title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 22. septembra 2016.#Kawasaki Motors Europe NV proti Inspecteur van de Belastingdienst/Douane.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof Amsterdam.#Predhodno odločanje – Presoja veljavnosti – Uredba (ES) št. 1051/2009 – Skupna carinska tarifa – Tarifna uvrstitev – Kombinirana nomenklatura – Tarifna številka 8701 – Traktorji – Tarifne podštevilke od 8701 90 11 do 8701 90 39 – Kmetijski traktorji in gozdarski traktorji (razen traktorjev, ki se upravljajo stoje (brez sedeža)), na kolesih, novi – Lahka štirikolesna terenska vozila, ki so izdelana tako, da se uporabljajo kot traktorji.#Zadeva C-91/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 22. septembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Presoja veljavnosti — Uredba (ES) št. 1051/2009 — Skupna carinska tarifa — Tarifna uvrstitev — Kombinirana nomenklatura — Tarifna številka 8701 — Traktorji — Tarifne podštevilke od 8701 90 11 do 8701 90 39 ? Kmetijski traktorji in gozdarski traktorji (razen traktorjev, ki se upravljajo stoje (brez sedeža)), na kolesih, novi — Lahka štirikolesna terenska vozila, ki so izdelana tako, da se uporabljajo kot traktorji“
      V zadevi C‑91/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu, Nizozemska) z odločbo z dne 12. februarja 2015, ki je prispela na Sodišče 25. februarja 2015, v postopku

         Kawasaki Motors Europe NV

      proti

         Inspecteur van de Belastingdienst/Douane,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi D. Šváby (poročevalec), predsednik senata, J. Malenovský in M. Safjan, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Kawasaki Motors Europe NV J. A. H. Hollebeek, M. van der Knaap in E. van Doornik, odvetniki,

               —

               za nizozemsko vlado K. Bulterman in B. Koopman, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo J.-F. Brakeland in A. Caeiros, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost Uredbe Komisije (ES) št. 1051/2009 z dne 3. novembra 2011 o uvrstitvi določenega blaga v kombinirano nomenklaturo (UL 2009, L 290, str. 56).

               2

               Ta predlog je bilo vložen v okviru spora med družbo Kawasaki Motors Europe NV (v nadaljevanju: KME) in Inspecteur van de Belastingdienst/Douane (inšpektor davčne/carinske službe, Nizozemska) (v nadaljevanju: inšpektor) zaradi treh zavezujočih tarifnih informacij, ki jih je inšpektor izdal v zvezi z lahkimi štirikolesnimi terenskimi vozili, izdelanimi tako, da se uporabljajo kot traktorji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba št. 2658/87

               3

               V skladu s členom 9(1)(a), prva alinea, in členom 10 Uredbe Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 254/2000 z dne 31. januarja 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 9, str. 357, v nadaljevanju: Uredba št. 2658/87), Evropska komisija, ki ji pomaga Odbor za carinski zakonik, sprejme ukrepe, ki se nanašajo na uporabo kombinirane nomenklature, ki je Priloga I k Uredbi št. 2658/87, v zvezi z uvrščanjem blaga. Uredba št. 1051/2009 je bila sprejeta na podlagi prve od teh določb.

               4

               Ta kombinirana nomenklatura, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 948/2009 z dne 30. septembra 2009 (UL 2009, L 287, str. 1, v nadaljevanju: KN), v prvem delu, oddelek I, razdelek A, vsebuje splošna pravila za razlago te nomenklature (v nadaljevanju: splošna pravila). Ta razdelek določa:
               „Blago se v kombinirani nomenklaturi uvršča po naslednjih načelih:

                        1.

                        Naslovi oddelkov, poglavij in podpoglavij so podani zato, da se je laže znajti pri uvrščanju; zaradi pravnih razlogov uvrščanje poteka po poimenovanjih tarifnih številk in opombah k ustreznim oddelkom ali poglavjem in po nadalje opisanih pravilih, če niso v nasprotju z vsebino teh tarifnih številk ali opomb.

                  […]

                        3.

                        Proizvodi, ki bi jih bilo mogoče po pravilu iz točke 2(b) ali iz drugih razlogov na prvi pogled uvrstiti pod dve ali več tarifnih številk, se uvrščajo takole:

                                 (a)

                                 tarifna številka, v kateri je najbolj konkretno ali najbolj natančno poimenovanje za proizvod, ima prednost pred tarifnimi številkami, v katerih je poimenovanje splošnejše. […]

                  […]

                        6.

                        Iz pravnih razlogov se proizvodi uvrščajo pod tarifne podštevilke v okviru ene tarifne številke po poimenovanjih teh tarifnih podštevilk in morebitnih opombah k tem tarifnim podštevilkam ter, smiselno, po teh pravilih, pri čemer velja, da se tarifne podštevilke lahko primerjajo samo na isti ravni razčlenitve. To pravilo velja tudi za opombe k oddelkom in poglavjem, če ni določeno drugače.“

               5

               V drugem delu KN, naslovljenem „Seznam carin“, se poglavje 87 nanaša na „vozila, razen železniških ali tramvajskih tirnih vozil, ter njihove dele in pribor“. V skladu z opombo 2 k temu poglavju se v tem poglavju „[z]a ‚traktorje‘ […] štejejo […] vozila, izdelana za vleko ali potiskanje drugega vozila, priprav ali tovora, bodisi da so ali da niso opremljena s pomožno napravo, ki v zvezi z glavnim namenom traktorja omogoča tudi prevoz priprav, orodja, semena, gnojila ali drugega blaga“.

               6

               Pod tarifno številko 8701, ki je vključena pod navedeno poglavje, je navedeno:

                           „8701

                           Traktorji (razen traktorjev iz tarifne številke 8709)

                           8701 10 00

                           ? Traktorji, ki se upravljajo stoje (brez sedeža)

                           8701 20

                           – Cestni vlačilci za polpriklopnike

                           […]

                           8701 30 00

                           – Traktorji goseničarji

                           8701 90

                           – – drugi:
                           – – kmetijski traktorji (razen takih brez sedeža, za katerimi se hodi) in gozdarski traktorji, na kolesih
                           – – – novi, z močjo motorja

                           8701 90 11
                           8701 90 20
                           8701 90 25
                           8701 90 31
                           8701 90 35
                           8701 90 39
                           8701 90 50

                           – – – – do vključno 18 kW
                           – – – – več kot 18 kW, do vključno 37 kW
                           – – – – nad 37 kW, do vključno 59 kW
                           – – – – nad 59 kW, do vključno 75 kW
                           – – – – nad 75 kW, do vključno 90 kW
                           – – – – nad 90 kW
                           – – – – rabljeni

                           8701 90 90

                           – – Drugi“

               7

               Stopnja uvoznih carin za tarifno podštevilko 8701 90 90 je 7 %, vozila iz tarifnih podštevilk od 8701 90 11 do 8701 90 50 pa so oproščena carine.

         Uredba št. 1051/2009

               8

               Uredba št. 1051/2009 je začela veljati 26. novembra 2009. S to uredbo sta bili v skladu s podatki, navedenimi v Prilogi k tej uredbi, uvrščeni dve vozili.

               9

               Ti vozili, ki sta opisani kot „novo štirikolesno vozilo (t. i. ‚terenska vozila‘) z batnim motorjem z notranjim zgorevanjem na vžig s svečkami z močjo približno 15 kW ter suhe teže približno 310 kg“, sta uvrščeni v tarifno podštevilko 8701 90 11 oziroma v 8701 90 90 KN.

               10

               V skladu s pojasnili, navedenimi takoj za njunima opisoma, imata ti vozili skupne spodaj navedene značilnosti:

                        —

                        enojni sedež dolžine približno 600 mm samo za voznika,

                        —

                        avtomobilski krmilni sistem tipa Ackerman, ki se upravlja s krmilom,

                        —

                        zavore na prednjih in zadnjih kolesih,

                        —

                        samodejna sklopka in vzvratna prestava,

                        —

                        motor, posebej razvit za uporabo na težavnem terenu in zmožen pri nizkem prenosnem razmerju zagotavljati dovolj moči,

                        —

                        prenos moči prek pogonske gredi na zadnja kolesa,

                        —

                        gume z globokim profilom, primerne za terensko vožnjo,

                        —

                        luknja z opremo za pritrditev različnih naprav za priklop vozil in

                        —

                        vlečna zmogljivost vozila približno 1.170 kg (nezavirana).

               11

               Vendar ima v skladu z navedenimi pojasnili samo prvo vozilo „stalno pritrjeni vitel, primeren za vleko hlodov“. Navedeno je, da je to „[v]ozilo […] zgrajeno [izdelano] v glavnem za izvajanje gozdarskih del“.

               12

               V skladu z obrazložitvijo v navedeni prilogi je uvrstitev določena s splošnima praviloma 1 in 6, opombo 2 k poglavju 87 drugega dela KN ter z besedilom tarifne številke 8701, tarifne podštevilke 8701 90 in osemmestnih tarifnih podštevilk za ustrezno uvrstitev vsakega vozila.

               13

               V tej obrazložitvi so za obe vozili navedene še te ugotovitve:

                        —

                        „Ker je vozilo opremljeno z luknjo s priborom za pritrditev različnih priključnih naprav ter s prenosom pogona preko pogonske gredi na kolesa, je namenjeno izvajanju del na težavnem terenu in vleki ali potiskanju drugega vozila, priprav ali tovora (opomba 2 k poglavju 87).“

                        —

                        „Uvrstitev pod tarifno številko 8703 je izključena, ker vozilo ustreza opredelitvi iz opombe 2 k poglavju 87 in je zmožno vleke ali potiskanja vsaj svoje dvakratne suhe teže (nezavirane). (Glej tudi pojasnjevalne opombe kombinirane nomenklature k podštevilkam [od] 8701 90 11 do 8701 90 90.)“

               14

               Vendar je v predzadnjem odstavku obrazložitve v zvezi z uvrstitvijo vsakega vozila poudarjena ta razlika:

                        —

                        V zvezi s prvim vozilom, uvrščenim pod tarifno podštevilko 8701 90 11 KN, je ugotovljeno, da „[v]itel daje vozilu značaj gozdarskega traktorja. (Glej tudi pojasnjevalne opombe kombinirane nomenklature k podštevilkam [od] 8701 90 11 do 8701 90 50.)“

                        —

                        V zvezi z drugim vozilom, uvrščenim pod tarifno podštevilko 8701 90 90 KN, pa je ugotovljeno, da je „[u]vrstitev kot kmetijsk[i] ali gozdarsk[i] traktor[…] izključena, ker vozilo nima priključne gredi ali hidravlične naprave za dviganje [hidravličnega dvigala] ali vitla. (Glej tudi pojasnjevalne opombe kombinirane nomenklature k podštevilkam [od] 8701 90 11 do 8701 90 50.)“

               15

               Na datum sprejetja Uredbe št. 1051/2009, in sicer 3. novembra 2009, je bilo besedilo pojasnjevalnih opomb kombinirane nomenklature Evropskih skupnosti (UL 2008, C 133, str. 1) glede upoštevnih tarifnih podštevilk tako:

                        —

                        V zvezi z vsemi tarifnimi podštevilkami od 8701 90 11 do 8701 90 90:
                        „Pod te tarifne podštevilke spadajo tako imenovana ‚terenska vozila‘, ki so konstruirana tako, da se uporabljajo kot traktorji, in imajo naslednje lastnosti:

                                 —

                                 en sam sedež za voznika,

                                 —

                                 standardno vlečno kljuko,

                                 —

                                 krmilo z dvema ročajema, ki sta opremljena s krmilnimi pripomočki,

                                 —

                                 krmiljenje se izvaja z obračanjem obeh prednjih koles in temelji na avtomobilskem krmilnem sistemu (Ackermanov princip),

                                 —

                                 zavore na vseh kolesih,

                                 —

                                 samodejno sklopko in vzvratna prestavo,

                                 —

                                 motor, ki je posebej razvit za uporabo na težavnem zemljišču in zmožen pri nizkem prenosnem razmerju zagotavljati dovolj moči za vleko priključene opreme,

                                 —

                                 moč se prenaša na kolesa prek gredi in ne prek verige,

                                 —

                                 pnevmatike, ki so nameščene na vsa kolesa, imajo na tekalni ploskvi globok profil, primeren za zahtevno zemljišče,

                                 —

                                 vlečna zmogljivost vozila zadostuje za vleko nezavrte prikolice, ki je vsaj dvakrat težja od vozila.

                           Če ima vozilo vse navedene lastnosti in je v skladu s pojasnjevalnimi opombami k tarifnim podštevilkam 8701 90 11 do 8701 90 50, se uvrsti kot kmetijski ali gozdarski traktor. Drugače se uvrsti pod tarifno podštevilko 8701 90 90.
                        Če tako imenovano ‚terensko vozilo‘ nima vseh prej navedenih lastnosti, se uvrsti pod tarifno številko 8703.
                        Te tarifne podštevilke izključujejo tudi tako imenovane ‚quads‘ (tarifna številka 8703 ali tarifna podštevilka 9503 00 10 (glej pojasnjevalne opombe k tej tarifni podštevilki)).“

                        —

                        Glede tarifnih podštevilk od 8701 90 11 do 8701 90 50, ki se nanašajo kmetijske traktorje (razen takih, ki se upravljajo stoje (brez sedeža)) in gozdarske traktorje, na kolesih, je navedeno:
                        „Te tarifne podštevilke zajemajo kmetijske in gozdarske traktorje, ki imajo vsaj tri kolesa in so obvezno namenjeni ([glede na njihovo] konstrukcij[o] in oprem[o]) za uporabo v kmetijstvu, vrtnarstvu in gozdarstvu. Le za tovrstna vozila velja omejitev hitrosti (v glavnem največ 25 km/h na magistralni cesti).
                        Poljedelski traktorji so v glavnem opremljeni s hidravlično napravo [hidravličnim dvigalom], ki omogoča kmetijskim orodjem (branam, plugom itd.) dvigovanje ali spuščanje [s katerim se kmetijska orodja (brane, plugi itd.) dvigajo ali spuščajo]. Imajo tudi napravo [priključno gred], ki [o]mogoča odvzem moči motorja za druge stroje ali opremo ter priključno napravo za prikolice. Lahko so opremljeni tudi s hidravlično napravo za pogon mehanske nakladalne opreme (nakladalniki za seno, za kompost itd.), če jih je mogoče prepoznati kot pribor.
                        Te tarifne podštevilke zajemajo tudi posebej konstruirane kmetijske traktorje, kot so na primer traktorji z dvižnim podvozjem, ki se uporabljajo v vinogradih in drevesnicah, gorski traktorji ter traktorji za prevažanje orodja.
                        Zamenljiva kmetijska oprema se uvršča v svoje ustrezne tarifne številke tudi, če je v času carinjenja montirana na traktor (tarifne številke 8432, 8433 itd.).
                        Lastnost gozdarskih traktorjev je stalna prisotnost vitla za vlečenje hlodovine.
                        V skladu z opombo 2 k temu poglavju imajo traktorji, ki se uvrščajo v te tarifne podštevilke, lahko nekatere modifikacije, ki jim omogočajo (poleg opravljanja njihove osnovne funkcije) prenašanje poljedelskih ali gozdarskih strojev, orodij, gnoja, semen itd.
                        Te tarifne podštevilke ne zajemajo vrtnih kosilnic (omenjene kot vrtne kosilnice za jahanje ali vrtni traktorji), ki so opremljene s stalno napravo za rezanje in z ne več kot enim mestom za odjem moči, namenjenim izključno za pogon naprave za rezanje (glej pojasnjevalne opombe k tarifni številki 8433).“

                        —

                        V okviru tarifne podštevilke 8701 90 90, naslovljene „Drugi“, je navedeno:
                        „Ta tarifna podštevilka zajema:

                                 1.

                                 traktorje za javna dela in

                                 2.

                                 enoosne traktorje za kolenasta motorna vozila.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               16

               Spor o glavni stvar se nanaša na tarifno uvrstitev treh modelov terenskega vozila (KVF‑360 4x4, KVF‑650 4x4 in KVF‑750 4x4) znamke Kawasaki. Ti modeli imajo te skupne značilnosti:

                        —

                        batni motorji z notranjim izgorevanjem na vžig s svečkami z zračnim hlajenjem v primeru prvega vozila in tekočinskim hlajenjem v primeru drugih dveh, z močjo motorja 15,7 kW, 30,9 kW oziroma 37,1 kW;

                        —

                        en sam sedež, vozilo pa zasnovano tako, da ga lahko uporablja samo ena oseba;

                        —

                        suha teža 274,5 kg, 273 kg oziroma 275 kg;

                        —

                        avtomobilski krmilni sistem tipa Ackerman, ki se upravlja s krmilom;

                        —

                        zavore na prednjih in zadnjih kolesih;

                        —

                        samodejna sklopka in vzvratna prestava;

                        —

                        motor, posebej razvit za uporabo na težavnem terenu in zmožen pri nizkem prenosnem razmerju zagotavljati dovolj moči;

                        —

                        zadnji ali štirikolesni pogon;

                        —

                        gume z globokim profilom, primerne za terensko vožnjo;

                        —

                        vlečna kljuka za vleko priklopnikov;

                        —

                        nezavirana vlečna zmogljivost 620 kg, 567 kg oziroma 567 kg, zavirana vlečna zmogljivost 1.028 kg, 1.096 kg oziroma 1.098 kg;

                        —

                        pogonska gred;

                        —

                        samodejna sklopka (brezstopenjski menjalnik) in

                        —

                        brez priključne gredi, hidravličnega dvigala in vitla.

               17

               Družba KME je 28. aprila 2010 zaprosila za zavezujoče tarifne informacije za navedene tri modele terenskih vozil, v katerih je predlagala, naj se uvrstijo v tarifne podštevilke 8701 90 11, 8701 90 20 in 8701 90 25 KN, ki se nanašajo na kmetijske in gozdarske traktorje, razlika v tako predlagani uvrstitvi pa je temeljila na moči motorja vsakega modela.

               18

               Zavezujoče tarifne informacije so bile izdane 11. maja 2010, vsi modeli pa so bili uvrščeni v tarifno podštevilko 8701 90 90.

               19

               Po neuspešnem ugovoru je družba KM vložila tožbo zoper odločbe, iz katerih so razvidne te tarifne informacije, o tej tožbi pa zdaj na pritožbeni stopnji odloča Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu).

               20

               To sodišče pojasni, da spor o glavni stvari izvira iz leta 1992, ko je pristojna uprava odločila, da bo vozila, ki so podobna ali enaka vozilom, ki se trenutno obravnavajo v tem postopku v glavni stvari, uvrstila v tarifno podštevilko 8703 21 10 KN kot vozila, izdelana za prevoz oseb. Sodišče, ki je bilo takrat pristojno za odločanje v sporih s področja tarifnega uvrščanja, je vsekakor menilo, da je ta uvrstitev napačna in da je treba zadevna vozila uvrstiti v tarifno podštevilko 8701 90 11, ki zajema nove kmetijske in gozdarske traktorje, s kolesi, z močjo motorja največ 18 kW. Tarifne informacije so bile izdane v skladu s to odločitvijo.

               21

               Ko so te informacije prenehale veljati, je družba KME vložila nove zahteve za zavezujoče tarifne informacije za vozila istega tipa, med katerimi je bilo tudi terensko vozilo modela KVF‑650 4x4, ki je eden od treh modelov, ki se trenutno obravnavajo v postopku v glavni stvari. V zavezujočih tarifnih informacijah, ki so bile izdane na podlagi teh zahtev, je inšpektor navedena vozila ponovno uvrstil v tarifno podštevilko 8703 21 10 KN, ki se nanaša na „nove avtomobile in druga motorna vozila, konstruirana predvsem za prevoz ljudi, s prostornino cilindrov do vključno 1.000 cm3“. Ta uvrstitev je imela podlago v Uredbi Komisije (ES) št. 2518/98 z dne 23. novembra 1998 o uvrstitvi določenega blaga v kombinirano nomenklaturo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 9, str. 52).

               22

               V okviru sodnega postopka, ki ga je sprožila družba KME v zvezi z navedenimi zavezujočimi tarifnimi informacijami, je Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) Sodišču zastavilo vprašanje v zvezi z veljavnostjo te uredbe in po potrebi v zvezi s tarifnimi podštevilkami, v katere bi bilo treba uvrstiti zadevna vozila.

               23

               Sodišče je s sodbo z dne 27. aprila 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), ugotovilo, da je Uredba št. 2518/98 neveljavna. V točki 2 izreka navedene sodbe je odločilo, da nova štirikolesna terenska vozila, ki imajo samo en sedež, krmilni sistem tipa Ackerman, ki se upravlja s krmilom, ki imajo vlečno kljuko in katerih tehnične lastnosti jim dovoljujejo vleko tovora, ki je najmanj dvakrat težji od njihove mase, je treba uvrstiti v podštevilko 8701 90 KN, navedena vozila pa se dokončno uvrstijo v tarifno podštevilko glede na moč motorja.

               24

               Na podlagi te sodbe je inšpektor 12. januarja 2009 izdal nove zavezujoče tarifne informacije, v katerih je zadevna vozila uvrstil v tarifni podštevilki 8701 90 11 oziroma 8701 90 20 KN glede na moč njihovih motorjev.

               25

               Vendar je z dopisom z dne 3. decembra 2009 sporočil, da so te informacije zaradi začetka veljavnosti Uredbe št. 1051/2009 prenehale veljati in je na podlagi te uredbe izdal zavezujoče tarifne informacije, ki se trenutno obravnavajo v postopku v glavni stvari in v katerih so zadevna vozila uvrščena v tarifno podštevilko 8701 90 90 KN.

               26

               Tako kot stranki v postopku v glavni stvari tudi predložitveno sodišče meni, da vozilo iz točke 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009 ni isto kot vozila, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, je pa podobno, in da je zato to uredbo mogoče po analogiji uporabiti za zadnjenavedena vozila na podlagi sodbe z dne 4. marca 2004, Krings (C‑130/02, EU:C:2004:122).

               27

               Vendarle to sodišče dvomi o veljavnosti te uredbe s tega vidika, da iz nje izhaja, da je treba ta vozila uvrstiti v tarifno podštevilko 8701 90 90 KN, ker nimajo niti priključne gredi, niti hidravličnega dvigala, niti vitla.

               28

               Navedeno sodišče dejansko meni, da je mogoče točko 2 izreka sodbe z dne 27. aprila 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), ki je bila izdana v okviru postopka v glavni stvari, ki se je nanašal predvsem na model vozila, ki je enak enemu od obravnavanih v postopku v glavni stvari, in sicer modelu KVF‑650 4x4, razlagati samo tako, da pomeni, da je Sodišče tovrstna vozila opredelilo kot „kmetijske traktorje in gozdarske traktorje“, kajti ta nomenklatura v tarifni podštevilki 8701 90 KN samo za to kategorijo traktorjev natančneje določa tarifne podštevilke glede na moč motorja (osemmestne tarifne podštevilke od 8701 90 11 do 8701 90 39).

               29

               Poleg tega Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) poudarja, da je v pojasnjevalnih opombah k tarifnim podštevilkam od 8701 90 11 do 8701 90 50, na katere se sklicuje v obrazložitvi točke 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009, o veljavnosti katere je zdaj Sodišču postavljeno vprašanje, resda navedeno, da je za gozdarske traktorje značilen vitel, vendar pa so kmetijski traktorji samo „v glavnem“ opremljeni s hidravličnim dvigalom in priključno gredjo, kar pa ne izključuje tega, da bi se terenska vozila, kot so obravnavana v postopku v glavni stvari, ki nimajo hidravličnega dvigala ali priključne gredi, uvrstila kot kmetijski traktorji.

               30

               V teh okoliščinah je Gerechtshof Amsterdam prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je Uredba št. 1051/2009 […] veljavna?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje

               31

               Komisija trdi, da je vprašanje za predhodno odločanje nedopustno, saj Uredba št. 1051/2009, katere veljavnost naj bi Sodišče presojalo, ne vpliva na izid spora v postopku v glavni stvari. Kot naj bi izhajalo iz predložitvene odločbe, vozila, obravnavana v tem sporu, namreč niso enaka, ampak zgolj primerljiva z vozilom iz točke 2 Priloge k navedeni uredbi, zaradi česar naj ta uredba ne bi imela nobenih neposrednih pravnih učinkov na uvrstitev vozil, obravnavanih v postopku v glavni stvari.

               32

               Predložitveno sodišče naj bi s tega vidika napačno razumelo sodbo z dne 4. marca 2004, Krings (C‑130/02, EU:C:2004:122). Iz navedene sodbe naj namreč ne bi izhajalo, da je treba uredbo o uvrstitvi obvezno uporabiti po analogiji za proizvode, ki so primerljivi s tistimi, navedenimi v tej uredbi; ta sodba naj bi tako uredbo predstavila bolj kot vir navdiha za skladno razlago KN in enako obravnavanje gospodarskih subjektov.

               33

               Poleg tega naj navedeno sodišče ne bi utemeljilo, kako so vozila, obravnavana v postopku v glavni stvari, primerljiva s tistim iz točke 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009.

               34

               Ta ugovor nedopustnosti je treba zavrniti.

               35

               V zvezi s tem je treba uvodoma poudariti, da je predložitveno sodišče uporabilo popolnoma enak izraz, kot je bil uporabljen v točki 35 sodbe z dne 4. marca 2004, Krings (C‑130/02, EU:C:2004:122), v nizozemski različici sodbe, in sicer pridevnik „vergelijkbaar“, ki mu ustrezata pridevnik „analogues“ v francoski različici navedene sodbe in glagol „entsprechen“ v različici v nemščini, ki je bila jezik postopka za sprejetje predhodne odločbe, v okviru katerega je bila izdana navedena sodba.

               36

               Zdi se tudi, prvič, da navedeno sodišče ni zgolj ugotovilo, da so proizvodi, obravnavani v postopku v glavni stvari, podobni proizvodu iz točke 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009, pri čemer gre za presojo dejanskega stanja, ki je v njegovi izključni pristojnosti, ampak je poleg tega navedene proizvode natančno opisalo, ta opis pa v bistvu ustreza opisu proizvoda iz točke 2 navedene priloge. Iz opisov iz točk od 9 do 11 in točke 16 te sodbe zato izhaja, da so vozila, obravnavana v postopku v glavni stvari, podobna vozilu, ki je predmet točke 2 Priloge k navedeni uredbi. Navedeno sodišče je v bistvu ugotovilo, da imajo vsa ta vozila vse zahtevane značilnosti, da se obravnavajo kot „traktorji“ v smislu tarifne številke 8701 KN, in da nimajo niti priključne gredi, niti hidravličnega dvigala, niti vitla.

               37

               Predložitveno sodišče je tako izpolnilo zahteve iz člena 94(a) in (c) Poslovnika Sodišča, ko je v predložitveni odločbi navedlo upoštevna dejstva, kakor jih je ugotovilo, na podlagi katerih se je mogoče seznaniti z razlogi, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede veljavnosti zadevnega dela navedene uredbe.

               38

               Drugič, zadostuje poudariti, da se je Sodišče v sodbi z dne 4. marca 2004, Krings (C‑130/02, EU:C:2004:122), čeprav se je predložitvena odločba nanašala na proizvode, ki niso bili enaki, ampak samo podobni tistim iz upoštevnega dela priloge k uredbi o uvrstitvi, o veljavnosti katere se je Sodišču zastavilo vprašanje (glej točki 34 in 35 te sodbe), se je to kljub temu izreklo o veljavnosti te uredbe (glej točko 1 izreka navedene sodbe).

               39

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da če uredbe o uvrstitvi ni mogoče neposredno uporabiti za proizvode, ki niso enaki, so pa podobni proizvodu, ki je predmet navedene uredbe, je to uredbo mogoče za te proizvode uporabiti po analogiji (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 4. marca 2004, Krings, C‑130/02, EU:C:2004:122, točki 34 in 35, in z dne 13. julija 2006, Anagram International, C‑14/05, EU:C:2006:465, točke od 31 do 33). Če torej nacionalno sodišče dvomi o veljavnosti uredbe o uvrstitvi, ki jo mora po analogiji uporabiti za proizvode, ki so dovolj podobni tistim, ki so v navedeni uredbi, lahko na Sodišče upravičeno naslovi predlog za sprejetje predhodne odločbe glede presoje veljavnosti te uredbe (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 19. februarja 2009, Kamino International Logistics, C‑376/07, EU:C:2009:105, točka 69).

               40

               Na vprašanje za predhodno odločanje je torej treba odgovoriti.

         Vsebinska presoja

               41

               Spomniti je treba, da je Sodišče v točki 2 izreka sodbe z dne 27. aprila 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), odločilo, da „je treba nova štirikolesna vozila za vožnjo po vsakem terenu, ki imajo samo en sedež, krmilni sistem tipa Ackerman, ki se upravlja s krmilom, ki imajo vlečno kljuko in katerih tehnične lastnosti jim dovoljujejo vleko najmanj dvakratne njihove mase, uvrstiti v podštevilko 8701 90 KN. Gerechtshof te Amsterdam [(pritožbeno sodišče v Amsterdamu)] navedena vozila uvrsti v podštevilki, ki ustrezata moči njihovega motorja.“

               42

               Tarifna podštevilka 8701 90 KN, ki se nanaša na traktorje, ki niso traktorji, ki se upravljajo stoje (brez sedeža), cestni vlačilci za polpriklopnike in traktorji goseničarji, ki spadajo v tarifne podštevilke od 8701 10 do 8701 30, se nanaša na dve kategoriji traktorjev, in sicer:

                        —

                        prvič, na kmetijske traktorje (razen takih brez sedeža, za katerimi se hodi) in gozdarske traktorje, na kolesih, in

                        —

                        drugič, na druge traktorje, ki niso niti traktorji, ki spadajo pod tarifne podštevilke od 8701 10 do 8701 30, niti kmetijski in gozdarski traktorji (v nadaljevanju: drugi traktorji).

               43

               Drugi traktorji spadajo pod eno samo osemmestno tarifno podštevilko, in sicer pod tarifno podštevilko 8701 90 90.

               44

               Kmetijski traktorji in gozdarski traktorji so, nasprotno, predmet različnih osemmestnih tarifnih podštevilk. Najprej se razlikujejo glede na to, ali so rabljeni, v primeru česar spadajo pod tarifno podštevilko 8701 90 50, ali pa novi. Nato so novi kmetijski traktorji in gozdarski traktorji razdeljeni na šest osemmestnih tarifnih podštevilk glede na moč njihovega motorja, in sicer tarifne podštevilke 8701 90 11, 8701 90 20, 8701 90 25, 8701 90 31, 8701 90 35 in 8701 90 39.

               45

               Tarifna podštevilka 8701 90 KN ne vsebuje drugih osemmestnih tarifnih podštevilk, kot so te, navedene v prejšnjih dveh točkah te sodbe.

               46

               Iz tega izhaja, da se točka 2 izreka sodbe z dne 27. aprila 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), nanaša izključno na osemmestne tarifne podštevilke od 8701 90 11 do 8701 90 39 KN, ki se nanašajo na nove kmetijske traktorje in gozdarske traktorje, pri čemer je Sodišče te tarifne podštevilke razlagalo tako, da jih je treba upoštevati pri tarifni uvrstitvi vozil, kot so opisana v točki 2 izreka, in da se konkretna tarifna podštevilka določi glede na moč motorja vozila, ki ga je treba uvrstiti. Zato je treba tarifno podštevilko 8701 90 90, ki se nanaša na druge traktorje, izključiti pri uvrstitvi takih vozil.

               47

               Poleg tega je treba ugotoviti, da je vozilo, opisano v točki 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009, glede na opis v točkah od 26 do 31 te sodbe podobno vozilom, ki so se obravnavala v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 27. aprila 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259). Ta ugotovitev je podprta z dejstvom, da se eden od modelov vozil, obravnavanih v postopku v glavni stvari, v kateri je bila izdana navedena sodba, in sicer model KVF‑650 4x4, prav tako obravnava v tem postopku v glavni stvari. Kot je bilo poudarjeno v točki 36 te sodbe, so vozila, ki se trenutno obravnavajo v postopku v glavni stvari, popolnoma podobna vozilu, opisanemu v točki 2 navedene priloge.

               48

               Zato iz ugotovitev v točkah 46 in 47 te sodbe izhaja, da Uredba št. 1051/2009 s tem, da uvrsti vozilo, opisano v točki 2 svoje priloge, v tarifno podštevilko 8701 90 90 KN, in ne v tarifne podštevilke od 8701 90 11 do 8701 90 39 KN glede na moč motorja tega vozila, ni združljiva z vsebino zadnjenavedenih tarifnih podštevilk, kot je razvidna iz točke 2 izreka sodbe z dne 27. aprila 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259).

               49

               Ugovori Komisije ne morejo ovreči ugotovitve neveljavnosti, ki mora običajno biti posledica te nezdružljivosti.

               50

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, prvič, da je Sodišče v točki 2 izreka sodbe z dne 27. aprila 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), zgolj razložilo, kot ga je v drugem vprašanju zaprosilo predložitveno sodišče, osemmestne tarifne podštevilke, ki spadajo pod tarifno podštevilko 8701 90 KN, glede na značilnosti vozil, ki jih je opisalo predložitveno sodišče, ter pozvalo predložitveno sodišče, da samo uvrsti navedena vozila.

               51

               Drugič, ni mogoče sprejeti trditve Komisije, da odločilni razlog za uvrstitev vozila, opisanega v točki 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009, v tarifno podštevilko 8701 90 90, in sicer da je „uvrstitev kot kmetijsk[i] ali gozdarsk[i] traktor[…] izključena, ker vozilo nima priključne gredi ali hidravlične naprave za dviganje [hidravličnega dvigala] ali vitla“, izhaja iz pojasnjevalnih opomb KN, saj te v zvezi s tarifnimi podštevilkami od 8701 90 11 do 8701 90 50 pojasnjujejo, da so „poljedelski traktorji […] v glavnem opremljeni s hidravlično napravo [hidravličnim dvigalom], ki omogoča kmetijskim orodjem (branam, plugom itd.) dvigovanje ali spuščanje[, da i]majo tudi napravo [priključno gred], ki [o]mogoča odvzem moči motorja za druge stroje ali opremo[,] ter priključno napravo za prikolice“ in da je „lastnost gozdarskih traktorjev […] stalna prisotnost vitla za vlečenje hlodovine“.

               52

               V svoji sodni praksi je Sodišče priznalo pomen, ki ga imajo pojasnjevalne opombe, saj so v pomoč pri razlagi obsega različnih tarifnih številk, nimajo pa zavezujočega pravnega učinka (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 17. julija 2014, Sysmex Europe, C‑480/13, EU:C:2014:2097, točka 30 in navedena sodna praksa).

               53

               V zvezi s tem je treba poudariti, najprej, da odlomki pojasnjevalnih opomb KN, na katere se sklicuje Komisija, nimajo absolutnega obsega. Tam je namreč zgolj navedeno, da so poljedelski traktorji „v glavnem“ opremljeni s hidravličnim dvigalom, s katerim se dvigajo ali spuščajo kmetijska orodja, in priključno gredjo, ki omogoča odvzem moči motorja za druge stroje ali opremo. Kot poudarja predložitveno sodišče, iz te formulacije izhaja, da to, da teh elementov ni, ne zadostuje, da se traktorji ne bi šteli za kmetijske traktorje. Pojasnila Komisije, da navedena formulacija pomeni obrnjeno dokazno breme glede namembnosti vozila, ni mogoče sprejeti. Ta obseg namreč ne izhaja iz navedenih pojasnjevalnih opomb, kar tudi potrjuje dejstvo, da v obrazložitvi uvrstitve v točki 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009 ni navedbe, da z drugimi značilnostmi zadevnega vozila ni utemeljeno, da se vozilo uporablja v kmetijstvu.

               54

               Nato, v skladu s splošnim pravilom 1 uvrščanje zaradi pravnih razlogov poteka po poimenovanjih tarifnih številk in opombah k ustreznim oddelkom ali poglavjem in po drugih splošnih pravilih, če niso v nasprotju z vsebino teh tarifnih številk ali opomb. Splošno pravilo 6 določa, da se iz pravnih razlogov proizvodi uvrščajo pod tarifne podštevilke v okviru ene tarifne številke po poimenovanjih teh tarifnih podštevilk in opomb k tem tarifnim podštevilkam ter smiselno po drugih splošnih pravilih. Nazadnje iz splošnega pravila 3(a) izhaja, da ima v primeru proizvodov, ki bi jih bilo mogoče uvrstiti pod dve tarifni številki, tarifna številka, v kateri je najbolj konkretno ali najbolj natančno poimenovanje za proizvod, prednost pred tarifnimi številkami, v katerih je poimenovanje splošnejše.

               55

               V obravnavanem primeru ni sporno, da je treba gospodarska vozila, kot je vozilo iz točke 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009, opredeliti kot „traktorje“ v smislu tarifne podštevilke 8701 90, ki se nanaša izključno na gospodarska vozila. V okviru te tarifne podštevilke se glavna razlika kaže v tem, ali se v njej navedeni traktorji uporabljajo za kmetijski ali gozdarski ali kak drug namen.

               56

               V skladu s sodno prakso Sodišča je lahko namen proizvoda objektivno merilo za tarifno uvrstitev, če je neločljivo povezan z navedenim proizvodom, pri čemer je treba neločljivo povezanost presojati glede na njegove objektivne značilnosti in lastnosti (sodba z dne 17. julija 2014, Sysmex Europe, C‑480/13, EU:C:2014:2097, točka 31 in navedena sodna praksa).

               57

               Poleg tega je treba glede na obseg splošnega pravila 3(a) traktor, če ima take objektivne značilnosti, uvrstiti v tisto tarifno podštevilko, v kateri je najbolj natančno poimenovanje.

               58

               Kot poleg tega izhaja iz pojasnjevalnih opomb KN, je lahko v obravnavanem primeru to, ali se traktorji uporabljajo v kmetijstvu ali gozdarstvu, posledica njihove zasnove ter obstoja naprav in opreme, zaradi katerih se uporabljajo na kmetijah ali vrtnarijah, ne da bi bilo treba tovrstno uporabo a priori pogojevati z obstojem nekaterih taksativno naštetih naprav ali opreme.

               59

               Kot izhaja iz opisa tipov vozil v sodbi z dne 27. aprila 2006, Kawasaki Motors Europe (C‑15/05, EU:C:2006:259), ki v bistvenem ustreza opisu vozila iz točke 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009, je za vozila iz navedene sodbe poleg njihove pomembne zmožnosti vleke značilna tudi posebna zasnova, zlasti njihovega motorja, pnevmatik in vzmeti, zaradi katerih se lahko premikajo po težavnih naravnih terenih, skupaj z napravami, ki jih je nanje mogoče priključiti z različnimi napravami za priklop. Vse te značilnosti so splošne, objektivne in vidne.

               60

               Tretjič, ni pomembno, da – kot navaja Komisija – bi bilo traktorje, ki se očitno uporabljajo v kmetijstvu ali gozdarstvu, mogoče uporabljati v prostem času. Spomniti je namreč treba, da okoliščina, da se lahko ta izdelek drugače uporablja, ni taka, da bi izključila njegovo pravno opredelitev, če se objektivna značilnost izdelka lahko preveri ob carinjenju. Za njegovo carinsko uvrstitev ni potrebno, da je izdelek zgolj ali izključno namenjen za uporabo, ki ustreza omenjeni objektivni značilnosti. Zadostuje, da je to bistvena uporaba (sodba z dne 13. julija 2006, Anagram International, C‑14/05, EU:C:2006:465, točka 26). Ta ugovor nikakor ne more utemeljiti uvrstitve zadevnih tipov vozil v tarifno podštevilko 8701 90 90, ki se tako kot vse tarifne podštevilke tarifne številke 8701 KN nanaša na gospodarska vozila.

               61

               Četrtič in zadnjič, uvrstitev vozil, kot je vozilo iz točke 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009, v tarifne podštevilke od 8701 90 11 do 8701 90 50 ne pomeni, da bi bilo treba tarifno podštevilko 8701 90 90 razlagati tako, da nima vsebine. V zvezi s tem zadostuje ugotoviti, da so v pojasnjevalnih opombah KN v zvezi s to zadnjenavedeno tarifno podštevilko kot primeri navedena vozila, ki spadajo pod to številko, traktorji za javna dela in enoosni traktorji za kolenasta motorna vozila.

               62

               Iz vseh zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je Komisija s tem, da je sprejela Uredbo št. 1051/2009, s katero je bilo vozilo, opisano v točki 2 Priloge k tej uredbi, uvrščeno v tarifno podštevilko 8701 90 90 KN, in ne v eno od tarifnih podštevilk od 8701 90 11 do 8701 90 39 glede na moč motorja tega vozila, spremenila oziroma zmanjšala obseg zadnjenavedenih tarifnih podštevilk in zato prekoračila pristojnosti, ki jih ima na podlagi člena 9(1)(a) Uredbe št. 2658/87 (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 4. marca 2004, Krings, C‑130/02, EU:C:2004:122, točka 26).

               63

               Na zastavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti, da je točka 2 Priloge k Uredbi št. 1051/2009 neveljavna, ker tam opisano vozilo uvršča v tarifno podštevilko 8701 90 90 KN, in ne v eno od tarifnih podštevilk od 8701 90 11 do 8701 90 39 glede na moč motorja tega vozila.

         Stroški

               64

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Točka 2 Priloge k Uredbi Komisije (ES) št. 1051/2009 z dne 3. novembra 2009 o uvrstitvi določenega blaga v kombinirano nomenklaturo je neveljavna, ker se tam opisano vozilo uvršča v tarifno podštevilko 8701 90 90 te kombinirane nomenklature, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 948/2009 z dne 30. septembra 2009, in ne v eno od tarifni podštevilk od 8701 90 11 do 8701 90 39 navedene kombinirane nomenklature glede na moč motorja tega vozila.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 5. maja 1977. # Gerda Jansen proti Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen - Nemčija. # # Zadeva 71-76.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 16. januarja 2007. # Andrea Borbély proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva F-126/05.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 16. januarja 2007
      Zadeva F-126/05
      Andrea Borbély
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Povračilo stroškov – Nadomestilo za nastanitev – Dnevnice – Potni stroški ob začetku zaposlitve – Kraj vpoklica – Neomejena pristojnost“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero A. Borbély predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero
         ji je ta odrekla pravico do dnevnic in nadomestila za nastanitev ter povračilo potnih stroškov, nastalih ob začetku zaposlitve,
         ter naložitev Komisiji, naj ji izplača navedena nadomestila in povrne navedene potne stroške.

      Odločitev: Odločba Komisije z dne 2. marca 2005 se razglasi za nično, ker je bila tožeči stranki z njo zavrnjena pravica do nadomestila
         za nastanitev iz člena 5(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom in dnevnic iz člena 10(1) iste priloge. Komisiji se naloži, da v skladu s pravili veljavnih Kadrovskih predpisov tožeči stranki plača zneske teh nadomestil, povečane
         za zamudne obresti od dneva, ko so ta zapadla v plačilo do dneva dejanskega plačila, po obrestni meri, ki jo Evropska centralna
         banka določa za glavne operacije refinanciranja in velja v zadevnem obdobju, povečani za dve točki. V preostalem se tožba
         zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Povračilo stroškov – Nadomestilo za nastanitev – Dnevnice
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člena 5 in 10; Uredba Sveta št. 723/2004)
      2.      Uradniki – Povračilo stroškov – Potni stroški iz kraja vpoklica v kraj opravljanja dela
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, členi 4, 5, 7(1)(a) in 10)
      3.      Uradniki – Tožba – Predmet – Odredba upravi – Neomejena pristojnost – Zahteva za plačilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91(1); Priloga VII, člena 5 in 10)
      1.      Odpravo prvega alternativnega pogoja iz člena 5 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, v katerem se je za odobritev nadomestila
         za nastanitev zahtevalo priznanje pravice do izselitvenega dodatka, z Uredbo št. 723/2004 o spremembi Kadrovskih predpisov
         in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev je mogoče razlagati kvečjemu tako, da je zakonodajalec želel znova vzpostaviti
         enakost pri pogojih za dodelitev nadomestila za nastanitev za vse osebe, ki se zaposlijo v instituciji Skupnosti, potem ko
         so prebivale ali delale na ozemlju države, v kateri je ta institucija. Zdaj morajo osebe, ki so pred začetkom zaposlitve kot
         uradniki Skupnosti delale za državo ali mednarodno organizacijo, kot vsi drugi uradniki Skupnosti dokazati, da izpolnjujejo
         edini pogoj iz člena 5 Priloge VII h Kadrovskim predpisom v novi različici, in sicer, da so morale spremeniti prebivališče
         zaradi izpolnjevanja zahtev člena 20 Kadrovskih predpisov. Vendar tako enačenje dveh kategorij uradnikov nikakor ne pomeni,
         da je zakonodajalec želel spremeniti tudi samo vsebino zadevnega pogoja, ki je s popolnoma enakimi besedami izražen v stari
         in novi različici člena 5 Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Izraz „prebivališče“ je treba zato vedno razumeti tako, da označuje
         središče interesov uradnika ali uslužbenca.

      Dejansko prebivališče je samo eden izmed dejavnikov, ki določajo središče interesov uradnika. Tak pristop potrjuje cilj člena 5
         Priloge VII h Kadrovskim predpisom, da učinek ali predmet spremembe pogojev za dodelitev nadomestila za nastanitev ni spremeniti
         – in sicer nadomestiti – izdatke, povezane s položajem stalno zaposlenega uradnika, ki mora zaradi prehoda iz negotovega v
         dokončni položaj biti sposoben neprekinjeno in stalno prebivati in se vključiti v kraju opravljanja dela za nedoločeno, vendar
         daljše obdobje. Zato obstoj začasnega prebivališča v kraju, v katerem je institucija, v kateri je zaposlen, zlasti zaradi
         opravljanja poklicne dejavnosti, ni v vseh primerih v nasprotju s ciljem nadomestila za nastanitev, ki ustreza zahtevam, ki
         jim običajno niso izpostavljene osebe, katerih središče interesov se ujema s krajem opravljanja dela.

      Enako mora veljati v zvezi z dnevnicami, katerih namen je nadomestiti stroške in neugodnosti, nastale zaradi negotovega položaja
         uradnika na poskusnem delu, zlasti ko mora hkrati obdržati prejšnje prebivališče, in to predvsem zato, ker je treba enako
         razlagati pogoj v zvezi z zahtevo po spremembi prebivališča v okviru členov 5 in 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

      (Glej točke 44 in od 47 do 49.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 12. december 1996, Monteiro da Silva proti Komisiji, T‑74/95, RecFP, str. I‑A‑583 in II‑1559, točki
         63 in 64; 12. december 1996, Mozzaglia proti Komisiji, T‑137/95, RecFP, str. I‑A‑619 in II‑1657, točka 57; 20. avgust 1998,
         Collins proti Odboru regij, T‑132/97, RecFP, str. I‑A‑469 in II‑1379, točka 41; 13. december 2004, E proti Komisiji, T‑251/02,
         ZOdl. JU, str. I‑A‑359 in II‑1643, točka 100; 13. september 2005, Recalde Langarica proti Komisiji, T‑283/03, ZOdl. JU, str.
         I‑A‑235 in II‑1075, točka 176.

      2.      Da bi se upošteval cilj člena 7(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ki je, da delodajalec Skupnosti krije potne stroške,
         ki jih je uradnik imel pri odhodu iz kraja vpoklica v kraj opravljanja dela, je treba pri iskanju središča interesov uradnika,
         ki določa njegovo običajno prebivališče in s tem kraj njegovega vpoklica, po zgledu tega, kar je treba storiti za določitev
         običajnega prebivališča za namene uporabe člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, posebno pozornost nameniti dejanskemu
         prebivališču zadevne osebe, zlasti kraju, v katerem je delala, ko je bila vpoklicana. Uradnik naj tako ne bi imel takih stroškov,
         če je ne glede na središče svojih interesov v smislu členov 5 in 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom ob zaposlitvi predvsem
         iz poklicnih razlogov že bil v kraju prihodnjega opravljanja dela.

      Nič ne bi bilo drugače, celo če bi prihodnji uradnik za kratko obdobje pred začetkom zaposlitve zapustil svoj kraj opravljanja
         dela, ko bi na primer uveljavljal pravico do letnega dopusta zaradi vrnitve v državo, v kateri je središče njegovih interesov.
         Stroški, ki bi jih nato imel zaradi vrnitve v kraj prejšnjega opravljanja dela, ki bi bil poleg tega tudi kraj opravljanja
         prihodnjih nalog za institucijo Skupnosti, ne bi mogli biti povrnjeni na podlagi člena 7(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
         Povračilo teh stroškov, ki jih ustvari sam uradnik, namreč ne ustreza cilju te določbe.

      (Glej točke od 66 do 68.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 15. september 1994, Magdalena Fernández proti Komisiji, C‑452/93 P, Recueil, str. I‑4295, točka 22;
      Sodišče prve stopnje: 10. julij 1992, Benzler proti Komisiji, T‑63/91, Recueil, str. II‑2095, točki 23 in 24; zgoraj navedena
         sodba Monteiro da Silva, točki 70 in 71; 28. september 1999, J proti Komisiji, T‑28/98, RecFP, str. I‑A‑185 in II‑973, točka
         47; 25. oktober 2005, Dedeu i Fontcuberta proti Komisiji, T‑299/02, ZOdl. JU, str. I‑A‑303 in II‑1377, točka 77.

      3.      Sodišče Skupnosti ne more instituciji Skupnosti izdati odredb, s katerimi ji naloži sprejetje ukrepov, ki jih zahteva izvršitev
         sodbe o razglasitvi ničnosti odločbe, ker bi s tem poseglo v posebne pravice upravnega organa. Vendar je sodišče Skupnosti
         neomejeno pristojno v sporih finančne narave v skladu s členom 91(1), drugi stavek, Kadrovskih predpisov, s katerim mu je
         omogočeno, da toženi instituciji naloži plačilo določenih zneskov, po potrebi povečanih za zamudne obresti.

      V ničnostni tožbi zoper odločbo, s katero je bila tožeči stranki zavrnjena dodelitev nadomestila za nastanitev in dnevnic,
         so predlogi, naj se upravi naloži plačilo dolgovanih zneskov za ti nadomestili, povečanih za zamudne obresti, dovolj natančni
         in jih je treba razglasiti za dopustne, čeprav tožeča stranka ni predložila izračuna zahtevanih zneskov, saj jih je mogoče
         neposredno in objektivno določiti na podlagi dveh jasnih in nespornih meril, in sicer osnovne plače tožeče stranke in priznanja
         oziroma nepriznanja njene pravice do gospodinjskega dodatka v upoštevnem času oziroma v upoštevnih obdobjih za vsako od določb,
         v katerih so določena ta nadomestila.

      (Glej točki 71 in 72.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 9. junij 1994, X proti Komisiji, T‑94/92, RecFP, str. I‑A‑149 in II‑481, točka 33; 8. julij 1998, Aquilino
         proti Svetu, T‑130/96, RecFP, str. I‑A‑351 in II‑1017, točka 39; 23. marec 2000, Rudolph proti Komisiji, T‑197/98, RecFP,
         str. I‑A‑55 in II‑241, točki 32 in 33; 18. september 2002, Puente Martín proti Komisiji, T‑29/01, RecFP, str. I‑A‑157 in II‑833,
         točka 87; 2. marec 2004, Di Marzio proti Komisiji, T‑14/03, RecFP, str. I‑A‑43 in II‑167, točka 63.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. februarja 2008. # Sanofi-Aventis SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ATURION - Prejšnja nacionalna besedna znamka URION - Relativni razlog za zavrnitev registracije - Neobstoj verjetnosti zmede - Neobstoj podobnosti med znaki - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-146/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. februarja 2008 – Sanofi-Aventis proti UUNT – GD Searle (ATURION)
      (Zadeva T-146/06)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ATURION – Prejšnja nacionalna besedna znamka URION – Relativni razlog za zavrnitev registracije – Neobstoj verjetnosti zmede – Neobstoj podobnosti med znaki – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 71 do 73.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo Prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. februarja 2006 (zadeva R 227/2005-1) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med Sanofi-Aventis SA in GD Searle LLC.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               GD Searle LLC

               Prijavljena znamka Skupnosti:

               besedna znamka ATURION za proizvode iz razreda 5 – prijava št. 1.662.311.

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Sanofi-Aventis SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               nacionalna besedna znamka URION za proizvode iz razreda 5

               Odločba Oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora

               Odločba Odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Sanofi-Aventis SA se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 27. junija 2002. # Carmine Salvatore Tralli proti Evropski centralni banki. # Uradniki - Dopustnost - Obrazložitev - Stroški. # Združene zadeve T-373/00, T-27/01, T-56/01 in T-69/01.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 31. januarja 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2003/35/ES - Okolje - Sodelovanje javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov - Neopravljen prenos v predpisanem roku. # Zadeva C-69/07.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 31. januarja 2008 – Komisija proti Italiji
      (Zadeva C‑69/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2003/35/ES – Okolje – Sodelovanje javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov – Neopravljen prenos v predpisanem roku“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodišče preveri utemeljenost – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 9.)
      Predmet

         Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta
                  in Sveta z dne 26. maja 2003 o sodelovanju javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov v zvezi z okoljem in o spremembi
                  direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES glede sodelovanja javnosti in dostopa do sodišč, v predpisanem roku (UL L 156, str.
                  17).

            Izrek

                  Italijanska republika, s tem da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z
                     Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003 o sodelovanju javnosti pri sestavi nekaterih načrtov
                     in programov v zvezi z okoljem in o spremembi direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES glede sodelovanja javnosti in dostopa
                     do sodišč, ni izpolnila obveznosti iz člena 6 te direktive.

                  Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 11. januarja 2013. # Kokomarina proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Mednarodna registracija, ki označuje Evropsko skupnost - Figurativna znamka interdit de me gronder IDMG - Prejšnja besedna znamka Beneluksa DMG - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Izpodbijanje resne in dejanske uporabe prejšnje znamke, opravljeno prvič pred Splošnim sodiščem. # Zadeva T-568/11.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 25. marca 2009. # L’Oréal SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti SPA THERAPY - Prejšnja nacionalna besedna znamka SPA - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-109/07.

text:
      Zadeva T-109/07
      L’Oréal SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti SPA THERAPY – Prejšnja nacionalna besedna znamka SPA – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.      Pri povprečnem potrošniku obstaja verjetnost zmede med besednim znakom SPA THERAPY, za katerega se zahteva registracija kot
         znamke Skupnosti za kozmetične proizvode, ki spadajo v razred 3 Nicejskega aranžmaja, in besedno znamko SPA, ki je bila registrirana
         v Uradu Beneluksa za znamke za enake proizvode.

      Potrošnik je na splošno pozornejši na začetek kot na konec znamke. Prejšnja znamka pa je postavljena na začetek prijavljene
         znamke. Iz tega izhaja, da je lahko zaradi samostojnega razlikovalnega položaja, ki ga ima v njej, zmeda pri upoštevni javnosti
         glede trgovskega izvora proizvodov še toliko verjetnejša.

      Beseda „therapy“ ni znano tržno ime, temveč pojem, ki ne da bi bil opisen za kozmetične proizvode, v zvezi z njimi nima posebno
         velikega razlikovalnega učinka glede tega, kar bi se lahko razumelo kot namigovanje na njihovo blagodejnost.

      Nazadnje, proizvajalci kozmetičnih sredstev pogosto dajo na trg več linij proizvodov pod več različnimi podznamkami. Zato
         lahko zaradi dejstva, da je prijavljena znamka sestavljena iz prejšnje znamke SPA in iz besede „therapy“, potrošnik meni,
         da gre za linijo proizvodov, ki jih prodaja imetnik prejšnje znamke.

      Tako razlike med znakoma, ki so posledica obstoja besede „therapy“ v prijavljeni znamki, ne morejo odtehtati pomembne podobnosti
         med nasprotujočima si znakoma, ki je posledica obstoja prejšnje znamke na začetku prijavljene znamke in samostojnega razlikovalnega
         položaja, ki ga ima v njej, na da bi bila prevladujoča sestavina. Ker poleg tega nasprotujoči si znamki označujeta enake izdelke,
         je treba sklepati, da bo upoštevna javnost štela, da ti izvirajo vsaj iz ekonomsko povezanih podjetij.

      V takih okoliščinah ugotovitve obstoja verjetnosti zmede namreč ni mogoče podrediti pogoju, da sestavni del sestavljenega
         znaka, ki predstavlja prejšnjo znamko, prevlada nad celotnim vtisom, ki ga ustvarja sestavljeni znak.

      (Glej točke 15, 19, 20 in od 30 do 33.)
      2.      Razen ko povprečni potrošnik zazna znamko kot celoto in kljub okoliščini, da lahko nad celotnim vtisom prevlada en ali več
         sestavnih delov sestavljene znamke, nikakor ni izključeno, da v posameznem primeru prejšnja znamka, ki jo uporabi tretji v
         sestavljenem znaku, ohrani samostojni razlikovalni položaj v sestavljenem znaku, ne da bi bila v njem prevladujoča sestavina,
         in da lahko zato na podlagi celotnega vtisa, ki ga ustvarja sestavljeni znak, javnost sklepa, da zadevni proizvodi ali storitve
         izvirajo vsaj iz ekonomsko povezanih podjetij, tako da je treba v tem primeru upoštevati obstoj verjetnosti zmede. V takih
         okoliščinah naj ugotovitev obstoja verjetnosti zmede namreč ne bi bila podrejena pogoju, da sestavni del sestavljenega znaka,
         ki predstavlja prejšnjo znamko, prevlada nad celotnim vtisom, ki ga ustvarja sestavljeni znak.

      (Glej točko 19.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 25. marca 2009(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti SPA THERAPY – Prejšnja nacionalna besedna znamka SPA – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94”
      V zadevi T‑109/07,
      L’Oréal SA, s sedežem v Parizu (Francija), ki jo zastopa E. Baud, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Sodiščem prve stopnje, je
      Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV, s sedežem v Spaju (Belgija), ki jo zastopajo E. Cornu, L. De Brouwer in D. Moreau, odvetnice,

      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 24. januarja 2007 (zadeva R 468/2005‑4), ki se nanaša na
         postopek z ugovorom med družbama Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV, in L’Oréal SA,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, M. Prek (poročevalec) in V. Ciucă, sodnika,
      sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 11. aprila 2007,
      na podlagi odgovora na tožbo UUNT, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 25. junija 2007,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 17. julija 2007,
      na podlagi obravnave z dne 6. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, družba L’Oréal SA, je 28. novembra 2000 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
         vložila prijavo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994,
         L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak SPA THERAPY.

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija znamke, spadajo v razred 3 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil dopolnjen in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu
         opisu: „parfumi, toaletne vode; kopalni geli in soli, razen za medicinske namene; toaletna mila; dezodoranti za osebno rabo;
         kozmetična sredstva, zlasti kreme, mleka, losjoni, geli in pudri za obraz, telo in roke; mleka, geli in olja za sončenje in
         po sončenju (kozmetični); sredstva za ličenje; šamponi; geli, pene, balzami in aerosoli za oblikovanje in nego las; laki za
         lase; barve za lase in pripravki za razbarvanje las; sredstva za onduliranje in oblikovanje las; eterična olja“.

      4        Zahteva za registracijo je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 55/2002 z dne 15. julija 2002.

      5        Intervenientka, družba Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV, je 14. oktobra 2002 vložila ugovor na podlagi člena
         42 Uredbe št. 40/94 proti registraciji prijavljene znamke za vse proizvode, navedene v prijavi znamke.

      6        V podporo svojemu ugovoru se je intervenientka sklicevala zlasti na verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
         z različnimi prejšnjimi znamkami Skupnosti, med drugim z besedno znamko SPA, registrirano v Uradu Beneluksa za znamke 11.
         marca 1981 pod številko 372307 za „pripravke za beljenje in druge snovi za pranje; pripravke za čiščenje, poliranje, razmaščevanje
         in brušenje; mila; parfumerijske izdelke, eterična olja, kozmetična sredstva, losjone za lase; sredstva za čiščenje zob“,
         ki spadajo v razred 3. Intervenientka se je sklicevala tudi na člen 8(4) in (5) Uredbe št. 40/94 in se pri tem oprla na različne
         prejšnje registracije.

      7        Z odločbo z dne 29. marca 2005 je oddelek za ugovore UUNT ugodil ugovoru, ker je menil, da so pogoji iz člena 8(1)(b) Uredbe
         št. 40/94 izpolnjeni. Oddelek ni obravnaval razlogov za zavrnitev iz člena 8(4) in (5) Uredbe št. 40/94 in se je oprl samo
         na verjetnost zmede s prejšnjo besedno znamko SPA (v nadaljevanju: prejšnja znamka).

      8        Tožeča stranka je 22. aprila 2005 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      9        Z odločbo z dne 24. januarja 2007 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je četrti odbor za pritožbe UUNT zavrnil pritožbo,
         ker so bili pogoji iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 izpolnjeni. Najprej je glede primerjave zadevnih proizvodov odbor za
         pritožbe ugotovil, da stranki ne izpodbijata njihove enakosti. Glede primerjave nasprotujočih si znakov je menil, da je treba
         upoštevati povečan razlikovalni učinek izraza „spa“ za upoštevno javnost, ki jo sestavljajo povprečni potrošniki v državah
         Beneluksa, in ni upošteval trditve tožeče stranke, da naj bi bil izraz „spa“ opisen za kozmetične proizvode iz razreda 3.
         Na podlagi tega je menil, da je besedna sestavina „spa“ glavna privlačna sestavina prijavljene znamke in da sta si torej nasprotujoča
         si znaka podobna kljub vidnim, slušnim in konceptualnim razlikam, ki so povezane z obstojem besedne sestavine „therapy“ v
         prijavljeni znamki. Nazadnje je odbor za pritožbe ugotovil, da na področju kozmetičnih sredstev proizvajalci pogosto dajo
         na trg več linij proizvodov pod več različnimi podznamkami. Iz tega je sklepal, da bi potrošnik lahko menil, da se proizvodi,
         ki jih označuje prijavljena znamka, prodajajo pod nadzorom intervenientke. Poleg tega je odbor za pritožbe zavrnil predlog
         tožeče stranke, naj intervenientka predloži dokaze o resni uporabi svoje znamke, ker je bil ta predlog vložen prepozno.

       Predlogi strank
      10      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        naloži plačilo stroškov UUNT in, če je treba, intervenientki.
      11      UUNT in intervenientka Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      12      V uvodu je treba opozoriti, da intervenientka izpodbija dopustnost številnih prilog k tožbi, ker naj bi zajemale dokumente,
         ki so bili prvič predloženi pred Sodiščem prve stopnje. Vendar v obravnavanem primeru ni treba preverjati dopustnosti vsake
         od prilog, ki jih izpodbija intervenientka, ker Sodišče prve stopnje lahko presoja trditve tožeče stranke ob upoštevanju dokumentov,
         ki so bili predloženi med upravnim postopkom in so v spisu pri UUNT, ki ga mora ta poslati Sodišču prve stopnje, kot določa
         člen 133 Poslovnika.

      13      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja en sam tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      14      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne
         registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujeta
         znamki, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

      15      V tem primeru je prejšnja znamka varovana na ozemlju držav Beneluksa. Treba je torej presoditi, kako nasprotujoči si znamki
         zaznavajo potrošniki zadevnih proizvodov na ozemlju teh držav članic. Poleg tega je ob upoštevanju lastnosti zadevnih proizvodov
         odbor za pritožbe v točki 12 izpodbijane odločbe menil, da upoštevno javnost sestavljajo povprečni potrošniki. Ta analiza
         je očitno pravilna, poleg tega pa je tožeča stranka ni izpodbijala.

      16      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba verjetnost zmede v javnosti – ki je opredeljena kot verjetnost, da bi javnost lahko
         menila, da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali glede na okoliščine primera iz gospodarsko povezanih
         podjetij – presojati celovito ob upoštevanju vseh pomembnih dejavnikov posameznega primera (sodba Sodišča prve stopnje z dne
         23. oktobra 2002 v zadevi Oberhauser proti UUNT – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Recueil, str. II‑4359, točki 25 in 26;
         glej po analogiji tudi sodbo Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C‑39/97, Recueil, str. I‑5507, točka 29).

      17      Celovita presoja verjetnosti zmede mora, kar zadeva vidno, slušno ali konceptualno podobnost zadevnih znamk, temeljiti na
         celotnem vtisu, ki ga te ustvarjajo, ob upoštevanju predvsem njihovih razlikovalnih in prevladujočih sestavin. Zaznava znamk,
         ki jo ima povprečni potrošnik glede zadevnih proizvodov ali storitev, je odločilna pri celoviti presoji omenjene verjetnosti.
         V tem smislu povprečni potrošnik navadno zaznava znamko kot celoto in ne preverja posameznih podrobnosti (glej po analogiji
         sodbi Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C‑251/95, Recueil, str. I‑6191, točka 23, in z dne 22. junija 1999 v
         zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, str. I‑3819, točka 25).

      18      Pri preverjanju verjetnosti zmede se presoja podobnosti med znamkama ne more omejiti zgolj na upoštevanje sestavnega dela
         sestavljene znamke in njegovo primerjavo z drugo znamko. Nasprotno, opraviti je treba primerjavo s preučitvijo zadevnih znamk,
         upoštevajoč vsako kot celoto, kar ne izključuje, da lahko v celotnem vtisu, ki ga v spominu upoštevne javnosti ustvari sestavljena
         znamka, v nekaterih okoliščinah prevlada en ali več njenih sestavnih delov. Presojo podobnosti zgolj na podlagi prevladujoče
         sestavine je mogoče opraviti le, če je mogoče vse preostale sestavine znamke zanemariti (sodbi Sodišča z dne 12. junija 2007
         v zadevi UUNT proti Shaker, C‑334/05 P, ZOdl., str. I‑4529, točki 41 in 42, in z dne 20. septembra 2007 v zadevi Nestlé proti
         UUNT, C‑193/06 P, še neobjavljena v ZOdl., točki 42 in 43).

      19      Razen ko povprečni potrošnik zazna znamko kot celoto in kljub okoliščini, da lahko nad celotnim vtisom prevlada en ali več
         sestavnih delov sestavljene znamke, nikakor ni izključeno, da v posameznem primeru prejšnja znamka, ki jo uporabi tretji v
         sestavljenem znaku, ohrani samostojni razlikovalni položaj v sestavljenem znaku, ne da bi bila v njem prevladujoča sestavina,
         in da lahko zato na podlagi celotnega vtisa, ki ga ustvarja sestavljeni znak, javnost sklepa, da zadevni proizvodi ali storitve
         izvirajo vsaj iz ekonomsko povezanih podjetij, tako da je treba v tem primeru upoštevati obstoj verjetnosti zmede. V takih
         okoliščinah naj ugotovitev obstoja verjetnosti zmede namreč ne bi bila podrejena pogoju, da sestavni del sestavljenega znaka,
         ki predstavlja prejšnjo znamko, prevlada nad celotnim vtisom, ki ga ustvarja sestavljeni znak (glej v tem smislu sodbo Sodišča
         z dne 6. oktobra 2005 v zadevi Medion, C‑120/04, ZOdl., str. I‑8551, točke od 30 do 33).

      20      Kot je odbor za pritožbe ugotovil v točki 11 izpodbijane odločbe, enakost proizvodov, ki jih označujejo znamke, med strankama
         ni sporna.

      21      Glede primerjave med nasprotujočima si znakoma je treba ugotoviti, da je prijavljena znamka sestavljena iz prejšnje znamke,
         ki ji je dodana beseda „therapy“.

      22      Ugotoviti je treba tudi, da prejšnja znamka, čeprav ne pomeni prevladujoče sestavine prijavljene znamke, ohranja samostojni
         razlikovalni učinek v njej.

      23      Prvič, prijavljena znamka ni sestavljena iz nove besede, ki bi imela samostojni pomen, različen od pomena, ki nastane s preprostim
         postavljanjem ene sestavine zraven druge, temveč iz dveh besed, ki se med seboj jasno razlikujeta: „spa“ in „therapy“.

      24      Drugič, kaže, da ima beseda „spa“, ki pomeni hkrati prejšnjo znamko in skupno sestavino obeh znamk, običajen razlikovalni
         učinek glede kozmetičnih proizvodov, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki.

      25      Trditve tožeče stranke glede opisnosti oziroma generičnosti besede „spa“ glede kozmetičnih proizvodov niso prepričljive. Iz
         dokumentov, ki jih je tožeča stranka predložila med upravnim postopkom in so v spisu pri UUNT, je razvidna zgolj morebitna
         opisnost in generičnost tega pojma za označevanje prostorov, namenjenih hidroterapiji, kot so hamami ali savne, ne pa opisnost
         in generičnost kozmetičnih proizvodov, ki jih označuje prijavljena znamka. Edini element, ki potrjuje stališče tožeče stranke,
         je odločba Tribunal de grande instance de Paris. Vendar je njena dokazna vrednost omejena. Prvič, ta odločba se lahko nanaša
         le na zaznavo dela upoštevne javnosti, in sicer francosko govoreče javnosti v državah Beneluksa. Drugič, kaže, da so stališču
         v tej odločbi nasprotovala druga sodišča, med njimi Cour d’appel de Paris.

      26      Preostali elementi, ki jih je tožeča stranka predložila med upravnim postopkom pred UUNT, kot so izvlečki iz slovarjev, dokazi
         o rabi besede „spa“ v tisku in na spletu ter raziskava o zaznavi besede „spa“, opravljena na Nizozemskem, dokazujejo samo
         opisnost oziroma generičnost besede „spa“ glede prostorov, namenjenih hidroterapiji, kot so hamami ali savne.

      27      Glede sklicevanja na upravno prakso UUNT zadostuje spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso zakonitost odločb odborov
         za pritožbe presoja izključno na podlagi Uredbe št. 40/94, kot jo razlaga sodišče Skupnosti, ne pa na podlagi njihove predhodne
         upravne prakse (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 16. marca 2005 v zadevi L’Oréal proti UUNT – Revlon (FLEXI AIR), T‑112/03,
         ZOdl., str. II‑949, točka 68 in navedena sodna praksa).

      28      Sicer pa, tudi če se trditev tožeče stranke, ki jo je podala med obravnavo – da je beseda „spa“ opisna in generična za enega
         od prostorov, v katerih se uporabljajo ali prodajajo kozmetični proizvodi, in sicer v prostorih, namenjenih hidroterapiji,
         kot so hamami ali savne –, zdi pravilna, iz tega ni mogoče sklepati, da je navedena beseda brez razlikovalnega učinka glede
         kozmetičnih proizvodov ali da je ta razlikovalni učinek prešibek, da bi se lahko sklepalo, da ima prejšnja znamka samostojni
         razlikovalni položaj v prijavljeni znamki. Povezava med kozmetičnimi proizvodi in prostori, ki so namenjeni hidroterapiji,
         zaradi njihove uporabe v tem okviru namreč ni taka, da bi bilo mogoče nanjo razširiti sklep o opisnosti oziroma generičnosti
         besede „spa“.

      29      Treba je torej preveriti, ali lahko zaradi tega samostojnega razlikovalnega položaja javnost na podlagi celotnega vtisa, ki
         ga ustvarja prijavljena znamka, sklepa, da zadevni proizvodi izvirajo vsaj iz ekonomsko povezanih podjetij, in ali torej obstaja
         verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      30      Najprej je treba navesti, da je potrošnik na splošno pozornejši na začetek kot na konec znamke (sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 7. septembra 2006 v zadevi Meric proti UUNT – Arbora & Ausonia (PAM-PIM’S BABY-PROP), T‑133/05, ZOdl., str. II‑2737,
         točka 51). Prejšnja znamka je postavljena na začetek prijavljene znamke. Iz tega izhaja, da je lahko zaradi samostojnega razlikovalnega
         položaja, ki ga ima v njej, zmeda pri upoštevni javnosti glede trgovskega izvora proizvodov še toliko verjetnejša.

      31      Nato je treba ugotoviti tudi, da beseda „therapy“ ni znano tržno ime kot tisto v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj v
         točki 19 navedena sodba Medion, temveč pojem, ki ne da bi bil opisen za kozmetične proizvode, v zvezi z njimi nima posebno
         velikega razlikovalnega učinka glede tega, kar bi se lahko razumelo kot namigovanje na njihovo blagodejnost.

      32      Nazadnje, kot je odbor za pritožbe pravilno ugotovil v točki 13 izpodbijane odločbe, proizvajalci kozmetičnih sredstev pogosto
         dajo na trg več linij proizvodov pod več različnimi podznamkami. Zato lahko zaradi dejstva, da je prijavljena znamka sestavljena
         iz prejšnje znamke SPA in iz besede „therapy“, potrošnik meni, da gre za linijo proizvodov, ki jih prodaja intervenientka.

      33      Iz vsega, kar je bilo navedeno zgoraj, izhaja, da razlike med znakoma, ki so posledica obstoja besede „therapy“ v prijavljeni
         znamki, ne morejo odtehtati pomembne podobnosti med nasprotujočima si znakoma, ki je posledica obstoja prejšnje znamke na
         začetku prijavljene znamke in samostojnega razlikovalnega položaja, ki ga ima v njej. Ker poleg tega nasprotujoči si znamki
         označujeta enake izdelke, je treba sklepati, da bo upoštevna javnost štela, da ti izvirajo vsaj iz ekonomsko povezanih podjetij.

      34      Zato je treba potrditi ugotovitev odbora za pritožbe iz točke 13 izpodbijane odločbe, da med nasprotujočima si znamkama obstaja
         verjetnost zmede.

      35      Torej je treba zavrniti edini tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ter tako tudi tožbo.

       Stroški
      36      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni
         uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Družbi L’Oréal SA se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

                Prek

                Ciucă

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. marca 2009.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. marca 2013. # Evropska komisija proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 92/12/EGS - Trošarine - Tobačni proizvodi, pridobljeni v eni državi članici in odneseni v drugo - Izključno količinska merila za presojo - Člen 34 PDEU - Količinske omejitve pri uvozu. # Zadeva C-216/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 14. marca 2013 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 92/12/EGS — Trošarine — Tobačni proizvodi, pridobljeni v eni državi članici in odneseni v drugo — Izključno količinska merila za presojo — Člen 34 PDEU — Količinske omejitve pri uvozu“
      V zadevi C-216/11,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 10. maja 2011,

         Evropska komisija, ki jo zastopata W. Mölls in O. Beynet, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Francoski republiki, ki jo zastopata G. de Bergues in N. Rouam, agenta,
      tožena stranka,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan, sodniki, in A. Prechal (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. decembra 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Francoska republika s tem, da je za presojo, ali so posamezniki tobačne proizvode iz druge države članice posedovali za komercialne namene, uporabila povsem količinsko merilo, ki ga je uporabila za posamezno vozilo (in ne za osebo), in sicer pavšalno za vse tobačne proizvode skupaj , in s tem, da je posameznikom povsem preprečila uvoz tobačnih proizvodov iz druge države članice, če njihova količina presega 2 kilograma na posamezno vozilo, ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 179, v nadaljevanju: Direktiva) in zlasti iz njenih členov 8 in 9 ter iz člena 34 PDEU.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               2

               Člen 8 Direktive je določal:
               „Za proizvode, ki jih nabavijo fizične osebe za lastno uporabo in jih same prevažajo, se po načelu, ki ureja notranji trg, trošarina obračuna v državi članici, v kateri so nabavljeni.“

               3

               Člen 9 Direktive je določal:
               „1.   Brez poseganja v člene 6, 7 in 8, nastane obveznost za plačilo trošarine, kadar so proizvodi[, ki so] sproščeni v porabo v [eni] državi članici, zaradi komercialnih namenov [v posesti] v drugi državi članici.
               V takem primeru dolguje trošarino in plačilo obveznosti državi članici, na ozemlju katere se nahajajo proizvodi, njihov imetnik.
               2.   Za ugotovitev, da so proizvodi iz člena 8 predvideni za komercialne namene, morajo države članice med drugim upoštevati naslednje:

                        —

                        komercialni status imetnika proizvodov in njegove razloge za razpolaganje z njimi,

                        —

                        kraj, kjer se proizvodi nahajajo ali, če je ustreznejše, način uporabljenega prevoza,

                        —

                        vse dokumente, ki se nanašajo na proizvode,

                        —

                        naravo proizvodov,

                        —

                        količino proizvodov.

                  Za uporabo vsebine pete alinee prvega pododstavka, lahko države članice določijo okvirne količine samo v obliki seznama [, ki služijo samo dokazovanju]. Te okvirne količine ne smejo biti nižje od:

                        (a)

                           tobačni proizvodi

                        cigarete 800 kosov
                        cigarilosi (cigare, ki ne tehtajo več kakor 3 g) 400 kosov
                        cigare 200 kosov
                        tobak za kajenje 1,0 kg;

                  […]“

         Francoska ureditev

               4

               Člen 302 D splošnega davčnega zakonika v različici, ki je veljala ob poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, ki je bilo 23. novembra 2009 naslovljeno na Francosko republiko (v nadaljevanju: SDZ), je določal:
               „I.-1. Davčna obveznost nastane: […]

                        4.

                        Brez poseganja v določbe […] členov 575 G in 575 H, ko se na francoskem ozemlju ugotovi posedovanje – za komercialne namene – alkohola, alkoholnih pijač in tobačnih proizvodov, za katere imetnik s predložitvijo spremnega dokumenta, računa ali blagajniškega računa, odvisno od primera, ne more dokazati, da se gibljejo pod režimom odloga plačila trošarine ali da je bil davek plačan v Franciji […]

                  Da bi se ugotovilo, ali se ti proizvodi v Franciji posedujejo za komercialne namene, uprava upošteva te okoliščine:

                        (a)

                        poklicna dejavnost imetnika proizvodov;

                        (b)

                        kraj, kjer so proizvodi, uporabljeno prevozno sredstvo ali dokumenti v zvezi z navedenimi proizvodi;

                        (c)

                        narava proizvodov;

                        (d)

                        količine proizvodov, zlasti če so te višje od okvirnih pragov, določenih v členu 9(2) Direktive […]“

               5

               Člen 575 G SDZ je določal:
               „Tobačni izdelki se brez dokumenta, navedenega v točki II člena 302 M, ne smejo dati v promet po njihovi prodaji na drobno, če njihova količina presega 1 kilogram.“

               6

               Člen 575 H SDZ je določal:
               „Razen dobaviteljev v skladiščih, prodajalcev na prodajnih mestih, oseb, navedenih v členu 565, točka 3, preprodajalcev, omenjenih v členu 568, četrti odstavek, ali – če gre za količine, določene z dekretom ministra, pristojnega za proračun – preprodajalcev, omenjenih v prvem odstavku navedenega člena, ne sme nihče imeti v skladiščih, v poslovnih prostorih ali v prevoznih sredstvih več kot 2 kilograma tobačnih izdelkov.“

         Francoska upravna praksa

               7

               Ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju z dne 23. novembra 2009, je bilo na spletni strani generalnega direktorata za carine in posredne davke pri francoskem ministrstvu za finance navedeno:
               „Splošna vprašanja
               Če med potovanji v druge države Unije kupite proizvode za osebno uporabo, vam ob izstopu iz Francije ali vstopu vanjo ni treba predložiti deklaracije niti plačati dajatev ali davkov.
               […] Če ste kupili […] tobačne proizvode, zakonodaja Skupnosti določa okvirne pragove, če nakup opravijo fizične osebe.
               Francoski carinski organi lahko vaše nakupe, ki presegajo pragove, ki veljajo za tobačne proizvode […] in so določeni spodaj, ob upoštevanju drugih meril obravnavajo kot komercialne. V tem primeru morate plačati ustrezne dajatve in davke, ki veljajo v Franciji, za vsakega od teh proizvodov. Ti pragovi veljajo tudi v primeru izstopa iz Francije v katero koli drugo državo članico Evropske unije.
               Tobačni proizvodi
               V skladu s členoma 575 G in 575 H [SDZ] […] veljajo od 1. januarja 2006 za nakupe tobačnih proizvodov, ki jih opravijo fizične osebe v drugi državi članici Evropske unije, razen desetih novih držav članic, te določbe:

                        —

                        Pri sebi imate lahko 5 zavojev cigaret (to je 1 kilogram tobaka) brez dovoljenja za promet.
                        Opozorilo: navedeni prag velja za vsako posamezno prevozno sredstvo, v primeru skupnega prevoza (to je kateri koli prevoz več kot devetih potnikov, vključno z voznikom) pa za vsako osebo, starejšo od 17 let.

                        —

                        Za od 6 do 10 zavojev morate predložiti poenostavljeni spremni dokument (PSD). Če se pri pregledu ugotovi, da potnik nima PSD, se mu tobačni proizvodi zasežejo in naloži globa. Potnik se blagu lahko odpove. V tem primeru se mu ne naloži nobena sankcija.
                        Za pridobitev navedenega dokumenta zadostuje, da se osebno zglasite v prvem uradu francoske carinske uprave na meji.

                        —

                        Uvoz več kot 10 zavojev cigaret (ali 2 kilograma tobaka) je v vseh primerih prepovedan. Potnik, pri katerem se opravi pregled, se lahko kaznuje z zgoraj navedenima sankcijama (zaseg tobačnih proizvodov in globa).
                        Pri skupnih prevoznih sredstvih (letalo, ladja, avtobus, vlak) veljajo te določbe za vsakega posameznega potnika.“

         Predhodni postopek

               8

               Ker je Komisija menila, da sta francoska zakonodaja in upravna praksa na področju uvoza tobaka s strani posameznikov v nasprotju z Direktivo, načelom sorazmernosti in členom 28 ES, je 23. oktobra 2007 Francoski republiki poslala uradni opomin, na katerega je ta država članica odgovorila z dopisom z dne 18. januarja 2008.

               9

               Komisija je 23. novembra 2009 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je Francosko republiko pozvala, naj v dveh mesecih od prejema tega mnenja sprejme potrebne ukrepe za uskladitev z njim. Ta država članica je nanj odgovorila z dopisom z dne 22. januarja 2010.

               10

               Ker Komisija z obrazložitvijo, ki jo je podala Francoska republika, ni bila zadovoljna, je vložila to tožbo.

         Tožba

         Prvi očitek: kršitev členov 8 in 9 Direktive

               11

               Komisija trdi, da so francoski predpisi in upravna praksa v nasprotju z Direktivo, zlasti z njenima členoma 8 in 9, ker so merila za presojo posedovanja tobačnih proizvodov za komercialne namene povsem količinska, ker pragovi iz členov 575 G in 575 H SDZ veljajo pavšalno za vse posedovane tobačne proizvode skupaj, ker se ti pragovi, če gre za prevoz s posameznim vozilom, uporabljajo za vozilo, in ne za osebo, in ker so kazni za kršitve zadnjenavedenih členov posebno hude.

               12

               Francoska republika najprej trdi, da člena 575 G in 575 H SDZ urejata le posedovanje tobaka, in ne podrobnih pravil in pogojev pobiranja trošarin. Ti določbi naj torej ne bi spadali na področje uporabe členov 8 in 9 Direktive. Francoski predpisi in upravna praksa naj nikakor ne bi bili v nasprotju z Direktivo, predvidene kazni pa naj bi bile sorazmerne.

               13

               Poudariti je treba, da je namen Direktive uvesti nekaj pravil v zvezi s posedovanjem, gibanjem in nadzorom trošarinskih proizvodov, in to predvsem zato, ker mora biti obveznost plačila trošarine v vseh državah članicah enaka (sodba z dne 23. novembra 2006 v zadevi Joustra, C-5/05, ZOdl., str. I-11075, točka 27 in navedena sodna praksa).

               14

               Direktiva glede tega razlikuje med proizvodi, ki se posedujejo za komercialne namene, na eni strani in proizvodi, ki se posedujejo za zasebne namene, na drugi strani (zgoraj navedena sodba Joustra, točka 28).

               15

               Kadar gre za proizvode, ki se posedujejo za zasebne namene, člen 8 Direktive določa, da se trošarina plača v državi članici, v kateri so bili ti proizvodi nabavljeni (zgoraj navedena sodba Joustra, točka 31). Člen 9(1) Direktive pa, nasprotno, glede proizvodov, ki se posedujejo za komercialne namene, v bistvu določa, da se trošarina plača v državi članici, v kateri se posedujejo ti proizvodi.

               16

               Člen 9(2) Direktive določa nekaj meril za ugotavljanje, ali se proizvodi posedujejo za komercialne namene. Natančneje, kot je razvidno iz besedila prvega pododstavka tega odstavka, morajo države članice za ugotavljanje, ali se proizvodi posedujejo za komercialne namene, med drugim upoštevati več elementov, pri čemer je količina posedovanih proizvodov le eden izmed njih. Poleg tega drugi pododstavek istega odstavka glede tega elementa določa, da lahko države članice določijo okvirne količine le kot dokaz.

               17

               Iz tega sledi, kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 20 in 21 sklepnih predlogov, da člen 9(2) Direktive državam članicam ne dopušča, da izključno na podlagi povsem količinskega praga posedovanih proizvodov ugotovijo, ali se proizvodi posedujejo za komercialne namene.

               18

               Glede spornih predpisov je sicer res, kot poudarja Francoska republika, da člen 302 D SDZ kot tak ne določa takega povsem količinskega praga za ugotavljanje, ali se proizvodi posedujejo za komercialne namene.

               19

               Ker pa ta člen določa, da se uporablja „[b]rez poseganja v določbe […] členov 575 G in 575 H [SDZ]“, postanejo pragovi, določeni v teh členih, dejansko edini upoštevni elementi za ugotavljanje, ali se proizvodi posedujejo za komercialne namene, kar je potrjeno tudi s francosko upravno prakso. Francoska republika pa ne ugovarja temu, da so ti pragovi povsem količinski.

               20

               Navedena država članica trdi tudi, da njeni predpisi in upravna praksa niso neskladni s členom 9(2) Direktive, ker se navedeni pragovi uporabljajo pavšalno za vse posedovane tobačne proizvode skupaj in ker se, če gre za prevoz s posameznim vozilom, količine tobaka ugotavljajo za vozilo, ne za osebo.

               21

               V zvezi s tem je treba poudariti, kot je razvidno iz člena 9(2), drugi pododstavek, Direktive, da morajo države članice, če se za opredelitev posedovanja tobačnih proizvodov kot posedovanja za komercialne namene odločijo določiti pragove glede količine teh posedovanih proizvodov, ki so v skladu s to določbo lahko le indikativni, spoštovati nekatere minimalne pragove.

               22

               Vendar po eni strani Direktiva s tem, da izrecno določa najnižje pragove za več različnih kategorij tobačnih proizvodov, državam članicam dopušča, da določijo pragove glede na težo vseh posedovanih tobačnih proizvodov skupaj, samo če spoštujejo vsakega od teh minimalnih pragov. Francoska republika ne trdi, da je ta pogoj, kar zadeva pragove iz členov 575 G in 575 H SDZ, izpolnjen.

               23

               Po drugi strani, ker je namen člena 9(2) Direktive podrobneje opredeliti pogoje, pod katerimi za imetnika proizvodov nastane obveznost plačila trošarine v smislu drugega pododstavka odstavka 1 tega člena, je treba šteti, da se najnižji indikativni pragovi iz člena 9(2), drugi pododstavek, Direktive nanašajo na navedenega imetnika in da se torej uporabljajo za osebo.

               24

               Iz navedenega sledi, da so francoski predpisi in upravna praksa – ker za ugotavljanje, ali se tobačni proizvodi posedujejo za komercialne namene, določajo povsem količinske pragove, ki se uporabljajo pavšalno za vse te proizvode skupaj in ki se, če gre za prevoz s posameznim vozilom, presojajo za vozilo, in ker poleg tega za prekoračitev teh pragov določajo sankcije – v nasprotju s členom 9 Direktive in zato tudi z njenim členom 8.

               25

               Prvi očitek Komisije je torej utemeljen.

         Drugi očitek: kršitev člena 34 PDEU

               26

               Komisija trdi, da je člen 575 H SDZ v nasprotju tudi s členom 34 PDEU. Ta nacionalna določba naj bi namreč posameznikom povsem preprečevala uvoz tobačnih proizvodov iz druge države članice v Francijo, če količina presega 2 kilograma na posamezno vozilo, čeprav bi posameznik te količine posedoval za lastne potrebe.

               27

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba vsak nacionalni ukrep na področju, ki je predmet izčrpnega usklajevanja na ravni Skupnosti, presojati glede na določbe tega ukrepa usklajevanja, in ne glede na določbe primarnega prava (sodba z dne 14. decembra 2004 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-463/01, ZOdl., str. I-11705, točka 36 in navedena sodna praksa).

               28

               Kot je razvidno iz točke 24 te sodbe, v tej zadevi ni sporno, da člen 575 H SDZ škoduje ukrepu, s katerim se izčrpno usklajuje način, na katerega lahko države članice upoštevajo količino posedovanih tobačnih proizvodov, zato da svoje posedovanje opredelijo kot posedovanje za komercialne namene.

               29

               Ker pa je Komisija je s svojim drugim očitkom predlagala le, naj se nacionalni ukrep, ki ga je treba preučiti glede na določbe tega ukrepa usklajevanja, preuči glede na določbe primarnega prava, je treba ta očitek zavrniti.

               30

               Zato je treba ugotoviti, da Francoska republika s tem, da je za presojo, ali so posamezniki tobačne proizvode iz druge države članice posedovali za komercialne namene, uporabila povsem količinsko merilo, in s tem, da je to merilo uporabila za posamezno vozilo (in ne za osebo), in sicer pavšalno za vse tobačne proizvode skupaj, ni izpolnila obveznosti iz Direktive, zlasti iz njenih členov 8 in 9.

         Stroški

               31

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Vendar člen 138(3) istega poslovnika določa, da če vsaka stranka uspe samo deloma, načeloma nosi vsaka svoje stroške. Ker sta Komisija in Francoska republika s svojimi tožbenimi predlogi uspeli samo delno, je treba odločiti, da vsaka nosi svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Francoska republika s tem, da je za presojo, ali so posamezniki tobačne proizvode iz druge države članice posedovali za komercialne namene, uporabila povsem količinsko merilo, in s tem, da je to merilo uporabila za posamezno vozilo (in ne za osebo), in sicer pavšalno za vse tobačne proizvode skupaj, ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov, zlasti iz njenih členov 8 in 9.

                           2.

                           V preostalem se tožba zavrne.

                           3.

                           Evropska komisija in Francoska republika nosita vsaka svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.