title: Sodba Sodišča z dne 9. oktobra 2001. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Državne pomoči. # Zadeva C-400/99.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 10. maja 2005 (
            1
         )
      V zadevi C-400/99,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES, vložene 18. oktobra 1999,

         Italijanska republika, ki jo je najprej zastopal U. Leanza, nato I. Braguglia, zastopnika, skupaj s P. G. Ferrijem in z M. Fiorillijem, avvocati dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo E. De Persio, D. Triantafyllou in V. Di Bucci, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans in A. Rosas, predsednika senatov, J.-P. Puissochet (poročevalec) in R. Schintgen, sodnika, N. Colneric, sodnica, S. von Bahr in N. Cunha Rodrigues, sodnika,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. junija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Republika Italija s tožbo predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije Evropskih skupnosti, vročene z dopisom SG(99) D/6463 z dne 6. avgusta 1999, objavljene v Uradnem listu Evropske unije z dne 23. oktobra 1999 (UL C 306, str. 2) o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, ki se nanaša na državno pomoč C-64/99 (prej NN 68/99) - Italija - dodeljeno podjetjem Gruppo Tirrenia di Navigazione (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), v delu, v katerem je odločeno o začasnem odlogu zadevne pomoči.

         Dejansko stanje in postopek

               2

               Potem ko je Komisija prejela pritožbe, v skladu s katerimi so italijanski organi dodelili neodobrene državne pomoči za notranje storitve prevoza, ki so jih opravljala podjetja Gruppo Tirrenia di Navigazione (v nadaljevanju: skupina Tirrenia), so službe Komisije z dopisom z dne 12. marca 1999 od italijanskih organov zahtevale informacije o tej zadevi.

               3

               Ta zahteva za podatke se je nanašala predvsem na obveznosti izvajanja javnih služb, ki so jih imela podjetja skupine Tirrenia, in na pogoje določitve dodatnih stroškov, nastalih zaradi teh obveznosti, ter njihovega nadomestila.

               4

               Po različnih izmenjavah podatkov z italijanskimi organi je Komisija ocenila, da obstajajo resni dvomi o združljivosti ukrepov, ki bi lahko predstavljali državne pomoči v korist podjetij skupine Tirrenia, s skupnim trgom. Glede domnevnih pomoči je z izpodbijano odločbo uvedla tudi postopek na podlagi člena 88(2) ES. V tem okviru je Komisija zadevne ukrepe obravnavala kot nove pomoči oziroma kot spremembe obstoječih pomoči v smislu člena 88(3) ES (v nadaljevanju: nove pomoči) in ne kot obstoječe pomoči v smislu člena 88(1) ES (v nadaljevanju: obstoječe pomoči). To odločbo je vročila italijanskim organom.

               5

               V delu navedene odločbe, naslovljene „Sklepi“, je Komisija predvsem navedla, da si pridržuje pravico od italijanskih organov zahtevati, naj začasno odložijo plačilo vsake pomoči, ki presega neto dodatek za stroške, povezane z opravljanjem storitev splošnega gospodarskega pomena. Italijanske organe je nato pozvala, naj v desetih delovnih dneh potrdijo začasni odlog tega plačila, ter pojasnila, da bi lahko, če preveč izplačane pomoči ne bi bile začasno odložene, in če določen znesek ne bi bil upravičen, na italijanske organe naslovila odredbo v tem smislu. Komisija je pojasnila, da je začasni odlog potreben zaradi omejitve vpliva na izkrivljanja konkurence, da pa ne vpliva na začasni odlog storitev, ki jih je dovoljeno še naprej zagotavljati na način, skladen s pravom Skupnosti. Pozornost italijanskih organov je usmerila predvsem na odložilni učinek člena 88(3) ES in dopis, poslan državam članicam 22. februarja 1995, v katerem je navedla, da je od upravičenca mogoče izterjati vse nezakonito odobrene pomoči.

               6

               Italijanska republika je 18. oktobra 1999 vložila to tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, in sicer „v delu, v katerem je odločeno o začasnem odlogu pomoči, [ki so bile] razglašene za nezakonite“.

               7

               Tirrenia di Navigazione SpA, Adriatica di Navigazione SpA, Caremar SpA, Toremar SpA, Siremar SpA in Saremar SpA, družbe skupine Tirrenia, so 19. oktobra 1999 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti vložile tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v celoti, vpisano pod številko T-246/99.

               8

               V ločeni vlogi, vloženi v sodnem tajništvu Sodišča 25. novembra 1999, je Komisija na podlagi člen 91(1) Poslovnika Sodišču predlagala, naj postopek ustavi oziroma ugodi ugovoru nedopustnosti, ne da bi o zadevi odločalo o temelju.

               9

               Z vmesno sodbo z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Komisiji (C-400/99, Recueil, str. I-7303, v nadaljevanju: vmesna sodba) je Sodišče ta predlog zavrnilo in postopek se je nadaljeval z odločanjem o temelju. V tej sodbi je Sodišče v bistvenem odločilo, da je tožba dopustna, z obrazložitvijo, da je Komisija zadevne ukrepe opredelila kot nove pomoči, ki se niso izvajale zakonito, medtem ko italijanska vlada za nekatere od njih zatrjuje, da gre za zakonito izplačane obstoječe pomoči, in za ostale, da ne vsebujejo elementov pomoči, kar naj bi kazalo na to, da teh ukrepov v nasprotju s tem, kar izhaja iz izpodbijane odločbe, ni treba začasno odložiti. Glede na okoliščine je Sodišče štelo, da ima navedena odločba samostojne pravne učinke in da je zato akt, ki se lahko izpodbija. Sodišče za podrobnosti analize, ki ga je pripeljala do tega zaključka, napotuje na vmesno sodbo.

               10

               S sklepom z dne 25. marca 2003 je drugi (razširjeni) senat Sodišča prve stopnje na podlagi člena 54, tretja alinea, Statuta Sodišča, prekinil postopek, ki je pri tem sodišču potekal v zadevi T-246/99, do razglasitve sodbe Sodišča v tej zadevi.

               11

               Med tem je Komisija končala postopek, ki ga je uvedla z izpodbijano odločbo glede ukrepov, dodeljenih enemu od podjetij skupine Tirrenia, to je ladjarski družbi Tirrenia di Navigazione SpA, v okviru ureditve, kot je izhajala iz pogodbe, sklenjene z italijansko državo leta 1991, o obveznostih izvajanja javnih služb tega podjetja (Odločba z dne 21. junija 2001 o državnih pomočeh, ki jih je Italija izplačala ladjarski družbi Tirrenia di Navigazione (UL L 318, str. 9, v nadaljevanju: odločba z dne 21. junija 2001)). Komisija je kot združljiva s skupnim trgom razglasila financiranja, plačana v tem okviru iz naslova nadomestil za izvajanje javnih služb od 1. januarja 1990 do 31. decembra 2004, in pod enakimi pogoji odobrila financiranja od 1. januarja 2001 do 31. decembra 2004. Kljub temu pa je s to odločbo ohranila opredelitev novih pomoči, s katerimi je označila te ukrepe, sprejete že v izpodbijani odločbi, ki jo Italijanska republika izpodbija v tej tožbi.

               12

               Z drugo odločbo, sprejeto po končanem pisnem postopku v obravnavani zadevi, je Komisija končala postopek, ki ga je uvedla z izpodbijano odločbo v zvezi z drugimi podjetji skupine Tirrenia (Odločba Komisije 2005/163/ES z dne 16. marca 2004 o državnih pomočeh, ki jih je Italija izplačala ladjarskim družbam Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar in Toremar (Gruppo Tirrenia), UL 2005, L 53, str. 29). Komisija je kot združljiva s skupnim trgom v bistvenem delu razglasila financiranja, odobrena tem podjetjem iz naslova nadomestil za izvajanje javnih služb od 1. januarja 1992, in postavila določene pogoje za njihovo nadaljnje izplačevanje od leta 2004. Kljub temu je kot nezdružljiva s skupnim trgom razglasila financiranja, odobrena podjetju Adriatica za pomorsko zvezo od januarja 1992 do julija 1994, in od 1. septembra 2004 odpravila financiranja, odobrena podjetju Caremar za hitro povezavo prevoza potnikov. V tej drugi končni odločbi je Komisija prav tako ohranila opredelitev novih pomoči, sprejeto že v izpodbijani odločbi.

         Predlogi strank

               13

               Italijanska republika predlaga:

                        —

                        razglasitev ničnosti dopisa Komisije z dne 6. avgusta 1999„v delu, v katerem je odločeno o začasnem odlogu pomoči, ki so bile razglašene za nezakonite“;

                        —

                        naj se Komisiji naloži plačilo stroškov.

               14

               Komisija predlaga:

                        —

                        naj Sodišče razglasi, da je tožba postala nesmiselna v delu, v katerem se izpodbijana odločba nanaša na pomoči družbi Tirrenia di Navigazione;

                        —

                        naj se v preostalem delu tožba zavrne;

                        —

                        naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Predlog za ustavitev postopka

               15

               Komisija v dupliki zatrjuje, da je postala tožba, kolikor se nanaša na pomoči družbi Tirrenia di Navigazione SpA, brezpredmetna. Ker odločba z dne 21. junija 2001 ni bila izpodbijana pred potekom roka za vložitev tožbe, naj bi bilo dokončno dokazano, da so bili ti ukrepi, sprejeti v korist tega podjetja, čeprav združljivi s skupnim trgom, nezakonite pomoči, to je nove pomoči, ki so se izvajale brez predhodne odobritve, ki jo zahteva člen 88(3) ES. Glede teh je izpodbijana odločba izgubila vse samostojne pravne učinke in italijanska vlada naj ne bi imela več interesa, da zanjo doseže razglasitev ničnosti.

               16

               Trditev Komisije je treba zavrniti.

               17

               Gotovo je Komisija v odločbi z dne 21. junija 2001, s katero je delno zaključila postopek, ki ga je uvedla z izpodbijano odločbo, potrdila svojo predhodno presojo, v skladu s katero so subvencije, izplačane družbi Tirrenia di Navigazione SpA iz naslova njenih obveznosti izvajanja javnih služb, bile nove pomoči, kot jih določa člen 88(3) ES, in ta odločba, ki se ni izpodbijala v rokih za vložitev tožbe, je postala dokončna. Kljub temu se tožba, vložena zoper izpodbijano odločbo, v bistvu nanaša na presojo tega, da glede ukrepov, katerih začasni odlog je Komisija zahtevala v tej odločbi, ni bilo treba začasno odločiti v pričakovanju odločbe oziroma odločb, s katerimi se je končal postopek, uveden z izpodbijano odločbo. To vprašanje pa ni bilo predmet končne odločbe v postopku, kot izhaja iz člena 88(2), prva alinea, ES, ter iz členov 7, od (2) do (5), in 14 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe ES (UL L 83, str. 1, v nadaljevanju: uredba o „postopku z državnimi pomočmi“).

               18

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je tožba v celoti ohranila predmet.

         Temelj

               19

               Italijanska vlada v bistvenem navaja štiri ničnostne razloge. Prvič, zatrjuje, da izpodbijana odločba ni v zadostni meri obrazložena. Drugič, Komisija naj italijanskim organom ne bi dala možnosti za predstavitev stališč pred sprejetjem izpodbijane odločbe. Tretjič, Komisija naj bi zlorabila pooblastila. Kot zadnje naj bi izpodbijana odločitev kršila člena 87(1) ES ter 88(1) in (3) ES iz različnih razlogov.

         Obrazložitev
      Trditve strank

               20

               Italijanska vlada Komisiji očita, da se v izpodbijanem aktu ni sklicevala na uredbo o „postopku z državnimi pomočmi“, čeprav je ta uredba že začela veljati.

               21

               Komisija odgovarja, da je pravna podlaga odločbe o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, kot je izpodbijana odločba, neposredno Pogodba in da uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“ ni bilo treba upoštevati.

         Presoja Sodišča

               22

               V členu 253 ES je predvsem določeno, naj Komisija sprejete odločbe obrazloži. Namen obveznosti obrazložitve posamične odločbe, ki ima negativne posledice, je ta, da lahko Sodišče izvaja nadzor nad zakonitostjo odločbe in da zadevni osebi posreduje zadostno informacijo o tem, ali je odločba dobro utemeljena oziroma ali je v njej morda podana kršitev, ki dopušča izpodbijanje (glej predvsem sodbo z dne 26. novembra 1981 v zadevi Michel proti Parlementu, 195/80, Recueil, str. 2861, točka 22).

               23

               V obravnavanem primeru bi to, da uredba o „postopku z državnimi pomočmi“ oziroma nekatere njene določbe v izpodbijani odločbi niso navedene, v okoliščinah primera lahko pomenilo pomanjkljivo obrazložitev le, če bi Komisija uporabila določbe te uredbe, ki ne bi neposredno izhajale iz Pogodbe. Glede na to je treba ugotoviti, da je zadevna uredba v precejšnji meri podrobna uzakonitev razlage postopkovnih določb Pogodbe o državnih pomočeh, ki jo je podalo Sodišče skupnosti pred sprejetjem te uredbe.

               24

               V obravnavanem primeru izpodbijana odločba ne udejanja nobene od postopkovnih določb v zvezi z nadzorom državnih pomoči, ki ne izhaja neposredno iz Pogodbe. Komisija je s to odločbo italijanskim organom naložila, naj podajo svoja stališča o v njej zajetih ukrepih v skladu s členom 88(2) ES, in to obveznost izrazila tako, da je zadnje začasno opredelila kot nove pomoči, ter tako posredno odločila o njihovem začasnem odlogu v obsegu, natančneje opredeljenem v navedeni odločbi (glej sodbi z dne 30. junija 1992 v zadevi Španija proti Komisiji, C-312/90, Recueil, str. I-4117, točka 17, in v zadevi Italija proti Komisiji, C-47/91, Recueil, str. I-4145, točka 25, ter vmesno sodbo, točka 56). Noben postopek oziroma pravni učinek, ki izhaja iz te odločbe, ni utemeljen na novi določbi uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“.

               25

               Tožbeni razlog, ki izhaja iz nezadostne obrazložitve izpodbijane odločbe, je treba tako zavrniti.

         Tožbeni razlog: italijanski organi niso imeli možnosti predstaviti svojih stališč
      Trditve strank

               26

               Italijanska vlada zatrjuje, da bi ji morala Komisija omogočiti, da predstavi svoja stališča, preden je sprejela izpodbijano odločbo, ki je določala začasni odlog določenih izplačil. Meni, da je to, da tega koraka ni, še posebej resno, saj gre za dve vrsti ukrepov, ki jih izpodbijana odločba zadeva, to je ukrepov, ki spremljajo industrijski projekt skupine Tirrenia za obdobje 1999-2002, in davčnih ukrepov v zvezi s preskrbo z gorivom in mazivnim oljem, ki italijanskim organom, preden so bili zajeti z izpodbijano odločbo, naj ne bi bili nikoli omenjeni.

               27

               Komisija opozarja, da ta odločba ne vsebuje odredbe o začasnem odlogu obravnavanih ukrepov. Določbe člena 11(1) uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“, na katere se v tožbi sklicuje italijanska vlada in ki nalagajo pridobivanje informacij od zadevne države članice pred sprejetjem take uredbe, se tako po njenem mnenju naj ne bi uporabljale. Nasprotno, izpodbijana odločba se nanaša natančno na poziv k oblikovanju stališč o morebitni uredbi o poznejšem začasnem odlogu.

               28

               Komisija dodaja, da pri novih pomočeh, o katerih ni bila obveščena, vendar se izvajajo („nezakonite“ pomoči, zajete v poglavju III uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“), ni treba, da odločba o uvedbi postopka, določena v členu 88(2) ES, sledi izmenjavi dopisov z zadevno državo članico. Pravzaprav naj bi člen 10(2) te uredbe Komisiji nedvomno dopuščal, da predhodno zahteva podatke od navedene države, hkrati pa je k temu naj ne bi zavezoval Člen 13(1) navedene uredbe naj bi dopuščal uvedbo navedenega postopka, ne da bi nalagal najmanjšo predhodno obveznost

         Presoja Sodišča

               29

               Upoštevaje pravne posledice odločbe o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, s tem da začasno opredeli zajete ukrepe kot nove pomoči, medtem ko je mogoče, da se zadevna država članica s tako opredelitvijo ne bi strinjala (glej vmesno sodbo, točka 59 in 60), mora Komisija zadevne ukrepe predhodno obravnavati z zadevno državo članico, zato da bi imela ta v okoliščinah posameznega primera Komisiji priložnost sporočiti, da navedeni ukrepi po njenem mnenju ne pomenijo pomoči oziroma da gre za obstoječe pomoči.

               30

               Člena 10 in 13 uredbe o „postopku z državnimi pomočmi“, na katera se sklicuje Komisija, sta skladna s to zahtevo. Tako v členu 10, ki zajema položaj, v katerem ima Komisija informacije, ki se nanašajo na domnevno nezakonito pomoč, ne glede na njihov izvor, izraz „če je potrebno“, ki je uporabljen v odstavku 2 in s katerim se začenja stavek „[če je potrebno, Komisija] zahteva podatke od zadevne države članice“, omejuje na primere, v katerih je Komisija zadevni ukrep na primeren način že obravnavala s to državo članico, na primer, če je bila sama tista, ki je Komisijo obvestila o obstoju navedenega ukrepa. To ne pomeni, da je lahko Komisija oproščena obravnavanja ukrepa z zadevno državo članico, preden glede nje začne postopek iz člena 88(2) ES. Prav tako člen 13, ki določa, da se pregled morebitne nezakonite pomoči konča z odločbo o uvedbi navedenega postopka, Komisije ne oprošča, da navedenega ukrepa pred sprejetjem take odločbe ne bi obravnavala z zadevno državo članico.

               31

               V obravnavanem primeru Komisija z italijanskimi organi ni obravnavala davčne ureditve, do katere je bila upravičena skupina Tirrenia zaradi oskrbe svojih plovil z gorivom in mazivnim oljem, preden je sprejela izpodbijano odločbo, ki je določala najmanj delna začasna zamrznitev te ureditve. Če bi Komisija to storila, bi imeli italijanski organi takoj priložnost zatrjevati elemente, s katerimi bi dokazali, da je ni bilo treba začasno zamrzniti kot nezakonito pomoč. Glede na to je treba opozoriti, da se je Komisija v odločbi o delnem zaključku postopka z dne 21. junija 2001 glede družbe Tirrenia di Navigazione seznanila s tem, da so italijanski organi to ureditev razširili na vsa plovila, ki so mirovala v pristanišču zaradi vzdrževalnih del, vključno od odločbe z dne 2. marca 1996, torej pred izpodbijano odločbo.

               32

               Nasprotno pa za industrijski načrt skupine Tirrenia za obdobje od leta 1999 do leta 2002 iz spisa izhaja, da je v zahtevi za podatke, izraženi v pismu z dne 12. marca 1999, Komisija obravnavala mehanizem večletnih gospodarskih načrtov, ki jih mora skupina Tirrenia predstaviti italijanskim organom. Tako bi lahko italijanski organi, če bi bil nov načrt oziroma ukrepi, ki bi dopolnili prejšnji načrt, v pripravi, in bi jih nato skupina predstavila v fazi predhodne preučitve ukrepov, zajetih v navedenem dopisu, pričakovali, da bi bili ta novi načrt oziroma njegova dopolnila vključeni v morebitno odločbo o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES. Lahko bi bili sami obvestili Komisijo, tako da bi v okoliščinah primera uveljavljali elemente, s katerimi bi se bilo mogoče izogniti njihovi vključitvi v tako odločbo kot domnevno novih pomoči.

               33

               Glede subvencij, izplačanih skupini Tirrenia iz naslova njenih obveznosti izvajanja javnih služb, iz spisa izhaja, da so te ukrepe obravnavale službe Komisije in italijanski organi v Komisijinem zahtevku za podatke z dne 12. marca 1999, v odgovoru, ki so ga podali italijanski organi, in na dvostranskem sestanku, vse to pa pred sprejetjem izpodbijane odločbe. Glede tega italijanska vlada tudi ne more trditi, da pred sprejetjem izpodbijane odločbe ni mogla predstaviti ustreznih elementov.

               34

               Izpodbijano odločbo je torej treba razglasiti za nično v delu, v katerem se nanaša na začasni odlog davčne ureditve, ki se je uporabljal za skupino Tirrenia za oskrbo njenih plovil z gorivom in mazivnim oljem.

               35

               Na tej stopnji te sodbe se analiza, ki sledi, nanaša le na subvencije, izplačane podjetjem skupine Tirrenia iz naslova obveznosti zagotavljanja javnih storitev, za katere italijanska vlada trdi, da so, če zajemajo elemente pomoči, v vsakem primeru obstoječe pomoči, in na industrijski načrt skupine Tirrenia za obdobje 1999-2002.

         Zloraba pooblastil
      Trditve strank

               36

               Italijanska vlada meni, da obrazložitev izpodbijane odločbe Komisije o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, ki obravnavane ukrepe opredeljuje kot nezakonite pomoči in zajema njihov začasni odlog, ni taka, da bi upravičevala to opredelitev. Edina obrazložitev, ki se nanaša na začasni odlog, naj bi bila povezana s škodo, ki naj bi jo izvajanje teh ukrepov povzročilo konkurenčnim podjetjem družbe Tirrenia, manjka pa dokaz, da gre za pomoči v smislu člena 87(1) ES in nove pomoči. Komisija naj bi bila tako sprejela odločbo o začasnem odlogu samo iz previdnosti, če bi bili zajeti ukrepi dejansko nezakonite nove pomoči, ta odločba pa ni nikakor utemeljena na zadostni presoji, ki bi omogočala tak zaključek.

               37

               Komisija v zvezi s tem poudarja, da izpodbijana odločba ne zajema ukrepa o začasnem odlogu, ki bi zahteval dokaz o obstoju nezakonitih pomoči. Izraža le dvome o obstoju pomoči, njihovi nezakoniti naravi in njihovi nezdružljivosti s skupnim trgom. Opredelitve o morebitni škodi, ki bi jo lahko zadevni ukrepi povzročili konkurentom skupine Tirrenia, naj bi bili povezane le z možnostjo določenega naknadnega ukrepa, o katerem pa naj bi bili italijanski organi pozvani, naj se izrečejo.

         Presoja Sodišča

               38

               Pojem zlorabe oblasti se nanaša na primer, v katerem je neki upravni organ svoja pooblastila uporabil v namen, drugačen od tistega, za katerega so bila nanj prenesena (glej predvsem sodbo z dne 4. februarja 1982 v zadevi Buyl in drugi proti Komisiji, 817/79, Recueil, str. 245, točka 28). Posamezna odločba ni obremenjena z zlorabo pooblastila, razen če je mogoče na podlagi objektivnih kazalnikov, ki so upoštevni in skladni, sklepati, da je bila sprejeta s tem namenom (glej predvsem sodbo z dne 5. maja 1966 v združenih zadevah Gutmann, 18/65 in 35/65, Recueil, str. 149, 170).

               39

               V obravnavanem primeru pa ne gre za tak primer. Tako kot je Sodišče presodilo v vmesni sodbi, začasni odlog ukrepa, ki se izvaja in ga je Komisija v odločbi o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES opredelila kot nove pomoči, izhaja neposredno iz te opredelitve in iz določb člena 88(3) ES, zadnji stavek. Zato bi bilo mogoče zlorabo pooblastil dokazati le, če bi Komisija kot nove pomoči namerno opredelila ukrepe, o katerih ni mogla dvomiti, da so obstoječe pomoči, za katere velja ureditev nadzora iz člena 88(1) ES oziroma da se za ukrepe ne bi uporabljala člena 87 ES in 88 ES, to je če bi bilo dokazano, da je hotela Komisija namenoma doseči začasni odlog ukrepov, o katerih ni mogla dvomiti, da bi jih bilo mogoče zakonito izvajati najmanj do konca postopka.

               40

               Sicer pa na dan sprejetja izpodbijane odločbe in upoštevaje informacije, ki jih je imela na voljo Komisija, ni nedvomno izhajalo, ali so subvencije, izplačane skupini Tirrenia, ki so presegale neto dodatek stroškov, povezanih z opravljanjem storitev splošnega gospodarskega pomena, ki so bile predmet začasnega odloga, ki izhaja iz navedene odločbe, obstoječe pomoči v zgoraj navedenem smislu ali ukrepi, ki ne vsebujejo elementov pomoči.

               41

               Tožbeni razlog, ki izhaja iz zlorabe pomoči, zato ni utemeljen.

         Kršitev členov 87(1) ES ter 88(1) in (3) ES
      Trditve strank

               42

               Italijanska vlada poudarja, da je Komisija v izpodbijani odločbi navedla, da se na tej stopnji ni mogoče izreči o obstoju elementov pomoči. Taka stopnja negotovosti naj ne bi dopuščala uvedbe postopka, ki vključuje začasni odlog zadevnih ukrepov. Glede na to se Italijanska vlada sklicuje na sodbo Sodišča z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Italija proti Komisiji (C-47/91, Recueil, str. I-4635), v kateri je šlo za vprašanje skladnosti posameznih pomoči z odločbo o odobritvi, v kateri je Sodišče presodilo:

                        „33

                        [...] ker [člen 88(3) ES] Komisijo pooblašča le za odreditev začasnega odloga izplačil novih pomoči, ne zadošča, da bi ta imela le običajne dvome o skladnosti posameznih pomoči z odločbo o odobritvi [posamezne] ureditve pomoči.

                        34

                        Če Komisija dvomi o skladnosti posameznih pomoči z odločbo o odobritvi [posamezne] ureditve pomoči, mora zadevno državo članico pozvati, naj ji v roku, ki ga določi, predloži vse listine, informacije in podatke, ki so potrebni za to, da se izreče o skladnosti sporne pomoči z odločbo o odobritvi ureditve pomoči.“

               43

               Poleg tega bi morala po mnenju italijanske vlade Komisija v izpodbijani odločbi priznati, da so pomoči, potrebne za kritje dodatnih stroškov izvajanja javnih služb, izplačane na podlagi pogodb o izvajanju javnih služb, ki so obstajale, preden je začela veljati Uredba Sveta (EGS) št 3577/92 z dne 7. decembra 1992 o uporabi načela prostega pretoka storitev v pomorskem prometu med državami članicami (pomorska kabotaža) (UL L 364, str. 7), odobrene na podlagi člena 4(3) te uredbe, ki določa, da „obstoječe pogodbe o gospodarski javni službi lahko veljajo do dneva izteka ustrezne pogodbe“.

               44

               V zvezi s tem italijanska vlada navaja, da je bilo vse, kar je bilo izplačano podjetjem skupine Tirrenia kot plačilo za izvajanje javnih služb, določeno s pogodbami o izvajanju javnih služb, sklenjenih 30. julija 1991 med ministrstvom za promet in navedenimi podjetji, da je Komisija prejemala obvestila o teh pogodbah od leta 1991 ter da so ji bili posredovani nekateri podatki o tem predmetu med letoma 1991 in 1997. V repliki poudarja, da so se morebitne pomoči začele izvajati pred uvedbo prostega pretoka z Uredbo št. 3577/92, s tem da so bistveni elementi obveznosti izvajanja javnih služb in tem pripadajoča plačila obstajali še pred Rimsko pogodbo, ter da naj bi Komisija, ki je v vsakem primeru prejela obvestilo o navedenih pogodbah, izrecno ali implicitno odobrila navedene pomoči. Zato so izplačila, izvedena v korist podjetij skupine Tirrenia, tudi če bi jih bilo treba opredeliti kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, v vsakem primeru obstoječe pomoči.

               45

               Sicer pa je po mnenju italijanske vlade Komisija spregledala elemente, o katerih je dobila obvestila med leti 1991 in 1997, zato da bi presodila, ali ima pred seboj obstoječe pomoči ali nove pomoči. Komisija pa naj bi se že v začetku brez utemeljitve odločila, da gre za drugi primer.

               46

               Komisija pojasnjuje, da je dejstvo, da se izrazi negotovost o obstoju elementov pomoči v ukrepih, ki jih presoja, običajno v okviru odločbe o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES. Navaja, da pa o tem, da imajo zadevni ukrepi naravo novih ukrepov, v izpodbijani odločbi nasprotno ni izrazila nobenega dvoma, saj italijanski organi v izmenjavi dopisov pred sprejetjem te odločbe niso z ničimer zatrjevali, da gre za obstoječe pomoči. Zato položaj naj ne bi bil primerljiv s položajem, v katerem je Sodišče izdalo zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji.

         Presoja Sodišča

               47

               Ustaljena sodna praksa Sodišča je, da mora Komisija, kadar presoja ukrepe pomoči glede na člen 87 ES, da bi ugotovila, ali so združljive s skupnim trgom, uvesti postopek na podlagi člena 88(2) ES, če po predhodni preučitvi ne more ovreči vseh težav, ki onemogočajo sklep o združljivosti teh ukrepov s skupnim trgom (sodba z dne 20. marca 1984 v zadevi Nemčija proti Komisiji, 84/82, Recueil, str. 1451, točka 13). Enaka načela se morajo seveda uporabljati, kadar ima Komisija še vedno dvome o opredelitvi ukrepa, ki ga presoja, za pomoč v smislu člena 87(1) ES. Zato Komisiji ni mogoče očitati, da je uvedla navedeni postopek, tudi če je v odločbi, sprejeti v ta namen, izrazila dvome o naravi pomoči v smislu člena 87(1) ES, na katero se ukrepi nanašajo.

               48

               Kljub temu pa mora Komisija, upoštevaje pravne posledice uvedbe postopka na podlagi člena 88(2) ES, glede ukrepov, ki se obravnavajo kot nove pomoči, če zadevna država članica zatrjuje, da ti ukrepi niso pomoči v smislu člena 87(1) ES, v zadostni meri presoditi vprašanje na podlagi informacij, ki jih je na tej stopnji dobila od navedene države, tudi če ta presoja ne bo dokončna. V okviru načela lojalnega sodelovanja držav članic in institucij, kot izhaja iz člena 10 ES, in da se ne bi zavlačeval postopek, mora država članica, ki meni, da pri obravnavanih ukrepih ne gre za pomoči, Komisiji kar najhitreje, takoj ko ta začne odločati o teh ukrepih, predložiti podatke, ki utemeljujejo to stališče. Če ti podatki omogočajo, da se ovržejo dvomi, da so pri obravnavanih ukrepih podani elementi pomoči, Komisija ne more uvesti postopka na podlagi člena 88(2) ES. Nasprotno pa mora Komisija, če ti podatki ne omogočajo ovrženja dvomov o obstoju pomoči in če so hkrati podani dvomi o njihovi združljivosti s skupnim trgom, navedeni postopek uvesti.

               49

               V obravnavanem primeru iz spisa izhaja, da so italijanski organi na prvo zahtevo za podatke Komisije zatrjevali, da subvencije, ki izhajajo iz pogodb za izvajanje javnih služb, sklenjenih s podjetji skupine Tirrenia leta 1991, niso državne pomoči. Kolikor na tej stopnji ni bilo mogoče preveriti primernosti subvencij za presežne stroške, ki so izhajali iz obveznosti izvajanja javnih služb, je Komisija lahko legitimno ohranila dvome o obstoju elementov pomoči v teh subvencijah. Poleg tega je Komisija na sum o teh subvencijah opozorila samo toliko, kolikor naj bi presegale neto dodatek k stroškom, povezanih z opravljanjem storitev splošnega gospodarskega pomena. V okviru te tožbe je italijanska vlada med drugim navedla, da ni štela za potrebno, da zavzame stališče o uporabi člena 87 ES glede svojih odnosov s skupino Tirrenia, kolikor je bila zadnja naslovnik pogodb o izvajanju javnih služb. Glede industrijskega načrta skupine Tirrenia za obdobje 1999-2002 pa italijanski organi Komisiji pred sprejetjem izpodbijane odločbe niso predložili podatkov, s katerimi bi bilo mogoče v okoliščinah primera izključiti obstoj državnih pomoči med ukrepi, ki jih je predvidel. V teh okoliščinah ta vlada Komisiji ne more očitati, da je začela postopek na podlagi člena 88(2) ES v dvomu o obstoju elementov pomoči v ukrepih, ki jih je presojala.

               50

               Dalje, očitek, da Komisija zadevne ukrepe neupravičeno opredelila kot nove pomoči, medtem ko naj bi ji bili znani elementi, ki bi ji dopuščali, da jih šteje za obstoječe pomoči, se nanaša le na financiranja, ki izhajajo iz pogodb o izvajanju javnih služb, sklenjenih s podjetji skupine Tirrenia leta 1991. Na tej stopnji te sodbe se analiza nanaša le na industrijski načrt za obdobje 1999-2002. Po tem pojasnilu je treba trditev, ki jo v svojo obrambo navaja Komisija, da naj italijanski organi ne bi zatrjevali zgoraj navedenih elementov pred uvedbo postopka, delno zavrniti.

               51

               Pravzaprav iz spisa izhaja, da so italijanski organi po odgovoru na prvo zahtevo za podatke Komisije navedli, da so pogodbe o izvajanju javnih služb, sklenjene s podjetji skupine Tirrenia, zajete v členu 4(3) Uredbe št. 3577/92, s čimer so v bistvu poudarili, da so financiranja, ki izhajajo iz teh pogodb, zakonita in da ne predstavljajo novih, ampak obstoječe pomoči. Nasprotno pa preprosto sklicevanje na različne izmenjave informacij s Komisijo od leta 1991 do leta 1997 v tem odgovoru, ne da bi bila vzpostavljena kakršna koli povezava med elementi, ki so bili predloženi ob teh izmenjavah in morebitno opredelitvijo zadevnih ukrepov kot obstoječih pomoči, ni dovolj, da bi lahko italijanska vlada Komisiji očitala, da pri presoji nove oziroma obstoječe narave zadevnih ukrepov teh elementov ni upoštevala, preden je začela postopek na podlagi člena 88(2) ES.

               52

               Toženi razlog, na katerega se sklicuje italijanska vlada, se v nadaljevanju torej presoja le v delu, ki se nanaša na dejstvo, da Komisija pri izbiri obravnavanja zadevnih ukrepov kot novih, in ne kot obstoječih pomoči naj ne bi upoštevala določb člena 4(3) Uredbe št. 3577/92.

               53

               Obveznost pod določenimi pogoji uvesti postopek na podlagi člena 88(2) ES, na katero je opozorjeno v točki 47 te sodbe, ne posega v postopkovni okvir, v katerem je treba to odločbo sprejeti, to je stalni nadzor obstoječih programov pomoči, kot izhaja iz povezanih določb odstavkov 1 in 2 člena 88 ES, oziroma nadzor novih pomoči, kot izhaja iz povezanih določb odstavkov 3 in 2 istega člena.

               54

               Upoštevaje pravne posledice te postopkovne odločitve takrat, ko gre za ukrepe, ki se že izvajajo (glej vmesno sodbo, točke od 56 do 63), Komisija brez nadaljnjega ne more izbrati drugega postopkovnega okvira, če zadevna država članica trdi, da je treba uporabiti prvega V takem primeru mora Komisija v zadostni meri presoditi o vprašanju na podlagi informacij, ki jih je na tej stopnji dobila od navedene države, tudi če ta presoja ukrepov ne bo dokončna.

               55

               Tako mora, če se postavi vprašanje obstoja elementov pomoči, v okviru načela lojalnega sodelovanja držav članic in institucij, kot izhaja iz člena 10 ES, in da se ne bi zavlačeval postopek, država članica, ki meni, da gre za obstoječo pomoč, Komisiji kar najhitreje, takoj ko ta začne odločati o teh ukrepih, predložiti podatke, ki utemeljujejo to stališče. Če ti podatki v okviru predhodne ocene dopuščajo verjetnost, da gre pri obravnavanih ukrepih dejansko za obstoječe pomoči, jih mora Komisija tako obravnavati v postopkovnem okviru, določenem v odstavkih 1 in 2 člena 88 ES. Nasprotno pa mora Komisija, če podatki, ki jih predloži država članica, ne dopuščajo takega predhodnega sklepa oziroma če država članica glede tega ne predloži nobenega podatka, te ukrepe obravnavati v postopkovnem okviru, določenem v odstavkih 3 in 2 istega člena.

               56

               Ta primer je treba tako presojati glede na navedena načela.

               57

               Položaj ni povsem primerljiv s položajem, v katerem je Sodišče sprejelo zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji, na katero se sklicuje italijanska vlada. V tej sodbi je Sodišče menilo, da bi bilo v nasprotju z načeloma legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, če bi Komisija, potem ko je enkrat odobrila določeno ureditev pomoči, ponovno presojala ukrepe za izvajanje te ureditve kot nove pomoči. Zato je Sodišče presodilo, da ko država članica zatrjuje, da so ukrepi sprejeti za izvajanje predhodno odobrene pomoči, Komisija v zvezi s temi ukrepi ne more takoj uvesti postopka na podlagi člena 88(2) ES, tako da jih šteje kot nove pomoči, kar bi lahko posredno zajelo njihov začasni odlog, ampak mora predhodno ugotoviti, ali so ti ukrepi zajeti z zadevno ureditvijo, in če so, ali izpolnjujejo pogoje, določene v odločbi o odobritvi te. Le pri negativnem sklepu po končani presoji lahko Komisija začne postopek na podlagi člena 88(2) ES, s tem da zadevne ukrepe šteje za nove pomoči. Nasprotno pa mora Komisija pri pozitivnem sklepu te ukrepe obravnavati kot obstoječe pomoči po postopku, določenem v členu 88(1) in (2) ES.

               58

               Kljub temu v obravnavanem primeru morebitna opredelitev zadevnih ukrepov kot obstoječih pomoči ne bi izhajala iz odločbe, za katero bi stranki soglašali, da ima za posledico odobritev določene ureditve pomoči. Pravzaprav italijanska vlada zatrjuje, da člen 4(3) Uredbe št. 3577/92 vsebuje odobritev ureditev pomoči, določenih s pogodbami o izvajanju javnih služb, ki jih zajema, vendar Komisija zatrjuje drugače. Zato ni mogoče zatrjevati, da bi morala Komisija nemudoma preveriti skladnost navedenih ukrepov glede na to uredbo Sveta, ki ji oporeka, da bi lahko bila enakovredna odločbi o odobritvi ureditve pomoči.

               59

               V obravnavanem primeru je bilo prvo vprašanje, na katero je bilo treba odgovoriti, da bi bilo mogoče sprejeti odločitev o postopku za obravnavanje zadevnih ukrepov kot obstoječih pomoči oziroma kot novih pomoči, prav to, ali člen 4(3) Uredbe 3577/92 vsebuje odobritev vseh pomoči, določenih s pogodbami o izvajanju javnih služb, ki jih zajema.

               60

               Komisija je to vprašanje presojala. Tako izpodbijana odločba vsebuje naslednji odlomek: „Člen 4(3) dopušča, da lahko obstoječe pogodbe o izvajanju javnih služb veljajo do dneva izteka. Te ‚starešinske klavzule‘ je treba razlagati ozko, saj pomenijo izjemo od splošnega pravila, v skladu s katerim morajo biti pogodbe [o izvajanju javnih služb] dostopne vsem zadevnim gospodarskim subjektom iz Evropske unije. Zato se lahko ta določila uporabljajo samo za pomoči, ki so potrebne za zagotavljanje ponudbe izvajanja javnih storitev. Pomoč, ki presega te meje, mora preveriti Komisija na podlagi določb o državnih pomočeh v skladu z običajnimi postopki.“ Iz tega izvlečka sledi, da je Komisija kot nove pomoči opredelila financiranja, ki presegajo stroške, ki jih povzročijo obveznosti izvajanja javnih služb. Ta analiza je poleg tega popolnoma skladna s pozivom, izraženim v izpodbijani odločbi, da se začasno odložijo financiranja, ki presegajo neto dodatek za stroške, povezane z opravljanjem storitev splošnega pomena, ne pa vsa financiranja pogodb o izvajanju javnih služb, sklenjenih s podjetji skupine Tirrenia.

               61

               Italijanska vlada Komisiji torej ne more očitati, da je že na začetku ukrepe, za katere izpodbijana odločba vsebuje začasni odlog, štela za nove pomoči v smislu člena 88(3) ES, ne da bi predhodno presodila elemente, ki so jih italijanski organi navedli v podporo svojemu stališču, v skladu s katerim bi bilo treba zadevne ukrepe obravnavati kot obstoječe pomoči.

               62

               O temelju je torej treba presoditi, ali bi morala Komisija, v nasprotju s svojim stališčem, na tej stopnji postopka na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 3577/92 v zvezi z obravnavanimi ukrepi, ko se je treba odločiti med obravnavanjem pomoči kot obstoječih pomoči oziroma obravnavanjem kot novih pomoči, sprejeti opredelitev obstoječih pomoči.

               63

               Komisija oporeka temu, da bi lahko člen 4(3) Uredbe št. 3577/92 odobril državne pomoči in jih spremenil v obstoječe pomoči samo zato, ker so bile določene v pogodbi o izvajanju javnih služb, ki je obstajala, ko je začela veljati ta uredba. Zadnja, sprejeta na podlagi člena 84 Pogodbe ES (po spremembi člen 80 ES), naj bi zadevala prosti pretok storitev v pomorskem prometu, državne pomoči pa bi lahko dovolil le akt, sprejet na pravni podlagi člena 94 Pogodbe ES (po spremembi člen 89 ES). Edini namen člena 4 navedene uredbe naj bi bil, da dovoljuje začasno ohranitev določenih ovir prostega pretoka storitev, upravičenih s potrebo po ohranitvi določenih prevoznih storitev splošnega pomena. Komisija poudarja, da se za določene mednarodne povezave, ki jih zagotavljajo določena podjetja skupine Tirrenia, Uredba št. 3577/92, ki se nanaša le na pomorsko kabotažo, tako ali tako ne uporablja.

               64

               Trditve Komisije so le deloma pravilne. Člen 4 Uredbe št. 3577/92, ki se, ko gre za tukaj obravnavano vprašanje, nanaša na pogodbe o izvajanju javnih služb z ladjarskimi družbami, ki zagotavljajo redne povezave z in med otoki, v odstavku 3 določa, da lahko pogodbe o izvajanju javnih služb, ki obstajajo na 1. januarja 1993, veljajo do dneva izteka ustrezne pogodbe. Pogodbe te vrste pa vsebujejo finančne določbe, potrebne za to, da se zagotovijo obveznosti izvajanja javnih služb, ki jih določajo. V okviru, v katerem besedilo člena 4(3) Uredbe št. 3577/92 zajema ohranitev zadevnih pogodb, ne da bi omejevalo obseg te določbe na določene vidike navedenih pogodb, za finančne dogovore, potrebne za to, da se zagotovi izvajanje javnih služb, ki jih zajemajo, velja člen 4(3). Komisija torej nepravilno zatrjuje, da je ta omejen na to, da dovoljuje morebitne izključne oziroma posebne pravice, ki izhajajo iz teh pogodb. Poleg tega Komisija v izpodbijani pogodbi ni sprejela tako omejujočega stališča, saj je priznala, da se v mejah financiranja dodatnih stroškov obveznosti izvajanja javnih služb člen 4(3) Uredbe št. 3577/92 uporablja za mehanizme financiranja zadevnih pogodb.

               65

               Vendar pa se nasprotno s tem, kar v bistvenem zatrjuje italijanska vlada, za morebitne pomoči, ki presegajo tisto, kar je bilo potrebno za zagotavljanje obveznosti izvajanja javnih služb, ki je predmet zadevnih pogodb, člen 4(3) Uredbe št 3577/92 ne bi smel uporabljati, zato ker niso potrebne za uravnoteženje in torej za ohranitev takih pogodb. Na temelju te določbe jih torej ni mogoče šteti za obstoječe pomoči.

               66

               V obravnavanem primeru so s tožbo italijanske vlade sicer zajeti le ukrepi, za katere je v izpodbijani odločbi Komisija predvidela začasni odlog, to je „vse pomoči, ki presegajo neto dodatne stroške, povezane z zagotavljanjem storitev splošnega gospodarskega pomena, v skladu z [obveznostmi izvajanja javnih služb], ki so jih italijanski organi določili v skladu z interesom splošnega pomena“. Gre za morebitne pomoči, ki niso potrebne za zagotavljanje navedenih obveznosti in jih torej ni mogoče šteti za obstoječe pomoči na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 3577/92. V nasprotju s tem, kar zatrjuje italijanska vlada, je Komisija te pomoči lahko upravičeno obravnavala kot nove pomoči.

               67

               Tožbeni razlog, ki izhaja iz kršitve člena 87(1) ES ter 88(1) in (3) ES, zato ni utemeljen.

               68

               Iz zgoraj navedenega sledi, da je treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično v delu, v katerem do vročitve odločbe o zaključku postopka glede zadevnega podjetja italijanskim organom zajema začasni odlog davčne ureditve za oskrbo z gorivom in mazivnim oljem plovil skupine Tirrenia, in da je treba tožbo v preostalem delu zavrniti.

         Stroški

               69

               V skladu s členom 69(3) Poslovnika lahko Sodišče, če vsaka stranka uspe samo deloma, ali v izjemnih okoliščinah, odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške. V obravnavanem primeru nosi vsaka stranka svoje stroške.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE (veliki senat)
               razsodilo:

                        1.

                        Odločba Komisije, vročena italijanskim organom z dopisom SG (99) D/6463 z dne 6. avgusta 1999 o uvedbi postopka na podlagi člena 88(2) ES, ki se nanaša na državno pomoč C-64/99 (prej NN 68/99), se razveljavi v delu, v katerem do vročitve odločbe o zaključku postopka glede zadevnega podjetja (Odločba Komisije C(2001)1684 z dne 21. junija 2001 oziroma Odločba Komisije C(2004)470 konč. z dne 16. marca 2004) italijanskim organom zajema začasni odlog davčne ureditve za oskrbo z gorivom in mazivnim oljem plovil skupine Tirrenia di Navigazione.

                        2.

                        V preostalem delu se tožba zavrne.

                        3.

                        Vsaka stranka nosi svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 12. aprila 2016.#CP proti Evropski parlament.#Javni uslužbenci – Uradniki – Vodja oddelka – Poskusna doba – Nepotrditev za opravljanje nalog vodje oddelka – Izvršitev sodbe o razglasitvi ničnosti – Izguba priložnosti.#Zadeva F-98/15.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 26. marca 2009.#Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Člena 43 ES in 56 ES - Statut privatiziranih podjetij - Merila za izvajanje nekaterih posebnih pristojnosti države.#Zadeva C-326/07.

text:
      Zadeva C-326/07
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Italijanski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 56 ES – Statut privatiziranih podjetij – Merila za izvajanje nekaterih posebnih pristojnosti države“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Določbe Pogodbe – Področje uporabe
      (člena 43 ES in 56 ES)
      2.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Omejitve – Pravo družb
      (člena 43 ES in 56 ES)
      3.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Pravo družb
      (člen 43 ES)
      1.        Nacionalna zakonodaja, ki se ne uporabi samo za deleže, ki imetniku omogočajo, da ima vpliv na odločitve družbe in da odloča
         o njenih dejavnostih, temveč se uporablja ne glede na velikost deleža, ki ga ima delničar v družbi, lahko spada tako v okvir
         člena 43 ES kot člena 56 ES.

      Glede pravice do ugovora države v zvezi s pridobitvijo deležev in sklenitvijo sporazumov med delničarji, ki imajo določen
         odstotek glasovalnih pravic v zadevni nacionalni družbi, bi vsaj 5 odstotkov ali, po potrebi, manjši odstotek glasovalnih
         pravic zainteresiranim moral omogočiti dejavno sodelovanje pri upravljanju zadevne družbe, kar spada na področje uporabe člena
         56 ES. Ni pa izključeno, da bi imetniki deležev, ki ustrezajo tem odstotkom, lahko odločilno vplivali na upravljanje te družbe
         in določitev njenih dejavnosti, kar pa spada na področje uporabe člena 43 ES. Poleg tega, ker je v zadevni nacionalni zakonodaji
         predviden minimalni odstotek, se ta uredba uporablja tudi za deleže, ki ga presegajo in pomenijo očitno pravico do nadzora.

      Kar zadeva pravice veta na določene odločitve nacionalne družbe, se ta nanaša le na odločitve v zvezi z upravljanjem družbe
         in zato zadeva le delničarje, ki lahko v zadevnih družbah izvajajo odločilen vpliv, tako da je treba merila za izvajanje teh
         pravic preučiti z vidika člena 43 ES. Sicer pa, če bi ta merila imela omejujoč učinek na prosti pretok kapitala, bi bila to
         neizogibna posledica morebitnega omejevanja svobode ustanavljanja in ne bi upravičevala posebnega preizkusa po členu 56 ES.

      (Glej točke od 36 do 39.)
      2.        Država članica, ki sprejme uredbo, s katero se določijo merila o izvedbi posebnih pooblastil države, na podlagi katerih lahko
         ugovarja pridobitvi deležev ali sklepanju sporazumov med delničarji, ki imajo v nacionalnih družbah določen odstotek glasovalnih
         pravic, ne izpolni obveznosti iz členov 43 ES in 56 ES, če  uporaba teh meril ni primerna za dosego ciljev, ki se jim sledi
         v tej zadevi, saj med temi merili in zadevnimi pristojnostmi ni povezave.

      Pravice države članice do poseganja, kakršna je pravica do ugovora in za izvajanje katerih so pogoji določeni na podlagi tu
         obravnavanih meril, za katera ne veljajo nobeni drugi pogoji razen splošnega sklicevanja na nacionalni interes, brez določitve
         natančnih in objektivnih okoliščin, v katerih je te pravice mogoče izvajati, pomenijo resno kršitev prostega pretoka kapitala.
         V zvezi s tem je primerno poudariti, da so sporna merila, čeprav se nanašajo na splošne interese, ki zadevajo zlasti minimalno
         preskrbo javnosti z energenti in bistvenimi dobrinami, nepretrganost v zagotavljanju javnih storitev, varnost infrastrukture,
         namenjene za opravljanje bistvenih javnih storitev, nacionalno obrambo, zagotavljanje javnega reda in javne varnosti ter izredna
         zdravstvena stanja, opredeljena splošno in nenatančno. Poleg tega neobstoj povezave med merili in posebnimi pristojnostmi,
         na katere se nanašajo, povečuje negotovost glede okoliščin, v katerih se te pristojnosti lahko izvajajo, in tem pristojnostim
         daje diskrecijsko naravo glede na prosto presojo, ki jo imajo nacionalni organi za njihovo izvajanje. Takšna prosta presoja
         pa je nesorazmerna glede na želene cilje.

      Poleg tega preprosta določba iz nacionalne zakonodaje, po kateri se posebne pristojnosti lahko izvajajo le v skladu s pravom
         Skupnosti, ne pomeni, da je z njim skladno tudi izvajanje teh meril. Splošnost in abstraktnost meril ne moreta zagotoviti,
         da bo izvajanje posebnih pristojnosti v skladu z zahtevami prava Skupnosti.

      Nazadnje, če je okoliščina, da je izvajanje posebnih pristojnosti lahko predmet presoje nacionalnega sodišča, potrebna za
         zaščito oseb v okviru uporabe pravil o prostem pretoku kapitala, sama po sebi vseeno ne zadostuje za odpravo neskladnosti
         s pravili o merilih za uporabo posebnih pristojnosti.

      Ker se izvajanje pravice do ugovora nanaša tudi na pridobitev deleža, ki imetniku omogoča odločilen vpliv na delovanje zadevnih
         družb in določitev njihovih dejavnosti, in lahko tako omeji svobodo ustanavljanja, je iz istih razlogov treba upoštevati,
         da ta merila nacionalnim organom pri izvajanju pravice do ugovora dajejo nesorazmerno široko pravico do proste presoje.

      (Glej točke 40, 45, 47, od 51 do 57 in izrek.)
      3.        Država članica, ki sprejme uredbo, s katero se določijo merila o izvedbi posebnih pooblastil države, na podlagi katerih ima
         pravico do veta na odločitve o razpustitvi družbe, prenosu podjetja, združitvi, razdružitvi, prenosu sedeža družbe v tujino,
         spremembi poslovne dejavnosti ali statuta, in s katero se odpravijo ali spremenijo posebne pravice, ne izpolni obveznosti
         iz člena 43 ES, če okoliščine, v katerih lahko izvaja ta pooblastila, niso jasne, uredba pa je nesorazmerna glede na navedeni
         cilj.

      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da čeprav se pravica sme uporabiti samo ob resni in dejanski nevarnosti ali izrednem zdravstvenem
         stanju in v okoliščinah, predvidenih v nacionalni zakonodaji, torej kadar to zahtevajo javni red, javna varnost, javno zdravje
         ali obramba, če dejanske okoliščine, v katerih se lahko uporabijo predmetne pravice, niso opredeljene, vlagatelji ne morejo
         vedeti, kdaj se pravica veta lahko uporabi. Zato je treba ugotoviti, da je položajev, v katerih bi bila mogoča uporaba pravice
         veta, lahko veliko, da so nedoločeni in nedoločljivi in da italijanskim organom prepuščajo široko diskrecijsko pravico. Tako
         sporna nacionalna zakonodaja ne vsebuje opredelitve dejanskih okoliščin, v katerih bi se lahko uporabila pravica veta, tako
         da merila, ki jih navaja, ne temeljijo na objektivnih okoliščinah, ki jih je mogoče nadzorovati.

      Navedba, po kateri se pravica veta sme uporabiti le v skladu s pravom Skupnosti, in okoliščina, da je lahko njeno izvajanje
         predmet presoje nacionalnega sodišča, ne moreta utemeljiti skladnosti sporne uredbe s pravom Skupnosti.

      (Glej točke 45, od 60 do 63, 66, od 72 do 74 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 26. marca 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 56 ES – Statut privatiziranih podjetij – Merila za izvajanje nekaterih posebnih pristojnosti države“
      V zadevi C‑326/07,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 13. julija 2007,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata L. Pignataro-Nolin in H. Støvlbæk, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Italijanski republiki, ki jo zastopa I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, sodnika, P. Lindh (poročevalka), sodnica, in A. Arabadjiev,
         sodnik,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. oktobra 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tem predlogom predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Italijanska republika s tem, da je sprejela
         določbe iz člena 1(2) uredbe predsednika sveta ministrov z dne 10. junija 2004 (GURI št. 139 z dne 16. junija 2004, str. 26,
         v nadaljevanju: uredba iz leta 2004) o določitvi meril za izvajanje posebnih pristojnosti iz člena 2 uredbe-zakona št. 332
         z dne 31. maja 1994, ki je po spremembah postala zakon št. 474 z dne 30. julija 1994 (decreto del Presidente del Consiglio
         dei Ministri, definizione dei criteri di esercizio dei poteri speciali, di cui all’art. 2 del decreto-legge 31 maggio 1994,
         n. 332, convertito, con modificazioni, dalla legge 30 luglio 1994, n. 474), ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 56 ES.

       Pravni okvir
       Uredba-zakon št. 332/1994
      2        Uredba-zakon št. 332 z dne 31. maja 1994, ki vsebuje določbe za pospeševanje postopkov odsvojitve deležev države in javnih
         organov v delniških družbah (decreto-legge št. 332, norme per l’accelerazione delle procedure di dismissione di partecipazioni
         dello Stato e degli enti pubblici in società per azioni, GURI št. 126 z dne 1. junija 1994, str. 38), je bila po spremembah
         spremenjena v zakon št. 474 z dne 30. julija 1994 (GURI št. 177 z dne 30. julija 1994, str. 5). Ta uredbazakon je bila nato
         spremenjena z zakonom št. 350 z dne 24. decembra 2003 o določbah glede oblikovanja letnega in dolgoročnega proračuna države
         (finančni zakon 2004) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge
         finanziaria 2004), redni dodatek h GURI št. 196 z dne 27. decembra 2003; v nadaljevanju: finančni zakon št. 350/2003). V tej
         uredbi-zakonu, kot je bila spremenjena in s poznejšimi spremembami (v nadaljevanju: uredba-zakon št. 332/1994) je predvideno,
         da država v določenih družbah obdrži posebne pristojnosti (v nadaljevanju: posebna pristojnosti).

      3        Na podlagi člena 2(1) uredbe-zakona št. 332/1994:

      „1. Predsednik sveta ministrov na predlog ministra za gospodarstvo in finance skupaj z ministrom za proizvodne dejavnosti
         in pristojnimi ministri za posamezna področja sprejme uredbo, potem ko jo je posredoval pristojnim parlamentarnim komisijam,
         s katero od družb, ki jih neposredno ali posredno nadzoruje država in delujejo na področju obrambe, transporta, telekomunikacij,
         energetskih virov in drugih javnih služb, določi družbe, katerih statuti določijo, da je treba pred sprejetjem vsakega ukrepa,
         katerega posledica je izguba nadzora, z odločitvijo na izrednem zasedanju skupščine sprejeti določbo, ki daje ministru za
         gospodarstvo in finance eno ali več posebnih pristojnosti, ki jih izvaja po posvetovanju z ministrom za proizvodne dejavnosti
         […].“

      4        Te posebne pristojnosti, navedene v členu 1(2), točke od (a) do (d), so:

      a)      pravica ugovarjati, da bi vlagatelji v zadevnih družbah prevzeli pomembne deleže, ki pomenijo najmanj 5 odstotkov glasovalnih
         pravic oziroma manjši odstotek, ki ga z uredbo določi minister za gospodarstvo in finance. Organ mora svoj ugovor podati v
         10 dneh od datuma obvestila, ki ga mora uprava zadevne družbe objaviti ob vložitvi zahteve za vpis v delniško knjigo, prejemnik
         pa lahko v 60 dneh odločbo organa izpodbija pred pristojnim sodiščem;

      b)      pravica ugovarjati dogovorom ali sporazumom med delničarji, ki imajo najmanj 5 odstotkov glasovalnih pravic oziroma odstotek,
         ki ga z uredbo določi minister za gospodarstvo in finance. Roka 10 in 60 dni, navedena v točki (a) ustrezno veljata tudi za
         ugovor organov in tožbo delničarjev, ki sklepajo zadevne dogovore ali sporazume;

      c)      veto na odločitve o razpustitvi družbe, prenosu podjetja, združitvi, razdružitvi, prenosu sedeža družbe v tujino, spremembi
         poslovne dejavnosti ali statuta, s katero se odpravijo ali spremenijo posebne pravice. Odločba o vložitvi veta se lahko izpodbija
         v 60 dneh;

      d)      pravica imenovati člana upravnega odbora brez glasovalne pravice.
      5        Iz tožbe je razvidno, da je bila klavzula o izvrševanju posebnih pristojnosti vpisana v statute družb italijanskega prava
         ENI, Telecom Italia, Enel in Finmeccanica, ki delujejo v sektorjih petrokemije, energije, telekomunikacij, elektrike oziroma
         obrambe.

      6        V členu 4(230) finančnega zakona št. 350/2003 je določeno, da se z ad hoc uredbo predsednika sveta ministrov, sprejeto na predlog ministrov za gospodarstvo, za finance in za proizvodne dejavnosti,
         v 90 dneh po začetku veljavnosti navedenega zakona določijo merila izvajanja posebnih pristojnosti, njihova uporaba pa se
         omeji izključno na primere, ko so prizadeti življenjski interesi države.

       Uredba iz leta 2004
      7        V členu 1(1) in (2) uredbe iz leta 2004 je določeno:

      „1. Posebne pristojnosti iz člena 2 uredbe-zakona št. 332/1994 se izvajajo samo takrat, ko se pojavijo odločilni in nujni
         razlogi v splošnem interesu, ki so povezani zlasti z javnim redom, javnim varstvom, javnim zdravjem in obrambo, in sicer primerno
         in sorazmerno z varstvom teh interesov, vključno s primernimi roki in brez poseganja v načela notranjega pravnega reda in
         prava Skupnosti, predvsem pa ne v načelo prepovedi diskriminacije.

      2. Brez poseganja v cilj, določen v odstavku 1, se posebne pristojnosti iz člena 2(1)(a), (b) in (c) uredbe-zakona št. 332/1994
         izvajajo, kadar nastanejo te okoliščine:

      a)      resna in dejanska nevarnost prekinitve v minimalni nacionalni preskrbi z naftnimi proizvodi in energenti ter dobavi storitev,
         ki so z njimi povezane oziroma iz njih izhajajo, in na splošno v preskrbi s surovinami in dobrinami, nujnih za javnost, ali
         v minimalni stopnji telekomunikacijskih in prevoznih storitev;

      b)      resna in dejanska nevarnost za nadaljevanje izvajanja obveznosti namenjenih javnosti in za izvajanje nalog javnega interesa,
         ki so zaupane družbi;

      c)      resna in dejanska nevarnost za varnost infrastrukture in omrežij osnovnih javnih storitev;
      d)      resna in dejanska nevarnost za nacionalno obrambo, vojaško varnost, javni red in javno varnost;
      e)      izredna zdravstvena stanja.“
       Predhodni postopek
      8        Komisija je sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti zaradi kršitve členov 43 ES in 56 ES v zvezi s pogoji izvajanja
         posebnih pristojnosti s tem, da je Italijanski republiki 6. februarja 2003 poslala pisni opomin. Država članica je nato spremenila
         svojo zakonodajo in sprejela finančni zakon št. 350/2003 in uredbo iz leta 2004. Vendar je Komisija menila, da te spremembe
         ne zadostujejo, in ji je 22. decembra 2004 poslala dopolnilni pisni opomin.

      9        Komisija je, potem ko je prejela odgovor italijanske vlade z dne 20. maja 2005 in presodila, da utemeljitve iz tega odgovora
         ne more sprejeti, Italijanski republiki 18. oktobra 2005 poslala obrazloženo mnenje, ki se je nanašalo izključno na merila
         iz člena 1(2) uredbe iz leta 2004, in jo pozvala, naj v dveh mesecih od prejetja tega mnenja sprejme ukrepe, ki so potrebni
         za uskladitev z njim. Država članica je v odgovor poslala dopis, v katerem je načeloma izpodbijala analizo Komisije.

      10      Ker je Komisija menila, da je položaj ostal nezadovoljiv, se je odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      11      Komisija meni, da je Italijanska republika kršila člena 43 ES in 56 ES, ker v uredbi iz leta 2004 ni dovolj natančno opredelila
         merila za izvajanje posebnih pristojnosti. Dalje meni, da vlagatelji na podlagi teh meril ne morejo vedeti, v kakšnih položajih
         se te pristojnosti lahko uporabijo.

      12      Komisija tako trdi, da je dejanskih položajev, ki jih je mogoče zajeti v opredelitvi „resna in dejanska nevarnost“ iz člena 1(2),
         točke od (a) do (d), uredbe iz leta 2004 lahko veliko, da so nedoločeni in nedoločljivi. Zaradi pomanjkljive opredelitve točno
         določenih in objektivnih okoliščin, v katerih bi bila država upravičena uporabiti posebne pristojnosti, bi imele te pristojnosti
         diskrecijski značaj glede na prosto presojo, ki jo imajo italijanski organi. Posledica tega bi bilo splošno odvračanje vlagateljev,
         predvsem tistih, ki nameravajo v Italiji ustanoviti sedež, da bi lahko vplivali na delovanje podjetij, na katere se nanaša
         sporna ureditev.

      13      Komisija opozarja, da ker se člen 1(2) uredbe iz leta 2004 nanaša na izvedbo posebnih pristojnosti, ki so predvidene v uredbi-zakonu
         št. 332/1994, presoja sorazmernosti te uredbe vključuje preizkus zakonitosti teh pristojnosti v določenih položajih.

      14      Komisija priznava, da se prosti pretok kapitala lahko omeji z nacionalnimi ukrepi, ki so upravičeni iz razlogov, navedenih
         v členih 43 ES in 58 ES, ali iz nujnih razlogov javnega interesa, vendar le če ni usklajevalnega ukrepa Skupnosti, ki predvideva
         ukrepe, potrebne za zagotovitev zaščite bistvenih interesov države.

      15      Glede sektorjev, ki so zakonsko urejeni, kot so energetski sektor, sektor oskrbe z zemeljskim plinom in telekomunikacijski
         sektor, Komisija meni, da je cilj zaščite bistvenih interesov držav mogoče doseči z manj omejujočimi sredstvi, torej takimi,
         ki jih je predvidel zakonodajalec Skupnosti. Komisija navaja predvsem Direktivo 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES (UL L 176,
         str. 37), Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55/ES z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim
         plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES (UL L 176, str. 57) ter Direktivo Evropskega parlamenta in sveta 2002/21/ES z
         dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL L 108,
         str. 33). Komisija poudarja, da je v teh direktivah predvidena izvedba ukrepov, namenjenih zaščiti minimalne nacionalne dobave
         na zadevnih področjih. Komisija zatrjuje, da Italijanska republika ni navedla, zakaj zaščita minimalnih nacionalnih dobav
         v gospodarskih sektorjih, ki so tako zakonsko urejeni, ne bi mogla biti zagotovljena na podlagi navedenih direktiv.

      16      Glede sektorjev, ki niso urejeni s pravom Skupnosti, Komisija poudarja, da Italijanska republika ni navedla nobene utemeljitve
         za uporabo spornih meril.

      17      Opozarja, med drugim, da med potrebo po zagotavljanju dobave energije in opravljanjem javnih storitev po eni strani ter po
         drugi strani nadzorom s strani delničarjev in upravljanjem podjetja ni nobene vzročne zveze.

      18      Komisija tako meni, da je uredba iz leta 2004 sredstvo, ki presega to, kar je potrebno za zaščito javnega interesa, na katerega
         se nanaša.

      19      Italijanska republika navaja, prvič, da se velik del analize, ki jo je opravila Komisija, nanaša na domnevno nezakonitost
         posebnih pristojnosti iz ureditve na podlagi uredbe-zakona št. 332/1994. Tako se neizpolnitev, ki je predmet tožbe in obrazloženega
         mnenja, nanaša izključno na uredbo iz leta 2004, in ne na uredbo-zakon št. 332/1994. Zato domnevna nezakonitost ureditve o
         posebnih pristojnostih, ki bi izhajala iz te uredbezakona, ni zajeta v tej tožbi.

      20      Država članica meni, da bistva očitkov, ki jih je razvila Komisija v tožbi, ni mogoče sprejeti. To velja tudi za očitke o
         omejitvah, ki jih je naložila Italijanska republika v zvezi s pridobitvijo delnic v zadevnih družbah, očitke, ki se nanašajo
         na lastništvo delnic, to je na strukturo teh družb. Komisija Republiki Italiji očita predvsem, da je uvedla ukrepe za nadzor
         nad to strukturo, ne pa ukrepov, ki bi omogočali nadzor nad odločitvami v procesu upravljanja. Torej naj bi se ti očitki nanašali
         na uredbo-zakon št. 332/1994, in ne na uredbo iz leta 2004.

      21      Italijanska republika tako predlaga zavrnitev očitkov, ki temeljijo na nesorazmernosti določb o posebnih pristojnostih, glede
         na to, da se ta del tožbe v resnici nanaša na uredbozakon št. 332/1994.

      22      Drugič, Italijanska republika izpodbija analizo Komisije v delu, v katerem je ta bistvo očitkov oprla na domnevni kršitvi
         člena 56 ES o prostem pretoku kapitala, pri tem pa dodala, da bi ti očitki lahko neodvisno od tega temeljili na kršitvi člena
         43 ES o svobodi ustanavljanja. Država članica trdi, da je iz sodne prakse Sodišča, zlasti sodbe z dne 12. septembra 2006 v
         zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C 196/04, ZOdl., str. I 7995), razvidno , da če je vprašanje mogoče
         preučiti z vidika svobode ustanavljanja, to izključuje obravnavo v okviru prostega pretoka kapitala. Ker se sporni ukrepi
         nanašajo na izvajanje odločilnega vpliva na upravljanje zadevnih podjetij, so upoštevni členi 43 ES, 45 ES in 46 ES. To je
         pomembno, ker ti členi vsebujejo določbe, ki so manj omejujoče od določb členov 56 ES in 58 ES.

      23      Tretjič, Italijanska republika izpodbija utemeljenost očitka o diskrecijski naravi, ki naj bi bila v skladu z določbami uredbe
         iz leta 2004 značilna za posebne pristojnosti, dodeljene državni upravi.

      24      Četrtič, ta država članica zavrača utemeljitev Komisije v zvezi z direktivami, ki se uporabljajo za sektorje, ki so zakonsko
         urejeni. Te direktive bi bile upoštevne le, če bi se tožba nanašala na uredbozakon št. 332/1994, v kateri so predvideni strukturalni
         ukrepi. Uredba iz leta 2004 kot taka pa ni uvedla takšnih ukrepov, ampak se je omejila na natančno določitev primerov in pogojev
         za sprejetje ukrepov, ki so bili predvideni v zgoraj navedeni uredbizakonu. Italijanska republika poudarja, da državam članicam
         nič ne preprečuje, da glede bistvenih sektorjev sprejmejo ukrepe, s katerimi se ustanovijo pravice do posredovanja, ki celo
         presegajo okvir določb teh direktiv.

      25      Italijanska republika dodaja, da je treba uporabiti načelo subsidiarnosti. Nacionalna zakonodaja je namreč primernejša od
         zakonodaje Skupnosti za urejanje položajev, ki pomenijo tveganje za življenjske interese države, to je položaje, ki jih le
         slednja lahko presodi v primernem roku in pravilno.

      26      V drugih sektorjih javnih storitev, ki še niso bili urejeni na ravni prava Skupnosti, kot je sektor nacionalne obrambe, je
         država članice upravičena sprejeti ukrepe, namenjene spopadanju s položaji, ki resno ogrožajo splošni interes.

      27      Italijanska republika meni, da je edina trditev iz tožbe, ki jo je treba upoštevati, ta o domnevnem pomanjkanju predvidljivosti
         glede dejanskih primerov, v katerih se lahko uporabijo določbe iz uredbezakona št. 332/1994. Vendar ta država članica meni,
         da je mogoče vse upoštevne okoliščine določiti in jih presoditi šele takrat, ko se pojavi dejanski vlagatelj. Tako ugotavlja,
         da pogojev za izvajanje posebnih pristojnosti ni mogoče določiti natančneje kot v uredbi iz leta 2004.

       Presoja Sodišča
       Predmet tožbe
      28      Italijanska republika meni, da Komisija s precejšnjim delom svojih trditev dejansko ne izpodbija meril iz uredbe iz leta 2004,
         temveč posebne pristojnosti, predvidene v uredbi-zakonu št. 332/1994, in si prizadeva za ugotovitev, da te pristojnosti niso
         v skladu s pravom Skupnosti. Te trditve tako razširjajo predmet spora in so zato nedopustne.

      29      V zvezi s tem je treba spomniti, da je predmet tožbe zaradi neizpolnitve opredeljen z obrazloženim mnenjem in tožbo (glej
         v tem smislu zlasti sodbo z dne 24. junija 2004 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑350/02, ZOdl., str. I‑6213, točka 20
         in navedena sodna praksa). Glede na to, da se v obravnavani zadevi ta akta nanašata izključno na merila, predpisana v členu 1(2)
         uredbe iz leta 2004, je treba ugotoviti, da Komisija ni razširila predmeta spora, tako da je tožba dopustna.

      30      Komisija sicer je predstavila kritične trditve glede posebnih pristojnosti, ki so predpisane v uredbi-zakonu št. 332/1994,
         vendar je poskušala ovreči in izpodbijala le merila, ki omogočajo njihovo izvrševanje.

      31      Ker se očitana neizpolnitev nanaša le na merila, opredeljena v členu 1(2) uredbe iz leta 2004, je tako treba odločiti le glede
         skladnosti te določbe s pravom Skupnosti.

       Uporaba členov 43 ES in 56 ES
      32      Komisija meni, da je treba očitano neizpolnitev presoditi glede na člen 43 ES o svobodi ustanavljanja in člen 56 ES o prostem
         pretoku kapitala.

      33      Glede vprašanja, ali nacionalna zakonodaja spada v sklop ene ali druge svoboščine, je v skladu z zdaj dobro ustaljeno sodno
         prakso treba upoštevati namen zadevne zakonodaje (glej sodbo z dne 24. maja 2007 v zadevi Holböck, C‑157/05, ZOdl., str. I‑4051,
         točka 22 in navedena sodna praksa).

      34      Na stvarno področje uporabe določb Pogodbe ES glede svobode ustanavljanja spadajo nacionalni predpisi, ki se uporabijo, kadar
         ima državljan zadevne države članice kapitalski delež v družbi s sedežem v drugi državi članici, kar mu omogoča, da vpliva
         na sprejemanje odločitev te družbe in določi njene dejavnosti (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 13. aprila 2000 v zadevi
         Baars, C-251/98, Recueil, str. I-2787, točka 22, in z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑112/05, ZOdl.,
         str. I‑8995, točka 13).

      35      Določbe člena 56 ES o prostem pretoku kapitala se nanašajo zlasti na neposredne naložbe, torej naložbe vseh vrst fizičnih
         in pravnih oseb, ki jih izvedejo fizične ali pravne osebe in ki so namenjene vzpostavitvi ali ohranjanju trajnih in neposrednih
         vezi med osebo, ki je zagotovila kapital, in podjetjem, ki je dobilo kapital za izvajanje gospodarske dejavnosti. Za ta cilj
         se predpostavlja, da delnice njihovemu imetniku bodisi na podlagi nacionalnih predpisov o delniških družbah bodisi kako drugače
         omogočajo dejansko udeležbo pri upravljanju te družbe ali njenem nadzoru (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji,
         točka 18 in navedena sodna praksa).

      36      Nacionalna zakonodaja, ki se ne uporabi samo za deleže, ki imetniku omogočajo, da ima vpliv na družbene odločitve in da odloča
         o njenih dejavnostih, temveč se uporablja ne glede na velikost deleža, ki ga ima delničar v družbi, lahko spada tako v okvir
         člena 43 ES kot člena 56 ES (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Holböck, točki 23 in 24). V nasprotju s tem, kar trdi
         Italijanska republika, iz zgoraj navedene sodbe Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas ni mogoče sklepati, da je
         v takem primeru upošteven samo člen 43 ES. Kot je razvidno iz točke 32, se ta sodba nanaša izključno na položaje, v katerih
         ima družba deleže, ki ji omogočajo nadzor nad drugimi družbami (glej sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi Komisija proti Španiji,
         C‑207/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 36).

      37      V obravnavanem primeru je treba opredeliti razlikovanje glede na to, ali se merila nanašajo na pravico države, da ugovarja
         pridobitvi deleža in sklepanju pogodb med delničarji, ki imajo neki odstotek glasovalnih pravic, ali pa se nanašajo na pravico
         do uporabe veta na nekatere odločitve družbe.

      38      Prvič, glede pravice do ugovora iz člena 2(1)(a) in (b) uredbezakona št. 332/1994 je iz spisa razvidno, da bi vsaj 5 odstotkov
         ali, po potrebi, manjši odstotek glasovalnih pravic, ki ga določi pristojni minister, zainteresiranim moral omogočiti dejavno
         sodelovanje pri upravljanju zadevne družbe, kar spada na področje uporabe člena 56 ES. Kar zadeva družbe, v katerih je struktura
         delničarjev zelo razpršena, pa ni izključeno, da bi imetniki deležev, ki ustrezajo tem odstotkom, lahko odločilno vplivali
         na upravljanje te družbe in določitev njenih dejavnosti, kar pa spada na področje uporabe člena 43 ES, kot zatrjuje Italijanska
         republika. Poleg tega, ker je v uredbizakonu št. 332/1994 predviden minimalni odstotek, se ta ureditev uporablja tudi za
         deleže, ki ga presegajo in pomenijo očitno pravico do nadzora. Merila, ki se nanašajo na izvajanje navedene pravice do ugovora,
         je treba torej preučiti z vidika teh dveh določb Pogodbe.

      39      Drugič, glede pravice veta iz člena 2(1)(c) uredbezakona št. 332/1994 je treba ugotoviti, da zadeva odločitve v zvezi z upravljanjem
         družbe in se zato nanaša le na delničarje, ki lahko v zadevnih družbah izvajajo odločilen vpliv, tako da je treba merila za
         izvajanje teh pravic preučiti z vidika člena 43 ES. Sicer pa, če bi ta merila imela omejujoč učinek na prosti pretok kapitala,
         bi bila to neizogibna posledica morebitnega omejevanja svobode ustanavljanja in ne bi upravičevala posebnega preizkusa po
         členu 56 ES (glej zgoraj navedeno sodbo Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 33). Zato je treba preizkus
         meril za izvajanje pravice veta izvesti izključno z vidika člena 43 ES.

       Merila iz člena 1(2) uredbe iz leta 2004 v obsegu, v katerem se nanašajo na izvajanje pravice do ugovora
      –       Neizpolnitev obveznosti iz člena 56 ES
      40      Uvodoma je treba poudariti, da merila, ki so predmet te presoje, določajo okoliščine, v katerih država lahko uporabi pravico
         do ugovora pridobitvi deleža in sklepanju pogodb med delničarji v zadevnih družbah. V skladu s sodno prakso Sodišča je uporaba
         teh pravic lahko v nasprotju s prostim pretokom blaga, ki ga zagotavlja člen 56 ES (glej zlasti sodbi z dne 13. maja 2003
         v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑98/01, Recueil, str. I‑4641, točka 50, in zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Španiji, točka 58). V tej zadevi je sporno, ali ta merila vzpostavljajo pogoje, na podlagi katerih je mogoče upravičiti
         izvajanje teh pravic.

      41      V tem okviru je primerno spomniti, da se prosti pretok kapitala lahko omeji z nacionalnimi ukrepi, ki so upravičeni iz razlogov,
         navedenih v členu 58 ES, ali iz nujnih razlogov javnega interesa, če ne obstaja usklajevalni ukrep Skupnosti, ki predvideva
         ukrepe, potrebne za zagotovitev teh interesov (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji, točka 72 in navedena sodna
         praksa).

      42      Če take uskladitve na ravni Skupnosti ni, morajo načeloma države članice odločiti, na kakšni ravni želijo zagotoviti varstvo
         takih legitimnih interesov in kako je treba to raven doseči. To lahko storijo le v okviru meja, začrtanih v Pogodbi, in zlasti
         ob upoštevanju načela sorazmernosti, ki zahteva, da morajo sprejeti ukrepi zagotavljati uresničevanje zasledovanih ciljev
         in ne smejo presegati tega, kar je potrebno za dosego teh ciljev (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji, točka 73
         in navedena sodna praksa).

      43      Poleg tega se tudi na področjih, ki so bila predmet uskladitve, načelo sorazmernosti uporablja, kadar zakonodajalec Skupnosti
         pušča državam članicam pravico do proste presoje.

      44      V obravnavani zadevi se stališči Italijanske republike in Komisije razlikujeta glede vprašanja, ali so merila, ki se uporabljajo
         za izvajanje pravice do ugovora pridobitvi deleža ali sklepanju pogodb med delničarji, ki imajo vsaj 5 odstotkov glasovalnih
         pravic oziroma v nekaterih primerih celo manj, taka, da je to izvajanje sorazmerno z zasledovanimi cilji in tako skladno s
         svoboščino, zagotovljeno s členom 56 ES.

      45      V tem smislu je primerno poudariti, da se sporna merila nanašajo na splošne interese, ki zadevajo zlasti minimalno preskrbo
         javnosti z energenti in bistvenimi dobrinami, nepretrganost v zagotavljanju javnih storitev, varnost infrastrukture, namenjene
         za opravljanje bistvenih javnih storitev, nacionalno obrambo, zagotavljanje javnega reda in javne varnosti in izredna zdravstvena
         stanja. Sledenje tem interesom lahko ob spoštovanju načela sorazmernosti upraviči neke omejitve pri izvajanju temeljnih pravic
         (glej zlasti sodbo z dne 14. februarja 2008 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑274/06, točka 38).

      46      Vendar kot je bilo poudarjeno v točkah 42 in 43 te sodbe, spoštovanje načela sorazmernosti zahteva zlasti, da so sprejeti
         ukrepi primerni za dosego ciljev, ki se jim sledi.

      47      Uporaba spornih meril v obsegu, v katerem se nanašajo na izvajanje pravice do ugovora, ni primerna za dosego ciljev, ki se
         jim sledi v tej zadevi, saj med temi merili in zadevno pravico ni povezave.

      48      Sodišče je že razsodilo, da preprosta pridobitev deleža, ki presega 10 odstotkov osnovnega kapitala družbe, ki deluje v energetskem
         sektorju, ali kakršna koli druga pridobitev, ki omogoča pomemben vpliv na takšno družbo, sama po sebi načeloma ne more šteti
         za resnično in dovolj resno grožnjo za varnost preskrbe (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Španiji z dne 17. julija 2008,
         točki 38 in 51).

      49      Italijanska republika v svojih dopisih ni predstavila nobenega dokaza ali indica, da uporaba spornih meril za izvajanje pravice
         do ugovora omogoča dosego zasledovanih ciljev. Na obravnavi je država članica sicer navedla nekaj primerov. Prav tako je omenila
         morebitni položaj, v katerem si tuji operater, povezan s teroristično organizacijo, prizadeva pridobiti pomembne deleže v
         nacionalnih družbah, ki delujejo na strateških področjih. Navedla je tudi možnost, da bi družba, ki nadzoruje mednarodna omrežja
         za prenos energije in je v preteklosti uporabljala ta položaj za povzročanje resnih motenj v preskrbi mejnim državam, pridobila
         delež v nacionalni družbi. Država članica meni, da lahko obstoj takih preteklih primerov upraviči ugovor, da pomembne deleže
         v zadevnih nacionalnih podjetjih pridobijo taki vlagatelji.

      50      Vendar je treba poudariti, da se takšni preudarki ne pojavljajo v uredbi iz leta 2004, v kateri ni navedena nobena točno določena
         in objektivna okoliščina.

      51      Sodišče je prej ugotovilo, da pravici države članice do posredovanja in do ugovora, za izvajanje katerih so pogoji določeni
         na podlagi tu obravnavanih meril, za katera ne veljajo nobeni drugi pogoji razen splošnega sklicevanja na nacionalni interes,
         brez določitve natančnih in objektivnih okoliščin, v katerih je te pravice mogoče izvajati, pomenijo resno kršitev prostega
         pretoka kapitala (glej v tem smislu sodba z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑483/99, Recueil, str. I‑4781,
         točki 50 in 51).

      52      Ti preudarki so v obravnavani zadevi upoštevni. Čeprav se zadevna merila nanašajo na različne vrste splošnega interesa, so
         opredeljena splošno in nenatančno. Poleg tega neobstoj povezave med merili in posebnimi pristojnostmi, na katera se nanašajo,
         povečuje negotovost glede okoliščin, v katerih se te pristojnosti lahko izvajajo, in tem pristojnostim daje diskrecijsko naravo
         glede na prosto presojo, ki jo imajo nacionalni organi za njihovo izvajanje. Takšna prosta presoja pa je nesorazmerna glede
         na zasledovane cilje.

      53      Poleg tega preprosta ugotovitev iz člena 1(1) uredbe iz leta 2004, po katerem se posebne pristojnosti lahko izvajajo le v
         skladu s pravom Skupnosti, ne pomeni, da je z njim skladno tudi izvajanje teh meril. Splošnost in abstraktnost meril ne moreta
         zagotoviti, da bo izvajanje posebnih pristojnosti v skladu z zahtevami prava Skupnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 13. maja 2003
         v zadevi Komisija proti Španiji, C‑463/00, Recueil, str. I‑4581, točki 63 in 64).

      54      Nazadnje, če je okoliščina, da se – na podlagi člena 2(1), točke od (a) do (c), zakona-uredbe št. 332/1994 – izvajanje posebnih
         pristojnosti lahko podvrže presoji nacionalnega sodišča, potrebna za zaščito oseb v okviru uporabe pravil o prostem pretoku
         kapitala, sama po sebi vseeno ne zadostuje za odpravo neskladnosti s pravili o merilih za uporabo posebnih pristojnosti.

      55      Tako je treba ugotoviti, da Italijanska republika s tem, da je sprejela določbe iz člena 1(2) uredbe iz leta 2004, ni izpolnila
         obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 56 ES, če se te določbe uporabljajo za posebne pristojnosti, predvidene v členu 2(1)(a)
         in (b) uredbe-zakona št. 332/1994.

      –       Neizpolnitev obveznosti na podlagi člena 43 ES
      56      Ker se izvajanje pravice do ugovora nanaša tudi na pridobitev deleža, ki omogoča imetniku odločilen vpliv na delovanje zadevnih
         družb in na določitev njihovih dejavnosti, in lahko tako omeji svobodo ustanavljanja, je treba upoštevati – iz istih razlogov
         kot pri preučitvi skladnosti meril iz člena 1(2) uredbe iz leta 2004 s členom 56 ES – da ta merila italijanskim organom pri
         izvajanju pravice do ugovora dajejo nesorazmerno široko pravico do proste presoje.

      57      Tako je treba ugotoviti, da Italijanska republika s tem, da je sprejela določbe iz člena 1(2) uredbe iz leta 2004, ni izpolnila
         obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 43 ES, če se te določbe uporabljajo za posebne pristojnosti, predvidene v členu 2(1)(a)
         in (b) uredbe-zakona št. 332/1994.

       Merila iz člena 1(2) uredbe iz leta 2004, če se nanašajo na izvajanje pravice veta
      58      Kot je bilo navedeno v točki 39 te sodbe, je uporabo meril iz člena 1(2) uredbe iz leta 2004 za pravico veta glede nekaterih
         odločitev treba preučiti izključno z vidika člena 43 ES.

      59      Komisija meni, da so merila, kolikor se uporabljajo za pravico veta, nesorazmerna glede na zasledovani cilj in tako v nasprotju
         s členom 43 ES. Italijanska republika to analizo zavrača.

      60      Glede zadevnih družb je treba ugotoviti, da odločitve o razpustitvi družbe, prenosu podjetja, združitvi, razdružitvi, prenosu
         sedeža družbe v tujino, spremembi poslovne dejavnosti ali statuta, s katero se odpravijo ali spremenijo posebne pravice, zadevajo
         pomembne vidike upravljanja takih družb.

      61      Take odločitve, ki lahko zadevajo sam obstoj teh družb, utegnejo znatno vplivati na nepretrganost opravljanja javnih storitev
         ali zagotovitev minimalnih nacionalnih dobav dobrin, bistvenih za javnost, ki pomenijo splošni interes, opredeljen v uredbi
         iz leta 2004.

      62      Med pravico veta in merili iz uredbe iz leta 2004 torej obstaja povezava.

      63      Vendar so okoliščine, v katerih se ta pravica lahko izvaja, nejasne.

      64      Sodišče je v zvezi s pravico do ugovora nekaterim odločitvam glede odsvojitve ali zastavitve kapitala družb, ki delujejo v
         naftni industriji, ugotovilo, da ker za izvajanje te pravice ne veljajo nobeni pogoji, s katerimi bi bila omejena diskrecijska
         pravica ministra glede nadzora nad identiteto imetnikov kapitalskih deležev teh družb, zadevni sistem presega to, kar je potrebno
         za dosego navedenega cilja, to je preprečiti motnje v minimalni preskrbi z naftnimi derivati v primeru dejanske grožnje. Sodišče
         je dodalo, da je zaradi neobstoja objektivnih in natančnih meril v okviru tega sistema ureditev nesorazmerna glede na navedeni
         cilj (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji, točki 52 in 53).

      65      Treba je preveriti, ali so podobni preudarki upoštevni tudi v obravnavani zadevi.

      66      Uredba iz leta 2004 ne vsebuje opredelitve okoliščin, v katerih se lahko uporabijo merila za izvajanje pravice veta iz člena 2(1)(c)
         uredbezakona št. 332/1994. Čeprav se ta pravica sme uporabiti samo ob resni in dejanski nevarnosti ali izrednem zdravstvenem
         stanju v skladu s členom 1(2) zadevne uredbe in v okoliščinah, predvidenih v členu 1(1) te uredbe, namreč, če to zahteva javni
         red, javna varnost, javno zdravje ali obramba, če dejanske okoliščine, v katerih se lahko uporabijo predmetne pravice, niso
         opredeljene, vlagatelji ne morejo vedeti, kdaj se pravica veta lahko uporabi. Zato je treba ugotoviti, kot to predlaga Komisija,
         da je položajev, v katerih bi bila mogoča uporaba pravice veta, lahko veliko, da so nedoločeni in nedoločljivi in da italijanskim
         organom prepuščajo široko diskrecijsko pravico.

      67      Italijanska republika pa trdi, da se načelo subsidiarnosti uporablja na zadevnih strateških področjih in da bi morale države
         članice ohraniti široko pravico do proste presoje, saj so prav one najprimernejše za reševanje izrednih položajev, v katerih
         so ogroženi življenjski interesi države. Direktive, ki so bile sprejete na pravno urejenih področjih, ne nasprotujejo minimalnim
         pogojem za zagotovitev izvajanja javnih storitev.

      68      V tem smislu, kot je bilo poudarjeno v točki 43 te sodbe, tudi če direktive državam članicam – zlasti v zvezi s sprejetjem
         ukrepov v izrednih položajih – puščajo široko pravico do proste presoje, morajo določbe, ki jih sprejmejo, spoštovati omejitve,
         določene v Pogodbi, in sicer predvsem načelo sorazmernosti.

      69      V zvezi s subjekti, ki delujejo v sektorju naftne industrije, telekomunikacij in električne energije, je Sodišče priznalo,
         da bi namen zagotovitve varnosti preskrbe s temi proizvodi ali opravljanja teh storitev v kriznih položajih na ozemlju zadevne
         državne članice lahko pomenil razlog javne varnosti in zato upravičil omejitev temeljne svoboščine (glej zgoraj navedeno sodbo
         Komisija proti Španiji z dne 13. maja 2003, točka 71).

      70      Vendar je Sodišče prav tako ugotovilo, da čeprav lahko države članice v bistvu prosto določajo zahteve javnega reda in javne
         varnosti v skladu z nacionalnimi potrebami, ki so lahko različne glede na državo članico in glede na obdobje, je treba te
         zahteve v okviru Skupnosti in predvsem kot utemeljitev za odstopanje od temeljnega načela prostega gibanja oseb razlagati
         strogo, tako da njegovega obsega ne more enostransko določiti vsaka država članica brez nadzora institucij Evropske skupnosti.
         Na javni red in javno varnost se tako lahko sklicuje le ob dejanski in dovolj resni grožnji, ki bi lahko prizadela temeljne
         interese družbe (glej zlasti sodbe z dne 9. marca 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑355/98, Recueil, str. I‑1221, točka
         28; z dne 14. marca 2000 v zadevi Église de scientologie, C‑54/99, Recueil, str. I‑1335, točka 17, in zgoraj navedeno sodbo
         Komisija proti Španiji z dne 17. julija 2008, točka 47).

      71      Sodišče je to analizo uporabilo za ureditev pravice do ugovora, ki je veljala v Belgiji na področju energetskega sektorja
         in ki se je nanašala na nekatere odločitve v zvezi s strateškimi sredstvi nacionalnih družb, zlasti energetskih omrežij, in
         določene odločitve glede upravljanja teh družb, pri čemer je država lahko posegla le, če so bili ogroženi cilji energetske
         politike. Sodišče je menilo, da ta ureditev temelji na objektivnih merilih, ki jih je mogoče sodno nadzorovati, in da Komisija
         ni dokazala, da bi bilo zasledovani cilj mogoče doseči z manj omejujočimi ukrepi (glej sodbo z dne 4. junija 2002 v zadevi
         Komisija proti Belgiji, C‑503/99, Recueil, str. I‑4809, točke od 50 do 53).

      72      Kot je bilo ugotovljeno v točki 66 te sodbe, pa v obravnavani zadevi uredba iz leta 2004 ne vsebuje opredelitve dejanskih
         okoliščin, v katerih bi se lahko uporabila pravica veta, tako da merila, ki jih navaja, ne temeljijo na objektivnih okoliščinah,
         ki jih je mogoče nadzorovati.

      73      Tako kot je bilo poudarjeno v točkah 53 in 54 te sodbe, navedba, po kateri se pravica veta sme uporabiti le v skladu s pravom
         Skupnosti, in okoliščina, da se njeno izvajanje lahko podvrže presoji nacionalnega sodišča, ne moreta utemeljiti skladnosti
         uredbe iz leta 2004 s pravom Skupnosti.

      74      Tako je treba ugotoviti, da Italijanska republika s tem, da je sprejela določbe iz člena 1(2) uredbe iz leta 2004, ni izpolnila
         obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 43 ES, če se te določbe uporabljajo za posebne pristojnosti, predvidene v členu 2(1)(c)
         uredbe-zakona št. 332/1994.

       Stroški
      75      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Ker je Komisija predlagala,
         naj se Italijanski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Italijanska republika s tem, da je sprejela določbe iz člena 1(2) uredbe predsednika sveta ministrov z dne 10. junija 2004
            o določitvi meril za izvajanje posebnih pristojnosti iz člena 2 uredbe-zakona št. 332 z dne 31. maja 1994, ki je po spremembah
            postala zakon št. 474 z dne 30. julija 1994 (decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri, definizione dei criteri di
            esercizio dei poteri speciali, di cui all’art. 2 del decreto-legge 31 maggio 1994, n. 332, convertito, con modificazioni,
            dalla legge 30 luglio 1994, n. 474), ni izpolnila obveznosti:
      –        na podlagi členov 43 ES in 56 ES, če se te določbe uporabljajo za posebne pristojnosti, predvidene v členu 2(1)(a) in (b)
            te uredbe-zakona, kot je bila spremenjena z zakonom št. 350 z dne 24. decembra 2003 o določbah glede oblikovanja letnega in
            dolgoročnega proračuna države (finančni zakon 2004) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale
            dello Stato (legge finanziaria 2004)), in
      –        na podlagi člena 43 ES, če se te določbe uporabljajo za posebne pristojnosti, predvidene v členu 2(1)(c).
      2)      Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. decembra 1987. # Heinz Günther Jänsch proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 277/84.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. januarja 1990. # SA Nicolas Corman & Fils proti Belgijski državi in Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija. # Kmetijstvo. # Zadeva C-295/88.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. januarja 2008. # Japan Tobacco, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti CAMELO - Prejšnja nacionalna figurativna znamka CAMEL - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj nevarnosti neupravičene koristi iz razlikovalnega učinka in ugleda prejšnje znamke ter neobstoj nevarnosti, da bi zadnji nastala škoda - Člen 8(5) Uredbe (ES) št. 40/94 - Neobstoj kršitve pravil pritožbenega postopka - Člen 74 Uredbe št. 40/94. # Zadeva T-128/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. januarja 2008 – Japan Tobacco proti UUNT –Torrefacção Camelo (CAMELO)
      (Zadeva T-128/06)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti CAMELO – Prejšnja nacionalna figurativna znamka CAMEL – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj nevarnosti neupravičene koristi iz razlikovalnega učinka in ugleda prejšnje znamke ter neobstoj nevarnosti, da bi
         zadnji nastala škoda – Člen 8(5) Uredbe (ES) št. 40/94 – Neobstoj kršitve pravil pritožbenega postopka – Člen 74 Uredbe št. 40/94“

      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, ki uživa ugled – Varstvo prejšnje znamke z ugledom, razširjeno na proizvode ali storitve, ki niso podobni (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5))
         (Glej točke od 56 do 66.)

      Predmet

         Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 22. februarja 2006 (zadeva R 669/2003-2) glede postopka z ugovorom
                  med Japan Tobacco, Inc. in Torrefacção Camelo L

               da
               .
            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Torrefacção Camelo Lda

               Zadevna znamka Skupnosti:

               znamka, ki vsebuje figurativne elemente (kamelo, piramide, palme) in ime CAFÉ TORREFACTO CAMPO MAIOR CAMELO CAFÉ ESPECIAL
                  PURO Torrefacção Camelo Lda CAMPO MAIOR-PORTUGAL za proizvode iz razreda 30 – prijava št. 1469121

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Japan Tobacco, Inc.

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               Nacionalna figurativna znamka CAMEL za proizvode iz razredov 22 in 34

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugovoru se ugodi

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev odločbe oddelka za ugovore

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Japan Tobacco, Inc. se naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
                     (UUNT).

                  3)

                  	Torrefacção Camelo Lda nosi lastne stroške.