title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. marca 2005.#The Queen, na predlog Dany Bidar proti London Borough of Ealing in Secretary of State for Education and Skills.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Združeno kraljestvo.#Državljanstvo Unije - Člena 12 ES in 18 ES - Pomoči študentom v obliki subvencioniranega posojila - Določbe, ki omejujejo dodeljevanje takega posojila na študente, ki so nastanjeni na državnem ozemlju.#Zadeva C-209/03.

text:
      Zadeva C-209/03
      The Queen, na predlog Danyja Bidarja
      proti
      London Borough of Ealing in Secretary of State for Education and Skills
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division
         (Administrative Court))

      „Državljanstvo Unije – Člena 12 ES in 18 ES – Pomoči študentom v obliki subvencioniranega posojila – Določbe, ki omejujejo dodeljevanje takega posojila na študente, ki so nastanjeni na državnem ozemlju“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca L. A. Geelhoeda, predstavljeni 11. novembra 2004
      Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. marca 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Pogodba ES – Področje uporabe z namenom prepovedi vsakršne diskriminacije glede na državljanstvo – Pomoč študentom za kritje
            njihovih stroškov za vzdrževanje – Vključitev – Državna ureditev, ki dodelitev take pomoči pridržuje študentom, ki so nastanjeni
            na državnem ozemlju – Odsotnost možnosti, da bi se študente, ki so državljani drugih držav članic, štelo za nastanjene – Nedopustnost
      (člen 12 ES)
      2.     Vprašanja za predhodno odločanje – Razlaga – Časovni učinki sodb, ki vsebujejo razlago – Retroaktivni učinek – Omejitev, ki
            jo določi Sodišče – Pogoji – Pomen finančnih posledic sodbe za zadevno državo članico – Neodločujoče merilo
      (člen 234 ES)
      1.     Pomoč, ki je bodisi v obliki subvencioniranih posojil bodisi štipendij priznana študentom, ki zakonito prebivajo v državi
         članici gostiteljici, in je namenjena kritju njihovih stroškov za vzdrževanje, spada na področje uporabe Pogodbe z namenom
         prepovedi diskriminacije iz prvega odstavka člena 12 ES.

      To določbo je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki pravico do take pomoči podeljuje le študentom, ki
         so nastanjeni v državi članici gostiteljici, pri čemer izključuje, da bi državljan druge države članice kot študent pridobil
         status nastanjene osebe, četudi ta državljan zakonito prebiva in je opravil znaten del svojega srednješolskega izobraževanja
         v državi članici gostiteljici ter je posledično vzpostavil dejansko povezavo z družbo te države.

      Nedvomno je upravičeno, da država članica tako pomoč dodeli le tistim študentom, ki so izkazali določeno stopnjo vključitve
         v družbo te države. Vendar država članica od zadevnih študentov kljub temu ne more zahtevati, naj vzpostavijo povezavo z njenim
         trgom delovne sile. Nasprotno pa se lahko šteje, da je določena stopnja vključitve dokazana z ugotovitvijo, da je zadevni
         študent v določenem obdobju prebival v državi članici gostiteljici.

      Vendar ta ureditev s tem, da izključuje vsakršno možnost, da bi državljan druge države članice kot študent pridobil status
         nastanjene osebe, takemu državljanu, ne glede na stopnjo njegove dejanske vključitve, onemogoča, da bi pridobil pravico do
         pomoči in posledično preprečuje, da bi lahko nadaljeval svoj študij pod enakimi pogoji kot državljan te države, ki se znajde
         v enakem položaju.

      (Glej točke 48, od 57 do 59 in od 61 do 63 ter točki 1 in 2 izreka.)
      2.     Razlaga, ki jo Sodišče poda o določbi prava Skupnosti, se omejuje na razjasnitev in določitev njunega pomena in dometa, kot
         bi jo bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njene uveljavitve. Iz tega izhaja, da sodnik lahko in mora tako razlagano
         določbo uporabiti celo za pravna razmerja, ki so nastala in so bila vzpostavljena pred sodbo, sprejeto o predlogu za razlago,
         če so sicer izpolnjeni pogoji, ki pred pristojnimi sodišči dopuščajo spor o uporabi navedene določbe. Sodišče sme le izjemoma
         z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistven del pravnega reda Skupnosti, omejiti možnost vseh zainteresiranih,
         da bi se sklicevali na določbo, ki jo je samo razložilo, z namenom izpodbijanja pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri.
         Finančne posledice, ki bi v državi članici lahko nastale zaradi izdane sodbe v zadevi predhodnega odločanja, same po sebi
         ne upravičujejo časovne omejitve učinkov te sodbe.

      (Glej točke od 66 do 68 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 15. marca 2005(*)

      „Državljanstvo Unije – Člena 12 ES in 18 ES – Pomoči študentom v obliki subvencioniranega posojila – Določbe, ki omejujejo dodeljevanje takega posojila na študente, ki so nastanjeni na državnem ozemlju“
      V zadevi C-209/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče s sklepom High Court
         of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Združeno kraljestvo), z dne 12. februarja 2003
         , ki je prispel na Sodišče 15. maja 2003 , v postopku

      The Queen, na predlog:

      Danyja Bidarja,

      proti
      London Borough of Ealing,

      Secretary of State for Education and Skills,

      SODIŠČE (veliki senat)
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts (poročevalec) in A. Borg Barthet, predsedniki
         senatov, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, sodnika, N. Colneric, sodnica, M. Ilešič, J. Malenovský, J. Klučka in U. Lõhmus,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. septembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za D. Bidarja R. Scannell in M. Soorjoo, barristers, in J. Luqmani, solicitor,
      –       za vlado Združenega kraljestva R. Caudwell, zastopnica, skupaj z E. Sharpston, QC, in C. Lewis, barrister,
      –       za dansko vlado J. Molde, zastopnik,
      –       za nemško vlado C.-D. Quassowski in A. Tiemann, zastopnika,
      –       za francosko vlado G. de Bergues in C. Bergeot-Nunes, zastopnika,
      –       za nizozemsko vlado C. M. Wissels in H. G. Sevenster, zastopnici,
      –       za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –       za finsko vlado T. Pynnä, zastopnica,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti N. Yerrell in M. Condou, zastopnici,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. novembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago prvega odstavka člena 12 ES in člena 18 ES.
      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med D. Bidarjem in London Borough of Ealing ter Secretary of State for Education and
         Skills (ministrstvo za izobraževanje in poklicno usposabljanje) v zvezi z zavrnitvijo njegove vloge za subvencionirano študentsko
         posojilo za kritje njegovih stroškov za vzdrževanje.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Prvi odstavek člena 12 ES določa:
      „Kjer se uporablja ta pogodba in ne da bi to vplivalo na njene posebne določbe, je prepovedana vsakršna diskriminacija glede
         na državljanstvo.“

      4       Člen 18(1) ES določa:
      „Vsak državljan Unije ima pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev,
         določenih s to pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev.“

      5       Člen 149 ES določa:
      „1.      Skupnost prispeva k razvoju kakovostnega izobraževanja s spodbujanjem sodelovanja med državami članicami ter po potrebi s
         podpiranjem in dopolnjevanjem njihovih dejavnosti, pri čemer v celoti upošteva odgovornost držav članic za vsebino poučevanja
         in organizacijo izobraževalnih sistemov, pa tudi njihovo kulturno in jezikovno raznolikost.

      2.      Cilji dejavnosti Skupnosti so:
      –       razvijanje evropske razsežnosti v izobraževanju, zlasti s poučevanjem in razširjanjem jezikov držav članic;
      –       spodbujanje mobilnosti študentov in profesorjev, med drugim s spodbujanjem akademskega priznavanja diplom in študijskih obdobij;
      –       pospeševanje sodelovanja med izobraževalnimi zavodi;
      –       razvijanje izmenjave informacij in izkušenj glede vprašanj, ki so skupna izobraževalnim sistemom držav članic;
      –       spodbujanje razvoja izmenjave mladih ter izmenjave pedagoških in drugih strokovnih delavcev;
      –       spodbujanje razvoja izobraževanja na daljavo.
      […]
      4.      Da bi Svet prispeval k uresničevanju ciljev iz tega člena, sprejme:
      –       spodbujevalne ukrepe v skladu s postopkom iz člena 251 ES ter po posvetovanju z Ekonomsko-socialnim odborom in Odborom regij,
         pri čemer je izključeno kakršno koli usklajevanje zakonov in drugih predpisov držav članic;

      –       priporočila, o katerih odloča s kvalificirano večino na predlog Komisije.“
      6       V členu 1(1) Direktiva Sveta 90/364/EGS z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja (UL L 180, str. 26) določa, da države
         članice priznajo pravico do prebivanja državljanom držav članic, ki te pravice ne uživajo po drugih določbah zakonodaje Skupnosti,
         in njihovim družinskim članom, pod pogojema, da imajo sami in njihovi družinski člani zdravstveno zavarovanje, ki pokriva
         vsa tveganja v državi članici gostiteljici, in da imajo zadostna sredstva, ki zagotavljajo, da med prebivanjem ne obremenjujejo
         sistema socialne pomoči te države.

      7       V skladu s členom 3 te direktive pravica do prebivanja traja, dokler upravičenci izpolnjujejo pogoje, določene v njenem členu
         1.

      8       V skladu s sedmo uvodno izjavo Direktive Sveta 93/96/EGS z dne 29. oktobra 1993 o pravici do prebivanja za študente (UL L
         317, str. 59):

      „[...] ob sedanjem stanju prava Skupnosti, kot ga je vzpostavila sodna praksa Sodišča, pomoč, priznana študentom, ne spada
         v področje uporabe Pogodbe [EGS] v smislu člena 7 Pogodbe [postal člen 6 Pogodbe ES, ki je po spremembi postal člen 12 ES].“

      9       Ta direktiva v členu 1 določa:
      „Da se določi pogoje za lažje uresničevanje pravice do prebivanja in zato, da se zajamči dostop do poklicnega usposabljanja
         brez razlikovanja za državljana države članice, ki je bil sprejet na poklicno usposabljanje v drugi državi članici, države
         članice priznajo pravico do prebivanja vsakemu študentu, ki je državljan države članice in nima te pravice po drugih določbah
         prava Skupnosti, in za študentovega zakonca ter njune vzdrževane otroke, če študent s pomočjo izjave ali takih alternativnih
         sredstev, kot jih izbere in so najmanj enakovredna, zagotovi ustreznemu državnemu organu, da ima zadostna sredstva, da med
         prebivanjem ne bo obremenjeval sistema socialne pomoči države članice gostiteljice; pod pogojem, da je študent vpisan na priznanem
         izobraževalnem zavodu z glavnim namenom poklicnega izobraževanja in da je z zdravstvenim zavarovanjem zavarovan za vsa tveganja
         v državi članici.“

      10     Člen 3 te direktive določa:
      „Ta direktiva za študente, ki uživajo pravico do prebivanja, ne vzpostavlja nobene pravice do plačila vzdrževalnine s strani
         države članice gostiteljice.“

      11     Direktivi 90/364 in 93/96 sta bili razveljavljeni, z učinkom od 30. aprila 2006 dalje, z Direktivo 2004/38/ES Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja
         na ozemlju držav članic (UL L 229, str. 35), ki jo morajo v skladu s členom 40 države članice prenesti do 30. aprila 2006.

       Nacionalna ureditev
      12     V Angliji in Walesu se finančna pomoč, do katere so upravičeni študenti za kritje svojih stroškov za vzdrževanje, v skladu
         z Education (Student Support) Regulations 2001 [predpis iz leta 2001 o izobraževanju (finančna podpora študentom), v nadaljevanju:
         Student Support Regulations] dodeli predvsem v obliki posojila.

      13     Študenti, upravičeni do posojila, v skladu s Student Support Regulations prejmejo 75 % njegove maksimalne vsote, preostalih
         25 % se odobri glede na finančni položaj študenta in njegovih staršev ali partnerja. Za posojilo je zagotovljena obrestna
         mera, ki je vezana na stopnjo inflacije in je zato nižja od običajne obrestne mere za poslovno posojilo. Študent povrne posojilo
         po zaključku svojega študija in pod pogojem, da prejema dohodek, ki presega 10.000 GPB. V takem primeru vsako leto plača znesek,
         ki je enak 9 % deležu njegovih dohodkov, ki presegajo 10.000 GBP, vse do povrnitve celotnega posojila.

      14     V skladu s členom 4 Student Support Regulations lahko oseba pridobi študentsko posojilo za določene programe, če njen položaj
         ustreza enemu od položajev, ki so navedeni v Prilogi 1 (Schedule 1) Student Support Regulations.

      15     V skladu s členom 1 te priloge oseba lahko pridobi študentsko posojilo, če je nastanjena v Združenem kraljestvu v smislu Immigration
         Act 1971 (zakon iz leta 1971 o priseljevanju) in če izpolnjuje pogoje stalnega prebivališča iz odstavka 8 iste priloge, in
         sicer:

      a)      da ima na prvi dan prvega akademskega leta programa običajno stalno prebivališče v Angliji ali Walesu;
      b)      da je imela v obdobju treh let pred tem dnevom običajno stalno prebivališče v Združenem kraljestvu ali na Otokih in
      c)      da v nobenem trenutku tega obdobja treh let ni imela stalnega prebivališča v Združenem kraljestvu ali na Otokih izključno
         ali pretežno zaradi rednega izobraževanja.

      16     V zvezi z delavci migranti in člani njihove družine, ki so zajeti v Uredbi Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968
         o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2), v odstavkih od 4 do 6 Priloge 1 Student Support Regulations ni
         zahtevano, da morajo biti nastanjeni v Združenem kraljestvu, in za upravičenje do študentskega posojila določajo iste pogoje
         stalnega prebivališča, ob upoštevanju, da izpolnjujejo zahtevo običajnega stalnega prebivališča iz člena 8(b) navedene priloge
         od trenutka, ko stalno prebivajo v Evropskem gospodarskem prostoru.

      17     V skladu z Immigration Act 1971 je oseba nastanjena v Združenem kraljestvu, če ima tu običajno stalno prebivališče, ne da
         bi zanjo veljale kakršne koli omejitve glede obdobja, v katerem lahko prebiva na ozemlju.

      18     Vendar iz spisa izhaja, da državljan druge države članice v skladu z britansko zakonodajo kot študent ne more pridobiti statusa
         osebe, ki je nastanjena v Združenem kraljestvu.

      19     V zvezi s stroški šolnine Student Support Regulations za finančno podporo določajo enake pogoje za državljane Združenega kraljestva
         in za državljane drugih držav članic.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      20     Avgusta 1998 je D. Bidar, francoski državljan, vstopil na ozemlje Združenega kraljestva v spremstvu svoje matere, ki se je
         tu morala zdraviti. Nesporno je, da je tožeča stranka v Združenem kraljestvu stanovala pri svoji stari materi, na njene stroške,
         in da je obiskovala in nato končala srednješolsko izobraževanje, ne da bi kadar koli zaprosila za socialno pomoč.

      21     Septembra 2001 je D. Bidar začel študij ekonomije na University College London.
      22     Medtem ko je D. Bidar prejel pomoč iz naslova stroškov šolnine, je bila njegova vloga za finančno pomoč, namenjeno kritju
         stroškov za vzdrževanje, v obliki študentskega posojila, zavrnjena zato, ker ni bil nastanjen v Združenem kraljestvu.

      23     V tožbi zoper to odločbo o zavrnitvi tožeča stranka v postopku v glavni stvari zatrjuje, da s tem, ko za dodelitev študentskega
         posojila državljanu države članice določajo pogoj, da je ta državljan nastanjen v Združenem kraljestvu, Student Support Regulations
         uvajajo diskriminacijo, ki je prepovedana na podlagi člena 12 ES. Podredno navaja, da čeprav bi bilo sprejeto, da dodelitev
         štipendije ne spada na področje uporabe Pogodbe, to ne velja za vlogo za pomoč v obliki subvencioniranega posojila.

      24     Nasprotno Secretary of State for Education and Skills, organ, odgovoren za sprejetje Student Support Regulations, navaja,
         da dodelitev pomoči za stroške za vzdrževanje, bodisi v obliki štipendije bodisi v obliki posojila, ne spada na področje uporabe
         člena 12 ES, kot naj bi Sodišče presodilo v sodbah z dne 21. junija 1988 v zadevi Lair (39/86, Recueil, str. 3161) in v zadevi
         Brown (197/86, Recueil, str. 3205). Četudi bi taka pomoč spadala na področje uporabe Pogodbe, naj bi pogoji dodelitve te pomoči
         zagotavljali neposredno povezavo med upravičencem do pomoči in državo, ki jo financira.

      25     Predložitveno sodišče opozarja, da so študentska posojila strošek za državo zaradi znižane obrestne mere in morebitnih težav
         pri povračilu, pri čemer Secretary of State for Education and Skills ta strošek ocenjuje na znesek v višini 50 % zneska posojil.
         Povprečno posojilo, ki je bilo študentu dodeljeno za akademsko leto 2000/2001, naj bi znašalo 3155 GBP. Če bi 41.713 državljanov
         Evropske unije, ki so v tem letu študirali v Angliji ali Walesu, ne da bi tu bili nastanjeni, prejelo študentska posojila,
         bi strošek za državo verjetno znašal 66 milijonov GBP.

      26     Po mnenju predložitvenega sodišča za tožečo stranko v postopku v glavni stvari ne veljajo določbe Uredbe št. 1612/86 in ta
         ne more uveljavljati nobene pravice do študentskega posojila na podlagi Direktive 93/96.

      27     V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales), Queen´s Bench Division (Administrative Court) prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali v luči sodb Sodišča Evropskih Skupnosti z dne 21. junija 1998 v [zgoraj navedeni] zadevi Lair in [zgoraj navedeni] zadevi
         Brown, razvoja prava Evropske unije, vključno s sprejetjem člena 18 ES, in razvoja pristojnosti Evropske unije na področju
         izobraževanja, pomoč za stroške za vzdrževanje študentov, ki obiskujejo univerzitetni program, ki je odobrena v obliki a)
         subvencioniranega posojila ali b) štipendije, še naprej ostaja zunaj področja uporabe Pogodbe ES glede člena 12 ES in prepovedi
         diskriminacije glede na državljanstvo?

      2.      Če se na kateri koli del prvega vprašanja odgovori negativno in če pomoč za stroške za vzdrževanje študentov v obliki štipendije
         ali posojil odslej spada na področje uporabe člena 12 ES, katera merila mora uporabiti nacionalno sodišče pri ugotavljanju,
         ali pogoji za dodelitev take pomoči temeljijo na objektivno upravičenih ugotovitvah, ki niso odvisna od državljanstva?

      3.      Če se na kateri koli del prvega vprašanja odgovori negativno, ali se je mogoče sklicevati na člen 12 ES, ko se uveljavlja
         pravica do pomoči za stroške za vzdrževanje od nekega dneva, ki je predhoden datumu sodbe Sodišča v tem primeru in, [če ne],
         ali je treba narediti izjemo za tiste, ki so sprožili sodni postopek pred tem datumom?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      28     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je v sedanjem stanju prava Skupnosti pomoč študentom visokošolskega
         študija, ki je namenjena kritju njihovih stroškov za vzdrževanje in je podeljena v obliki subvencioniranega posojila ali štipendije,
         zunaj področja uporabe Pogodbe ES, zlasti prvega odstavka člena 12 ES.

      29     Iz predložitvenega sklepa izhaja, da za tožečo stranko v postopku v glavni stvari ne velja Uredba št. 1612/68.
      30     V tem kontekstu želi predložitveno sodišče izvedeti, ali pomoči študentom za kritje njihovih stroškov za vzdrževanje spadajo
         na področje uporabe Pogodbe v smislu prvega odstavka člena 12 ES, po katerem je na tem področju in brez poseganja v njene
         posebne določbe prepovedana vsakršna diskriminacija glede na državljanstvo.

      31     Za presojo področja uporabe Pogodbe v smislu člena 12 ES je treba ta člen brati v povezavi z določbami Pogodbe v zvezi z državljanstvom
         Unije. Status državljana Unije je namreč zasnovan kot temeljni status državljanov držav članic, ki tistim izmed njih, ki se
         znajdejo v enakem položaju, omogoča, da so deležni enakega pravnega obravnavanja, ne glede na njihovo državljanstvo in ne
         da bi to vplivalo na izjeme, ki so s tem v zvezi izrecno določene (sodbi z dne 20. septembra 2001 v zadevi Grzelczyk, C-184/99,
         Recueil, str. I‑6193, točki 30 in 31, in z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Garcia Avello, C-148/02, Recueil, str. I‑11613, točki
         22 in 23).

      32     V skladu z ustaljeno sodno prakso se sme državljan Unije, ki zakonito stalno prebiva na ozemlju države članice gostiteljice,
         sklicevati na člen 12 ES v vseh situacijah, ki spadajo na področje uporabe ratione materiae prava Skupnosti (sodbi z dne 12. maja 1998 v zadevi Martínez Sala, C-85/96, Recueil, str. I‑2691, točka 63, in zgoraj navedena
         sodba Grzelczyk, točka 32).

      33     Med te situacije spadajo zlasti tiste, ki zadevajo uresničevanje temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba, in tiste,
         ki zadevajo uresničevanje pravice prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, določene v členu 18 ES (glej sodbo
         z dne 24. novembra 1998 v zadevi Bickel in Franz, C-274/96, Recueil, str. I‑7637, točki 15 in 16, in zgoraj navedeni sodbi
         Grzelczyk, točka 33, in Garcia Avello, točka 24).

      34     Poleg tega nič v besedilu Pogodbe ne dopušča ugotovitve, da študenti, ki so državljani Unije, takrat ko se zaradi študija
         preselijo v drugo državo članico, izgubijo pravice, ki jih Pogodba podeljuje državljanom Unije (zgoraj navedena sodba Grzelczyk,
         točka 35).

      35     Kot izhaja iz sodbe z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop (C-224/98, Recueil, str. I‑6191, točke od 29 do 34), državljan države
         članice, ki gre v drugo državo članico, kjer nadaljuje srednješolsko izobraževanje, uresničuje pravico prostega gibanja, ki
         jo zagotavlja člen 18 ES.

      36     Poleg tega je treba navesti, da državljan države članice, ki – tako kot tožeča stranka v postopku v glavni stvari – prebiva
         v drugi državi članici, kjer nadaljuje in konča srednješolsko izobraževanje, ne da mu bilo oporekano, da nima zadostnih sredstev
         ali zdravstvenega zavarovanja, uživa pravico do prebivanja na podlagi člena 18 ES in Direktive 90/364.

      37     V zvezi s pravicami do socialne pomoči je Sodišče v sodbi z dne 7. septembra 2004 v zadevi Trojani (C-456/02, ZOdl., str.
         I-7573, točka 43) presodilo, da se državljan Unije, ki ni gospodarsko dejaven, lahko sklicuje na prvi odstavek člena 12 ES,
         kadar je določeno obdobje zakonito prebival v državi članici gostiteljici ali če ima dovoljenje za prebivanje.

      38     Res je, da je Sodišče v zgoraj navedenih sodbah Lair in Brown (posamezno, točki 15 in 18) presodilo, da „ob sedanjem stanju
         razvoja prava Skupnosti pomoč, priznana študentom za vzdrževanje ali za izobraževanje, načeloma ne spada na področje uporabe
         Pogodbe EGS v smislu njenega člena 7 [postal člen 6 Pogodbe ES, ki je po spremembi postal člen 12 ES]“. V teh sodbah je Sodišče
         presodilo, da je bila taka pomoč po eni strani predmet izobraževalne politike, ki kot taka ni bila vključena v pristojnost
         institucij Skupnosti, in po drugi strani predmet socialne politike, ki je sodila v okvir pristojnosti držav članic, če ni
         bila predmet posebnih določb Pogodbe EGS.

      39     Vendar je po razglasitvi zgoraj navedenih sodb Lair in Brown Pogodba o Evropski Uniji državljanstvo Unije vpeljala v Pogodbo
         ES in v tretjem delu slednje, v naslovu VIII (postal naslov XI) dodala poglavje 3, ki je namenjeno predvsem izobraževanju
         in poklicnemu usposabljanju (zgoraj navedena sodba Grzelczyk, točka 35).

      40     Člen 149(1) ES Skupnosti tako dodeljuje nalogo, da prispeva k razvoju kakovostnega izobraževanja s spodbujanjem sodelovanja
         med državami članicami ter po potrebi s podpiranjem in dopolnjevanjem njihovih dejavnosti, pri čemer v celoti upošteva odgovornost
         teh držav za vsebino poučevanja in organizacijo izobraževalnih sistemov, pa tudi njihovi kulturno in jezikovno raznolikost.

      41     Svet lahko na podlagi odstavkov 2 in 4 istega člena sprejme spodbujevalne ukrepe, pri čemer je izključeno kakršno koli usklajevanje
         zakonov in drugih predpisov držav članic, in priporočila, katerih namen je zlasti spodbujanje mobilnosti študentov in profesorjev
         (glej zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točka 32).

      42     Ob upoštevanju teh elementov, ki so se pojavili po razglasitvi zgoraj navedenih sodb Lair in Brown, je treba ugotoviti, da
         položaj državljana Unije, ki zakonito prebiva v drugi državi članici, spada na področje uporabe Pogodbe ES v smislu prvega
         odstavka člena 12 ES v zvezi s pridobitvijo pomoči, dodeljene študentom bodisi v obliki subvencioniranega posojila bodisi
         štipendije in namenjene kritju njegovih stroškov za vzdrževanje.

      43     Ta razvoj prava Skupnosti potrjuje člen 24 Direktive 2004/38, ki v prvem odstavku določa, da bi morali vsi državljani Unije,
         ki na podlagi te direktive prebivajo na ozemlju druge države članice, uživati enako obravnavanje „v okviru Pogodbe“. Ker je
         zakonodajalec Skupnosti v pododstavku 2 tega člena podrobneje opredelil vsebino odstavka 1 s tem, da je določil, da sme država
         članica glede drugih oseb razen delavcev, samozaposlenih oseb, oseb, ki ohranijo tak status in članov njihovih družin, omejiti
         dodelitev pomoči za vzdrževanje, ki obsega študentske pomoči ali študentska posojila, študentom, ki niso pridobili pravice
         do stalnega prebivanja, je presodil, da dodelitev take pomoči spada na področje, ki v skladu z navedenim odstavkom 1 odslej
         sodi v okvir Pogodbe.

      44     Izvajanje vlad, ki so predložile stališča, in Komisije v zvezi z omejitvami in pogoji iz člena 18 ES te razlage ni ovrglo.
         Te vlade in Komisija poudarjajo, da čeprav status državljana Unije dopušča državljanom držav članic, da se pri uresničevanju
         pravice prostega gibanja in prebivanja na ozemlju teh držav sklicujejo na prvi odstavek člena 12 ES, njihov položaj vstopa
         v okvir uporabe Pogodbe v smislu člena 12 ES v skladu s členom 18(1) ES zgolj ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih
         s Pogodbo, in ukrepov, ki so sprejeti za njeno uporabo, zlasti tistih iz Direktive 93/96. Ker člen 3 le-te izključuje pravico
         do plačila vzdrževalnine za študente, ki uživajo pravico do prebivanja, naj bi slednje ostajale zunaj okvira uporabe Pogodbe.

      45     S tem v zvezi je treba ugotoviti, da študenti, ki gredo v drugo državo članico, da bi tam začeli ali nadaljevali visokošolski
         študij, in ki v ta namen na podlagi Direktive 93/96 uživajo pravico do prebivanja, vsekakor po tej direktivi ne morejo upravičiti
         pravice do plačila pomoči za njihovo vzdrževanje.

      46     Vendar člen 3 Direktive 93/96 ne ovira državljana države članice, ki na podlagi člena 18 ES in Direktive 90/364 zakonito prebiva
         na ozemlju druge države članice, kjer namerava začeti ali nadaljevati visokošolski študij, da med tem prebivanjem uveljavlja
         temeljno načelo enakega obravnavanja iz prvega odstavka člena 12 ES.

      47     V kontekstu, kot je ta v sporu v glavni stvari, v katerem pravica do prebivanja prosilca pomoči ni sporna, je neprimerna trditev
         nekaterih vlad, ki so predložile stališča, v skladu s katero pravo Skupnosti dopušča, da država članica ugotovi, da državljan
         druge države članice, ki je zaprosil za socialno pomoč, ne izpolnjuje več pogojev za svojo pravico do prebivanja, in če je
         to potrebno ter ob upoštevanju omejitev prava Skupnosti sprejme ukrep za odstranitev tega državljana (glej zgoraj navedeni
         sodbi Grzelczyk, točka 42, in Trojani, točka 45).

      48     Glede na vse navedene ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da pomoč, ki je bodisi v obliki subvencioniranih posojil
         bodisi v obliki štipendij priznana študentom, ki zakonito prebivajo v državi članici gostiteljici, in je namenjena kritju
         njihovih stroškov za vzdrževanje, spada na področje uporabe Pogodbe z namenom prepovedi diskriminacije iz prvega odstavka
         člena 12 ES.

       Drugo vprašanje
      49     S svojim drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče poznati merila, ki jih mora uporabiti nacionalno sodišče pri ugotavljanju,
         ali se pogoji dodelitve pomoči za kritje stroškov za vzdrževanje študentov opirajo na objektivne ugotovitve, ki niso odvisne
         od državljanstva.

      50     V ta namen je predhodno treba preučiti, ali ureditev, ki je sporna v postopku v glavni stvari, na podlagi državljanstva razlikuje
         med študenti, ki zaprošajo za tako pomoč.

      51     V zvezi s tem je treba poudariti, da načelo enakega obravnavanja ne prepoveduje le očitne diskriminacije na podlagi državljanstva,
         ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko privedejo do enakega izida
         (glej zlasti sodbe z dne 12. februarja 1974 v zadevi Sotgiu, 152/73, Recueil, str. 153, točka 11; z dne 27. novembra 1997
         v zadevi Meints, C-57/96, Recueil, str. I‑6689, točka 44; in z dne 26. junija 2001 v zadevi Komisija proti Italiji, C-212/99,
         Recueil, str. I‑4923, točka 24).

      52     V zvezi z osebami, ki jih Uredba št. 1612/98 ne zajema, člen 1 Priloge 1 Student Support Regulations za dodelitev pomoči študentom,
         namenjene kritju njihovih stroškov za vzdrževanje, zahteva, da je zadevna oseba nastanjena v Združenem kraljestvu v smislu
         nacionalnega prava in da izpolnjuje določene pogoje glede stalnega prebivališča, in sicer, da je imela na prvi dan prvega
         akademskega leta stalno prebivališče v Angliji ali Walesu in da je imela tri leta pred tem dnevom stalno prebivališče v Združenem
         kraljestvu ali na Otokih.

      53     Take zahteve lahko predvsem oškodujejo državljane drugih držav članic. Dejansko lahko nacionalni državljani lažje izpolnijo
         tako pogoj, ki od prosilca te pomoči zahteva, da je nastanjen v Združenem kraljestvu, kot tudi pogoj, ki mu nalaga, da je
         imel pred študijem stalno prebivališče na britanskem ozemlju.

      54     Tako različno obravnavanje je lahko upravičljivo le, če temelji na objektivnih ugotovitvah, ki niso odvisne od državljanstva
         zadevnih oseb in so sorazmerne glede na legitimen cilj, ki ga zasleduje nacionalno pravo (glej zgoraj navedene sodbe Bickel
         in Franz, točka 27; D’Hoop, točka 36; in Garcia Avello, točka 31).

      55     Po mnenju vlade Združenega kraljestva je legitimno, da država članica zagotovi, da je ali bo prispevek, ki ga starši ali študenti
         izplačajo v obliki davkov, zadosten, da se upraviči dodelitev subvencioniranih posojil. Ravno tako naj bi bilo upravičeno
         zahtevati obstoj dejanske povezave med študentom, ki zaproša za pomoč za kritje svojih stroškov za vzdrževanje, in trgom delovne
         sile v državi članici gostiteljici.

      56     S tem v zvezi je treba navesti, da čeprav morajo države članice v organizaciji in uporabi svojega sistema socialne pomoči
         izkazati določeno stopnjo finančne solidarnosti z državljani drugih držav članic (glej sodbo Grzelczyk, točka 44), je dovoljeno,
         da vsaka država članica zagotovi, da dodelitev pomoči za kritje stroškov za vzdrževanje študentov, ki prihajajo iz drugih
         držav članic, ne postane pretirana obremenitev, ki bi lahko vplivala na celotno raven pomoči, ki jih ta država članica lahko
         dodeli.

      57     V primeru pomoči za kritje stroškov študentov za vzdrževanje je tako upravičeno, da država članica tako pomoč dodeli le tistim
         študentom, ki so izkazali določeno stopnjo vključitve v družbo te države.

      58     V tem kontekstu država članica kljub temu od zadevnih študentov ne more zahtevati, naj vzpostavijo povezavo z njenim trgom
         delovne sile. Ker znanje, ki ga študent pridobi v okviru svojega visokošolskega študija, študenta načeloma ne veže na posamezni
         geografski trg delovne sile, položaj študenta, ki zaproša za pomoč za kritje svojih stroškov za vzdrževanje, ni primerljiv
         s položajem prosilca za nadomestilo za primer brezposelnosti, ki se dodeli mladim iskalcem prve zaposlitve, ali za nadomestilo
         za iskanje zaposlitve (v zvezi s tem glej zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točka 38, in sodbo z dne 23. marca 2004 v zadevi Collins,
         C-138/02, Recueil, str. I-2703, točka 67).

      59     Nasprotno pa se lahko šteje, da je določena stopnja vključitve dokazana z ugotovitvijo, da je zadevni študent v določenem
         obdobju prebival v državi članici gostiteljici.

      60     V zvezi z nacionalno ureditvijo, kot so Student Support Regulations, je treba ugotoviti, da jamstvo zadostne vključitve v
         družbo države članice gostiteljice izhaja iz pogojev, ki predpisujejo predhodno stalno prebivališče na ozemlju te države članice,
         v tem primeru tri leta prebivanja, ki jih zahtevajo britanska pravila, ki so sporna v postopku v glavni stvari.

      61     Dodatni pogoj, da imajo študenti pravico do pomoči za kritje svojih stroškov za vzdrževanje le, če so tudi nastanjeni v državi
         članici gostiteljici, bi nedvomno lahko, tako kot tisti iz prejšnje točke, ki zahteva triletno stalno prebivanje, ustrezal
         legitimnemu cilju zagotavljanja, da prosilec pomoči dokaže določeno stopnjo vključitve v družbo te države. Vendar je nesporno,
         da ureditev, ki je sporna v postopku v glavni stvari, izključuje vsakršno možnost, da bi državljan druge države članice kot
         študent pridobil status nastanjene osebe. Ta ureditev torej takemu državljanu, ne glede na stopnjo njegove dejanske vključitve
         v družbo države članice gostiteljice, onemogoča, da bi izpolnil navedeni pogoj in, posledično, da bi pridobil pravico do pomoči
         za kritje njegovih stroškov za vzdrževanje. Za tako obravnavanje pa ni mogoče šteti, da ga upravičuje legitimen cilj, ki ga
         je skušala zagotoviti ta ureditev.

      62     Tako obravnavanje namreč študentu, državljanu države članice, ki zakonito prebiva in je opravil znaten del svojega srednješolskega
         izobraževanja v državi članici gostiteljici in ki je posledično vzpostavil dejansko povezavo z družbo te države, preprečuje,
         da bi lahko nadaljeval svoj študij pod enakimi pogoji kot študent, ki je državljan te države in se znajde v enakem položaju.

      63     Iz teh razlogov je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da je prvi odstavek člena 12 ES treba razlagati tako, da nasprotuje
         nacionalni ureditvi, ki pravico do pomoči za kritje njihovih stroškov za vzdrževanje podeljuje le študentom, ki so nastanjeni
         v državi članici gostiteljici, pri čemer izključuje, da bi državljan druge države članice kot študent pridobil status nastanjene
         osebe, četudi ta državljan zakonito prebiva in je opravil znaten del svojega srednješolskega izobraževanja v državi članici
         gostiteljici ter je posledično vzpostavil dejansko povezavo z družbo te države.

       Tretje vprašanje
      64     S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, ali je treba, v primeru, da bi razsodilo, da pomoč za kritje
         stroškov za vzdrževanje študentov sodi na področje uporabe Pogodbe v smislu prvega odstavka člena 12 ES, časovno omejiti učinke
         te sodbe.

      65     Vlada Združenega kraljestva ter nemška in avstrijska vlada predlagajo Sodišču, naj, v tem istem primeru, časovno omeji učinke
         svoje sodbe, razen v delu, ki se nanaša na sodne postopke, sprožene pred razglasitvijo te sodbe. V utemeljitev svojega predloga
         poudarjajo zlasti finančne posledice, ki jih navaja predložitveno sodišče.

      66     Treba je opozoriti, da se razlaga, ki jo Sodišče poda o določbi prava Skupnosti, omejuje na razjasnitev in določitev njenega
         pomena in dometa, kot bi jo bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njene uveljavitve. Iz tega izhaja, da sodnik lahko
         in mora tako razlagano določbo uporabiti celo za pravna razmerja, ki so nastala in so bila vzpostavljena pred sodbo, sprejeto
         o predlogu za razlago, če so sicer izpolnjeni pogoji, ki pred pristojnimi sodišči dopuščajo spor o uporabi navedene določbe
         (glej sodbi z dne 27. marca 1980 v zadevi Denkavit italiana, 61/79, Recueil, str. 1205, točka 16, in z dne 2. februarja 1988
         v zadevi Blaizot, 24/86, Recueil, str. 379, točka 27).

      67     Sodišče sme le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistven del pravnega reda Skupnosti, omejiti možnost
         vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je samo razložilo, z namenom izpodbijanja pravnih razmerij, ki
         so nastala v dobri veri (glej zgoraj navedeno sodbo Blaizot, točka 28, ter sodbi z dne 16. julija 1992 v zadevi Legros in
         drugi, C-163/90, Recueil, str. I‑4625, točka 30, in z dne 4. maja 1999 v zadevi Sürül, C-262/96, Recueil, str. I‑2685, točka
         108).

      68     Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da finančne posledice, ki bi v državi članici lahko nastale zaradi izdane sodbe
         v zadevi predhodnega odločanja, same po sebi ne opravičujejo časovne omejitve učinkov te sodbe (glej zlasti zgoraj navedeno
         sodbo Grzelczyk, točka 52).

      69     Sodišče se je namreč k tej rešitvi zateklo le v točno določenih okoliščinah, ko je na eni strani obstajalo tveganje hudih
         gospodarskih posledic zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, vzpostavljenih v dobri veri na podlagi ureditve, za
         katero se je štelo, da je veljavno začela veljati, in ko se je na drugi strani zdelo, da so bili posamezniki in nacionalni
         organi vodeni k ravnanju, ki zaradi objektivne in pomemnbe negotovosti glede dometa določb Skupnosti ni bilo v skladu s Skupnostno
         ureditvijo, in h kateri so morebiti prispevala tudi ravnanja drugih držav članic ali Komisije (glej sodbo Grzelczyk, točka
         53).

      70     V tem primeru zadošča ugotovitev, da podatki, ki so jih posredovale vlada Združenega kraljestva ter nemška in avstrijska vlada,
         ne morejo podpreti njihove trditve, da bi ta sodba v primeru, če njeni učinki ne bi bili časovno omejeni, lahko povzročila
         pomembne finančne posledice za države članice. Številčni podatki, na katere se sklicujejo te vlade, se namreč nanašajo tudi
         na primere, ki niso podobni temu, ki je predmet spora v glavni stvari.

      71     Zato je na tretje vprašanje treba odgovoriti, da učinkov te sodbe ni treba časovno omejiti.
       Stroški
      72     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Pomoč, ki je bodisi v obliki subvencioniranih posojil bodisi štipendij priznana študentom, ki zakonito prebivajo v državi
            članici gostiteljici, in je namenjena kritju njihovih stroškov za vzdrževanje, spada na področje uporabe Pogodbe z namenom
            prepovedi diskriminacije iz prvega odstavka člena 12 ES.
      2)      Prvi odstavek člena 12 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki pravico do pomoči za kritje njihovih
            stroškov za vzdrževanje podeljuje le študentom, ki so nastanjeni v državi članici gostiteljici, pri čemer izključuje, da bi
            državljan druge države članice kot študent pridobil status nastanjene osebe, četudi ta državljan zakonito prebiva in je opravil
            znaten del svojega srednješolskega izobraževanja v državi članici gostiteljici ter je posledično vzpostavil dejansko povezavo
            z družbo te države.
      3)      Učinkov te sodbe ni treba časovno omejiti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. maja 2012.#Santander Asset Management SGIIC SA, v imenu FIM Santander Top 25 Euro Fi (C-338/11) proti Directeur des résidents à l'étranger et des services généraux in Santander Asset Management SGIIC SA, v imenu Cartera Mobiliaria SA SICAV, in drugim (od C-339/11 do C-347/11) proti Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État.#Predlogi za sprejetje predhodne odločbe, ki jih je vložilo Tribunal administratif de Montreuil.#Člena 63 PDEU in 65 PDEU – Kolektivni naložbeni podjemi za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP) – Različno obravnavanje dividend, izplačanih KNPVP, ki niso rezidenti, pri katerih se davek odtegne pri viru, in dividend, izplačanih KNPVP, ki so rezidenti, pri katerih se davek ne odtegne – Nujnost upoštevanja položaja imetnikov enot premoženja pri presoji skladnosti nacionalnega ukrepa s prostim pretokom kapitala – Neobstoj.#Združene zadeve od C-338/11 do C-347/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 10. maja 2012 (
            *1
         )
      „Člena 63 PDEU in 65 PDEU — Kolektivni naložbeni podjemi za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP) — Različno obravnavanje dividend, izplačanih KNPVP, ki niso rezidenti, pri katerih se davek odtegne pri viru, in dividend, izplačanih KNPVP, ki so rezidenti, pri katerih se davek ne odtegne — Nujnost upoštevanja položaja imetnikov enot premoženja pri presoji skladnosti nacionalnega ukrepa s prostim pretokom kapitala — Neobstoj“
      V združenih zadevah od C-338/11 do C-347/11,
      katerih predmet so predlogi za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki jih je vložilo Tribunal administratif de Montreuil (Francija) z odločbami z dne 1. julija 2011, ki so na Sodišče prispele 4. julija 2011, v postopkih

         Santander Asset Management SGIIC SA v imenu FIM Santander Top 25 Euro Fi (C-338/11)
      proti

         Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux

      in

         Santander Asset Management SGIIC SA v imenu Cartera Mobiliaria SA SICAV (C-339/11),

         Kapitalanlagegesellschaft mbH v imenu Alltri Inka (C-340/11),

         Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH v imenu DBI-Fonds APT št. 737 (C-341/11),

         SICAV KBC Select Immo (C-342/11),

         SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH (C-343/11),

         International Values Series of the DFA Investment Trust Co. (C-344/11),

         Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. (C-345/11),

         SICAV GA Fund B (C-346/11),

         Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH v imenu AMB Generali Aktien Euroland (C-347/11)
      proti

         Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), predsednik senata, J. Malenovský, G. Arestis, T. von Danwitz in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. februarja 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Santander Asset Management SGIIC SA v imenu FIM Santander Top 25 Euro Fi in Santander Asset Management SGIIC SA v imenu Cartera Mobiliaria SA SICAV C. Charpentier, N. Gelli, P. Van Den Perre in C. Profitos, odvetniki,

               —

               za Kapitalanlagegesellschaft mbH v imenu Alltri Inka, International Values Series of the DFA Investment Trust Co., Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. in Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH v imenu AMB Generali Aktien Euroland Y. Robert in S. Lauratet, odvetnika,

               —

               za Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH v imenu DBI-Fonds APT št. 737 P. Schultze in A. Feger, odvetnika,

               —

               za SICAV KBC Select Immo V. Louvel in S. Defert, odvetnika,

               —

               za SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH A. Lagarrigue in B. Hardeck, odvetnika,

               —

               za SICAV GA Fund B P. Le Roux in L. Bogey, odvetnika,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues in J.-S. Pilczer, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in W. Roels, zastopnika,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago členov 63 PDEU in 65 PDEU.

               2

               Predlogi so bili vloženi v okviru sporov med kolektivnimi naložbenimi podjemi za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (v nadaljevanju: KNPVP), ki niso rezidenti, in francoskimi davčnimi organi glede odtegljaja davka od dividend, ki izvirajo iz Francije in so bile izplačane tem KNPVP, pri viru.

         Nacionalni pravni okvir

               3

               Po francoskem pravu sta KNPVP société d’investissement à capital variable (investicijska družba s spremenljivim kapitalom, v nadaljevanju: SICAV) in fonds communs de placement (vzajemni investicijski sklad, v nadaljevanju: FCP). Na podlagi člena 208, točka 1a, A, francoskega code général des impôts (splošni davčni zakonik, v nadaljevanju: CGI) so SICAV oproščene plačila davka na družbe za dobiček, ki ga ustvarijo z dejavnostjo, za katero so registrirane. Ker gre pri FCP za združeno premoženje vlagateljev, ti skladi ne spadajo na področje uporabe davka na družbe.

               4

               Člen 119a(2) CGI določa:
               „Od [dividend] se pri viru odtegne davek po stopnji, ki je določena v členu 187, če se izplačajo osebam, ki niso davčni rezidenti Francije oziroma tam nimajo sedeža […]“

               5

               Člen 187 CGI določa:
               „1.   Stopnja pri viru odtegnjenega davka iz člena 119a je:
               […]

                        —

                        25 % za vse druge dohodke.“

         Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               6

               Tožeče stranke v glavni stvari so belgijski (zadevi C-342/11 in C-346/11), nemški (zadeve C-340/11, C-341/11, C-343/11 in C-347/11) in španski KNPVP (zadevi C-338/11 in C-339/11) ter KNPVP iz Združenih držav (zadevi C-344/11 in C-345/11), ki vlagajo zlasti v delnice francoskih družb in na podlagi tega prejemajo dividende. Od teh dividend se v Franciji na podlagi členov 119a(2) in 187(1) CGI pri viru odtegne davek po stopnji 25 %.

               7

               Predložitveno sodišče meni, da nacionalna ureditev v postopkih v glavni stvari uvaja različno davčno obravnavo v škodo KNPVP, ki niso rezidenti, ker se od dividend, ki izvirajo iz Francije in jih ti subjekti prejmejo, davek odtegne pri viru, medtem ko se od dividend enakega izvora, ki so izplačane KNPVP, ki so rezidenti, tak davek ne odtegne. Po mnenju predložitvenega sodišča tako različno obravnavanje pomeni omejitev prostega pretoka kapitala v smislu člena 63 PDEU, ki jo je glede na člen 65 PDEU mogoče dopustiti le, če se različno obravnavajo položaji, ki objektivno niso primerljivi, ali če je omejitev upravičena z nujnimi razlogi v splošnem interesu. Za presojo primerljivosti položajev je po mnenju predložitvenega sodišča bistvenega pomena to, ali je treba poleg položaja, v katerem so KNPVP, upoštevati tudi položaj, v katerem so imetniki enot premoženja.

               8

               Predložitveno sodišče je pojasnilo, da bi bilo treba, če bi se upošteval le položaj KNPVP, ugotoviti, da so tisti, ki so rezidenti Francije, in tisti, ki so rezidenti druge države članice, v objektivno primerljivem položaju. V tem primeru naj za različno obravnavanje tudi ne bi bilo mogoče šteti, da je upravičeno z nujnimi razlogi v splošnem interesu.

               9

               Če pa – glede na, prvič, poseben cilj KNPVP, ki je, da zgolj kot posredniki, ki nimajo nujno pravne osebnosti, upravljajo naložbe za račun vlagateljev, in drugič, dejanske davke na dividende, ki jih morajo, bodisi neposredno zaradi davčne ureditve, v katero spadajo KNPVP, ki so rezidenti, bodisi posredno zaradi odtegljaja davka pri viru, ki se uporablja pri KNPVP, ki niso rezidenti, plačati imetniki enot premoženja, ne glede na to, ali so rezidenti ali nerezidenti – ne bi bilo treba upoštevati le položaja KNPVP, temveč tudi položaj, v katerem so imetniki enot premoženja KNPVP, bi bila odtegnitev davka pri viru z načelom prostega pretoka kapitala skladna v vseh primerih, kadar za položaje, ob upoštevanju vseh značilnosti davčne ureditve, ki se uporablja, ni mogoče šteti, da so objektivno primerljivi, ali kadar nujni razlog v splošnem interesu, ki se nanaša na učinkovitost davčnega nadzora, upravičuje različno obravnavanje.

               10

               Tribunal administratif de Montreuil je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba poleg položaja KNPVP upoštevati tudi položaj imetnikov enot premoženja?

                        2.

                        Če je odgovor pritrdilen, pod katerimi pogoji je mogoče sporni odtegljaj davka pri viru šteti za skladen z načelom prostega pretoka kapitala?“

               11

               Zadeve od C-338/11 do C-347/11 so bile s sklepom predsednika Sodišča z dne 4. avgusta 2011 združene za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

         Vprašanji za predhodno odločanje

               12

               V uvodu je treba pojasniti, da se postavljeni vprašanji, čeprav se člena 119a(2) in 187 CGI na splošno uporabljata za osebe, ki niso davčni rezidenti Francije oziroma tam nimajo sedeža, nanašata le na davčno obravnavo KNPVP na podlagi teh določb.

               13

               Predložitveno sodišče v vprašanjih v bistvu sprašuje, ali je treba člena 63 PDEU in 65 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je v postopkih v glavni stvari, na podlagi katere se dividende, ki izvirajo iz domače države in so izplačane KNPVP, z davčnega vidika obravnavajo različno, in sicer glede na to, kje je oseba, ki je do njih upravičena, rezident. To sodišče sprašuje zlasti, ali mora biti v zvezi z obdavčitvijo dividend, ki jih družbe, ki so rezidentke, izplačajo KNPVP, ki niso rezidenti, primerjava položajev, s katero bi se ugotovilo, ali gre za različno obravnavanje, ki pomeni oviro prostemu pretoku kapitala, opravljena le na ravni KNPVP ali je treba pri tej primerjavi upoštevati tudi položaj imetnikov enot premoženja.

               14

               V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da čeprav sodijo neposredni davki v pristojnost držav članic, jo morajo te v skladu z ustaljeno sodno prakso izvrševati ob spoštovanju prava Unije (sodbe z dne 4. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C-334/02, Recueil, str. I-2229, točka 21; z dne 20. januarja 2011 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-155/09, ZOdl., str. I-65, točka 39, in z dne 16. junija 2011 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-10/10, ZOdl., str. I-5389, točka 23).

               15

               Iz ustaljene sodne prakse je tudi razvidno, da ukrepi, ki so s členom 63(1) PDEU prepovedani, ker omejujejo pretok kapitala, obsegajo vse take ukrepe, ki bi lahko odvračali naložbe nerezidentov v državi članici ali bi lahko odvračali rezidente te države članice od naložb v drugih državah članicah (sodbe z dne 25. januarja 2007 v zadevi Festersen, C-370/05, ZOdl., str. I-1129, točka 24; z dne 18. decembra 2007 v zadevi A, C-101/05, ZOdl., str. I-11531, točka 40, in z dne 10. februarja 2011 v združenih zadevah Haribo Lakritzen Hans Riegel in Österreichische Salinen, C-436/08 in C-437/08, ZOdl., str. I-305, točka 50).

               16

               V zvezi z vprašanjem, ali ureditev države članice, kakršna je v postopkih v glavni stvari, pomeni omejitev pretoka kapitala, je treba spomniti, da se na podlagi te ureditve dividende, ki jih družba, ki je rezidentka, izplača KNPVP, ki ni rezident, ne glede na to, ali ima ta KNPVP sedež v drugi državi članici ali v tretji državi, obdavčijo s 25-odstotnim davkom, čeprav te dividende niso obdavčene, če se izplačajo KNPVP, ki je rezident.

               17

               Taka razlika pri davčni obravnavi dividend KNPVP na podlagi tega, ali so ti rezidenti, bi lahko odvrnila, prvič, KNPVP, ki niso rezidenti, od naložb v družbe s sedežem v Franciji in, drugič, vlagatelje iz Francije od nakupa enot premoženja v KNPVP, ki niso rezidenti.

               18

               Zato navedena ureditev pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki je načeloma prepovedana s členom 63 PDEU.

               19

               Kljub temu je treba preučiti, ali je ta omejitev glede na določbe PDEU lahko upravičena.

               20

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s členom 65(1)(a) PDEU „[d]oločbe člena 63 [PDEU] ne posegajo v pravice držav članic, da […] uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital“.

               21

               To določbo je glede na to, da pomeni izjemo od temeljnega načela prostega pretoka kapitala, treba razlagati ozko. Zato je ni mogoče razlagati tako, da bi bila vsaka davčna zakonodaja, ki davčne zavezance obravnava različno glede na kraj prebivališča ali glede na državo članico, v katero vlagajo svoj kapital, avtomatično v skladu s Pogodbo (glej sodbe z dne 11. septembra 2008 v zadevi Eckelkamp in drugi, C-11/07, ZOdl., str. I-6845, točka 57; z dne 22. aprila 2010 v zadevi Mattner, C-510/08, ZOdl., str. I-3553, točka 32, in zgoraj navedeno sodbo Haribo Lakritzen Hans Riegel in Österreichische Salinen, točka 56).

               22

               Izjema, določena v navedenem členu, je namreč omejena s členom 65(3) PDEU, ki določa, da nacionalne določbe, navedene v odstavku 1 tega člena, „ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka kapitala in plačil iz člena 63“.

               23

               Zato je treba razlikovati med različnim obravnavanjem, ki ga člen 65(1)(a) PDEU dopušča, in diskriminacijo, ki je prepovedana z odstavkom 3 tega člena. Iz ustaljene sodne prakse pa izhaja, da se mora različno obravnavanje – da bi se nacionalna davčna ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, lahko štela za združljivo z določbami Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala – nanašati na položaje, ki objektivno niso primerljivi, ali pa mora biti upravičena z nujnim razlogom v splošnem interesu (glej sodbe z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C-35/98, Recueil, str. I-4071, točka 43; z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen, C-319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 29, in z dne 1. decembra 2011 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-250/08, ZOdl., str. I-12341, točka 51).

               24

               Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je treba pri presoji primerljivosti položajev poleg položaja KNPVP upoštevati tudi položaj imetnikov enot premoženja.

               25

               Francoska vlada v zvezi s tem poudarja, da KNPVP ne investirajo v lastnem imenu, temveč kot kolektivni naložbeni podjemi delujejo za račun imetnikov enot premoženja KNPVP. Ker naj bi bilo posredovanje KNPVP z davčnega vidika nevtralno, naj dividende, ki so jim izplačane, ne bi bile obdavčene. Torej naj bi bilo treba pri ugotavljanju, ali se različno obravnavanje dividend, ki se izplačajo KNPVP, ki niso rezidenti, v primerjavi z dividendami, ki se izplačajo KNPVP, ki so rezidenti, nanaša na položaja, ki nista objektivno primerljiva, upoštevati tudi položaj imetnikov enot premoženja.

               26

               Vendar pa te argumentacije ni mogoče sprejeti.

               27

               Sicer je vsaka država članica pristojna, da ob upoštevanju prava Unije uredi svoj sistem obdavčevanja razdeljenega dobička. Vendar pa je treba, kadar nacionalna ureditev določa merilo za različno obdavčenje razdeljenih dobičkov, presojo primerljivosti položajev opraviti ob upoštevanju tega merila (glej v tem smislu sodbe z dne 14. decembra 2006 v zadevi Denkavit Internationaal in Denkavit France, C-170/05, ZOdl., str. I-11949, točki 34 in 35; z dne 18. junija 2009 v zadevi Aberdeen Property Fininvest Alpha, C-303/07, ZOdl., str. I-5145, točke od 51 do 54; z dne 19. novembra 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C-540/07, ZOdl., str. I-10983, točka 43, in z dne 20. oktobra 2011 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-284/09, ZOdl., str. I-9879, točka 60).

               28

               Poleg tega je treba pri presoji, ali je različno obravnavanje, ki izhaja iz zadevne ureditve, odraz tega, da so položaji objektivno različni, upoštevati le upoštevna razlikovalna merila, ki jih vzpostavlja zadevna ureditev. Kadar se država članica odloči, da bo svojo pristojnost za obdavčenje dividend, ki jih izplačajo družbe, ki so rezidentke, vezala le na to, ali so KNPVP, ki so do teh dividend upravičeni, rezidenti, je davčni položaj imetnikov enot premoženja KNPVP neupošteven pri presoji, ali je ta ureditev diskriminatorna ali ne.

               29

               V zvezi z davčno ureditvijo v postopkih v glavni stvari je treba ugotoviti, da vzpostavlja razlikovalno merilo, ki temelji na kraju, kjer so KNPVP rezidenti, tako da se davek pri viru odtegne le od dividend, ki se izplačajo KNPVP, ki niso rezidenti.

               30

               Poleg tega med neobdavčitvijo dividend, ki jih prejmejo KNPVP, ki so rezidenti, in davkom, ki ga za te dividende plačajo imetniki enot premoženja KNPVP, ni povezave, ki jo navaja francoska vlada. Oprostitev plačila davka, do katere so upravičeni KNPVP, ki so rezidenti, namreč ni pogojena z obdavčitvijo dobička, ki se razdeli imetnikom enot premoženja KNPVP.

               31

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da pri KNPVP, ki reinvestirajo prejete dividende, ni izplačila dividend, za katere bi morali kasneje imetniki enot premoženja plačati davek. Nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari tako ne uvaja nobene povezave med davčno obravnavo dividend, ki izvirajo iz domače države in jih prejmejo KNPVP, ki dividende reinvestirajo – ne glede na to, ali so rezidenti ali ne – in davčnim položajem imetnikov enot premoženja.

               32

               Niti v zvezi s KNPVP, ki izplačujejo prejete dividende, zadevna ureditev ne upošteva davčnega položaja imetnikov enot premoženja KNPVP.

               33

               Glede tega je treba ugotoviti, da argumentacija francoske vlade temelji na domnevi, da so imetniki enot premoženja KNPVP, ki so rezidenti, tudi sami davčni rezidenti Francije, imetniki enot premoženja KNPVP, ki niso rezidenti, pa davčni rezidenti države, v kateri ima zadevni KNPVP sedež. Dvostranske konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja, ki so bile sklenjene med Francosko republiko in državo članico ali tretjo državo, po mnenju francoske vlade zagotavljajo podobno davčno obravnavo imetnikom enot premoženja KNPVP, ki so rezidenti, in imetnikom enot premoženja KNPVP, ki niso rezidenti.

               34

               Vendar je zaradi posploševanja taka domneva nepravilna. Ni namreč nenavadno, če je imetnik enote premoženja KNPVP, ki ni rezident Francije, davčni rezident Francije ali če je imetnik enote premoženja KNPVP, ki je rezident Francije, davčni rezident druge države članice ali tretje države.

               35

               Iz ureditve v postopkih v glavni stvari pa izhaja, da so dividende, ki izvirajo iz domače države in jih izplača KNPVP, ki izplačuje prejete dividende in je rezident, oproščene plačila davka tudi v primeru, ko Francoska republika v zvezi z dividendami, ki jih izplača tak KNPVP, ne izvaja davčne pristojnosti, zlasti kadar se izplačajo imetnikom enot premoženja, ki so davčni rezidenti druge države članice ali tretje države.

               36

               Poleg tega se dividende, ki izvirajo iz domače države in se izplačajo KNPVP, ki izplačujejo prejete dividende in niso rezidenti, obdavčijo po stopnji 25 %, in sicer ne glede na davčni položaj imetnikov enot premoženja KNPVP.

               37

               V zvezi z imetniki enot premoženja, ki niso rezidenti in vlagajo v take KNPVP, je treba ugotoviti, da čeprav nekatere dvostranske konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja, ki so sklenjene med Francosko republiko in državo članico ali tretjo državo, predvidevajo, da država, katere rezidenti so ti imetniki enot premoženja, upošteva odtegljaj davka pri viru v Franciji, pa iz tega ni mogoče sklepati, da ureditev v postopkih v glavni stvari upošteva davčni položaj teh imetnikov enot premoženja. Nasprotno, država, katere rezidenti so imetniki enot premoženja, je tista, ki bo na podlagi takih konvencij upoštevala davčno obravnavo dividend na ravni KNPVP v Franciji.

               38

               Čeprav obstaja, kot trdi francoska vlada, v zvezi z imetniki enot premoženja, ki so rezidenti Francije in vlagajo v KNPVP, ki ni rezident, upravna praksa, ki tem imetnikom enot premoženja v nekaterih primerih omogoča, da odbijejo davek, ki se pri viru odtegne pri KNPVP, ki ni rezident, pa ureditev v postopkih v glavni stvari določa obdavčenje dividend, ki izvirajo iz domače države in se izplačajo KNPVP, ki niso rezidenti, po stopnji 25 % le na podlagi kraja, kjer so zadnji rezidenti, in tako ne glede na davčni položaj imetnikov enot premoženja teh KNPVP.

               39

               Glede na razlikovalno merilo, ki ga uvaja ta ureditev in temelji le na tem, kje so KNPVP rezidenti, je treba ugotoviti, da je treba presojo primerljivosti položajev za ugotovitev, ali je ta ureditev diskriminatorna ali ne, izvršiti le na ravni KNPVP.

               40

               Na ta sklep ne vpliva dejstvo, da je Sodišče v sodbi z dne 20. maja 2008 v zadevi Orange European Smallcap Fund (C-194/06, ZOdl., str. I-3747) v zvezi z nizozemsko davčno ureditvijo KNPVP pri presoji skladnosti davčne ureditve, kakršna je ureditev v omenjeni zadevi, s prostim pretokom kapitala upoštevalo ureditev obdavčenja, ki se uporablja za fizične osebe, ki so imetniki enot premoženja. Po omenjeni davčni ureditvi je bila namreč, v nasprotju z davčno ureditvijo iz postopkov v glavni stvari, davčna oprostitev v okviru KNPVP pogojena s tem, da se vsi dobički teh subjektov izplačajo imetnikom enot premoženja KNPVP z namenom, da se davčna obremenitev prihodka od naložb teh podjemov izenači z davčno obremenitvijo neposrednih naložb posameznikov (zgoraj navedena sodba Orange European Smallcap Fund, točke 8, 33 in 60). V tej zadevi je torej nacionalni zakonodajalec kot razlikovalno merilo za davčno obravnavanje, ki ga je treba uporabiti, določil davčni položaj imetnikov enot premoženja.

               41

               Nasprotno pa v postopkih v glavni stvari razlikovalno merilo za davčno obravnavanje, ki ga je treba uporabiti in je določeno z zadevno nacionalno zakonodajo, ni davčni položaj imetnikov enot premoženja, temveč status KNPVP, to je, ali je KNPVP rezident ali ne.

               42

               Nato je treba ugotoviti, kot poudarja predložitveno sodišče, da je po nacionalni ureditvi, kakršna je v postopkih v glavni stvari, katere namen je preprečevanje verižnega obdavčenja dividend, ki jih izplačajo družbe, ki so rezidentke, položaj KNPVP, ki je upravičen do teh dividend in je rezident, primerljiv s položajem KNPVP, ki je upravičen do teh dividend in ni rezident (glej zgoraj navedeni sodbi Aberdeen Property Fininvest Alpha, točki 43 in 44, in Komisija proti Nemčiji, točka 58).

               43

               Argument francoske vlade v zvezi s sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Truck Center (C-282/07, ZOdl., str. I-10767, točka 47), da različno obravnavanje tistih KNPVP, ki so rezidenti, in tistih, ki niso, le odraža različne položaje, v katerih se nahajajo ti subjekti glede plačila davka, je treba zavrniti. V zvezi s tem je treba spomniti, da je v zadevi, v kateri je bila sprejeta zgoraj navedena sodba Truck Center, nacionalna ureditev določala, da se nekateri dohodki, ki so izvirali iz domače države, obdavčijo pri družbah, ki so bile do njih upravičene, ne glede na to, ali so bile rezidentke ali ne. Omenjena ureditev je določala le različne načine pobiranja davka glede na kraj sedeža družbe, ki je bila do teh dohodkov upravičena, kar je bilo upravičeno, ker so bile družbe, ki so rezidentke, in družbe, ki niso rezidentke, v objektivno različnih položajih. V postopkih v glavni stvari pa se zadevna ureditev ne omejuje na določanje različnih načinov pobiranja davka glede na kraj, kjer je upravičenec do dividend, ki izvirajo iz domače države, rezident. Nasprotno, določa, da se te dividende obdavčijo le pri KNPVP, ki niso rezidenti.

               44

               Zato različno obravnavanje KNPVP, ki so rezidenti in so upravičeni do oprostitve plačila davka za izplačane dividende, ki izvirajo iz domače države, in KNPVP, ki niso rezidenti in pri katerih se od takih dividend pri viru odtegne davek, ne more biti upravičeno zaradi različnosti upoštevnih položajev.

               45

               Preveriti je treba tudi, ali je omejitev iz nacionalne ureditve, kot je ta v postopkih v glavni stvari, upravičena z nujnimi razlogi v splošnem interesu (glej sodbo z dne 11. oktobra 2007 v zadevi ELISA, C-451/05, ZOdl., str. I-8251, točka 79, ter zgoraj navedeni sodbi Haribo Lakritzen Hans Riegel in Österreichische Salinen, točka 63, in Komisija proti Belgiji, točka 68).

               46

               Francoska vlada je pred Sodiščem navajala različne utemeljitve, in sicer nujnost, da se ohrani uravnotežena porazdelitev davčnih pristojnosti med državami članicami, nujnost zagotavljanja učinkovitosti davčnega nadzora in ohranitev doslednosti zadevne davčne ureditve v postopkih v glavni stvari. Da bi upravičila omejitev pretoka kapitala s tretjimi državami, se francoska vlada posebej opira, prvič, na trditev, da so v tem posebnem kontekstu taka pravila nujna za zagotavljanje učinkovitosti davčnega nadzora, in drugič, na člen 64(1) PDEU.

               47

               Treba je opozoriti, da je nujnost ohranjanja uravnotežene porazdelitve davčne pristojnosti med državami članicami mogoče sprejeti zlasti takrat, kadar se želi z zadevno ureditvijo preprečiti ravnanje, ki bi lahko ogrozilo pravico države članice, da izvaja davčno pristojnost glede dejavnosti, ki se opravljajo na njenem ozemlju (glej sodbi z dne 18. julija 2007 v zadevi Oy AA, C-231/05, ZOdl., str. I-6373, točka 54, in z dne 8. novembra 2007 v zadevi Amurta, C-379/05, ZOdl., str. I-9569, točka 58, ter zgoraj navedeni sodbi Aberdeen Property Fininvest Alpha, točka 66, in Komisija proti Nemčiji, točka 77).

               48

               Vendar se država članica, če se je odločila, da KNPVP, ki so rezidenti in so upravičeni do dividend, ki izvirajo iz domače države, ne bo obdavčila, ne more sklicevati na nujnost zagotoviti uravnoteženo porazdelitev davčne pristojnosti med državami članicami, da bi s tem upravičila obdavčitev KNPVP, ki so nerezidenti in so upravičeni do takih dohodkov (glej zgoraj navedene sodbe Amurta, točka 59; Aberdeen Property Fininvest Alpha, točka 67, in Komisija proti Nemčiji, točka 78).

               49

               Zadevne ureditve v postopkih v glavni stvari tudi ni mogoče upravičiti z nujnostjo zagotavljanja učinkovitosti davčnega nadzora. Kot navaja tudi predložitveno sodišče, se namreč z učinkovitostjo davčnega nadzora ne more upravičiti obdavčitev, ki se nanaša le in posebej na nerezidente.

               50

               V zvezi z argumentom ohranitve doslednosti francoske davčne ureditve je treba spomniti, da je Sodišče že presodilo, da lahko nujnost ohranjanja take doslednosti upraviči ureditev, ki omejuje temeljne svoboščine (glej sodbi z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann, C-204/90, Recueil, str. I-249, točka 21; z dne 23. oktobra 2008 v zadevi Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, ZOdl., str. I-8061, točka 43, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Belgiji, točka 70).

               51

               Vendar pa je treba, da bi bilo mogoče sprejeti trditev, ki temelji na takem razlogu, v skladu z ustaljeno sodno prakso dokazati obstoj neposredne povezave med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določeno davčno dajatvijo (zgoraj navedena sodba Komisija proti Belgiji, točka 71 in navedena sodna praksa), pri čemer je treba neposrednost te povezave presojati glede na cilj zadevne ureditve (sodba z dne 27. novembra 2008 v zadevi Papillon, C-418/07, ZOdl., str. I-8947, točka 44, in zgoraj navedena sodba Aberdeen Property Fininvest Alpha, točka 72).

               52

               Kot pa izhaja iz točke 30 te sodbe, oprostitev dividend od odtegljaja davka pri viru ni pogojena s tem, da zadevni KNPVP dividende, ki jih prejme, izplača in da davki, ki jih za te dividende plačajo imetniki enot premoženja tega KNPVP, omogočajo izravnavo oprostitve davčnega odtegljaja pri viru.

               53

               Zato ni neposredne zveze v smislu sodne prakse, ki je navedena v točki 51 te sodbe, med oprostitvijo dividend, ki izvirajo iz domače države in jih prejme KNPVP, ki je rezident, od davčnega odtegljaja pri viru in obdavčitvijo teh dividend kot dohodkov imetnikov enot premoženja teh KNPVP.

               54

               Nazadnje, zlasti glede razlogov, s katerimi se upravičujejo omejitve pretoka kapitala s tretjimi državami, je treba ugotoviti, prvič, da se je francoska vlada omejila na trditev, da je treba za tak pretok ob neobstoju davčnih konvencij, ki bi predvidevale vzajemno upravno pomoč, sporne omejitve upravičiti z nujnostjo zagotavljanja učinkovitosti davčnega nadzora. Iz sodne prakse sicer izhaja, da se tak pretok kapitala umešča v drugačen pravni kontekst kot pretok med državami članicami (zgoraj navedena sodba A, točka 60). Vendar pa v zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da francoska vlada ni navedla argumentov, s katerimi bi utemeljila, zakaj naj bi bilo z učinkovitostjo davčnega nadzora mogoče upravičiti obdavčitev, ki se nanaša le in posebej na KNPVP, ki so nerezidenti. Drugič, ker se predlogi za sprejetje predhodnih odločb ne nanašajo na razlago člena 64(1) PDEU, ni treba preizkusiti, ali bi bilo mogoče omejitev pretoka kapitala v tretje države ali iz njih, ki je posledica nacionalne ureditve, kakršna je v postopkih v glavni stvari, upravičiti na podlagi te določbe.

               55

               Glede na navedene razloge je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člena 63 PDEU in 65 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki določa obdavčenje dividend, ki izvirajo iz domače države in jih prejmejo KNPVP, ki so rezidenti druge države, z odtegljajem davka pri viru, medtem ko so take dividende oproščene plačila davka, če jih prejmejo KNPVP, ki so rezidenti prve države.

         Časovni učinki te sodbe

               56

               Francoska vlada je v svojih ustnih stališčih Sodišču predlagala, naj omeji časovne učinke te sodbe, če bi ugotovilo, da nacionalna ureditev, kot je ta v postopkih v glavni stvari, ni v skladu s členoma 63 PDEU in 65 PDEU.

               57

               Ta vlada je v podporo svojemu predlogu Sodišče opozorila na hude finančne posledice, ki bi jih imela sodba s tako ugotovitvijo. Poleg tega je navedla, da je Francoska republika glede na ravnanje Evropske komisije in drugih držav članic lahko sklepala, da je bila ureditev v postopkih v glavni stvari v skladu s pravom Unije.

               58

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot bi se moralo razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodišče pravilo, ki je bilo predmet takšne razlage, lahko in mora uporabiti tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je Sodišče odločilo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, če so sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi omenjenega pravila pristojnemu sodišču (glej zlasti sodbe z dne 3. oktobra 2002 v zadevi Barreira Pérez, C-347/00, Recueil, str. I-8191, točka 44; z dne 17. februarja 2005 v združenih zadevah Linneweber in Akritidis, C-453/02 in C-462/02, ZOdl., str. I-1131, točka 41, in z dne 6. marca 2007 v zadevi Meilicke in drugi, C-292/04, ZOdl., str. I-1835, točka 34).

               59

               Sodišče sme le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistven del pravnega reda Unije, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je samo razložilo, z namenom izpodbijanja pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih in nevarnost resnih težav (glej zlasti sodbi z dne 10. januarja 2006 v zadevi Skov in Bilka, C-402/03, ZOdl., str. I-199, točka 51, in z dne 3. junija 2010 v zadevi Kalinchev, C-2/09, ZOdl., str. I-4939, točka 50).

               60

               Natančneje, Sodišče je namreč to rešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, ko je na eni strani obstajalo tveganje hudih gospodarskih posledic zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, vzpostavljenih v dobri veri na podlagi ureditve, za katero se je štelo, da je veljavno začela veljati, in ko se je na drugi strani zdelo, da so bili posamezniki in nacionalni organi spodbujeni k ravnanju, ki zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije ni bilo v skladu s pravom Unije, pri čemer je k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Komisije (glej zlasti sodbo z dne 27. aprila 2006 v zadevi Richards, C-423/04, ZOdl., str. I-3585, točka 42, in zgoraj navedeno sodbo Kalinchev, točka 51).

               61

               V zvezi z argumentom francoske vlade, ki se nanaša na objektivno in veliko nejasnost vsebine določb prava Unije, ta vlada ni pojasnila, kako naj bi ravnanje Komisije in drugih držav članic prispevalo k tej negotovosti. Vsekakor temu, da je obstajala objektivna in velika nejasnost glede vsebine določb prava Unije, v postopkih v glavni stvari ni mogoče pritrditi. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča, ki je navedena v točki 27 te sodbe, namreč izhaja, da je treba presojo primerljivosti položajev za ugotavljanje skladnosti ureditve, kakršna je v postopkih v glavni stvari, s členoma 63 PDEU in 65 PDEU izvesti na ravni, ki jo določi država članica sama, to je v obravnavani zadevi na ravni KNPVP. Poleg tega, kot je ugotovilo predložitveno sodišče, presoja skladnosti ureditve, kakršna je v postopkih v glavni stvari, s členoma 63 PDEU in 65 PDEU ne povzroča nobene posebne težave, če je treba primerjavo položajev opraviti na ravni KNPVP.

               62

               V zvezi s sklicevanjem francoske vlade na resne posledice, ki bi jih ta sodba Sodišča lahko imela za proračun, je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da finančne posledice, ki bi v državi članici lahko nastale zaradi sodbe, izdane v postopku predhodnega odločanja, same po sebi ne upravičujejo omejitve časovnih učinkov te sodbe (sodbi z dne 20. septembra 2001 v zadevi Grzelczyk, C-184/99, Recueil, str. I-6193, točka 52, in z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar, C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točka 68, ter zgoraj navedena sodba Kalinchev, točka 52). V obravnavanem primeru pa Francoska republika, ki je omejitev časovnih učinkov te sodbe predlagala šele na obravnavi, na tej obravnavi ni predložila podatkov, ki bi Sodišču omogočili presojo, ali Francoski republiki dejansko grozijo resne finančne posledice.

               63

               Iz teh ugotovitev izhaja, da ni treba omejiti časovnih učinkov te sodbe.

         Stroški

               64

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člena 63 PDEU in 65 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki določa obdavčenje dividend, ki izvirajo iz domače države in jih prejmejo kolektivni naložbeni podjemi za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje, ki so rezidenti druge države, z odtegljajem davka pri viru, medtem ko so take dividende oproščene plačila davka, če jih prejmejo kolektivni naložbeni podjemi za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje, ki so rezidenti omenjene države članice.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 5. junija 2012. # Efstratios Chatzidoukakis proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki - Nadomestilo - Družinski dodatki. # Zadeva F-84/10.


Sodba Sodišča z dne 18. februarja 1970. # Hauptzollamt Hamburg-Oberelbe proti Firma Paul G. Bollmann. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva 40-69.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 24. februarja 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Zadeva C-434/97.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. junija 1992. # Consorgan - Gestão de Empresas Ldª proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Evropski socialni sklad. # Zadeva C-181/90.