: naložitev UUNT, naj zavrne registracijo prijavljene znamke

               50

               Iz vsebine različnih predlogov tožeče stranke izhaja, da drugi tožbeni razlog predpostavlja, da je zahtevi za razglasitev ničnosti vsaj delno ugodeno, in ga je tako mogoče uveljavljati le, če se ugodi prvemu tožbenemu predlogu.

               51

               Kot izhaja iz točke 49, ni razlogov za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Iz tega sledi, da ni treba odločati o utemeljenosti drugega tožbenega predloga.

         Stroški

               52

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka s svojim zahtevkom ni uspela, se ji v skladu s predlogom UUNT naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat)
               razsodilo:

                        1.

                        Tožba se zavrne.

                        2.

                        Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov postopka.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 22. junija 2004.

                           Sodni tajnik
                           H. Jung

                           Predsednik
                           J. Pirrung

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. junija 1993. # Ministero delle Finanze in Ministero della Sanità proti Philip Morris Belgium SA in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Consiglio di Stato - Italija. # Zadeva C-222/91.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 5. februarja 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Ukrepi z enakim učinkom. # Zadeva C-270/02.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. septembra 2007. # La Mer Technology, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti LA MER - Prejšnja besedna nacionalna znamka LABORATOIRE DE LA MER - Relativni razlog za zavrnitev - Resna in dejanska uporaba znamke - Člen 43(1) in (2) Uredbe (ES) št. 40/94 - Neobstoj verjetnosti zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. # Zadeva T-418/03.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. septembra 2007 – La Mer Technology proti UUNT – Laboratoires Goëmar (LA
            MER)
      (Zadeva T-418/03)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti LA MER – Prejšnja besedna nacionalna znamka LABORATOIRE DE LA MER – Relativni razlog za zavrnitev – Resna in dejanska uporaba znamke – Člen 43(1) in (2) Uredbe (ES) št. 40/94 – Neobstoj verjetnosti zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 114, 127, 129 in 130.)
      Predmet

               Tožba, vložena zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 23. oktobra 2003 (zadeva R 814/2000‑2) glede postopka z
                  ugovorom med družbama Laboratoires Goëmar in La Mer Technology, Inc.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               La Mer Technology, Inc.

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka LA MER za proizvode iz razreda 3

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Laboratoires Goëmar

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               mednarodna in nacionalna besedna znamka LABORATOIRE DE LA MER za proizvode iz razredov 3, 5, 29 in 31

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru in zavrnitev prijave za registracijo v celoti

               Odločba oddelka za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Družbi La Mer Technology, Inc. se naloži plačilo njenih stroškov ter stroškov, ki sta jih priglasila Urad za usklajevanje
                     na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) in družba Laboratoires Goëmar.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 7. februarja 2007. # Giuseppe Caló proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Interes službe - Obvestilo o prostem delovnem mestu - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Združeni zadevi T-118/04 in T-134/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 7. februarja 2007
      Združeni zadevi T-118/04 in T-134/04
      Giuseppe Caló
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Premestitev direktorja na delovno mesto glavnega svetovalca – Interes službe – Enakovrednost delovnih mest – Reorganizacija Eurostata – Imenovanje na delovno mesto direktorja – Obvestilo o prostem delovnem mestu – Obveznost obrazložitve – Ocena uspešnosti kandidatov – Ničnostna tožba – Odškodninska tožba“
      Predmet: Tožba zaradi predloga za razglasitev ničnosti na eni strani odločbe Komisije z dne 9. julija 2003 o premestitvi tožeče stranke
         z delovnega mesta direktorja na delovno mesto glavnega svetovalca, odločbe Komisije z dne 1. oktobra 2003 o reorganizaciji
         Eurostata v delu, v katerem se nanaša na potrditev premestitve tožeče stranke, in predloga za nadomestilo nepremoženjske škode,
         ki naj bi jo utrpela tožeča stranka, ter na drugi strani odločbe Komisije z dne 30. marca 2004 o imenovanju M. N. na delovno
         mesto direktorja v direkciji „Statistika kmetijstva, ribištva, strukturnih skladov in okolja“ pri Eurostatu in o zavrnitvi
         kandidature tožeče stranke za to delovno mesto.

      Odločitev: V zadevi T-118/04 se Komisiji naloži, da tožeči stranki plača znesek 1 EUR kot odškodnino zaradi napake pri izvrševanju javnih
         nalog. V zadevi T‑134/04 se Komisiji naloži, da tožeči stranki plača znesek 5000 EUR kot odškodnino zaradi napake pri izvrševanju
         javnih nalog. V preostalem se tožbi zavrneta. V zadevi T-118/04 Komisija nosi svoje stroške, vključno s stroški postopka za
         izdajo začasne odredbe pred Sodiščem prve stopnje, in petino stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka, vključno s stroški
         postopka za izdajo začasne odredbe pred Sodiščem prve stopnje. V zadevi T‑118/04 tožeča stranka nosi štiri petine svojih stroškov,
         vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe pred Sodiščem prve stopnje. V zadevi T‑134/04 Komisija nosi vse stroške,
         vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe pred Sodiščem prve stopnje.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Premestitev – Prerazporeditev – Merilo za razlikovanje
      (Kadrovski predpisi za uradnike, členi 4, 7(1) in 29)
      2.      Uradniki – Organ, pristojen za imenovanja – Izvajanje pooblastil
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 2(1))
      3.      Uradniki – Organizacija služb – Zaposlovanje osebja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
      4.      Uradniki – Organizacija služb – Zaposlovanje osebja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
      5.      Uradniki – Organizacija služb – Zaposlovanje osebja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
      6.      Uradniki – Nepogodbena obveznost institucij – Napaka pri izvrševanju javnih nalog
      7.      Uradniki – Obvestilo o prostem delovnem mestu – Predmet
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 29(1))
      8.      Uradniki – Prosto delovno mesto – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 29(1))
      9.      Uradniki – Zaposlovanje – Delovno mesto, na katero je za imenovanje pristojen kolegij članov Komisije
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 14)
      10.    Uradniki – Odločba, ki posega v položaj – Zavrnitev kandidature
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90(2) in 91(2) in (4))
      1.      Iz sistema Kadrovskih predpisov izhaja, da se premestitev v pravem pomenu besede izvede samo v primeru premestitve uradnika
         na prosto delovno mesto. Iz tega sledi, da za vsako premestitev v pravem pomenu besede veljajo formalnosti iz členov 4 in
         29 Kadrovskih predpisov. Nasprotno pa se te formalnosti ne uporabljajo v primeru prerazporeditve uradnika, ker taka premestitev
         ne ustvari prostega delovnega mesta.

      Vendar za odločbe o prerazporeditvi enako kot za odločbe o premestitvi veljajo, kar zadeva varstvo pravic in legitimnih interesov
         zadevnih uradnikov, pravila iz člena 7(1) Kadrovskih predpisov, predvsem zato, ker se prerazporeditev uradnikov lahko izvede
         samo v interesu službe in ob upoštevanju enakovrednosti delovnih mest.

      (Glej točke 49, 53 in 99.)
      Napotitev na: Sodišče, 24. februar 1981, Carbognani in Coda Zabetta proti Komisiji, 161/80 in 162/80, Recueil, str. 543, točka 21;
         Sodišče, 23. marec 1988, Hecq proti Komisiji, 19/87, Recueil, str. 1681, točka 6; Sodišče, 7. marec 1990, Hecq proti Komisiji,
         združeni zadevi C‑116/88 in C‑149/88, Recueil, str. I‑599, točka 11; Sodišče, 9. avgust 1994, Rasmussen proti Komisiji, C‑398/93 P,
         Recueil, str. I‑4043, točka 11; Sodišče prve stopnje, 22. januar 1998, Costacurta proti Komisiji, T‑98/96, RecFP, str. I‑A‑21
         in II‑49, točka 36; Sodišče prve stopnje, 15. september 1998, De Persio proti Komisiji, T‑23/96, RecFP, str. I‑A‑483 in II‑1413,
         točka 79; Sodišče prve stopnje, 6. marec 2001, Campoli proti Komisiji, T‑100/00, RecFP, str. I‑A‑71 in II‑347, točka 29; Sodišče
         prve stopnje, 26. november 2002, Cwik proti Komisiji, T‑103/01, RecFP, str. I‑A‑229 in II‑1137, točka 30.

      2.      Nadaljnja podelitev pristojnosti ali odstopanje od meril za razdelitev pooblastil, ki so s Kadrovskimi predpisi podeljena
         organu, pristojnemu za imenovanja, lahko povzročita ničnost dejanja, ki ga je sprejela uprava, samo, če bi taka nadaljnja
         podelitev ali odstopanje lahko posegla v eno od zagotovil, ki jih uradnikom dajejo Kadrovski predpisi, ali kršila pravila
         o dobrem upravljanju na področju upravljanja zaposlenih.

      Zato okoliščina, da je kolegij članov Komisije sprejel odločbo o prerazporeditvi uradnika v posebnem kontekstu domnevnih hudih
         nepravilnosti v upravi, čeprav je ta institucija tako pristojnost podelila generalnemu direktorju zainteresirane stranke na
         podlagi člena 2 Kadrovskih predpisov, ne more povzročiti ničnosti te odločbe. Namreč, njeno sprejetje s strani organa, ki
         je prenesel pristojnost, ki jo je prvotno imel, je treba v takih okoliščinah obravnavati tako, kot da bolje ščiti interese
         premeščenega uradnika. Poleg tega je v skladu z načelom dobrega upravljanja, da en in isti organ sprejme upravne ukrepe, potrebne
         zaradi resnosti položaja, in odločbe na področju upravljanja zaposlenih, ki so po njegovem mnenju potrebne. Nazadnje, posebne
         okoliščine, kot so domnevne nepravilnosti pri upravljanju, v celoti upravičujejo izjemno odstopanje od cilja dobrega upravljanja
         in racionalizacije uporabe človeških virov, ki je cilj prenosa pristojnosti na podlagi člena 2 Kadrovskih predpisov, ki spodbuja
         približevanje ravnem odgovornosti, ki jih bolj neposredno zadeva upravljanje potreb.

      (Glej točke od 66 do 68, 70 in 71.)
      Napotitev na: Sodišče, 30. maj 1973, De Greef proti Komisiji, 46/72, Recueil, str. 543, točki 18 in 21; Sodišče, 30. maj 1973,
         Drescig proti Komisiji, 49/72, Recueil, str. 565, točki 10 in 13; zgoraj navedena sodba De Persio proti Komisiji, točke od 110
         do 112.

      3.      Kadar se izkaže, da so bile v generalnem direktoratu storjene nepravilnosti, uprava ne stori očitne napake pri presoji s tem,
         ko meni, da interes službe upravičuje umik vseh direktorjev z njihovih vodstvenih delovnih mest in njihovo prerazporeditev
         na delovna mesta glavnih svetovalcev, da se zagotovi nepristranskost in nemoten potek preiskav o navedenih nepravilnostih
         in zlasti preiskav za ocenitev njihove morebitne vloge pri teh nepravilnostih. V zvezi s tem – ob upoštevanju takega cilja,
         ki ni kaznovati direktorje ali preprečiti nadaljevanje nepravilnosti – ni pomembna okoliščina, da so preiskave pokazale, da
         pri direktorju ni bilo mogoče ugotoviti nobene neizpolnitve obveznosti, na kar pa se ta v nobenem primeru ne more učinkovito
         sklicevati zoper odločbo o prerazporeditvi, ki jo je treba presojati glede na dejanske in pravne okoliščine, ki so obstajale
         ob njenem sprejetju.

      Te presoje ne more ovreči domneven obstoj interesa Komisije in zlasti nekaterih njenih članov, ki so krivi, da niso pravočasno
         sprejeli potrebnih ukrepov, potem ko so bili obveščeni o resnih sumih nepravilnosti v upravljanju zadevnega generalnega direktorata,
         saj – ker odločba ni bila razglašena za nasprotno interesu službe – ni moglo iti za zlorabo pooblastil.

      (Glej točke 108, 110, 111, 114 in 115.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 10. julij 1992, Eppe proti Komisiji, združeni zadevi T‑59/91 in T‑79/91, Recueil, str. II‑2061,
         točka 57; Sodišče prve stopnje, 19. junij 1997, Forcat Icardo proti Komisiji, T‑73/96, RecFP, str. I‑A‑159 in II‑485, točka 39;
         zgoraj navedena sodba Campoli proti Komisiji, točka 63; Sodišče prve stopnje, 4. junij 2003, Del Vaglio proti Komisiji, združeni
         zadevi T‑124/01 in T‑320/01, RecFP, str. I‑A‑157 in II‑767, točka 77.

      4.      Na zakonitost odločbe o prerazporeditvi, sprejete v skladu z interesom službe, ne more vplivati okoliščina, da je bila lahko
         s tem, ko je uprava obvestila javnost o tej odločbi, napačno potrjena ideja, da je premeščeni uradnik lahko kriv ali vsaj
         osumljen udeležbe pri nepravilnostih. Ta okoliščina je vseeno lahko upošteven dejavnik pri preučitvi odškodninskega zahtevka,
         ki ga vloži zainteresirana oseba.

      (Glej točki 120 in 121.)
      5.      Ker ukrep notranje organizacije, sprejet v interesu službe, kakršen je ukrep o prerazporeditvi, ne posega v položaj uradnika
         po Kadrovskih predpisih in ne krši načela skladnosti naziva in delovnega mesta, ni treba, da se pred njegovim sprejetjem opravi
         zaslišanje zainteresirane osebe ali da je obrazložen.

      (Glej točke 122, 126 in 142.)
      Napotitev na: zgoraj navedena sodba Hecq proti Komisiji, 7. marec 1990, točka 14; zgoraj navedena sodba Cwik proti Komisiji,
         točka 62.

      6.      Uprava stori napako pri izvrševanju javnih nalog, zaradi katere je lahko odgovorna, kadar z obvestilom za javnost, ki je tej
         prosto dostopno, daje vtis, da je uradnik, ki je bil premeščen v interesu službe, vpleten v nekatere nepravilnosti, in to
         celo, kadar odločba o prerazporeditvi sama po sebi ne more biti nezakonita. Taka napaka temu uradniku povzroči nepremoženjsko
         škodo, ker je v položaju, ko mora stalno dokazovati svojo nedolžnost pred sodelavci in osebami zunaj službe.

      (Glej točke od 155 do 157.)
      7.      Čeprav morajo biti zainteresirane osebe z obvestilom o prostem delovnem mestu čim bolj natančno obveščene o vrsti pogojev,
         ki se zahtevajo za zadevno delovno mesto, je lahko z obvestilom o prostem delovnem mestu v nazivu A 2 pri določitvi teh pogojev
         – ob upoštevanju pomena proste funkcije – organu, pristojnemu za imenovanja, dana določena diskrecijska pravica. Iz tega sledi,
         da zato, ker so v obvestilu o prostem delovnem mestu direktorja v nazivu A 2 navedene dovolj natančne zahteve, da lahko organ,
         pristojen za imenovanja, opravi primerjalno oceno uspešnosti različnih kandidatov, dejstvo, da je bilo besedilo tega obvestila
         enako drugim obvestilom, ki so bila isti dan objavljena za druga delovna mesta v istem nazivu, vendar z drugačnimi sposobnostmi,
         ne more povzročiti nezakonitosti obvestila.

      (Glej točke 180, 181 in 183.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 18. marec 1997, Picciolo in Caló proti Odboru regij, združeni zadevi T‑178/95 in T‑179/95,
         RecFP, str. I‑A‑51 in II‑155, točka 87; Sodišče prve stopnje, 20. september 2001, Coget in drugi proti Računskemu sodišču,
         T‑95/01, RecFP, str. I‑A‑191 in II‑879, točka 67.

      8.      Kar zadeva presojo morebitne napake pri izboru uradnika za delovno mesto v nazivu A 2, ki je povezano z veliko odgovornostjo,
         mora biti taka napaka očitna in mora presegati široko diskrecijsko pravico, ki jo ima organ, pristojen za imenovanja, pri
         primerjalni oceni uspešnosti kandidatov in oceni interesa službe. Nadzor Sodišča prve stopnje je omejen na vprašanje, ali
         je organ, pristojen za imenovanja, glede na elemente, na katere se je oprl pri presoji, ostal v okviru razumnih meja in ni
         uporabil svoje diskrecije očitno nepravilno ali za druge namene kot za tiste, za katere mu je bila podeljena. Sodišče prve
         stopnje torej ne more s svojo presojo uspešnosti in kvalifikacij kandidatov nadomestiti presoje organa, pristojnega za imenovanja,
         kadar ni mogoče z nobenim podatkom iz spisa potrditi, da je ta organ pri presoji uspešnosti in kvalifikacij kandidatov storil
         očitno napako.

      Ta načela zlasti veljajo, ko mora Sodišče prve stopnje preveriti, ali kandidat, izbran za prosto delovno mesto, dejansko izpolnjuje
         pogoje, zahtevane v obvestilu o prostem delovnem mestu, in natančneje, ali njegove poklicne izkušnje ustrezajo ravni, zahtevani
         v tem obvestilu. V zvezi s tem dejstvo, da je tožeča stranka izpolnjevala te pogoje, samo po sebi ne dokazuje, da je organ,
         pristojen za imenovanja, storil očitno napako pri presoji, ko je na zadevno delovno mesto imenoval drugega kandidata. Tak
         dokaz ni niti okoliščina, da je imela tožeča stranka več poklicnih izkušenj kot izbrani kandidat.

      Organ, pristojen za imenovanja, zlasti ne preseže svoje široke diskrecijske pravice, ko meni, da kandidat, ki je bil vodja
         kabineta člana Komisije, zaradi te izkušnje in ob upoštevanju dejstva, da je kabinet upravni oddelek, v katerem dela približno
         deset ljudi, izpolnjuje pogoj o priznani sposobnosti za vodenje velikega upravnega oddelka, saj se ta pogoj ne nanaša na dejansko
         vodenje takega oddelka, ampak na priznano sposobnost za njegovo vodenje, ki lahko izhaja iz izkušenj in podatkov, ki ne pomenijo
         nujno, da je bil kandidat vodja veliko uslužbencev.

      (Glej točke 205, 209, 212 in 213.)
      Napotitev na: zgoraj navedena sodba Picciolo in Caló proti Odboru regij, točka 85; Sodišče prve stopnje, 29. maj 1997, Contargyris
         proti Svetu, T‑6/96, RecFP, str. I‑A‑119 in II‑357, točka 120; zgoraj navedena sodba Coget in drugi proti Računskemu sodišču,
         točki 92 in 124; Sodišče prve stopnje, 9. julij 2002, Tilgenkamp proti Komisiji, T‑158/01, RecFP, str. I‑A‑111 in II‑595,
         točka 59; Sodišče prve stopnje, 5. november 2003, Cougnon proti Sodišču, T‑240/01, RecFP, str. I‑A‑263 in II‑1283, točka 97.

      9.      Člen 14 Kadrovskih predpisov ni kršen zaradi ravnanja vodje kabineta člana Komisije, ki se zato, ker je kandidat za delovno
         mesto, na katero uradnika imenuje kolegij članov te institucije, ne udeleži sestanka skupine vodij kabineta, ki mora pripraviti
         sprejetje te odločbe, in ga nadomesti drug član istega kabineta. Namreč, niti s členom 14 Kadrovskih predpisov niti z nobenim
         drugim pravnim pravilom ni določeno, da se, kadar se uradnik vzdrži odločanja o zadevi, pri kateri ima glede njene obravnave
         ali izida osebni interes, tudi vsi uradniki, ki so mu podrejeni, tega vzdržijo. Še več, sama okoliščina, da je bil ta uradnik
         del instance, vključene v pripravo odločbe o imenovanju, ni pomembna in se iz nje ne sme sklepati, da bi „moral“ v smislu
         člena 14 Kadrovskih predpisov izraziti stališče o sprejetju te odločbe, pri čemer ni sodeloval pri njeni pripravi in jo je
         v vsakem primeru dokončno sprejel kolegij Komisije.

      (Glej točke od 246 do 248.)
      10.    Organ, pristojen za imenovanja, v primeru tožbe, vložene na podlagi člena 91(4) Kadrovskih predpisov zoper neobrazloženo odločbo
         o izločitvi kandidature, za ureditev te napake lahko obrazloži to odločbo po vložitvi tožbe, če je tožba začasno zadržana
         v pričakovanju zavrnilne odločbe ali odločbe zaradi molka organa, s katero je bila zavrnjena pritožba. Nasprotno pa po izteku
         štirimesečnega roka od vložitve pritožbe, določenega v členu 90(2) Kadrovskih predpisov, ki označuje sprejetje odločbe zaradi
         molka organa, s katero je bila zavrnjena pritožba, in posledično nadaljevanje postopka pred sodiščem Skupnosti, neobstoja
         obrazložitve ni več mogoče odpraviti s pojasnili organa, pristojnega za imenovanja.

      Tožeča stranka je ob izteku navedenega roka namreč dejansko v enakem položaju, kot bi bila, če bi – ne da bi uporabila možnost
         iz člena 91(4) – izpodbijala to odločbo o zavrnitvi zaradi molka organa na podlagi člena 91(2) Kadrovskih predpisov tisti
         dan, ko je bila sprejeta, vendar v tem primeru odgovor na pritožbo, dan po vložitvi tožbe, ne bi mogel nadomestiti neobstoja
         obrazložitve. Po razlagi, da bi v zvezi s tožbo na podlagi člena 91(4) Kadrovskih predpisov organ, pristojen za imenovanja,
         lahko obrazložil svojo odločitev ne samo po vložitvi tožbe, ampak tudi po izteku štirimesečnega roka po vložitvi pritožbe,
         bi bila uprava v ugodnejšem položaju kot v primeru tožbe na podlagi člena 91(2). Vendar ne samo, da v členu 91(4) nikakor
         ni predvidena ta možnost, ampak te razlike tudi ni mogoče utemeljiti z nobenim objektivnim razlogom. Nasprotno, kadar je organ,
         pristojen za imenovanja, obveščen, da je uradnik uporabil možnost iz člena 91(4) in da pred sodiščem Skupnosti poteka postopek,
         je treba zelo strogo zahtevati, da pravočasno obrazloži izpodbijano odločbo.

      (Glej točke od 272 do 274.)
      Napotitev na: Sodišče, 26. november 1981, Michel proti Parlamentu, 195/80, Recueil, str. 2861, točka 22; Sodišče, 9. december
         1993, Parlament proti Volgerju, C‑115/92 P, Recueil, str. I‑6549, točka 23; Sodišče, 23. september 2004, Hectors proti Parlamentu,
         C‑150/03 P, ZOdl., str. I‑8691, točka 50; Sodišče prve stopnje, 3. marec 1993, Vela Palacios proti ESO, T‑25/92, Recueil,
         str. II‑201, točka 25; Sodišče prve stopnje, 20. julij 2001, Brumter proti Komisiji, T‑351/99, RecFP, str. I‑A‑165 in II‑757,
         točka 33; Sodišče prve stopnje, 20. februar 2002, Roman Parra proti Komisiji, T‑117/01, RecFP, str. I‑A‑27 in II‑121, točka 26;
         Sodišče prve stopnje, 6. julij 2004, Huygens proti Komisiji, T‑281/01, ZOdl. JU, str. I‑A‑203 in II‑903, točka 108.