title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 26. aprila 2007.#Alcon Inc. proti Urad Evropske unije za intelektualno lastnino.#Zadeva C-412/05 P.

text:
      Zadeva C-412/05 P
      Alcon Inc.
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu
      (znamke in modeli) (UUNT)
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 8(1)(b) – Relativni razlog za zavrnitev registracije – Verjetnost zmede – Člen 43(2) in (3) – Resna in dejanska uporaba – Nov tožbeni razlog – Besedna znamka TRAVATAN – Ugovor imetnika prejšnje nacionalne znamke TRIVASTAN“
      Povzetek sodbe
      1.        Postopek – Navajanje novih razlogov med postopkom
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 48(2))
      2.        Znamka Skupnosti – Tožbeni postopek
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 135(4); Uredba Sveta št. 40/94, člen 63)
      3.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      4.        Znamka Skupnosti – Odločba Urada – Zakonitost
      (Uredba Sveta št. 40/94)
      5.        Pritožba – Razlogi – Protislovna obrazložitev – Dopustnost
      1.        Čeprav člen 48(2), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča prve stopnje prepoveduje navajanje novih razlogov med postopkom, razen
         če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih vprašanj, ki so se pojavila med postopkom, pa je treba razlog, ki predstavlja razširitev
         prej navajanega razloga, šteti za dopusten.

      (Glej točke od 38 do 40.)
      2.        V postopku s tožbo zoper odločbo odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli), ki je odločil
         o pritožbi zoper odločbo oddelka za ugovore, stranka, ki je zahtevala registracijo, pred Sodiščem prve stopnje ne more spremeniti
         predmeta spora, kot izhaja iz zahtev in trditev, ki sta jih navedla ta stranka in vlagatelj ugovora pri UUNT.

      Prvič, iz člena 63 Uredbe št. 40/94 izhaja, da sta razveljavitev in sprememba odločbe odborov za pritožbe mogoča le v primeru
         kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe ES, Uredbe št. 40/94 ali kateregakoli drugega
         pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil. Zato nadzor, ki ga glede te odločbe izvaja sodišče
         Skupnosti, ne sme preseči preverjanja zakonitosti te odločbe in ni namenjen ponovnemu preverjanju dejstev, ki so jih presojale
         instance UUNT, pri čemer se zahteva, da te upoštevajo nove dejanske okoliščine, ki so jim predložene.

      Drugič, iz člena 135(4) Poslovnika Sodišča prve stopnje izhaja, da stranke v postopku pred tem sodiščem ne morejo spremeniti
         predmeta postopka, kot je bil opredeljen pred odborom za pritožbe.

      (Glej točke od 43 do 45.)
      3.        V okviru presoje obstoja verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki se nanaša na znamko
         za zdravila, za katera se pred njihovo prodajo potrošnikom v lekarnah zahteva zdravniški recept, lahko Sodišče prve stopnje,
         ne da bi pravo napačno uporabilo, ugotovi, da upoštevno javnost sestavljajo hkrati končni potrošniki in strokovnjaki s področja
         medicine, to je zdravniki, ki predpišejo zdravilo, ter farmacevti, ki predpisano zdravilo prodajo. Dejstvo, da posredniki,
         kot so strokovnjaki s področja medicine, lahko vplivajo na izbiro končnih potrošnikov ali jo celo določajo, samo po sebi ne
         izključuje verjetnosti pri navedenih potrošnikih glede izvora zadevnih proizvodov.

      Poleg tega, ker ni sporno, da je namen vsakega trženja farmacevtskih proizvodov, da jih končni potrošniki kupijo, mora biti
         vloga, ki jo imajo posredniki, tudi če so strokovnjaki s področja medicine, katerih predhodno posredovanje je potrebno za
         prodajo navedenih proizvodov končnim potrošnikom, delno uravnotežena s povečano stopnjo pozornosti, ki naj bi jo pokazali
         ti potrošniki pri predpisovanju farmacevtskih proizvodov, in s tem s sposobnostjo navedenih potrošnikov, da te strokovnjake
         pripravijo do tega, da upoštevajo njihovo zaznavo zadevne znamke in zlasti njihove zahteve ali želje.

      (Glej točke 52, od 57 do 59, 61 in 63.)
      4.        Odločbe, ki jih odbori za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu sprejmejo glede registracije znaka kot znamke Skupnosti
         v skladu z Uredbo št. 40/94, spadajo v okvir izvrševanja vezane pristojnosti, in ne pravice do prostega preudarka. Zato je
         treba zakonitost odločb odborov za pritožbe presojati zgolj na podlagi te uredbe, kot jo razlaga sodišče Skupnosti, in ne
         na podlagi njihove predhodne prakse odločanja.

      (Glej točko 65.)
      5.        Vprašanje, ali je obrazložitev sodbe Sodišča prve stopnje protislovna ali nezadostna, je pravno vprašanje, na katero se je
         mogoče sklicevati v okviru pritožbe.

      (Glej točko 97.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 26. aprila 2007(*)

      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 8(1)(b) – Relativni razlog za zavrnitev registracije – Verjetnost zmede – Člen 43(2) in (3) – Resna in dejanska uporaba – Nov tožbeni razlog – Besedna znamka TRAVATAN – Ugovor imetnika prejšnje nacionalne znamke TRIVASTAN“
      V zadevi C-412/05 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 23. novembra 2005,
      Alcon Inc. s sedežem v Hünenbergu (Švica), ki jo zastopata G. Breen, solicitor, in J. Gleeson, SC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      pritožnica,
      drugi stranki v postopku sta
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,
      tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
      Biofarma SA s sedežem v Neuilly-sur-Seine (Francija), ki jo zastopata V. Gil Vega in A. Ruiz López, odvetnika,

      intervenientka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský in A. Ó Caoimh (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. septembra 2006,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 26. oktobra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družba Alcon Inc. v okviru pritožbe predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 22. septembra
         2005 v zadevi Alcon Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu – Biofarma (TRAVATAN) (T-130/03, ZOdl., str. II-3859,
         v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeno tožbo za razveljavitev odločbe tretjega odbora za pritožbe
         Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 30. januarja 2003 (zadeva R 968/2001-3) o zavrnitvi
         registracije besednega znaka „TRAVATAN“ kot znamke Skupnosti (v nadaljevanju: sporna odločba).

       Pravni okvir
      2        Člen 48(2), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča prve stopnje določa, da „[n]avajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno,
         razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih vprašanj, ki so se pojavila med postopkom“.

      3        V skladu s členom 135(4) navedenega poslovnika „[s]tranke s pisnimi vlogami ne morejo spremeniti predmeta postopka pred odborom
         za pritožbe“.

      4        Člen 8(1) Uredbe Sveta (ES) št 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1) določa:

      „1. Ob ugovoru imetnika prejšnje znamke se znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira v naslednjih primerih:
      […]
      (b)      če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo znamke,
         obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost
         povezovanja s prejšnjo znamko.“

      5        Člen 8(2)(a)(ii) te Uredbe določa:

      „Za namen odstavka 1 izraz ‚prejšnje znamke‘ pomeni:
      a)      znamke naslednje vrste z datumom zahtev za registracijo, ki predhodi datumu zahteve za registracijo znamke Skupnosti, ob upoštevanju,
         če je to primerno, predhodnih pravic, ki se zahtevajo v zvezi s to znamko:

      […]
            ii)      znamke, registrirane v državi članici […]“
      6        Člen 43(2) in (3) te Uredbe določa:

      „2. Če tako zahteva prijavitelj, imetnik prejšnje znamke Skupnosti, ki je vložil pisni ugovor, priskrbi dokaz o tem, da se
         je v obdobju petih let pred datumom objave znamke Skupnosti prejšnja znamka Skupnosti resno in dejansko uporabljala v Skupnosti
         za blago ali storitve, za katere je registrirana in ki jih imetnik navaja kot razlog za ugovor, ali pa da obstajajo razlogi
         za neuporabo pod pogojem, da je bila prejšnja znamka Skupnosti na ta dan registrirana vsaj pet let. Če ustreznega dokazila
         ni, se ugovor zavrne. Če se je prejšnja znamka Skupnosti uporabljala le za del blaga ali storitev, za katere je registrirana,
         se za namene preizkusa ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga ali storitev.

      3. Odstavek 2 se uporabi za prejšnje nacionalne znamke iz člena 8(2)(a), pri čemer se uporaba v državi članici, v kateri je
         prejšnja nacionalna znamka varovana, zamenja z uporabo v Skupnosti.“

      7        V skladu s členom 44(1) te Uredbe lahko prijavitelj kadarkoli umakne prijavo za znamko Skupnosti ali zoži seznam blaga ali
         storitev, ki jih ta vsebuje.

      8        Člen 63, od (1) do (3), Uredbe št. 40/94 določa:

      „1.      Proti odločbam odborov za pritožbe glede pritožb se lahko vloži tožba pri [Sodišču prve stopnje].
      2.      Tožba se lahko vloži zaradi kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, te uredbe ali
         kateregakoli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil.

      3.      [Sodišče prve stopnje] je pristojno za razveljavitev ali spremembo izpodbijane odločbe.“
      9        Uredba Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303,
         str. 1) v pravilu 13(1) navaja podatke, ki jih mora vsebovati zahteva za spremembo prijave, vložene na podlagi člena 44 omenjene
         uredbe.

       Dejansko stanje
      10      Tožeča stranka je 11. junija 1998 v UUNT vložila zahtevo za registracijo besednega znaka „TRAVATAN“ kot znamke Skupnosti za
         „farmacevtske pripravke za oči“. Proizvodi, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razred 5 v smislu Nicejskega
         aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil spremenjen
         in dopolnjen (v nadaljevanju: Nicejski aranžma), in sicer so to „[f]armacevtski in veterinarski proizvodi; sanitarni proizvodi
         za medicinske namene; dietetske snovi za medicinsko uporabo, hrana za dojenčke; obliži, obvezilni material; snovi za plombiranje
         zob in za zobne odtise; dezinfekcijska sredstva; pripravki za uničevanje škodljivcev; herbicidi in pesticidi“.

      11      Biofarma SA (v nadaljevanju: Biofarma) je 22. junija 1999 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 vložila ugovor zoper registracijo
         te znamke Skupnosti. Ta ugovor je bil utemeljen na obstoju nacionalne besedne znamke TRIVASTAN (v nadaljevanju: prejšnja znamka),
         ki je bila 27. januarja 1986 registrirana v Italiji, in na vseh proizvodih, ki jih pokriva ta znamka, kamor spadajo „[f]armacevtski,
         veterinarski in sanitarni proizvodi; dietetske snovi za medicinsko uporabo; obliži, obvezilni material; snovi za plombiranje
         zob in za zobne odtise; dezinfekcijska sredstva; pripravki za uničevanje škodljivcev“ iz razreda 5. Ta ugovor je bil vložen
         zoper vse proizvode, na katere se nanaša zahteva za registracijo izpodbijane znamke Skupnosti.

      12      Družba Biofarma je 28. julija 2000, potem ko je bila pozvana, da predloži dokaze o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke
         v Italiji, UUNT v ta namen posredovala določeno število dokumentov.

      13      Ugovoru, ki ga je vložila družba Biofarma, je bilo 26. septembra 2001 ugodeno z odločbo oddelka za ugovore UUNT, ki je menil,
         da je bila uporaba prejšnje znamke dokazana za določen farmacevtski proizvod, in sicer za „periferni vazodilatator za zdravljenje
         perifernih cerebralno-vaskularnih težav in vaskularnih motenj vida in sluha“. Navedeni oddelek za ugovore je zato zavrnil
         registracijo besednega znaka „TRAVATAN“ kot znamke Skupnosti, ker naj bi v Italiji obstajala verjetnost zmede, vključno z
         verjetnostjo povezovanja s prejšnjo znamko, glede na to, da sta bili zadevni znamki vidno in zvočno podobni in da naj bi obstajala
         stopnja podobnosti med zadevnimi proizvodi.

      14      Tožeča stranka je 13. novembra 2001 zoper to odločbo pri tretjemu odboru za pritožbe UUNT vložila pritožbo, ki jo je slednji
         s sporno odločbo zavrnil in s tem potrdil odločbo oddelka za ugovore ter v bistvu sprejel njeno obrazložitev.

       Izpodbijana sodba
      15      Tožeča stranka je v tajništvu Sodišča prve stopnje 17. aprila 2003 vložila tožbo za razveljavitev sporne odločbe. V ta namen
         je navedla dva tožbena razloga, in sicer kršitev člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 in člena 8(1)(b) in (c) iste uredbe.

      16      Sodišče prve stopnje je pred obravnavo teh tožbenih razlogov uvodoma v točkah od 17 do 22 izpodbijane sodbe razsodilo, da
         je treba tožbeni razlog, ki ga je tožeča stranka podala na obravnavi in se nanaša na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 8. julija
         2004 v zadevi MFE Marienfelde proti UUNT – Vétoquinol (HIPOVITON) (T-334/01, ZOdl., str. II-2787), v skladu s katerim potrebni
         pogoji resne in dejanske uporabe prejšnje znamke niso bili izpolnjeni, zlasti zaradi majhnega obsega prodaje te znamke, zavreči
         kot nedopustnega. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje, potem ko je opozorilo na člen 48(2), prvi pododstavek, svojega Poslovnika,
         ugotovilo, prvič, da tožeča stranka odboru za pritožbe v tožbi ni očitala, da je kršil člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94
         zaradi tega, ker navedeni pogoji niso bili izpolnjeni, temveč le zaradi tega, ker z dokazom resne in dejanske uporabe, ki
         ga je predložila družba Biofarma, ni bilo izkazano, da se je prejšnja znamka dejansko uporabljala za proizvode za oči, in
         drugič, da navedena tožeča stranka nikakor ni dokazala obstoja novih dejanskih ali pravnih vprašanj v smislu navedenega člena
         48.

      17      Sodišče prve stopnje je v točki 23 izpodbijane sodbe dodalo, da „v vsakem primeru“, tudi če bi bilo treba razlog obravnavati
         kot trditev, povezano s prvim tožbenim razlogom iz zahtevka, preizkus, ki ga opravlja v okviru obravnave zakonitosti sporne
         odločbe, ne more iti preko dejanskega in pravnega okvira spora, kot je bil predložen pred odborom za pritožbe. Vendar je Sodišče
         prve stopnje v točki 24 te sodbe ugotovilo, da tožeča stranka v postopku pred UUNT ni nasprotovala dejstvu, da je dokaz, ki
         ga je predložila družba Biofarma, prikazoval resno in dejansko uporabo prejšnje znamke za določeni proizvod, ker je tožeča
         stranka pred oddelkom za ugovore celo izjavila, da je „upoštevala predložene dokumente v dokaz uporabe znamke TRIVASTAN v
         Italiji“ in se je odločila, da „na tej točki ne bo ugovarjala“. Sodišče prve stopnje je zato v točki 25 navedene sodbe odločilo,
         da je mogoče trditve tožeče stranke le zavrniti.

      18      Sodišče prve stopnje je nato v točkah od 29 do 33 izpodbijane sodbe zavrnilo prvi tožbeni razlog, ki ga je navedla tožeča
         stranka, ker je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da je dokaz, ki ga je predložila družba Biofarma, prikazoval resno in
         dejansko uporabo prejšnje znamke. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem v točkah 30 in 31 navedene sodbe v bistvu ugotovilo,
         da bi bilo, če je ena od terapevtskih indikacij zdravila, ki se nanaša na znamko TRIVASTAN, zdravljenje vaskularnih motenj
         vida in je bilo dokazano, da se je zdravilo prodajalo več let, odveč zahtevati dokaz, da so pacienti, ki so imeli vaskularne
         motnje vida, zdravilo dejansko jemali.

      19      Sodišče prve stopnje je glede drugega tožbenega razloga, potem ko je v točkah od 45 do 47 izpodbijane sodbe opozorilo na uporabne
         določbe in sodno prakso na področju verjetnosti zmede s prejšnjo znamko, v točkah 48 in 49 te sodbe navedlo:

      „48      V tej zadevi je znamka TRIVASTAN registrirana v Italiji, ki torej pomeni ozemlje, upoštevno za namen uporabe člena 8(1)(b)
         Uredbe št. 40/94.

      49      Ugotovljeno je, da so zadevni proizvodi zdravila, za katera se pred prodajo končnim potrošnikom v lekarnah zahteva zdravniški
         recept. Tako upoštevna javnost ni sestavljena le iz končnih potrošnikov, ampak tudi iz strokovnjakov, to je zdravnikov, ki
         predpišejo zdravilo, in farmacevtov, ki predpisano zdravilo prodajo.“

      20      Sodišče prve stopnje je zato v točki 50 izpodbijane sodbe menilo, da je na podlagi navedenega treba narediti primerjavo zadevnih
         proizvodov in spornih znakov.

      21      Prvič, Sodišče prve stopnje je v zvezi s primerjavo teh proizvodov v točkah od 51 do 53 izpodbijane sodbe uvodoma zavrnilo
         zožitev seznama zahtevanih proizvodov, ki ga je opravila tožeča stranka, pri čemer je v točki 53 te sodbe ugotovilo, da tožeča
         stranka v tem smislu ni predložila zahtevka za spremembo zahteve za registracijo znamke v skladu s členom 44 Uredbe št. 40/94
         in pravilom 13 Uredbe št. 2868/95.

      22      Sodišče prve stopnje je tako v točki 55 te sodbe menilo, da so proizvodi, ki jih je treba primerjati, „farmacevtski pripravki
         za oči“ in „periferni vazodilatator za zdravljenje perifernih cerebralno-vaskularnih težav in vaskularnih motenj vida in sluha“.

      23      Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem v točki 57 izpodbijane sodbe najprej opozorilo, da so ti proizvodi po naravi enaki (farmacevtski
         proizvodi), imajo enak namen (zdravljenje očesnih motenj vaskularnega ali drugačnega izvora), so naslovljeni na iste potrošnike
         (strokovnjake, vključno z zdravniki in farmacevti, in dejanske končne potrošnike, torej bolnike z motnjami oči) in uporabljajo
         iste distribucijske poti (ponavadi lekarne) in so lahko dopolnilnega značaja. Iz tega je sklepalo, da jih lahko brez dvoma
         proizvajajo in prodajajo isti gospodarski subjekti.

      24      Sodišče prve stopnje je nato v točki 58 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev tožeče stranke, da si proizvoda nista podobna,
         ker je proizvod družbe Biofarma tableta, ki se jemlje oralno, medtem ko je proizvod tožeče stranke v obliki kapljic za oči.
         Po mnenju Sodišča prve stopnje namreč ta razlika v načinu, kako se jemlje zdravilo, v tem primeru ne prevlada nad tem, da
         imata proizvoda skupno naravo in namen.

      25      Nazadnje, Sodišče prve stopnje je v točkah 59 in 60 izpodbijane sodbe trditev tožeče stranke, da njeno zdravilo predpiše specialist
         oftalomolog, medtem ko zdravilo družbe Biofarma predpiše zdravnik specialist na področju vaskularnih težav, zavrnilo kot neupoštevno.

      26      Drugič, glede primerjave zadevnih znakov je Sodišče prve stopnje v točki 66 izpodbijane sodbe najprej razsodilo, da se odbor
         za pritožbe pri ugotovitvi, da sta si znaka vidno podobna, ni motil. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje v točki 65 te sodbe
         navedlo:

      „65      […] Odbor za pritožbe je pravilno ugotovil, da sta bila na videz znaka približno enake dolžine in sta imela skupnih sedem
         črk, t, r, v, a, t, a in n, v istem zaporedju. Ustrezno je tudi navedel, da se znaka začenjata z istima črkama t in r in imata
         enako končnico tan. Treba je upoštevati, da dejstvo, da prvi dve črki ne sestavljata v celoti prvega zloga, ni pomembno, ko
         se, v tej zadevi, znaka primerjata vidno. Zato je treba ugotoviti, da je celotni vtis, ki ga ustvarja vidna primerjava, da
         sta si znaka podobna. Odbor za pritožbe je pravilno ugotovil, da razlike med zadevnimi znaki, in sicer dejstvo, da je tretja
         črka vsakega znaka različna (samoglasnika i in a) in prisotnost dodatne črke v prejšnji znamki (soglasnik s), ne moreta zmanjšati
         tega vtisa, saj navedena elementa vidno nista tako zelo zaznavna.“

      27      Sodišče prve stopnje je nato v točki 70 izpodbijane sodbe menilo, da se odbor za pritožbe pri ugotovitvi, da sta si sporna
         znaka zvočno podobna, ni motil. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje v točki 69 te sodbe navedlo, da:

      „69      […] sta oba znaka sestavljena iz besed z enako zvočno dolžino, enakim začetnim zvenom (tr), enakim končnim zvenom (tan), precej
         podobnima srednjima zvenoma (va – vas) in enakim ritmom, saj je večina fonemov enakih in se pojavijo v istem zaporedju. Treba
         je upoštevati, da toliko skupnih elementov italijanskemu potrošniku onemogoča, da bi jasno zaznal majhne razlike med tema
         znakoma, ki lahko pri njem povzročijo določeno zmedo.“

      28      Nazadnje, Sodišče prve stopnje je v točki 74 izpodbijane sodbe razsodilo, da med zadevnima znakoma ne obstaja pojmovna podobnost.

      29      V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje v točkah 75, 76 in 80 navedene sodbe menilo, da je glede na znatno podobnost zadevnih
         proizvodov ter vidno in zvočno podobnost zadevnih znakov obstajala verjetnost zmede med tema znakoma, ker bi javnost utegnila
         misliti, da zadevni proizvodi izhajajo iz istega podjetja ali, kot je lahko primer, iz ekonomsko povezanih podjetij. Zato
         je zavrnilo drugi tožbeni razlog tožeče stranke in s tem tožbo v celoti.

       Predlogi strank
      30      Pritožnica v okviru pritožbe Sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano sodbo razveljavi;
      –        glede na okoliščine primera zadevo vrne v odločanje Sodišču prve stopnje, in
      –        UUNT in/ali družbi Biofarma naloži plačilo stroškov.
      31      UUNT Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in pritožnici naloži plačilo stroškov.

      32      Družba Biofarma, ki ni vložila odgovora na tožbo, ampak je bila prisotna na obravnavi, se strinja z utemeljitvijo, ki jo je
         navedel UUNT.

       Pritožba
      33      Pritožnica v utemeljitev predlogov, ki se nanašajo na razveljavitev izpodbijane sodbe, navaja pritožbeni razlog dopustnosti
         tožbenega razloga kršitve člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 ter pritožbeni razlog kršitve člena 8(1)(b) iste uredbe.

       Prvi pritožbeni razlog dopustnosti tožbenega razloga kršitve člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      34      Pritožnica trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno ugotovilo, da je tožbeni razlog kršitve člena 43(2) in(3) Uredbe št. 40/94
         v zvezi s spoštovanjem zahtev, potrebnih za to, da bi se prejšnjo znamko obravnavalo, kot da je bila predmet resne in dejanske
         uporabe, nedopusten zaradi tega, ker naj bi bil nov. Ker je pri UUNT prerekala okvir, v katerem se je uporabljala prejšnja
         znamka, in sicer dejstvo, da se je ta znamka v Italiji dejansko uporabljala za proizvod za oči, zatrjuje, da bi se ji moralo
         dovoliti, da Sodišču prve stopnje v okviru tega tožbenega razloga predloži dodatne predloge.

      35      Pritožnica v vsakem primeru meni, da navedeni tožbeni razlog temelji na pravnih vprašanjih, ki so bila postavljena med postopkom,
         in sicer v zgoraj navedeni sodbi MFE Marienfelde proti UUNT – Vétoquinol (HIPOVITON). V točki 35 te sodbe, ki je bila izdana
         po vložitvi tožbe, na podlagi katere je bila izdana izpodbijana sodba, naj bi namreč Sodišče prve stopnje s tem, da je razsodilo,
         da je treba glede na obseg uporabe prejšnje znamke upoštevati zlasti obseg prodaje celotne uporabe, trajanje obdobja uporabe
         ter pogostost te uporabe, podalo novo razlago prava, kot izhaja iz sodbe Ansul (sodba z dne 11. marca 2003 v zadevi C-40/01,
         Recueil, str. I-2439).

      36      Pritožnica dalje trdi, da je Sodišče prve stopnje v točkah od 23 do 25 izpodbijane sodbe prav tako napačno uporabilo pravo,
         s tem da je razsodilo, da bi se moral zadevni tožbeni razlog, celo če bi bil dopusten, omejiti na nadzor zakonitosti odločbe
         odbora za pritožbe na podlagi dejanskega in pravnega stanja, s katerim je bil seznanjen odbor za pritožbe. Če bi bila ta utemeljitev
         točna, izpodbijane odločbe odbora za pritožbe ne bi bilo mogoče razveljaviti, tudi če bi bila očitno napačna glede na zadnjo
         razlago prava s strani Sodišča prve stopnje oziroma Sodišča.

      37      UUNT meni, da trditev tožeče stranke, da uporaba znamke ni bila resna in dejanska, pomeni nov tožbeni razlog, ker je tožeča
         stranka s prvotnim tožbenim razlogom, ki ga je navajala pri odboru za pritožbe, trdila le, da ni bilo dokazano, da se je prejšnja
         znamka uporabljala za proizvod s posebnimi terapevtskimi učinki, in sicer zdravilnimi učinki na oči, pri čemer ni izpodbijala
         resne in dejanske narave te uporabe. Ta nova trditev naj bi ob kršitvi člena 135(4) Poslovnika Sodišča prve stopnje, spremenila
         predmet spora, kot je bil predložen odboru za pritožbe, saj naj bi skušala doseči ponovno preučitev sporne odločbe o vprašanjih,
         ki se v tej odločbi niso obravnavala.

       Presoja Sodišča
      38      Ker pritožnica v okviru prvega dela trditev, ki jih navaja v okviru tega pritožbenega razloga, Sodišču prve stopnje očita,
         da je napačno presodilo obseg člena 48(2), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča prve stopnje, je treba spomniti, da v skladu
         s to določbo navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin,
         ki so se pojavile med postopkom.

      39      V tem primeru iz točk od 17 do 22 izpodbijane sodbe izhaja, da je Sodišče prve stopnje menilo, da je treba tožbeni razlog,
         ki ga je tožeča stranka predložila na obravnavi, v skladu s katerim zahteve, potrebne za to, da bi se prejšnjo znamko obravnavalo,
         kot da je bila predmet resne in dejanske uporabe, niso bile izpolnjene zlasti zaradi majhnega obsega prodaje navedene znamke,
         ob pomanjkanju novih dejanskih in pravnih okoliščin zavreči kot nedopustnega, ker je pomenil nov tožbeni razlog v smislu navedene
         določbe Poslovnika Sodišča prve stopnje. Tožeča stranka odboru za pritožbe v tožbi namreč ni očitala, da je kršil člen 43(2)
         in (3) Uredbe št. 40/94 zaradi tega, ker navedene zahteve niso bile izpolnjene, ampak zgolj zaradi tega, ker dokaz resne in
         dejanske uporabe proizvoda, ki ga je predložila družba Biofarma, ni prikazal, da se je prejšnja znamka dejansko uporabljala
         za proizvode za oči.

      40      Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 20 sklepnih predlogov, je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje pri presoji
         napačno uporabilo pravo. Trditev, da zahteve, potrebne za to, da bi se prejšnjo znamko obravnavalo, kot da je bila predmet
         resne in dejanske uporabe, niso bile izpolnjene, logično sodi v okvir tožbenega razloga pomanjkanja dokaza take resne in dejanske
         uporabe za proizvode za oči. Ta trditev se poleg tega, da je utemeljena na kršitvi iste določbe Uredbe št. 40/94 kot trditev,
         navedena v tem pritožbenem razlogu, tako kot navedeni tožbeni razlog nanaša na prerekanje gospodarskega izkoriščanja prejšnje
         znamke. Zato pomeni razširitev tožbenega razloga, ki jo je treba šteti za dopustno (sodbi z dne 19. maja 1983 v zadevi Verros
         proti Parlamentu, 306/81, Recueil, str. 1755, točka 9, in z dne 15. decembra 2005 v zadevi Italija proti Komisiji, C-66/02,
         ZOdl., str. I-10901, točka 86).

      41      Vendar napačna uporaba prava v točkah od 17 do 22 izpodbijane sodbe ni takšna, da bi privedla do njene razveljavitve, zato
         je treba trditve, ki jih v zvezi s tem navaja tožeča stranka, zavrniti kot brezpredmetne. Sodišče prve stopnje je zavrnitev
         utemeljitev glede zahtev, potrebnih za to, da bi se prejšnjo znamko obravnavalo, kot da je bila predmet resne in dejanske
         uporabe, pravno zadostno utemeljilo na drugih razlogih, sprejetih v navedeni sodbi (glej v tem smislu sodbi z dne 29. aprila
         2004 v zadevi Komisija proti CAS Succhi di Frutta, C-496/99 P, Recueil, str. I-3801, točka 68, in z dne 21. oktobra 2004 v
         zadevi KWS Saat proti UUNT, C-447/02 P, ZOdl., str. I-10107, točke od 46 do 51).

      42      V zvezi s tem iz točk od 23 do 25 izpodbijane sodbe, ki se začnejo z izrazom „v vsakem primeru“ in so predmet drugega dela
         trditev, ki jih pritožnica navaja v okviru tega pritožbenega razloga, izhaja, da je Sodišče prve stopnje menilo, da bi bilo
         treba utemeljitev glede zahtev, potrebnih za to, da bi se prejšnjo znamko obravnavalo, kot da je bila predmet resne in dejanske
         uporabe, čeprav bi se zanjo štelo, kot da spada k tožbenemu razlogu iz tožbe, v vsakem primeru zavrniti iz drugega razloga,
         in sicer tega, da nadzor, ki ga opravlja Sodišče prve stopnje, pri čemer je namen tožbe pred tem sodiščem nadzor zakonitosti
         sporne odločbe, ne sme iti preko dejanskega in pravnega okvira spora, kot je bil predložen odboru za pritožbe. Vendar je Sodišče
         prve stopnje v točki 24 navedene sodbe v okviru neodvisne presoje dejstev, pri čemer se to v okviru te pritožbe ni izpodbijalo,
         ugotovilo, da je tožeča stranka v postopku pred UUNT izrecno navedla, da ne prereka dejstva, da je dokaz, ki ga je predložila
         družba Biofarma, prikazal resno in dejansko uporabo prejšnje znamke za določen proizvod.

      43      Sodišče prve stopnje je v nasprotju s trditvijo tožeče stranke sporno trditev iz tega drugega razloga zavrnilo kot nedopustno.
         Tožeča stranka namreč pri Sodišču prve stopnje ne more spremeniti predmeta spora, kot izhaja iz zahtev in trditev, ki sta
         jih navedla omenjena stranka in vlagatelj ugovora pri UUNT (glej v tem smislu sodbo z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Vedial
         proti UUNT, C-106/03 P, ZOdl., str. I-9573, točka 26, in zgoraj navedeno sodbo KWS Saat proti UUNT, točka 58).

      44      Prvič, iz člena 63 Uredbe št. 40/94 izhaja, da sta razveljavitev in preoblikovanje odločbe odborov za pritožbe mogoča le v
         primeru kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe ES, Uredbe št. 40/94 ali kateregakoli
         drugega pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil. Zato nadzor, ki ga glede te odločbe izvaja
         sodišče Skupnosti, ne sme preseči preverjanja zakonitosti te odločbe in ni namenjen ponovnemu preverjanju dejstev, ki so jih
         presojale instance UUNT, pri čemer se zahteva da te upoštevajo nove dejanske okoliščine, ki so jim predložene (glej v tem
         smislu sodbi z dne 18. julija 2006 v zadevi Rossi proti UUNT, C-214/05 P, ZOdl., str. I‑7057, točka 50, in z dne 13. marca
         2007 v zadevi UUNT proti Kaul, C-29/05 P, ZOdl., str. I-2213, točka 54).

      45      Drugič, iz člena 135(4) Poslovnika Sodišča prve stopnje izhaja, da stranke v postopku pred tem sodiščem ne morejo spremeniti
         predmeta postopka, kot je bil opredeljen pred odborom za pritožbe.

      46      Zato je lahko Sodišče prve stopnje, ki je neodvisno ugotovilo, da se je tožeča stranka pred UUNT izrecno odpovedala prerekanju
         dejstva, da je prejšnja znamka izpolnjevala zahteve, potrebne za to, da bi se jo obravnavalo, kot da je bila predmet resne
         in dejanske uporabe, ne da bi napačno uporabilo pravo, ugotovilo nedopustnost sporne trditve, ki mu je bila prvič predložena
         na obravnavi.

      47      Iz tega izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot delno brezpredmetnega in delno neutemeljenega.

       Drugi pritožbeni razlog kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
       Prvi del, ki se nanaša na opredelitev upoštevne javnosti
      –       Trditve strank
      48      Pritožnica v okviru prvega dela drugega pritožbenega razloga trdi, da je Sodišče prve stopnje v točki 49 izpodbijane sodbe
         napačno uporabilo pravo pri razlagi pojma „javnost“, ker ni ugotovilo, da končni potrošniki nimajo možnosti izbire pri nakupu
         proizvoda, ki jim ga predpiše zdravnik. To dejstvo naj bi namreč pomenilo, da naj znamka proizvoda pri prodaji končnemu potrošniku
         ne bi imela vloge zagotavljanja istovetnosti tega proizvoda, s tem da bi potrošniku omogočila razlikovati navedeni proizvod
         od tistih, ki izvirajo od drugod. Zato naj končni potrošnik ne bi bil izpostavljen verjetnosti zmede. Temu pristopu naj bi
         sledil odbor za pritožbe ter sodišča Skupnosti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Alcon proti UUNT –
         Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Recueil, str. II-411, točka 42, ki jo je v zvezi s tem potrdilo Sodišče v sklepu
         z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Alcon proti UUNT, C-192/03 P, ZOdl., str. I-8993, točka 30).

      49      Iz tega izhaja, da bi Sodišče prve stopnje moralo omejiti opredelitev javnosti zgolj na strokovnjake s področja medicine,
         in sicer zdravnike in farmacevte, ter da končnih potrošnikov ne bi bilo treba upoštevati za presojo verjetnosti zmede.

      50      UUNT trdi, da se verjetnost zmede ne omejuje na primere neposredne zmede, v katerih se proizvod, ki se nanaša na določeno
         znamko, zamenjuje z drugim proizvodom, ki ima znamko konkurenta. Ker je bistvena vloga znamke Skupnosti, da služi prikazu
         porekla proizvoda, naj bi zadoščalo, da upoštevna javnost dvema proizvodoma, ki imata enaki ali podobni znamki, pripisuje
         isto poreklo. Vendar bi lahko bolniki zadevnim proizvodom pripisali isto poreklo, čeprav je njihova izbira pri nakupu usmerjena
         in čeprav do stika z obema zadevnima znamkama prihaja v različnih trenutkih med ločenimi nakupi. Nasprotne odločbe, ki jih
         sprejemajo odbori za pritožbe, naj za sodišča Skupnosti ne bi bile zavezujoče. Sodbe, ki jih je navedla pritožnica, pa naj
         bi se nanašale na druge določbe Uredbe št. 40/94, in sicer na člena 7(1)(d) in 50(1)(a).

      –       Presoja Sodišča
      51      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 je treba obstoj verjetnosti zmede, ki izhaja iz podobnosti med znamko, katere registracija
         se zahteva, in prejšnjo znamko na eni strani ter med proizvodi ali storitvami, ki jih te znamke označujejo, na drugi strani,
         presoditi glede na javnost na ozemlju, na katerem je zaščitena prejšnja znamka.

      52      V tem primeru je Sodišče prve stopnje, potem ko je v točki 48 izpodbijane sodbe ugotovilo, da ker je bila prejšnja znamka
         registrirana v Italiji, ozemlje te države članice pomeni upoštevno ozemlje za namen uporabe te določbe iz navedenega člena
         8, v točki 49 navedene sodbe presodilo, da upoštevno javnost, ker ni sporno, da so zadevni proizvodi zdravila, za katera se
         pred njihovo prodajo potrošnikom v lekarnah zahteva zdravniški recept, sestavljajo hkrati končni potrošniki in strokovnjaki
         s področja medicine, to je zdravniki, ki predpišejo zdravilo, ter farmacevti, ki predpisano zdravilo prodajo.

      53      V skladu s sodno prakso je bistvena naloga znamke, da končnemu potrošniku ali uporabniku zagotavlja istovetnost izvora proizvoda
         ali storitve, označene z znamko, in mu dopusti, da ta proizvod ali storitev brez možnosti zmede razlikuje od tistih drugega
         izvora (glej zlasti sodbi z dne 18. junija 2002 v zadevi Philips, C-299/99, Recueil, str. I-5475, točka 30, in z dne 15. septembra
         2005 v zadevi BioID proti UUNT, C-37/03 P, ZOdl., str. I-7975, točka 27).

      54      Da bi lahko znamka imela vlogo bistvenega elementa sistema neizkrivljene konkurence, ki ga želi vzpostaviti Pogodba, mora
         jamčiti, da so bili vsi proizvodi oziroma storitve, ki jih označuje, proizvedeni pod nadzorom enega samega podjetja, ki je
         odgovorno za njihovo kakovost (glej v tem smislu sodbo z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507,
         točka 28).

      55      Zato obstaja verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ko javnost lahko verjame, da zadevni proizvodi ali
         storitve izhajajo iz istega podjetja ali glede na okoliščine primera iz ekonomsko povezanih podjetij (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Canon, točka 29, in sodbo z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819,
         točka 17).

      56      V tem primeru je Sodišče prve stopnje ob upoštevanju te sodne prakse pravilno menilo, čemur sicer ni nasprotovala nobena stranka
         v postopku obravnavane pritožbe, da je treba zadevne strokovnjake s področja medicine vključiti v upoštevno javnost za namen
         uporabe člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker je vloga izvora znamke pomembna tudi za posrednike, ki tržijo proizvod, ker prispeva
         k opredelitvi njihovega obnašanja na trgu (glej v tem smislu sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Björnekulla Fruktindustrier,
         C-371/02, Recueil, str. I-5791, točki 23 in 25).

      57      Vendar dejstvo, da posredniki, kot so strokovnjaki s področja medicine, lahko vplivajo na izbiro končnih potrošnikov ali jo
         celo določajo, v nasprotju s trditvijo pritožnice samo po sebi ne izključuje verjetnosti zmede pri navedenih potrošnikih glede
         izvora zadevnih proizvodov.

      58      Ker je Sodišče prve stopnje v točki 49 izpodbijane sodbe v okviru neodvisne presoje dejstev ugotovilo, da se zadevni proizvodi
         prodajajo v lekarnah končnim potrošnikom, je lahko pravilno sklepalo, da čeprav na izbiro teh proizvodov vplivajo posredniki
         ali jo celo določajo, taka verjetnost zmede obstaja tudi za navedene potrošnike, ker naj bi bili ti soočeni s temi proizvodi,
         čeprav se nakupi opravljajo v različnih trenutkih za vsakega izmed navedenih proizvodov posamezno.

      59      Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da ima zaznava znamk, ki jo ima povprečni potrošnik razreda zadevnih proizvodov in
         storitev, odločilno vlogo pri splošni presoji verjetnosti zmede (zgoraj navedena sodba Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 25,
         in sodba z dne 12. januarja 2006 v zadevi Ruiz-Picasso in drugi proti UUNT, C-361/04 P, ZOdl., str. I-643, točka 38).

      60      Poleg tega je Sodišče že odločilo, da ima povprečni potrošnik le redko možnost neposredne primerjave različnih znakov in mora
         zaupati njihovim nepopolnim podobam, ki jih je ohranil v spominu (zgoraj navedena sodba Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 26,
         in sodba z dne 23. septembra 2004 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, C-107/03 P, neobjavljena v ZOdl., točka 44).

      61      Poleg tega, ker ni sporno, da je namen vsakega trženja zadevnih proizvodov, da jih končni potrošniki kupijo, je lahko Sodišče
         prve stopnje pravilno menilo, da mora biti vloga, ki jo imajo posredniki, tudi če so strokovnjaki s področja medicine, katerih
         predhodno posredovanje je potrebno za prodajo navedenih proizvodov končnim potrošnikom, delno uravnotežena s povečano stopnjo
         pozornosti, ki naj bi jo pokazali ti potrošniki, glede na dejstvo, da so zadevni proizvodi, ki se predpisujejo, farmacevtski
         proizvodi, in s tem s sposobnostjo navedenih potrošnikov, da te strokovnjake pripravijo do tega, da upoštevajo njihovo zaznavo
         zadevne znamke in zlasti njihove zahteve ali želje.

      62      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že odločilo, da če so proizvodi ali storitve, za katere je bila vložena zahteva
         za registracijo, namenjeni vsem potrošnikom, je treba izhajati iz tega, da je upoštevna javnost sestavljena iz običajno osveščenih
         ter razumno pozornih in preudarnih povprečnih potrošnikov, (sodbi z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Procter & Gamble
         proti UUNT, C-473/01 P in C-474/01 P, Recueil, str. I-5173, točka 33, in z dne 16. septembra 2004 v zadevi SAT.1 proti UUNT,
         C-329/02 P, ZOdl., str. I-8317, točka 24).

      63      Iz navedenega izhaja, da Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, s tem da je končne potrošnike vključilo v upoštevno
         javnost za namen uporabe člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      64      Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s trditvami pritožnice, ki jih je navedla na podlagi določenih odločb odborov za pritožbe
         ali sodišč Skupnosti.

      65      Odločbe odborov za pritožbe o registraciji znaka kot znamke Skupnosti v skladu z Uredbo št. 40/94 se namreč sprejemajo na
         podlagi izvrševanja vezane pristojnosti in ne pravice do prostega preudarka. Zato je treba zakonitost odločb odborov za pritožbe
         presojati zgolj na podlagi te uredbe, kot jo razlaga sodišče Skupnosti, in ne na podlagi njihove predhodne prakse odločanja
         (zgoraj navedena sodba BioID proti UUNT, točka 47, in sodba z dne 12. januarja 2006 v zadevi Deutsche SiSi-Werke proti UUNT,
         C-173/04 P, ZOdl., str. I-551, točka 48).

      66      Glede zadeve, v kateri sta bila izrečena zgoraj navedena sodba Sodišča prve stopnje Alcon proti UUNT – Dr. Robert Winzer Pharma
         (BSS) in zgoraj navedeni sklep Sodišča Alcon proti UUNT, na katera se v utemeljitev svoje trditve sklicuje pritožnica, zadošča
         ugotovitev, da se je ta zadeva nanašala na zahtevo za registracijo znamke, vendar ne glede proizvodov, ki se prodajajo končnim
         potrošnikom v lekarnah, ampak glede „farmacevtskih pripravkov za oči; sterilnih raztopin za očesno kirurgijo“, v zvezi s katerimi
         je Sodišče prve stopnje lahko odločilo, pri čemer ni napačno uporabilo prava, da bi se morala običajna narava zadevne znamke
         presojati z vidika javnosti, ki je specializirana na področju zdravstva, kateri je namenjena, in sicer oftalmologom in očesnim
         kirurgom, ki svojo dejavnost opravljajo v Evropski uniji.

      67      Zato je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljenega.

       Drugi del, ki se nanaša na podobnost proizvodov
      –       Trditve strank
      68      Pritožnica trdi, da Sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo prava, ker od družbe Biofarma ni zahtevalo, naj predloži dokaze
         o domnevni podobnosti, ki naj bi obstajala med zadevnimi proizvodi. Sodišče prve stopnje naj poleg tega ne bi upoštevalo oziroma
         naj ne bi dovolj upoštevalo upoštevnih dejavnikov glede teh proizvodov, zlasti njihove narave in oblike ter vloge strokovnjakov
         s področja medicine, ki predpisujejo in izdajajo navedene proizvode.

      69      UUNT opozarja, da je pojem podobnosti proizvodov pravno vprašanje, ki ga morajo njegovi organi preučiti po uradni dolžnosti.
         Glede zahteve po upoštevanju oblike proizvodov UUNT meni, da ta element ni upošteven, razen če je ta oblika uporabe določena
         v oznaki proizvodov v zahtevi za registracijo, kar v tem primeru ne drži. Oblika naj bi bila namreč le dejavnik trženja, ki
         ne spada na področje znamke, katere registracija se zahteva, in naj bi se skozi čas spreminjala. Ista ugotovitev naj bi veljala
         za dejstvo, da se proizvodi prodajajo na recept, ker je to dejstvo prav tako dejavnik, ki ne spada na področje proizvodov
         iz seznama, na katerega se nanaša zahteva za registracijo zadevne znamke Skupnosti.

      –       Presoja Sodišča
      70      Takoj je treba kot nedopustno zavrniti trditev, s katero pritožnica s sklicevanjem na stopnjo dokaza, ki bi jo bilo treba
         zahtevati od družbe Biofarma, v resnici izpodbija povsem dejansko presojo Sodišča prve stopnje iz točk od 57 do 60 izpodbijane
         sodbe, ki je slednje vodila k temu, da je v točki 61 navedene sodbe odločilo, da odbor za pritožbe ni storil napake pri ugotovitvi,
         da obstaja visoka stopnja podobnosti med zadevnima proizvodoma.

      71      Pritožnica namreč ne more prisiliti Sodišča, da presojo Sodišča prve stopnje v zvezi s tem nadomesti s svojo lastno presojo.
         V skladu z ustaljeno sodno prakso iz člena 225 ES in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča izhaja, da je pritožba omejena
         na pravna vprašanja. Sodišče prve stopnje je zato edino pristojno, da ugotovi in presodi upoštevna dejstva in da presodi dokaze.
         Presoja teh dejstev in dokazov, razen ob njihovem izkrivljanju, torej ne pomeni pravnega vprašanja, ki bi bilo kot tako predmet
         nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej sodbo z dne 23. marca 2006 v zadevi Mülhens proti UUNT, C-206/04 P, ZOdl,. str. I-2717,
         točka 41, in zgoraj navedeno sodbo Rossi proti UUNT, točka 26).

      72      Glede trditve, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo upoštevnih meril za presojo podobnosti zadevnih proizvodov, je treba
         opozoriti, da se morajo v skladu s sodno prakso za presojo take podobnosti upoštevati vsi upoštevni dejavniki, ki označujejo
         obstoječe razmerje med temi proizvodi. Ti dejavniki vključujejo zlasti naravo, namen, uporabo in konkurenčni oziroma dopolnilni
         značaj teh proizvodov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Canon, točka 23).

      73      V tem primeru je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje v skladu s to sodno prakso glede na to, da je v točki 61 izpodbijane
         sodbe ugotovilo, da odbor za pritožbe ni storil napake pri ugotovitvi obstoja visoke stopnje podobnosti med zadevnimi proizvodi,
         v točki 57 izpodbijane sodbe pravilno preučilo njihovo naravo, cilj, namen, način trženja ter njihov konkurenčni oziroma dopolnilni
         značaj. Zato pritožnica Sodišču prve stopnje napačno očita, da ni upoštevalo upoštevnih dejavnikov za presojo podobnosti teh
         proizvodov.

      74      Glede tega, da pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da ni pravilno upoštevalo merila glede oblike zadevnih proizvodov, je
         prav tako treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje v točki 58 izpodbijane sodbe obravnavalo uporabo tega merila za namen
         presoje podobnosti navedenih proizvodov. Vendar je menilo, da razlika, ki obstaja v načinu doziranja zadevnih zdravil, v tem
         primeru ne more prevladati nad skupno naravo in namenom teh dveh proizvodov.

      75      Pritožnica skuša s tem, da Sodišču prve stopnje očita, da ni pravilno upoštevalo merila glede oblike zadevnih proizvodov,
         od Sodišča dejansko doseči, da presojo Sodišča prve stopnje glede zadnjega vprašanja nadomesti s svojo lastno presojo dejstev.
         Ker se pritožnica ni sklicevala na izkrivljanje dejstev ali dokazov, predloženih Sodišču prve stopnje, je treba trditev glede
         tega v skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno v točki 71 te sodbe, zavrniti kot nedopustno.

      76      Nazadnje, glede tega, da pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da ni upoštevalo dejstva, da strokovnjaki s področja medicine
         zadevne proizvode izdajajo zgolj na podlagi recepta, je treba to trditev zavrniti kot neutemeljeno iz istih razlogov, kot
         so bili navedeni v točkah od 51 do 63 te sodbe, ker dejansko prereka opredelitev upoštevne javnosti iz izpodbijane sodbe.

      77      Zato je treba drugi del tega pritožbenega razloga zavrniti kot delno nedopustnega in delno neutemeljenega.

       Tretji del, ki se nanaša na podobnost znakov
      –       Trditve strank
      78      Pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da je napačno uporabilo pravo, s tem da je primerjalo zadevne znake, ne da bi pravilno
         opredelilo upoštevno javnost, glede katere bi bilo treba presoditi verjetnost zmede.

      79      Pritožnica glede vidne podobnosti trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno razsodilo, da naj bi splošni vtis, ki so ga ustvarile
         vidne podobnosti, dokazoval, da sta bili zadevni znamki podobni. Čeprav so obstajale podobnosti, pa naj v okviru celovite
         presoje ne bi zadoščale za ugotovitev, da sta si znamki vidno podobni. Vidna primerjava bi se morala opraviti glede na osebo,
         ki spada v upoštevno javnost.

      80      Pritožnica glede zvočne podobnosti trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno razsodilo, da sta bili zadevni znamki podobni
         s tega vidika. Prevladujoče predpone obeh znamk naj bi se namreč jasno razlikovale in se izgovarjale povsem drugače. Poleg
         tega naj dejstvo, da naj bi imel povprečni potrošnik le redko možnost neposredno primerjati različne znamke, v tem primeru
         ne bi bilo upoštevno, ker zadevne proizvode predpisujejo zdravniki specialisti. V vsakem primeru naj se učinku morebitnih
         podobnosti ne bi smelo pripisovati prevelikega pomena, zlasti ob upoštevanju razlike v obliki zadevnih proizvodov in posebnega
         medicinskega konteksta, v katerem se prodajata.

      81      UUNT trdi, da so te različne trditve nedopustne, ker se pritožnica omejuje na prerekanje dejanskih ugotovitev Sodišča prve
         stopnje.

      –       Presoja Sodišča
      82      Trditev, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, s tem da je primerjalo zadevna znaka, ne da bi pravilno opredelilo
         upoštevno javnost, je treba takoj zavrniti kot neutemeljeno iz istih razlogov, kot so navedeni v točkah od 51 do 63 te sodbe,
         ker ta trditev dejansko prereka opredelitev upoštevne javnosti iz izpodbijane sodbe.

      83      Ker pritožnica zatrjuje, da naj zadevna znaka ne bi bila zamenljiva z vidnega in zvočnega vidika, zlasti glede na obliko zadevnih
         proizvodov ter posebni medicinski kontekst, v katerem se slednja prodajata, je treba poudariti, da je Sodišče prve stopnje
         v točkah od 64 do 70 izpodbijane sodbe opravilo povsem dejansko presojo, na podlagi katere je v točkah 75 in 76 navedene sodbe
         ugotovilo obstoj vidne in zvočne podobnosti zadevnih znakov.

      84      Zato je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 71 te sodbe, ker se v tem primeru ni zatrjevalo izkrivljanje dejstev
         in dokazov, predloženih Sodišču prve stopnje, tretji del drugega pritožbenega razloga glede teh vprašanj zavreči kot nedopustnega.

      85      Poleg tega so te trditve, v okviru katerih pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da pri presoji vidne in zvočne podobnosti
         zadevnih znakov ni upoštevalo dejstva, da upoštevna javnost poleg končnih potrošnikov vključuje strokovnjake s področja medicine,
         neločljivo povezane s četrtim delom tega pritožbenega razloga. Zato bodo obravnavane v okviru slednjega.

       Četrti del, ki se nanaša na verjetnost zmede
      –       Trditve strank
      86      Pritožnica zatrjuje, da čeprav je Sodišče prve stopnje menilo, da upoštevno javnost poleg končnih uporabnikov sestavljajo
         farmacevti in zdravniki, tega dejansko ni upoštevalo in je obstoj verjetnosti zmede presodilo zgolj na podlagi zaznave povprečnega
         potrošnika. Oddelek za ugovore pa je v odločbi menil, da je bila verjetnost zmede med zadevnimi proizvodi pri zdravnikih in
         farmacevtih šibka.

      87      UUNT zatrjuje, da so trditve glede tega vprašanja nedopustne, ker ne pomenijo pravnih utemeljitev, s katerimi naj bi pritožnica
         trdila, da je Sodišče prve stopnje podalo napačno razlago člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 ali izkrivilo dejstva.

      –       Presoja Sodišča
      88      Pritožnica v okviru tega dela drugega pritožbenega razloga skuša dokazati, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo,
         ker ni obravnavalo verjetnosti zmede med zadevnima znakoma v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 pri upoštevni javnosti,
         kot je bila opredeljena v izpodbijani sodbi.

      89      Pritožnica v nasprotju s stališčem UUNT izpostavlja pravno vprašanje, ki se nanaša na uporabo prava Skupnosti s strani Sodišča
         prve stopnje, in s tem izpodbija doslednost obrazložitve, ki jo je v okviru uporabe te določbe podalo Sodišče prve stopnje.
         Zato je ta del drugega pritožbenega razloga dopusten.

      90      Glede utemeljenosti tega dela je treba opozoriti, da je Sodišče prve stopnje v točki 48 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je
         v tem primeru upoštevno ozemlje Italija. Poleg tega iz točk od 51 do 63 te sodbe izhaja, da je Sodišče prve stopnje v točki
         49 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da upoštevno javnost sestavljajo hkrati končni potrošniki in nekateri strokovnjaki
         s področja medicine. Iz tega izhaja, da je treba za namen uporabe člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 obstoj verjetnosti zmede
         med zadevnima proizvodoma presoditi, kot je odločilo Sodišče prve stopnje v točki 50 izpodbijane sodbe, glede na njihovo zaznavo
         s strani tako opredeljene javnosti.

      91      Zato je Sodišče prve stopnje v točkah od 62 do 76 izpodbijane sodbe pravilno presodilo obstoj verjetnosti zmede zadevnih znakov
         pri končnih potrošnikih.

      92      Po drugi strani iz izpodbijane sodbe pravno zadostno ne izhaja, da je Sodišče prve stopnje sistematično presodilo obstoj take
         verjetnosti zmede pri zadevnih strokovnjakih s področja medicine.

      93      Sodišče prve stopnje je v točki 65 izpodbijane sodbe na splošno presodilo vidno podobnost med zadevnima znakoma, pri čemer
         ni pojasnilo, kako se ta presoja uporablja za končne potrošnike in strokovnjake s področja medicine, glede na okoliščine primera,
         z razlikovanjem oziroma različno stopnjo analize glede na zadevni del upoštevne javnosti.

      94      Poleg tega Sodišče prve stopnje glede zvočne podobnosti med zadevnima znakoma, čeprav je svojo presojo v zvezi s tem v točki
         69 izpodbijane sodbe oprlo na njihovo zaznavo s strani „italijanskih potrošnikov“, v tej točki ni navedlo, v kolikšni meri
         ta presoja velja hkrati za končne potrošnike in strokovnjake s področja medicine. Res je, da se je Sodišče prve stopnje v
         točki 57 navedene sodbe, ki se nanaša na presojo podobnosti zadevnih proizvodov, s pojmom „potrošniki“ izrecno sklicevalo
         tako na končne potrošnike kot na strokovnjake s področja medicine. Vendar se ta pojem, ki se je v drugem delu iste sodbe uporabil
         zgolj za opredelitev upoštevne narodnosti, ob pomanjkanju kakršnekoli druge navedbe prej nanaša na prve kot na druge, in to
         še toliko bolj, ker iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da so bili v sporni odločbi, ki je bila predmet nadzora zakonitosti
         v izpodbijani sodbi, kot upoštevna javnost opredeljeni le končni potrošniki.

      95      Vprašanje zaznave zadevnih znakov s strani strokovnjakov s področja medicine pa je bilo pri utemeljitvi, ki jo je tožeča stranka
         podala glede obsega člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 pri Sodišču prve stopnje in v pritožbenem postopku pri Sodišču, osrednjega
         pomena.

      96      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je izpodbijana sodba glede teh točk obremenjena z napako v obrazložitvi, ker Sodišče
         ne razpolaga z zadostnimi podatki za izvajanje nadzora v zvezi s tem.

      97      V skladu s sodno prakso je vprašanje, ali je obrazložitev sodbe Sodišča prve stopnje protislovna ali nezadostna, pravno vprašanje,
         na katero se je mogoče sklicevati v okviru pritožbe (sodbi z dne 7. maja 1998 v zadevi Somaco proti Komisiji, C-401/96 P,
         Recueil, str. I-2587, točka 53, in z dne 13. decembra 2001 v zadevi Cubero Vermurie proti Komisiji, C-446/00 P, Recueil, str.
         I-10315, točka 20).

      98      Ugotoviti je torej treba, da je Sodišče prve stopnje v točkah 65 in 69 izpodbijane sodbe nezadostno obrazložilo presojo glede
         obstoja vidne in zvočne podobnosti med zadevnima znakoma pri upoštevni javnosti, ki vključuje tudi nekatere strokovnjake s
         področja medicine.

      99      Vendar izpodbijane sodbe ni mogoče razveljaviti na podlagi te nezadostne obrazložitve. Sodišče prve stopnje je namreč v okviru
         neodvisne presoje dejstev v točkah od 56 do 75 izpodbijane sodbe ugotovilo obstoj znatne podobnosti med zadevnima proizvodoma
         ter obstoj vidne in zvočne podobnosti med zadevnima znakoma za del upoštevne javnosti, ki jo sestavljajo končni potrošniki,
         zato je lahko iz tega, ne da bi kršilo obseg člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, v točkah 76 in 80 navedene sodbe sklepalo, da
         je obstajala verjetnost zmede med navedenima znakoma v smislu te določbe.

      100    Iz tega torej izhaja, da navedene sodbe navkljub nezadostni obrazložitvi točk 65 in 69 izpodbijane sodbe ni treba razveljaviti,
         ker njena obrazložitev v vsakem primeru zadostuje za utemeljitev njenega izreka, ki pomeni zavrnitev tožbe zoper sporno odločbo
         s strani Sodišča prve stopnje (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Komisija proti CAS Succhi di Frutta, točka 68, in KWS
         Saat proti UUNT, točke od 46 do 51).

      101    Zato je treba četrti del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot brezpredmetnega.

       Peti del, ki se nanaša na omejitev prijave znamke Skupnosti
      –       Trditve strank
      102    Po mnenju pritožnice je Sodišče prve stopnje storilo napako s tem, da je menilo, da odboru za pritožbe UUNT ni mogoče očitati,
         da ni štel, da je izjava v njeni vlogi, ki jo je predložila navedenemu odboru, s katero je potrdila, da želi zožiti opis blaga,
         ki je predmet prijave, na farmacevtske proizvode za zdravljenje očesnega glavkoma, pomenila izrecni predlog spremembe, če
         bi se odbor odločil za sprejetje ugovora. Ker ni bilo ustnega postopka, naj tožeča stranka ne bi imela možnosti predvideti
         verjetnega stališča navedenega odbora pred sprejetjem odločbe. Vendar naj bi predlagana sprememba seznama proizvodov pojasnila
         razliko med njenimi proizvodi in proizvodi družbe Biofarma.

      103    UUNT meni, da presoje odbora za pritožbe na tej stopnji postopka ni mogoče izpodbijati. Poleg tega naj pritožnica ne bi navedla
         nobenega razloga, ki bi temeljil na pravu ali na izkrivljanju dejstev, ki bi omogočil izpodbijanje stališč, v okviru katerih
         je Sodišče prve stopnje v točki 53 izpodbijane sodbe odločilo, da so bila kršena podrobna pravila glede zožitve. Vprašanje,
         ali je bila zožitev, ki jo je predlagala pritožnica, v skladu s členom 44 Uredbe št. 40/94 in pravilom 13 Uredbe št. 2868/95,
         naj bi bilo dejansko vprašanje, za katero naj Sodišče ne bi bilo pristojno. Drugi pritožbeni razlog naj bi bil torej glede
         te točke nedopusten.

      –       Presoja Sodišča
      104    Glede dopustnosti tega dela drugega pritožbenega razloga je treba ugotoviti, da pritožnica z njim v nasprotju s tem, kar trdi
         UUNT, ne zatrjuje, da je bila izjava v njeni vlogi, ki jo je predložila odboru za pritožbe, v skladu s podrobnimi pravili,
         ki jih določata Uredbi št. 40/94 in št. 2868/95, ampak Sodišču prve stopnje očita, da ni upoštevalo navedene izjave, čeprav
         ta ni bila v skladu z navedenimi podrobnimi pravili.

      105    Ugotoviti je treba, da pritožnica s tem Sodišču prve stopnje očita, da je napačno razlagalo pravo Skupnosti, in da se zato
         sklicuje na pravno vprašanje. Ta del drugega pritožbenega razloga je torej dopusten.

      106    Glede utemeljenosti tega dela je treba opozoriti, da se mora za namen uporabe člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 presoja verjetnosti
         zmede med proizvodi nanašati na vse proizvode, ki so navedeni v zahtevi za registracijo znamke Skupnosti.

      107    Prijavitelj lahko v skladu s členom 44(1) navedene uredbe kadarkoli zoži seznam blaga, vsebovan v njegovi prijavi. Zahteva
         za spremembo prijave, vložena na podlagi te določbe, mora biti sestavljena v skladu z določbami, opredeljenimi v pravilu 13
         Uredbe št. 2868/95.

      108    Pritožnica v okviru tega dela drugega pritožbenega razloga ne zanika, da take zahteve ni vložila. Trdi pa, da bi se moral,
         ker pri odboru za pritožbe ni bilo ustnega postopka, upoštevati izrecni predlog za zožitev, kot je ta, ki ga je v tem primeru
         podala v vlogi pri navedenem odboru, če bi ta nameraval ugovor sprejeti.

      109    Ugotoviti pa je treba, da niti Uredba št. 40/94 niti Uredba št. 2868/95 ne določata take obveznosti. Kot izhaja iz točke 107
         te sodbe, mora biti namreč vsaka zahteva za zožitev v skladu s tema dvema uredbama vložena v obliki zahteve za spremembo ob
         upoštevanju določenih podrobnih pravil. Kot je Sodišče prve stopnje pravilno odločilo v točki 51 izpodbijane sodbe, mora biti
         taka zahteva izrecna in brezpogojna.

      110    Ker v tem primeru ni sporno, da predlog tožeče stranke, ki ga je navedla v vlogi pri odboru za pritožbe, ni bil v skladu s
         temi zahtevami, je Sodišče prve stopnje v točkah 53 in 54 izpodbijane sodbe pravilno odločilo, da odboru za pritožbe ni mogoče
         očitati, da ni upošteval tega predloga.

      111    Zato je treba peti del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljenega.

      112    Ker pritožnica z nobenim izmed pritožbenih razlogov ni uspela, je treba pritožbo zavrniti.

       Stroški
      113    V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. UUNT je predlagal, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov, in ker
         ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov UUNT. Ker družba Biofarma ni predlagala, naj se tožeči stranki
         naloži plačilo stroškov, se ji naloži plačilo lastnih stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Pritožba se zavrne.
      2.      Alcon Inc. nosi svoje stroške in stroške Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).
      3.      Biofarma SA nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 6. septembra 2013. # Post Bank Iran proti Svetu Evropske unije. # Zadeva T-13/11.


Sodba Sodišča z dne 27. aprila 1988. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Nespoštovanje direktive. # Zadeva 252/85.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 19. maja 2010. # Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti Golden Toast - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisnost - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št.º40/94 (sedaj člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-163/08.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 19. maja 2010 – Arbeitsgemeinschaft Golden Toast proti UUNT (Golden Toast)
      (Zadeva T-163/08)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti Golden Toast – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki označujejo lastnosti blaga (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
         (Glej točki 24, 33.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 31. januarja
                  2008 (zadeva R 761/2007-1) v zvezi s prijavo besednega znaka Golden Toast kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka Golden Toast za proizvode in storitve iz razredov 5, 8, 9, 11, 14, 16, 21, 24, 25, od 28 do 32, 39 in od 41
                  do 44 – prijava št. 4811171

               Odločba preizkuševalca:

               delna zavrnitev prijave glede proizvodov iz razredov 11 in 30

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Arbeitsgemeinschaft Golden Toast eV se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 21. maja 2015.#Verder LabTec GmbH & Co. KG proti Finanzamt Hilden.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Düsseldorf.#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Svoboda ustanavljanja – Člen 49 PDEU – Omejitve – Postopno pobiranje davka na nerealiziran kapitalski dobiček – Ohranitev razdelitve davčne pristojnosti med državami članicami – Sorazmernost.#Zadeva C-657/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 21. maja 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obdavčenje — Svoboda ustanavljanja — Člen 49 PDEU — Omejitve — Postopno pobiranje davka na nerealiziran kapitalski dobiček — Ohranitev razdelitve davčne pristojnosti med državami članicami — Sorazmernost“
      V zadevi C‑657/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Düsseldorf (Nemčija) z odločbo z dne 5. decembra 2013, ki je prispela na Sodišče 12. decembra 2013, v postopku

         Verder LabTec GmbH & Co. KG

      proti

         Finanzamt Hilden,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh, sodnik, C. Toader, sodnica, E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Verder LabTec GmbH & Co. KG O. Kress, Steuerberater,

               —

               za Finanzamt Hilden U. Franz, agent,

               —

               za nemško vlado T. Henze in K. Petersen, agenta,

               —

               za belgijsko vlado M. Jacobs in J.‑C. Halleux, agenta,

               —

               za dansko vlado C. Thorning in M. S. Wolff, agenta,

               —

               za špansko vlado L. Banciella Rodríguez-Miñón, agent,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemsko vlado J. Langer in M. Bulterman, agenta,

               —

               za švedsko vlado U. Persson in A. Falk, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo A. Cordewener in W. Roels, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. februarja 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 49 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Verder LabTec GmbH & Co. KG s sedežem v Nemčiji (v nadaljevanju: Verder LabTec) in Finanzamt Hilden (v nadaljevanju: Finanzamt) glede obdavčitve nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi s sredstvi te družbe pri prenosu teh sredstev na njeno stalno poslovno enoto, ki je na nizozemskem ozemlju.

         Pravni okvir

               3

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je nemška ureditev obdavčitve nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi s sredstvi družbe s sedežem v Nemčiji, ki jih ta družba prenese na svojo stalno poslovno enoto, ki ni na nacionalnem ozemlju, najprej temeljila na sodni praksi Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče).

               4

               S sodbo z dne 16. julija 1969 je to sodišče vzpostavilo „teorijo končne uporabe“. Iz predložitvene odločbe je v bistvu razvidno, da je ta teorija izhajala iz načela, da Zvezna republika Nemčija kot država, v kateri je bila neka družba ustanovljena, izgubi pravico do obdavčitve nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi s sredstvi te družbe, ki je nastal na nemškem ozemlju, kadar se ta sredstva prenesejo na stalno poslovno enoto na ozemlju druge države, ker mora Zvezna republika Nemčija na podlagi konvencije o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, sklenjene z državo, na ozemlju katere je navedena stalna poslovna enota, to stalno poslovno enoto izvzeti od plačila davka. Prenos sredstev družbe s sedežem v Nemčiji na stalno poslovno enoto na ozemlju druge države se je torej štel za uporabo za neposlovne namene, ki se oceni na podlagi vrednosti, imenovane „delna“ (Teilwert), v smislu člena 4(1), drugi stavek, zakona o dohodnini (Einkommensteuergesetz, v nadaljevanju: EStG).

               5

               Posledica te sodne prakse Bundesfinanzhof je bila, da je bilo treba vrednost sredstev, za katera se je štelo, da so bila z uporabo za neposlovne namene izločena iz poslovnih sredstev družbe s sedežem v Nemčiji, posebej oceniti v trenutku uporabe za neposlovne namene. Razlika med to vrednostjo in knjigovodsko vrednostjo teh sredstev se je v bilanci pojavila v trenutku tega prenosa. Znesek nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi z navedenimi ažuriranimi sredstvi se je torej prištel letnemu dobičku te družbe v tistem letu.

               6

               Nemška davčna uprava se je na podlagi navedene sodne prakse odločila, da je taka prenesena sredstva treba ob prenosu oceniti po tržnem načelu, torej glede na ceno, za katero bi se neodvisne tretje osebe dogovorile v podobnih ali enakih položajih.

               7

               Ta uprava se je odločila tudi, da bo z ukrepom zaradi pravičnosti omilila učinke zgoraj navedene sodne prakse in da dobička, povezanega s takim prenosom, ne bo obdavčila v celoti, temveč da bo omogočila zadevni družbi uvedbo postavke za izravnavo za nevtralizacijo tega dobička. Ta postavka se je v primeru amortizacijskih osnovnih sredstev morala odpraviti prek povečanja dobička pro rata temporis glede na preostalo dobo običajne uporabe sredstva, vendar najpozneje v desetih letih po zadevnem prenosu.

               8

               Položaji obdavčitve nerealiziranega kapitalskega dobička zaradi izločitve z njim povezanih poslovnih sredstev, ki jih družba s sedežem v Nemčiji prenese na stalno poslovno enoto, ki je na ozemlju druge države, so bili prvič urejeni v zakonu z dne 7. decembra 2006 o davčnih spremljevalnih ukrepih ob uvedbi evropske družbe in spremembi nekaterih davčnih določb (BGBl. 2006 I, str. 2782, v nadaljevanju: SEStEG).

               9

               Cilj navedenega zakona je bil na eni strani uskladitev nekaterih davčnih predpisov z zahtevami prava Unije na področju davčnega prava in prava družb, na drugi strani pa zagotovitev doslednega varstva pravic Zvezne republike Nemčije do obdavčenja in omogočanje obdavčitve nerealiziranih kapitalskih dobičkov, kadar so zadevna sredstva umaknjena iz davčne pristojnosti te države članice.

               10

               Tako je bil s SEStEG v člen 4(1) EStG vključen nov tretji stavek, v skladu s katerim se „[i]zključitev ali omejitev pravice Zvezne republike Nemčije do obdavčenja dobička iz odsvojitve ali uporabe sredstva […] šteje za uporabo za neposlovne namene.“ Iz obrazložitve SEStEG je razvidno, da je namen te določbe razjasniti veljavno pravo.

               11

               S SEStEG je bil v EStG vključen tudi člen 4g. V skladu s tem členom se v primerih, v katerih se sredstvo zaradi pripisa poslovni enoti istega davčnega zavezanca v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, v skladu s členom 4(1), tretji stavek, EStG, kakor je bil spremenjen s SEStEG, šteje za uporabljeno za neposlovne namene, na zahtevo davčnega zavezanca ustvari postavka v višini razlike med knjigovodsko in tržno vrednostjo tega sredstva. V skladu z odstavkom 2, prvi stavek, tega člena se ta postavka odpravi v poslovnem letu njene ustvaritve in naslednjih štirih poslovnih letih, vsakič tako, da se ena petina prenese med dobiček.

               12

               S SEStEG je bil v člen 52 EStG vključen tudi odstavek 8b, v skladu s katerim se člen 4(1), tretji stavek, EStG, kakor je bil spremenjen s SEStEG, uporablja od davčnega leta 2006.

               13

               Bundesfinanzhof je v sodbi z dne 17. julija 2008 v zadevi, ki se je nanašala na davčno leto 1995, opustilo svojo prejšnjo sodno prakso, kar zadeva „teorijo končne uporabe“. To opustitev je obrazložilo na eni strani s tem, da EStG v različici, ki se je uporabljala pred začetkom veljavnosti SEStEG, ni pomenil zadostne podlage za njegovo prejšnjo sodno prakso. Bundesfinanzhof je tako menil, da prenos sredstev, ki ga opravi družba s sedežem v Nemčiji, na stalno poslovno enoto, ki je na ozemlju druge države, ne pomeni uporabe sredstev podjetja za neposlovne namene.

               14

               Na drugi strani je to sodišče spremembo svojega stališča utemeljilo s tem, da prenosa sredstev z družbe s sedežem v Nemčiji na stalno poslovno enoto, ki je na ozemlju druge države, ni treba šteti za realizacijo dobička, saj to, da so dobički navedene stalne poslovne enote v Nemčiji izvzeti od plačila davkov, ne posega v poznejšo obdavčitev nerealiziranih kapitalskih dobičkov, ki so nastali na nemškem ozemlju.

               15

               Glede na to spremembo sodne prakse se je nemški zakonodajalec odločil, da bo sprejel zakon o izključitvi uporabe in pojasnil vsebino člena 4(1), tretji stavek, EStG, kakor je bil spremenjen s SEStEG.

               16

               Z davčnim zakonom za leto 2010 z dne 8. decembra 2010 (BGBl. 2010 I, str. 1768) je ta zakonodajalec, prvič, za tretjim stavkom člena 4(1) EStG, kakor je bil spremenjen s SEStEG, vstavil četrti stavek, ki pojasnjuje primer, v katerem se največkrat uporablja navedeni člen 4(1), tretji stavek. Ta četrti stavek določa: „[i]zključitev ali omejitev pravice do obdavčitve v zvezi z dobičkom od odsvojitve sredstva obstaja zlasti takrat, kadar je treba sredstvo, ki ga je bilo treba predhodno pripisati nemški stalni poslovni enoti davčnega zavezanca, pripisati stalni poslovni enoti v tujini.“

               17

               Drugič, v člen 52(8b) EStG, kakor je bil spremenjen s SEStEG, sta bila vstavljena drugi in tretji stavek, v skladu s katerima se člen 4(1), tretji in četrti stavek, EStG, kakor je bil spremenjen z davčnim zakonom za leto 2010, uporablja tudi za davčno leto 2005.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Verder LabTec je komanditna družba nemškega prava s sedežem v Nemčiji. Od maja 2005 se je ukvarjala izključno z upravljanjem pravic iz patentov, znamk in modelov. S pogodbo z dne 25. maja 2005 je te pravice prenesla na svojo stalno poslovno enoto, ki je na Nizozemskem.

               19

               Finanzamt je med davčnim nadzorom ugotovil, da bi se bil moral prenos navedenih pravic izvesti z razkritjem z njim povezanih nerealiziranih kapitalskih dobičkov ob upoštevanju tržnih cen teh pravic ob prenosu.

               20

               Finanzamt pa je menil, da tega nerealiziranega kapitalskega dobička, katerega vrednost ni sporna, ni treba takoj obdavčiti v celoti. Po mnenju Finanzamt bi bilo vrednost tega dobička iz razlogov pravičnosti treba nevtralizirati s postavko za izravnavo v isti vrednosti, ki se nato linearno vključuje v dobiček v desetletnem obdobju.

               21

               Na podlagi navedenega nadzora je Finanzamt 17. avgusta 2009 izdal odločbo o ločeni in enotni ugotovitvi davčnih osnov za davčno leto 2005. Izračunal je dobiček družbe Verder LabTec in je realiziranemu dobičku prištel sorazmerni delež postavke pro memoria za to davčno leto, to je eno desetino vrednosti zadevnega nerealiziranega kapitalskega dobička, ter odštel znesek s tem povezanega povišanja vrednosti poslovnega davka.

               22

               Finanzamt je z odločbo z dne 19. septembra 2011 ugovor zoper odločbo z dne 17. avgusta 2009 zavrnil kot neutemeljen.

               23

               Družba Verder LabTec je zoper to odločbo pri Finanzgericht Düsseldorf vložila tožbo, v kateri v bistvu trdi, da zadevna davčna zakonodaja posega v svobodo ustanavljanja, zagotovljeno s členom 49 PDEU. Ta družba meni, da je postopno pobiranje davka na nerealiziran kapitalski dobiček v zvezi s prenesenimi sredstvi ob prenosu teh sredstev nesorazmeren ukrep. Pobiranje tega davka ob realizaciji teh kapitalskih dobičkov naj bi bila manj omejevalna možnost.

               24

               Finanzamt predlaga, naj se navedena tožba zavrne. Meni, da zadevna davčna ureditev ni v nasprotju z načeli prava Unije in da je morebiten poseg v svobodo ustanavljanja utemeljen z nujnimi razlogi v splošnem interesu. Poleg tega naj bi bila zadevna davčna ureditev sorazmerna, saj razkriti nerealizirani kapitalski dobički niso takoj v celoti obdavčeni.

               25

               Finanzgericht Düsseldorf poudarja, da se člen 4(1), tretji in četrti stavek, EStG, kakor je bil spremenjen s finančnim zakonom za leto 2010, uporablja za sporno davčno leto, to je za leto 2005.

               26

               To sodišče meni, da je nacionalna ureditev v zvezi z zadevno uporabo za neposlovne namene v nasprotju s svobodo ustanavljanja. Poleg tega ocenjuje, da ob upoštevanju sodbe National Grid Indus (C‑371/10, EU:C:2011:785) te ureditve ni mogoče upravičiti, saj na podlagi načela davčne teritorialnosti Zvezna republika Nemčija lahko obdavči nerealizirane kapitalske dobičke, nastale v obdobju pred prenosom zadevnih sredstev na stalno poslovno enoto, ki je v drugi državi članici. Čeprav bi bilo mogoče ugotoviti, da določitev vrednosti nerealiziranih kapitalskih dobičkov ob prenosu zadevnih sredstev pomeni sorazmeren ukrep, pa po mnenju tega sodišča pobiranje davka na te kapitalske dobičke pred njihovo realizacijo kljub razporeditvi tega pobiranja na pet ali deset let ne more pomeniti sorazmernega ukrepa.

               27

               V teh okoliščinah je Finanzgericht Düsseldorf prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je združljivo s svobodo ustanavljanja iz člena 49 PDEU, da za prenos sredstev iz poslovne enote na nacionalnem ozemlju na poslovno enoto istega podjetja v tujini nacionalna ureditev določa, da gre za uporabo za neposlovne namene, pri čemer zaradi razkritja nerealiziranega [kapitalskega dobička] pride do dobička, povezanega z uporabo za neposlovne namene, in da druga nacionalna ureditev omogoča, da se navedeni dobiček razporedi enakomerno na pet ali deset poslovnih let?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               28

               Družba Verder LabTec trdi, da je vprašanje za predhodno določanje nedopustno, ker je hipotetično, saj se po navedbah te družbe za zadevno davčno leto, to je leto 2005, ne uporablja petletno ali desetletno obdobje pobiranja davka, ki ga omenja predložitveno sodišče. Finanzamt in nemška vlada menita, da je vprašanje za predhodno odločanje hipotetično, kar zadeva postopno pobiranje v petih letnih obrokih, saj se razporeditev plačila davka na petletno obdobje ne uporablja za davčno leto 2005. Tudi Evropska komisija meni, da je ali bi lahko bilo vprašanje za predhodno odločanje hipotetično v zvezi s postopnim pobiranjem v petih letnih obrokih. Glede tega navaja, da ker se odločba Finanzamt z dne 19. septembra 2011 nanaša na postopno pobiranje v desetih letnih obrokih, je mogoče, da Finanzamt pozneje tega obdobja ne bi mogel spremeniti na pet let.

               29

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko odločanje o predlogu nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba Stanley International Betting in Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, točka 26 ter navedena sodna praksa).

               30

               V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je iz predložitvene odločbe jasno razvidno, da odločba o odmeri davka z dne 17. avgusta 2009, v zvezi z ugovorom zoper katero je bila izdana odločba Finanzamt z dne 19. septembra 2011, zadeva postopno pobiranje davka v desetih letnih obrokih, in ne v petih letnih obrokih. Tako je očitno, da je problem postopnega pobiranja tega davka v petih letnih obrokih hipotetičen. Zato je treba, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 18 sklepnih predlogov, vprašanje za predhodno odločanje šteti za nedopustno v delu, v katerem se nanaša na tako pobiranje.

               31

               Iz tega izhaja, da je treba postavljeno vprašanje razumeti tako, da se z njim poskuša izvedeti, ali je treba člen 49 PDEU razlagati tako, da nasprotuje davčni ureditvi države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki za primer prenosa sredstev družbe, ki je na ozemlju te države članice, na stalno poslovno enoto te družbe, ki je na ozemlju druge države članice, predvideva razkritje nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi s temi sredstvi, ki je nastal na ozemlju te prve države članice, obdavčitev tega kapitalskega dobička in postopno pobiranje davka na ta dobiček v desetih letnih obrokih.

               32

               Navesti je treba, da člen 49 PDEU določa odpravo omejitev svobode ustanavljanja. Ta svoboščina za družbe, ki so ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice in ki imajo sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Evropski uniji, zajema pravico, da svojo dejavnost opravljajo v drugih državah članicah prek odvisne družbe, podružnice ali agencije (sodba Komisija/Nemčija, C‑591/13, EU:C:2015:230, točka 54 in navedena sodna praksa).

               33

               Čeprav je v skladu z besedilom določb Pogodbe DEU v zvezi s svobodo ustanavljanja njihov namen zagotoviti nacionalno obravnavo v državi članici gostiteljici, hkrati nasprotujejo temu, da bi matična država članica pri ustanavljanju v drugi državi članici ovirala svojega državljana ali družbo, ustanovljeno v skladu z njeno zakonodajo (sodba Komisija/Nemčija, C‑591/13, EU:C:2015:230, točka 56 in navedena sodna praksa).

               34

               Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba kot omejitve svobode ustanavljanja obravnavati vse ukrepe, ki prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost uresničevanja te svobode (Komisija/Nemčija, C‑591/13, EU:C:2015:230, točka 56 in navedena sodna praksa).

               35

               V zvezi s tem se svoboda ustanavljanja uporablja za prenose dejavnosti družbe z ozemlja ene države članice na ozemlje druge države članice, in to neodvisno od vprašanja, ali zadevna družba prenese svoj sedež in dejansko upravo s tega ozemlja ali pa prenese sredstva stalne poslovne enote, ki je na navedenem ozemlju, v drugo državo članico (sodba Komisija/Danska, C‑261/11, EU:C:2013:480, točka 28 in navedena sodna praksa).

               36

               Kar zadeva obdavčitev nerealiziranih kapitalskih dobičkov, nastalih v okviru davčne pristojnosti ene države članice, od sredstev, prenesenih na stalno poslovno enoto, ki je v drugi državi članici, v primeru, da ta prva država članica izgubi pravico do obdavčitve donosov, ki nastanejo od teh sredstev ob tem prenosu, iz sodne prakse Sodišča v bistvu izhaja, da davčna ureditev države članice, ki ima za posledico takojšnjo obdavčitev teh nerealiziranih kapitalskih dobičkov v primeru takega prenosa, pri čemer pa ti nerealizirani kapitalski dobički niso obdavčeni v primeru podobnega prenosa, do katerega pride znotraj nacionalnega ozemlja, lahko družbo s sedežem v prvi državi članici odvrača od prenosa teh sredstev z ozemlja te države članice na ozemlje druge države članice in torej pomeni omejitev svobode ustanavljanja (glej v tem smislu sodbo Komisija/Danska, C‑261/11, EU:C:2013:480, točke od 29 do 31 in navedena sodna praksa).

               37

               V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da ima davčna ureditev iz postopka v glavni stvari za posledico razkritje in obdavčitev nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi s sredstvi, prenesenimi na stalno poslovno enoto, ki je v državi članici, ki ni Zvezna republika Nemčija, ob tem prenosu. Taka razkritje in obdavčenje pa ne bi bila potrebna, če bi šlo za podoben prenos znotraj nacionalnega ozemlja, in nerealizirani kapitalski dobiček bi bil obdavčen le, ko bi bil dejansko realiziran. To različno obravnavanje lahko povzroči finančne neugodnosti za družbo, ki želi prenesti sredstva na stalno poslovno enoto, ki je na ozemlju druge države članice. Torej navedeno različno obravnavanje glede razkritja in obdavčitve zadevnega kapitalskega dobička družbo nemškega prava lahko odvrača od prenosa njenih sredstev v drugo državo članico.

               38

               Tako ugotovljenega različnega obravnavanja ni mogoče pojasniti z objektivnimi razlikami v položaju. Ob upoštevanju ureditve neke države članice, katere namen je obdavčitev nerealiziranega kapitalskega dobička, ustvarjenega na njenem ozemlju, je namreč položaj družbe, ki svoja sredstva prenese na stalno poslovno enoto, ki je v drugi državi članici, kar zadeva obdavčitev kapitalskega dobička v zvezi s temi prenesenimi sredstvi, ustvarjenega v prvi od teh držav članic pred tem prenosom, podoben položaju družbe, ki opravi podoben prenos na stalno poslovno enoto, ki je na ozemlju te države članice (glej v tem smislu sodbo Komisija/Nemčija, C‑591/13, EU:C:2015:230, točka 60).

               39

               To pomeni, da različno obravnavanje, ki ga je v okviru ureditve, obravnavane v postopku v glavni stvari, deležna družba, ki je na ozemlju Zvezne republike Nemčije, v primeru prenosa sredstev na stalno poslovno enoto te družbe, ki je na ozemlju druge države članice, pomeni omejitev svobode ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU.

               40

               Ugotoviti pa je treba, ali je ta omejitev lahko objektivno utemeljena z nujnimi razlogi v javnem interesu, ki jih priznava pravo Unije. Če je tako, navedena omejitev tudi ne sme presegati tega, kar je nujno za dosego tega cilja.

               41

               V skladu s trditvami nemške vlade je omejitev svobode ustanavljanja mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi v javnem interesu, povezanimi z ohranitvijo razdelitve davčne pristojnosti med državami članicami. Vendar predložitveno sodišče izraža dvome v zvezi s tem.

               42

               Glede tega je treba navesti, prvič, da je ohranitev razdelitve davčne pristojnosti med državami članicami legitimen cilj, ki ga Sodišče priznava, in da ob neobstoju ukrepov za poenotenje ali uskladitev na ravni Unije države članice ostanejo pristojne, da s sporazumom ali enostransko opredelijo merila za razdelitev davčne pristojnosti za odpravo dvojnega obdavčevanja (sodba Komisija/Nemčija, C‑591/13, EU:C:2015:230, točka 64 in navedena sodna praksa).

               43

               Drugič, v skladu z načelom davčne teritorialnosti je država članica upravičena, da ob prenosu sredstev na stalno poslovno enoto, ki je v drugi državi članici, obdavči kapitalski dobiček, ki je nastal na njenem ozemlju pred navedenim prenosom. Namen takega ukrepa je preprečiti položaje, ki bi lahko posegali v pravico matične države članice, da izvršuje svojo davčno pristojnost v zvezi z dejavnostmi, ki se opravljajo na njenem ozemlju (glej v tem smislu sodbo National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, točki 45 in 46 ter navedena sodna praksa).

               44

               Torej prenos sredstev iz postopka v glavni stvari iz Zvezne republike Nemčije v drugo državo članico ne sme pomeniti, da se mora prva država članica odpovedati svoji pravici do obdavčitve kapitalskega dobička, ki je nastal v okviru njene davčne pristojnosti pred prenosom teh sredstev z njenega ozemlja.

               45

               Poleg tega so države članice, ki imajo pravico obdavčiti kapitalski dobiček, ki je nastal v času, ko so bila zadevna sredstva na njihovem ozemlju, pristojne, da za to obdavčenje poleg dejanske realizacije tega kapitalskega dobička določijo še kateri drug obdavčljivi dogodek, da bi zagotovile obdavčitev teh sredstev (sodba DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, točka 53 in navedena sodna praksa).

               46

               V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da davčna zakonodaja iz postopka v glavni stvari ureja primer prenosa sredstev na stalno poslovno enoto, ki je na ozemlju države članice, ki ni Zvezna republika Nemčija, in dobiček katere je izvzet od plačila davka v Zvezni republiki Nemčiji.

               47

               Tako je namen razkritja nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi s temi prenesenimi sredstvi, ki je v okviru davčne pristojnosti Zvezne republike Nemčije nastal pred tem prenosom, in obdavčitve tega dobička zagotoviti obdavčitev tega nerealiziranega kapitalskega dobička, nastalega v okviru davčne pristojnosti te države članice. Za obdavčitev dobička v zvezi z navedenimi sredstvi, ki bo nastal po takem prenosu, je pristojna druga država članica, na ozemlju katere je ta stalna poslovna enota. Torej je davčna ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, primerna za zagotovitev ohranitve razdelitve davčne pristojnosti med zadevnimi državami članicami.

               48

               Kar zadeva sorazmernost ureditve iz postopka v glavni stvari, je treba najprej navesti, da je sorazmerno, da država članica zaradi ohranitve izvrševanja svoje davčne pristojnosti določi višino davka, ki ga je treba plačati na nerealiziran kapitalski dobiček, ki je nastal na njenem ozemlju, od sredstev, prenesenih z njenega ozemlja, ko preneha njena davčna pristojnost v zvezi z zadevnimi sredstvi, v obravnavanem primeru v trenutku prenosa zadevnih sredstev z ozemlja te države članice (glej v tem smislu sodbi Komisija/Španija, C‑64/11, EU:C:2013:264, točka 31, in DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, točka 60 ter navedena sodna praksa).

               49

               Sodišče je v zvezi s pobiranjem takega davka presodilo, da je treba davčnemu zavezancu dati možnost izbire med, na eni strani, takojšnjim plačilom tega davka, in na drugi strani, poznejšim plačilom navedenega davka, h kateremu se po potrebi prištejejo obresti v skladu z veljavno nacionalno ureditvijo (sodba Komisija/Nemčija, C‑591/13, EU:C:2015:230, točka 67 in navedena sodna praksa).

               50

               V zvezi s tem je Sodišče poleg tega presodilo, da je treba upoštevati tudi tveganje neizterjave davka, ki se povečuje s potekom časa in ki bi ga lahko zadevna država članica upoštevala v okviru veljavne nacionalne ureditve, ki se uporablja za poznejše plačilo davčnega dolga (glej v tem smislu sodbo National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, točka 74).

               51

               V obravnavani zadevi se torej postavlja vprašanje, ali postopno pobiranje zadevnega davka v desetih letnih obrokih lahko pomeni sorazmerni ukrep za izpolnitev cilja ohranitve delitve davčne pristojnosti med državami članicami.

               52

               Glede tega je treba navesti, da je bilo presojeno, da je postopno pobiranje davka na nerealiziran kapitalski dobiček v petih letnih obrokih namesto takojšnjega pobiranja sorazmeren ukrep za zagotovitev tega cilja (sodba DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, točka 64). Tudi za postopno pobiranje davka na nerealiziran kapitalski dobiček v desetih letnih obrokih, kot je to v postopku v glavni stvari, je torej njuno treba šteti, kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 72 in 73 sklepnih predlogov, da pomeni sorazmeren ukrep za zagotovitev navedenega cilja.

               53

               Glede na zgornje navedbe je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 49 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje davčni ureditvi države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za primer prenosa sredstev družbe, ki je na ozemlju te države članice, na stalno poslovno enoto te družbe, ki je na ozemlju druge države članice, predvideva razkritje nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi s temi sredstvi, ki je nastal na ozemlju te prve države članice, obdavčitev tega kapitalskega dobička in postopno pobiranje davka na ta dobiček v desetih letnih obrokih.

         Stroški

               54

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje davčni ureditvi države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za primer prenosa sredstev družbe, ki je na ozemlju te države članice, na stalno poslovno enoto te družbe, ki je na ozemlju druge države članice, predvideva razkritje nerealiziranega kapitalskega dobička v zvezi s temi sredstvi, ki je nastal na ozemlju te prve države članice, obdavčitev tega kapitalskega dobička in postopno pobiranje davka na ta dobiček v desetih letnih obrokih.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 6. septembra 2013. # Export Development Bank of Iran proti Svetu Evropske unije. # Združeni(e) zadevi(e) T-4/11 in T-5/11.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 29. septembra 2011. # Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti NATURAVIVA - Prejšnja besedna znamka Skupnosti VIVA - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 - Nepodobnost znakov. # Zadeva T-107/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 29. septembra 2011 – Procter & Gamble Manufacturing Cologne proti UUNT – Natura
            Cosméticos (NATURAVIVA)
      (Zadeva T-107/10)
      „Znamka skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti NATURAVIVA – Prejšnja besedna znamka Skupnosti VIVA – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 – Nepodobnost znakov“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 24, 46, 50, 51 in 56.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 23. novembra 2009 (zadeva R 1558/2008-2) v zvezi s postopkom
                  z ugovorom med družbama Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH in Natura Cosméticos, SA.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 7. marca 2002. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-310/99.