Sodba Sodišča z dne 15. decembra 1987. # Francoska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Financiranje EKUJS. # Zadeva 336/85.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 23. aprila 2013.#Laurent Gbagbo (C‑478/11 P), Katinan Justin Koné (C‑479/11 P), Akissi Danièle Boni-Claverie (C‑480/11 P), Alcide Djédjé (C‑481/11 P) in Affi Pascal N’Guessan (C‑482/11 P) proti Svetu Evropske unije.#Pritožba – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi, sprejeti proti osebam in subjektom – Člen 263, šesti odstavek, PDEU – Rok za vložitev tožbe – Višja sila – Oborožen spopad.#Združene zadeve od C‑478/11 P do C‑482/11 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 23. aprila 2013 (
            *1
         )
      „Pritožba — Skupna zunanja in varnostna politika — Omejevalni ukrepi, sprejeti proti osebam in subjektom — Člen 263, šesti odstavek, PDEU — Rok za vložitev tožbe — Višja sila — Oborožen spopad“
      V združenih zadevah od C-478/11 P do C-482/11 P,
      zaradi petih pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, ki so bile vložene 21. septembra 2011,

         Laurent Gbagbo (C-478/11 P),

         Katinan Justin Koné (C-479/11 P),

         Akissi Danièle Boni-Claverie (C-480/11 P),

         Alcide Djédjé (C-481/11 P),

         Affi Pascal N’Guessan (C-482/11 P),
      ki jih zastopa L. Bourthoumieux, odvetnik,
      pritožniki,
      druga stranka v postopku je

         Svet Evropske unije, ki ga zastopata B. Driessen in M.-M. Joséphidès, agenta,
      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, M. Ilešič (poročevalec), G. Arestis, J. Malenovský, predsedniki senatov, U. Lõhmus, J.-C. Bonichot, A. Arabadžiev, sodniki, C. Toader, sodnica, J.-J. Kasel, M. Safjan in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. decembra 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               L. Gbagbo, K. J. Koné, A. D. Boni-Claverie, A. Djédjé in A. P. N’Guessan v pritožbah predlagajo razveljavitev sklepov Splošnega sodišča Evropske unije z dne 13. julija 2011 v zadevah Gbagbo proti Svetu (T-348/11), Koné proti Svetu (T-349/11), Boni-Claverie proti Svetu (T-350/11), Djédjé proti Svetu (T-351/11) in N’Guessan proti Svetu (T-352/11) (v nadaljevanju: izpodbijani sklepi), s katerimi je to sodišče kot očitno nedopustne zavrnilo njihove tožbe za razglasitev ničnosti, prvič, Sklepa Sveta 2011/17/SZVP z dne 11. januarja 2011 (UL L 11, str. 31), Sklepa Sveta 2011/18/SZVP z dne 14. januarja 2011 (UL L 11, str. 36) in Sklepa Sveta 2011/221/SZVP z dne 6. aprila 2011 (UL L 93, str. 20) o spremembi Sklepa Sveta 2010/656/SZVP o podaljšanju omejevalnih ukrepov proti Slonokoščeni obali, in drugič, Uredbe Sveta (EU) št. 25/2011 z dne 14. januarja 2011 (UL L 11, str. 1) in Uredbe Sveta (EU) št. 330/2011 z dne 6. aprila 2011 o spremembi Uredbe (ES) št. 560/2005 o uvedbi določenih posebnih omejevalnih ukrepov zoper nekatere osebe in subjekte glede na razmere v Slonokoščeni obali (v nadaljevanju: skupaj: sporni akti) v delu, v katerem se ti akti nanašajo nanje.

         Pravni okvir in dejansko stanje

               2

               Varnostni svet Združenih narodov je 15. novembra 2004 sprejel Resolucijo 1572 (2004), s katero je med drugim potrdil, da položaj v Slonokoščeni obali še naprej ogroža mednarodni mir in varnost v regiji, in odločil, da bo proti tej državi uvedel nekatere omejevalne ukrepe.

               3

               S členom 14 Resolucije 1572 (2004) je bil ustanovljen odbor (v nadaljevanju: Odbor za sankcije), katerega naloga je zlasti, da določi osebe in subjekte, za katere veljajo omejevalni ukrepi iz točk 9 in 11 navedene resolucije, in sicer v zvezi s potovanji ter zamrznitvijo sredstev, finančnega premoženja in gospodarskih virov, ter da posodablja ta seznam.

               4

               Svet Evropske unije je menil, da je za izvajanje Resolucije 1572 (2004) potrebno ukrepanje Evropske skupnosti, zato je 13. decembra 2004 sprejel Skupno stališče 2004/852/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Slonokoščeni obali (UL L 368, str. 50).

               5

               Ker je menil, da je za izvajanje ukrepov iz Skupnega stališča 2004/852 na ravni Skupnosti nujna uredba, je 12. aprila 2005 sprejel Uredbo (ES) št. 560/2005 z dne 12. aprila 2005 o uvedbi določenih posebnih omejevalnih ukrepov zoper nekatere osebe in subjekte glede na razmere v Slonokoščeni obali (UL L 95, str. 1).

               6

               Skupno stališče 2004/852 je bilo večkrat podaljšano in spremenjeno, nato pa razveljavljeno in nadomeščeno s Sklepom Sveta 2010/656/SZVP z dne 29. oktobra 2010 o podaljšanju omejevalnih ukrepov proti Slonokoščeni obali (UL L 285, str. 28).

               7

               Volitve za predsednika Republike Slonokoščene obale so potekale 31. oktobra in 28. novembra 2010.

               8

               Posebni predstavnik generalnega sekretarja Združenih narodov za Slonokoščeno obalo je 3. decembra 2010 potrdil dokončni izid drugega kroga predsedniških volitev, kot ga je 2. decembra 2010 razglasil predsednik neodvisne volilne komisije, in sicer da je Alassane Ouattara zmagovalec predsedniških volitev.

               9

               Svet je 13. decembra 2010 poudaril pomen predsedniških volitev 31. oktobra in 28. novembra 2010 za vzpostavitev miru in stabilnosti v Slonokoščeni obali ter poudaril, da je treba obvezno spoštovati suvereno izraženo voljo prebivalcev Slonokoščene obale. Upošteval je tudi predloge posebnega predstavnika generalnega sekretarja Združenih narodov za Slonokoščeno obalo v okviru njegovega mandata za potrditev volitev in čestital Alassanu Ouattari za izvolitev za predsednika Republike Slonokoščene obale.

               10

               Evropski svet je 17. decembra 2010 pozval vse civilne in vojaške voditelje Slonokoščene obale, ki tega še niso storili, naj priznajo oblast demokratično izvoljenega predsednika Alassana Ouattare. Potrdil je odločenost Evropske unije, da sprejme ciljno naravnane sankcije zoper tiste, ki bi še naprej ovirali spoštovanje suvereno izražene volje prebivalcev Slonokoščene obale.

               11

               Da bi Svet uvedel omejevalne ukrepe v zvezi s potovanji proti nekaterim osebam, ki jih sicer nista določila Varnostni svet Združenih narodov ali Odbor za sankcije, vendar ovirajo proces vzpostavitve miru in dosego nacionalne sprave v Slonokoščeni obali, in zlasti proti tistim osebam, ki ogrožajo uspešen zaključek volilnega procesa, je sprejel Sklep 2010/801/SZVP z dne 22. decembra 2010 o spremembi Sklepa Sveta 2010/656 (UL L 341, str. 45). Seznam navedenih oseb je v Prilogi II k Sklepu 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801.

               12

               Člen 4(1) Sklepa 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi preprečijo, da bi na njihovo ozemlje vstopale ali čezenj potovale:

                        (a)

                        osebe iz Priloge I, ki jih določi Odbor za sankcije […];

                        (b)

                        osebe iz Priloge II, ki niso vključene na seznam iz Priloge I, ki ovirajo proces vzpostavitve miru in dosego nacionalne sprave ter ogrožajo uspešni zaključek volilnega procesa.“

               13

               L. Gbagbo in A. P. N’Guessan sta bila s Sklepom 2010/801 vpisana na seznam iz Priloge II k Sklepu 2010/656, kakor je bil spremenjen s prvonavedenim sklepom.

               14

               Svet je 11. januarja 2011 sprejel Sklep 2011/17, da bi zaradi resnosti razmer v Slonokoščeni obali na seznam iz Priloge II k Sklepu 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, dodal še druge osebe.

               15

               K. J. Koné in A. D. Boni-Claverie sta bila tako s Sklepom 2011/17 vpisana na seznam iz Priloge II k Sklepu 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801.

               16

               Svet je 14. januarja 2011 sprejel Sklep 2011/18, da bi uvedel dodatne omejevalne ukrepe, zlasti zamrznitev sredstev.

               17

               Člen 5(1) in (2) Sklepa 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2011/18, določa:
               „1.   Vsa sredstva in gospodarski viri, ki so v lasti ali jih neposredno ali posredno nadzorujejo:

                        a)

                        osebe iz Priloge I, ki jih določi Odbor za sankcije […], ali pa jih posedujejo subjekti, ki so v lasti ali jih neposredno ali posredno nadzorujejo ti subjekti ali te osebe ali katere koli osebe, ki delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih, kakor določi Odbor za sankcije;

                        b)

                        osebe ali subjekti iz Priloge II, ki niso vključeni na seznam iz Priloge I, ki ovirajo proces vzpostavitve miru in dosego nacionalne sprave ter zlasti ogrožajo uspešni zaključek volilnega procesa, ali pa jih posedujejo subjekti, ki so v lasti ali jih neposredno ali posredno nadzorujejo ti subjekti ali te osebe ali katere koli osebe, ki delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih,

                  se zamrznejo.
               2.   Osebam ali subjektom iz odstavka 1 se ne smejo niti neposredno niti posredno dati na razpolago sredstva, finančno premoženje ali gospodarski viri niti ne smejo od njih imeti koristi.“

               18

               Svet je za zagotovitev skladnosti s postopkom za spremembo in pregled prilog I in II k Sklepu 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2011/18, 14. januarja 2011 sprejel Uredbo št. 25/2011.

               19

               Člen 2 Uredbe št. 560/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 25/2011, določa:
               „1.   Vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo fizičnim ali pravnim osebam, subjektom in organom iz Priloge I ali Priloge IA, so v njihovi lasti, posesti ali pod njihovim nadzorom, se zamrznejo.
               2.   Prepovedano je neposredno ali posredno dajati fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom iz Priloge I ali Priloge IA na voljo ali v njihovo korist kakršna koli sredstva ali gospodarske vire.
               3.   Prepovedana je zavestna in namerna udeležba v dejavnostih, katerih namen ali posledica je neposredno ali posredno izogibanje ukrepom iz odstavkov 1 in 2.
               4.   Priloga I zajema fizične ali pravne osebe, subjekte in organe iz člena 5(1)(a) Sklepa [2010/656], kakor je bil spremenjen.
               5.   Priloga IA zajema fizične ali pravne osebe, subjekte in organe iz člena 5(1)(b) Sklepa [2010/656], kakor je bil spremenjen.“

               20

               Svet je s Sklepom 2011/18 in Uredbo št. 25/2011 ohranil L. Gbagba, K. J. Konéja, A. P. N’Guessana in A. D. Boni-Claverie na seznamu iz Priloge II k Sklepu 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2011/17, in jih vpisal na seznam iz Priloge IA k Uredbi št. 560/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 25/2011.

               21

               Varnostni svet Združenih narodov je 30. marca 2011 sprejel Resolucijo 1975 (2011), v Prilogi I k tej resoluciji pa so naštete osebe, ki ovirajo vzpostavitev miru in dosego nacionalne sprave v Slonokoščeni obali ter dejavnosti Operacije Združenih narodov v Slonokoščeni obali (UNOCI) in drugih mednarodnih akterjev v Slonokoščeni obali in ki so storili hude kršitve človekovih pravic in mednarodnega humanitarnega prava. L. Gbagbo, K. J. Koné in A. P. N’Guessan so vključeni v navedeno Prilogo I.

               22

               Svet je 6. aprila 2011 sprejel Sklep 2011/221 ter Uredbo št. 330/2011, s katerima je med drugim naložil dodatne omejevalne ukrepe ter spremenil seznam oseb in subjektov iz prilog I in II k Sklepu 2010/565, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2011/18, ter iz prilog I in IA k Uredbi št. 560/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 25/2011.

               23

               Med drugim sta bila s Sklepom 2011/221 L. Gbagbo in A. P. N’Guessan zbrisana s seznama iz Priloge II k Sklepu 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2011/18, ter dodana na seznam iz Priloge I k istemu sklepu, kakor je bil spremenjen.

               24

               Poleg tega je bil s Sklepom 2011/221 A. Djédjé dodan na seznam iz Priloge I k Sklepu 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2011/18.

               25

               Z Uredbo št. 330/2011 sta bila L. Gbagbo in A. P. N’Guessan zbrisana s seznama iz Priloge IA k Uredbi št. 560/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 25/2011, ter dodana na seznam iz Priloge I k isti uredbi, kakor je bila spremenjena.

               26

               Poleg tega je bil z Uredbo št. 330/2011 A. Djédjé dodan na seznam iz Priloge I k Uredbi št. 560/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 25/2011.

               27

               Člen 7 Sklepa 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, določa:
               „1.   Če Varnostni svet ali Odbor za sankcije določi osebo ali subjekt, Svet to osebo ali subjekt vključi na seznam iz Priloge I.
               2.   Če se Svet odloči, da bodo za določeno osebo ali subjekt veljali ukrepi, navedeni v točki (b) odstavka 1 člena 4, Prilogo II ustrezno spremeni.
               3.   Svet o svojem sklepu in razlogih za vključitev na seznam obvesti zadevno osebo ali subjekt, bodisi neposredno, če je naslov znan, bodisi z objavo uradnega obvestila, s tem pa navedeni osebi ali subjektu da možnost, da predloži pripombe.
               4.   Če so predložene pripombe ali novi tehtni dokazi, Svet pregleda svojo odločitev in o tem ustrezno obvesti zadevno osebo ali subjekt.“

               28

               Člen 11a(3) Uredbe št. 560/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 25/2011, določa:
               „Svet o svoji odločitvi za uvrstitev na seznam in njeni utemeljitvi obvesti fizično ali pravno osebo, subjekt ali organ iz odstavkov 1 in 2, bodisi neposredno, če je naslov znan, bodisi z objavo uradnega obvestila, s čimer takšni fizični ali pravni osebi, subjektu ali organu da možnost, da predloži pripombe.“

               29

               Svet je 18. januarja 2011 in 7. aprila 2011 v Uradnem listu Evropske unije objavil obvestila osebam in subjektom, za katere veljajo omejevalni ukrepi iz spornih aktov (UL C 14, str. 8, in UL C 108, str. 2 in 4). V teh obvestilih je opozoril na obstoj teh ukrepov, na to, da so razlogi za vsak posamezen vpis navedeni v upoštevnih aktih, in na možnost vložitve prošnje za pridobitev dovoljenja za uporabo zamrznjenih sredstev za kritje nujnih potreb ali za izvedbo točno določenih plačil pri pristojnem organu zadevne države članice. Poleg tega je Svet navedel, da mu lahko zadevne osebe in subjekti pošljejo zahtevo za ponovno preučitev. Nazadnje je opozoril na možnost izpodbijanja njegovega sklepa pred Splošnim sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v členu 275, drugi odstavek, PDEU ter členu 263, četrti in šesti odstavek, PDEU.

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklepi

               30

               Pritožniki so s tožbami, vloženimi v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 7. julija 2011, predlagali razglasitev ničnosti spornih aktov v delih, v katerih se nanašajo nanje. V podporo svojim tožbam so na eni strani navedli kršitev pravice do obrambe in pravice do učinkovitega pravnega sredstva ter na drugi strani kršitev lastninske pravice in svobode gibanja.

               31

               Pritožniki so poleg tega navedli, da bi Splošno sodišče moralo ugotoviti, da so bile tožbe dopustne, saj dvomesečni rok za vložitev tožbe, ki je določen v členu 263 PDEU, zanje ne velja, ker o spornih aktih niso bile uradno obveščene.

               32

               Splošno sodišče je z izpodbijanimi sklepi tožbe zavrglo kot očitno nedopustne.

               33

               Najprej je spomnilo na ustaljeno sodno prakso, da je rok za vložitev tožbe iz člena 263, šesti odstavek, PDEU kogenten, saj je bil določen zaradi zagotovitve jasnosti in varnosti pravnih položajev ter za preprečitev vsakršne diskriminacije in samovoljne obravnave pri izvajanju sodne oblasti, in da mora sodišče Unije po uradni dolžnosti paziti, ali je bil ta rok spoštovan.

               34

               Nato je Splošno sodišče ugotovilo, da so bili sporni akti objavljeni v Uradnem listu Evropske unije, in sicer:

                        —

                        15. januarja 2011 sklepa 2011/17 in 2011/18 ter Uredba št. 25/2011 in

                        —

                        7. aprila 2011 Sklep 2011/221 in Uredba št. 330/2011.

               35

               Dvomesečni rok za vložitev tožbe naj bi tako v skladu s členom 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča začel teči štirinajst dni po teh objavah in naj bi se v skladu s členom 102(2) tega poslovnika iztekel:

                        —

                        8. aprila 2011 opolnoči glede sklepov 2011/17 in 2011/18 ter Uredbe št. 25/2011 in

                        —

                        1. julija 2011 opolnoči glede Sklepa 2011/221 in Uredbe št. 330/2011.

               36

               Ker so bile tožbe vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 7. julija 2011, je Splošno sodišče ugotovilo, da so bile vložene prepozno.

               37

               Splošno sodišče je zavrnilo trditve pritožnikov, da zanje dvomesečni rok za vložitev tožbe ne velja, ker o spornih aktih niso bili uradno obveščeni. O tem se je izreklo tako:
               „Ker je namen rokov za vložitev tožbe zagotovitev pravne varnosti s preprečitvijo položaja, v katerem bi se akti Unije, ki povzročajo pravne posledice, lahko izpodbijali nedoločno dolgo, je namreč dan objave, če je bila opravljena, odločilno merilo za določitev začetka roka za vložitev tožbe (sklepi Sodišča z dne 25. novembra 2008 v zadevi TEA proti Komisiji, C-500/07 P, […] točka 23, in S.A.BA.R. proti Komisiji, C-501/07 P, […] točka 22; z dne 9. julija 2009 v zadevi Fornaci Laterizi Danesi proti Komisiji, C-498/08 P, […] točka 22; sodba Sodišča z dne 11. novembra 2010 v zadevi Transportes Evaristo Molina proti Komisiji, C-36/09 P, […] točka 37). Tožeča stranka se za preložitev začetka tega roka ne more sklicevati na to, da je za izpodbijani akt izvedela po objavi (zgoraj navedeni sklepi TEA proti Komisiji, točka 23; S.A.BA.R. proti Komisiji, točka 22, in Fornaci Laterizi Danesi proti Komisiji, točka 22). Iz navedenega izhaja, da če so bili [sporni] akti objavljeni, je treba rok za vložitev tožbe računati od dneva objave teh aktov (v zvezi z izračunom roka za vložitev tožbe zoper sklep o naložitvi omejevalnih ukrepov od dneva objave tega akta glej sklep Splošnega sodišča z dne 18. novembra 2005 v zadevi Selmani proti Svetu in Komisiji, T-299/04, […] točka 61), tudi če [tožeče stranke] o teh aktih niso bile uradno obveščene. Sicer pa je treba navesti, da je Svet objavil […] obvestila, ki jih je naslovil na osebe, za katere se uporabljajo omejevalni ukrepi, določeni v [spornih aktih], in s katerimi je zadevne osebe med drugim opozoril na možnost izpodbijanja njegovega sklepa pred Splošnim sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v členih 275, drugi odstavek, PDEU in 263, četrti in šesti odstavek, PDEU.“

               38

               Nazadnje, Splošno sodišče je navedlo, da pritožniki niso niti dokazali nepredvidenih okoliščin ali višje sile, ki bi omogočale odstopanje od zadevnega roka na podlagi člena 45, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, niti se nanje niso sklicevali.

         Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

               39

               Pritožniki predlagajo Sodišču, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijane sklepe in ugotovi, da so njihove tožbe na prvi stopnji dopustne;

                        —

                        zadeve vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da odloči o utemeljenosti tožbenih razlogov, in

                        —

                        Svetu naloži plačilo stroškov.

               40

               Svet predlaga Sodišču, naj:

                        —

                        zavrne pritožbe in

                        —

                        pritožnikom naloži plačilo stroškov.

               41

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 14. decembra 2011 so bile zadeve od C-478/11 P do C-482/11 P združene za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

               42

               Sodno tajništvo Sodišča je z dopisom z dne 11. maja 2012, poslanim po telefaksu in s priporočeno pošiljko, stranke obvestilo, da bo obravnava 26. junija 2012, in jih pozvalo, naj do 15. junija 2012 pisno odgovorijo na vprašanja Sodišča, ki so priložena vabilu na obravnavo.

               43

               Odgovor Sveta na postavljeno vprašanje je v sodno tajništvo Sodišča prispel 14. junija 2012. Rok za predložitev pisnega odgovora se je iztekel 15. junija 2012, Sodišče pa ni prejelo odgovora na vprašanje, ki je bilo postavljeno pritožnikom, niti odgovora glede tega, ali se nameravajo udeležiti obravnave.

               44

               Pritožnikom je bil določen zadnji rok, da sporočijo, ali bodo navzoče na obravnavi. Ta rok se je iztekel 21. junija 2012, in ker pritožniki niso odgovorili, je bila obravnava odpovedana.

         Pritožbe

               45

               Pritožniki v utemeljitev pritožb navajajo dva razloga. V prvem pritožbenem razlogu navajajo, da je Splošno sodišče s tem, da ni priznalo, da je šlo za višjo silo, napačno uporabilo pravo. V drugem pritožbenem razlogu pritožniki Splošnemu sodišču očitajo, da je v zvezi z njimi uporabilo rok za vložitev tožbe in načelo pravne varnosti, na katerem ta rok temelji, čeprav v obravnavanih primerih po eni strani ni bilo uradne obvestitve spornih aktov, po drugi strani pa obdobja podaljšanja roka zaradi oddaljenosti, ki ga določa Poslovnik Splošnega sodišča, ni mogoče uporabiti.

               46

               Najprej je treba preučiti drugi pritožbeni razlog.

         Drugi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               47

               Pritožniki navajajo, prvič, da je Splošno sodišče kršilo načelo učinkovitega sodnega varstva in tako napačno uporabilo pravo, saj je menilo, da je treba, ker so bili sporni akti objavljeni, rok za vložitev tožbe računati od datuma njihove objave. Menijo, da bi Splošno sodišče moralo upoštevati, da v zvezi s spornimi akti v nasprotju s tem, kar med drugim določa člen 7(3) Sklepa 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, ni bila opravljena uradna obvestitev, to je individualna obvestitev, ki zadevnim osebam omogoči, da se z njimi seznanijo.

               48

               Pritožniki menijo, drugič, da Splošno sodišče podaljšanja roka zaradi oddaljenosti, ki ga določa člen 102(2) Poslovnika tega sodišča, ne bi smelo uporabiti za pritožnike, ki imajo prebivališče v afriški državi, še posebej ker so tam potekali oboroženi spopadi.

               49

               Svet navaja, da je postopkovni okvir v teh zadevah drugačen od tistega, ki ga je Sodišče obravnavalo v sodbi z dne 16. novembra 2011 v zadevi Bank Melli Iran proti Svetu (C-548/09 P, ZOdl., str. I-11381). V navedeni sodbi naj bi Sodišče obveznost individualne obvestitve o razlogih za sprejetje omejevalnih ukrepov utemeljilo na členu 15(3) Uredbe Sveta (ES) št. 423/2007 z dne 19. aprila 2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 103, p. 1). Drugače kot Uredba št. 423/2007 pa naj bi člen 7(3) Sklepa 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, določal možnost obvestitve z objavo uradnega obvestila, če naslov zadevne osebe Svetu ni poznan.

               50

               V obravnavanem primeru naj bi Svet v skladu s členom 7(3) Sklepa 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, obvestil pritožnike o spornih aktih z objavo uradnega obvestila. O teh aktih naj jih ne bi mogel obvestiti drugače, ker domači naslovi pritožnikov niso bili znani.

               51

               Začetek roka, določenega v členu 263 PDEU, naj bi se vsekakor računal od dneva objave spornih aktov. Taka razlaga naj bi izhajala iz zahtev po pravni varnosti, ki prežemajo predpise o procesnih rokih.

               52

               Svet nazadnje navaja, da je trditev pritožnikov glede obdobja podaljšanja roka zaradi oddaljenosti očitno neutemeljena in v bistvu vodi v izpodbijanje veljavnosti člena 102(2) Poslovnika Splošnega sodišča. Ta določba pa naj bi določala le podaljšanje roka iz člena 263, šesti odstavek, PDEU.

         Presoja Sodišča

               53

               Najprej je treba navesti, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da je pristojno, da po uradni dolžnosti preveri spoštovanje roka za vložitev tožbe, saj je ta rok kogenten (glej med drugim sodbo z dne 7. julija 1971 v zadevi Müllers proti ESO, 79/70, Recueil, str. 689, točka 6, in zgoraj navedeno sodbo Transportes Evaristo Molina proti Komisiji, točka 33).

               54

               Nato je treba spomniti, da se v skladu s členom 263, šesti odstavek, PDEU „[p]ostopki iz tega člena […] glede na posamezni primer sprožijo v dveh mesecih od objave akta ali njegovega uradnega obvestila tožniku, če tega ni bilo, pa od dneva, ko je zanj izvedel“.

               55

               V obravnavanem primeru so bili sporni akti objavljeni v Uradnem listu Evropske unije, serija L, vendar bi zadevne osebe in subjekti morali biti na podlagi člena 7(3) Sklepa 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, in člena 11a(3) Uredbe št. 560/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 25/2011, obveščeni o sprejetju teh aktov bodisi neposredno, če je naslov znan, bodisi z objavo uradnega obvestila.

               56

               Ta položaj je posledica posebnosti spornih aktov, ki so hkrati splošni akti, ker kategoriji naslovnikov, ki je določena na splošno in abstraktno, prepovedujejo med drugim, da dajo sredstva in ekonomske vire na razpolago osebam in subjektom, ki so navedeni na seznamih, priloženih tem aktom, in sveženj posamičnih odločb, sprejetih v zvezi s temi osebami in subjekti (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, C-402/05 P in C-415/05 P, ZOdl., str. I-6351, točke od 241 do 244).

               57

               Poleg tega je treba spomniti, da je v zvezi z akti, ki so tako kot sporni akti sprejeti na podlagi določb o skupni zunanji in varnostni politiki, dostop do sodišča Unije v skladu s členoma 275, drugi odstavek, PDEU in 263, četrti odstavek, PDEU omogočen s tem, da gre za posamične akte.

               58

               Glede na te posebnosti in ureditev o objavi in obvestitvi, ki iz njih izhaja, se člen 263, šesti odstavek, PDEU ne bi uporabljal enotno, če bi se štelo, da je glede oseb in subjektov, ki so uvrščeni na sezname iz prilog k tem aktom, začetek roka za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti dan objave zadevnega akta, ne pa dan uradne obvestitve zadevnih oseb o tem aktu. Namen te obvestitve je namreč ravno omogočiti naslovnikom, da branijo svoje pravice pod kar najboljšimi pogoji in se ob polnem poznavanju zadeve odločijo, ali je zadevo koristno predložiti sodišču Unije (zgoraj navedena sodba Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točka 337).

               59

               Iz navedenega izhaja, da čeprav akti, kot so sporni akti, začnejo veljati glede na objavo, začne rok za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti teh aktov na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU za vsakega od teh oseb in subjektov teči z dnem, ko je izpolnjena obveznost, da so o teh aktih obveščeni.

               60

               V obravnavanem primeru so bili pritožniki v nasprotju s tem, kar zatrjujejo, o spornih aktih obveščeni.

               61

               Res je, da o teh aktih niso bili obveščeni neposredno na svojih naslovih. Ker je Svet ugotovil, da L. Gbagba, K. J. Konéja, A. D. Boni-Claverie, A. Djédjéja in A. P. N’Guessana ni mogoče obvestiti neposredno, je namreč objavil uradno obvestilo, določeno v členu 7(3) v Sklepa 2010/656, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, in v členu 11a(3) Uredbe št. 560/2005, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 25/2011. Svet je tako 18. januarja 2011 in 7. aprila 2011 v Uradnem listu Evropske unije, serija C, objavil uradna obvestila, navedena v točki 29 te sodbe.

               62

               Ker je s takimi obvestili zadevnim osebam omogočeno, da ugotovijo, katera pravna sredstva imajo na razpolago za izpodbijanje vpisa njihovega imena na zadevna seznama in kdaj se izteče rok za vložitev tožbe (sodba z dne 15. novembra 2012 v zadevi Svet proti Bamba, C-417/11 P, točka 81), je pomembno, da se tožečim strankam prepreči, da s sklicevanjem na neobstoj neposredne obvestitve ali naknadne dejanske seznanitve s spornimi akti odložijo začetek roka za vložitev tožbe. Če bi tožeče stranke imele tako možnost, ne da bi šlo za višjo silo, bi bil kršen sam namen roka za vložitev tožbe, ki je zagotoviti pravno varnost s preprečitvijo položaja, v katerem bi se akti Unije, ki imajo pravne učinke, lahko izpodbijali nedoločno dolgo (glej zlasti sodbi z dne 30. januarja 1997 v zadevi Wiljo, C-178/95, Recueil, str. I-585, točka 19; z dne 22. oktobra 2002 v zadevi National Farmers’ Union, C-241/01, Recueil, str. I-9079, točka 34, in sklep z dne 15. novembra 2012 v zadevi Städter proti ECB, C-102/12 P, točka 12).

               63

               Nazadnje, v zvezi s trditvijo pritožnikov, da se desetdnevno obdobje podaljšanja roka zaradi oddaljenosti, ki je določeno v členu 102(2) Poslovnika Splošnega sodišča, zanje ne uporablja, ker imajo prebivališče v tretji državi, zadostuje ugotovitev, da tej trditvi nasprotuje dejstvo, da gre za pavšalno določeno podaljšanje. Iz tega izhaja, da okoliščina, da so bili pritožniki med rokom za vložitev tožbe v tretji državi, ne pomeni, da so bili glede uporabe tega podaljšanja postavljeni v objektivno drugačen položaj kot osebe in subjekti s sedežem v Uniji, za katere veljajo enaki omejevalni ukrepi.

               64

               Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da čeprav je Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da so roki za vložitev tožbe začeli teči z objavo spornih aktov, napačno uporabilo pravo, so se ti roki, ki so se sicer začeli na dneve, navedene v točki 61 te sodbe, 7. julija 2011, to je na dan vložitve tožb, že iztekli. V teh okoliščinah je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti (glej po analogiji sodbo z dne 19. aprila 2007 v zadevi Holcim (Deutschland) proti Komisiji, C-282/05 P, ZOdl., str. I-2941, točka 33).

         Prvi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               65

               Pritožniki s prvim pritožbenim razlogom navajajo, da je Splošno sodišče s tem, da ni ugotovilo obstoja višje sile v smislu člena 45 Statuta Sodišča, kršilo ta člen.

               66

               Spopade, ki so potekali v Slonokoščeni obali, naj bi bilo treba glede pritožnikov šteti za višjo silo, ker takrat niso imeli na razpolago nobenih komunikacijskih sredstev, ki bi jim omogočala, da se seznanijo s spornimi akti, in torej niso mogli uresničevati pravice do obrambe.

               67

               Svet je opozoril, da je eden od konstitutivnih elementov pojma višje sile to, da se zgodi dogodek, na katerega tisti, ki se nanj sklicuje, ni mogel vplivati, z drugimi besedami, da se uresniči nekaj, kar je zunaj sfere delovanja te osebe (sodba z dne 8. julija 2010 v zadevi Komisija proti Italiji, C-334/08, ZOdl., str. I-6869, točka 47). Povolilna kriza v Slonokoščeni obali in nasilje v zvezi z njo pa naj bi bila posledica zavrnitve L. Gbagba in njegovih sodelavcev, da prepustijo oblast izvoljenemu predsedniku. Te okoliščine naj zato ne bi bile dogodek, na katerega pritožniki ne bi mogli vplivati.

         Presoja Sodišča

               68

               Člen 45, drugi odstavek, Statuta Sodišča določa, da „[p]otek roka ne škoduje pravicam, če zadevna stranka dokaže obstoj nepredvidenih okoliščin ali višje sile“.

               69

               Treba je ugotoviti, da se pritožniki, kot je navedlo Splošno sodišče v izpodbijanih sklepih, pred tem sodiščem niso sklicevali na obstoj takega položaja.

               70

               Vendar je Sodišče štelo, da pritožniku ni mogoče očitati, da se na višjo silo sklicuje prvič v pritožbenem postopku, če je Splošno sodišče razsodilo s sklepom na podlagi člena 111 Poslovnika tega sodišča, če pritožnika ni obvestilo o nameri, da bo tožbo zavrglo kot prepozno, in če ga ni pozvalo, naj navede opravičilo za zamudo, s katero so izvirniki tožbe prispeli v sodno tajništvo (sklep z dne 18. januarja 2005 v zadevi Zuazaga Meabe proti UUNT, C-325/03 P, ZOdl., str. I-403, točka 24). Prvi pritožbeni razlog pritožnikov, ki se nanaša na obstoj višje sile, je torej treba preučiti.

               71

               V zvezi s tem je najprej treba spomniti, da stroga uporaba procesnih pravil ustreza zahtevam po pravni varnosti in nujnosti, da se prepreči vsaka diskriminacija ali vsako samovoljno ravnanje pri izvajanju sodne oblasti (sodba z dne 22. septembra 2011 v zadevi Bell & Ross proti UUNT, C-426/10 P, ZOdl., str. I-8849, točka 43 in navedena sodna praksa).

               72

               Nato je treba navesti, da je v skladu s členom 263, šesti odstavek, PDEU in členom 45 Statuta Sodišča dolžnost zadevne osebe, da dokaže, prvič, da je bila zaradi neobičajnih in nepredvidljivih okoliščin, na katere ni mogla vplivati, postavljena v položaj, ki ji je onemogočal spoštovanje roka za vložitev tožbe, določenega v členu 263, šesti odstavek, PDEU, in drugič, da se ni mogla zavarovati pred posledicami takih okoliščin s tem, da bi sprejela potrebne ukrepe brez pretiranih žrtev (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2007 v zadevi Société Pipeline Méditerranée et Rhône, C-314/06, ZOdl., str. I-12273, točka 24 in navedena sodna praksa).

               73

               V obravnavani zadevi se pritožniki na splošno sklicujejo na oborožene spopade v Slonokoščeni obali, ki so se po njihovih navedbah začeli novembra 2010 in so potekali vsaj do aprila 2011.

               74

               Vendar nobeden od pritožnikov v pritožbah, vloženih na Sodišče, ni navedel elementov, ki bi Sodišču omogočili razumeti, zakaj in v katerem natančno opredeljenem obdobju naj bi splošni položaj oboroženih spopadov v Slonokoščeni obali in osebne okoliščine, na katere se sklicujejo pritožniki, pritožnikom onemogočali, da pravočasno vložijo tožbe.

               75

               V teh okoliščinah je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.

               76

               Ker noben pritožbeni razlog, ki so ga uveljavljali pritožniki, ni utemeljen, je treba pritožbe zavrniti.

         Stroški

               77

               Člen 138(1) Poslovnika Sodišča, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, določa, da se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če je bilo to predlagano. Ker je Svet predlagal, naj se pritožnikom naloži plačilo stroškov, in ker ti s predlogi niso uspeli, se jim naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožbe se zavrnejo.

                           2.

                           Laurentu Gbagbu, Katinanu Justinu Konéju, Akissi Danièle Boni-Claverie, Alcidu Djédjéju in Affiju Pascalu N’Guessanu se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (šesti senat) z dne 18. decembra 2008. # Miguel Torres, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti TORRE DE GAZATE - Prejšnji nacionalni in mednarodni besedni znamki TORRES in LAS TORRES - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede. # Zadeva T-286/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (šesti senat) z dne 18. decembra 2008 – Torres proti UUNT – Vinícola de Tomelloso (TORRE DE GAZATE)
      (Zadeva T-286/06)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti TORRE DE GAZATE – Prejšnji nacionalni in mednarodni besedni znamki TORRES in LAS TORRES – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 42 in 69.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 27. julija 2006
                  (zadeva R 421/2004‑2) glede postopka z ugovorom med Miguel Torres, SA in Vinícola de Tomelloso, SCL.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Vinícola de Tomelloso, SCL

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka TORRE DE GAZATE za proizvode iz razreda 33 – prijava št. 1632017

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Miguel Torres, SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               nacionalne besedne znamke in mednarodna besedna znamka TORRES in mednarodna besedna znamka LAS TORRES za proizvode iz razreda 33

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Miguel Torres, SA se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča z dne 25. februarja 2003. # Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) proti Vasileios Ioannidis. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Grčija. # Socialna varnost. # Zadeva C-326/00.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 25. februarja 2003(*)

      „Socialna varnost – Hospitalizacija upokojenca med začasnim bivanjem v državi članici, ki ni država njegovega stalnega prebivališča – Pogoji za plačilo – Člena 31 in 36 Uredbe (EGS) št. 1408/71 – Člena 31 in 93 Uredbe (EGS) št. 574/72“
      V zadevi C‑326/00,
      zaradi predloga Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Grčija), naslovljenega na Sodišče, naj na podlagi člena 234 ES v sporu
         med

      Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA)
      in
      Vasileiosom Ioannidisom
      sprejme predhodno odločbo o razlagi členov 31 in 36 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov
         socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici,
         kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (UL L 230, str. 6), kot je bila
         spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3096/95 z dne 22. decembra 1995 (UL L 335, str. 10), členov 31 in 93 Uredbe Sveta (EGS)
         št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71, kot je bila spremenjena in posodobljena
         z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, členov 56 in 59 Pogodbe ES (ki sta po spremembah postala
         člena 46 ES in 49 ES) in člena 60 Pogodbe ES (postal člen 50 ES) ter člena 1 Dodatnega protokola k Evropski konvenciji o varstvu
         človekovih pravic in temeljnih svoboščin,

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, M. Wathelet, R. Schintgen in C. W. A. Timmermans, predsedniki senata, C. Gulmann,
         D. A. O. Edward, A. La Pergola (poročevalec), P. Jann in V. Skouris, sodniki, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr
         in J. N. Cunha Rodrigues, sodnika,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) D. G. Anastassopoulos, zastopnik,
      –        za grško vlado S. Spyropoulos in I. Bakopoulos, ter I. Galani‑Marangoudaki, zastopniki,
      –        za belgijsko vlado A. Snoecx, zastopnica,
      –        za špansko vlado N. Díaz Abad, zastopnica,
      –        za irsko vlado D. J. O'Hagan, zastopnik, skupaj z A. M. Collins, BL,
      –        za avstrijsko vlado H. Dossi, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva R. Magrill, zastopnica, skupaj s S. Moore, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Michard in M. Panayotopoulos, zastopnika,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      po predložitvi ustnih navedb nosilca zavarovanja Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), ki ga zastopa D. G. Anastassopoulos,
         grške vlade, ki jo zastopata S. Spyropoulos in I. Bakopoulos, španske vlade, ki jo zastopa N. Díaz Abad, irske vlade, ki jo
         zastopa A. M. Collins, nizozemske vlade, ki jo zastopa H. G. Sevenster, zastopnica, finske vlade, ki jo zastopa T. Pynnä,
         zastopnica, vlade Združenega kraljestva, ki jo zastopa D. Lloyd Jones, QC, in Komisije, ki jo zastopata H. Michard in M. Patakia,
         zastopnici, na obravnavi z dne 10. septembra 2002,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. oktobra 2002
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis je s sklepom z dne 31 januarja 2000, ki ga je Sodišče prejelo 4. septembra 2000, na podlagi
         člena 234 ES postavilo pet vprašanj za predhodno odločanje o razlagi členov 31 in 36 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne
         14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti,
         v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (UL L 230, str.
         6), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3096/95 z dne 22. decembra 1995 (UL L 335, str. 10, v nadaljevanju: Uredba
         št. 1408/71), členov 31 in 93 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe
         (EGS) št. 1408/71, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95
         (v nadaljevanju: Uredba št. 574/72), členov 56 in 59 Pogodbe ES (ki sta po spremembah postala člena 46 ES in 49 ES) in člena 60
         Pogodbe ES (ki je postal člen 50 ES), ter člena 1 Dodatnega protokola k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in
         temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana v Rimu 4. novembra 1950.

      2        Ta vprašanja so nastala v okviru spora med V. Ioannidisom in Idryma Koinonikon Asfaliseon (grški nosilec socialnega zavarovanja,
         v nadaljevanju: IKA) glede zavrnitve nosilca zavarovanja, da bi plačal stroške hospitalizacije V. Ioannidisa med bivanjem
         v Nemčiji.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        V členu 31, z naslovom „Začasno bivanje upokojenca in/ali njegovih družinskih članov v državi članici, v kateri nimajo stalnega
         prebivališča“, oddelka V, ki je naslovljen „Upokojenci in njihovi družinski člani“, iz poglavja 1 v naslovu III Uredbe št. 1408/71
         je določeno:

      „Upokojenec, upravičen do pokojnine ali pokojnin po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodaji dveh ali več
         držav članic, ki je upravičen do storitev oziroma dajatev po zakonodaji ene od teh držav, skupaj s svojimi družinskimi člani,
         ki začasno bivajo na ozemlju države članice, v kateri nimajo stalnega prebivališča, prejema:

      a)      storitve zagotovi nosilec v kraju začasnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, pri čemer stroški
         bremenijo nosilca v kraju stalnega prebivališča upokojenca;

      [...]“
      4        V členu 22(1) oddelka 2, z naslovom „Delavci oziroma samozaposlene osebe in njihovi družinski člani“, istega poglavja navedene
         uredbe, je določeno:

      „Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev […] in:
      a)      katere zdravstveno stanje zahteva nujne storitve med začasnim bivanjem na ozemlju druge države članice
      ali
      b)      […]
      ali
      c)      ki ji pristojni nosilec odobri, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejela zdravljenje, ki ustreza njenemu zdravstvenemu
         stanju,

      je upravičena do:
      i)      storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča v skladu z določbami
         zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se nudijo te dajatve, pa
         ureja zakonodaja pristojne države;

      [...]“
      5        V členu 22a, naslovljenem „Posebna pravila za določene skupine oseb“, Uredbe št. 1408/71 je opredeljeno:

      „Ne glede na člen 2 te uredbe se člen 22 (1)(a) in (c) uporablja tudi za osebe, ki so državljani države članice in so zavarovani
         po zakonodaji države članice, in za njihove družinske člane, ki stalno prebivajo z njimi.“

      6        V členu 31(1) in (2) Uredbe št. 574/72 je določeno:

      „1.      Za prejemanje storitev po členu 31 Uredbe [št. 1408/71] upokojenec nosilcu v kraju začasnega bivališča predloži potrdilo kot
         dokaz, da je upravičen do navedenih storitev. V tem potrdilu, ki mu ga izda nosilec v upokojenčevem kraju stalnega prebivališča,
         po možnosti preden zapusti ozemlje države članice, v kateri ima stalno prebivališče, se zlasti, kjer je to ustrezno, v skladu
         z zakonodajo navedene države članice navede najdaljšo dobo, za katerega se storitve lahko odobrijo. Če upokojenec ne predloži
         navedenega potrdila, ga nosilec v kraju začasnega bivališča pridobi od nosilca v kraju stalnega prebivališča.

      2.      Smiselno se uporabljajo določbe člena 17(6), (7) in (9) izvedbene uredbe. V tem primeru se nosilec v upokojenčevem kraju stalnega
         prebivališča šteje kot pristojni nosilec.“

      7        V členu 17(6), (7) in (9) Uredbe št. 574/72 je določeno:

      „6.      V primeru bolnišničnega zdravljenja nosilec v kraju stalnega prebivališča v treh dneh po datumu, ko izve za hospitalizacijo,
         obvesti pristojnega nosilca o datumu sprejema v bolnišnico, predvidenem trajanju bolnišničnega zdravljenja in datumu odpusta
         iz bolnišnice. Obvestilo ni potrebno, kadar se stroški storitev povrnejo nosilcu v kraju stalnega prebivališča v pavšalnem
         znesku.

      7.      Nosilec v kraju stalnega prebivališča vnaprej obvesti pristojnega nosilca o vsaki odločitvi v zvezi z odobritvijo storitev,
         kadar predvideni ali dejanski stroški presegajo pavšalni znesek, ki ga določi in občasno prouči Upravna komisija. Pristojni
         nosilec ima na voljo 15 dni od dne, ko so informacije poslane, da vloži ugovor in navede razloge za utemeljitev ugovora; če
         ob izteku roka ni ugovora, nosilec v kraju stalnega prebivališča nudi storitve. Kadar je treba take storitve nuditi v primeru
         skrajne nujnosti, nosilec v kraju stalnega prebivališča o tem nemudoma obvesti pristojnega nosilca. Obvestilo o ugovoru z
         navedbo razlogov za njegovo utemeljitev ni potrebno, kadar se stroški storitev povrnejo v pavšalnem znesku nosilcu v kraju
         stalnega prebivališča.

      [...]
      9.      Dve ali več držav članic ali pristojni organi teh držav članic se lahko po prejemu mnenja Upravne komisije dogovorijo tudi
         o drugih izvedbenih pravilih.“

      8        Kot izhaja iz Sklepa 94/604/ES št. 153 Upravne komisije Evropskih skupnosti za socialno varnost delavcev migrantov z dne 7.
         oktobra 1993 o vzorčnih obrazcih, potrebnih za uporabo uredb št. 1408/71 in 574/72 (E 001, E 103–E 127, UL 1994, L 244, str. 22),
         obrazec E 111 pomeni potrdilo, navedeno v členu 31(1) Uredbe št. 574/72. Na podlagi navedenega sklepa je treba ta obrazec
         uporabiti v primeru, navedenem v členu 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, medtem ko se obrazec E 112 zahteva v primeru, navedenem
         v členu 22(1)(c)(i) iste uredbe.

      9        V oddelku 7, naslovljenem „Povračilo med nosilci“, iz poglavja 1 v naslovu III Uredbe št. 1408/71 je člen 36, v katerem je
         določeno:

      „1.      Stroški storitev, ki jih v skladu z določbami tega poglavja nudi nosilec ene države članice v imenu nosilca druge države članice,
         se v celoti povrnejo.

      2.      Povračila, omenjena v odstavku 1, se določijo in izplačajo v skladu s postopkom, določenim v izvedbeni uredbi iz člena 98,
         bodisi ob predložitvi dokazila o dejanskih stroških ali na podlagi pavšalnih plačil.

      V slednjem primeru morajo pavšalna plačila zagotavljati, da povračilo kar najbolj ustreza dejanskim stroškom.
      3.      Dve ali več držav članic ali pristojni organi teh držav lahko določijo tudi druge metode povračila ali se odpovejo vsem povračilom
         med nosilci, ki so v njihovi pristojnosti.“

      10      Na podlagi člena 93 Uredbe št. 574/72:

      „1.      Dejanski znesek […] za storitve […] iz člena 31 Uredbe [št. 1408/71] pristojni nosilec povrne nosilcu, ki je zagotovil navedene
         storitve, kakor je razvidno v računovodskih izkazih tega nosilca.

      2.      V primerih iz [...] člen[a] 31 Uredbe [št. 1408/71], in za namene odstavka 1 se nosilec v kraju stalnega prebivališča upokojenca
         šteje za pristojnega nosilca.

      3.      Če dejanski znesek dajatev iz odstavka 1 ni razviden v računovodskih izkazih nosilca, ki jih je zagotovil, in če ni bil sklenjen
         dogovor iz odstavka 6, se znesek za povračilo določi na podlagi pavšalnega plačila, izračunanega na podlagi vseh ustreznih
         referenc iz podatkov, ki so na voljo. Upravna komisija oceni osnove, ki se uporabijo za izračun pavšalnih plačil, in določi
         njihovo višino.

      [...]
      6.      Dve ali več držav članic ali pristojni organi teh držav članic se lahko po prejetju mnenja Upravne komisije dogovorijo o drugih
         postopkih za oceno zneskov, ki jih je treba povrniti, zlasti na podlagi pavšalov.“

      11      V členu 34 Uredbe št. 574/72 je določeno:

      „1.      Če med začasnim bivanjem zaposlene ali samozaposlene osebe v državi članici, ki ni pristojna država, ni mogoče dokončati predpisanih
         postopkov, ki jih določ[a] člen […] 31 izvedbene uredbe, stroške teh dajatev na podlagi prošnje osebe povrne pristojni nosilec
         v skladu s stopnjami povračil, ki jih uporablja nosilec v kraju začasnega prebivališča.

      2.      Nosilec v kraju začasnega prebivališča na zahtevo pristojnega nosilca predloži vse potrebne informacije o teh stopnjah.
      Če nosilca v kraju začasnega prebivališča in pristojnega nosilca zavezuje sporazum, ki ne predvideva povračil ali predvideva
         povračilo v pavšalnem znesku na podlagi […] člena 31 Uredbe, mora nosilec v kraju začasnega prebivališča poleg tega pristojnemu
         nosilcu nakazati tudi znesek, ki ga je treba povrniti osebi v skladu z določbami odstavka 1.

      3.      Kadar gre za večje stroške, lahko pristojni nosilec plača ustrezen predujem osebi, takoj ko ta oseba predloži omenjenemu nosilcu
         zahtevek za povrnitev.

      4.      Ne glede na odstavke 1, 2 in 3 lahko pristojni nosilec izvede povračilo nastalih stroškov po stopnjah, ki jih uporablja sam,
         v kolikor je mogoče opraviti povračilo v skladu s temi stopnjami, če stroški, ki naj bi se povrnili, ne presegajo s strani
         Upravne komisije določene ravni, in če se zaposlena ali samozaposlena oseba ali upokojenec strinja z uporabo te določbe. V
         vsakem primeru znesek povračila ne sme presegati zneska dejansko nastalih stroškov.

      5.      Če zakonodaja v državi članici stalnega prebivališča ne določi stopenj za povračila, lahko pristojni nosilec opravi povračilo
         po pogojih, določenih v odstavku 4, ne da bi bilo potrebno soglasje osebe.“

       Nacionalno pravo
      12      Uredba ministra za delo št. 33651/E. 1089 z dne 2. junija 1956, ki se nanaša na uredbo o bolnišničnem zdravljenju IKA (FEK B’ 126/3.7.1956),
         kot je bila pozneje večkrat spremenjena (v nadaljevanju: uredba IKA), vsebuje člen 3a, iz katerega zlasti izhaja, da čeprav
         diagnosticiranje bolezni oziroma zdravljenje zavarovanca IKA nista mogoča v Grčiji, zaradi pomanjkanja zdravnikov z ustrezno
         specializacijo ali ustreznih znanstvenih sredstev, IKA med drugim nosi vse stroške diagnosticiranja in zdravljenja, ki so
         nastali zavarovancu v tujini. Za plačilo bolnišničnega zdravljenja v tujini velja sistem predhodne odobritve, ki nosilcu zavarovanja
         IKA omogoča, da preveri izpolnitev zgoraj navedenih pogojev.

      13      Kljub temu pa je v členu 3a (4)(g) uredbe IKA kot izjema določeno:

      „V zelo izjemnih primerih ima direktor regionalnega urada možnost po mnenju pristojne sanitarne komisije odobriti bolnišnično
         zdravljenje v tujini, ki je bilo že opravljeno, če ni bilo mogoče pridobiti predhodne odobritve, ker se je bolezen pojavila
         nenadoma med začasnim bivanjem zavarovanca v tujini ali ker je bila zaradi resničnega tveganja potrebna takojšnja premestitev
         v tujino. V teh primerih sanitarna komisija druge stopnje da svoje mnenje, pri čemer se opira na podatke, ki so ji na voljo,
         v zvezi z morebitno bolnišnično oskrbo ali zdravljenjem, ki se nudi v Grčiji in glede bolnišnične oskrbe oziroma zdravljenja,
         ki je bilo nudeno v tujini.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      V. Ioannidis stalno prebiva v Grčiji in prejema starostno pokojnino nosilca zavarovanja IKA. Med začasnim bivanjem v Nemčiji
         je bil od 26. novembra do 2. decembra 1996 v bolnišnični oskrbi na kliniki tehnične univerze v Münchnu, kjer so mu med drugim
         naredili kateterizacijo z vstavitvijo srčnega katetra. Iz medicinskih potrdil, ki jih je predložil ob tej priložnosti, izhaja,
         da se je ta hospitalizacija zgodila urgentno zaradi ponavljajočih se bolečin v prsnem košu, povezanih z angino pektoris.

      15      V. Ioannidis je 6. decembra 1996 pri nosilcu zdravstvenega zavarovanja družbe Karstadt, ki ima sedež v Essnu (Nemčija) (v
         nadaljevanju: nemški nosilec zdravstvenega zavarovanja), kot nosilcu zavarovanja v kraju začasnega bivališča, vložil zahtevek,
         da ta v imenu IKA plača stroške, povezane s to bolnišnično oskrbo.

      16      Nemški nosilec zdravstvenega zavarovanja je torej poslal obrazec E 107 nosilcu zavarovanja IKA, da bi mu ta kot pristojni
         nosilec izdal obrazec E 112 ali pa potrdilo, da takega obrazca ni bilo mogoče izdati.

      17      Čeprav so bile službe nosilca zavarovanja IKA seznanjene, da je pristojni lokalni urad IKA 15. novembra 1996 V. Ioannidisu
         izdal obrazec E 111, ki velja od 16. novembra do 31. decembra 1996, so te zaprosile za mnenje sanitarno komisijo druge stopnje
         (v nadaljevanju: SKDS) glede možnosti naknadne odobritve bolnišnične oskrbe zadevne osebe.

      18      SKDS je izdala negativno mnenje z obrazložitvijo, da se bolezen V. Ioannidisa ni pojavila dovolj nepričakovano med njegovim
         začasnim bivanjem v Nemčiji, da bi to upravičilo takojšen sprejem v bolnišnico in da bi se ta bolezen lahko ustrezno zdravila
         v Grčiji. SKDS je še posebej navedla, da je bila bolezen V. Ioannidisa kronična, kot so to potrjevali različni pregledi, opravljeni
         v juniju 1996, da poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja ni bilo nenadno, ker je koronografija, ki jo je opravil 11. novembra
         1996 v Grčiji, pokazala enake izvide kot ta, ki jo je opravil med bolnišnično oskrbo v Nemčiji, in nazadnje, da je bila navedena
         hospitalizacija načrtovana.

      19      Potem ko je IKA presodil, da s tem pogoji, določeni v členu 3a(4)(g) uredbe IKA, niso bili izpolnjeni, je 18. aprila 1997
         odločil, da naknadno ne odobri zdravljenja, ki je bilo nudeno V. Ioannidisu. Poleg tega je IKA vrnil obrazec E 107 nemškemu
         nosilcu zdravstvenega zavarovanja, z navedbo, da v obravnavanem primeru ni mogel izdati obrazca E 112.

      20      V. Ioannidis je pri pristojni upravni komisiji IKA vložil pritožbo zoper to zavrnitev odobritve. Poudaril je zlasti, da je
         bil cilj njegovega začasnega bivanja v Nemčiji obisk njegovega sina, ki tam stalno prebiva s svojo materjo.

      21      Ob upoštevanju, da se je bolezen V. Ioannidisa pojavila nenadoma med navedenim začasnim bivanjem in da je bila njegova hospitalizacija
         nujna za preprečitev dejanskega tveganja za njegovo življenje, je navedena komisija 14. julija 1997 odločila, da je v skladu
         s členom 3a(4)(g) uredbe IKA primerno, da se naknadno odobri sporno zdravljenje in da mora zato IKA plačati to zdravljenje.

      22      IKA je pri sodišču Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis vložil ničnostno tožbo zoper odločbo, z navedbo, da v obravnavanem
         primeru niso bili izpolnjeni pogoji, določeni z navedeno določbo.

      23      V teh okoliščinah je to sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je določba člena 3a(4)(g) uredbe o bolnišničnem zdravljenju IKA (grški nosilec socialnega zavarovanja) v različici, ki
         je veljala ob hospitalizaciji tožene stranke, s tem da določa kot dodaten pogoj, preden nosilec socialnega zavarovanja lahko
         v zelo izjemnih primerih – namreč pri nenadni bolezni upokojenca IKA, ki zahteva vrnitev stroškov, med njegovim začasnim bivanjem
         v tujini oziroma če je bil tja urgentno premeščen, da se prepreči dejansko tveganje za njegovo življenje – povrne stroške
         zdravljenja, ki je bilo že opravljeno v bolnišničnih ustanovah v tujini, da mora direktor pristojnega regionalnega urada nosilca
         socialnega zavarovanja izdati posebno odobritev po danem mnenju sanitarne komisije druge stopnje; združljiva z določbami členov
         31 in 36 Uredbe Sveta št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 ter členov 31 in 93 Uredbe Sveta št. 574/72 z dne 21. marca 1972,
         kajti tudi če je priznano, da te določbe načeloma dajejo državam članicam diskrecijsko pravico, med drugim glede zdravstvenih
         storitev pri začasnem bivanju upokojenca na ozemlju države članice, v kateri ne prebiva stalno, med katere je treba šteti
         bolnišnična zdravljenja, da sprejmejo določbe, ki kot dodatni pogoj za povrnitev stroškov teh storitev določajo odobritev,
         čeprav naknadno, ni povsem jasno in nedvoumno, ali navedene določbe Skupnosti državam članicam poleg tega dovoljujejo, da
         sprejmejo določbe, ki za izdajo take odobritve brezpogojno zahtevajo izpolnitev pogojev, ki so podobni tistim, določenim z
         zgoraj navedeno določbo uredbe nosilca socialnega zavarovanja, in sicer obstoj okoliščin, povezanih z nujnostjo takojšnjega
         bolnišničnega zdravljenja?

      2.      Če bolnišnične storitve, opravljene splošno v bolnišničnih ustanovah, pomenijo storitve v smislu člena 60 Pogodbe ES, ali
         je ista določba uredbe nosilca socialnega zavarovanja glede zgoraj navedenih vidikov združljiva s členoma 59 in 60 Pogodbe
         ES, čeprav ni v nasprotju z določbami zgoraj navedene uredbe Sveta Evropskih skupnosti?

      3.      Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, ali je ureditev, vzpostavljena z zadevno določbo nosilca socialnega zavarovanja,
         utemeljena z razlogi javnega zdravstva, v tem primeru zagotavljanje bolnišničnih storitev, ki so uravnotežene in dostopne
         vsem osebam, ki stalno prebivajo na grškem ozemlju, in ali skladno s tem spadajo med izjeme, določene v členu 56 Pogodbe ES?

      4.      Če velja, da pravica do zdravstvenih storitev in z njo povezana pravica, kot je pravica do povrnitve ustreznih stroškov, pomenita
         „storitve“ v smislu člena 1 Dodatnega protokola k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin,
         ki je bil podpisan v Parizu 20. marca 1952; ali je zadevna določba iz uredbe nosilca socialnega zavarovanja – čeprav bi glede
         zgoraj navedenih vidikov štela, kot da ni v nasprotju z omenjenimi predpisi zgoraj navedenih uredb Skupnosti in Pogodbo ES,
         oziroma če bi bila v nasprotju s temi predpisi – združljiva z določbami člena 1, prvi odstavek, navedenega dodatnega protokola?

      5.      Če je odgovor na četrto vprašanje nikalen, ali je ureditev, vzpostavljena z zgoraj navedeno določbo uredbe nosilca socialnega
         zavarovanja, utemeljena z javnimi interesi, povezanimi z varstvom finančnega ravnovesja sistema socialne varnosti, in v okviru
         tega, ali spada med izjeme, določene v členu 1, drugi odstavek, navedenega dodatnega protokola?“

       Prvo vprašanje
      24      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 31 in 36 Uredbe št. 1408/71 ter člena 31 in 93 Uredbe
         št. 574/72 nasprotujejo nacionalnim predpisom, ki za to, da nosilec zavarovanja v kraju stalnega prebivališča upokojenca povrne
         stroške njegovega bolnišničnega zdravljenja med začasnim bivanjem v drugi državi, določa pogoj, da ta naknadno pridobi odobritev,
         ki se izda le, če ni bilo mogoče pridobiti predhodne odobritve, ki se običajno zahteva z nacionalnimi predpisi, ker se je
         zadevna bolezen pojavila nenadoma med navedenim začasnim bivanjem in je zahtevala takojšnje in nujno zdravljenje.

       Upoštevnost vprašanja
      25      IKA ter več vlad, ki so Sodišču predložili pisna stališča, so izrazili dvom glede uporabe člena 31 Uredbe št. 1408/71 v dejanskih
         okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari. IKA in grška vlada sta zlasti namigovala, da naj bi V. Ioannidis šel v
         Nemčijo z namenom, da bi se tam zdravil, čeprav bi bilo treba po njegovem mnenju dejstva preizkusiti bolj v smislu člena 22(1)(c)
         Uredbe št. 1408/71 kot na podlagi njenega člena 31.

      26      Iz sodne prakse Sodišča gotovo izhaja, da člen 22(1)(c) Uredbe št.1408/71 ureja pravico do storitev – upokojencev, ki stalno
         prebivajo v državi članici in od pristojnega nosilca zahtevajo dovoljenje, da si v drugi državi poiščejo zdravljenje, ki je
         primerno njihovemu zdravstvenemu stanju, medtem ko člen 31 iste uredbe ureja pravico do storitev – te skupine socialnih zavarovancev,
         če navedene storitve postanejo nujne med začasnim bivanjem v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča (glej sodbo
         z dne 31. maja 1979 v zadevi Pierik, 182/78, Recueil, str. 1977, točki 6 in 8).

      27      Vendar je treba opozoriti, da je v okviru postopka iz člena 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi funkcij med nacionalnimi sodišči
         in Sodiščem, edino nacionalno sodišče pristojno presojati dejstva v obravnavani zadevi (glej zlasti sodbi z dne 15. novembra 1979
         v zadevi Denkavit Futtermittel, 36/79, Recueil, str. 3439, točka 12, ter z dne 16. julija 1998 v zadevi Dumon in Froment,
         C‑235/95, Recueil, str. I‑4531, točka 25). Prav tako je nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in mora prevzeti odgovornost
         za sodno odločbo, ki bo sprejeta, pristojno za presojo – glede na posebnosti spora – o nujnosti predhodne odločbe za izdajo
         sodbe in upoštevnosti vprašanj, ki jih postavlja Sodišču. Ker se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti,
         je Sodišče načeloma dolžno odločati (glej zlasti sodbo z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C-415/93, Recueil, str. I‑4921,
         točka 59).

      28      Iz tega izhaja, da je le predložitveno sodišče pristojno ugotoviti, ali je V. Ioannidis dejansko načrtoval zdravljenje v Nemčiji
         in ali je bilo zdravljenje namen njegovega začasnega bivanja, kajti v tem primeru bi se lahko uporabil le člen 22(1)(c) in
         (2) Uredbe št. 1408/71, kot je opozorjeno v točki 26 te sodbe, razen člena 31 te uredbe.

      29      Vendar se v tem primeru ne zdi, da bi predložitveno sodišče ugotovilo, da naj bi zadevna oseba načrtovala bolnišnično zdravljenje,
         ki se obravnava v postopku v glavni stvari, in da naj bi bilo zdravljenje namen njenega začasnega bivanja v Nemčiji. Nasprotno,
         to sodišče v opisu dejanskega stanja navaja zlasti obstoj zdravniških potrdil, ki izkazujejo, da je bila hospitalizacija V. Ioannidisa
         nujna zaradi ponavljajočih se bolečin v prsnem košu, povezanih z angino pektoris. V teh okoliščinah ni mogoče izpodbijati
         dopustnosti prvega vprašanja v delu, ki se nanaša na razlago člena 31 Uredbe št. 1408/71 in ga ni treba ponovno oblikovati
         tako, da bi se nanašal na člen 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71.

       Obseg člena 31 Uredbe št. 1408/71
      30      Za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje je treba najprej opredeliti obseg člena 31 Uredbe št. 1408/71.

      31      Prvič, v zvezi s tem je treba poudariti, da drugače kot člen 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, ki daje pravico do storitev zaposlenim
         ali samozaposlenim osebam, „katerih zdravstveno stanje zahteva nujne storitve med začasnim bivanjem na ozemlju druge države
         članice“, člen 31 iste uredbe, ki daje podobno pravico upokojencem in njihovim družinskim članom, ki začasno bivajo v državi
         članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča, ne vsebuje ustrezne opredelitve glede zdravstvenega stanja zadevne osebe.

      32      Drugič, treba je opozoriti, da čeprav je Sodišče gotovo presodilo, da čeprav upokojenci ne opravljajo poklicne dejavnosti,
         zanje zaradi njihove vključenosti v sistem socialne varnosti veljajo določbe Uredbe št. 1408/71 o „delavcih“; je vendarle
         navedlo, da gre za tak primer le, če zanje niso predpisane posebne določbe (zgoraj navedena sodba Pierik, točka 4).

      33      S tem, ko je Sodišče glede tega poudarilo, da Uredba št. 1408/71 v členih od 27 do 33 vsebuje posebne določbe, ki se uporabljajo
         izključno za upokojence, je opredelilo, da te določbe v členu 31 urejajo pravico navedenih zavarovancev do storitev, če te
         postanejo nujne med začasnim bivanjem v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča (zgoraj navedena sodba Pierik,
         točki 5 in 6).

      34      V teh okoliščinah ni mogoče domnevati, v nasprotju s tem, kar so namigovale vlade več držav članic, niti da upokojenci, ki
         začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča, spadajo na področje uporabe člena 22(1)(a) Uredbe
         št. 1408/71 niti da bi na določbah zadnjenavedenega člena morala temeljiti razlaga člena 31 iste uredbe.

      35      Kot so poudarile belgijska in finska vlada ter Komisija, se namreč z razlago, s katero se poenoti sistem, ki se izvaja z zgoraj
         navedenima določbama, ne bi upoštevale razlike v besedilu, poudarjene v točki 31 te sodbe, kot tudi okoliščina, da je zakonodajalec
         Skupnosti menil, da je treba sprejeti posebno določbo za skupino socialnih zavarovancev, ki jo sestavljajo upokojenci in njihovi
         družinski člani.

      36      V nasprotju s tem, kar zatrjujeta irska in nizozemska vlada, iz istih razlogov ni mogoče šteti, da člen 22a Uredbe št. 1408/71
         učinkuje tako, da za upokojence določa ureditev, določeno v členu 22(1)(a) iste uredbe. Sicer pa taka razlaga ni utemeljena
         niti s členom 22a, ki v skladu z svojim naslovom našteva „[p]osebna pravila za določene skupine oseb“, niti kot je poudarila
         finska vlada, v uvodnih izjavah Uredbe Sveta (ES) št. 3095/95 z dne 22. decembra 1995, ki spreminja Uredbo št. 1408/71, Uredbo
         št. 574/72, Uredbe (EGS) št. 1247/92, ki spreminja Uredbo št. 1408/71, ter Uredbe (EGS) št. 1945/93, ki spreminja Uredbo (EGS)
         št. 1247/92 (UL L 335, str.1), ki je vključila člen 22a v Uredbo št. 1408/71.

      37      Zato trditve irske in nizozemske vlade, da bi edino uporaba po analogiji člena 22(1)(a) Uredbe 1408/71 zagotavljala nujno
         potrebno enakost med socialnimi zavarovanci, tudi ni mogoče sprejeti.

      38      Kot sta poudarila grška vlada v pisnih stališčih in generalni pravobranilec v točki 32 sklepnih predlogov, se dejstvo, da
         zakonodajalec Skupnosti ni želel oblikovati sistema, ki se uporablja za upokojence, ki ne delajo, po vzoru sistema, ki se
         uporablja za zaposlene ali samozaposlene osebe; lahko razlaga kot želja dati prednost učinkoviti mobilnosti te skupine socialnih
         zavarovancev, ob upoštevanju nekaterih njihovih značilnosti, med katerimi sta ranljivost in odvisnost, ki sta morda večji
         na področju zdravja, ter manj obveznosti, kar jim omogoča pogostejša bivanja v drugih državah članicah.

      39      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba ureditev, vzpostavljeno s členom 31 Uredbe št. 1408/71 razločevati od ureditve, ki
         jo določa člen 22(1)(a) iste uredbe.

      40      Zlasti ni mogoče člena 31 Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da naj bi bila pravica do storitev, ki jo ta zagotavlja, pridržana
         le za upokojence, katerih zdravstveno stanje zahteva takojšnje storitve med njihovim začasnim bivanjem v drugi državi članici,
         kar pomeni, da bi bila omejena le na zdravljenje, za katero je ugotovljeno, da zahteva takojšnjo zdravniško pomoč (sodba z
         dne 2. maja 1996 v zadevi Paletta, C-206/94, Recueil, str. I 2357, točka 20) in ga torej ne bi bilo mogoče odložiti do zavarovančeve
         vrnitve v njegovo državo stalnega prebivališča.

      41      Poleg tega te določbe ni mogoče razlagati tako, da naj bi bila navedena pravica omejena le, če je zdravljenje postalo potrebno
         zaradi nenadne bolezni. Zlasti okoliščina, da je zdravljenje, ki je nujno zaradi razvoja zdravstvenega stanja socialnega zavarovanca
         med njegovim začasnim bivanjem v drugi državi članici, morda povezano s prej obstoječo patologijo, ki jo je zavarovanec poznal
         kot kronično bolezen, ne bi smela zadoščati za to, da se zadevni osebi onemogoči, da uživa pravice iz določb člena 31 Uredbe
         št. 1408/71.

      42      Poleg tega je treba poudariti da člen 31 Uredbe št. 1408/71, drugače kot člen 22(1)(c) iste Uredbe, ne določa ureditve z odobritvijo
         dodelitve storitev, ki jih zagotavlja upokojencem in njihovim družinskim članom, ki začasno bivajo v državi članici, v kateri
         nimajo stalnega prebivališča.

      43      Iz zgoraj navedenega izhaja, da država članica ne more za storitve, ki jih člen 31 Uredbe št. 1408/71 zagotavlja upokojencem,
         ki začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča, določiti pogoj katerega koli postopka odobritve
         niti zahteve, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med začasnim bivanjem, tako da je bilo
         navedeno zdravljenje nemudoma potrebno.

       Praktične rešitve za uporabo člena 31 Uredbe št. 1408/71
      44      Kot izhaja iz prvega vprašanja za predhodno odločanje, se predložitveno sodišče nato sprašuje o obsegu člena 31 Uredbe št.
         574/72, in sicer glede določbe o uporabi člena 31 Uredbe št. 1408/71.

      45      Glede na okoliščine v postopku v glavni stvari je treba opozoriti, da ta določba med drugim določa, da mora upokojenec, da
         bi bil upravičen do storitev na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71, nosilcu v kraju začasnega bivališča predložiti potrdilo,
         ki ga je izdal nosilec v kraju stalnega prebivališča, ki potrjuje, da ima pravico do navedenih storitev. Vendar ista določba
         določa, da če zadevna oseba ne predloži navedenega potrdila, se mora nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča sam obrniti
         na nosilca v kraju stalnega prebivališča, da bi ga pridobil.

      46      V tem primeru iz predložitvenega sklepa izhaja, da je bilo V. Ioannidisu izdano tako potrdilo, namreč formular E 111, pred
         njegovim odhodom v Nemčijo.

      47      Vendar pa, kot to poudarja Irska vlada, ta sklep ne določa, ali je bil navedeni formular predložen nemškemu nosilcu zdravstvenega
         zavarovanja. Vendar je treba ugotoviti, da če zadevna oseba morda ni predložila formularja sama od sebe, to nima odločilnih
         posledic. V takem primeru se mora namreč nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča prepričati, ali zadevna oseba ima
         tak formular, in če ga nima, zahtevati njegovo izdajo pri pristojnem nosilcu zavarovanja, v katero je ta vključen, kot je
         to določeno v členu 31 Uredbe št. 574/72.

      48      Vendar je v zadevi v postopku v glavni stvari nemški nosilec zdravstvenega zavarovanja prosil nosilca zavarovanja IKA, naj
         mu pošlje formular E 112, to je potrdilo, ki se uporablja pri prošnji za odobritev zdravljenja na ozemlju druge države članice,
         v skladu s členom 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71.

      49      Na tako ravnanje je treba gledati kot na zavrnitev uporabe člena 31 Uredbe št. 1408/71, če je zavarovanec sam od sebe predložil
         formular E 111 ali pa če ga ni. Namreč dejstvo, da nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča zahteva predložitev formularja
         E 112, namesto da bi se zadovoljil s formularjem E 111, ki ga je predložil zavarovanec, ali da bi se obrnil na nosilca zavarovanja
         v kraju stalnega prebivališča, da bi pridobil zadnjenavedeni formular, nujno pomeni, da nosilec zavarovanja v kraju začasnega
         bivališča meni, da zavarovancu ni treba nuditi storitev na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71.

      50      Za odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča je treba opredeliti, da se ob taki zavrnitvi in taki zahtevi nosilca zavarovanja
         v kraju začasnega bivališča, pristojni nosilec v kraju stalnega bivališča, ki je pred tem izdal formular E 111 svojemu zavarovancu,
         ne sme zadovoljiti s tem, kot naj bi to storil IKA v zadevi v glavni stvari, da šteje za ugotovljeno, da pogoji, ki se zahtevajo
         za uporabo člena 31 Uredbe št. 1408/71, niso izpolnjeni.

      51      Nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča in v kraju stalnega prebivališča sta namreč skupaj prevzela nalogo uporabe
         členov 31 in 36 Uredbe št. 1408/71 ter členov 31 in 93 Uredbe št. 574/72 ter morata v skladu s členom 10 ES in členom 84 Uredbe
         št. 1408/71 sodelovati, da se zagotovi pravilna uporaba zgoraj navedenih določb in s tem popolno spoštovanje pravic, ki so
         bile s členom 31 Uredbe št. 1408/71 dodeljene upokojencem in njihovim družinskim članom za olajšanje svobodnega gibanja teh
         zavarovancev (glej po analogiji sodbi z dne 24. oktobra 1996 v zadevi Picard, C-335/95, Recueil, str. I‑5625, točka 18, in
         z dne 10. februarja 2000 v zadevi FTS, C-202/97, Recueil, str. I‑883, točki 51 in 56).

      52      Iz tega med drugim izhaja, da če nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča od nosilca zavarovanja v kraju stalnega prebivališča
         zahteva izdajo formularja E 112, čeprav je ta pred tem svojemu zavarovancu izdal formular E 111, se mora prepričati – če je
         treba tako, da od nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča zahteva koristne podrobnosti –, ali je ta zavrnitev nudenja
         storitev na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71 utemeljena. Če se je nosilec zavarovanja v kraju stalnega prebivališča prepričal,
         da je treba uporabiti člen 31 in s tem člen 36 Uredbe št. 1408/71 in člen 93 Uredbe št. 574/72 v zvezi s povračilom med nosilci
         zavarovanja, mora ta o tem seznaniti nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča. Zadnjenavedeni je torej zavezan ponovno
         preizkusiti utemeljenost svojega stališča in ga, če je treba, spremeniti.

       Zdravstveno varstvo, ki ga pokriva člen 31 Uredbe št. 1408/71
      53      Glede na predmet zadeve v postopku v glavni stvari, ki se nanaša na morebiten obstoj obveznosti povračila stroškov, povezanih
         s hospitalizacijo zadevne osebe v državi članici, v kateri nima stalnega prebivališča, se predložitveno sodišče nazadnje sprašuje,
         kot izhaja iz prvega vprašanja za predhodno odločanje, o obsegu člena 36 Uredbe št. 1408/71 in člena 93 Uredbe št. 574/72.

      54      Treba je opozoriti, da je na podlagi člena 36 Uredbe št. 1408/71 treba storitve, ki jih nudi nosilec zavarovanja ene države
         članice v korist nosilca zavarovanja druge države članice, v celoti povrniti, v skladu s podrobnimi pravili, določenimi z
         Uredbo št. 574/72, ali ob ustrezni utemeljitvi dejanskih stroškov ali na podlagi pavšalov, razen če sta zadevni državi članici
         oziroma pristojni organi navedenih držav predvideli druge načine povračila oziroma sta se odrekli vsakemu povračilu med nosilci
         zavarovanja, ki so v njuni pristojnosti.

      55      Člen 93 Uredbe št. 574/72 za zagotavljanje izvajanja te določbe med drugim določa, da storitve, ki jih nosilec zavarovanja
         v kraju začasnega bivališča nudi na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71, plača nosilec v kraju stalnega bivališča zadevnih
         oseb in da se tako plačilo načeloma nanaša na dejanski znesek navedenih storitev, kot izhaja iz računovodskih izkazov nosilca
         zavarovanja v kraju začasnega bivališča. Če ta znesek ne bi izhajal iz navedenih računovodskih izkazov in razen če sta zadevni
         državi članici oziroma njuni pristojni organi dogovorjeni o drugih načinih zaračunavanja, se navedeno povračilo oblikuje s
         pavšalnim zneskom, katerega znesek določi Upravna komisija Evropskih skupnosti za socialno varnost delavcev migrantov.

      56      Take določbe je treba običajno uporabiti, če so bile upokojencu nudene storitve na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71.

      57      Vendar je v zadevi v glavni stvari, kot je bilo poudarjeno v točkah 48 in 49 te sodbe, nemški nosilec zdravstvenega zavarovanja
         V. Ioannidisu zavrnil nudenje takih storitev, tako da je iz tega mogoče sklepati, čeprav taka okoliščina ne izhaja izrecno
         iz predložitvenega sklepa, da je zadevna oseba verjetno sama plačala opravljeno zdravljenje, katerega vračilo je sedaj zavrnil
         nosilec zavarovanja IKA.

      58      Iz člena 34 Uredbe št. 574/72 nedvomno izhaja, da če formalnosti, določene v členu 31 iste uredbe, ne bi bilo mogoče izpolniti
         med začasnim bivanjem na ozemlju države članice, kjer je bilo opravljeno zdravljenje, je zadevna oseba upravičena zahtevati
         od nosilca zavarovanja v njegovem kraju stalnega prebivališča povračilo zahtevanih stroškov v mejah, ki jih določa ta določba.

      59      Kljub temu je treba priznati, kot je pravilno poudarila grška vlada v pisnih stališčih, in generalni pravobranilec v točki
         53 sklepnih predlogov, da zavrnitve nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča, da uporabi člen 31 Uredbe št. 1408/1,
         in zahteve za predložitev formularja E 112 ni mogoče enačiti z neizpolnitvijo formalnosti, določene v členu 31 Uredbe št.
         574/72.

      60      Vendar kot izhaja iz točk 50, 51 in 52 te sodbe, mora pristojni nosilec zavarovanja v kraju stalnega prebivališča, ki je predhodno
         izdal formular E 111, ob taki zavrnitvi in ob taki zahtevi svojemu zavarovancu pomagati, da se mu omogoči pravilna uporaba
         člena 31 Uredbe št. 1408/71.

      61      Iz tega izhaja, da če se zdi, da je nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča napačno zavrnil upoštevanje zadnjenavedene
         določbe in da nosilec zavarovanja v kraju stalnega prebivališča ni, potem ko je bil obveščen o tej zavrnitvi, omogočil, kot
         je zavezan, da se pravilno uporabi ta določba, mora slednji nosilec zavarovanja, kljub morebitni odgovornosti nosilca zavarovanja
         v kraju začasnega bivališča, zavarovancu neposredno povrniti stroške zdravljenja, ki jih je moral plačati, tako da mu zagotovi
         enako raven sredstev, kot bi jo imel na voljo, če bi bile določbe navedenega člena spoštovane (glej po analogiji sodbo z dne
         12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel in drugi, C-368/98, Recueil, str. I‑5363, točka 34).

      62      Poleg tega država članica ne bi smela takega povračila, v tem primeru za storitve, ki jih člen 31 Uredbe št. 1408/71 zagotavlja
         upokojencem, pogojevati s kakršnim koli postopkom odobritve niti z zahtevo, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje,
         pojavila nenadoma med začasnim bivanjem v drugi državi članici in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje.

      63      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti tako:

      Člen 31 Uredbe št. 1408/71 je treba razlagati tako, da pravica do storitev, ki so s to določbo zagotovljene upokojencem, ki
         začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega bivališča, ni pogojena s tem, da se je bolezen, ki je zahtevala
         zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med takim začasnim bivanjem in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje. Ta določba
         torej nasprotuje temu, da država članica za navedeno pravico določa tak pogoj.

      Člen 31 Uredbe št. 1408/71 nasprotuje temu, da država članica za pravico do storitev, zagotovljenih s to določbo, določa kakršen
         koli postopek odobritve.

      Ukrepanje in plačilo storitev, navedenih v členu 31 Uredbe št. 1408/71, morata biti običajno opravljena v skladu z določbami
         tega člena, člena 36 iste uredbe ter členov 31 in 93 Uredbe št. 574/72.

      Če se zgodi, da je nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča napačno zavrnil nudenje storitev, navedenih v členu 31
         Uredbe št. 1408/71, in da nosilec zavarovanja v kraju stalnega bivališča ni, potem ko je bil obveščen o tej zavrnitvi, omogočil,
         kot je zavezan, pravilno uporabo te določbe, mora zadnjenavedeni nosilec zavarovanja, kljub na morebitni odgovornost nosilca
         zavarovanja v kraju začasnega bivališča, zavarovancu neposredno povrniti stroške zdravljenja, ki jih je moral plačati, tako
         da mu zagotovi enako raven sredstev, kot bi jo imel na voljo, če bi bile določbe navedenega člena spoštovane.

      V zadnjem primeru člena 31 in 36 Uredbe št. 1408/71 ter člena 31 in 93 Uredbe št. 574/72 nasprotujejo temu, da nacionalni
         predpisi za tako povračilo zahtevajo pridobitev naknadne odobritve, ki se izda, le če se dokaže, da se je bolezen, ki je zahtevala
         zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med začasnim bivanjem in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje.

       Drugo, tretje, četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje
      64      Iz drugega, tretjega, četrtega in petega vprašanja za predhodno odločanje izhaja, da so bila postavljena le, če bi bilo na
         prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovorjeno, da člena 31 in 36 Uredbe št. 1408/71 ter člena 31 in 93 Uredbe št. 574/72
         ne nasprotujejo uporabi takih nacionalnih predpisov, kot so v zadevi v glavni stvari. Glede na odgovor na prvo vprašanje za
         predhodno odločanje navedenih vprašanj ni treba preučiti.

       Stroški
      65      Stroškov, ki so jih priglasile grška, belgijska, španska, irska, nizozemska, avstrijska in finska vlada, vlada združenega
         kraljestva ter Komisija, ki so Sodišču predložile stališča, ni mogoče povrniti. Ker je ta postopek za stranke v postopku v
         glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      pri odločanju o vprašanjih, ki mu jih je predložilo Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis s sklepom z dne 31. januarja 2000,
         razsodilo:

      1)      Člen 31 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene
            osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo
            Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3096/95 z dne 22. decembra 1995,
            je treba razlagati tako, da pravica do storitev, ki so s to določbo zagotovljene upokojencem, ki začasno bivajo v državi članici,
            v kateri nimajo stalnega bivališča, ni pogojena s tem, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma
            med takim začasnim bivanjem in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje. Ta določba torej nasprotuje temu, da država članica
            za navedeno pravico določa tak pogoj.
      2)      Člen 31 Uredbe št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena
            z Uredbo št. 3096/95, nasprotuje temu, da država članica za pravico do storitev, zagotovljenih s to določbo, določa kakršen
            koli postopek odobritve.
      3)      Ukrepanje in plačilo storitev, navedenih v členu 31 Uredbe št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena
            z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, morata biti običajno opravljena v skladu z določbami tega
            člena, člena 36 iste uredbe ter členov 31 in 93 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za
            izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena
            z Uredbo št. 3096/95.
      4)      Če se zgodi, da je nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča napačno zavrnil nudenje storitev, navedenih v členu 31
            Uredbe št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo
            št. 3096/95, ter da nosilec zavarovanja v kraju stalnega bivališča ni, potem ko je bil obveščen o tej zavrnitvi, omogočil,
            kot je zavezan, pravilno uporabo te določbe, mora zadnjenavedeni nosilec zavarovanja, kljub morebitni odgovornosti nosilca
            zavarovanja v kraju začasnega bivališča, zavarovancu neposredno povrniti stroške zdravljenja, ki jih je moral plačati, tako
            da mu zagotovi enako raven sredstev, kot bi jo imel na voljo, če bi bile določbe navedenega člena spoštovane.
      5)      V zadnjem primeru člena 31 in 36 Uredbe št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83,
            kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, ter člena 31 in 93 Uredbe št. 574/72, v različici, kot je bila spremenjena in
            posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, nasprotujejo temu, da nacionalni predpisi
            za tako povračilo zahtevajo pridobitev naknadne odobritve, ki se izda, le če se dokaže, da se je bolezen, ki je zahtevala
            zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med začasnim bivanjem in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje.

               Rodríguez Iglesias

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

                      Colneric

               von Bahr

                     Cunha Rodrigues

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. februarja 2003.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: grščina.