title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. marca 2009.#Gottfried Heinrich.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich - Avstrija.#Člen 254(2) ES - Uredba (ES) št. 1049/2001 - Člen 2(3) - Uredba (ES) št. 622/2003 - Varnost letalstva - Priloga - Seznam prepovedanih predmetov v zrakoplovu - Neobjava - Zavezujoči pravni učinek.#Zadeva C-345/06.

text:
      Zadeva C-345/06
      Gottfried Heinrich
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich)
      „Člen 254(2) ES – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Člen 2(3) – Uredba (ES) št. 622/2003 – Varnost letalstva – Priloga – Seznam prepovedanih predmetov v zrakoplovu – Neobjava – Zavezujoči pravni učinek“
      Povzetek sodbe
      Promet – Zračni promet – Določitev skupnih pravil na področju varnosti civilnega letalstva –Uredba št. 622/2003 – Priloga
      (člen 254(2) ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 2320/2002, člena 4(2) in 8; Uredba Komisije št. 622/2003, priloga)
      Priloga k Uredbi št. 622/2003 o določitvi ukrepov za izvajanje skupnih osnovnih standardov za varnost letalstva, kakor je
         bila spremenjena z Uredbo št. 68/2004, ki ni bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije, v delu, v katerem je cilj te
         priloge naložitev obveznosti posameznikom, ni zavezujoča. Zlasti, proti posameznikom ni mogoče uveljavljati ukrepov za prilagoditev
         seznama prepovedanih predmetov na varnostnem območju omejenega gibanja ali v zrakoplovu, ki je v prilogi k Uredbi št. 2320/2002
         o določitvi skupnih pravil na področju varnosti civilnega letalstva, v delu, v katerem so zajeti v prilogi k Uredbi št. 622/2003.

      V zvezi s tem iz besedila določb člena 254(2) ES izhaja, da uredba Skupnosti ne more imeti pravnih učinkov, če ni bila objavljena
         v navedenem uradnem listu.

      Poleg tega akta institucije Skupnosti ni mogoče uveljavljati zoper fizične in pravne osebe v državi članici, dokler te nimajo
         možnosti, da se z njim seznanijo po uradni objavi v Uradnem listu Evropske unije. Načelo pravne varnosti zahteva zlasti, da
         skupnostna ureditev omogoči osebam, na katere se nanaša, da se natančno seznanijo z obsegom obveznosti, ki jim jih nalaga.
         Upravičenci se morajo namreč jasno seznaniti s svojimi pravicami in obveznostmi in ukrepati v skladu z njimi.

      Ukrepi za prilagoditev seznama prepovedanih predmetov, priloženega k Uredbi št. 2320/2002, morajo biti, če je njihov cilj
         naložitev obveznosti posameznikom, v vsakem primeru objavljeni v Uradnem listu Evropske unije. Vprašanje, ali ti ukrepi in
         pravila, ki se nanašajo nanje, neposredno nalagajo obveznosti posameznikom ali zavezujejo države članice, da to storijo, v
         zvezi s tem ni upoštevno. V obeh primerih morajo biti ukrepi namreč objavljeni v Uradnem listu Evropske unije.

      Poleg tega Uredba št. 2320/2002 in še zlasti njen člen 4(2) torej ne dajeta nobene pravne podlage, ki bi Komisiji pri izvajanju
         izvedbene pristojnosti na podlagi te določbe omogočala, da bi za ukrepe za prilagoditev seznama prepovedanih predmetov, priloženega
         k Uredbi št. 2320/2002, uporabila pravila zaupnosti, določena v členu 8 te uredbe. Iz tega sledi, da če so bile z Uredbo št.
         622/2003 dejansko vnesene prilagoditve navedenega seznama prepovedanih predmetov, bi morala biti ta uredba zato nujno neveljavna.

      (Glej točke od 42 do 44, od 59 do 63 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 10. marca 2009(*)

      „Člen 254(2) ES – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Člen 2(3) – Uredba (ES) št. 622/2003 – Varnost letalstva – Priloga – Seznam prepovedanih predmetov v zrakoplovu – Neobjava – Zavezujoči pravni učinek“
      V zadevi C‑345/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Unabhängiger Verwaltungssenat
         im Land Niederösterreich (Avstrija) z odločbo z dne 26. julija 2006, ki je prispela na Sodišče 10. avgusta 2006, v postopku

      Gottfried Heinrich,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans (poročevalec), A. Rosas, K. Lenaerts in M. Ilešič, predsedniki
         senatov, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, J. Malenovský, J. Klučka, A. Arabadjiev,
         sodniki, in C. Toader, sodnica,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. novembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za avstrijsko vlado G. Eberhard, zastopnik,
      –        za češko vlado T. Boček in M. Smolek, zastopnika,
      –        za dansko vlado B. Weis Fogh, zastopnica,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Schulze-Bahr, zastopnika,
      –        za grško vlado G. Alexaki in M. Tassopoulou, zastopnici,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in A'L. Hare, zastopnika,
      –        za madžarsko vlado J. Fazekas, zastopnica,
      –        za poljsko vlado E. Ośniecka-Tamecka in M. Kapko, zastopnici,
      –        za finsko vlado E. Bygglin in J. Heliskoski, zastopnika,
      –        za švedsko vlado A. Falk, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva C. Gibbs in J. Stratford, zastopnici,
      –        za Evropski parlament K. Bradley in U. Rösslein, zastopnika,
      –        za Svet Evropske unije M. Bauer in E. Karlsson, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti C. Ladenburger in R. Vidal Puig, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. aprila 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(3) Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001
         z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL L 145, str. 43) in člena
         254(2) ES v povezavi z ureditvijo Skupnosti na področju varnosti civilnega letalstva.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe G. Heinricha proti avstrijskim organom po tem, ko so mu ti zavrnili dostop v zrakoplov,
         ker je v ročni prtljagi nosil teniška loparja, ta predmeta pa navedeni organi štejejo za predmeta, ki sta prepovedana z neobjavljeno
         prilogo k  uredbi na področju varnosti civilnega letalstva.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev v zvezi z dostopom do dokumentov
      3        Člen 2(1) Uredbe 1049/2001 določa, da imajo vsi državljani Unije pravico do dostopa do dokumentov institucij ob upoštevanju
         načel, pogojev in omejitev, določenih s to uredbo.

      4        Člen 2(3) navedene uredbe določa, da se ta uredba „uporablja za vse dokumente institucij, to je za dokumente, ki jih institucije
         pripravijo ali prejmejo in so v njihovi lasti, na vseh področjih delovanja Evropske unije“.

      5        Izraz „dokument“ je opredeljen v členu 3(a) Uredbe št. 1049/2001 kot „neka vsebina ne glede na to, kakšen je njen medij (napisana
         na papirju ali shranjena v elektronski obliki ali kot zvočni, vizualni ali avdiovizualni zapis), o vprašanju, nanašajočem
         se na politiko, dejavnosti ali odločitve s področja odgovornosti institucije“.

       Skupnostna ureditev na področju varnosti civilnega letalstva
      6        Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 2320/2002 z dne 16. decembra 2002 določa skupna pravila na področju varnosti
         civilnega letalstva (UL L 355, str. 1).

      7        V skladu s členom 1(1) te uredbe je njen glavni cilj določiti in izvršiti ustrezne ukrepe Skupnosti za preprečevanje dejanj
         nezakonitega vmešavanja v civilno letalstvo.

      8        Člen 4(1) in (2) Uredbe št. 2320/2002 določa:

      „1. Skupni osnovni standardi o ukrepih za varnost letalstva temeljijo na sedanjih priporočilih Dokumenta 30 Evropske konference
         civilnega letalstva (ECAC) in so določeni v Prilogi.

      2. Potrebni ukrepi za izvajanje in tehnično prilagoditev teh skupnih osnovnih standardov se sprejmejo po postopku iz člena
         9(2), ob upoštevanju različnih vrst dejavnosti in občutljivosti ukrepov v zvezi z:

      (a)      merili za zmogljivost opreme in njenim testiranjem ob prevzemu;
      (b)      podrobnimi postopki, ki vključujejo občutljive informacije;
      (c)      podrobnimi merili za izjeme pri varnostnih ukrepih.“
      9        Člen 6 Uredbe št. 2320/2002 določa:

      „Države članice lahko v skladu s pravom Skupnosti uporabljajo ukrepe, ki so strožji od ukrepov iz te uredbe. Po uporabi takšnih
         ukrepov države članice čim prej obvestijo Komisijo o vrsti teh ukrepov.“

      10      Člen 8(1) Uredbe št. 2320/2002 v zvezi z razširjanjem informacij določa:

      „1. Brez poseganja v pravico javnosti dostopa do dokumentov, ki jo določa Uredba (ES) št. 1049/2001 […],
      (a)      so ukrepi v zvezi z:
      (i)      merili za zmogljivost opreme in njeno testiranje ob prevzemu;
      (ii)      podrobnimi postopki, ki vključujejo občutljive informacije;
      (iii) podrobnimi merili za izjeme pri varnostnih ukrepih,
      navedenih v členu 4(2);
      [...]
      (c)      […] tajni in neobjavljeni. Na voljo so samo organom iz člena 5(2), ki se jih posreduje le zainteresiranim strankam zaradi
         njihovih potreb v skladu z veljavnimi nacionalnimi pravili o razširjanju občutljivih informacij.“

      11      Točki 4.1 in 4.3 priloge, na katero se sklicuje člen 4(1) Uredbe št. 2320/2002, vsebujeta skupne osnovne standarde o pregledovanju
         odhajajočih potnikov in njihove ročne prtljage. Namen teh določb je preprečiti vnos prepovedanih predmetov na varnostna območja
         omejenega gibanja ali v zrakoplov.

      12      V točki 4.3(1) je določeno: „Ročna prtljaga vseh odhajajočih potnikov [...] se pregleda, preden se dovoli njen vnos na varnostna
         območja omejenega gibanja ali v zrakoplov. Iz potnikovega imetja se odstrani kakršen koli prepovedan predmet ali pa se potniku
         ne dovoli vstop na varnostno območje omejenega gibanja ali v zrakoplov. [...]“

      13      Pojem „prepovedan predmet“ je v točki 1.18 priloge k Uredbi št. 2320/2002 opredeljen kot „predmet, ki se lahko uporablja za
         dejanja nezakonitega vmešavanja, ki ni bil ustrezno prijavljen in ni v skladu z veljavnim pravom in uredbami“. Okvirni seznam
         takih prepovedanih predmetov je v dodatku k tej prilogi, ki vsebuje smernice za klasifikacijo prepovedanih predmetov. V točki
         (iii) navedenega dodatka je kategorija: „Kiji: gorjače, policijske gumijevke, palice za baseball ali podobni predmeti“.

      14      Izvajanje Uredbe št. 2320/2002 in zlasti njenega člena 4(2) je urejeno z Uredbo Komisije (ES) št. 622/2003 z dne 4. aprila
         2003 o določitvi ukrepov za izvajanje skupnih osnovnih standardov za varnost letalstva (UL L 89, str. 9), kakor je bila spremenjena
         z Uredbo Komisije (ES) št. 68/2004 z dne 15. januarja 2004 (UL L 10, str. 14, v nadaljevanju: Uredba št. 622/2003).

      15      V prvih dveh uvodnih izjavah Uredbe št. 622/2003 je določeno:

      „(1) Od Komisije se zahteva, da sprejme ukrepe za izvajanje skupnih osnovnih standardov za varnost letalstva v celotni Evropski
         uniji. Uredba je najprimernejši instrument za ta namen.

      (2) V skladu z Uredbo (ES) št. 2320/2002 in zaradi preprečevanja nezakonitih dejanj morajo biti ukrepi iz Priloge k tej uredbi
         zaupni in neobjavljeni.“

      16      V členu 3 Uredbe št. 622/2003 z naslovom „Zaupnost“ je navedeno, da so zadevni ukrepi določeni v prilogi in da so „[u]krepi
         […] zaupni in se ne objavijo. Na voljo so le osebam, ki jih država članica ali Komisija ustrezno pooblasti.“

      17      V členu 1 Uredbe št. 68/2004 je potrjena zaupnost ukrepov iz navedene priloge.

      18      Uvodne izjave od 2 do 4 Uredbe št. 68/2004 določajo:

      „(2) V skladu z Uredbo (ES) št. 2320/2002 in da se preprečijo nezakonita dejanja so ukrepi, določeni v Prilogi k Uredbi (ES)
         št. 622/2003, tajni in se ne objavijo. Enako pravilo nujno velja za vse akte o spremembah.

      (3) Kljub temu obstaja potreba po harmoniziranem seznamu, dostopnem javnosti, ki ločeno določa tiste predmete, ki jih potniki
         ne smejo vnesti na območje omejenega gibanja ali v potniško kabino zrakoplova, in tiste predmete, ki se ne smejo nositi v
         prtljagi, ki se spravlja v prtljažni prostor zrakoplova.

      (4) Seveda tak seznam nikoli ne more biti izčrpen. Pristojnim organom je treba zato dovoliti, da prepovejo druge predmete,
         poleg tistih s seznama. Smiselno je, da se pred in med prijavo potnike jasno obvesti o vseh predmetih, ki so prepovedani.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      19      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 25. septembra 2005 opravila varnostni pregled na letališču Vienna-Schwechat.
         Pri pregledu se je izkazalo, da je v ročni prtljagi nosila teniška loparja. Ker sta po mnenju nacionalnih organov ta loparja
         spadala med prepovedane predmete iz točk 4.1 in 4.3 priloge k Uredbi št. 2320/2002, ki so bili našteti v prilogi k Uredbi
         št. 622/2003, tožeča stranka ni uspešno opravila varnostnega pregleda. Ko se je kljub temu v zrakoplov vkrcala s teniškima
         loparjema v svoji ročni prtljagi, se je od nje zahtevalo, naj zapusti zrakoplov.

      20      Iz spisa postopka v glavni stvari izhaja, da tožeča stranka s tožbo pred nacionalnim sodiščem zahteva razglasitev nezakonitosti
         ukrepov, sprejetih proti njej.

      21      Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich je tako pri preučitvi te zahteve menilo, da vsebina Uredbe št. 622/2003
         ni naslovljena samo na državne organe, temveč tudi na posameznike. Vendar je treba ugotoviti, da zadnjenavedeni niso mogli
         ravnati v skladu s to uredbo, ker njena priloga ni bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije.

      22      Predložitveno sodišče meni, da neobjava pravil ravnanja, ki jih morajo posamezniki spoštovati, pomeni tako hudo kršitev najosnovnejših
         načel pravne države, ki jih mora spoštovati tudi Evropska skupnost, da uredbe ali deli uredb, ki – v nasprotju z zahtevami
         iz člena 254(1) in (2) ES – niso bili objavljeni v Uradnem listu Evropske unije, pravno ne obstajajo, zato ne morejo biti zavezujoči.

      23      Predložitveno sodišče nato meni, da zaradi tega možnost omejiti pravico državljana Unije do „dostopa do dokumentov institucij
         Skupnosti“ v smislu Uredbe št. 1049/2001, ki jo je po njenem mnenju Komisija v obravnavni zadevi očitno želela uporabiti,
         ne more veljati za akte, ki so za osebo pravno zavezujoči in ki morajo biti predvsem zato objavljeni v Uradnem listu Evropske unije.

      24      V teh okoliščinah je Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ti vprašanji:

      „1. Ali dokumenti v smislu člena 2(3) [Uredbe št. 1049/2001] vključujejo akte, ki morajo biti objavljeni v skladu s členom
         254 ES v [Uradnem listu Evropske unije]?

      2. Ali so uredbe ali njihovi deli pravno zavezujoči, kadar v nasprotju z zahtevo iz člena 254(2) ES niso bili objavljeni v
         [Uradnem listu Evropske unije]?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Dopustnost
      25      Nemška in francoska vlada ter vlada Združenega kraljestva zatrjujejo, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten,
         ker predložitveno sodišče ne določa niti okoliščin, v katerih je G. Heinrich predložil zadevo predložitvenemu sodišču, niti
         predmeta spora. Ker dejansko stanje in pravni okvir vprašanja za predhodno odločanje nista dovolj jasna, ni mogoče opredeliti,
         ali sta objektivno potrebna za rešitev spora o glavni stvari.

      26      Dve od teh vlad poleg tega dvomita, da sta zastavljeni vprašanji upoštevni za rešitev spora.

      27      Nemška vlada meni, da je pravna podlaga za sporne sankcije v avstrijskem pravu, in ne v uredbah, ki jih je navedlo predložitveno
         sodišče. To naj ne bi pojasnilo, kako naj bi morebitna ničnost teh uredb privedla do ničnosti avstrijskega zakona o varnosti
         letalstva.

      28      Francoska vlada meni, da prvo vprašanje v nobenem primeru ni dopustno, ker nacionalna sodišča niso pristojna za obravnavanje
         prošenj za dostop do dokumentov, na katere se nanaša Uredba št. 1049/2001. Drugo vprašanje naj ne bi bilo dopustno, ker čeprav
         seznama iz priloge k Uredbi št. 622/2003 ni mogoče uveljavljati proti posameznikom, avstrijski organi ostajajo pristojni za
         prepoved vnosa nekaterih predmetov na zrakoplov.

      29      Švedska vlada je, ne da bi izrecno zastavila vprašanje o dopustnosti, potrdila težave pri presoji vprašanja, ali neobjava
         priloge k Uredbi št. 622/2003 kakor koli neposredno vpliva na možnosti, da se tožeča stranka seznani s svojimi obveznostmi,
         saj v predložitveni odločbi niso bile navedene nikakršne zahteve tožeče stranke ali morebitne pravne posledice.

      30      Najprej je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna za
         nacionalno sodišče, zahteva, naj le-to opredeli dejansko stanje in pravni okvir, v katerem se zastavljajo predlagana vprašanja,
         ali naj vsaj razloži dejanske primere, na katerih so bila vprašanja utemeljena (glej zlasti sodbo z dne 23. marca 2006 v zadevi
         Enirisorse, C-237/04, ZOdl., str. I‑2843, točka 17 in navedena sodna praksa).

      31      Podatki iz predložitvene odločbe bi morali Sodišču omogočiti ne le, da poda koristne odgovore, ampak tudi to, da se vladam
         držav članic in drugim zadevnim strankam omogoči predložitev navedb v skladu s členom 23 Statuta Sodišča. Sodišče je dolžno
         skrbeti za uresničevanje te možnosti ob upoštevanju tega, da se na podlagi zgoraj navedene določbe zadevnim strankam vročijo
         le predložitvene odločbe (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Enirisorse, točka 18 in navedena sodna praksa).

      32      V zvezi s tem iz spisa v postopku v glavni stvari izhaja, da G. Heinrich zahteva, naj se razglasi nezakonitost ravnanja nacionalnega
         varnostnega osebja, zaradi katerega ni uspešno opravil varnostnega pregleda in ki je potem zahtevalo, naj zapusti zrakoplov,
         v katerega se je vseeno vkrcal.

      33      Predložitveno sodišče v svoji odločbi poleg tega pojasnjuje, da je odločitev pristojnih organov, da G. Heinrich zaradi teniških
         loparjev ni uspešno opravil varnostnega pregleda, temeljila na uredbah št. 2320/2002 in 622/2003. Navaja, da navedeni uredbi
         nista naslovljeni samo na nacionalne organe, ampak nalagata obveznosti tudi posameznikom. Vendar naj ti, ker priloga k Uredbi
         št. 622/2003 ni objavljena, ne bi mogli ravnati v skladu s svojimi obveznostmi.

      34      Iz tega je razvidno, da je predložitveno sodišče dejansko stanje in pravni okvir, v katerem je oblikovalo svoj predlog za
         razlago prava Skupnosti, opredelilo v zadostni meri in da je Sodišču predložilo vse potrebne informacije, da bi to lahko koristno
         odločilo o navedenem predlogu.

      35      Poleg tega je iz stališč, ki so jih v skladu s členom 23 Statuta Sodišča predložile zgoraj navedene vlade in druge zadevne
         stranke, razvidno, da so jim informacije iz predložitvene odločbe omogočile sprejetje stališč v zvezi z navedenima vprašanjema.

      36      V zvezi z upoštevnostjo zastavljenih vprašanj je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero lahko v postopku,
         določenem v členu 234 ES, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, glede
         na posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in ustreznost vprašanj, ki jih
         predlaga Sodišču (glej zlasti sodbo z dne 15. novembra 2007 v zadevi International Mail Spain, C‑162/06, ZOdl., str. I‑9911,
         točka 23 in navedena sodna praksa).

      37      Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne samo takrat, kadar je popolnoma očitno, da razlaga prava Skupnosti ni v
         nobeni zvezi z resničnostjo oziroma s predmetom spora v glavni stvari, ali kadar je problem hipotetičen (glej zlasti sodbo
         z dne 8. novembra 2007 v zadevi Amurta, C‑379/05, ZOdl., str. I‑9569, točka 64 in navedena sodna praksa).

      38      Prvo vprašanje, ki ga je zastavilo predložitveno sodišče, izhaja iz ugotovitve tega sodišča, da neobjava priloge k Uredbi
         št. 622/2003 temelji na členu 8(1) Uredbe št. 2320/2002, ki zaradi varnosti letalstva izključuje objavo določenih vrst ukrepov
         in informacij, kar ne posega v pravico do dostopa javnosti do dokumentov, določeno v Uredbi št. 1049/2001. Upoštevnost tega
         vprašanja, s katerim predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je ob upoštevanju zadnjenavedene uredbe mogoče upravičiti
         neobjavo aktov Skupnosti, ki jih je treba objaviti na podlagi člena 254 ES, za rešitev spora ni vprašljiva.

      39      Drugo vprašanje se nanaša na zavezujočo naravo uredb ali delov uredb, ki niso bili objavljeni v Uradnem listu Evropske unije, in torej na to, da teh obveznosti iz uredb ni mogoče uveljavljati proti posameznikom. Ker mora predložitveno sodišče opredeliti
         pravni okvir, ki se uporabi v sporu o glavni stvari, in ker je to ugotovilo, da so se avstrijski organi v utemeljitev tega,
         zakaj G. Heinrich ni uspešno opravil varnostnega pregleda na letališču Vienne‑Schwechat, sklicevali na zadevne uredbe, povezanost
         tega vprašanja s predmetom v postopku o glavni stvari ni vprašljiva.

      40      V teh okoliščinah je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopustnega.

       Utemeljenost
       Drugo vprašanje
      41      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu sprašuje Sodišče, ali je priloga k
         Uredbi št. 622/2003, ki ni bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije, zavezujoča v delu, v katerem je cilj te priloge naložitev obveznosti posameznikom.

      42      Uvodoma je treba spomniti, da se v skladu s členom 254(2) ES uredbe Sveta in Komisije objavijo v Uradnem listu Evropske unije in začnejo veljati z datumom, ki je v njih naveden, sicer pa dvajseti dan po njihovi objavi. Iz besedila določb tega člena
         izhaja, da uredba Skupnosti ne more imeti pravnih učinkov, če ni bila objavljena v Uradnem listuEvropske unije (glej sodbo z dne 11. decembra 2007 v zadevi Skoma‑Lux, C‑161/06, ZOdl., str. I‑10841, točka 33).

      43      Poleg tega akta institucije Skupnosti ni mogoče uveljavljati proti fizičnim in pravnim osebam v državi članici, dokler te
         nimajo možnosti, da se z njim seznanijo po uradni objavi v Uradnem listu Evropske unije (zgoraj navedena sodba Skoma‑Lux, točka 37).

      44      Načelo pravne varnosti zahteva zlasti, naj Skupnostna ureditev omogoči osebam, na katere se nanaša, da se natančno seznanijo
         z obsegom obveznosti, ki jim jih nalaga. Upravičenci se morajo namreč nedvoumno seznaniti s svojimi pravicami in obveznostmi
         ter ukrepati v skladu z njimi (sodba z dne 21. junija 2007 v zadevi ROM-projecten, C‑158/06, ZOdl., str. I‑5103, točka 25
         in navedena sodna praksa).

      45      Ta načela – in tudi enake njihove posledice – je treba spoštovati, kadar Skupnostna ureditev državam članicam nalaga, naj
         za njeno izvajanje sprejmejo ukrepe, ki obveznosti nalagajo posameznikom. Ukrepi, ki jih države članice sprejmejo za izvajanje
         prava Skupnosti, morajo namreč spoštovati splošna načela tega prava (glej v tem smislu sodbi z dne 20. junija 2002 v zadevi
         Mulligan in drugi, C‑313/99, Recueil, str. I‑5719, točki 35 in 36, in z dne 11. januarja 2007 v zadevi Piek, C‑384/05, ZOdl.,
         str. I‑289, točka 34). Nacionalni ukrepi, ki za izvajanje Skupnostne ureditve obveznosti nalagajo posameznikom, morajo biti
         objavljeni, da bi se zadevne osebe lahko seznanile z njimi (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Mulligan in drugi, točki
         51 in 52).

      46      Poleg tega morajo imeti v takih okoliščinah zadevne osebe tudi možnost, da se seznanijo z virom nacionalnih ukrepov, s katerimi
         se jim nalagajo obveznosti, ker so države članice te ukrepe sprejele prav zato, da bi izpolnile obveznosti, določene v pravu
         Skupnosti.

      47      To je toliko pomembneje pri uredbah Skupnosti, ker morajo imeti zadevne osebe, če je potrebno, možnost zahtevati, naj nacionalno
         sodišče preveri skladnost nacionalnih ukrepov za izvedbo uredbe Skupnosti z zadnjenavedeno (glej v tem smislu sodbo z dne
         27. septembra 1979 v zadevi Eridania Zuccherifici nazionali in Società italiana per l’industria degli zuccheri, 230/78, Recueil,
         str. 2749, točka 34). V teh okoliščinah mora biti objavljena ne le zadevna nacionalna ureditev, ampak tudi uredba Skupnosti,
         ki zavezuje države članice, naj sprejmejo ukrepe, ki obveznosti nalagajo posameznikom.

      48      V zvezi s seznamom prepovedanih predmetov je treba preučiti, ali je lahko bil namen ureditve Skupnosti iz postopka v glavni
         stvari, ki ni bila objavljena, in sicer priloga k Uredbi št. 622/2003, naložiti obveznosti posameznikom.

      49      V skladu s členom 1 Uredbe št. 2320/2002 je njen glavni cilj določiti in izvršiti ustrezne ukrepe Skupnosti za preprečevanje
         dejanj nezakonitega vmešavanja v civilno letalstvo. Dodatni cilj te uredbe je zagotoviti podlago za skupno razlago zadevnih
         določb Čikaške konvencije z dne 7. decembra 1944 o mednarodnem civilnem letalstvu in zlasti njene priloge 17, pri čemer so
         v tej prilogi določeni minimalni standardi, katerih cilj je zagotoviti varnost civilnega letalstva. Metode, uporabljene za
         dosego teh ciljev, so na eni strani opredelitev skupnih osnovnih standardov o ukrepih za varnost letalstva in na drugi strani
         uvedba ustreznih mehanizmov za preverjanje skladnosti.

      50      V skladu s členom 4(1) Uredbe št. 2320/2002 navedeni skupni osnovni standardi temeljijo na sedanjih priporočilih Dokumenta
         30 Evropske konference civilnega letalstva in so določeni v prilogi k navedeni uredbi. V navedeni prilogi so, razen v oddelkih
         z opredelitvami, določeni tudi ukrepi za varnost, pregled in pregledovanje potnikov in njihove ročne prtljage.

      51      Iz točk 4.1 in 4.3 navedene priloge je razvidno, da se vsi odhajajoči potniki in njihova ročna prtljaga pregledajo, da se
         prepreči vnos prepovedanih predmetov na varnostna območja omejenega gibanja ali v zrakoplov. Vsi prepovedani predmeti se odstranijo
         ali pa se potniku ne dovoli vstop na varnostno območje omejenega gibanja ali v zrakoplov. Okvirni seznam prepovedanih predmetov
         je v dodatku k prilogi. Čeprav se zdi, da so te določbe naslovljene predvsem na pristojne organe držav članic, ni sporno,
         da je v vsakem primeru njihov cilj naložiti obveznosti posameznikom.

      52      Uredba št. 2320/2002 v členu 4(2) določa izvedbeno pristojnost Komisije, da po postopku iz člena 9 te uredbe sprejme ukrepe,
         potrebne za izvajanje in tehnično prilagoditev skupnih osnovnih standardov, navedenih v točki 49 te sodbe.

      53      Komisija je pri izvajanju te pristojnosti sprejela Uredbo št. 622/2003, ki določa ukrepe za izvajanje in tehnično prilagoditev
         skupnih standardov v zvezi z varnostjo letalstva. Ti ukrepi so navedeni v prilogi k tej uredbi in niso objavljeni. Ta priloga
         je bila spremenjena v skladu s  prilogo k Uredbi št. 68/2004, ki prav tako ni bila objavljena.

      54      Iz navedenega izhaja, da je mogoče, da se ukrepi, določeni v Uredbi št. 622/2003, nanašajo tudi na seznam prepovedanih predmetov
         iz dodatka k prilogi k Uredbi št. 2320/2002.

      55      Na to kaže vsaj dejstvo, da je v uvodni izjavi 3 Uredbe št. 68/2004 določeno, da obstaja potreba po harmoniziranem seznamu,
         dostopnem javnosti, ki ločeno določa tiste predmete, ki jih potniki ne smejo vnesti na območje omejenega gibanja in v potniško
         kabino zrakoplova. Potreba po harmoniziranem seznamu, poudarjena v tej uvodni izjavi Uredbe št. 68/2004, namreč pomeni, da
         je bil seznam, priložen k Uredbi št. 2320/2002, dejansko spremenjen.

      56      Dalje, če je tako, je treba poudariti, da izvedbena ureditev Komisije glede tega očitno ni skladna, ker na eni strani šteje,
         da je potrebna zaupnost ukrepov v zvezi s prepovedanimi predmeti, in na drugi strani navaja potrebo po harmoniziranem seznamu
         teh predmetov, dostopnem javnosti.

      57      V vsakem primeru, morebitne zgoraj navedene spremembe seznama, priloženega k Uredbi št. 2320/2003, niso bile objavljena v
         Uradnem listu Evropske unije.

      58      Nato je treba poudariti, da so v členu 8 Uredbe št. 2320/2002 natančno opredeljena pravila zaupnosti, pri čemer so naštete
         kategorije ukrepov in informacije, ki so tajne in neobjavljene. Ugotoviti je treba, kot je priznala sama Komisija na obravnavi
         v odgovor Sodišču, da seznam prepovedanih predmetov na varnostnem območju omejenega gibanja ali v zrakoplov ne spada v nobeno
         od teh kategorij. Za ta seznam torej ne veljajo pravila o zaupnosti iz člena 8 Uredbe št. 2320/2002, kar poleg tega potrjuje
         dejstvo, da je bil okvirni seznam takih predmetov, ki je v dodatku k prilogi k navedeni uredbi, brez omejitev objavljen v
         Uradnem listu Evropske unije.

      59      Uredba št. 2320/2002 in še zlasti njen člen 4(2) torej ne dajeta nobene pravne podlage, ki bi Komisiji pri izvajanju izvedbene
         pristojnosti na podlagi te določbe omogočala, da bi za ukrepe za prilagoditev seznama prepovedanih predmetov, priloženega
         k Uredbi št. 2320/2002, uporabila pravila zaupnosti, določena v členu 8 te uredbe.

      60      Iz tega sledi, da če so bile z Uredbo št. 622/2003 dejansko vnesene prilagoditve navedenega seznama prepovedanih predmetov
         –  kar je predpostavka, na katero se opira predložitveno sodišče –, bi morala biti ta uredba zato nujno neveljavna.

      61      Poleg tega, ne da bi bilo treba odgovoriti na vprašanje, ali obstajajo izjeme od obveznosti objave uredbe na podlagi člena
         254(1) in (2) ES, morajo biti taki prilagoditveni ukrepi, če je njihov cilj naložitev obveznosti posameznikom, v vsakem primeru
         objavljeni v Uradnem listu Evropske unije. Vprašanje, ali ti ukrepi in pravila, ki se nanašajo nanje, neposredno nalagajo obveznosti posameznikom ali zavezujejo države
         članice, da to storijo, v zvezi s tem ni upoštevno, kot je to razvidno iz točk od 42 do 47 te sodbe. V obeh primerih morajo
         biti ukrepi namreč objavljeni v Uradnem listu Evropske unije.

      62      Iz tega izhaja, da ker priloga k Uredbi št. 622/2003 ni bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije, ukrepov za prilagoditev seznama prepovedanih predmetov v delu, ki je v tej prilogi, ni mogoče uveljavljati proti posameznikom.

      63      Na drugo vprašanje je treba torej odgovoriti, da priloga k Uredbi št. 622/2003, ki ni bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije, v delu, v katerem je cilj te priloge naložitev obveznosti posameznikom, ni zavezujoča.

       Časovna omejitev učinka
      64      Če bo Sodišče razglasilo Uredbo št. 622/2003 za neveljavno, avstrijska in poljska vlada ter vlada Združenega kraljestva na
         podlagi člena 231, drugi odstavek, ES predlagajo Sodišču, naj ugotovi, da so vsi ukrepi iz priloge k tej uredbi in ukrepi,
         sprejeti na podlagi navedene uredbe, dokončni, dokler Komisija ne bo sprejela novega ukrepa.

      65      V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da v obravnavani zadevi Sodišče ne odloča o neveljavnosti niti celotne Uredbe št.
         622/2003 niti njenega dela.

      66      Dodati je treba, da ugotovitev, da priloga k Uredbi št. 622/2003 ni zavezujoča v delu, v katerem je njen cilj naložiti obveznosti
         posameznikom, ne vpliva na obveznosti, ki jih državam članicam nalaga Uredba št. 2320/2002 na področju varnosti civilnega
         letalstva, predvsem ne na tiste o preprečevanju vnosa prepovedanih predmetov na varnostna območja letališča in v zrakoplove.

      67      Poleg tega so v smernicah iz dodatka k prilogi k Uredbi št. 2320/2002 podane podrobne informacije v zvezi s tem, tako da lahko
         nacionalni organi v skladu s cilji Uredbe št. 2320/2002 zagotovijo varnost civilnega letalstva.

      68      Nazadnje, to, da bi priloga k Uredbi št. 622/2003 v delu, v katerem je njen cilj naložiti obveznosti posameznikom, še vedno
         učinkovala, dokler Komisija ne bo sprejela potrebnih ukrepov, da bi postala zavezujoča za posameznike, bi bilo v nasprotju
         z zahtevami po pravni varnosti.

      69      V teh okoliščinah se učinkov te sodbe ne sme časovno omejiti.

       Prvo vprašanje
      70      Ob upoštevanju odgovora na drugo vprašanje ni treba odgovoriti na prvo vprašanje.

       Stroški
      71      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Priloga k Uredbi Komisije (ES) št. 622/2003 z dne 4. aprila 2003 o določitvi ukrepov za izvajanje skupnih osnovnih standardov
            za varnost letalstva, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 68/2004 z dne 15. januarja 2004, ki ni bila objavljena
            v Uradnem listu Evropske unije, v delu, v katerem je cilj te priloge naložitev obveznosti posameznikom, ni zavezujoča.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 5. junija 2014.#M.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Fermo.#Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Člen 54 – Načelo ne bis in idem – Področje uporabe – Sklep o ustavitvi postopka zaradi pomanjkanja dejstev in/ali dokazov, ki ga sprejme sodišče države pogodbenice – Možnost obnove sodnega postopka, če se pojavijo nova dejstva in/ali dokazi – Pojem osebe, proti kateri je bil „sodni postopek pravnomočno končan“ – Kazenski pregon v drugi državi članici zoper isto osebo zaradi kaznivega dejanja, ki temelji na istih dejstvih – Prenehanje kazenskega pregona in uporaba načela ne bis in idem.#Zadeva C‑398/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 5. junija 2014 (
            *1
         )
      „Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma — Člen 54 — Načelo ne bis in idem — Področje uporabe — Sklep o ustavitvi postopka zaradi pomanjkanja dejstev in/ali dokazov, ki ga sprejme sodišče države pogodbenice — Možnost obnove sodnega postopka, če se pojavijo nova dejstva in/ali dokazi — Pojem osebe, proti kateri je bil ‚sodni postopek pravnomočno končan‘ — Kazenski pregon v drugi državi članici zoper isto osebo zaradi kaznivega dejanja, ki temelji na istih dejstvih — Prenehanje kazenskega pregona in uporaba načela ne bis in idem“
      V zadevi C‑398/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 35 EU, ki ga je vložilo Tribunale di Fermo (Italija) z odločbo z dne 11. julija 2012, ki je na Sodišče prispela 29. avgusta 2012, v kazenskem postopku zoper

         M,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen (poročevalec), predsednik senata, K. Lenaerts, podpredsednik Sodišča, v funkciji sodnika četrtega senata, M. Safjan, J. Malenovský, sodnika, in A. Prechal, sodnica,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. septembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Q in R C. Taormina in L. V. Mascioli, odvetnika,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z G. Palatiellom, avvocato dello Stato,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in C. Pochet, agenta,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za nizozemsko vlado C. Schillemans, M. de Ree, C. Wissels in B. Koopman, agentke,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, agent,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, M. Arciszewski, M. Szpunar in M. Szwarc, agenti,

               —

               za švicarsko vlado D. Klingele, agent,

               —

               za Evropsko komisijo F. Moro in R. Troosters, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 6. februarja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 19), podpisane v Schengnu 19. junija 1990 (v nadaljevanju: KISS).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, uvedenega v Italiji zoper M na podlagi istih dejstev, kot so tista, na podlagi katerih je bila v Belgiji vzporedno uvedena preiskava zaradi dejanj spolnega nasilja zoper mladoletno osebo v času od maja 2001 do februarja 2004 na ozemlju te države članice.

         Pravni okvir

         Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin

               3

               Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisani v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), je priložen Protokol št. 7, ki je bil podpisan v Strasbourgu 22. novembra 1984 in ga je ratificiralo 25 držav članic Evropske unije (v nadaljevanju: Protokol št. 7 k EKČP), njen člen 4 z naslovom „Pravica, da nisi dvakrat sojen ali kaznovan za isto kaznivo dejanje“ pa določa:
               „1.   Pravosodni organi iste države ne smejo nikogar ne kazensko preganjati ne kaznovati za kaznivo dejanje, za katero je bil na podlagi zakona in v skladu s kazenskim postopkom te države s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.
               2.   Določbe prejšnjega odstavka ne preprečujejo obnove kazenskega postopka na podlagi zakona in skladno s kazenskim postopkom prizadete države, če obstajajo dokazi o novih ali na novo odkritih dejstvih ali pa če je v prejšnjih postopkih prišlo do bistvene napake, ki bi lahko vplivala na izid sojenja.
               3.   Odstopanje od tega člena na podlagi 15. člena [EKČP] ni mogoče.“

         Pravo Unije

      Listina Evropske unije o temeljnih pravicah

               4

               Člen 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) z naslovom „Pravica, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat“ določa:
               „Nihče ne sme biti ponovno v kazenskem postopku ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“

         Protokol (št. 19) o schengenskem pravnem redu

               5

               Protokol (št. 19) o schengenskem pravnem redu, vključenem v okvir Evropske unije, ki je priložen Lizbonski pogodbi (UL 2010, C 83, str. 290), v členih 1 in 2 določa, da sta Kraljevina Belgija in Italijanska republika med državami članicami, v katerih se uporablja schengenski pravni red.

         Protokol (št. 36) o prehodni ureditvi

               6

               V skladu s členom 10(1) in (3) Protokola (št. 36) o prehodni ureditvi, priloženega Pogodbi o DEU, pristojnosti Sodišča Evropske unije glede aktov Unije, ki so bili sprejeti pred začetkom njene veljave, vključno s tistimi, ki so bili sprejeti v skladu s členom 35(2) EU, ostanejo na podlagi naslova VI Pogodbe o EU v različici pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe nespremenjene prvih pet let po začetku njene veljave.

         Izjava na podlagi člena 35(2) EU

               7

               Iz podatkov, ki se nanašajo na datum začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe in ki so bili objavljeni v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 1. maja 1999 (UL L 114, str. 56), izhaja, da je Italijanska republika podala izjavo na podlagi člena 35(2) EU, s katero je priznala pristojnost Sodišča za predhodno odločanje v skladu z določbo člena 35(3)(b) EU.

         KISS

               8

               Del schengenskega pravnega reda je zlasti KISS. Naslov III, naslovljen „Policija in varnost“, vsebuje poglavje 3 z naslovom „Uporaba načela ne bis in idem“. Člen 54 KISS iz poglavja 3 določa:
               „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

         Belgijsko pravo

               9

               Člen 128 belgijskega Code d’instruction criminelle (zakonik o kazenskem postopku, v nadaljevanju: CIC) določa, da se takrat, ko se zahteva, da se zoper preiskovanca uvede kazenski postopek, „posvetovalni senat odloči, da se postopek ustavi, če ugotovi, da očitano dejanje ni ne kaznivo dejanje ne prekršek ali da ni dejstev in/ali dokazov zoper obdolženca“.

               10

               Člen 246 CIC določa:
               „Zoper obdolženca, glede katerega je zunajobravnavni senat odločil, da ni razloga za uvedbo postopka, ni več mogoče sprožiti postopka zaradi istih dejstev, razen če se ne pojavijo nova dejstva in/ali dokazi.“

               11

               Člen 247 CIC določa:
               „Izjave prič, listine in zapisniki, ki jih ni bilo mogoče predložiti zunajobravnavnemu senatu in ki bi lahko okrepili dokaze, za katere je zunajobravnavni senat ugotovil, da so preskopi, ali omogočili nov pogled na dejstva, ki bi pripomogel k ugotavljanju resnice, štejejo za nova dejstva in/ali dokaze.“

               12

               Iz spisa izhaja, da je belgijsko Cour de cassation (kasacijsko sodišče) razsodilo, da se člena 246 in 247 CIC ne nanašata samo na sklepe zunajobravnavnega senata o ustavitvi postopka, temveč tudi na vse stopnje, ko preiskovalni sodniki, vključno s posvetovalnim senatom, končajo preiskavo s sklepom o ustavitvi postopka.

               13

               Člen 248 CIC določa, da če se pojavijo nova dejstva in/ali dokazi, mora zadevni policijski uslužbenec ali preiskovalni sodnik posredovati kopije listin in dokazno gradivo državnemu tožilcu pri pritožbenem sodišču. Slednji lahko predsedniku zunajobravnavnega senata predlaga, naj določi sodnika, ki bo na pobudo državnega tožilstva opravil novo preiskavo v primeru novih obtožb.

         Italijansko pravo

               14

               Člen 604 italijanskega kazenskega zakonika določa, da se lahko kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost, ki jih storijo italijanski državljani, preganjajo v Italiji, čeprav so bila storjena v tujini.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               15

               M, italijanski državljan, prebiva v Belgiji, kjer je bil zoper njega po več ovadbah, ki jih je vložila njegova snaha Q, leta 2004 uveden kazenski pregon zaradi večkratnega spolnega nasilja ali zaradi nezakonitih ravnanj, povezanih s spolnostjo, vključno s kaznivim dejanjem zoper spolno nedotakljivost osebe, mlajše od 16 let.

               16

               Zatrjevano je bilo, da je M od maja 2001 do februarja 2004 ta dejanja storil v Belgiji zoper svojo vnukinjo N, rojeno 29. aprila 1999, ob soudeležbi O, ki je oče N.

               17

               Po preiskavi, v kateri so bili zbrani in preučeni različni dokazi, je posvetovalni senat pri Tribunal de première instance de Mons (prvostopenjsko sodišče v Monsu) (Belgija) 15. decembra 2008 sprejel sklep o ustavitvi postopka in s tem končal kazenski postopek zaradi pomanjkanja dejstev in/ali dokazov (v nadaljevanju: sklep o ustavitvi postopka).

               18

               Zunajobravnavni senat pri Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu) (Belgija) je s sodbo z dne 21. aprila 2009 potrdil sklep o ustavitvi postopka. Cour de cassation je s sodbo z dne 2. decembra 2009 zavrnilo pritožbo, vloženo zoper to sodbo.

               19

               Sočasno s preiskavo, ki je potekala v Belgiji, in na podlagi prijave, ki jo je 23. novembra 2006 Q podala italijanski policiji, se je zoper M začel kazenski postopek na podlagi istih dejstev, ki so bila navedena v točkah 15 in 16 te sodbe, pred Tribunale di Fermo.

               20

               Preiskovalni sodnik Tribunale di Fermo je 19. decembra 2008 po preiskavi, ki je v bistvenem povzela tisto, ki se je odvijala v Belgiji, odredil, da se proti M začne kazenski postopek pred senatom navedenega sodišča.

               21

               M se je na obravnavi 9. decembra 2009 pred Tribunale di Fermo skliceval na sodbo z dne 2. decembra 2009, ki jo je izdalo Cour de cassation in na načelo ne bis in idem.

               22

               Državni tožilec in odvetniki Q so – čeprav so se strinjali glede istovetnosti dejstev, ki so bila predmet preiskave tako v Belgiji kot v Italiji – izpodbijali obstoj meritorne sodbe, ki bi bila pravnomočna, in so v tej zvezi navajali, da sklep o ustavitvi postopka z dne 15. decembra 2008 ni ovira za to, da se kasneje znova uvede postopek na podlagi novih dejstev in/ali dokazov.

               23

               Predložitveno sodišče navaja, da ta sklep o ustavitvi postopka nasprotuje temu, da se zoper obdolženca začne postopek, razen če se zoper njega pojavijo nova dejstva in/ali dokazi, kot so opredeljena v členu 247 CIC.

               24

               Predložitveno sodišče prav tako navaja, da se v skladu z belgijskim pravom postopek lahko obnovi le na predlog državnega tožilca.

               25

               V teh okoliščinah je Tribunale di Fermo prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali pravnomočen sklep o ustavitvi postopka, ki ga je [sodišče] držav[e] članic[e] Evropske unije, podpisnic[e] KISS, izdal[o] po obširni preiskavi, ki jo je opravil[o] v postopku, ki bi se lahko obnovil, če bi bili pridobljeni novi dokazi, preprečuje uvedbo ali vodenje postopka zaradi istih dejstev in zoper isto osebo v drugi državi podpisnici konvencije?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               26

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 54 KISS razlagati tako, da je treba sklep o ustavitvi postopka, ki v državi pogodbenici, ki je ta sklep izdala, pomeni oviro, da bi se za ista dejanja začel nov kazenski pregon zoper osebo, na katero se ta sklep nanaša, razen v primeru novih dejstev in/ali dokazov zoper to osebo, šteti kot odločbo, s katero je bil sodni postopek pravnomočno končan v smislu tega člena, ki pomeni oviro za to, da bi se začel nov pregon zaradi istih dejstev zoper isto osebo v drugi državi podpisnici konvencije.

               27

               Iz besedila člena 54 KISS izhaja, da se nikogar ne sme preganjati v eni državi pogodbenici za ista dejanja, v zvezi s katerimi je bil v drugi državi pogodbenici „sodni postopek [že] pravnomočno končan“.

               28

               Za ugotovitev, ali sodna odločba pomeni odločbo, s katero je bil sodni postopek zoper osebo pravnomočno končan v smislu tega člena, je treba zagotoviti, da je bila ta odločba izdana po vsebinski presoji zadeve (glej v tem smislu sodbo Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, točka 30).

               29

               Sodišče je v tej zvezi presodilo, da je treba za odločbo sodnih organov države pogodbenice, na podlagi katere je obtoženec pravnomočno oproščen zaradi pomanjkanja dokazov, šteti, da temelji na taki presoji (glej v tem smislu sodbo van Straaten, C‑150/05, EU:C:2006:614, točka 60).

               30

               Zato je treba ugotoviti, da je treba za sklep o ustavitvi postopka, ki je bil izdan po preiskavi, v kateri so bili zbrani in preučeni različni dokazi, šteti, da je bil predmet vsebinske presoje, v smislu zgoraj navedene sodbe Miraglia (EU:C:2005:156), če vsebuje pravnomočno odločitev glede nezadostnosti teh dokazov in izključuje vsakršno možnost, da bi se zadeva ponovno obravnavala na podlagi istih dokazov.

               31

               V tej zvezi iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da mora biti za to, da se lahko šteje, da je sodni postopek zoper zadevno osebo za dejanja, ki se ji očitajo, „pravnomočno končan“ v smislu člena 54 KISS, pravnomočno ustavljen kazenski pregon, tako da je posledica zadevne odločbe v državi pogodbenici, v kateri je bila sprejeta, varstvo, ki je zagotovljeno z načelom ne bis in idem (glej v tem smislu sodbo Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, točki 32 in 35 ter navedena sodna praksa).

               32

               Odločba, s katero v skladu s pravom prve države pogodbenice, ki je sprožila kazenski pregon zoper neko osebo, ni pravnomočno ustavljen kazenski postopek na državni ravni, namreč načeloma ne more pomeniti postopkovne ovire za to, da bi se kazenski pregon zoper to osebo in za ista dejanja eventualno začel ali nadaljeval v drugi državi pogodbenici (sodba Turanský, EU:C:2008:768, točka 36).

               33

               Kot pa izhaja iz predložitvene odločbe, je na podlagi sodbe, ki jo je izdalo Cour de cassation 2. decembra 2009, sklep o ustavitvi postopka postal pravnomočen. Zato je treba šteti, da je kazenski pregon ustavljen, kar pomeni oviro za to, da bi se v Kraljevini Belgiji zoper M začel nov pregon za ista dejanja in na podlagi istih dejstev in/ali dokazov, kot so tisti, ki so bili preučeni v okviru postopka, v katerem je bil izdan ta sklep. Členi od 246 do 248 CIC namreč določajo, da je postopek mogoče obnoviti le na podlagi novih dejstev in/ali dokazov, in sicer zlasti dokazov, ki jih zunajobravnavni senat še ni preučil in bi lahko spremenili njegov sklep o ustavitvi postopka.

               34

               Poleg tega je treba opozoriti, da, kot je presodilo Sodišče v točki 40 sodbe Bourquain (C‑297/07, EU:C:2008:708), glede sodbe, izdane v odsotnosti, zgolj dejstvo, da naj bi ta kazenski postopek v skladu z nacionalnim pravom zahteval obnovo postopka, samo po sebi ne izključuje, da ta sodba kljub temu ne bi bila označena za „pravnomočno“ v smislu člena 54 KISS.

               35

               Poleg tega je treba ugotoviti, da zato, ker je pravica, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat, prav tako vsebovana v členu 50 Listine, je treba tako razlagati tudi člen 54 KISS.

               36

               V tej zvezi je treba najprej navesti, da je treba presojo „pravnomočnosti“ zadevne kazenske odločbe opraviti na podlagi prava države članice, ki jo je izdala.

               37

               Nato je treba opozoriti, da v skladu s pojasnili k členu 50 Listine, ki jih je treba upoštevati pri njegovi razlagi (sodba Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 20 in navedena sodna praksa), „kar zadeva primere iz 4. člena Protokola št. 7, to je uporabo načela v isti državi članici, ima zagotovljena pravica enak pomen in obseg kot ustrezna pravica v EKČP“. Ta točka pojasnil je namreč v tem primeru upoštevna, glede na to, da je v skladu s členom 54 KISS „pravnomočnost“ sodne odločbe za namene uporabe načela ne bis in idem v primeru morebitnega pregona, ki ga izvajajo druge države pogodbenice, odvisna od tega, ali je ta odločba pravnomočna v državi pogodbenici, kjer je bila sprejeta.

               38

               Iz člena 4(2) Protokola št. 7 k EKČP izhaja, da načelo ne bis in idem iz odstavka 1 tega člena ne nasprotuje možnosti obnove postopka, „če obstajajo dokazi o novih ali na novo odkritih dejstvih“, ki bi lahko vplivali na izid sojenja.

               39

               V tej povezavi je Evropsko sodišče za človekove pravice v sodbi Zolotoukhine proti Rusiji (št. 14939/03, točka 83, z dne 10. februarja 2009) presodilo, da člen 4 Protokola št. 7 k EKČP „postane pomemben, ko se začne nov pregon in je prejšnja oprostilna ali obsodilna sodba postala pravnomočna“. Nasprotno pa se izrednih pravnih sredstev pri presoji, ali je bil postopek pravnomočno končan, ne upošteva. Čeprav ta pravna sredstva pomenijo nadaljevanje prvega postopka, „pravnomočnost“ odločbe ni odvisna od njihove uporabe (ESČP, Zolotoukhine proti Rusiji, št. 14939/03, § 108, z dne 10. februarja 2009).

               40

               V tem primeru možnost, da se obnovi postopek, če se pojavijo nova dejstva in/ali dokazi, kot je določeno v členih od 246 do 248 CIC, ne omaja značaja „pravnomočnosti“ sklepa o ustavitvi postopka v zadevi v glavni stvari. Ta možnost ni „izredno pravno sredstvo“ v smislu te sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice, temveč pomeni izredni začetek, in to na podlagi drugačnih dokazov, drugega postopka, kot pa enostavno nadaljevanje na podlagi istih elementov že zaključenega postopka. V preostalem je treba zaradi nujnosti preučitve povsem novega značaja elementov, navedenih v utemeljitev obnove postopka, ugotoviti, da se lahko nov postopek, ki temelji na takšni možnosti obnove, zoper isto osebo zaradi istih dejstev izvede samo v državi pogodbenici, na ozemlju katere je bil ta sklep izdan.

               41

               Glede na navedeno je na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 54 KISS razlagati tako, da je treba sklep o ustavitvi postopka, ki v državi pogodbenici, ki je ta sklep izdala, pomeni oviro, da bi se za ista dejanja začel nov kazenski pregon zoper osebo, na katero se ta sklep nanaša, razen v primeru novih dejstev in/ali dokazov zoper to osebo, šteti kot odločbo, s katero je bil sodni postopek pravnomočno končan v smislu tega člena, ki pomeni oviro za to, da bi se začel nov pregon zaradi istih dejstev in zoper isto osebo v drugi državi podpisnici konvencije.

         Stroški

               42

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane v Schengnu (Luksemburg) 19. junija 1990, je treba razlagati tako, da je treba sklep o ustavitvi postopka, ki v državi pogodbenici, ki je ta sklep izdala, pomeni oviro, da bi se za ista dejanja začel nov kazenski pregon zoper osebo, na katero se ta sklep nanaša, razen v primeru novih dejstev in/ali dokazov zoper to osebo, šteti kot odločbo, s katero je bil sodni postopek pravnomočno končan v smislu tega člena, ki pomeni oviro za to, da bi se začel nov pregon zaradi istih dejstev in zoper isto osebo v drugi državi podpisnici konvencije.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. septembra 2014.#A proti B in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof.#Člen 267 PDEU – Nacionalna ustava – Obvezni postopek za oceno ustavnosti – Preverjanje skladnosti nacionalnega zakona s pravom Unije in nacionalno ustavo – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Neobstoj stalnega prebivališča ali znanega prebivališča tožene stranke na ozemlju države članice – Dogovor o pristojnosti, če se tožena stranka spusti v postopek – Začasni zastopnik odsotne tožene stranke.#Zadeva C‑112/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑112/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija) z odločbo z dne 17. decembra 2012, ki je prispela na Sodišče 8. marca 2013, v postopku
            A
            proti
            B in drugim ,
            SODIŠČE (peti senat),
            v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
            generalni pravobranilec: Y. Bot,
            sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. februarja 2014,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za A T. Frad, odvetnik,
            – za B in druge A. Egger, odvetnik,
            – za avstrijsko vlado G. Hesse, agent,
            – za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,
            – za francosko vlado G. de Bergues, D. Colas in B. Beaupère-Manokha, agenti,
            – za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. D’Ascia, avvocato dello Stato,
            – za Evropsko komisijo W. Bogensberger, H. Krämer in A.-M. Rouchaud-Joët, agenti,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. aprila 2014
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 267 PDEU ter člena 24 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A ter B in drugimi v zvezi z odškodninsko tožbo, ki so jo slednji vložili proti A pred avstrijskimi sodišči.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. V uvodnih izjavah 2, 11 in 12 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:
            „(2) Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba.
            […]
            (11) Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.
            (12) Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.“
            4. Člen 2(1) te uredbe določa:
            „Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“
            5. Člen 3 te uredbe določa:
            „1. Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil, opredeljenih v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja.
            2. Zoper te osebe zlasti ni dovoljeno uporabiti nacionalnih pravil o pristojnosti iz Priloge I.“
            6. Člen 24 v oddelku 7 z naslovom „Dogovor o pristojnosti“ poglavja II Uredbe št. 44/2001 določa:
            „Poleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče države članice, pred katerim se toženec spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je spustil v postopek, da bi ugovarjal pristojnosti ali če je v skladu s členom 22 izključno pristojno drugo sodišče.“
            7. Člen 26 te uredbe v oddelku 8 tega poglavja z naslovom „Preizkus pristojnosti in dopustnosti“ določa:
            „1. Če je toženec s stalnim prebivališčem v eni od držav članic tožen v drugi državi članici in se ne spusti v postopek, se sodišče po uradni dolžnosti izreče za nepristojno, razen če pristojnost izhaja iz določb te uredbe.
            2. Sodišče prekine postopek za toliko časa, dokler se ne ugotovi, da je bilo tožencu omogočeno prejeti pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno, da je lahko pripravil obrambo, ali da so bili storjeni vsi potrebni koraki v tej smeri.
            […]“
            8. Člen 34 v poglavju III z naslovom „Priznanje in izvršitev“ Uredbe št. 44/2001 v točki 2 določa, da se odločba ne prizna, če:
            „tožencu, ki se ni spustil v postopek, ni bilo vročeno pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravil obrambo, razen če toženec ni začel postopka za izpodbijanje sodne odločbe, čeprav je imel to možnost“.
            Avstrijsko pravo
            Zvezni ustavni zakon
            9. V skladu s členom 89(1) in (2) zveznega ustavnega zakona (Bundes-Verfassungsgesetz, v nadaljevanju: B-VG) redna sodišča niso pristojna za razveljavitev splošnih zakonov zaradi njihove neustavnosti. Oberster Gerichtshof in sodišča, ki odločajo v sporu na drugi stopnji, morajo Verfassungsgerichtshof (ustavno sodišče) v primeru dvoma glede ustavnosti splošnega zakona predlagati razveljavitev splošnega zakona.
            10. Člen 92(1) B-VG določa, da je Oberster Gerichtshof najvišje sodišče v civilnih in kazenskih zadevah.
            11. V skladu s členom 140(1) B-VG je Verfassungsgerichtshof pristojno za oceno ustavnosti splošnih zakonov na predlog, zlasti s strani Oberster Gerichtshof kot tudi sodišč, ki odločajo o pritožbi na drugi stopnji. Razveljavitev splošnega zakona zaradi neustavnosti s strani Verfassungsgerichtshof v skladu s členom 140(6) in (7) B-VG učinkuje erga omnes  in zavezuje vsa sodišča in upravne organe.
            Zakonik o pravdnem postopku
            12. Člen 115 zakona o pravdnem postopku (Zivilprozessordnung, v nadaljevanju: ZPO) določa, da se osebam, katerih prebivališče ni znano, vročitev načeloma opravi tako, da se objavi vpis v zbirko uradnih razglasov („Ediktsdatei“).
            13. Člen 116 ZPO določa:
            „Osebam, ki se jim zato, ker njihovo prebivališče ni znano, vročitev lahko opravi le z objavo pisanja, mora sodišče postaviti začasnega zastopnika odsotne tožene stranke (člen 9 [ZPO]), če morajo te osebe na podlagi vročitve, ki jim jo je treba opraviti, za zaščito svojih pravic opraviti procesno dejanje in zlasti če pisanje, ki se mora vročiti, vsebuje vabilo na narok.“
            14. V skladu s členom 117 ZPO se mora postavitev začasnega zastopnika odsotne tožene stranke objaviti z uradnim obvestilom v zbirki uradnih razglasov, v katero lahko vsakdo vpogleda prek samodejnega prenosa podatkov.
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            15. B in drugi so pri Landesgericht Wien 12. oktobra 2009 zoper A vložili odškodninsko tožbo, s katero so trdili, da je slednji v Kazahstanu ugrabil njihove može oziroma očete.
            16. Glede pristojnosti avstrijskih sodišč so B in drugi navedli, da je imel A običajno prebivališče na območju sodišča, ki mu je bila zadeva predložena.
            17. Landesgericht Wien je večkrat poskusilo opraviti vročitev, na podlagi česar se je ustvaril vtis, da A na naslovih, kjer se je vročitev poskusila opraviti, več ne prebiva. To sodišče je 27. avgusta 2010 na zahtevo B in drugih postavilo začasnega zastopnika odsotne tožene stranke (Abwesenheitskurator) v skladu s členom 116 ZPO.
            18. Ta začasni zastopnik odsotne tožene stranke je po vročitvi tožbe nanjo odgovoril, pri čemer je predlagal, naj se tožba zavrne, podal pa je tudi številne vsebinske ugovore, ne da bi izpodbijal mednarodno pristojnost avstrijskih sodišč.
            19. Šele po tem je odvetniška pisarna, ki jo je za zastopanje pooblastil A, zanj posredovala in podala ugovor mednarodne nepristojnosti avstrijskih sodišč. V tej zvezi je trdila, da posredovanje začasnega zastopnika odsotne tožene stranke ne more biti podlaga za mednarodno pristojnost avstrijskih sodišč, saj slednji ni bil v stiku z A in naj ne bi poznal upoštevnih okoliščin v Kazahstanu. V zvezi s svojim prebivališčem je A navedel, da je Avstrijo trajno zapustil že pred vložitvijo tožbe zoper njega. Navedel je, da kraja svojega prebivališča temu sodišču ni razkril, ker naj bi bilo njegovo življenje v nevarnosti, predlagal pa je, naj se vsa pisanja v prihodnje vročajo pooblaščeni odvetniški pisarni.
            20. Landesgericht Wien se je izreklo za mednarodno nepristojno in je tožbo zavrglo. Menilo je, da se prebivališče A nahaja na ozemlju Republike Malte in da okoliščina, da se je začasni zastopnik odsotne tožene stranke spustil v postopek, ni spustitev v postopek v smislu člena 24 Uredbe št. 44/2001.
            21. Oberlandesgericht Wien je ugodilo pritožbi, ki so jo zoper to odločbo vložili B in drugi, ter zavrnilo ugovor mednarodne nepristojnosti. Menilo je, da morajo nacionalna sodišča na podlagi člena 26 Uredbe št. 44/2001 preizkusiti svojo mednarodno pristojnost le, če se tožena stranka ne spusti v postopek. Procesna dejanja začasnega zastopnika odsotne tožene stranke, ki je zavezan k varovanju interesov tožene stranke, pa ima po avstrijskem pravu enake pravne učinke kot procesno dejanje običajnega pooblaščenca.
            22. A je zoper ta sklep pri Oberster Gerichtshof vložil revizijo in uveljavljal kršitev pravice do obrambe, ki je zagotovljena v členu 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP) in členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). B in drugi pa se, nasprotno, sklicujejo na svojo temeljno pravico do učinkovitega pravnega sredstva, ki je prav tako zagotovljena z določbami EKČP in Listine, ob tem pa zahtevajo postavitev začasnega zastopnika odsotne tožene stranke v skladu s členom 116 ZPO.
            23. Po navedbah Oberster Gerichtshof je imel A v času vložitve tožbe prebivališče na Malti. Ker naj začasni zastopnik odsotne tožene stranke A ne bi podal ugovora mednarodne nepristojnosti avstrijskih sodišč, naj bi se postavljalo vprašanje, ali je treba odgovor na tožbo, ki ga je podal ta začasni zastopnik odsotne tožene stranke, pripisati A in ali pomeni, da se je spustil v postopek v smislu člena 24 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001. V tej zvezi Oberster Gerichtshof trdi, da se pooblastilo za zastopanje, dano začasnemu zastopniku odsotne tožene stranke v skladu s členom 116 ZPO, lahko hkrati šteje za potrebno, da se zagotovi varstvo temeljne pravice B do primernega in učinkovitega pravnega sredstva in kot nezdružljivo s temeljno pravico A do zaslišanja.
            24. Predložitveno sodišče v tej zvezi navaja, da v skladu z ustaljeno sodno prakso, odvisno od primera, slednje ne uporabi zakonskih določb, ki so neskladne s pravom Unije, upoštevajoč načelo primarnosti tega prava. Verfassungsgerichtshof pa naj bi v odločbi z dne 14. marca 2012, U 466/11, odstopalo od te sodne prakse s tem, da je presodilo, da bi moral biti njegov nadzor ustavnosti nacionalnih zakonov v okviru postopka splošnega nadzora nad predpisi („Verfahren der generellen Normenkontrolle“) na podlagi člena 140 B-VG razširjen na določbe Listine. V okviru tega postopka bi se bilo namreč na pravice, zagotovljene z EKČP, pred njim mogoče sklicevati kot na ustavne pravice. Načelo enakovrednosti, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, bi po mnenju Verfassungsgerichtshof prav tako zahtevalo, da se njegov splošni nadzor zakonov prav tako nanaša na pravice, ki so zagotovljene z Listino.
            25. Oberster Gerichtshof meni, da avstrijska sodišča zaradi te odločbe ne smejo samovoljno dopustiti neuporabe zakona, ki je v nasprotju z Listino, temveč morajo „brez vpliva na možnost vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču“ pri Verfassungsgerichtshof vložiti predlog za splošno razveljavitev tega zakona. Poleg tega je slednje presodilo, da v primeru, kadar ima z avstrijsko ustavo zagotovljena pravica enako področje uporabe kot pravica iz Listine, Sodišču ni treba postaviti vprašanja za predhodno odločanje v smislu člena 267 PDEU. V tem primeru razlaga Listine ne bi bila pomembna za odločitev o predlogu za splošno razveljavitev zakona, to je odločitev, ki bi lahko temeljila na pravicah, zagotovljenih v avstrijski ustavi.
            26. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali načelo enakovrednosti zahteva razširitev nasprotne tožbe zaradi neustavnosti na pravice, ki jih zagotavlja Listina, če bi bili posledici te tožbe podaljšanje trajanja postopka in povečanje stroškov. Cilj splošne poprave prava z razveljavitvijo zakona, ki je v nasprotju z Listino, bi bil prav tako lahko dosežen po koncu postopka. Poleg tega okoliščina, da ima pravica, zagotovljena v avstrijski ustavi, enako področje uporabe kot pravica iz Listine, ne bi mogla oprostiti obveznosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe. Ne bi moglo biti izključeno, da razlaga te temeljne pravice s strani Verfassungsgerichtshof odstopa od razlage Sodišča in zato posega v obveznosti, ki izhajajo iz Uredbe št. 44/2001.
            27. V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali pri izvajanju prava Evropske unije za postopkovno ureditev, v skladu s katero morajo redna sodišča, ki morajo odločiti v zadevi, sicer presojati tudi protiustavnost zakonov, vendar zakonov ne morejo na splošno razveljaviti, saj lahko to stori le na poseben način organizirano ustavno sodišče, iz evropskopravnega ,načela enakovrednosti‘ izhaja, da morajo redna sodišča, če je zakon v nasprotju s členom 47 [Listine], med postopkom ustavnemu sodišču tudi predlagati splošno razveljavitev zakona, in ne le v konkretnem primeru ne uporabiti zakona?
            2. Ali je treba člen 47 Listine razlagati tako, da nasprotuje postopkovni določbi, v skladu s katero mednarodno nepristojno sodišče za stranko, katere prebivališče ni znano, postavi začasnega zastopnika [odsotne tožene stranke], ki lahko s tem, da se „spusti v postopek“, zavezujoče povzroči, da postane sodišče mednarodno pristojno?
            3. Ali je treba člen 24 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah razlagati tako, da ,se toženec spusti v postopek‘ v smislu te določbe, le če ustrezno procesno dejanje opravi sam ali od njega pooblaščeni pravni zastopnik, ali pa velja to brez omejitve, tudi če to procesno dejanje opravi začasni zastopnik [odsotne tožene stranke], ki je bil postavljen v skladu s pravom države članice?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            28. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije, zlasti člen 267 PDEU, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero morajo redna sodišča, ki odločajo o pritožbi ali na zadnji stopnji, če menijo, da je nacionalni zakon v nasprotju s členom 47 Listine, med postopkom, ki teče pred njimi, ustavnemu sodišču predlagati splošno razveljavitev zakona, namesto da ga v konkretnem primeru zgolj ne uporabijo.
            29. Čeprav se predložitveno sodišče v prvem vprašanju sklicuje zgolj na načelo enakovrednosti zaradi sodne prakse Verfassungsgerichtshof, ki je na tem načelu utemeljilo obveznost, da se mu predloži predlog za splošno razveljavitev vseh zakonov, ki so v nasprotju z Listino, se iz utemeljitve predložitvene odločbe zdi, da se to sodišče sprašuje zlasti o združljivosti te sodne prakse glede na obveznosti rednih sodišč na podlagi člena 267 PDEU in načela primarnosti prava Unije.
            30. V tej zvezi iz predložitvene odločbe izhaja, da morajo redna sodišča, ki odločajo o pritožbi ali na zadnji stopnji, v skladu z ustaljeno sodno prakso Verfassungsgerichtshof, navedeno v točki 24 te sodbe, začeti postopek pri slednjem, če menijo, da je zakon v nasprotju z Listino, po postopku za splošno razveljavitev zakona na podlagi členov 89 in 140 B-VG. Ker je treba tak predlog za splošno razveljavitev zakona podati v okviru postopka pred rednimi sodišči, predložitveno sodišče meni, da ta ne smejo takoj odločiti v sporu, ki jim je bil predložen, ob tem da ne uporabijo zakona, za katerega menijo, da ni v skladu z Listino.
            31. Poleg tega predložitveno sodišče glede posledic te ustavne sodne prakse za obveznosti, ki izhajajo iz člena 267 PDEU, navaja le, da obveznost, da se Verfassungsgerichtshof predloži vse zakone, ki so v nasprotju z Listino, ne vpliva na možnost vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, in ne navaja, ali je ta možnost omejena.
            32. Vendar iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, ki vsebuje v točki 24 te sodbe navedeno odločbo Verfassungsgerichtshof, izhaja, da taka obveznost predložitve predloga za razveljavitev splošnega zakona ne vpliva na možnost rednih sodišč, da po vzoru Verfassungsgerichtshof, vzetem iz sodne prakse Sodišča v sodbi Melki in Abdeli (C‒188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 57), Sodišču v predhodno odločanje predložijo katero koli vprašanje, za katero menijo, da je potrebno, in celo po vmesnem postopku ocene ustavnosti, da sprejmejo vsak ukrep, ki je potreben za zagotovitev začasnega pravnega varstva pravic, in po takem vmesnem postopku ne uporabijo nacionalne določbe, za katero menijo, da je v nasprotju s pravom Unije. V tej zvezi Verfassungsgerichtshof meni, da je pomembno, kot izhaja tudi iz točke 42 te odločbe, da Sodišče ni prikrajšano za možnost nadzora veljavnosti sekundarne zakonodaje Unije glede na primarno pravo in Listino.
            33. Na prvo vprašanje je treba odgovoriti ob upoštevanju teh okoliščin.
            34. V zvezi s tem je treba spomniti, da je na podlagi člena 267 PDEU Sodišče pristojno za predhodno odločanje o vprašanjih glede razlage Pogodb in aktov institucij, organov, uradov in agencij Unije in glede veljavnosti teh aktov. Ta člen v drugem odstavku določa, da nacionalno sodišče lahko predloži tako vprašanje v odločanje Sodišču, če meni, da je treba glede vprašanja sprejeti odločitev, ki mu bo omogočala izreči sodbo, in v tretjem odstavku, da je to dolžno storiti, če zoper njegove odločitve po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva.
            35. Iz tega sledi, prvič, da čeprav je v nekaterih okoliščinah lahko bolje, da se ugotovi dejansko stanje in da so vprašanja, ki se nanašajo le na nacionalno pravo, razrešena ob predložitvi predloga Sodišču (glej sodbe Irish Creamery Milk Suppliers Association in drugi, 36/80 in 71/80, EU:C:1981:62, točka 6; Meilicke, C‑83/91, EU:C:1992:332, točka 26, in JämO, C‑236/98, EU:C:2000:173, točka 31), imajo nacionalna sodišča najširšo diskrecijsko pravico glede predložitve vprašanja Sodišču, če ugotovijo, da se v zadevi, o kateri odločajo, pokažejo vprašanja glede razlage ali presoje veljavnosti določb prava Unije, glede katerih morajo odločiti (glej zlasti sodbe Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, točka 3; Mecanarte, C‑348/89, EU:C:1991:278, točka 44, Cartesio, C‑210/06, EU:C:2008:723, točka 88, ter Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točka 41).
            36. Drugič, Sodišče je že presodilo, da ima nacionalno sodišče, ki v okviru svojih pristojnosti uporablja določbe prava Unije, dolžnost zagotoviti polni učinek teh določb, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne bo uporabilo neskladne določbe nacionalne zakonodaje, tudi naknadne, ne da bi mu bilo treba zahtevati ali čakati predhodno odpravo te določbe po zakonodajni poti ali kakšnem drugem ustavnem postopku (glej zlasti sodbe Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, točki 21 in 24; Filipiak, C‑314/08, EU:C:2009:719, točka 81; Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točka 43 in navedena sodna praksa, ter Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 45).
            37. Vsaka določba nacionalnega pravnega reda in vsaka zakonodajna, upravna ali sodna praksa, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava Unije s tem, da bi se sodišču, pristojnemu za uporabo tega prava, odrekla možnost, da ob tej uporabi stori vse potrebno, da se ne uporabijo nacionalne zakonske določbe, ki morebiti ovirajo polni učinek predpisov Unije, je namreč nezdružljiva z zahtevami narave prava Unije (glej sodbe Simmenthal, EU:C:1978:49, točka 22, Factortame in drugi, C‑213/89, EU:C:1990:257, točka 20, in Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, točka 46 in navedena sodna praksa). Tako bi bilo, če bi bila ob neskladju med določbo prava Unije in nacionalnim zakonom pristojnost za razrešitev tega vprašanja dodeljena drugemu organu z lastno diskrecijsko pravico, ne pa sodišču, ki mora zagotoviti uporabo prava Unije, tudi če bi bila ovira za polno učinkovitost tega prava, ki s tem nastane, le začasna (glej sodbi Simmenthal, EU:C:1978:49, točka 23, ter Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točka 44).
            38. Tretjič, Sodišče je presodilo, da s tem, da je treba na podlagi ugotovitve, da nacionalno pravno pravilo ni v skladu z ustavo, obvezno sprožiti postopek pred ustavnim sodiščem, nacionalnemu sodišču, ki razsoja v sporu, ki se nanaša na pravo Unije, in ki meni, da nacionalna določba ni v nasprotju le s pravom Unije, temveč tudi z ustavo, ni odvzeta pristojnost niti ni oproščeno dolžnosti, ki sta določeni v členu 267 PDEU, da Sodišču predloži vprašanja glede razlage ali veljavnosti prava Unije. Učinkovitost prava Unije bi bila namreč ogrožena, če bi obstoj obvezne sprožitve postopka pred ustavnim sodiščem lahko nacionalnemu sodišču, ki razsoja v sporu, ki se nanaša na pravo Unije, onemogočil izvajanje v členu 267 PDEU določene pristojnosti, da Sodišču predloži vprašanja, ki se nanašajo na razlago ali veljavnost prava Unije, da bi to lahko presodilo, ali je nacionalno pravilo v skladu s pravom Unije ali ne (sodba Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točka 45 in navedena sodna praksa).
            39. Glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 35 do 38 te sodbe, je namreč za delovanje sistema sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, določenega v členu 267 PDEU, in načelo primarnosti prava Unije potrebno, da lahko nacionalno sodišče svobodno, in kadar koli se mu to zdi primerno, celo po končanem vmesnem postopku ocene ustavnosti, predloži Sodišču v predhodno odločanje vprašanje, ki se mu zdi potrebno (glej v tem smislu sodbo Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točki 51 in 52).
            40. Poleg tega je zato, ker nacionalno pravo določa obveznost sprožitve vmesnega postopka splošne ocene ustavnosti zakonov, za delovanje v členu 267 PDEU določenega sistema vseeno potrebno, da lahko navedeno sodišče svobodno sprejme vsak ukrep, ki je potreben za zagotovitev začasnega pravnega varstva pravic, ki jih zagotavlja pravni red Unije, in da po takem vmesnem postopku ne uporabi navedene nacionalne zakonske določbe, če meni, da je v nasprotju s pravom Unije (glej sodbo Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točka 53).
            41. Nazadnje, v zvezi z vzporedno uporabo temeljnih pravic, zagotovljenih na podlagi nacionalne ustave, ter pravic, zagotovljenih na podlagi Listine, na nacionalno zakonodajo, ki izvaja pravo Unije v smislu njenega člena 51(1), je treba poudariti, da to, da je vmesni postopek ocene ustavnosti nacionalnega zakona, katerega vsebina je le prenos kogentnih določb direktive Unije, prednosten, ne more vplivati na pristojnost, ki jo ima le Sodišče, da ugotovi neveljavnost akta Unije – in zlasti direktive – saj je namen te pristojnosti, da se z zagotovitvijo enotne uporabe prava Unije zagotovi pravna varnost (glej v tem smislu sodbe Foto-Frost, 314/85, EU:C:1987:452, točke od 15 do 20; IATA in ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, točka 27; Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, točka 53, ter Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točka 54).
            42. Če bi namreč to, da je vmesni postopek ocene ustavnosti prednosten, vodilo do razveljavitve nacionalnega zakona, s katerim so le prenesene kogentne določbe direktive Unije, ker je ta zakon v nasprotju z nacionalno ustavo, bi bila Sodišču v praksi odvzeta možnost, da na podlagi predloga sodišča zadevne države članice opravi nadzor nad veljavnostjo navedene direktive na podlagi enakih razlogov, ki se nanašajo na zahteve primarnega prava in med drugim pravic, ki so priznane z Listino, za katero člen 6 PEU določa, da ima enako pravno veljavnost kot Pogodbi (sodba Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točka 55).
            43. Preden se lahko opravi vmesna ocena ustavnosti nacionalnega zakona, katerega vsebina je le prenos kogentnih določb direktive Unije, na podlagi enakih razlogov, s katerimi se izpodbija veljavnost direktive, so nacionalna sodišča, zoper odločitev katerih po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, načeloma dolžna na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU Sodišču predložiti vprašanje o veljavnosti te direktive in nato upoštevati to, kar izhaja iz sodbe, ki jo izda Sodišče v postopku predhodnega odločanja, razen če je sodišče, ki je sprožilo vmesni postopek ocene ustavnosti, že samo predložilo to vprašanje Sodišču na podlagi drugega odstavka tega člena. Glede na nacionalni zakon, s katerim je prenesena taka vsebina, je namreč vprašanje veljavnosti direktive glede na obveznost njenega prenosa predhodno (sodba Melki in Abdeli, EU:C:2010:363, točka 56).
            44. Poleg tega, če imajo države članice na podlagi prava Unije prosto presojo v okviru izvedbe akta prava Unije, nacionalni organi in sodišča načeloma lahko uporabijo nacionalne standarde glede varstva temeljnih pravic, pod pogojem, da se s to uporabo ne posega v raven varstva, ki je zagotovljena z Listino, kot jo razlaga Sodišče, niti v primarnost, enotnost in učinkovitost prava Unije (glej v tem smislu sodbo Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 60).
            45. V zvezi z načelom enakovrednosti, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, je treba navesti, da v skladu s tem načelom postopkovna pravila za pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobna nacionalna pravna sredstva (sodbi Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08, EU:C:2010:39, točka 33, in Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, točka 36 ter navedena sodna praksa). Posledica upoštevanja načela enakovrednosti ne more biti, da so nacionalna sodišča pri uporabi nacionalnih procesnopravnih določb oproščena strogega upoštevanja zahtev iz člena 267 PDEU.
            46. Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije, zlasti člen 267 PDEU, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero morajo redna sodišča, ki odločajo o pritožbi ali na zadnji stopnji, če menijo, da je nacionalni zakon v nasprotju s členom 47 Listine, med postopkom, ki teče pred njimi, ustavnemu sodišču predlagati splošno razveljavitev zakona, namesto da ga v konkretnem primeru zgolj ne uporabijo, če je posledica prednostnega značaja tega postopka, da redna sodišča – tako pred vložitvijo takega predloga pri nacionalnemu sodišču, pristojnem za izvajanje nadzora ustavnosti zakonov, kot tudi, če je treba, potem ko to sodišče sprejme odločitev glede tega predloga – ovirajo izvajanje svoje pristojnosti oziroma izpolnijo svojo obveznost predložitve vprašanj za predhodno odločanje Sodišču. Nasprotno pa je treba pravo Unije, zlasti člen 267 PDEU, razlagati tako, da ne nasprotuje taki nacionalni ureditvi, če lahko redna sodišča še vedno:
            – prosto odločijo, kadar koli se jim to zdi primerno, celo po vmesnem postopku ocene ustavnosti, da predložijo Sodišču v predhodno odločanje vsa vprašanja, ki se jim zdijo potrebna,
            – prosto sprejmejo vsak ukrep, ki je potreben za zagotovitev začasnega pravnega varstva pravic, ki jih zagotavlja pravni red Unije, in
            – po takem vmesnem postopku ne uporabijo nacionalne določbe, za katero menijo, da je v nasprotju s pravom Unije.
            Naloga predložitvenega sodišča je, da preveri, ali je mogoče nacionalno zakonodajo iz postopka v glavni stvari razlagati v skladu s temi zahtevami prava Unije.
            Drugo in tretje vprašanje
            47. Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 24 Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da če nacionalno sodišče za toženo stranko, ki ji tožba ni bila vročena, ker njeno prebivališče ni znano, postavi začasnega zastopnika odsotne tožene stranke v skladu z nacionalno zakonodajo, okoliščina, da se ta začasni zastopnik odsotne tožene stranke spusti v postopek, pomeni, da se spusti v postopek v smislu člena 24 te uredbe, kar ustvarja mednarodno pristojnost tega sodišča.
            48. Najprej je treba poudariti, da v skladu z ugotovitvami predložitvenega sodišča ob začetku postopka pred avstrijskimi sodišči A ni več imel prebivališča v tej državi članici. Poleg tega je predmet tega spora odškodninska tožba zaradi ugrabitve oseb, ki se ni zgodila v Avstriji, temveč v Kazahstanu. Zato je torej treba ugotoviti, da mednarodna pristojnost avstrijskih sodišč ne izhaja iz člena 2(1) Uredbe št. 44/2001. Poleg tega pa se ne zdi, da ima spor o glavni stvari kakršno koli zvezo z avstrijskim ozemljem, kar bi lahko ustvarilo pristojnost na podlagi določb te uredbe, razen če se je A spustil v postopek pred sodiščem, ki odloča v sporu, v skladu s členom 24 te uredbe.
            49. V tej zvezi iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da ima začasni zastopnik odsotne tožene stranke, postavljen v skladu s členom 116 ZPO, široko pooblastilo za zastopanje, ki vključuje tudi pooblastilo za udeležbo na naroku za odsotno stranko.
            50. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati samostojno, ob upoštevanju njene sistematike in ciljev (glej v tem smislu sodbi Cartier parfums-lunettes in Axa Corporate Solutions Assurance, C‑1/13, EU:C:2014:109, točka 32 in navedena sodna praksa, ter Hi Hotel HCF, C‑387/12, EU:C:2014:215, točka 24).
            51. Določbe prava Unije, kot so določbe Uredbe št. 44/2001, je treba razlagati ob upoštevanju temeljnih pravic, ki so na podlagi ustaljene sodne prakse sestavni del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče in ki so zdaj vključene v Listino (glej v tem smislu sodbo Google Spain in Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, točka 68 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba spomniti, da je namen vseh določb Uredbe št. 44/2001 v okviru njenih ciljev zagotavljati, da postopki, v katerih se sprejemajo sodne odločbe, potekajo ob spoštovanju pravice do obrambe, kakor je določena v členu 47 Listine (glej sodbi Hypoteční banka, C‑327/10, EU:C:2011:745, točki 48 in 49, in G, C‑292/10, EU:C:2012:142, točki 47 in 48 in navedena sodna praksa).
            52. Glede na navedene ugotovitve je treba preučiti, ali okoliščina, da se je začasni zastopnik odsotne tožene stranke spustil v postopek, šteje za spustitev v postopek v smislu člena 24 Uredbe št. 44/2001.
            53. V povezavi s tem je treba najprej spomniti, da je člen 24 uvrščen v oddelek 7 z naslovom „Dogovor o pristojnosti“ poglavja II Uredbe št. 44/2001. Člen 24, prvi stavek, določa pravilo o pristojnosti, ki temelji na udeležbi tožene stranke v postopku, za vse spore, v katerih pristojnost sodišča, ki odloča o sporu, ne izhaja iz drugih določb te uredbe. Ta določba se uporablja tudi takrat, ko je bila zadeva sodišču predložena ob neupoštevanju določb navedene uredbe, in povzroči, da je udeležbo tožene stranke mogoče šteti za tiho priznanje pristojnosti sodišča, ki odloča o sporu, in torej za dogovor o njegovi pristojnosti (glej sodbi ČPP Vienna Insurance Group, C‑111/09, EU:C:2010:290, točka 21, in Cartier parfums-lunettes in Axa Corporate Solutions Assurance, EU:C:2014:109, točka 34).
            54. Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 43 sklepnih predlogov, tihi dogovor o pristojnosti na podlagi člena 24, prvi stavek, Uredbe št. 44/2001 temelji na namerni odločitvi strank spora o tej pristojnosti, kar predpostavlja, da je tožena stranka seznanjena s postopkom, ki teče proti njej. Nasprotno, za odsotno toženo stranko, ki ji tožba ni bila vložena in ne ve za postopek, ki teče proti njej, se ne more šteti, da je tiho privolila v pristojnost.
            55. Poleg tega odsotna tožena stranka, ki ne ve za tožbo, vloženo proti njej, kot tudi imenovanje začasnega zastopnika odsotne tožene stranke temu zastopniku ne moreta zagotoviti vseh potrebnih informacij za presojo mednarodne pristojnosti sodišča, ki odloča v sporu, in mu omogočiti, da učinkovito izpodbija to pristojnost ali poda privolitev. V teh okoliščinah dejstvo, da se je ta začasni zastopnik odsotne tožene stranke spustil v spor, prav tako ne bi moglo šteti za tiho priznanje te tožene stranke.
            56. Drugič, navesti je treba, da je v okviru Uredbe št. 44/2001 mednarodna pristojnost sodišča, ki odloča v sporu, predmet sodnega nadzora po uradni dolžnosti ali na predlog te tožene stranke, kot izhaja iz členov 26 in 34, točka 2, te uredbe le, če se tožena stranka ne odziva. V teh okoliščinah spoštovanje pravice do obrambe zahteva, da lahko pravni zastopnik za toženo stranko v smislu Uredbe št. 44/2001 veljavno nastopi le, če dejansko lahko zagotovi zaščito pravic odsotne tožene stranke. Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča v zvezi s členom 27, točka 2, Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena z zaporednimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji, ter sodne prakse v zvezi s členom 34, točka 2, Uredbe št. 44/2001, se šteje, da tožena stranka, ki ne ve za postopek, ki je bil uveden proti njej, in v imenu katere nastopa odvetnik ali „skrbnik“, ki ni poobla ščenec, nikakor ni v stanju, da bi se učinkovito branila, zato je treba posledično šteti, da se ni spustila v postopek, četudi je slednji postal kontradiktoren (glej v tem smislu razlago te konvencije z dne 28. septembra 1968, kot je bila spremenjena, ter sodbi Hendrikman in Feyen, C‑78/95, EU:C:1996:380, točka 18, in Hypoteční banka, EU:C:2011:745, točki 53 in 54).
            57. Tretjič, razlaga člena 24 te uredbe, v skladu s katero se začasni zastopnik odsotne tožene stranke zanjo lahko spusti v spor, ni v skladu s cilji pravil o pristojnosti iz te uredbe, ki morajo biti, tako kot izhaja iz uvodne izjave 11, čim bolj predvidljivi in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca. V položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, ko tožba ni bila vročena A, ki je imel prebivališče v drugi državi članici od tiste, v kateri je sodišče, se za ugotovitev, da so avstrijska sodišča mednarodno pristojna zaradi spustitve v postopek začasnega zastopnika odsotne tožene stranke, imenovane za A, ne more šteti, da je predvidljiva.
            58. Nazadnje, pravica do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljena na podlagi člena 47 Listine, ki jo je treba izvajati hkrati s pravicami do obrambe tožene stranke v okviru Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu sodbi Hypoteční banka, EU:C:2011:745, točki 48 in 49, in G, EU:C:2012:142, točki 47 in 48), ne zahteva različne razlage člena 24 te uredbe, v nasprotju s tem, kar navajajo B in drugi v svojih stališčih, predloženih Sodišču.
            59. V zvezi s tem B in drugi navajajo, da v okviru spora o glavni stvari A še vedno ni navedel svojega dejanskega prebivališča, s čimer ovira določitev pristojnega sodišča in izvrševanje njihove pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Da bi se v teh okoliščinah izognilo položaju odrekanja pravnega varstva in da bi se zagotovilo pravo razmerje med pravicami tožene stranke in pravicami tožeče stranke v skladu s sodno prakso, navedeno v prejšnji točki, je zato treba potrditi, da se začasni zastopnik odsotne tožene stranke lahko spusti v spor za toženo stranko v smislu člena 24 Uredbe št. 44/2001.
            60. Čeprav je Sodišče v posebnih okoliščinah zadev, v katerih sta bili izdani sodbi Hypoteční banka (EU:C:2011:745) in G (EU:C:2012:142), presodilo, da Uredba št. 44/2001, ki se razlaga ob upoštevanju člena 47 Listine, ne nasprotuje postopku zoper odsotno toženo stranko, v katerem je bila slednji odvzeta možnost učinkovite obrambe, je poudarilo dejstvo, da ima ta tožena stranka možnost, da pravice do obrambe uveljavlja z nasprotovanjem, v skladu s členom 34, točka 2, te uredbe, priznanju sodbe, ki je bila izrečena zoper njo (glej v tem smislu sodbi Hypoteční banka, EU:C:2011:745, točki 54 in 55, in G, C‑292/10, EU:C:2012:142, točki 57 in 58). Vendar pa ta možnost tožbe na podlagi člena 34, točka 2, te uredbe predpostavlja – kot je bilo navedeno v točki 56 te sodbe – da tožena stranka ni bila pravočasna in da postopkovna dejanja, ki jih je opravil skrbnik ali začasni zastopnik odsotne tožene stranke, niso bila enaka, kot če bi se slednja spustila v postopek v smislu te uredbe. Nasprotno, v tem primeru so posledice postopkovnih dejanj, ki jih je opravil začasni zastopnik odsotne tožene stranke na podlagi člena 116 ZPO, da je treba šteti, da se je A spustil v postopek pred sodiščem, ki odloča na podlagi nacionalne zakonodaje. Ne more se šteti, da razlaga člena 24 Uredbe št. 44/2001, v skladu s katero se tak skrbnik ali začasni zastopnik odsotne tožene stranke lahko spusti v postopek za toženo stranko v smislu člena 24 Uredbe št. 44/2001, vzpostavlja pravo razmerje med pravico do učinkovitega pravnega sredstva in pravico do obrambe.
            61. Zato je na drugo in tretje vprašanje treba odgovoriti, da je člen 24 Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 47 Listine treba razlagati tako, da če nacionalno sodišče za stranko, ki ji tožba ni bila vročena, ker njeno prebivališče ni znano, postavi začasnega zastopnika odsotne tožene stranke v skladu z nacionalno zakonodajo, okoliščina, da se ta začasni zastopnik spusti v postopek, ne pomeni, da se spusti v postopek tožena stranka v smislu člena 24 te uredbe, kar ustvarja mednarodno pristojnost tega sodišča.
            Stroški
            62. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
            1. Pravo Unije, zlasti člen 267 PDEU, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero morajo redna sodišča, ki odločajo o pritožbi ali na zadnji stopnji, če menijo, da je nacionalni zakon v nasprotju s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, med postopkom, ki teče pred njimi, ustavnemu sodišču predlagati splošno razveljavitev zakona, namesto da ga v konkretnem primeru zgolj ne uporabijo, če je posledica prednostnega značaja tega postopka, da redna sodišča – tako pred vložitvijo takega predloga pri nacionalnem sodišču, pristojnem za izvajanje nadzora ustavnosti zakonov, kot tudi, če je treba, potem ko to sodišče sprejme odločitev glede tega predloga – ovirajo izvajanje svoje pristojnosti oziroma izpolnijo svojo obveznost predložitve vprašanj za predhodno odločanje Sodišču. Nasprotno pa je treba pravo Unije, zlasti člen 267 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje taki nacionalni ureditvi, če lahko redna sodišča še vedno:
            – prosto odločijo, kadar koli se jim to zdi primerno, celo po vmesnem postopku ocene ustavnosti, da predložijo Sodišču v predhodno odločanje vsa vprašanja, ki se jim zdijo potrebna,
            – prosto sprejmejo vsak ukrep, ki je potreben za zagotovitev začasnega pravnega varstva pravic, ki jih zagotavlja pravni red Unije, in
            – po takem vmesnem postopku ne uporabijo nacionalne določbe, za katero menijo, da je v nasprotju s pravom Unije.
            Naloga predložitvenega sodišča je, da preveri, ali je mogoče nacionalno zakonodajo iz postopka v glavni stvari razlagati v skladu s temi zahtevami prava Unije.
            2. Člen 24 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da če nacionalno sodišče za stranko, ki ji tožba ni bila vročena, ker njeno prebivališče ni znano, postavi začasnega zastopnika odsotne tožene stranke v skladu z nacionalno zakonodajo, okoliščina, da se ta začasni zastopnik spusti v postopek, ne pomeni, da se spusti v postopek tožena stranka v smislu člena 24 te uredbe, kar ustvarja mednarodno pristojnost tega sodišča.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 20. maja 1999. # H & R Ecroyd Holdings Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-220/97.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. decembra 1998. # Aloys Schröder, Jan Thamann in Karl-Julius Thamann proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-221/97 P.


Sodba Sodišča z dne 10. julija 1990. # Anklagemyndigheden proti Hansen & Soen I/S. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vestre Landsret - Danska. # Promet. # Zadeva C-326/88.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 2. maja 2012. # Universal Display Corp. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Mednarodna registracija z oznako Evropske skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti UniversalPHOLED - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisnost - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-435/11.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 2. maja 2012 –Universal Display proti UUNT (UniversalPHOLED)
      (Zadeva T‑435/11)
      „Znamka Skupnosti – Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska skupnost – Prijava besedne znamke Skupnosti UniversalPHOLED – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, sestavljene izključno iz znakov ali podatkov, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda (Uredba Sveta št. 207/2009,
         člen 7(1)(c)) (Glej točke od 20 do 26, 30, 31, 39 in 40.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 18. maja 2011 (zadeva R 215/2011‑2) v zvezi z zahtevo za registracijo
                  besednega znaka UniversalPHOLED kot znamke Skupnosti.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Universal Display Corp. se naloži plačilo stroškov.