Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 3. marca 2004. # Mülhens GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-355/02.


Sodba Sodišča z dne 13. julija 1993. # Mulox IBC Ltd proti Hendrick Geels. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Chambéry - Francija. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-125/92.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. oktobra 2014.#TDC A/S proti Erhvervsstyrelsen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Teleklagenævnet.#Predhodno odločanje – Omrežja in storitve elektronskih komunikacij – Direktiva 2002/22/ES – Člen 32 – Dodatne obvezne storitve – Mehanizem nadomestila stroškov, povezanih z zagotavljanjem teh storitev – Pojem „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU – Nepristojnost Sodišča.#Zadeva C‑222/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 9. oktobra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Omrežja in storitve elektronskih komunikacij — Direktiva 2002/22/ES — Člen 32 — Dodatne obvezne storitve — Mehanizem nadomestila stroškov, povezanih z zagotavljanjem teh storitev — Pojem ‚sodišče‘ v smislu člena 267 PDEU — Nepristojnost Sodišča“
      V zadevi C‑222/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Teleklagenævnet (Danska) z odločbo z dne 22. aprila 2013, ki je prispela na Sodišče 25. aprila 2013, v postopku

         TDC A/S

      proti

         Erhvervsstyrelsen,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh, sodnik, C. Toader, sodnica, E. Jarašiūnas (poročevalec) in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. marca 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za TDC A/S O. Spiermann, odvetnik,

               —

               za Erhvervsstyrelsen J. Pinborg, odvetnik,

               —

               za dansko vlado sprva V. Pasternak Jørgensen, nato C. Thorning, agenta, skupaj z J. Pinborgom in P. Bieringom, odvetnika,

               —

               za Evropsko komisijo sprva M. Simonsen, nato L. Nicolae in G. Conte, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. junija 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 32 Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta ES z dne 7. marca 2002 o univerzalnih storitvah in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 367), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (UL L 337, str. 11; v nadaljevanju: Direktiva o univerzalnih storitvah).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo TDC A/S (v nadaljevanju: TDC) in Erhvervsstyrelsen (danska podjetniška organizacija) zaradi zavrnitve zahtevka za nadomestilo za stroške, povezane z zagotavljanjem dodatnih obveznih storitev.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 1 Direktive o univerzalnih storitvah, naslovljen „Področje uporabe in cilji“, v odstavku 1 določa:
               „V okviru Direktive 2002/21/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29 str. 349)] ta direktiva obravnava zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev za končne uporabnike. Cilj je v celotni [Evropski uniji] zagotoviti razpoložljivost zelo kakovostnih javno dostopnih storitev z učinkovito konkurenco in izbiro ter obravnavati okoliščine, v katerih potrebe končnih uporabnikov niso izpolnjene v zadovoljivem merilu na trgu. Ta direktiva vključuje tudi določbe o nekaterih vidikih terminalske opreme, vključno z določbami za olajšanje dostopa končnim uporabnikom invalidom.“

               4

               Člen 32 Direktive o univerzalnih storitvah, naslovljen „Dodatne obvezne storitve“, določa:
               „Države članice se lahko odločijo, da poleg storitev v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve, opredeljenih v Poglavju II, dajo na svojem ozemlju javnosti na voljo še dodatne storitve, vendar se v takih primerih ne odredi nikakršen kompenzacijski mehanizem, ki bi vključeval določena podjetja.“

         Dansko pravo

               5

               Z zakonom o konkurenci in zadevah potrošnikov na trgu telekomunikacij (Lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet), ki ga je treba uporabiti v sporu o glavni stvari, je bila v dansko pravo prenesena Direktiva o univerzalnih storitvah.

               6

               Po mnenju Teleklagenævnet (komisija za pritožbe na področju telekomunikacij) je bilo s členom 16(2) tega zakona v različici, kodificirani z odlokom št. 780 z dne 28. junija, in spremenjeni z zakonom št. 1412 z dne 27. decembra 2008 (v nadaljevanju: zakon iz leta 2007), določeno, da morajo biti z določitvijo enega ali več izvajalcev univerzalne storitve zagotovljene te storitve: fiksna telefonija, storitve digitalnega omrežja z integriranimi storitvami (ISDN), zakupljeni vodi, storitve, namenjene osebam s posebnimi potrebami, imeniške storitve in varnostne storitve.

               7

               Iz predložitvene odločbe izhaja tudi, da člen 20 zakona iz leta 2007 vsebuje pravila o nadomestilu izgub, nastalih pri zagotavljanju univerzalne storitve. Ta pravila so bila v bistvu z enako vsebino kot pravila iz tega člena povzeta v zakonu št. 169 o elektronskih komunikacijskih omrežjih in storitvah (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og –tjenester) z dne 3. marca 2011 (v nadaljevanju: zakon št. 169).

               8

               Potem ko je Evropska komisija na Kraljevino Dansko naslovila uradni opomin in obrazloženo mnenje, je bil zakon št. 169 spremenjen z zakonom št. 250 z dne 31. marca 2012 tako, da je v njem od tedaj določena možnost, da zadevno podjetje zahteva kritje izgub, nastalih po 1. aprilu 2012 pri varnostnih storitvah in storitvah v nujnih primerih na morju, brez odbitka presežkov, ki so podjetju nastali pri zagotavljanju drugih storitev v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Družba TDC, ki je bila v državni lasti do privatizacije leta 1997, je na Danskem glavni ponudnik v sektorju telekomunikacijskih storitev.

               10

               Družba TDC je od leta 1998 zadolžena, da na Danskem in Grenlandiji zagotavlja varnostne storitve in storitve v nujnih primerih na morju, ki pomorskim plovilom omogočajo, da v nujnih primerih zaprosijo za pomoč. Družba TDC poleg tega na Danskem zagotavlja storitve v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve iz poglavja II Direktive o univerzalnih storitvah, vključno z osnovno telefonijo.

               11

               Družba TDC v skladu z zakonom iz leta 2007 ni mogla prejeti nadomestila za neto stroške, povezane z zagotavljanjem varnostnih storitev in storitev v nujnih primerih na morju, razen če so storitve v okviru obveznosti univerzalne storitve in dodatne obvezne storitve ustvarjale izgubo.

               12

               Družba TDC je na Komisijo vložila tožbo, v kateri je trdila, da ta zakon ni v skladu s členom 32 Direktive o univerzalnih storitvah. Komisija je po več izmenjavah stališč z danskimi oblastmi in družbo TDC 27. januarja 2011 in 29. septembra 2011 na Kraljevino Dansko naslovila uradni opomin in obrazloženo mnenje.

               13

               Kot izhaja iz predložitvene odločbe se je Kraljevina Danska odločila, da bo zadevne danske predpise spremenila z učinkom od 1. aprila 2012. Od tega dne je morala država kriti stroške varnostnih storitev in storitev v nujnih primerih na morju, zagotovljenih na Danskem in Grenlandiji. Komisija se je zato odločila, da proti tej državi članici ne bo vložila tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti.

               14

               Danski predpisi po navedenih spremembah določajo nadomestilo za neto stroške varnostnih storitev in storitev v nujnih primerih na morju, ne glede na to, ali je bil s storitvami v okviru obveznosti univerzalne storitve ustvarjen dobiček ali izguba.

               15

               Družba TDC je 29. julija 2011 od Erhvervsstyrelsen zahtevala nadomestilo za stroške, povezane z zagotavljanjem varnostnih storitev in storitev v nujnih primerih na morju, za leto 2010. Ta družba je 26. septembra 2011 vložila enak zahtevek za leta od 2007 do 2009.

               16

               Erhvervsstyrelsen je 24. novembra 2011 te zahtevke za nadomestilo stroškov zavrnila, med drugim zato, ker je terjatev za leto 2007 zastarala, ker je rok za vložitev takega zahtevka za leti 2008 in 2009 potekel in ker takrat veljavni zakon iz leta 2007 ni omogočal odobritve zahtevka za leto 2010 brez odbitka dobička, ustvarjenega z zagotavljanjem storitev v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve iz poglavja II Direktive o univerzalnih storitvah.

               17

               Družba TDC se je zoper odločbe, s katerimi je Erhvervsstyrelsen zavrnila njene zahtevke, pritožila pri Teleklagenævnet, ki je z odločbo z dne 17. septembra 2012 potrdila odločbe Erhvervsstyrelsen o zahtevkih za nadomestilo za leta od 2007 do 2009.

               18

               Teleklagenævnet je v zvezi z zahtevkom za nadomestilo za leto 2010 prekinila odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložila ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali Direktiva o univerzalnih storitvah, in zlasti njen člen 32, državi članici preprečuje, da določi pravila, ki podjetju ne omogočajo vložitve tožbe zoper državo članico za ločeno povračilo neto stroškov, nastalih pri zagotavljanju dodatnih obveznih storitev, ki niso zajete v poglavju II te direktive, če dobiček podjetja iz drugih storitev v okviru obveznosti podjetja zagotavljanja univerzalne storitve iz poglavja II te direktive presega izgube, povezane z zagotavljanjem dodatnih obveznih storitev?

                        2.

                        Ali Direktiva o univerzalnih storitvah državi članici preprečuje, da določi pravila, ki podjetjem omogočajo, da vložijo tožbo zoper državo članico za povračilo neto stroškov, ki nastanejo pri zagotavljanju dodatnih obveznih storitev, ki niso zajete v poglavju II te direktive, samo če za podjetja neto stroški pomenijo nerazumno breme?

                        3.

                        Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, ali lahko država članica odloči, da ni nerazumnega bremena, povezanega z zagotavljanjem dodatnih obveznih storitev, ki niso zajete v poglavju II [Direktive o univerzalnih storitvah], če je podjetje, ki ima obveznost zagotavljanja univerzalne storitve, z zagotavljanjem vseh teh storitev doseglo dobiček, vključno z zagotavljanjem storitev, ki bi jih podjetje opravljalo, tudi če ne bi imelo obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve?

                        4.

                        Ali Direktiva o univerzalnih storitvah državi članici preprečuje, da določi pravila, da je treba neto stroške nekega podjetja, povezane z zagotavljanjem univerzalnih storitev v skladu s poglavjem II te direktive, izračunati na podlagi vseh prihodkov in stroškov, povezanih z zagotavljanjem zadevne storitve, vključno s prihodki in stroški, ki bi jih imelo podjetje tudi brez obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve?

                        5.

                        Ali na odgovore na prvo, drugo, tretje in četrto vprašanje, kadar je treba zagotoviti dodatno obvezno storitev na Grenlandiji, ki je v skladu s Prilogo II k [Pogodbe o DEU] čezmorska država ali ozemlje, vpliva to, da danski organi naložijo obveznost podjetju s sedežem na Danskem, ki na Grenlandiji nima drugih dejavnosti?

                        6.

                        Kako pomembni so za odgovore na prvo, drugo, tretje, četrto in peto vprašanje člena 107(1) PDEU in 108(3) PDEU ter Sklep [2012/21/EU] Komisije z dne 20. decembra 2011 o uporabi člena 106(2) [PDEU] za državno pomoč v obliki nadomestila za javne storitve, dodeljenega nekaterim podjetjem, pooblaščenim za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena [(UL 2012, L 7, str. 13)]?

                        7.

                        Kako pomembno je za odgovore na prvo, drugo, tretje, četrto in peto vprašanje načelo minimalnega izkrivljanja konkurence, med drugim v členih 1(2) in 3(2) ter uvodnih izjavah (4), (18), (23) in (26) in delu B Priloge IV k Direktivi o univerzalnih storitvah?

                        8.

                        Ali imajo te določbe ali izključitve neposreden učinek, če določbe Direktive o univerzalnih storitvah nasprotujejo nacionalnim shemam iz prvega, drugega in četrtega vprašanja?“

         Pristojnost Sodišča

               19

               Komisija dvomi o tem, da je Teleklagenævnet sodišče v smislu člena 267 PDEU, saj meni, da ta organ ne izpolnjuje vseh meril, ki so se oblikovala v sodni praksi Sodišča za to, da se nek organ lahko opredeli kot sodišče. Komisija opozarja, prvič, da postopek pred tem organom ni obvezen, ker se lahko odločbe Erhvervsstyrelsen izpodbijajo bodisi pred Teleklagenævnet bodisi neposredno pred rednimi sodišči. Drugič, danski predpisi naj ne bi določali posebnih varovalk v zvezi z razrešitvijo članov Teleklagenævnet ali preklicem njihovega imenovanja, zato naj se s temi predpisi ne bi moglo preprečiti vpletanja ali nedovoljenih pritiskov izvršilne oblasti na člane tega organa.

               20

               Teleklagenævnet je v predložitveni odločbi trdila, da izpolnjuje vsa merila, ki so se oblikovala v sodni praksi Sodišča za opredelitev organa države članice kot sodišča v smislu člena 267 PDEU.

               21

               Prvič, Teleklagenævnet navaja, da je stalni javni organ za reševanje sporov, ki je bil ustanovljen z zakonom št. 169 in da so podrobna pravila za njeno delovanje določena z odlokom št. 383 z dne 21. aprila 2011.

               22

               Drugič, Teleklagenævnet pojasnjuje, da dokončno odloča v upravnih zadevah o pritožbah, ki so vložene zoper odločbe Erhvervsstyrelsen in da so te odločbe za stranke zavezujoče, razen če je v osmih tednih vložena tožba pri rednem sodišču. Erhvervsstyrelsen naj načeloma ne bi mogel vložiti tožbe zoper odločbe Teleklagenævnet pri rednih sodiščih.

               23

               Tretjič, Teleklagenævnet navaja, da njene člane imenuje minister za podjetništvo in razvoj za obdobje štirih let z možnostjo vnovičnega imenovanja. Minister lahko na podlagi te določbe izmed članov določi pravnika kot podpredsednika, ki lahko nadomesti predsednika v primeru njegove zadržanosti ali izločitve. Ti člani naj bi bili osebno in poklicno neodvisni od uprave in naj ne bi bili podrejeni navedenemu ministru. Teleklagenævnet sestavljajo predsednik, ki mora biti pravnik, in od štiri do šest članov. Odločajo z navadno večino, v primeru enakega števila glasov pa je odločilen glas predsednika.

               24

               Četrtič, Teleklagenævnet navaja, da je postopek pred njo v celoti pisen, vendar pa je treba strankam zagotoviti, da lahko v skladu z načelom kontradiktornosti predstavijo stališča zaradi razjasnitve vseh upoštevnih okoliščin v zadevi.

               25

               Tako naj bi imela Teleklagenævnet zakonsko podlago, ustanovljena naj bi bila za stalno, njeni člani naj bi bili povsem neodvisni, njena pristojnost naj bi bila obvezna, uporabljala naj bi pravna pravila in postopek, podoben postopku pred rednimi sodišči, pri čemer se spoštuje načelo kontradiktornosti.

               26

               Danska vlada je v odgovoru na vprašanje, ki ga je postavilo Sodišče, potrdila, da je treba Teleklagenævnet opredeliti kot sodišče v smislu člena 267 PDEU. Poudarja, da ta organ izpolnjuje merila glede zakonske podlage, stalnosti in uporabe pravnih pravil. Poleg tega navaja, da je sicer res, da pogoji za razrešitev člana tega organa z danskimi predpisi niso posebej opredeljeni, vendar so ti člani v skladu s splošnimi pravili upravnega in delovnega prava varovani pred samovoljno in nezakonito razrešitvijo. Ta vlada je na obravnavi poudarila, da je za razrešitev navedenih članov pristojna ista oseba, ki je pristojna tudi za imenovanje, to je minister za podjetništvo in razvoj.

               27

               Opozoriti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče pri presoji vprašanja, ali je predložitveni organ „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU, ki je izključno vprašanje prava Unije, upošteva vse elemente, kot so zakonska podlaga organa, njegova stalnost, obveznost njegove sodne pristojnosti, kontradiktornost postopka, njegova uporaba pravnih pravil in njegova neodvisnost (glej zlasti sodbo Belov, C‑394/11, EU:C:2013:48, točka 38, in sklep Merck Canada, C‑555/13, EU:C:2014:92, točka 16).

               28

               Najprej je treba preučiti merilo neodvisnosti Teleklagenævnet.

               29

               Pojem neodvisnosti, ki je neločljivo povezan z nalogo sojenja, predvsem pomeni, da je zadevni organ v razmerju do organa, ki je sprejel odločbo, zoper katero je bila vložena tožba, tretja oseba (sodba RTL Belgium, C‑517/09, EU:C:2010:821, točka 38 in navedena sodna praksa).

               30

               Ta pojem zajema dva vidika. Prvi, zunanji vidik, predpostavlja, da je organ zaščiten pred zunanjimi posredovanji ali pritiski, ki lahko ogrozijo neodvisnost sojenja njegovih članov glede sporov, ki so jim predloženi (glej v tem smislu sodbi Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, točka 51, in Torresi, C‑58/13 in C‑59/13, EU:C:2014:2088, točka 18).

               31

               Drugi, notranji vidik, je povezan s pojmom nepristranskosti in se nanaša na to, da je zagotovljena enaka distanca do strank spora in njihovih posameznih interesov glede predmeta spora. Ta vidik zahteva, da se upošteva objektivnost in da razen stroge uporabe pravnega pravila ne obstaja nikakršen interes za rešitev spora (sodba Wilson, EU:C:2006:587, točka 52 in navedena sodna praksa).

               32

               Te varovalke neodvisnosti in nepristranskosti zahtevajo, da obstajajo pravila, zlasti v zvezi s sestavo organa, imenovanjem, trajanjem funkcij in razlogi za zadržanje, izločitev in razrešitev njenih članov, na podlagi katerih je mogoče zavrniti vsak upravičen dvom pri posameznikih o zaščitenosti navedenega organa pred zunanjimi pritiski in njegovi nevtralnosti glede interesov, s katerimi se srečuje (sodba Wilson, EU:C:2006:587, točka 53 in navedena sodna praksa). Da bi se štelo, da je pogoj v zvezi z neodvisnostjo predložitvenega organa izpolnjen, se v sodni praksi v zvezi s tem zahteva zlasti, da so primeri razrešitve članov tega organa določeni z izrecnimi zakonodajnimi določbami (sodba D. in A., C‑175/11, EU:C:2013:45, točka 97, in sklep Pilato, C‑109/07, EU:C:2008:274, točka 24 in navedena sodna praksa).

               33

               Kar zadeva pravila imenovanja članov Teleklagenævnet v obravnavanem primeru, je treba ugotoviti, da zlasti iz stališč danske vlade izhaja, da te člane imenuje minister za podjetništvo in razvoj za obdobje štirih let z možnostjo vnovičnega imenovanja.

               34

               Kar zadeva vprašanje razrešitve članov Teleklagenævnet, je danska vlada na obravnavi potrdila, da jih lahko s funkcije razreši omenjeni minister, ki je pristojen tudi za njihovo imenovanje.

               35

               Iz predložitvene odločbe in stališč danske vlade pa izhaja, da danski predpisi sicer določajo poseben postopek za razrešitev sodnikov rednih sodišč, vendar so lahko člani Teleklagenævnet razrešeni, pogoji za njihovo razrešitev pa niso posebej urejeni s predpisi, pri čemer se za nezakonito razrešitev uporabljajo splošna pravila upravnega in delovnega prava.

               36

               Iz tega torej ni mogoče sklepati, da je razrešitev članov Teleklagenævnet pogojena s posebnimi varovalkami, ki bi omogočile odpraviti vse upravičene dvome glede neodvisnosti tega organa (glej po analogiji sklep Pilato, EU:C:2008:274, točka 28).

               37

               Poleg tega, kot izhaja iz spisa, ki ga ima Sodišče, se lahko tožba zoper odločbo Teleklagenævnet vloži pri rednih sodiščih. Teleklagenævnet je v primeru vložitve tožbe tožena stranka. Tako sodelovanje Teleklagenævnet v postopku, v katerem se izpodbija njena odločba, pomeni, da Teleklagenævnet pri sprejetju navedene odločbe ni tretja oseba glede do obstoječih interesov in torej ni nepristranska, kot se zahteva (glej v tem smislu sodbo RTL Belgium, EU:C:2010:821, točka 47). Taka ureditev pravnih sredstev zoper odločbo Teleklagenævnet torej poudarja nesodni značaj odločb, ki jih sprejme ta organ (glej po analogiji sklep MF 7, C‑49/13, EU:C:2013:767, točka 19).

               38

               Ne da bi bilo treba presoditi o vprašanju, ali Teleklagenævnet izpolnjuje druga merila, na podlagi katerih bi bilo mogoče presoditi, ali je ta organ sodišče v smislu člena 267 PDEU, je treba na podlagi navedenega ugotoviti, da Sodišče ni pristojno za odločanje o predloženih vprašanjih.

         Stroški

               39

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Sodišče Evropske unije ni pristojno za odločanje o vprašanjih, ki jih je z odločbo z dne 22. aprila 2013 predložila Teleklagenævnet (Danska).

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: danščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. julija 2009. # SCT Industri AB i likvidation proti Alpenblume AB. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Högsta domstolen - Švedska. # Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah - Sodna pristojnosti in izvrševanje odločb - Področje uporabe -Stečaj. # Zadeva C-111/08.

text:
      Zadeva C-111/08
      SCT Industri AB i likvidation
      proti
      Alpenblume AB
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Högsta domstolen)
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Sodna pristojnost in izvrševanje odločb – Področje uporabe – Stečaj“
      Povzetek sodbe
      Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah –
            Uredba št. 44/2001 – Področje uporabe – Izključena področja – Stečaji, postopki prisilne poravnave in podobni postopki
      (Uredba Sveta št. 44/2001, člen 1(2)(b))
      Izjemo iz člena 1(2)(b) Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih
         zadevah je treba razlagati tako, da se uporablja za odločbo sodišča države članice A o vpisu v register lastninske pravice
         na kapitalskih deležih družbe s sedežem v državi članici A, s katero je bil prenos teh deležev razglašen za ničen, ker sodišče
         države članice A ne priznava pristojnosti stečajnega upravitelja države članice B v okviru stečajnega postopka, ki se začne
         in konča v državi članici B.

      Tožba, na podlagi katere je bila izdana taka odločba, namreč izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim
         tesno povezana. Po eni strani je vez med tožbo in postopkom v primeru insolventnosti posebej tesna, ker se spor nanaša izključno
         na lastništvo kapitalskih deležev, ki jih je v okviru postopka zaradi insolventnosti prenesel upravitelj na podlagi določb,
         kakršne so te, ki jih je sprejela država članica B o stečajnih postopkih, ki odstopajo od splošnih pravil civilnega prava
         in predvsem stvarnega prava. Tako sta prenos kapitalskih deležev in lastninska tožba, ki je bila zaradi tega vložena, neposredni
         in neločljivi posledici tega, da je upravitelj, pravni subjekt, ki se določi šele po začetku stečajnega postopka, izvršil
         pooblastilo, ki izhaja posebej iz določb nacionalnega prava, ki urejajo stečajne postopke. Po drugi strani pa sta vsebina
         in obseg odločbe, s katero je razglašena ničnost navedenega prenosa, tesno povezana s stečajnim postopkom, ker je razlog za
         ničnost prenosa natančno in izključno obseg pooblastil tega upravitelja v okviru stečajnega postopka.

      (Glej točke od 25 do 28, 30, 31 in 33 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 2. julija 2009(*)

      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Sodna pristojnost in izvrševanje odločb – Področje uporabe –Stečaj“
      V zadevi C-111/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Högsta domstolen (Švedska)
         z odločbo z dne 4. marca 2008, ki je prispela na Sodišče 12. marca 2008, v postopku

      SCT Industri AB i likvidation
      proti
      Alpenblume AB,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann (poročevalec), predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. februarja 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za SCT Industri AB i likvidation F. Lüning, jur. kand.,
      –        za Alpenblume AB L.-O. Svensson, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Bascones, zastopnik,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in D. Pires, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva L. Seeboruth, zastopnik, skupaj z A. Henshawom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.-M. Rouchaud-Joët in P. Dejmek, zastopnici,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra
         2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med dvema švedskima družbama, SCT Industri AB (v nadaljevanju: SCT Industri) in
         Alpenblume AB (v nadaljevanju: Alpenblume), zaradi lastninske tožbe na vrnitev kapitalskih deležev, ki jih je v neki družbi
         avstrijskega prava imela družba SCT Industri in ki so bili prodani družbi Alpenblume; ta tožba sledi sodbi avstrijskega sodišča,
         s katero je bila pridobitev kapitalskih deležev s strani družbe Alpenblume razglašena za nično.

       Pravni okvir
      3        V uvodni izjavi 2 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:

      „Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje
         notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih
         zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic,
         ki jih zavezuje ta uredba.“

      4        V uvodni izjavi 7 te uredbe je navedeno, da mora „[p]odročje uporabe te uredbe […] zajemati vse glavne civilne in gospodarske
         zadeve, razen točno opredeljenih zadev.“

      5        V uvodni izjavi 15 te uredbe je navedeno:

      „V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah
         članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. Obstajati mora jasen in učinkovit mehanizem za reševanje primerov litispendence
         in sorodnih pravd ter za preprečevanje problemov, ki izhajajo iz razlik med državami članicami v zvezi z določitvijo trenutka,
         ko se zadeva šteje za visečo. Za namene te uredbe je treba ta trenutek opredeliti kot avtonomen koncept.“

      6        V uvodni izjavi 19 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:

      „Zagotoviti je treba kontinuiteto med [konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih
         odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972 L 299, str. 32; v nadaljevanju: Bruseljska konvencija)] in to uredbo ter
         v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago Bruseljske konvencije s strani Sodišča Evropskih skupnosti
         in Protokol iz leta 1971 [o razlagi Konvencije iz leta 1968 s strani Sodišča (prečiščeno besedilo) (UL 1998 C 27, str. 28)]
         se mora še naprej uporabljati za zadeve, ki so viseče v trenutku začetka veljavnosti te uredbe.“

      7        V členu 1 te uredbe je opredeljeno njeno področje uporabe. V skladu s členom 1(1) se ta uredba uporablja v vseh civilnih in
         gospodarskih zadevah, ne zajema pa davčnih, carinskih ali upravnih zadev.

      8        Člen 1(2)(b) te uredbe določa:

      „Ta uredba se ne uporablja za:
      […]
      b)      stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave
         in podobne postopke.“

      9        Člen 25 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL L 160, str. 1), z naslovom
         „Priznavanje in izvršljivost drugih odločb“ v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.      Odločbe sodišča, katerega odločba o uvedbi postopkov se prizna v skladu s členom 16, ki zadevajo vodenje in končanje postopkov
         v primeru insolventnosti, in poravnave, ki jih je odobrilo navedeno sodišče, se prav tako priznajo brez kakršnih koli nadaljnjih
         formalnosti. Take odločbe se izvršijo v skladu s členi 31 do 51, razen s členom 34(2) Bruseljske konvencije o pristojnosti
         in izvrševanju sodb v civilnih in trgovinskih zadevah, kakor je bila spremenjena s Konvencijo o pristopu k tej konvenciji.

      Prvi pododstavek prav tako velja za odločbe, ki so neposredno sprejete na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so
         z njimi tesno povezane, četudi jih je sprejelo drugo sodišče.

      Prvi pododstavek prav tako velja za odločbe o varovalnih ukrepih, sprejete po vložitvi zahtevka za uvedbo postopkov v primeru
         insolventnosti.

      2.      Priznavanje in izvršitev drugih odločb, ki niso navedene v odstavku 1, ureja konvencija iz odstavka 1, pod pogojem, da se
         navedena konvencija uporablja.“

      10      V skladu s členom 43 Uredbe št. 1346/2000 se „[d]oločbe te uredbe […] uporabljajo samo za postopke v primeru insolventnosti,
         ki so bili uvedeni po začetku njene veljavnosti. Za dolžnikova pravna dejanja, storjena pred začetkom veljavnosti te uredbe,
         se še naprej uporablja pravo, ki se je zanje uporabljalo v času, ko so bila opravljena.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      11      Leta 1993 je Malmö tingsrätt proti družbi SCT Industri začelo stečajni postopek. Določen je bil stečajni upravitelj. Ta je
         v tem postopku kapitalske deleže, in sicer 47 %, ki jih je imela družba SCT Industri v družbi avstrijskega prava SCT Hotelbetrieb
         GmbH, v katere pravice je vstopila družba Scaniahof Ferienwohnungen GmbH (v nadaljevanju: Scaniahof), prodal družbi Alpenblume
         za 2 SEK. Zadnja navedena družba je bila v Avstriji v register vpisana kot lastnica teh kapitalskih deležev.

      12      Stečajni postopek je bil končan leta 1997, pri čemer je bila razdeljena vsa stečajna masa. Malmö tingsrätt je 19. marca 2002
         odredilo likvidacijo družbe SCt Industri.

      13      Na podlagi tožbe družbe SCT je avstrijsko sodišče ugotovilo, da stečajni upravitelj, določen na Švedskem, ni pristojen za
         razpolaganje s premoženjem v Avstriji, in je zato pridobitev kapitalskih deležev s strani družbe Alpenblume razglasilo za
         nično. To sodišče je zato družbi Scaniahof naložilo, naj družbo SCT Industri v register vpiše kot lastnico kapitalskih deležev,
         ki so bili preneseni iz stečajne mase. Družba Alpenblume je v avstrijskem postopku sodelovala kot stranska intervenientka
         (Nebenintervenientin). Oberster Gerichtshof (Avstrija) je zavrnilo revizijo („außerordentliche Revision“), ki jo je intervenientka
         vložila 17. maja 2004.

      14      Družba Alpenblume je 24. avgusta 2004 pred švedskim sodiščem zoper družbo SCT Industri vložila lastninsko tožbo, ki se je
         nanašala na zadevne kapitalske deleže, in predlagala, naj se družbi SCT Industri pod grožnjo plačila kazni naloži, da sprejme
         vse ukrepe, ki so potrebni za to, da se družbo Alpenblume v register vpiše kot zakonito lastnico teh kapitalskih deležev.
         Malmö tingsrätt je po preučitvi ugovora tožeče stranke iz postopka v glavni stvari z odločbo z dne 17. marca 2005 ugotovilo,
         da je tožba dopustna.

      15      Družba SCT Industri se je zoper to odločbo pritožila in predlagala zavrnitev tožbe. Družba Alpenblume je predlagala, naj se
         tožba dopusti. Z odločbo z dne 26. julija 2005 je Hovrätten för Skåne och Blekinge pritožbo zavrnilo.

      16      Po pritožbi družbe SCT Industri je Högsta domstolen s sklepom z dne 4. marca 2008 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba izključitev stečaja, postopkov v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb,
         postopkov prisilne poravnave in drugih postopkov iz področja uporabe [Uredbe št. 44/2001], predvideno v členu 1(2)(b), razlagati
         tako, da se uporablja za odločbo sodišča države članice A o vpisu v register lastninske pravice nad kapitalskimi deleži družbe
         s sedežem v državi članici A, ki jih je prenesel stečajni upravitelj družbe s sedežem v državi članici B, če je sodišče svojo
         odločitev oprlo na to, da država članica A ne priznava pristojnosti stečajnega upravitelja za razpolaganje s premoženjem na
         njenem ozemlju, če ne obstaja sporazum o vzajemnem priznavanju postopkov v primeru insolventnosti?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      17      Z vprašanjem se predložitveno sodišče v bistvu sprašuje o priznavanju med državami članicami sodnih odločb, ki so izdane v
         civilnih postopkih, povezanih s postopkom zaradi insolventnosti, opravljenim v drugi državi članici. Natančneje, gre za vprašanja,
         ali je odločba, s katero je sodišče druge države članice razglasilo ničnost prenosa kapitalskih deležev v okviru postopka
         zaradi insolventnosti, ker upravitelj, ki je prenesel te kapitalske deleže, ni pristojen za razpolaganje z aktivi podjetja
         v tej državi članici, zajeta v izjemi iz člena 1(2)(b) Uredbe št. 44/2001, ki se uporablja za stečaje, postopke v zvezi z
         likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke.

      18      Najprej je treba poudariti, da se Uredba št. 1346/2000 v postopku v glavni stvari ne uporablja, saj je bil ta sprožen pred
         začetkom veljavnosti te uredbe.

      19      Ugotoviti je treba torej le, ali odločba, kakršno je v postopku v glavni stvari sprejelo avstrijsko sodišče, spada na področje
         uporabe Uredbe št. 44/2001, zaradi česar bi jo predložitveno sodišče moralo uporabiti.

      20      V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da so stečajni in podobni postopki – zaradi posebnosti zadevne ureditve, ki zahteva
         posebna pravila, in velikih razlik med zakonodajami držav pogodbenic –izključeni s področja uporabe Bruseljske konvencije
         (glej v tem smislu sodbo z dne 22. februarja 1979 v zadevi Gourdain, 133/78, Recueil, str. 733, točka 3, in poročilo P. Jenarda
         o Bruseljski konvenciji, UL 1979, C 59, str. 1).

      21      Sodišče je v okviru sodne prakse v zvezi z Bruseljsko konvencijo tako razsodilo, da se tožba nanaša na stečajni postopek,
         če je neposredna posledica stečaja in je strogo omejena na stečajni postopek ali postopek prisilne poravnave. Tožba, ki ima
         take značilnosti, torej ne spada na področje uporabe te konvencije.

      22      Iz sodne prakse prav tako izhaja, da ker Uredba št. 44/2001 v odnosih med državami članicami, razen Kraljevine Danske, zdaj
         nadomešča Bruseljsko konvencijo, velja razlaga, ki jo je Sodišče sprejelo v zvezi s to konvencijo, tudi za navedeno uredbo,
         kadar je mogoče ugotoviti, da so njene določbe in določbe Bruseljske konvencije enakovredne (glej zlasti sodbo z dne 14. maja
         2009 v zadevi Ilsinger, C-180/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 41).

      23      V ureditvi, ki jo vzpostavlja ta uredba, njen člen 1(2)(b) zavzema enako mesto in izpolnjuje enako funkcijo kot člen 1, drugi
         odstavek, točka 2, Bruseljske konvencije. Poleg tega je besedilo teh določb enako.

      24      Glede na takšno enakost med določbo Bruseljske konvencije in določbo Uredbe št. 44/2001, je treba v skladu z uvodno izjavo
         19 te uredbe zagotoviti kontinuiteto pri razlagi teh dveh instrumentov, saj je taka kontinuiteta tudi sredstvo zagotavljanja
         spoštovanja načela pravne varnosti, ki je eden od njunih temeljev (zgoraj navedena sodba Ilsinger, točka 58).

      25      Glede na navedeno je za ugotovitev, ali se uporabi izjema iz člena 1(2)(b) Uredbe št. 44/2001, odločilna stopnja povezave
         v smislu zgoraj navedene sodbe Gourdain med tožbo, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari, in postopkom zaradi insolventnosti.

      26      Ugotoviti je treba, da se v obravnavani zadevi ta povezava zdi posebej tesna.

      27      Po eni strani iz predložitvene odločbe izhaja, da se spor v glavni strani nanaša izključno na lastništvo kapitalskih deležev,
         ki jih je v okviru postopka zaradi insolventnosti prenesel upravitelj na podlagi določb, kakršne so te iz švedskega zakona
         o stečajnih postopkih (Konkurslagen) št. 672 iz leta 1987 (SFS 1987, št. 672), ki odstopajo od splošnih pravil civilnega prava
         in predvsem stvarnega prava. Določajo zlasti, da v primeru insolventnosti dolžnik izgubi pravico do svobodnega razpolaganja
         s svojim premoženjem in da mora upravitelj postopka na račun upnikov upravljati s premoženjem, ki tvori stečajno maso, pri
         čemer lahko opravlja tudi potrebne prenose.

      28      Z drugimi besedami, prenos premoženja v obravnavani zadevi in lastninska tožba, ki je bila zaradi tega vložena, sta neposredni
         in neločljivi posledici tega, da je upravitelj, torej pravni subjekt, ki se določi šele po začetku stečajnega postopka, izvršil
         pooblastilo, ki izhaja posebej iz določb nacionalnega prava, ki urejajo tako vrsto postopka.

      29      To je med drugim izraženo v okoliščini, da se je – kot izhaja iz spisa, ki je bil predložen Sodišču – v obravnavani zadevi
         vrednost aktiv podjetja, ki je predmet postopka zaradi insolventnosti, po tem, ko je upravitelj prodal zadevne deleže, povečala.

      30      Po drugi strani pa ni sporno, da je bil razlog, zaradi katerega je avstrijsko sodišče z odločbo, katere priznanje se zahteva
         pred predložitvenim sodiščem, razglasilo ničnost prenosa kapitalskih deležev, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari,
         natančno in izključno obseg pooblastil tega upravitelja v okviru stečajnega postopka ter zlasti možnosti, da razpolaga s premoženjem
         v Avstriji. Vsebina in obseg te odločbe sta zato tesno povezani s stečajnim postopkom. Te povezave ne oslabi dejstvo, da je
         bil v obravnavani zadevi ta postopek končan v času vložitve lastninske tožbe pred avstrijskim sodiščem.

      31      V teh okoliščinah je treba šteti, da tožba, kakršna se obravnava v postopku v glavni stvari, izhaja neposredno iz postopka
         zaradi insolventnosti in je z njim tesno povezana, in zato ne spada na področje uporabe Uredbe št. 44/2001.

      32      Glede na poseben pravni položaj iz postopka v glavni stvari in ob upoštevanju tesne povezave med tožbo, ki jo obravnava predložitveno
         sodišče, in postopkom zaradi insolventnosti, načela, navedena v uvodnih izjavah 2, 7 in 15 Uredbe št. 44/2001, ne vplivajo
         na to presojo.

      33      Glede na zgoraj navedene preudarke je na predloženo vprašanje treba odgovoriti tako, da je izjemo iz člena 1(2)(b) Uredbe
         št. 44/2001 treba razlagati tako, da se uporablja za odločbo sodišča države članice A o vpisu v register lastninske pravice
         nad kapitalskimi deleži družbe s sedežem v državi članici A, s katero je bil prenos teh deležev razglašen za ničen, ker sodišče
         države članice A ne priznava pristojnosti stečajnega upravitelja države članice B v okviru stečajnega postopka, ki se začne
         in konča v državi članici B.

       Stroški
      34      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Izjemo iz člena 1(2)(b) Uredbe št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb
            v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se uporablja za odločbo sodišča države članice A o vpisu v
            register lastninske pravice nad kapitalskimi deleži družbe s sedežem v državi članici A, s katero je bil prenos teh deležev
            razglašen za ničen, ker sodišče države članice A ne priznava pristojnosti stečajnega upravitelja države članice B v okviru
            stečajnega postopka, ki se začne in konča v državi članici B.
      Podpisi
      * Jezik postopka: švedščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 18. oktobra 1977. # André Schertzer proti Evropskemu parlamentu. # Zadeva 25-68.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. junija 1989. # Karl Leukhardt proti Hauptzollamt Reutlingen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemčija. # Kmetijstvo - Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva 113/88.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 12. februarja 2015.#Compagnie des montres Longines, Francillon SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti QUARTODIMIGLIO QM – Prejšnje figurativne znamke Skupnosti in mednarodne znamke, ki predstavljajo dve razširjeni krili in prejšnje mednarodne figurativne znamke LONGINES – Relativni razlogi za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Neobstoj škodovanja ugledu – Člen 8(5) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-76/13.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 3. marca 2005.#Wolfgang Heiser proti Finanzamt Innsbruck.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof - Avstrija.#DDV - Oprostitev opravljanja zdravstvene oskrbe v okviru poklicne zdravstvene dejavnosti - Popravek odbitka.#Zadeva C-172/03.

text:
      Zadeva C‑172/03
      Wolfgang Heiser
      proti
      Finanzamt Innsbruck
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof (Avstrija))
      „DDV – Oprostitev opravljanja zdravstvene oskrbe v okviru poklicne zdravstvene dejavnosti – Popravek odbitka“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca A. Tizzana, predstavljeni 28. oktobra 2004
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 3. marca 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Prizadetje trgovine med državami članicami – Selektivnost ukrepa – Utemeljitev na
            podlagi bistva ali splošnega namena sistema – Izkrivljanje konkurence
      (Pogodba ES, člen 92(1) (po spremembi postal člen 87(1) ES))
      2.     Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Ukrep, ki zasleduje socialni cilj – Odstopanje od člena 90(2) Pogodbe (postal člen 86(2) ES)
            – Državni ukrepi za približevanje pogojev konkurence tistim, ki so v drugih državah – Nevpliv na opredelitev pomoči
      (Pogodba ES, člena 90(2) in 93(3) (postala člena 86(2) ES in 88(3) ES) in člen 92(1) (po spremembi postal člen 87(1) ES))
      3.     Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Neuvedba znižanja že odbitih zneskov vstopnega davka za blago, ki je predmet nadaljnje
            uporabe v podjetju, kot ga predpisuje člen 20 Šeste direktive, v primeru prehoda zdravnikov z režima opravljanja transakcij,
            obdavčenih z davkom na dodano vrednost, na režim opravljanja oproščenih transakcij – Vključitev
      (Pogodba ES, člen 92(1) (po spremembi postal člen 87(1) ES); Direktiva Sveta 77/388, člen 20)
      1.     V skladu s členom 92(1) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 87(1) ES) morajo biti izpolnjeni naslednji pogoji za to, da se
         ukrep lahko opredeli kot državna pomoč. Najprej mora biti podan ukrep države oziroma ukrep, ki se izvaja z uporabo državnih
         sredstev. Drugič mora biti take vrste, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič mora tistemu, ki mu je
         namenjen, omogočati prednost. Četrtič mora groziti, da bo izkrivil, oziroma dejansko izkrivljati konkurenco.

      V zvezi z drugim navedenim pogojem ni določen noben prag ali procentualna stopnja, na podlagi katere bi bilo moč trditi, da
         trgovina med državami članicami ni prizadeta. Niti relativno majhen obseg pomoči niti relativna majhnost podjetja, ki prejema
         državno pomoč, namreč ne izključujeta možnosti, da je lahko trgovina med državami članicami prizadeta. Tako drugi pogoj ni
         odvisen od lokalne ali regionalne narave storitev, ki se opravljajo, ali od velikosti zadevnega področja dejavnosti.

      Kar zadeva tretji pogoj, ni sporno, da pojem pomoči ne obsega samo pozitivnih dejanj, ampak tudi ukrepe, ki v različnih oblikah
         zmanjšujejo obremenitve, ki so jim praviloma podvržena podjetja, in ki tako ne pomenijo subvencij v strogem smislu te besede,
         vendar so jim po naravi in učinku enaki. V zvezi s tem člen 92(1) ES nalaga, naj se ugotovi, ali je nacionalni ukrep v okviru
         določene pravne ureditve take vrste, da omogoča prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ v primerjavi
         z drugimi podjetji in proizvodnjo blaga, ki so glede na cilj, ki ga zasleduje zadevna ureditev, v primerljivem dejanskem in
         pravnem položaju. Če je tako, potem zadevni ukrep izpolnjuje pogoj selektivnosti, ki je sestavni del pojma državne pomoči.
         Zgolj okoliščina, da lahko veliko podjetij zadevni ukrep uveljavlja in da ta podjetja pripadajo različnim branžam, še ni zadosti,
         da bi bilo moč zanikati selektivnost zadevnega ukrepa in s tem njegovo opredelitev kot državno pomoč. Ravno tako lahko pomoči
         zadevajo celoten gospodarski sektor, pa so vseeno zajete s členom 92(1) Pogodbe. Drugače bi bilo, če bi ukrep tistemu, ki
         mu je namenjen, sicer omogočal prednost, vendar bi bil upravičen na podlagi bistva ali splošnega namena sistema, v katerega
         se umešča.

      Kar zadeva četrti pogoj, državne pomoči, ki naj bi podjetju omogočile zmanjšanje stroškov, ki ga sicer bremenijo v okviru
         izvajanja tekočih poslov ali splošnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence.

      (Glej točke 27, 32, 33, 36, 40, 42, 43 in 55.)
      2.     Zgolj okoliščina, da se z ukrepom zasleduje socialni namen, ne zadošča, da se tovrsten ukrep vnaprej izvzame od opredelitve
         kot državna pomoč v smislu člena 92 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 87 ES). Člen 92(1) Pogodbe ES namreč ne razlikuje
         na podlagi razlogov ali ciljev državnih ukrepov, ampak jih opredeljuje glede na njihov učinek. Poleg tega odstopanje iz člena 90(2)
         Pogodbe ES (po spremembi postal člen 86(2) ES) ne dovoljuje, da se ukrep izvzame od opredelitve kot državna pomoč v smislu
         člena 92 Pogodbe ES. Prav tako zadevna država članica, ko je enkrat že ugotovljeno, da gre za državno pomoč, ni oproščena
         dolžnosti, da tak ukrep na podlagi člena 93(3) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 88(3) ES) priglasi. Nazadnje, okoliščina,
         da poskuša država članica z enostranskimi ukrepi pogoje konkurence v določenem gospodarskem sektorju približati tistim v drugi
         državi članici, tem ukrepom ne more odvzeti narave državnih pomoči.

      (Glej točke 46, 51 in 54.)
      3.     Člen 92 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 87 ES) je treba razlagati tako, da pravilo, na podlagi katerega zdravniki po
         prehodu z opravljanja transakcij, obdavčenih z davkom na dodano vrednost, na opravljanje oproščenih transakcij v zvezi z blagom,
         ki je predmet nadaljnje uporabe v podjetju, ne izvedejo znižanja že odbitih zneskov vstopnega davka, kot ga predpisuje člen 20
         Šeste direktive, pomeni državno pomoč.

      (Glej točko 59.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 3. marca 2005(*)

      „DDV – Oprostitev opravljanja zdravstvene oskrbe v okviru poklicne zdravstvene dejavnosti – Popravek odbitka“
      V zadevi C-172/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče z odločbo Verwaltungsgerichtshof
         (Avstrija) z dne 31. marca 2003, ki ga je Sodišče prejelo 14. aprila 2003, v okviru postopka

      Wolfgang Heiser
      proti
      Finanzamt Innsbruck,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans (poročevalec), predsednik senata, C. Gulmann, R  Schintgen, J. Makarczyk in J. Klučka, sodniki,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in ustne obravnave z dne 30. septembra 2004,
      na podlagi pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –       za W. Heiserja R. Kapferer, Steuerberater,
      –       za avstrijsko vlado E. Riedl in J. Bauer, zastopnika,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz, V. Di Bucci in K. Gross, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na javni obravnavi 28. oktobra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 92 Pogodbe ES (po spremembi sedaj člen 87 ES).
      2       Predlog je bil vložen v okviru spora med W. Heiserjem in Finanzamt Innsbruck (Avstrija) zaradi odločbe zadnjega, ki se nanaša
         na popravek odbitka davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).

       Nacionalna ureditev
      3       Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da je promet od opravljanja poklicne zdravstvene dejavnosti v Avstriji po členu 6(1)(19)
         Umsatzsteuergesetz 1994 (zakon iz leta 1994 o prometnem davku, BGBl. 663/1994, v nadaljevanju: UStG 1994) oproščen DDV. Vendar
         v skladu s členom 29(5) UStG 1994 ta oprostitev davkov velja zgolj za transakcije, ki so bile izvršene pred 31. decembrom
         1996. Od zdravstvenih storitev, opravljenih pred 1. januarjem 1997, se je DDV obračunaval po splošni davčni stopnji.

      4       Ta prehod od obveznosti do oprostitve plačila DDV pomeni izvedbo Priloge XV, del IX, točka 2(a),druga alinea, k Aktu o pogojih
         pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske ter o prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska
         unija (UL 1994, C 241, str. 21, in UL 1995, L 1, str. 1) v nacionalni pravni red. Na podlagi te priloge je bila namreč na
         1. januar 1997 med drugimi za opravljanje zdravstvene oskrbe v okviru poklicne zdravstvene dejavnosti na področju javnega
         zdravstva in socialnega varstva odložena uveljavitev oprostitve DDV po členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS
         z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna
         osnova za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      5       Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da za dolgotrajne zdravstvene oskrbe, kot je npr. ortodontija, če so bile začete pred
         1. januarjem 1997, vendar končane šele po 31. decembru 1996, velja, da so bile opravljene po 31. decembru 1996 in so zaradi
         tega oproščene DDV. V primeru, da je zdravnik za tovrstne storitve pred 1. januarjem 1997 prejel predplačila in je od teh
         plačal DDV, je oprostitev teh predplačil retroaktivna. Ta davčna razbremenitev nastopi v poslovnem letu 1997.

      6       Člen 12(10) UStG 1994 določa:
      „Če se v zvezi s predmetom, ki ga podjetnik v svojem podjetju uporablja ali koristi kot osnovna sredstva, v štirih koledarskih
         letih, ki sledijo letu prve uporabe, spremenijo okoliščine, ki so bile za odbitek vstopnega davka merodajne v koledarskem
         letu prve uporabe (odstavek 3), je treba za vsako leto, na katero se sprememba nanaša, izvesti kompenzacijo na podlagi popravka
         odbitka.

      To se smiselno uporablja za vstopni davek od naknadnih nabavnih ali proizvodnih stroškov, kapitaliziranih stroškov ali v zvezi
         z nepremičninami tudi od stroškov večjih popravil, pri čemer prične časovno obdobje za popravek teči od začetka koledarskega
         leta, ki sledi letu, v katerem so bile storitve, na katere se ti stroški in izdatki nanašajo, prvič uporabljene v povezavi
         z osnovnimi sredstvi.

      Pri nepremičninah v smislu člena 2 Grunderwerbssteuergesetz 1987 (zakon o davku od prometa z nepremičninami 1987) (skupaj
         s kapitaliziranimi stroški in stroški večjih popravil) se časovno obdobje štirih koledarskih let nadomesti s časovnim obdobjem
         devetih koledarskih let.

      V zvezi s popravkom, ki vedno sledi v letu spremembe, je za vsako leto spremembe treba izhajati iz ene petine, pri nepremičninah
         (skupaj s kapitaliziranimi stroški in stroški večjih popravil) pa iz ene desetine celotnega zneska vstopnega davka, ki se
         obračuna od predmeta, izdatkov ali stroškov; v primeru prodaje ali prenosa se popravek za preostalo časovno obdobje popravkov
         izvede najpozneje v zadnji prijavi obdobja za odmero davka, v katerem je bila odsvojitev izvršena.“

      7       Člen XIV(3) zveznega zakona BGBl. 21/1995, kot je bil spremenjen z zveznim zakonom BGBl 756/1996 (v nadaljevanju: zvezni zakon
         BGBl. 21/1995), določa:

      „Popravka odbitka vstopnega davka se v skladu s členom 12(10) […]Umsatzsteuergesetz […], ki se zaradi uporabe določbe člena
         6(1)(19) […] Umsatzsteuergesetz [1994] […] prvič uporabi po 31. decembru 1996, ne izvede. […]“

      8       Po Gesundheits- und Sozialbereich-Beihilfengesetz (zakon o državnih pomočeh na področjih zdravstva in sociale, BGBl. 746/1996;
         v nadaljevanju: GSBG 1996) imajo zdravniki pravico do kompenzacijskih plačil, s katerimi se kompenzira že obračunan vstopni
         davek.

      9       V členu 3 GSBG 1996 je določeno:
      „1.      Zdravniki, zobozdravniki in preostali pogodbeni partnerji so upravičeni do kompenzacijskih plačil, ki se določijo glede na
         plačila za njihove storitve s strani nosilcev socialne varnosti, institucij zdravstvenega zavarovanja in organizacij javnega
         socialnega skrbstva za storitve v smislu člena 6(1)(19) UStG [1994].

      […]
      3.      Zvezni finančni minister mora v sodelovanju z zveznim ministrom za delo in socialo z odredbo določiti stopnje kompenzacijskih
         plačil na podlagi ugotovitev o gospodarskih razmerah posamezne skupine zadevnih podjetij.“

      10     Višina kompenzacijskega izplačila je določena v Verordnung des Bundesministers für Finanzen zu den Beihilfen- und Ausgleichsprozentsätzen,
         die im Rahmen des Gesundheits- und Sozialbereich-Beihilfengesetzes (GSBG 1996) (odredba zveznega finančnega ministra o procentualnih
         stopnjah pomoči in kompenzacije, ki se uporabljajo v okviru GSBG 1996, BGBl. II 56/1997; v nadaljevanju: odredba 56/1997).

       Postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      11     W. Heiser, pritožnik v postopku v glavni stvari, je zdravnik, specialist zobozdravnik.
      12     Zaradi prestopa v oprostitev plačila DDV je W. Heiser v napovedi DDV za leto 1997 uveljavljal razbremenitev v znesku okrog
         3,5 mio. ATS za dolgotrajne ortodontske oskrbe, ki so bile začete v letu 1991 in na dan 1. januarja 1997 še niso bile končane.
         Pri tem je šlo predvsem za oskrbe, za katere je prejel predplačila, od katerih je plačal DDV.

      13     Pristojni davčni urad je izhajal iz predpostavke, da dolgotrajna ortodontska oskrba pomeni približno leto dni trajajoče opravljanje
         storitve. Pri izdaji odločbe o odmeri davka za leto 1997 z dne 4. oktobra 1999 (v nadaljevanju: davčna odločba) je razbremenitev
         DDV pripoznal zgolj za nekatere oskrbe, ki so se začele šele v letu 1996. Uveljavljeno razbremenitev je upošteval zgolj v
         znesku 1.460.000 ATS.

      14     Pritožnik v postopku v glavni stvari je proti davčni odločbi vložil pritožbo.
      15     Finanzlandesdirektion für Tirol (tirolska deželna direkcija za davke, v nadaljevanju: Finanzlandesdirektion) kot pritožbeni
         organ, na katerega mesto je sicer stopil Finanzamt Innsbruck, je med drugimi z dopisom z dne 1. marca 2002 davčnemu uradu
         naročila, naj ugotovi, v kakšnem obsegu se izvede popravek vstopnega davka po členu 12(10) UStG 1994 na dan 1. januarja 1997
         v primeru prehoda od obveznosti k oprostitvi plačila DDV, pri kateri je odbitek vstopnega davka izključen.

      16     Glede na ugotovitve, ki jih je davčni urad posredoval s soglasjem W. Heiserja, je Finanzlandesdirektion 19. septembra 2002
         izdala odločbo, s katero je zavrnila pritožbo proti davčni odločbi in davčno odločbo v škodo pritožnika spremenila. S to odločbo
         je dobropis davka W. Heiserja zmanjšala na zneska 89.635,94 ATS in 164.870,15 ATS, kar ustreza popravku odbitkov.

      17     V pritožbi, ki jo je W. Heiser vložil na Verwaltungsgerichtshof, izpodbija popravek odbitkov, ki ga je izvedla Finanzlandesdirektion.
         V utemeljitev navaja, da člen XIV(3) zveznega zakona 21/1995 izrecno izključuje obveznost zdravnikov izvesti popravek odbitkov
         do 1. januarja 1997.

      18     V odgovoru na tožbo Finanzlandesdirektion navaja, da pri obravnavi pritožbe proti davčni odločbi ni uporabila člena XIV(3)
         zveznega zakona 21/1995 zaradi tega, ker gre pri neizvedbi popravka odbitkov za neprijavljeno pomoč v smislu člena 92 Pogodbe
         ES. Organi držav članic ne smejo izvajati neprijavljenih pomoči v skladu s členom 93(3) Pogodbe ES (sedaj člen 88(3) ES).
         Dalje je člen XIV(3) tudi v nasprotju s členom 20 Šeste direktive.

      19     Verwaltungsgerichtshof je v predložitvenem sklepu navedlo, da k sistemu DDV sodi, da je znotraj EU na podlagi direktiv Skupnosti,
         še posebej na podlagi Šeste direktive, določeno, da je obveznost obdavčitve transakcij z DDV upravičeno povezana s pravico
         podjetnika do odbitka vstopnega davka v celoti, medtem ko po drugi strani tisti podjetniki, katerih transakcije so oproščene
         plačila DDV, načeloma nimajo pravice do odbitka. V primeru, da se spremenijo okoliščine, ki so bile podlaga za določitev odbitnega
         deleža vstopnega davka, določa člen 20 Šeste direktive popravek prvotnega odbitka. Po členu 20(2) Šeste direktive se za investicijsko
         blago popravek odbitka izvede, če se po letu, v katerem je bilo investicijsko blago pridobljeno, pojavijo spremembe upravičenja
         do odbitka v primerjavi z upravičenjem v letu, v katerem je bilo to blago pridobljeno.

      20     Predložitveno sodišče dodaja, da je poleg tega na podlagi člena XIV(3) zveznega zakona 21/1995 za storitve na področju zdravstva,
         še posebej za storitve zdravnikov v nasprotju s členom 20 Šeste direktive določeno, da prehod z dosedanje obveznosti plačila
         DDV za te storitve po sistemu do 31. decembra 1996 na oprostitev plačila DDV od 1. januarja 1997 ne vodi do popravka odbitkov,
         ki so bili za pridobljeno blago izvedeni še v času obveznosti plačila davka, čeprav se je to blago naprej uporabljalo tudi
         v času oprostitve plačila davka, se pravi služilo opravljanju oproščenih transakcij. S tem predpisom se doseže ohranitev odbitka
         vstopnega davka od blaga, ki se uporablja za opravljanje oproščenih transakcij.

      21     Kot pravi Verwaltungsgerichtshof, ni nujno izključeno, da so avstrijski ortodonti v konkurenčnem razmerju z ortodonti iz drugih
         držav članic. To velja predvsem za področja v bližini mej. S členom XIV(3) zveznega zakona 21/1995 je vzpostavljena ureditev,
         s katero je avstrijski zakonodajalec znižanje odbitkov, ki je predpisano s sistemom DDV in izrecno določeno v členu 20 Šeste
         direktive, izključil in tako zdravnikom na ozemlju države omogočil prednost.

      22     Ukrep odbitka vzpostavlja prednost, ki je zagotovljena iz državnih sredstev in ki utrjuje konkurenčni položaj podjetij, ki
         jim je ta prednost zagotovljena, v primerjavi z drugimi podjetji, ki so z njimi v konkurenčnem razmerju in ne morejo izvesti
         takega odbitka.

      23     Dalje je Verwaltungsgerichtshof podvomilo o objektivni upravičenosti člena XIV(3) zveznega zakona 21/1995 v smislu točke 42
         sodbe z dne 8. novembra 2001 v zadevi Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, Recueil, str.
         I-8365), s katerim se je Republika Avstrija na področju DDV odpovedala popravku odbitkov vstopnega DDV s strani zdravnikov
         do 31. decembra 1996 (v nadaljevanju: sporni ukrep v postopku v glavni stvari). To velja še toliko bolj, ko slabosti, ki jih
         zadevni subjekti utrpijo zaradi popravka odbitka vstopnega davka, ne morejo nadomestiti s kompenzacijski plačili po GSBG 1996
         in odredbi 56/1997.

      24     Na podlagi teh okoliščin se je Verwaltungsgerichtshof odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži
         to vprašanje:

      „Ali ureditev, kakršna je vsebovana v členu XIV(3) zveznega zakona BGBl. 21/1995, kot je bil spremenjen z zveznim zakonom
         BGBl. 756/1996, na podlagi katere zdravniki po prehodu od opravljanja transakcij, obdavčenih z DDV, k opravljanju oproščenih
         transakcij v zvezi z blagom, ki je predmet nadaljnje uporabe v podjetju, ne izvedejo znižanja že odbitih zneskov vstopnega
         davka, kot ga predpisuje člen 20 Šeste direktive, pomeni državno pomoč v smislu člena 87 ES (prej člen 92 Pogodbe ES)?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      25     Vnaprej je treba poudariti, da se vprašanje predložitvenega sodišča nanaša zgolj na razlago člena 92 Pogodbe ES.
      26     V tem smislu je treba najprej ugotoviti, da je zdravnik, specialist zobozdravnik, kot je W. Heiser, v smislu člena 92 Pogodbe
         ES obravnavan kot podjetje, ki kot samostojen gospodarski subjekt opravlja storitve na trgu, in sicer zdravstvene storitve
         na področju zobozdravstva (glej v tem smislu sodbo z dne 12. septembra 2000 v zadevi Pavlov in drugi, od C-180/98 do C-184/98,
         Recueil, str. I-6451, točki 76 in 77).

      27     V zvezi s tem morajo biti po členu 92(1) Pogodbe ES izpolnjeni naslednji pogoji za to, da se ukrep lahko obravnava kot državna
         pomoč. Najprej mora biti obravnavani ukrep države oziroma ukrep, ki se izvaja z uporabo državnih sredstev. Drugič mora biti
         take vrste, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič mora tistemu, ki mu je namenjen, omogočati prednost.
         Četrtič mora groziti oziroma dejansko izkrivljati konkurenco (sodba z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark Trans in Regierungspräsidium
         Magdeburg, C-280/00, Recueil, str. I-7747, točka 75).

      28     Kar zadeva prvi pogoj, ki je naveden v zgornji točki, je nedvomno, da je sporni ukrep v postopku v glavni stvari ukrep države.
      29     V zvezi z drugim, v točki 27 navedenim pogojem, W. Heiser in avstrijska vlada navajata, da sporni ukrep v postopku v glavni
         stvari v nobenem primeru ni take vrste, da lahko prizadene trgovino med državami članicami, kajti zneski, ki izhajajo iz neizvedenega
         popravka odbitkov, so praviloma zelo majhni. V postopku v glavni stvari je šlo za znesek 30.000 EUR v časovnem obdobju od
         l. 1997 do l. 2004, kar je daleč pod   pragom de minimis 100.000 EUR za časovno obdobje treh let, kot je bil predviden v Sporočilu
         Komisije z dne 6. marca 1996 o   pomočeh de minimis (UL C 68, str. 9) in uporabljen ob začetku veljavnosti tega ukrepa v letu
         1996.

      30     Po trditvah avstrijske vlade je učinek zadevnega spornega ukrepa v postopku v glavni stvari na trgovino med državami članicami
         na podlagi posebnosti zdravstvenih storitev, ki so pretežno regionalne narave, skoraj nezaznaven.

      31     S to trditvijo vendarle ni prikazano, da drugi pogoj, ki je naveden v točki 27 te sodbe, ni izpolnjen.
      32     V skladu s sodno prakso Sodišča ni določen noben prag ali procentualna stopnja, na podlagi katere bi bilo moč trditi, da trgovina
         med državami članicami ni prizadeta. Niti relativno majhen obseg pomoči niti relativna majhnost podjetja, ki prejema državno
         pomoč, ne izključujeta možnosti, da je lahko trgovina med državami članicami prizadeta (glej med drugimi zgoraj navedeno sodbo
         Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, točka 81, in navedena sodna praksa).

      33     Drugi pogoj, ki mora biti izpolnjen za uporabo člena 92(1) Pogodbe ES, po katerem mora biti pomoč take vrste, da lahko prizadene
         trgovino med državami članicami, tako ni odvisen od lokalne ali regionalne narave storitev, ki se opravljajo, ali od velikosti
         zadevnega področja dejavnosti (glej v tem smislu sodbo Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, navedeno zgoraj, točka
         82).

      34     Kar zadeva prag de minimis, predviden v sporočilu Komisije z dne 6. marca 1996,   iz dokumentov, ki jih je predložitveno sodišče
         predložilo Sodišču, ni razvidno, ali je znesek, v katerem lahko zdravnik na podlagi spornega ukrepa v postopku v glavni stvari
         uveljavlja odbitek, v vseh okoliščinah pod   zneskom de minimis, ki je določen pri 100.000 EUR za časovno obdobje treh let.
         Nacionalna ureditev namreč, kot je pravilno opazila Komisija Evropskih skupnosti, ne predvideva omejitve zneska, ki ga zdravnik
         lahko prejme kot posamezno podjetje zaradi izključitve popravka odbitka. Tako ni dokazano, da se tak ukrep uvršča pod   pravilo
         de minimis, kot je določeno v sporočilu Komisije.

      35     Ker, kot je v predložitvenem sklepu ugotovilo Verwaltungsgerichtshof, ni mogoče izključiti, da so zdravniki, specialisti zobozdravniki,
         kot je W. Heiser, v konkurenčnem razmerju s poklicnimi kolegi iz drugih držav članic, je drugi pogoj za uporabo člena 92 Pogodbe
         ES izpolnjen.

      36     Kar zadeva tretji pogoj, ki je naveden v točki 27 te sodbe – omogočanje prednosti –pojem pomoči na podlagi ustaljene sodne
         prakse ne obsega samo pozitivnih dejanj, ampak tudi ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo obremenitve, ki so jim praviloma
         podvržena podjetja in ki tako ne pomenijo subvencij v strogem smislu te besede, vendar so jim po naravi in učinku enaki (glej
         med drugimi zgoraj navedeno sodbo Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, točka 38, in navedena sodna
         praksa).

      37     W. Heiser uveljavlja, v bistvu, da sporni ukrep v postopku v glavni stvari že zaradi tega ne omogoča prednosti, ker popravek
         kot tak v vsakem primeru pomeni kršitev prava Skupnosti.

      38     Vendar tudi če bi bila ureditev, ki predvideva popravek odbitka, v postopku v glavni stvari torej člen 12(10) UStG 1994, nezakonita,
         to ne spremeni dejstva, da ta ureditev velja toliko časa, dokler ni odpravljena ali dokler ni njena nezakonitost ugotovljena.
         Posledično lahko vodi do obremenitve, ki ji je praviloma podvržen zdravnik, specialist zobozdravnik, kot je W. Heiser. Dejstvo,
         da je Republika Avstrija naknadno s pomočjo drugega ukrepa, kot je ta, na podlagi katerega je predviden popravek odbitka,
         ta popravek izključila, tako zmanjšuje obremenitve, ki jim je takšen zdravnik praviloma podvržen, in mu zaradi tega omogoča
         prednost.

      39     V nasprotju s tem avstrijska vlada meni, da izključitev popravka odbitkov ni pomoč, ker velja za vse zdravnike, posebej za
         zobozdravnike, psihoterapevte, babice in preostale svobodne poklice v smislu Krankenpflegegesetz (zakona o zdravstveni oskrbi)
         ter za zdravstvene ustanove. Takšna izključitev zato ne omogoča prednosti le določenim zdravnikom.

      40     Na podlagi ustaljene sodne prakse zahteva člen 92(1) ES, naj se ugotovi, ali je nacionalni ukrep v okviru določene pravne
         ureditve take vrste, da omogoča prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ v primerjavi z drugimi podjetji
         in proizvodnjo blaga, ki so glede na cilj, ki ga zasleduje zadevna ureditev, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju.
         Če je tako, potem je zadevni ukrep selektiven in ima značilnost dejanskega stana pojma državne pomoči po tej določbi (glej
         sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi GIL Insurance in drugi, C-308/01, Recueil, str. I-4777, točka 68, in navedena sodna praksa).

      41     Iz trditve, da sporni ukrep v postopku v glavni stvari ne omogoča prednosti samo zdravnikom, specialistom zobozdravnikom,
         kot je W. Heiser, ampak tudi drugim, ali celo vsem, ki opravljajo poklicno dejavnost na področju zdravstva, ne izhaja, da
         ta ukrep ne izpolnjuje značilnosti tega dejanskega stana, namreč da ni selektiven.

      42     Zgolj to, da lahko veliko podjetij zadevni ukrep uveljavlja in da ta podjetja pripadajo različnim branžam, še ni zadosti,
         da bi bilo moč zanikati selektivnost zadevnega ukrepa in s tem njegovo opredelitev kot državno pomoč (glej sodbo z dne 13.
         februarja 2003 v zadevi Španija proti Komisiji, C-409/00, Recueil, str. I-1487, točka 48, in navedena sodna praksa). Prav
         tako se lahko pomoči nanašajo na celotno branžo in prav tako spadajo pod člen 92(1) Pogodbe ES (glej sodbo z dne 17. junija
         1999 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-75/97, Recueil, str. I-3671, točka 33, in navedena sodna praksa).

      43     Drugače bi bilo, če bi ukrep sicer tistemu, ki mu je namenjen, omogočal prednost, vendar bi bil upravičen na podlagi bistva
         ali splošnega namena sistema, ki mu pripada (glej med drugimi zgoraj navedeno sodbo Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer &
         Peggauer Zementwerke, točka 42, in navedena sodna praksa).

      44     Avstrijska vlada v zvezi s tem uveljavlja, da sporni ukrep v postopku v glavni stvari pospešuje solidarnost med nosilci zdravstvenega
         zavarovanja, kajti dejansko tem omogoča prednost. Povečanje stroškovne obremenitve svobodnih zdravniških poklicev s spremembo
         obdavčevanja namreč posredno vodi do obremenitve nosilcev zdravstvenega zavarovanja. Ti pa zaradi zakonsko določenih premij,
         ki jih plačajo zavarovanci, svojih prihodkov ne morejo povečati. Na ustni obravnavi je avstrijska vlada, kot že W. Heiser
         v pisnih stališčih, pojasnila, da je sporni ukrep v postopku v glavni stvari nezdružljiv s kompenzacijskimi plačili na podlagi
         GSBG 1996 in odredbe 56/1997, saj ta kompenzacijska plačila niso namenjena zdravnikom, ki, tako kot W.Heiser, niso pogodbeni
         zdravniki.

      45     Na podlagi tega vendarle ni moč sklepati, da ukrep, kakršen je sporni v postopku v glavni stvari, ne more biti obravnavan
         kot državna pomoč.

      46     Na eni strani zgolj okoliščina, da se z izključitvijo popravka odbitka zasleduje socialni namen, pod pogojem, da je ta dokazan,
         ne zadošča, da se tovrsten ukrep vnaprej izvzame od opredelitve kot državna pomoč v smislu člena 92 Pogodbe ES. Člen 92(1)
         Pogodbe ES namreč ne razlikuje na podlagi razlogov ali ciljev državnih ukrepov, ampak jih opredeljuje glede na njihov učinek
         (sodba z dne 29. aprila 2004 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-159/01, Recueil, str. I-4461, točka 51, in navedena sodna
         praksa).

      47     Po drugi strani je treba, kar zadeva učinke ukrepa, kakršen je sporni v postopku v glavni stvari, ugotoviti, da je prednost –
         pravno – omogočena samo zdravnikom. Dokumenti, dani na razpolago Sodišču s strani predložitvenega sodišča, ne vsebujejo nobene
         oporne točke v smeri, da se korist od tega ukrepa od zdravnikov sistematično prenese na nosilce zdravstvenega zavarovanja
         in se s tem končno prednost zdravnikov nevtralizira.

      48     Poleg tega avstrijska vlada ne razloži, zakaj bi bila lahko prednost, ki izhaja iz spornega ukrepa v postopku v glavni stvari,
         upravičena na podlagi tega, da nepogodbeni zdravniki ne prejemajo kompenzacijskih plačil, ki so v višini, določeni z odredbo
         56/1997, predvidena v členu 3 GSBG 1996. Končno iz predloženih dokumentov ni mogoče sklepati, da izključitev izvedbe popravka
         odbitkov ni prav tako v korist pogodbenim zdravnikom, ki so jim kompenzacijska plačila sicer zagotovljena.

      49     Glede na to, da avstrijska vlada v zvezi s tem ni navedla nobenih drugih razlogov, sporni ukrep v postopku v glavni stvari,
         kot izhaja iz dokumentov, ki so bili predloženi Sodišču, ni upravičen glede na naravo ali splošen namen sistema, ki mu pripada.

      50     Kolikor se avstrijska vlada sklicuje na člen 90(2) Pogodbe ES (sedaj, po spremembi, člen 86(2) ES), da bi spornemu ukrepu
         v postopku v glavni stvari odrekla naravo prednosti, njenim trditvam ni mogoče pritrditi.

      51     V členu 90(2) Pogodbe ES predvidena ureditev izjem namreč ne dovoljuje, da seukrep izvzame od opredelitve kot državna pomoč
         v smislu člena 92 Pogodbe ES. Prav tako zadevna država članica, ko je enkrat že ugotovljena narava državne pomoči, ni oproščena
         dolžnosti, da tak ukrep na podlagi člena 93(3) Pogodbe ES priglasi (glej sodbo z dne 21. oktobra 2003 v zadevi Van Calster
         in drugi, C-261/01 in C-262/01, Recueil, str. I-12249, točka 61, in navedena sodna praksa).

      52     W. Heiser trdi, da sporni ukrep v postopku v glavni stvari ne omogoča prednosti, ker je njegov edini učinek ta, da odpravlja
         prej obstoječi manj ugodni položaj avstrijskih nepogodbenih zdravnikov nasproti njihovim poklicnim kolegom iz drugih držav
         članic. Medtem ko se na primer od zdravstvenih storitev, ki so bile opravljene drugod, DDV ni obračunaval, so avstrijski nepogodbeni
         zdravniki od svojih storitev, opravljenih leta 1995 in 1996, morali plačati DDV.

      53     Ugotoviti je treba, da sporni ukrep v postopku v glavni stvari, tudi če naj bi imel za cilj izravnavo neugodnega položaja,
         na katerega se sklicuje  W. Heiser, v vsakem primeru, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 50 sklepnih predlogov,
         ne more biti upravičen na podlagi tega, da naj bi odpravil izkrivljanje konkurence na Skupnostnem trgu zdravstvenih storitev.

      54     Če poskuša država z enostranskimi ukrepi pogoje konkurence v določenem gospodarskem sektorju približati tistim v drugi državi
         članici, glede na ustaljeno sodno prakso tem ukrepom ni mogoče odvzeti narave državnih pomoči (glej med drugimi sodbo z dne
         29. aprila 2004 v zadevi Italija proti Komisiji, C-372/97, Recueil, str. I-3679, točka 67, in navedena sodna praksa).

      55     Kar zadeva četrti pogoj, ki je naveden v točki 27 te sodbe, po katerem mora državni ukrep groziti oziroma dejansko izkrivljati
         konkurenco, je treba navesti, da državne pomoči, ki naj bi podjetju omogočile zmanjšanje stroškov, ki ga sicer bremenijo v
         okviru izvajanja tekočih poslov ali splošnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence (sodba z dne 19. septembra
         2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-156/98, Recueil, str. I-6857, točka 30, in navedena sodna praksa).

      56     Trditvi W. Heiserja in avstrijske vlade, da četrti pogoj ni izpolnjen, ker zdravniki, v korist katerih je sporni ukrep v postopku
         v glavni stvari, niso izpostavljeni cenovni konkurenci, ni mogoče pritrditi.

      57     Tudi če bi, kot navajata W. Heiser in avstrijska vlada, na izbiro zdravnika lahko vplivala drugačna merila kot cena zdravstvene
         oskrbe, kot je na primer kakovost oskrbe ali zaupanje zdravniku, ima vendarle cena – celo odločilen – vpliv na to izbiro.
         Tako je še posebej, kot izhaja iz dokumentov, predloženih Sodišču, ko mora pacient sam nositi več kot 50 % stroškov v primeru
         oskrbe s strani nepogodbenih zdravnikov, kakršen je W. Heiser.

      58     Glede na navedeno je sporni ukrep v postopku v glavni stvari treba obravnavati kot državno pomoč v smislu člena 92(1) Pogodbe
         ES.

      59     Tako se odgovor na predloženo vprašanje glasi, da je treba člen 92 Pogodbe ES razlagati v smislu, da sporna ureditev v postopku
         v glavni stvari, torej ureditev, na podlagi katere zdravniki po prehodu od opravljanja transakcij, obdavčenih z DDV, k opravljanju
         oproščenih transakcij v zvezi z blagom, ki je predmet nadaljnje uporabe v podjetju, ne izvedejo znižanja že odbitih zneskov
         vstopnega davka, kot ga predpisuje člen 20 Šeste direktive, pomeni državno pomoč.

       Stroški
      60     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 92 Pogodbe ES (po spremembi sedaj člen 87 ES) je treba razlagati v smislu, da ureditev, kakršna je vsebovana v členu
            XIV(3) zveznega zakona BGBl. 21/1995, kot je bil spremenjen z zveznim zakonom BGBl. 756/1996, torej ureditev, na podlagi katere
            zdravniki po prehodu od opravljanja transakcij, obdavčenih z DDV, k opravljanju oproščenih transakcij v zvezi z blagom, ki
            je predmet nadaljnje uporabe v podjetju, ne izvedejo znižanja že odbitih zneskov vstopnega davka, kot ga predpisuje člen 20
            Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem
            davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, pomeni državno pomoč.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. septembra 2003. # Maria Walcher proti Bundesamt für Soziales und Behindertenwesen Steiermark. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija. # Zadeva C-201/01.