Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 22. junija 1994. # Bundesrepublik Deutschland proti Deutsches Milch-Kontor GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija. # Zadeva C-426/92.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. septembra 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Člen 39 ES - Zaposlovanje v državni upravi - Kapitani in častniki (prvi častniki) ladij - Izvajanje pooblastil javnih organov na ladji - Zahteva po državljanstvu države članice zastave. # Zadeva C-447/07.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. septembra 2008 – Komisija proti Italiji
      (Zadeva C‑447/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 39 ES – Zaposlovanje v državni upravi – Kapitani in častniki (prvi častniki) ladij – Izvajanje pooblastil javnih organov na ladji – Zahteva po državljanstvu države članice zastave“
      1.                     Prosto gibanje oseb – Odstopanja – Zaposlovanje v državni upravi (člen 39(4) ES) (Glej točke 16, 18, 21 in izrek.)
      2.                     Prosto gibanje oseb – Odstopanja – Varovanje javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja (člen 39(3) ES) (Glej točko 17
            in izrek.)
      3.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku
            roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 23.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 39 ES – Nacionalna zakonodaja, ki pridržuje zaposlitev kapitana in prvega častnika
                  na vseh ladjah pod zastavo te države svojim državljanom.

            Izrek

                  1)

                  	Italijanska republika, s tem da je v svoji zakonodaji obdržala zahtevo po italijanskem državljanstvu za opravljanje nalog
                     kapitana in častnika (prvi častniki ladij) na vseh ladjah pod italijansko zastavo, ni izpolnila obveznosti iz člena 39 ES.

                  2)

                  	Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. aprila 2009. # The Queen, na predlog TNT Post UK Ltd proti The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Združeno kraljestvo. # Šesta direktiva o DDV - Oprostitve plačila davka - Člen 13(A)(1)(a) - Storitve, ki jih opravljajo javne poštne službe. # Zadeva C-357/07.

text:
      Zadeva C-357/07
      The Queen, na predlog:
      TNT Post UK Ltd,
      proti
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division
         (Administrative Court))

      „Šesta direktiva o DDV – Oprostitve plačila davka – Člen 13(A)(1)(a) – Storitve, ki jih opravljajo javne poštne službe“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve, določene s
            Šesto direktivo – Oprostitev storitev, ki jih opravljajo javne poštne službe
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 13(A)(1)(a), in Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/67, člen 3)
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve, določene s
            Šesto direktivo – Oprostitev storitev, ki jih opravljajo javne poštne službe
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 13(A)(1)( a))
      1.        Pojem „javne poštne službe“ iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih
         davkih je treba razlagati tako, da zajema javne in zasebne izvajalce, ki v državi članici zagotavljajo celotno ali delno univerzalno
         poštno storitev, kot je določena v členu 3 Direktive 97/67 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v
         Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/39.

      Prvič, da je namreč izvajalec zajet z besedilom člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive, mora davka oproščene storitve opravljati
         kot „javna poštna služba“ v organizacijskem smislu tega pojma. Dejstvo, da je besedilo člena 132(1)(a) Direktive 2006/112
         o skupnem sistemu davka na dodano vrednost povsem enako besedilu člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive, dokazuje, da je oprostitev
         iz zadnje določbe ne glede na sprostitev poštnega sektorja ostala enaka. Zato oprostitve iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive
         ni mogoče razlagati tako, da v bistvu zajema opravljanje poštnih storitev, kot so rezervirane storitve iz člena 7 Direktive
         97/67, brez upoštevanja kakovosti izvajalca teh storitev.

      Drugič, oprostitve, določene v členu 13(A) Šeste direktive, so namenjene spodbujanju nekaterih dejavnosti splošnega interesa.
         Ta se v poštnem sektorju kaže v posebnem cilju zagotavljanja poštnih storitev, ki zadovoljujejo osnovne potrebe prebivalstva,
         po čim nižjih cenah. Glede na trenutno stanje prava Skupnosti je ta cilj v bistvu enak tistemu, ki se mu glede izvajanja univerzalne
         poštne storitve sledi z Direktivo 97/67. V skladu s členom 3(1) te direktive ta storitev zajema stalno izvajanje poštnih storitev
         predpisane kakovosti na vseh točkah dostopa njihovega ozemlja po dostopnih cenah za vse uporabnike. Zato ne glede na dejstvo,
         da razlage člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive ni mogoče utemeljiti na pravni podlagi Direktive 97/67, saj sta pravni podlagi
         različni, je lahko zadnja direktiva v smislu te določbe v pomoč pri razlagi pojma „javne poštne službe“.

      (Glej točke od 27 do 30, od 32 do 36, 40 in točko 1 izreka.)
      2.        V skladu s členom 13(A)(1)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih so davka oproščene
         tiste storitve in dobave blaga v zvezi z opravljanjem teh storitev, razen prevoza potnikov in telekomunikacijskih storitev,
         ki jih izvajajo javne poštne službe kot take, in sicer na podlagi svojega statusa izvajalca, ki v državi članici v zagotavlja
         celotno ali delno univerzalno poštno storitev. Oprostitev se ne nanaša na storitve in dobavo blaga v zvezi z opravljanjem
         teh storitev, katerih pogoji so bili individualno določeni.

      (Glej točko 49 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 23. aprila 2009(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Oprostitve plačila davka – Člen 13(A)(1)(a) – Storitve, ki jih opravljajo javne poštne službe“
      V zadevi C-357/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 12. julija 2007, ki je prispela
         na Sodišče 31. julija 2007, v postopku

      The Queen, na predlog:

      TNT Post UK Ltd
      proti
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      ob udeležbi:
      Royal Mail Group Ltd,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans (poročevalec), predsednik senata, J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J. Makarczyk, sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za TNT Post UK Ltd D. Milne, QC, in P. Hamilton, barrister, po pooblastilu C. Russella, solicitor,
      –        za Royal Mail Group Ltd P. Lasok, QC, in J. Herberg, barrister, po pooblastilu D. Finkler, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva C. Gibbs, I. Rao in M. Hall, zastopnice, skupaj s C. Vajdo, QC, in N. Shaw, barrister,
      –        za nemško vlado M. Lumma, zastopnik,
      –        za grško vlado S. Spyropoulos, S. Trekli in M. Tassopoulou, zastopniki,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z D. Barniville, SC, in N. Travers, BL,
      –        za finsko vlado J. Heliskoski in A. Guimaraes-Purokoski, zastopnika,
      –        za švedsko vlado A. Falk, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Afonso in R. Lyal, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. januarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977
         o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero
         (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med TNT Post UK Ltd (v nadaljevanju: družba TNT Post), tožečo stranko v postopku v
         glavni stvari, in Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs, toženo stranko v postopku v glavni stvari, ob sodelovanju
         Royal Mail Group Ltd (v nadaljevanju: družba Royal Mail), intervenientke v postopku v glavni stvari, glede zakonitosti oprostitve
         plačila davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) na poštne storitve, ki jih opravlja ta družba.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 13 Šeste direktive, naslovljen „Oprostitve na ozemlju države“, določa:

      „A. Oprostitve za določene dejavnosti, ki so v javnem interesu
      1.      Brez vpliva na druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne
         uporabe takšnih oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanja ali zlorab davka, oprostijo:

      (a)      opravljanje storitev javnih poštnih služb, razen prevoza potnikov in telekomunikacijskih storitev, ter dobavo blaga v zvezi
         z opravljanjem teh storitev;

      […]“
      4        Besedilo člena 132(1)(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347,
         str. 1) je enako besedilu člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive.

      5        V členu 1 Direktive 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega
         trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve (UL 1998, L 15, str. 14), kakor je bila spremenjena
         z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2002/39/ES z dne 10. junija 2002 (UL L 176, str. 21, v nadaljevanju: Direktiva
         97/67), so navedena skupna pravila zlasti o izvajanju univerzalne poštne storitve v Evropski skupnosti in o merilih, ki določajo
         storitve, ki so lahko rezervirane za izvajalce univerzalne storitve.

      6        V uvodni izjavi 15 Direktive 97/67 je navedeno:

      „[…] določbe te direktive glede opravljanja univerzalne storitve ne posegajo v pravico izvajalcev univerzalne storitve, da
         se s strankami individualno pogajajo o sklenitvi pogodbe“.

      7        Člen 3 Direktive 97/67 določa:

      „1.      Države članice zagotovijo, da lahko uporabniki koristijo pravico do univerzalne storitve, ki vključuje stalno izvajanje poštnih
         storitev predpisane kakovosti na vseh točkah dostopa na njihovem ozemlju po dostopnih cenah za vse uporabnike.

      2.      V ta namen države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da gostota kontaktnih točk in točk dostopa upošteva potrebe
         uporabnikov.

      3.      Sprejmejo ukrepe za zagotovitev, da izvajalec(-ci) univerzalne storitve jamči(-jo) vsak delovni dan in ne manj kot pet dni
         na teden, razen v okoliščinah in zemljepisnih pogojih, ki jih državni regulativni organ določi kot izjemne, minimalno:

      –        en sprejem,
      –        eno dostavo na dom ali v prostore vsake fizične ali pravne osebe, ali z odstopanjem pod pogoji, ki jih določi državni regulativni
         organ, eno dostavo na ustrezno mesto.

      Vsako izjemo ali odstopanje, ki jo odobri državni regulativni organ v skladu s tem odstavkom, je treba sporočiti Komisiji
         in vsem državnim regulativnim organom.

      4.      Vsaka država članica sprejme potrebne ukrepe za zagotovitev, da univerzalna storitev vključuje naslednje minimalne ugodnosti:
      –        sprejem, prenos, usmerjanje in dostavo poštnih pošiljk do dveh kilogramov,
      –        sprejem, prenos, usmerjanje in dostavo poštnih paketov do 10 kilogramov,
      –        storitve za priporočene in vrednostne pošiljke.
      5.      Državni regulativni organi lahko povečajo omejitev teže poštnih paketov do katere koli teže, ki ne presega 20 kilogramov,
         in lahko predpišejo posebne ureditve za dostavo od vrat do vrat takšnih paketov.

      Ne glede na omejitev teže pri univerzalni storitvi, ki zajema pakete in ki jo določi država članica, države članice zagotovijo,
         da so poštni paketi, ki jih prejmejo iz drugih držav članic in ki tehtajo do 20 kg, dostavljeni znotraj njihovega ozemlja.

      6.      Minimalne in maksimalne dimenzije zadevnih poštnih pošiljk so takšne, kot so določene v Konvenciji in Sporazumu o poštnih
         paketih, ki ju je sprejela Svetovna poštna zveza.

      7.      Univerzalna storitev, kot je opredeljena v tem členu, zajema storitve v notranjem prometu in čezmejne storitve.“
      8        Člen 7(1) Direktive 97/67 določa:

      „Države članice lahko v obsegu, ki je potreben za ohranitev univerzalnih storitev, še naprej rezervirajo storitve za izvajalca(-e)
         univerzalnih storitev. Navedene storitve so omejene na sprejem, usmerjanje, prevoz in dostavo poštnih pošiljk notranje korespondence
         in dohodne čezmejne korespondence, s pospešeno dostavo ali brez, v okviru obeh naslednjih omejitev mase in cene. Masa je omejena
         na 100 gramov od 1. januarja 2003 in 50 gramov od 1. januarja 2006. Ti masni omejitvi se ne bosta uporabljali od 1. januarja 2003,
         če je cena enaka ali višja od trikratne javne tarife za pošiljko korespondence v prvi težnostni stopnji najhitrejše kategorije,
         in od 1. januarja 2006, če je cena enaka tej tarifi ali 2,5-krat višja od nje.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      9        Določbe glede prenosa člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive so del zakona o davku na dodano vrednost iz leta 1994 (Value Added
         Tax Act 1994, v nadaljevanju: zakon o DDV), kakor je bil spremenjen z zakonom o poštnih storitvah iz leta 2000 (Postal Services
         Act 2000, v nadaljevanju: zakon o poštnih storitvah), medtem ko so določbe o prenosu Direktive 97/67 del zadnjega zakona.

      10      V London Gazette je bilo 28. marca 2001 objavljeno obvestilo, s katerim je minister za trgovino in industrijo sporočil, da je bila družba
         Consignia plc (ime družbe Royal Mail na ta dan) v skladu z zakonom o poštnih storitvah izbrana za izvajalca univerzalne poštne
         storitve v Združenem kraljestvu. Minister podobnega obvestila za druge osebe ni izdal.

      11      Komisija za poštne storitve (Postal Services Commission ali Postcomm) je 18. februarja 2005 na podlagi pravnih obveznosti,
         ki jih ima po zakonu o poštnih storitvah, sprejela odločbo, da bo s 1. januarjem 2006 vsakemu prosilcu, ki bo izpolnjeval
         predpisane pogoje, podelila dovoljenje za razpošiljanje pisem ne glede na težo. Ta odločba je od tega datuma vodila k popolni
         sprostitvi poštnega trga v Združenem kraljestvu, ni pa vplivala na status in obveznosti, ki jih ima družba Royal Mail kot
         edini izbrani izvajalec univerzalne storitve v tej državi članici.

      12      Družba Royal Mail opravlja dejavnosti na podlagi dovoljenja, ki ji ga je izdala Komisija za poštne storitve 23. marca 2001
         v skladu z drugim poglavjem zakona o poštnih storitvah; nazadnje je bilo to dovoljenje spremenjeno 25. maja 2006. Namen pravnega
         okvira tega zakona je, da se zagotovi dostop vseh fizičnih in pravnih oseb do celovitega poštnega sistema na celotnem nacionalnem
         ozemlju in po dostopnih cenah. V skladu s tem dovoljenjem mora zgolj družba Royal Mail, prvič, opravljati za uporabnike poštnih
         storitev v Združenem kraljestvu univerzalno poštno storitev z vsaj eno dostavo na vsak naslov vsak delovni dan in vsaj en
         sprejem vsak delovni dan na vsaki dostopni točki na ozemlju te države članice, in sicer po dostopnih in enotnih tarifah na
         njenem celotnem ozemlju, ter, drugič, zagotoviti, da imajo uporabniki univerzalne poštne storitve v Združenem kraljestvu glede
         na gostoto dostop do zadostnega števila dostopnih točk.

      13      Komisija za poštne storitve je 20. januarja 2006 v skladu z drugim poglavjem zakona o poštnih storitvah družbi TNT Post podelila
         dovoljenje, da lahko na ozemlju Združenega kraljestva prevaža vsa pisma. To dovoljenje je nadomestilo predhodno dovoljenje,
         ki je bilo izdano 23. decembra 2002.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Po mnenju predložitvenega sodišča opravlja družba Royal Mail kot edini izvajalec univerzalne poštne storitve v Združenem kraljestvu
         različne poštne storitve za vsa podjetja ali posameznike, ki se zanimajo za uporabo teh storitev. Te poštne storitve se opravljajo
         prek integrirane nacionalne mreže, ki trenutno oskrbuje približno 27 milijonov naslovov, šest dni v tednu, v okviru posebne
         zakonske ureditve za družbo Royal Mail, ki je v javnem interesu in ki jo loči od drugih izvajalcev poštnih storitev. Ta družba
         sprejema pisma in druge pošiljke na različnih lokacijah, in sicer na približno 113.000 poštnih nabiralnikih, 14.200 poštnih
         uradih in 90.000 poslovnih naslovih. Družba Royal Mail v Združenem kraljestvu zaposluje približno 185.000 oseb.

      15      Poštne storitve, ki jih mora na podlagi prejetega dovoljenja opravljati družba Royal Mail v javnem interesu, pomenijo večino
         obsega njene izvajane poštne dejavnosti in skupnih dohodkov, ki jih pridobiva iz teh dejavnosti. Za „pisemske pošiljke“, ki
         glede na promet pomenijo približno 90 % dejavnosti družbe Royal Mail, veljajo pogoji in zakonske zahteve, ki jih mora, v nasprotju
         z drugimi izvajalci poštnih storitev v Združenem kraljestvu, spoštovati samo ta družba.

      16      Družba TNT Post je del skupine TNT, ki deluje v več kot 200 državah in ima več kot 128.000 zaposlenih, in opravlja poštne
         storitve dostave predsortirane in nerazvrščene poslovne pošte. Njena dejavnost je zbiranje pošiljk od strank, opravljanje
         storitev strojnega in ročnega sortiranja (nerazvrščene pošte) ter obdelave in prevoza po kopnem do regionalnih poštnih skladišč
         družbe Royal Mail. Te storitve so poimenovane „storitve v predhodni fazi“.

      17      Družba TNT Post je 6. aprila 2004 z družbo Royal Mail sklenila pogodbo, s katero se je ta zavezala opravljati „storitve v
         prodajni fazi“ ali, povedano drugače, dostavljati pošto, ki jo družba TNT Post zbere, sortira in po kopnem pripelje do regionalnih
         skladišč družbe Royal Mail. Pogodba je bila sklenjena v skladu z enim od pogojev dovoljenja, ki ga ta družba ima, in sicer
         da mora vsem izvajalcem poštnih storitev in uporabnikom, ki to zahtevajo, omogočiti dostop do svojih poštnih uradov in da
         se mora glede pogojev takega dostopa pogajati v dobri veri. Družba TNT Post trenutno ne opravlja storitev v prodajni fazi.

      18      Predložitveno sodišče v zvezi s poslovno pošto, ki pomeni 85 % vse pošte, ki jo obdela družba TNT Post v Združenem kraljestvu,
         navaja, da je njen glavni ciljni trg sektor finančnih storitev. Ker finančne institucije niso upravičene do popolnega odbitka
         vstopnega DDV, je v poslovnem interesu družbe TNT Post, da je znesek plačila DDV, ki ga mora obračunati svojim strankam, čim
         nižji.

      19      Po zakonu o davku na dodano vrednost iz leta 1994, kakor je bil spremenjen z zakonom o poštnih storitvah, je prevoz poštnih
         paketov, v katerih je mogoče hraniti pisma, ki ga opravlja družba Royal Mail, oproščen plačila DDV, medtem ko je opravljanje
         storitev družbe TNT Post, ki so po njenem mnenju enake kot tiste, ki jih opravlja družba Royal Mail, obdavčeno z DDV po običajni
         stopnji 17,5 %.

      20      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court), je po ugotovitvi, da odločitev o sporu
         pred njim zahteva razlago prava Skupnosti, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      (a)   Kako je treba razlagati pojem ‚javne poštne službe‘ iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive (Direktiva 77/388/EGS) (postal člen
         132(1)(a) Direktive 2006/112)?

      (b)      Ali na razlago tega pojma vpliva dejstvo, da so bile poštne storitve v državi članici sproščene, da ni nobenih rezerviranih
         storitev v smislu Direktive 97/67, kakor je bila spremenjena, in da je bil Komisiji v skladu s to direktivo sporočen le en
         izvajalec, določen za opravljanje univerzalne storitve (v Združenem kraljestvu je to družba Royal Mail)?

      (c)      Ali v okoliščinah tega primera (kot so navedene zgoraj v prvem vprašanju v točki (b)) ta izraz zajema
      (i)      samo enega izvajalca, določenega za opravljanje univerzalne storitve (v Združenem kraljestvu je to družba Royal Mail), ali

      (ii)      tudi zasebnega izvajalca poštnih storitev (kot je družba TNT Post)?
      2.      Ali je treba v okoliščinah tega primera člen 13(A)(1)(a) Šeste direktive (postal člen 132(1)(a) Direktive 2006/112) razlagati
         tako, da od držav članic zahteva oziroma jim dovoljuje, da oprostijo plačila davka vse poštne storitve, ki jih opravljajo
         ‚javne poštne službe‘?

      3.      Če države članice morajo oprostiti oziroma lahko oprostijo plačila davka določene storitve, ne pa vseh storitev, ki jih opravljajo
         „javne poštne službe“, po katerih merilih se določijo te storitve?“

       Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
      21      Družba TNT Post je z dopisom, ki ga je vložila 2. marca 2009 v sodnem tajništvu Sodišča, predlagala, naj Sodišče na podlagi
         člena 61 Poslovnika odredi ponovno odprtje ustnega postopka. Ta družba je menila, da sklepni predlogi generalne pravobranilke
         vsebujejo številne napake glede dejstev iz postopka v glavni stvari in delovanja trga poštnih storitev v Združenem kraljestvu.

      22      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da lahko to po uradni dolžnosti na predlog generalnega pravobranilca ali na predlog strank
         v skladu s členom 61 Poslovnika odredi ponovni začetek ustnega postopka, kadar meni, da ni dovolj poučeno ali da je o zadevi
         treba razsoditi na podlagi trditve, o kateri stranke niso razpravljale (glej zlasti sodbo z dne 16. decembra 2008 v zadevi
         Cartesio, C‑210/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 46).

      23      Predložitveno sodišče je podrobno pojasnilo dejstva iz postopka v glavni stvari in delovanje trga poštnih storitev v Združenem
         kraljestvu, kar je bilo obravnavano v pisnih in ustnih stališčih, ki so bila predložena Sodišču. Zato meni, da ima v teh okoliščinah
         na voljo vse potrebne podatke, da lahko odgovori na vprašanja predložitvenega sodišča.

      24      Med drugim se ne zatrjuje, da bi bilo treba v zadevi razsoditi na podlagi trditve, o kateri se stranke pred Sodiščem niso
         izrekle.

      25      Zato je treba po opredelitvi generalne pravobranilke predlog za ponovno odprtje ustnega postopka zavrniti.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      26      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati v celoti, Sodišče sprašuje po razlagi pojma „javnih poštnih
         služb“ iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive, zlasti ob sprostitvi poštnih storitev v državi članici.

      27      V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da je iz strukture celotnega besedila te določbe jasno razvidno, da so s pojmom „javne
         poštne službe“ opredeljeni izvajalci, ki opravljajo storitve, oproščene davka. Da je izvajalec zajet z besedilom te določbe,
         mora storitve opravljati kot „javna poštna služba“ v organizacijskem smislu tega pojma (glej sodbo z dne 11. julija 1985 v
         zadevi Komisija proti Nemčiji, 107/84, Recueil, str. 2655, točka 11).

      28      Razlaga temelji na besedilu člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive. Poleg tega ni nikakršnega elementa, na podlagi katerega bi
         lahko ugotovili, da lahko okoliščine, kot je sprostitev poštnega sektorja, ki se je zgodila po razglasitvi navedene sodbe
         Komisija proti Nemčiji, ogrozijo tako razlago.

      29      Nasprotno, dejstvo, da je besedilo člena 132(1)(a) Direktive 2006/112 povsem enako besedilu člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive,
         dokazuje, da je oprostitev iz zadnje določbe ne glede na sprostitev poštnega sektorja ostala enaka.

      30      Zato oprostitve iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive nasprotno s tem, kar so zatrjevale družba TNT Post ter finska in švedska
         vlada, ni mogoče razlagati v smislu, da v bistvu zajema opravljanje poštnih storitev, kot so rezervirane storitve iz člena 7
         Direktive 97/67, brez upoštevanja kakovosti izvajalca teh storitev.

      31      Drugič, izrazi, ki so bili uporabljeni za opis oprostitve, kot je tista iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive, se razlagajo
         strogo, glede na to, da ta oprostitev pomeni izjemo od splošnega načela, na podlagi katerega se DDV plačuje za vsako storitev,
         ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo. Vendar pa mora biti razlaga teh izrazov v skladu s cilji, ki se jim sledi z omenjenimi
         oprostitvami, in mora spoštovati načelo davčne nevtralnosti, ki je del skupnega sistema DDV. To pravilo restriktivne razlage
         ne pomeni, da je treba izraze, uporabljene za opredelitev oprostitev iz navedenega člena 13, razlagati tako, da bi se jim
         odvzeli učinki (glej v tem smislu sodbo z dne 14. junija 2007 v zadevi Haderer, C‑445/05, ZOdl., str. I‑4841, točka 18 in
         navedena sodna praksa).

      32      Tudi iz naslova člena 13(A) Šeste direktive je razvidno, da so te oprostitve namenjene spodbujanju nekaterih dejavnosti splošnega
         interesa.

      33      Ta splošni interes se v poštnem sektorju odraža v posebnem cilju zagotavljanja poštnih storitev, ki zadovoljujejo osnovne
         potrebe prebivalstva, po čim nižjih cenah.

      34      Glede na trenutno stanje prava Skupnosti je ta cilj v bistvu enak tistemu, ki se mu glede izvajanja univerzalne poštne storitve
         sledi z Direktivo 97/67. V skladu s členom 3(1) te direktive je to storitev, ki zajema stalno izvajanje poštnih storitev predpisane
         kakovosti na vseh točkah dostopa njihovega ozemlja po dostopnih cenah za vse uporabnike.

      35      Zato, ne glede na dejstvo, da razlage člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive ni mogoče utemeljiti na pravni podlagi Direktive 97/67,
         saj sta pravni podlagi različni, je lahko zadnja direktiva v smislu te določbe v pomoč pri razlagi pojma „javne poštne službe“.

      36      Zato je treba za javne poštne službe v smislu člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive šteti javne in zasebne izvajalce (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji, točka 16), ki se zavežejo izvajati poštne storitve, ki zadovoljujejo
         osnovne potrebe prebivalstva, in torej v praksi zagotavljajo celotno ali delno univerzalno poštno storitev v državi članici,
         kot je določena v členu 3 Direktive 97/67.

      37      Ta razlaga ni v nasprotju z načelom davčne nevtralnosti, ki nasprotuje temu, da se gospodarski subjekti, ki opravljajo enake
         storitve, glede plačila DDV obravnavajo različno (glej sodbo z dne 28. junija 2007 v zadevi JP Morgan Fleming Claverhouse
         Investment Trust in The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, ZOdl., str. I‑5517, točka 46 in navedena sodna
         praksa).

      38      Generalna pravobranilka je namreč v točki 63 sklepnih predlogov navedla, da ocenjevanje primerljivosti narave storitev ni
         odvisno le od primerjave posameznih storitev, ampak je treba upoštevati okoliščine, v katerih se te opravljajo.

      39      Iz okoliščin postopka v glavni stvari je razvidno, da izvajalec, kot je družba Royal Mail, zaradi obveznosti, opisanih v točki 12
         te sodbe, ki izhajajo iz imetništva dovoljenja in ki so vezane na njegov status ponudnika univerzalne storitve, opravlja poštne
         storitve na pravnem področju, ki se bistveno razlikuje od tistega, na katerem opravlja dejavnosti družba TNT Post.

      40      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „javne poštne službe“ iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive razlagati
         tako, da zajema javne in zasebne izvajalce, ki v državi članici zagotavljajo celotno ali delno univerzalno poštno storitev,
         kot je določena v členu 3 Direktive 97/67.

       Drugo in tretje vprašanje
      41      Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali se oprostitev
         plačila davka iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive uporablja za vse poštne storitve, ki jih zagotavljajo javne poštne službe,
         ali le za njihov del. Če je tako, se sprašuje o merilih za opredelitev davka oproščenih storitev.

      42      V zvezi s tem je treba poudariti, da so na podlagi člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive storitve in dobava blaga v zvezi z opravljanjem
         teh storitev, ki jih izvajajo javne poštne službe, oproščene davka. Iz področja uporabe te določbe sta izrecno izključena
         le prevoz potnikov in opravljanje telekomunikacijskih storitev.

      43      Nasprotno s trditvami družbe Royal Mail ter vladami Združenega kraljestva, Grčije in Irske iz te določbe ni mogoče razbrati,
         da so vse storitve in dobave blaga v zvezi z opravljanjem teh storitev, ki jih izvajajo javne poštne službe in ki niso izrecno
         izključene iz področja uporabe te določbe, ne glede na njihovo posebno naravo oproščene davka.

      44      Iz zahtev, ki so poudarjene v točki 31 te sodbe, da je treba oprostitve plačila davka iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive
         razlagati strogo in v skladu s cilji, ki se jim s to določbo sledi, je namreč razvidno, da je treba storitve in dobavo blaga
         v zvezi z opravljanjem takih storitev razlagati v smislu tistih, ki jih opravljajo javne poštne službe kot take, in sicer
         na podlagi svojega statusa javne poštne službe.

      45      Ta razlaga je namreč nujna zaradi zahteve po upoštevanju načela davčne nevtralnosti. Obveznosti izvajalca, kot je družba Royal
         Mail, ki v smislu točke 39 te sodbe omogočajo razlikovanje področja poštnih storitev tega izvajalca od tistega, na katerem
         opravljajo dejavnosti izvajalci, kot je družba TNT Post, namreč zadevajo le poštne storitve, ki jih izvajalec opravlja kot
         univerzalne storitve.

      46      Prav tako je iz zahtev, ki so navedene v točki 44 te sodbe, ter zlasti namena in zasledovanega cilja, to je spodbujanja dejavnosti
         v javnem interesu, razvidno, da se oprostitev plačila davka ne uporablja za posebne storitve, med katere uvrščamo tiste, ki
         ustrezajo posebnim potrebam gospodarskih subjektov in ki se ločijo od storitev splošnega interesa (glej v tem smislu sodbo
         z dne 19. maja 1993 v zadevi Corbeau, C‑320/91, Recueil, str. I‑2533, točka 19).

      47      Nemška vlada in Komisija tako pravilno poudarjata, da storitve, ki jih opravljajo javne poštne službe na podlagi individualno
         dogovorjenih pogojev, ne morejo biti oproščene plačila davka na podlagi člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive. Po svoji naravi
         takšne storitve ustrezajo posebnim potrebam zadevnih uporabnikov.

      48      Razlaga med drugim temelji na uvodni izjavi 15 Direktive 97/67, po kateri možnost individualnih pogajanj s strankami za sklenitev
         pogodbe že a priori ne ustreza pojmu opravljanja univerzalne storitve.

      49      Zato je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da so v skladu s členom 13(A)(1)(a) Šeste direktive davka oproščene
         tiste storitve in dobave blaga v zvezi z opravljanjem teh storitev, razen prevoza potnikov in telekomunikacijskih storitev,
         ki jih izvajajo javne poštne službe kot take, in sicer na podlagi svojega statusa izvajalca, ki v državi članici zagotavlja
         celotno ali delno univerzalno poštno storitev. Oprostitev se ne nanaša na storitve in dobavo blaga v zvezi z opravljanjem
         teh storitev, katerih pogoji so bili individualno določeni.

       Stroški
      50      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Pojem „javne poštne službe“ iz člena 13(A)(1)(a) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje
            držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako,
            da zajema javne in zasebne izvajalce, ki v državi članici zagotavljajo celotno ali delno univerzalno poštno storitev, kot
            je določena v členu 3 Direktive 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj
            notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve, kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega
            parlamenta in Sveta 2002/39/ES z dne 10. junija 2002.
      2)      V skladu s členom 13(A)(1)(a) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS so davka oproščene tiste storitve in dobave blaga v zvezi z
            opravljanjem teh storitev, razen prevoza potnikov in telekomunikacijskih storitev, ki jih izvajajo javne poštne službe kot
            take, in sicer na podlagi svojega statusa izvajalca, ki v državi članici zagotavlja celotno ali delno univerzalno poštno storitev.
            Oprostitev se ne nanaša na storitve in dobavo blaga v zvezi z opravljanjem teh storitev, katerih pogoji so bili individualno
            določeni.
      Podpisi
      *Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. julija 2005.#ThyssenKrupp Stainless GmbH (C-65/02 P) in ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA (C-73/02 P) proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Pritožba - Pogodba ESPJ - Omejevalni sporazumi - Dodatna dajatev na zlitine - Znižanje zneska globe - Sodelovanje v upravnem postopku - Odgovornost za kršitev - Pravice obrambe.#Združeni zadevi C-65/02 P in C-73/02 P.

text:
      Združeni zadevi C-65/02 P in C-73/02 P
      ThyssenKrupp Stainless GmbH, prej Krupp Thyssen Stainless GmbH,
      in
      ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA, prej Acciai speciali Terni SpA,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Pogodba ESPJ – Omejevalni sporazumi – Dodatna dajatev na zlitine – Znižanje zneska globe – Sodelovanje v upravnem postopku – Odgovornost za kršitev – Pravica do obrambe“
      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Načela – Varstvo upravičenih pričakovanj – Zavrnitev varstva storilcu očitne kršitve veljavne zakonodaje
      2.        ESPJ – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Kršitev – Upravni postopek – Zahteva za informacije – Pravice do obrambe – Pravica
            do zavrnitve odgovora, ki bi lahko vseboval priznanje kršitve
      (Pogodba ESPJ, člen 36, prvi odstavek)
      3.        ESPJ – Omejevalni sporazumi – Globe – Znesek – Določitev – Nenaložitev ali zmanjšanje globe v zameno za sodelovanje obtoženega
            podjetja – Večje zmanjšanje v primeru priznanja kršitve – Kršitev pravice do obrambe in zlasti pravice do zavrnitve odgovora,
            ki bi lahko vseboval priznanje kršitve – Neobstoj
      (Pogodba ESPJ, člen 65(5); Obvestilo Komisije 96/C 207/04, točka D)
      4.        ESPJ – Omejevalni sporazumi – Globe – Kršitev, ki jo je storila hčerinska družba — Merila, ki jih je treba upoštevati za določitev
            pravne osebe, ki ji je treba naložiti globo
      (Pogodba ESPJ, člen 65(5))
      5.        ESPJ – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Kršitev – Upravni postopek – Spoštovanje pravice do obrambe – Obvestilo o ugotovitvah
            o možnih kršitvah – Obvezna vsebina
      (Pogodba ESPJ, člena 36, prvi odstavek, in 65)
      1.        Oseba, ki je očitno kršila veljavno zakonodajo, ne more uveljavljati načela varstva upravičenih pričakovanj. Zato podjetje,
         ki namenoma protikonkurenčno ravna, nima pravice uveljavljati kršitve tega načela iz razloga, da naj ga Komisija ne bi jasno
         obvestila, da je njegovo ravnanje pomenilo kršitev.

      (Glej točko 41.)
      2.        Čeprav ima Komisija v okviru postopka, na podlagi katerega se skuša dokazati obstoj kršitve pravil o konkurenci, pravico naložiti
         podjetju, naj ji posreduje vse potrebne podatke o dejstvih, s katerimi se ta institucija lahko seznani, pa mu ne more naložiti,
         naj ji posreduje odgovore, s katerimi bi bilo prisiljeno priznati obstoj kršitve, ki jo mora dokazati Komisija.

      (Glej točki 48 in 49.)
      3.        Čeprav Komisija ne sme prisiliti podjetja, da prizna svoje sodelovanje pri kršitvi s področja konkurence, ji to ne preprečuje,
         da pri določitvi zneska globe upošteva pomoč zadevnega podjetja, da bi lažje ugotovila obstoj kršitve, in zlasti okoliščino,
         da je podjetje priznalo svoje sodelovanje pri kršitvi. Podjetju, ki ji je tako pomagalo, lahko odobri znatno znižanje njegove
         globe in odobri bistveno nižje znižanje drugemu podjetju, ki se je zadovoljilo s tem, da ni zanikalo glavnih dejanskih navedb,
         na katere je Komisija oprla svoje očitke.

      Priznanje očitane kršitve zadevnega podjetja je izključno prostovoljno. Podjetje nikakor ni prisiljeno k priznanju omejevalnega
         sporazuma. Zato je treba šteti, da to, da Komisija upošteva stopnjo sodelovanja med njo in zadevnim podjetjem, vključno s
         priznanjem kršitve, da bi se določil nižji znesek globe, ne krši pravice do obrambe.

      Obvestilo o sodelovanju in zlasti njegovo točko D je treba razumeti tako, da vrsta sodelovanja zadevnega podjetja, ki lahko
         pripelje do znižanja globe, ni omejena na priznanje narave dejstev, ampak zajema priznanje sodelovanja pri kršitvi.

      (Glej točke od 50 do 54.)
      4.        Določitev odgovornosti podjetja za kršitev pravil o konkurenci je odvisna od vprašanja, ali je to podjetje delovalo samostojno
         ali pa je le sledilo navodilom svoje nadrejene družbe. V takem primeru se protikonkurenčno ravnanje podjetja lahko pripiše
         njegovi nadrejeni družbi.

      Nasprotno pa, kadar so podjetja v skupini, ki sodeluje pri omejevalnem sporazumu, delovala samostojno, lahko Komisija vsakemu
         izmed njih naloži globo tako, da kot izhodišče uporabi pavšalni znesek.

      (Glej točki 66 in 67.)
      5.        Spoštovanje pravice do obrambe v vseh postopkih, ki lahko pripeljejo do sankcij, je temeljno načelo, ki ga zagotavlja člen
         36, prvi odstavek, Pogodbe ESPJ. Dejansko spoštovanje tega načela zahteva, da se zadevnemu podjetju omogoči, da od upravnega
         postopka dalje ustrezno predstavi svoje stališče glede resničnosti in relevantnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter v
         zvezi z listinami, na katere se je Komisija oprla v utemeljitvi svojih trditev. Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
         mora zaradi svojega pomena natančno in nedvoumno določiti pravno osebo, kateri se lahko naložijo globe, in mora biti na to
         osebo naslovljeno.

      (Glej točko 92.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 14. julija 2005(*)

      „Pritožba – Pogodba ESPJ – Omejevalni sporazumi – Dodatna dajatev na zlitine – Znižanje zneska globe – Sodelovanje v upravnem postopku – Odgovornost za kršitev – Pravice obrambe“
      V združenih zadevah C-65/02 P in C-73/02 P,
      zaradi dveh pritožb na podlagi člena 49 Statuta ESPJ Sodišča, vloženih 28. februarja 2002,
      ThyssenKrupp Stainless GmbH, prej Krupp Thyssen Stainless GmbH, ki jo zastopa M. Klusmann, odvetnik,

      tožeča stranka v zadevi C-65/02 P,
      ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA, prej Acciai speciali Terni SpA, ki jo zastopata A. Giardina in G. Di Tommaso, odvetnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka v zadevi C-73/02 P,
      druga stranka v postopku je bila
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa A. Whelan, zastopnik, skupaj s H.-J. Freundom, odvetnik, (C‑65/02 P) in z A. Whelanom in V. Superti, zastopnika,
         skupaj z A. Dal Ferrom, odvetnik, (C-73/02 P) z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Rosas, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts in S. von Bahr (poročevalec),
         sodnika,

      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. oktobra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družba ThyssenKrupp Stainless GmbH (v nadaljevanju: družba TKS) in družba ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA (v nadaljevanju:
         družba AST) s pritožbama predlagata razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 13. decembra 2001 v
         zadevi Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji (T-45/98 in T-47/98, Recueil, str. II‑3757, v nadaljevanju:
         izpodbijana sodba), s katero je le delno ugodilo njunima tožbama za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 98/247/ESPJ z dne
         21. januarja 1998 o postopku iz člena 65 Pogodbe ESPJ (Zadeva IV/35.814 – Dodatna dajatev na zlitine) (UL L 100, str. 55,
         v nadaljevanju: sporna odločba).

       Dejansko stanje
      2        Za namene te sodbe je dejstva, ki so podlaga za ti tožbi pred Sodiščem prve stopnje, kot jih je to predstavilo v izpodbijani
         sodbi, mogoče povzeti tako.

      3        Družba TKS, družba nemškega prava, je nastala 1. januarja 1995 kot posledica koncentracije podjetij Fried Krupp AG Hoesch-Krupp
         (v nadaljevanju: družba Krupp) in Thyssen Stahl AG (v nadaljevanju: družba Thyssen), ki delujeta v sektorju ploščatih izdelkov
         iz nerjavnega jekla, ki so odporni na kisline in visoke temperature. Družba TKS se je najprej imenovala KruppThyssen Nirosta
         GmbH, od septembra 1997 pa Krupp Thyssen Stainelss GmbH.

      4        Družba AST, prej Acciai speciali Terni SpA, družba italijanskega prava, katere glavna dejavnost je proizvodnja ploščatih izdelkov
         iz nerjavnega jekla, je bila ustanovljena 1. januarja 1994. Komisija Evropskih skupnosti je 21. decembra 1994 več družbam,
         med katerimi sta bili družbi Krupp in Thyssen, odobrila skupno pridobitev družbe AST. Udeležba družbe Krupp v družbi AST se
         je decembra 1995 povečala s 50 na 75 %, 10. maja 1996 pa na 100 %. Družba Krupp je vse svoje deleže v družbi AST takoj prenesla
         na družbo TKS.

      5        Zaradi podatkov, ki so se pojavili v specializiranem tisku, in prijav potrošnikov je Komisija 16. marca 1995 v skladu s členom
         47 Pogodbe ESPJ od več proizvajalcev nerjavnega jekla zahtevala, naj ji posredujejo informacije o splošnem dvigu cen, znanem
         pod imenom „dodatna dajatev na zlitine“, ki naj bi ga uvedli.

      6        Dodatna dajatev na zlitine je dodatek k ceni, izračunan glede na tečaje elementov zlitine, ki se doda osnovni ceni nerjavnega
         jekla. Strošek elementov zlitine, ki jih uporabljajo proizvajalci nerjavnega jekla (nikelj, krom in molibden), je pomemben
         del proizvodnih stroškov. Tečaji teh elementov so izjemno spremenljivi.

      7        Na podlagi zbranih podatkov je Komisija 19. decembra 1995 na devetnajst podjetij naslovila obvestilo o očitkih (v nadaljevanju:
         prvo obvestilo o očitkih).

      8        V decembru 1996 in januarju 1997, potem ko je Komisija opravila vrsto pregledov na kraju samem, so odvetniki in predstavniki
         nekaterih podjetij seznanili Komisijo, da želijo sodelovati. V ta namen sta družbi TKS in AST 17. decembra 1996 in 10. januarja
         1997 Komisiji poslali vsaka svojo izjavo.

      9        Komisija je 24. aprila 1997 na ta podjetja, tudi na družbo Thyssen, naslovila novo obvestilo o očitkih, ki je nadomestilo
         tisto z dne 19. decembra 1995 (v nadaljevanju: drugo obvestilo o očitkih).

      10      Družba TKS je v izjavi z dne 23. julija 1997 sprejela odgovornost za dejanja, očitana družbi Thyssen od leta 1993, čeprav
         so bile dejavnosti te v sektorju ploščatih izdelkov iz nerjavnega jekla nanjo prenesene šele 1. januarja 1995.

      11      Komisija je 21. januarja 1998 sprejela sporno odločbo.

      12      Po tej odločbi so se cene elementov zlitine nerjavnega jekla leta 1993 precej znižale. Ko se je septembra 1993 tečaj niklja
         dvignil, so se dobički proizvajalcev bistveno znižali. Da bi obvladali ta položaj, se je večina proizvajalcev ploščatih izdelkov
         iz nerjavnega jekla na sestanku v Madridu 16. decembra 1993 (v nadaljevanju: madridski sestanek) dogovorila, da bodo usklajeno
         zvišali svoje cene s tem, da bodo spremenili parametre izračuna dodatne dajatve na zlitine. V ta namen so se odločili, da
         bodo od 1. februarja 1994 uporabljali dodatno dajatev na zlitine, izračunano po formuli, ki je bila nazadnje uporabljena leta
         1991, s tem da je za vse proizvajalce kot referenčne vrednosti za elemente zlitine sprejela tiste iz meseca septembra 1993,
         ko je tečaj niklja dosegel zgodovinski minimum.

      13      V sporni odločbi je podrobneje navedeno, da so dodatno dajatev na zlitine, izračunano na podlagi novo določenih referenčnih
         vrednosti, uporabljali vsi proizvajalci pri svojih prodajah v Evropi od 1. februarja 1994, razen v Španiji in na Portugalskem.

      14      V členu 1 sporne odločbe je Komisija sklenila, da so družbe Acerinox, ALZ NV, Acciai speciali Terni SpA (v nadaljevanju: družba
         AST), Avesta Sheffield AB (v nadaljevanju: družba Avesta), Hoesch Stahl AG, ki je 1. januarja 1995 postala Krupp Thyssen Nirosta
         GmbH, Thyssen Stahl AG, ki se od 1. januarja 1995 imenuje Krupp Thyssen Nirosta GmbH, in Ugine SA, ki je postala Usinor SA
         (v nadaljevanju: družba Usinor), kršile člen 65(1) Pogodbe ESPJ v obdobju od decembra 1993 do novembra 1996 pri družbi Avesta
         in do datuma sporne odločbe pri vseh drugih podjetjih, ker so spremenila in usklajeno uporabljala referenčne vrednosti formule
         za izračun dodatne dajatve na zlitine. Po njenem mnenju je bil cilj in učinek tega ravnanja omejevanje in izkrivljanje normalnega
         delovanja konkurence na skupnem trgu.

      15      S členom 2 sporne odločbe so bile naložene naslednje globe:

      –        družbi Acerinox:                   3.530.000 ekujev,
      –        družbi ALZ NV:                    4.540.000 ekujev,
      –        družbi AST:                             4.540.000 ekujev,
      –        družbi Avesta:                            2.810.000 ekujev,
      –        družbi TKS:                             8.100.000 ekujev
      –        družbi Usinor:                             3.860.000 ekujev.
       Tožbi pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      16      Družbi TKS in AST sta z ločenima vlogama, vloženima v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 11. in 13. marca 1998, vložili
         tožbo, s katero sta predlagali razglasitev ničnosti sporne odločbe v delu, ki ju zadeva, in podredno znatno znižanje zneska
         glob, ki sta jima bili naloženi s to odločbo.

      17      Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo:

      –        združilo zadevi T-45/98 in T-47/98 zaradi izdaje sodbe;
      –        razglasilo za ničnega člen 1 sporne odločbe, ker je bila z njim družbi TKS naložena odgovornost za ravnanje družbe Thyssen;
      –        določilo znesek glob, ki ju člen 2 sporne odločbe nalaga družbama TKS in AST, v višini 4.032.000 evrov;
      –        v preostalem zavrnilo ti tožbi;
      –        v zadevi T-45/98 družbi TKS in Komisiji naložilo plačilo vsaki svojih stroškov in
      –        v zadevi T-47/98 družbi AST naložilo plačilo njenih stroškov in dve tretjini stroškov Komisije ter določilo, da zadnje navedena
         nosi tretjino svojih stroškov.

       Predlogi strank in razveljavitveni razlogi, navedeni v podporo pritožb
      18      V zadevi C-65/02 P družba TKS predlaga Sodišču, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo, ker je zavrnila njeno tožbo;
      –        popravi člen 1 sporne odločbe in spremeni obdobje kršitve v delu, ki jo zadeva;
      –        v istem razmerju zmanjša znesek globe, ki ji je bil naložen na podlagi člena 2 sporne odločbe;
      –        podredno zadevo vrne Sodišču prve stopnje v novo odločanje o dveh prej navedenih predlogih;
      –        zavrne nasprotno pritožbo Komisije in
      –        tej naloži plačilo stroškov pritožbe in nasprotne pritožbe.
      19      V isti zadevi Komisija predlaga Sodišču naj:

      –        zavrne pritožbo;
      –        podredno, če bi izpodbijano sodbo razveljavila, zavrne predlog za znižanje zneska globe;
      –        razveljavi izpodbijano sodbo, ker je Sodišče prve stopnje:
      i)      razglasilo za ničnega člen 1 sporne odločbe, s katerim je odgovornost za storjeno kršitev družbe Thyssen naložila družbi TKS;
      ii)      določilo znesek, nižji od 7.596.000 evrov, globe, naložene družbi TKS na podlagi člena 2 sporne odločbe;
      iii)      Komisiji naložilo plačilo njenih stroškov in
      –        družbi TKS naloži stroške postopka pred Sodiščem.
      20      V zadevi C-73/02 P družba AST predlaga Sodišču, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem potrjuje sporno odločbo, ki ji nalaga pavšalno globo, čeprav je bila del skupine
         TKS, ki ji je bila prav tako naložena pavšalna globa;

      –        podredno razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem potrjuje člen 1 sporne odločbe, po katerem je kršitev pravil konkurence,
         ki ji je očitana, trajala do datuma sprejetja te odločbe;

      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem ni ugodila njenemu predlogu za dodatno 40-odstotno znižanje zneska globe na
         podlagi njenega sodelovanja v upravnem postopku in

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      21      V tej zadevi Komisija predlaga Sodišču, naj:

      –        zavrne pritožbo;
      –        podredno zavrne predlog za razglasitev ničnosti sporne odločbe, če bi se razveljavila katera od točk izpodbijane sodbe, in
      –        družbi AST naloži plačilo stroškov.
      22      Družba TKS uveljavlja tri razveljavitvene razloge v podporo svoji pritožbi:

      –        zmotno uporabljeno pravo pri presoji trajanja kršitve;
      –        napačni izračun zneska pavšalne globe in
      –        zmotno uporabljeno pravo glede posledic sodelovanja družbe TKS v postopku poizvedbe za znižanje zneska globe.
      23      Družba AST prav tako uveljavlja tri razveljavitvene razloge v podporo svoji pritožbi:

      –        zmotno uporabljeno pravo, ker ji je bila naložena globa, medtem ko je bila del skupine TKS;
      –        zmotno uporabljeno pravo pri presoji trajanja kršitve in
      –        kršitev načela enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije glede znižanja zneska globe.
      24      Komisija uveljavlja tri pritožbene razloge v podporo svoji nasprotni pritožbi:

      –        izkrivljanje nekaterih dokaznih listin in zmotno uporabljeno pravo pri presoji prenosa odgovornosti družbe Thyssen na družbo
         TKS;

      –        napačna presoja zahtevanih pogojev glede spoštovanja pravic obrambe in
      –        nepravilna presoja glede kršitve uresničevanja pravic obrambe.
       Združitev zadev
      25      Po opredelitvi strank in generalnega pravobranilca o tej točki je treba zaradi medsebojne povezanosti ti zadevi združiti zaradi
         izdaje skupne odločbe v skladu s členom 43 Poslovnika Sodišča.

       Tožbi družb TKS in AST
      26      Ker so trije pritožbeni razlogi, ki jih družbi TKS in AST uveljavljata v podporo svojima pritožbama, v bistvu enaki, jih je
         treba preučiti skupaj, in v okviru vsakega pritožbenega razloga obravnavati posamezne razlike, ki jih glede na okoliščine
         navaja ena ali druga tožeča stranka.

       Pritožbeni razlog: zmotna uporaba prava pri presoji trajanja kršitve
       Trditve strank
      27      Družba TKS s svojim prvim pritožbenim razlogom in družba AST s svojim drugim pritožbenim razlogom zatrjujeta, da kršitev ni
         trajala štiri leta, to je od dneva madridskega sestanka do dneva sprejetja sporne odločbe, ampak je bila posamična, kar je
         v nasprotju s presojo Sodišča prve stopnje v točki 182 izpodbijane sodbe. Kršitev naj bi začela učinkovati šele po tem sestanku
         in naj bi trajala le nekaj tednov.

      28      Družbi TKS in AST poudarjata, da je vsako podjetje določilo svoje cene avtonomno, kar naj bi potrjevala nihanja njunih cen.
         Delovali naj bi neodvisno, brez usklajenosti, ko sta se odločili, da ne bosta spremenili referenčne vrednosti dodatne dajatve
         na zlitine. Ocenjujeta, da je Sodišče prve stopnje predvsem v točki 178 izpodbijane sodbe nenatančno pojasnilo sklep, ki ga
         je sprejelo v zvezi s trajanjem kršitve.

      29      Družbi TKS in AST poleg tega očitata Sodišču prve stopnje, da ni upoštevalo napake Komisije, ki ju v upravnem postopku ni
         jasno obvestila, da je ocenila, da se je omejevalni sporazum nadaljeval. Ta opustitev Komisije naj bi kršila legitimna pričakovanja
         teh dveh podjetij.

       Presoja Sodišča
      30      Pritožbeni razlog družb TKS in AST je sestavljen iz dveh delov. Prvi se nanaša na presojo elementov, ki omogočajo določitev
         trajanja omejevalnega sporazuma, drugi pa zadeva zatrjevano kršitev legitimnih pričakovanj teh podjetij.

      31      Sodišče prve stopnje je glede prvega dela pritožbenega razloga v točki 174 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da mora Komisija
         dokazati ne le obstoj omejevalnega sporazuma, ampak tudi njegovo trajanje.

      32      Sodišče prve stopnje je v točki 176 izpodbijane sodbe najprej opozorilo, da je bil predmet omejevalnega sporazuma uporaba
         enakih referenčnih vrednosti proizvajalcev ploščatih izdelkov iz nerjavnega jekla v formuli za izračun dodatne dajatve na
         zlitine, da bi zvišali njihovo končno ceno. Dalje je Sodišče prve stopnje v točki 177 te sodbe ugotovilo, da iz sporne odločbe
         izhaja, da je omejevalni sporazum začel veljati na madridskem sestanku in da sta družbi TKS in AST ter druga podjetja, ki
         so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, v Evropi, razen v Španiji in na Portugalskem, pri svojih prodajah od 1. februarja
         1994 dejansko uporabljali dodatno dajatev na zlitine, izračunano na podlagi formule, ki temelji na referenčnih vrednostih,
         dogovorjenih na tem sestanku.

      33      Nazadnje je Sodišče prve stopnje v točki 178 izpodbijane sodbe ugotovilo, da družbi TKS in AST nista ugovarjali, da se referenčne
         vrednosti, o katerih so se dogovorili na tem sestanku, niso spremenile pred sprejetjem sporne odločbe. Iz tega je Sodišče
         prve stopnje v isti točki 178 povzelo, da ker so zadevna podjetja še naprej uporabljala te referenčne vrednosti, dejstvo,
         da tako ni bila sprejeta nobena izrecna odločitev glede trajanja uporabe omejevalnega sporazuma, ne more dokazati njene posamičnosti
         in ne nepretrganosti.

      34      Treba je navesti, da sklep, do katerega je prišlo Sodišče prve stopnje v točki 178 izpodbijane sodbe, ne pomeni presoje dejstev,
         v katera v pritožbeni fazi ni mogoče podvomiti, ker ni ničesar, kar bi izkazalo izkrivljanje dokaznih elementov ali napako
         pri pravni analizi dejstev.

      35      Glede tega družbi TKS in AST zatrjujeta, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo drugih elementov, ki bi dokazovali neobstoj
         omejevalnega sporazuma v letih od 1994 do 1998, namreč različnih cen, ki sta jih sprejeli, in obstoj vzporednosti ravnanj.

      36      Vendar je treba šteti, da so ti elementi bodisi neupoštevni bodisi so popolnoma nezadostni, da bi oporekali presoji Sodišča
         prve stopnje.

      37      Najprej, glede razlik v cenah, ki jih družbi TKS in AST uporabljata za svoje zadevne stranke, in nihanja teh cen, ki naj bi
         odsevala njuna avtonomna ravnanja na trgu in neobstoj vsakršne usklajenosti, je treba ugotoviti, kot je pravilno storilo Sodišče
         prve stopnje v točki 179 izpodbijane sodbe, da ta trditev ni pomembna. Zadevne cene dejansko pomenijo končno ceno ploščatih
         izdelkov iz nerjavnega jekla, ki jo uporabljajo ta podjetja. Torej dejstvo, da so bile te cene različne in da sta jih ti podjetji
         uporabljali v različnih trenutkih obravnavanega obdobja, nikakor ne dopušča zavrnitve sklepa, ki sta ga sprejela Komisija
         in Sodišče prve stopnje, namreč da so bile take cene v glavnem posledica omejevalnega sporazuma o odločilnem elementu njihove
         cene, v tem primeru dodatne dajatve na zlitine.

      38      Drugič, glede obstoja zatrjevane vzporednosti ravnanj ta trditev več ne dopušča dvoma o ugotovitvi o nadaljevanju uporabe
         omejevalnega sporazuma, ker je ustrezno drugo pojasnilo. Glede tega je Sodišče prve stopnje v točki 180 izpodbijane sodbe
         pravilno menilo, da ohranitev enakih referenčnih vrednosti navedenih podjetij v formuli za izračun dodatne dajatve na zlitine
         pojasnjuje uporaba referenčnih vrednosti, ki so bile skupno določene v razpravah proizvajalcev decembra 1993.

      39      Posledično je treba skleniti, da Sodišče prve stopnje ni zmotno uporabilo prava, ko je v točkah od 174 do 184 izpodbijane
         sodbe ugotovilo, da je Komisija smela pravilno šteti, da je kršitev trajala štiri leta, to je v obdobju od madridskega sestanka
         do datuma sprejetja sporne odločbe, in da je izpodbijana sodba v tem delu zadostno obrazložena.

      40      Glede drugega dela pritožbenega razloga o zatrjevani kršitvi legitimnih pričakovanj družb TKS in AST je treba navesti, da
         je Sodišče prve stopnje, v nasprotju s trditvami družb TKS in AST, v točki 215 izpodbijane sodbe razsodilo, da ni mogoče očitati
         Komisiji, da je kršitev štela za nepretrgano, ne da bi ju o tem opozorila v upravnem postopku. Sodišče prve stopnje je svojo
         presojo podkrepilo predvsem z navedbo, da je Komisija v točki 50 drugega obvestila o očitkih poudarila, da „se je usklajenost
         začela z madridskim sestankom in se je od tedaj nadaljevala“.

      41      Še več, treba je opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso oseba, ki je očitno kršila veljavno zakonodajo, ne more uveljavljati
         načela varstva legitimnih pričakovanj (sodba z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑96/89, Recueil, str.
         I‑2461, točka 30). Zato, kot je generalni pravobranilec pravilno navedel v točki 112 sklepnih predlogov, podjetje, ki namenoma
         protikonkurenčno ravna, nima pravice uveljavljati kršitve tega načela iz razloga, da naj ga Komisija ne bi jasno obvestila,
         da je njegovo ravnanje pomenilo kršitev.

      42      Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je pritožbeni razlog družb TKS in AST o trajanju kršitve, ki jima je očitana, treba
         zavrniti kot neutemeljenega.

       Pritožbeni razlog: zmotna uporaba prava zaradi neodobritve dodatnega znižanja zneska globe
       Trditve strank
      43      Družbi TKS in AST s tretjim pritožbenim razlogom navajata, da bi, ker sta priznali dejstva, na katerih temelji sporna odločba,
         kot je tudi ugotovilo Sodišče prve stopnje v točkah 262 in 268 izpodbijane sodbe, morali biti upravičeni do enakega znižanja
         globe kot podjetja, ki so poleg tega izrecno priznala obstoj kršitve. Med temi podjetji se nikakor ne bi smelo razlikovati
         pri njihovi stopnji sodelovanja s Komisijo in njihovo ravnanje ne bi moglo pripeljati do različnih znižanj naloženih glob.

      44      Po mnenju družb TKS in AST iz obvestila Komisije o oprostitvi glob in znižanju njihovih zneskov v zadevah, ki zadevajo omejevalne
         sporazume (UL 2002 C 45, str. 3), in iz prejšnje različice tega obvestila (UL 1996 C 207, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo
         o sodelovanju) izhaja, da za dodelitev pravice oprostitve globe zadošča, da zadevna podjetja posredujejo dokazne elemente
         in posledično priznajo dejstva. Ni nujno, da podjetja ta dejstva pravno opredelijo in da s tem priznajo svoje sodelovanje
         pri kršitvi. Pravna opredelitev dejstev in ugotovitev kršitve, ki iz tega izhaja, naj bi bila izključno naloga Komisije.

      45      Tako Komisija ne bi mogla dodeliti dodatnega znižanja globe podjetju, ki prizna pravno opredelitev dejstev ali izrecno prizna
         svoje sodelovanje pri kršitvi. Znižanje globe v takih okoliščinah naj bi kršilo pravice obrambe, saj naj bi to pripeljalo
         do kaznovanja podjetja, ki se je odločilo braniti tako, da ugovarja obstoju kršitve.

      46      Družba TKS še navaja, da zaradi tega, ker je zatrjevala, da je svoje odločitve sprejemala samostojno, to ne pomeni, da je
         ugovarjala, da naj bi sodelovala pri kršitvi, v tem primeru pri usklajenem ravnanju. Družba AST naj bi ugovarjala le opredelitvi
         „sporazuma“ in ne dejstvu, da je bil omejevalni sporazum v nasprotju s pravili konkurence.

      47      Posledično družbi TKS in AST ocenjujeta, da je Sodišče prve stopnje zmotno uporabilo pravo, ko jima je v točkah od 260 do
         281 izpodbijane sodbe zavrnilo odobritev dodatnega znižanja globe, kot ga je odobrilo družbama Usinor in Avesta.

       Presoja Sodišča
      48      Da bi ugotovili, ali je Sodišče prve stopnje zmotno uporabilo pravo, ko je družbama TKS in AST dodelilo nižje znižanje naložene
         globe kot družbama Usinor in Avesta, se je treba opreti na sodno prakso Sodišča glede obsega pooblastil Komisije v predhodnih
         postopkih poizvedb in upravnih postopkih, upoštevajoč potrebo, da se zagotovi spoštovanje pravic obrambe.

      49      V skladu s sodbo z dne 18. oktobra 1989 v zadevi Orkem proti Komisiji (374/87, Recueil, str. 3283, točki 34 in 35) ima Komisija
         pravico zavezati podjetje, naj ji posreduje vse potrebne podatke o dejstvih, s katerimi se ta institucija lahko seznani, vendar
         mu ne more naložiti, naj ji posreduje odgovore, s katerimi bi bilo prisiljeno priznati obstoj kršitve, ki jo mora dokazati
         Komisija.

      50      Vendar, ker Komisija ne sme prisiliti podjetja, naj prizna svoje sodelovanje pri kršitvi, ji to ne preprečuje, da pri določitvi
         zneska globe upošteva pomoč, ki jo je to podjetje po lastni volji ponudilo, da bi se ugotovil obstoj kršitve.

      51      Glede tega iz sodbe z dne 16. novembra 2000 v zadevi Finnboard proti Komisiji (C‑298/98 P, Recueil, str. I‑10157), zlasti
         iz njenih točk 56, 59 in 60, izhaja, da sme Komisija pri določitvi zneska globe upoštevati pomoč zadevnega podjetja, da bi
         lažje ugotovila obstoj kršitve, in zlasti okoliščino, da je podjetje priznalo svoje sodelovanje pri kršitvi. Podjetju, ki
         ji je tako pomagalo, lahko odobri znatno znižanje njegove globe in odobri bistveno nižje znižanje drugemu podjetju, ki se
         je zadovoljilo s tem, da ni zanikalo glavnih dejanskih navedb, na katere je Komisija oprla svoje očitke.

      52      Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 140 sklepnih predlogov, je treba poudariti, da je priznanje očitane kršitve
         zadevnega podjetja izključno prostovoljno. Podjetje nikakor ni prisiljeno k priznanju omejevalnega sporazuma.

      53      Posledično je treba šteti, da to, da Komisija upošteva stopnjo sodelovanja med njo in zadevnim podjetjem, vključno s priznanjem
         kršitve, da bi se določil nižji znesek globe, ne krši pravic obrambe.

      54      V tem smislu je treba razumeti obvestilo o sodelovanju in zlasti njegov del D, po katerem lahko Komisija podjetju odobri znižanje
         od 10 do 50 % zneska globe, ki bi mu jo naložila brez sodelovanja, predvsem kadar to podjetje obvesti Komisijo, da ne ugovarja
         dejstvom, na katera je ta oprla svoje obtožbe. Tako vrsta sodelovanja zadevnega podjetja, ki lahko pripelje do znižanja globe,
         ni omejena na priznanje narave dejstev, temveč prav tako zajema priznanje sodelovanja pri kršitvi.

      55      V tem primeru je Sodišče prve stopnje v točki 261 izpodbijane sodbe ugotovilo, da sta glede na sporno odločbo edino družbi
         Usinor in Avesta priznali obstoj kršitve, medtem ko sta družbi TKS in AST ugovarjali obstoju usklajenosti in posledično nista
         priznali kršitve. Sodišče prve stopnje je navedlo, da je Komisija iz tega sklepala, da je bilo sodelovanje družb TKS in AST
         bolj omejeno kot sodelovanje družb Usinor in Avesta ter ni upravičevalo tako znatnega znižanja globe, kot ga je odobrila slednjima.

      56      Sodišče prve stopnje je glede družbe TKS v točki 263 izpodbijane sodbe navedlo, da je ta zatrjevala, da je svoje odločitve
         glede dodatne dajatve na zlitine sprejela avtonomno. V točki 264 te sodbe je iz tega Sodišče prve stopnje, ne da bi zmotno
         uporabilo pravo, sklepalo, da je družba TKS tako molče, vendar nesporno, dala razumeti, da merila uskladitve in sodelovanja,
         značilnega za usklajeno ravnanje, niso bila izpolnjena. Sodišče prve stopnje je v točki 266 te sodbe iz tega sklepalo, da
         za to podjetje ni mogoče šteti, da je izrecno priznalo svoje sodelovanje pri kršitvi.

      57      Glede družbe AST je Sodišče prve stopnje v točki 269 izpodbijane sodbe navedlo, da ni priznala obstoja usklajenosti, čeprav
         je priznala dejstva, na katera se je Komisija oprla.

      58      Glede tega je treba šteti, da je Sodišče prve stopnje v točki 269 izpodbijane sodbe upravičeno zavrnilo trditev družbe AST,
         da naj bi bilo tako priznanje posledica dejstva, da je ugovarjala le temu, da bi se njeno ravnanje lahko opredelilo kot usklajeno
         ravnanje. Dejansko je Sodišče prve stopnje v točki 270 iste sodbe pravilno ugotovilo razliko med izrecnim priznanjem kršitve
         in golim neobstojem njenega ugovarjanja, ki ne prispeva k olajšanju naloge Komisije, da odkrije in odpravi kršitve skupnostnih
         pravil konkurence.

      59      Treba je dodati, da se je Sodišče prve stopnje pravilno sklicevalo na obvestilo o sodelovanju iz leta 1996, ker različica
         tega obvestila iz leta 2002 na dan izdaje izpodbijane sodbe še ni bila sprejeta. V tem smislu je Sodišče prve stopnje v točki
         275 navedene sodbe prav tako pravilno presodilo, da dejstvo, da je navedeno obvestilo izrecno predvidevalo možnost priznanja
         kršitve razmeroma zgodaj v postopku, ne izključuje tega, da bi se tako priznanje zgodilo v poznejši fazi, pred obvestilom
         o očitkih zadevnemu podjetju ali po njem, in da bi Komisija to priznanje upoštevala pri znižanju zneska globe.

      60      V teh okoliščinah je treba oceniti, da je Sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da izrecno priznanje kršitve lahko dodatno
         zniža globo, in iz tega sklepalo, da zaradi takega priznanja družb TKS in AST stopnja sodelovanja teh dveh podjetij s Komisijo
         ni upravičevala tega, da bi se jima odobrilo tako znatno znižanje globe, kot je bilo odobreno družbama Usinor in Avesta.

      61      Iz tega sledi, da je treba pritožbeni razlog nedodelitve dodatnega znižanja globe, naložene družbama TKS in AST, zavrniti
         kot neutemeljenega.

       Pritožbeni razlog: zmotna uporaba prava pri določitvi pavšalne globe
       Trditve strank
      62      Družba TKS s svojim drugim pritožbenim razlogom in družba AST s svojim prvim pritožbenim razlogom trdita, da je Sodišče prve
         stopnje v točkah od 189 do 192 izpodbijane sodbe zmotno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo dejstva, da so na dan, ko je bila
         globa naložena, to je 21. januarja 1998, naslednji trije subjekti, namreč družba TKS, sektor ploščatih izdelkov iz nerjavnega
         jekla, ki je prej pripadal družbi Thyssen, in družba AST spadali v isto skupino in so torej oblikovali en sam gospodarski
         subjekt pod vodstvom družbe TKS.

      63      Družbi TKS in AST zatrjujeta, da mora Komisija, kadar znesek globe izračuna pavšalno in enotno, ta znesek naložiti gospodarskemu
         subjektu. Z naložitvijo globe vsakemu od treh subjektov skupine TKS je bila tej naložena trikrat višja globa, kot je bila
         naložena drugim zadevnim podjetjem, namreč družbam Acerinox, ALZ NV, Avesta in Usinor.

      64      Družba AST dodaja, da naložitev dveh ločenih glob, ene družbi TKS in druge njej, ni bila upravičena glede na sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji (T‑354/94, Recueil, str. II‑2111), ker
         družba TKS ob pridobitvi celotnega poslovnega deleža družbe AST na eni strani ni vedela za njeno sodelovanje pri omejevalnem
         sporazumu, ker je družba TKS sama pristopila k njemu, in na drugi strani, da je bilo obdobje samostojnosti družbe AST, ko
         je omejevalni sporazum začel delovati, nepomembno.

      65      Družba TKS trdi, da je Sodišče prve stopnje s tem, da je preučilo le razmerje med družbo TKS in družbo AST ter ni odgovorilo
         na njen pritožbeni razlog v zvezi s skupino, ki ji je pripadala s sektorjem ploščatih izdelkov iz nerjavnega jekla, ki je
         prej pripadal družbi Thyssen, ter z naložitvijo ločenih glob družbi Thyssen in njej odreklo pravno varstvo in v tem delu nezadostno
         obrazložilo izpodbijano sodbo.

       Presoja Sodišča
      66      V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče prve stopnje v točkah 189 in 191 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da
         je določitev odgovornosti podjetja za kršitev pravil konkurence odvisna od vprašanja, ali je to podjetje delovalo samostojno
         ali je le sledilo navodilom svoje nadrejene družbe. V takem primeru Sodišče prve stopnje v navedeni točki 189 pravilno opozarja,
         da se protikonkurenčno ravnanje podjetja lahko pripiše njegovi nadrejeni družbi.

      67      Nasprotno pa, kadar so podjetja v skupini, ki sodeluje pri omejevalnem sporazumu, delovala samostojno, lahko Komisija vsakemu
         izmed njih naloži globo tako, da kot izhodišče uporabi pavšalni znesek.

      68      V tem primeru je Sodišče prve stopnje v točki 191 izpodbijane sodbe ugotovilo, da družbi TKS in AST ne ugovarjata, da sta
         v celotnem obdobju omejevalnega sporazuma delovali samostojno, in te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s pritožbama. Iz tega
         sledi, da je Komisija smela vsakemu izmed teh podjetij naložiti osnovni pavšalni znesek in znesek, ki ustreza trajanju kršitve,
         ter tako izračunani znesek izterjati od vsakega izmed navedenih podjetij, ker sta bili ti od začetka omejevalnega sporazuma
         še naprej dve različni pravni osebi. V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje ni zmotno uporabilo prava, ko je v točki 192 izpodbijane
         sodbe presodilo, da ni bilo mogoče pritrditi tožbenemu razlogu družb TKS in AST, da bi se tej skupini kot celoti smela naložiti
         ena sama pavšalna globa.

      69      Glede trditve družbe AST glede zgoraj navedene sodbo Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji zadošča opozorilo, da je Sodišče
         to sodbo razveljavilo v delu, na katerega se sklicuje družba AST. Sodišče je namreč presodilo, da okoliščina, da nadrejeni
         družbi ni moglo ostati skrito, da so podružnice, ki jih je pridobila, sodelovale pri omejevalnem sporazumu zaradi tega, ker
         je sama sodelovala pri njem, ne more zadoščati za to, da se ji pripiše odgovornost za kršitve, ki so jih te družbe storile
         pred njihovo pridobitvijo (glej sodbo z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, C-286/98
         P, Recueil, str. I‑9925, točka 39).

      70      Glede očitka družbe TKS, da Sodišče prve stopnje ni odgovorilo na njeno trditev o povezavi v skupini med družbo TKS in nekdanjim
         sektorjem ploščatih izdelkov iz nerjavnega jekla družbe Thyssen, je treba ugotoviti, kot je generalni pravobranilec navedel
         v točkah 91 in 93 sklepnih predlogov, da je Sodišče prve stopnje zaradi ekonomičnosti postopka smelo odločiti, da na to ne
         bo posebej odgovarjalo. Ker je Sodišče prve stopnje že razglasilo za ničnega člen 1 sporne odločbe, ker je družbi TKS pripisal
         odgovornost za kršitev, ki jo je storila družba Thyssen, in posledično spremenil znesek globe, ki je bila družbi TKS naložena
         na podlagi člena 2 te odločbe, ter s tem pritrdilo njenemu tožbenemu razlogu v zvezi s kršitvijo njenih pravic biti zaslišan
         v zvezi z ravnanji družbe Thyssen, ni bilo dolžno preučiti drugega tožbenega razloga, ki želi doseči enak cilj.

      71      Zato je treba pritožbeni razlog napake pri določitvi pavšalne globe zavrniti kot neutemeljenega.

      72      Ker noben od pritožbenih razlogov, ki sta jih družbi TKS in AST navedli v podporo svojima pritožbama, ni utemeljen, jih je
         treba zavrniti.

       Nasprotna pritožba
       Prvi pritožbeni razlog nasprotne pritožbe: izkrivljanje dokaznih elementov in zmotna uporaba prava pri presoji prenosa odgovornosti
            družbe Thyssen na družbo TKS
       Trditve strank
      73      Komisija zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje prestrogo razlagalo izjavo z dne 23. julija 1997, s katero je družba TKS sprejela
         odgovornost za dejanja, očitana družbi Thyssen od leta 1993, čeprav so dejavnosti slednje v sektorju ploščatih izdelkov iz
         nerjavnega jekla nanjo prešle šele s 1. januarjem 1995.

      74      Po mnenju Komisije je Sodišče prve stopnje izkrivilo vsebino te izjave, ko je v točki 64 izpodbijane sodbe nepravilno ocenilo,
         da te izjave ni bilo mogoče razlagati v smislu, da se je družba TKS poleg tega, da je sprejela odgovornost, odrekla pravici
         biti zaslišana glede ravnanj družbe Thyssen.

      75      Komisija meni, da Sodišče prve stopnje ni v celoti preučilo dokumentov, ki so pripeljali do izjave z dne 23. julija 1997,
         in da jih je izkrivilo.

      76      Tako navaja, da je družba TKS v svojem odgovoru na prvo obvestilo o očitkih in v dopisu z dne 17. decembra 1996 predložila
         svoja stališča tako v svojem imenu kot v imenu družbe Thyssen glede dejavnosti slednje pred 1. januarjem 1995. Še več, družba
         TKS se je v svojem odgovoru na drugo obvestilo o očitkih sklicevala na dopis z dne 17. decembra 1996 o navedenih dejavnostih.
         Poleg tega naj bi se družba Thyssen v svojem odgovoru na obvestili o očitkih sklicevala le na stališča družbe TKS in naj bi
         odgovorila zgolj iz „skrajne previdnosti“. Družba Thyssen naj bi poleg tega zatrjevala, da Komisija ni smela vzporedno voditi
         postopka zoper družbo TKS in zoper njo.

      77      Komisija dodaja, da je v drugem obvestilu o očitkih zapisano, da je družba TKS prevzela odgovornost za ravnanja družbe Thyssen
         pred prenosom njenih dejavnosti 1. januarja 1995, prav tako kot je prevzela odgovornost za ravnanja družbe Krupp.

      78      Po mnenju Komisije je brez pomena dejstvo, da je bilo drugo obvestilo o očitkih ločeno poslano družbama TKS in Thyssen in
         da sta ti podjetji nanj odgovorili ločeno. Ti naj bi namreč ločeno odgovorili zgolj formalno. Če bi še vseeno obstajali dvomi,
         bi jih lahko pregnalo dejstvo, da je Komisija po sprejetju odgovorov teh podjetij na to obvestilo ponovno zahtevala od družbe
         TKS, da ji potrdi prevzem odgovornosti za ravnanja družbe Thyssen od leta 1993.

      79      Komisija prav tako trdi, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo izjemnih okoliščin, ki bi dopuščale, da se odgovornost za kršitev
         pripiše drugi pravni osebi, kot jo je storila. Najprej, družba TKS naj bi bila pravna in gospodarska naslednica družbe Thyssen.
         Dalje naj bi ravnanje teh dveh podjetij zaznamovala očitna enotnost delovanja pri delu dejavnosti družbe Thyssen, ki ga je
         prevzela družba TKS. Končno naj bi slednja v upravnem postopku podala izjave v imenu družbe Thyssen. Komisija dodaja, da sodna
         praksa podpira njeno stališče, da je družbi TKS smela naložiti globo za ravnanja družbe Thyssen.

       Presoja Sodišča
      80      Treba je preučiti, ali je Sodišče prve stopnje s presojo, da izjava z dne 23. julija 1997 ni pomenila odreka družbe TKS pravici
         biti zaslišan, izkrivilo ta dokazni element in morebiti listine, omenjene v točkah 76 in 77 te sodbe, in ali je zato zmotno
         uporabilo pravo.

      81      Glede tega je Sodišče prve stopnje v točki 62 izpodbijane sodbe navedlo, da ni bilo sporno, da je Komisija ob upoštevanju
         izjave z dne 23. julija 1997 smela izjemoma pripisati družbi TKS odgovornost za ravnanja, očitana družbi Thyssen od decembra
         1993 do prenosa njenih dejavnosti na družbo TKS 1. januarja 1995.

      82      Vendar je Sodišče prve stopnje v točki 63 izpodbijane sodbe pravilno pojasnilo, da je tako izjavo, ker odstopa od načela,
         na podlagi katerega je fizično ali pravno osebo treba kaznovati le za dejanja, ki se jim lahko posamezno očitajo, treba razlagati
         strogo. Sodišče prve stopnje je iz tega pravilno sklepalo, da ker oseba, ki je podala tako izjavo, ni navedla nasprotnega,
         zanjo ni mogoče meniti, da se je odrekla uveljavljanju svojih pravic obrambe.

      83      Vendar je treba preveriti, ali ni Sodišče prve stopnje z razlago izjave z dne 23. julija 1997 spregledalo drugih dokaznih
         elementov v zvezi s to izjavo.

      84      Po mnenju Komisije iz odgovorov družbe TKS na obvestili o očitkih in iz dopisa te z dne 17. decembra 1996 izhaja, da je to
         podjetje v svojem imenu podalo mnenja o svojih dejavnostih in dejavnostih, ki jih je prevzelo od družbe Thyssen pred njeno
         pridobitvijo. Slednja se je sama sklicevala na odgovore družbe TKS. Posledično je družbo TKS, ki je v izjavi z dne 23. julija
         1997 navedla, da prevzema odgovornost za ravnanja družbe Thyssen pred 1. januarjem 1995, treba šteti, kot da se je strinjala
         s plačilom globe, ki bi ji bila naložena za ravnanja družbe Thyssen ob zaključku postopka, ki ga je uvedla Komisija. Zato
         izjave z dne 23. julija 1997 ni mogoče razumeti v smislu, da se je družba TKS strinjala, da prevzame tako odgovornost le pod
         pogojem, da se jo ponovno zasliši v tej zadevi.

      85      Treba je ugotoviti, da družba TKS v dopisu z dne 17. decembra 1996 ni izrecno navedla, da se je izjavila tudi v imenu družbe
         Thyssen. Še več, družba TKS je odgovor na prvo obvestilo o očitkih predložila zase in v svojem imenu. V tem kontekstu in čeprav
         je družba TKS v teh listinah predstavila tudi stališča glede nekaterih dejavnosti družbe Thyssen pred njeno pridobitvijo leta
         1995, izjava z dne 23. julija 1997 ni pomenila, da je družba TKS menila, da je bila njena obramba glede tega popolna in zadostna,
         tako da ji je Komisija upravičeno določila globo zaradi dejanj družbe Thyssen, ne da bi jo o tem ponovno zaslišala.

      86      Ker je Komisija obvestili o očitkih ločeno poslala družbama TKS in Thyssen in ker sta ti ločeno odgovorili o ravnanjih, očitanih
         vsaki izmed njiju, je bila Komisija zavezana, da izpraša in zasliši družbo TKS o dejanjih družbe Thyssen, preden je sklenila
         o njeni odgovornosti in ji naložila globo za kršitev, očitano družbi Thyssen.

      87      Posledično je treba ugotoviti, da Sodišče prve stopnje nikakor ni izkrivilo pomena izjave z dne 23. julija 1997 niti pomena
         drugih dokaznih elementov, ki jih je družba TKS predložila Komisiji. Nikakor ni zmotno uporabilo prava, ko je ocenilo, da
         sprejetje odgovornosti za ravnanja družbe ni pomenil tega, da se je družba TKS odrekla svojemu zaslišanju glede tega.

      88      Glede zatrjevanih izjemnih okoliščin, na katere se sklicuje Komisija in so omenjene v točki 79 te sodbe, zadošča najprej opozorilo,
         da družba TKS ni gospodarski naslednik družbe Thyssen, ker ta še naprej obstaja kot ločena pravna oseba do dne sprejetja sporne
         odločbe. Dalje taka enotnost delovanja, ki je lahko zaznamovala ravnanje družbe Thyssen in družbe TKS po 1. januarju 1995,
         ne zadošča za utemeljitev, da se odgovornost za ravnanja družbe Thyssen pred tem datumom pripiše družbi TKS zaradi načela
         iz točke 82 te sodbe, po katerem se pravna oseba sme kaznovati le za dejanja, ki se očitajo posebej njej. Glede izjave, ki
         naj bi jih družba TKS med upravnim postopkom podala o dejavnostih družbe Thyssen, je že bilo navedeno v točkah 85 in 86 te
         sodbe, da ne dopuščajo, da se družbi TKS pripiše odgovornost za ravnanja družbe Thyssen pred tem datumom.

      89      Prvi pritožbeni razlog, ki ga je Komisija navedla v podporo svoji nasprotni pritožbi, je zato treba zavrniti.

       Drugi in tretji pritožbeni razlog nasprotne pritožbe: neobstoj kršitve načela spoštovanja pravic obrambe in izvrševanja teh
            pravic
      90      Komisija z drugim pritožbenim razlogom uveljavlja, da ni kršila načela spoštovanja pravic obrambe, ker je bilo v točki 11
         F drugega obvestila o očitkih omenjeno, da je družba TKS postala odgovorna za ravnanja družbe Thyssen pred prenosom njenih
         dejavnosti 1. januarja 1995 in da je tudi zahtevala, da družba TKS ponovno in izrecno potrdi, da je prevzela to odgovornost.

      91      Komisija s tretjim pritožbenim razlogom trdi, da ni kršila izvrševanja pravic obrambe družbe TKS, kot to izhaja iz odgovorov
         in stališč, ki jih je slednja predložila v upravnem postopku. V utemeljitev tega tožbenega razloga se Komisija sklicuje na
         točke od 142 do 146 sodbe z dne 16. marca 2000 v zadevi Compagnie maritime belge transports in drugi proti Komisiji (C‑395/96
         P in C‑396/96 P, Recueil, str. I‑1365). Komisija poudarja, da je obvestilo o očitkih v postopku, v katerem je bila izdana
         ta sodba, v nasprotju s tem postopkom kot storilca kršitve opredelilo le Associated Central West Africa Lines, ki je pomorska
         konferenca, in ne njenih članov. Komisija omenja tudi sodbo Sodišča prve stopnje z dne 11. marca 1999 v zadevi ARBED proti
         Komisiji (T‑137/94, Recueil, str. II‑303). Komisija navaja, da je družba TKS, tako kot družba ARBED SA, ki se ji je po mnenju
         Sodišča prve stopnje smelo pripisati odgovornost za ravnanja njene podružnice TradeARBED SA zlasti zaradi tega, ker je odgovorila
         na obvestilo o očitkih in zahtevo po podatkih, naslovljeno na slednjo, svoja stališča predložila v imenu družbe Thyssen, na
         katera se je ta sama sklicevala.

       Presoja Sodišča
      92      Zato je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje v točkah 55 in 56 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da je spoštovanje
         pravic obrambe v vseh postopkih, ki lahko pripeljejo do sankcij, temeljno načelo, ki ga zagotavlja člen 36, prvi odstavek,
         Pogodbe ESPJ. Pravilno je opozorilo, da dejansko spoštovanje tega načela zahteva, da se zadevnemu podjetju omogoči, da od
         upravnega postopka dalje ustrezno predstavi svoje stališče glede resničnosti in relevantnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin
         ter v zvezi z listinami, na katere se je Komisija oprla v utemeljitvi svojih trditev. Sodišče prve stopnje je v točki 57 sodbe
         pojasnilo, da mora fizična ali pravna oseba, ki je zadevno podjetje vodila v trenutku nastanka kršitve, načeloma odgovarjati
         zanjo, čeprav je bila ob sprejetju odločbe o ugotovitvi kršitve druga oseba odgovorna za poslovanje podjetja. V istem smislu
         je treba dodati, da mora obvestilo o očitkih zaradi svojega pomena natančno in nedvoumno določiti pravno osebo, kateri se
         lahko naložijo globe, in mora biti na to osebo naslovljeno (glej zlasti sodbo z dne 2. oktobra 2003 v zadevi ARBED proti Komisiji,
         C‑176/99 P, Recueil, str. I‑10687, točka 21).

      93      Ker je Komisija v skladu s temi načeli obvestili o očitkih ločeno poslala družbama Thyssen in TKS, bi dvom lahko ostal glede
         obsega dejanj, očitanih družbi TKS, in glede nuje, da se to podjetje brani v zvezi z dejstvi, očitanimi v obvestilih o očitkih,
         ki je bilo ločeno poslano družbi Thyssen. Zato omemba dejstva v drugem obvestilu o očitkih, da je za ravnanja družbe Thyssen
         pred ustanovitvijo družbe TKS odgovarjala slednja, ne omogoča, da se ta dvom popolnoma odpravi. Kot tudi izhaja iz točk od
         84 do 86 te sodbe, da čeprav bi zahteva, da družba TKS potrdi prevzem odgovornosti za družbo Thyssen, in izjava slednje o
         tem lahko pojasnili vprašanje tega prevzema odgovornosti, ti zato nista zmanjšali pomena vprašanja, ali je bilo družbi TKS
         omogočeno, da predstavi svoje stališče o vseh dejanjih, očitanih družbi Thyssen za leta od 1993 do 1995.

      94      Ker je Komisija obvestili o očitkih ločeno naslovila na družbi Thyssen in TKS, je lahko popolnoma spoštovala pravice obrambe
         slednje le s tem, da jo je po drugem obvestilu o očitkih pozvala, naj navede, ali želi predložiti še druga stališča o očitkih,
         posebej naslovljenih na družbo Thyssen.

      95      Iz tega sledi, da čeprav se je družba TKS dejansko obširno izrekla o ravnanjih družbe Thyssen pred 1. januarjem 1995, je Komisija
         vendarle storila postopkovno napako, ki jo je družba TKS smela izkoristiti. Posledično je Sodišče prve stopnje v točki 66
         izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da Komisija družbi TKS ni omogočila, da predloži svoja stališča glede resničnosti in
         relevantnosti dejanj, očitanih družbi Thyssen, in da zato družba TKS ni mogla izvrševati svojih pravic obrambe.

      96      Treba je dodati, da sodna praksa, na katero se sklicuje Komisija, namreč zgoraj navedeni sodbi Sodišča prve stopnje ARBED
         proti Komisiji in Sodišča Compagnie maritime belge transports in drugi proti Komisiji, nikakor ne more podpreti sklepanja,
         v podporo katerega je navedena. Dejansko je Sodišče sodbo Sodišča prve stopnje na podlagi pritožbe razveljavilo. Sodišče,
         ki se je oprlo predvsem na omenjeno sodbo Compagnie maritime belge transports in drugi proti Komisiji, je tako presodilo,
         da je Sodišče prve stopnje nepravilno sklepalo, da dejstvo, da Komisija obvestila o očitkih ni naslovila na družbo ARBED SA,
         čeprav ji je naložila globo za ravnanja njene podružnice TradeARBED SA, ni moglo povzročiti ničnosti odločbe Komisije zaradi
         kršitve pravic obrambe (glej zgoraj navedeno sodbo Sodišča ARBED proti Komisiji, točka 24).

      97      Iz tega sledi, da je drugi in tretji razlog, ki ju je Komisija navedla v podporo svoji nasprotni pritožbi, treba zavrniti.

      98      Ker ni utemeljen noben razlog Komisije, naveden v podporo njeni nasprotni pritožbi, je to treba zavrniti.

       Stroški
      99      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Vendar člen 69(3), prvi pododstavek, Poslovnika določa, da kadar stranka
         uspe samo z delom predloga, lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo. Ker družbi TKS in AST nista uspeli s svojimi predlogi
         v okviru pritožb in Komisija ni uspela s predlogi v okviru nasprotne pritožbe, vsaka izmed njih nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Pritožbi in nasprotna pritožba se zavrnejo.
      2)      Družba ThyssenKrupp Stainless GmbH, družba ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA in Komisija Evropskih skupnosti nosijo svoje
            stroške.
      Podpisi
      * Jezika postopka: nemščina in italijanščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti razširjeni senat) z dne 21. marca 2001. # Hamburger Hafen- und Lagerhaus Aktiengesellschaft, Zentralverband der Deutschen Seehafenbetriebe eV in Unternehmensverband Hafen Hamburg eV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ničnostna tožba - Dopustnost. # Zadeva T-69/96.