title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 27. oktobra 2005.#Levob Verzekeringen BV in OV Bank NV proti Staatssecretaris van Financiën.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva DDV - Členi 2, 5, 6 in 9 - Prodaja programske opreme, zapisane na nosilcu - Naknadna prilagoditev programske opreme za posebne potrebe kupca - Enotna obdavčljiva storitev - Opravljanje storitev - Kraj opravljanja storitev.#Zadeva C-41/04.

text:
      Zadeva C-41/04
      Levob Verzekeringen BV in OV Bank NV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)
      „Šesta direktiva o DDV – Členi 2, 5, 6 in 9 – Prodaja programske opreme, zapisane na nosilcu – Naknadna prilagoditev programske opreme za posebne potrebe kupca – Enotna obdavčljiva storitev – Opravljanje storitev – Kraj opravljanja storitev“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe — Usklajevanje zakonodaj — Prometni davki — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Opravljanje storitev —
            Transakcija, ki je sestavljena iz več elementov — Transakcija, ki jo je treba šteti za enotno — Merila — Dobava osnovne programske
            opreme na nosilcu in naknadna prilagoditev te programske opreme posebnim potrebam potrošnika
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 2(1))
      2.        Davčne določbe — Usklajevanje zakonodaj — Prometni davki — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Opravljanje storitev —
            Pojem — Dobava osnovne programske opreme na nosilcu in naknadna prilagoditev te programske opreme posebnim potrebam potrošnika
            — Vključitev — Pogoji
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 6(1))
      3.        Davčne določbe — Usklajevanje zakonodaj — Prometni davki — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Opravljanje storitev —
            Določitev kraja, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina — Storitve svetovalcev, inženirjev, svetovalnih pisarn, odvetnikov,
            računovodij in druge podobne storitve — Pojem — Prilagoditev informacijske programske opreme posebnim potrebam potrošnika
            — Vključitev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 9(2)(e), tretja alinea)
      1.        Člen 2(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da kadar
         sta dva elementa ali dve dejanji – ali je več teh – ki ju davčni zavezanec opravi za potrošnika, ki je povprečni potrošnik,
         tako tesno povezani, da z gospodarskega vidika dejansko sestavljata celoto, katere razdelitev bi bila umetna, vsi ti elementi
         ali ta dejanja za potrebe uporabe davka na dodano vrednost pomenijo enotno transakcijo. To velja pri transakciji, s katero
         davčni zavezanec potrošniku dobavi prej razvito in trženo osnovno programsko opremo, ki je zapisana na nosilcu, in za naknadno
         prilagoditev te programske opreme za posebne potrebe tega kupca, čeprav v zameno za plačilo samostojnih cen.

      (Glej točko 30 ter točki 1 in 2 izreka.)
      2.        Člen 6(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da je
         treba enotno transakcijo, kot je dobava osnovne programske opreme in njena naknadna prilagoditev za posebne potrebe potrošnika,
         opredeliti kot „opravljanje storitev“, če se izkaže, da zadevna prilagoditev ni niti nepomembna niti pomožna, temveč je, nasprotno,
         prevladujoča; to velja zlasti takrat, kadar ima ta prilagoditev ob upoštevanju dejavnikov, kot so njen obseg, strošek in trajanje,
         odločilen pomen za to, da kupcu omogoči uporabo programske opreme po meri.

      (Glej točke od 28 do 30 in točko 3 izreka.)
      3.        Člen 9(2)(e), tretja alinea, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, ki določa kraj,
         ki je davčno upoštevna navezna okoliščina za storitve svetovalcev, inženirjev, svetovalnih pisarn, odvetnikov, računovodij,
         in druge podobne storitve ter obdelavo podatkov in dajanje informacij, je treba razlagati tako, da se uporablja za opravljanje
         enotne storitve, kot je dobava osnovne programske opreme in njena naknadna prilagoditev za posebne potrebe potrošnika, ki
         je opravljena za davčnega zavezanca s sedežem v Skupnosti, vendar ne v isti državi, v kateri ima sedež izvajalec.

      Omenjena določba se namreč ne nanaša na poklice, kot so odvetnik, svetovalec, računovodja ali inženir, temveč na storitve,
         ki jih opravijo osebe, ki opravljajo te poklice, in na tem podobne storitve. Normodajalec Skupnosti je uporabil poklice, ki
         so navedeni v tej določbi kot sredstvo za opredelitev kategorij storitev, na katere se ta nanaša. V zvezi s tem informacijske
         znanosti, med katerimi sta programiranje in razvoj programske opreme, zasedajo pomembno mesto v izobraževanju bodočih inženirjev
         in so pogosto eno od različnih specialističnih področjih, ki so jim ponujena v tem izobraževanju. Storitev, kot je prilagoditev
         računalniške programske opreme za posebne potrebe potrošnika, lahko opravijo inženirji in druge osebe, ki imajo izobrazbo,
         ki jim omogoča izpolniti enako nalogo. Iz tega sledi, da taka storitev spada ali med storitve, ki jih opravijo inženirji,
         ali med storitve, ki so jim podobne glede na dejavnost inženirja.

      (Glej točke od 37 do 41 in točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 27. oktobra 2005(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Členi 2, 5, 6 in 9 – Prodaja programske opreme, zapisane na nosilcu – Naknadna prilagoditev programske opreme za posebne potrebe kupca – Enotna obdavčljiva storitev – Opravljanje storitev – Kraj opravljanja storitev“
      V zadevi C-41/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče z odločbo Hoge Raad
         der Nederlanden (Nizozemska) z dne 30. januarja 2004, ki je na Sodišče prispela 2. februarja 2004, v postopku

      Levob Verzekeringen BV,

      OV Bank NV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann (poročevalec), N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues in E. Levits,
         sodnika,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. februarja 2005,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Levob Verzekeringen BV in OV Bank NV J. van Dongen, odvetnik, G. C. Bulk, adviseur, in W. Nieuwenhuizen, belastingadviseur,
      –        za nizozemsko vlado H. Sevenster in J. van Bakel ter M. de Grave, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti L. Ström van Lier in A. Weimar, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. maja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(1), 5(1), 6(1) in 9 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS
         z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna
         osnova za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med davčnim zavezancem Levob Verzekeringen BV in OV Bank NV (v nadaljevanju: Levob)
         ter Staatssecretaris van Financïen (državni sekretar za finance) glede plačila davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV)
         za različne transakcije, ki vključujejo pridobitev programske opreme, njeno naknadno prilagoditev za potrebe Levob, njeno
         namestitev in izobraževanje zaposlenih v Levob za njeno uporabo.

       Pravni okvir
      3        Člen 2 Šeste direktive določa:

      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1. dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      2. uvoz blaga.“
      4        Na podlagi člena 5(1) te direktive „‚[d]obava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik“.

      5        Člen 6(1) te direktive določa:

      „‚Opravljanje storitev‘ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v smislu člena 5.
      […]“
      6        Člen 9 Šeste direktive določa:

      „1. Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno
         poslovno enoto, iz katere opravi storitev […].

       2. Vendar pa:
      […]
      (e)      je kraj, kjer so navedene storitve opravljene, če se opravijo za naročnike s sedežem izven Skupnosti ali za davčne zavezance
         s sedežem v Skupnosti, vendar ne v isti državi, kjer ima izvajalec sedež, kraj, kjer ima naročnik sedež svoje dejavnosti ali
         ima stalno poslovno enoto, za katero se opravi storitev, ali, če takšen kraj ne obstaja, kraj, kjer ima naročnik stalno prebivališče
         ali začasno prebivališče:

      –      [...]
      –        [...]
      –        storitve svetovalcev, inženirjev, svetovalnih pisarn, odvetnikov, računovodij in druge podobne storitve ter obdelava podatkov
         in dajanje informacij;

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      7        Levob, ki ima sedež v Amersfoortu (Nizozemska), opravlja dejavnost zavarovalništva. S podjetjem Financial Data Planning Corporation
         (v nadaljevanju: FDP) s sedežem v Združenih državah je 2. oktobra 1997 sklenila pogodbo (v nadaljevanju: pogodba).

      8        V skladu s pogodbo se je FDP zavezala, da Levob dobavi računalniško programsko opremo, ki jo trži pri zavarovalnih družbah
         v Združenih državah (v nadaljevanju: osnovna programska oprema). Levob je za licenčnino 713.000 USD, od katerih 101.000 USD
         plača ob podpisu pogodbe in preostanek v 17 mesečnih obrokih po 36.000 USD, pridobila neprenosljivo, časovno neomejeno licenco
         za to programsko opremo. Za licenčnino je moral biti izstavljen račun, ki je bil ločen od drugih zneskov, dolgovanih po pogodbi.
         Ta je še določala, da licenca začne veljati v Združenih državah, ker je Levob uvoznica blaga v Nizozemsko.

      9        Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da je FDP računalniške nosilce podatkov z osnovno programsko opremo izročila Levob
         na ozemlju Združenih držav in da so te pozneje v Nizozemsko prinesli zaposleni pri Levob.

      10      Poleg tega je pogodba predvidevala, da bi FDP prilagodil to osnovno programsko opremo, da bi Levob omogočila njeno uporabo
         v okviru upravljanja zavarovalnih pogodb, ki jih ta trži. V bistvu je šlo za prenos tega programa v nizozemščino in izvedbo
         sprememb, ki so postale potrebne zato, ker na Nizozemskem v take zavarovalne pogodbe vstopajo posredniki. Cena te prilagoditve
         se je morala, glede na dokončne specifikacije, ki jih morata stranki določiti ob izpolnjevanju pogodbe, gibati v razponu od
         najmanj 793.000 USD do največ 970.000 USD.

      11      Poleg tega se je FDP zavezala, da osnovno programsko opremo namesti in jo prilagodi informacijskemu sistemu Levob ter da za
         plačili po 7500 USD njene zaposlene izobražuje pet dni. Nazadnje je pogodba tudi določala, da se prilagojena programska oprema
         preizkuša na način, ki ga na splošno sprejemata obe stranki.

      12      Prilagoditev osnovne programske opreme, njena namestitev in dogovorjeno izobraževanje so se zgodili med letoma 1997 in 1999.

      13      Levob v prijavah obračuna DDV ni navedla zneskov, ki jih je odvedla za osnovno programsko opremo. Od davčne uprave je 25.
         januarja 2000 zahtevala izdajo naknadne odmerne odločbe za zneske, ki jih je plačala za prilagoditev omenjene programske opreme,
         njeno namestitev in izobraževanje s strani FDP.

      14      Ker je omenjena uprava menila, da je bila storitev, ki jo je opravila FDP, enotna storitev, ki se nanaša na prilagojeno programsko
         opremo, je izdala odmerno odločbo za vse zneske, ki jih je Levob plačala na podlagi pogodbe.

      15      Ker je bila tožba, ki jo je Levob vložila pri Gerechtshof te Amsterdam, zavrnjena s sodbo z dne 31. decembra 2001, je ta zoper
         to sodbo na predložitvenem sodišču vložila zahtevo za varstvo zakonitosti. V utemeljitev zahteve Levob Gerechtshofu te Amsterdam
         zlasti očita, da je štelo, da sta dobava osnovne programske opreme in njena prilagoditev enotno obdavčljiva transakcija in
         da je poleg tega to transakcijo opredelilo kot opravljanje storitve. Po mnenju Levob dobava programske opreme pomeni dobavo
         blaga.

      16      V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži ta
         vprašanja:

      „1.      a)     Ali je treba povezane določbe členov 2(1), 5(1) in 6(1) Šeste direktive razlagati tako, da je treba dobavo programske opreme,
         take kot v konkretnem primeru in v skladu z enakimi pogoji, v okviru katere sta osnovna programska oprema, zapisana na nosilcu,
         ki jo je razvil in jo trži dobavitelj, in naknadna prilagoditev za potrebe kupca predmet samostojnih cen, šteti za izvedbo
         ene same transakcije?

               b)     Če je odgovor pritrdilen, ali je treba te določbe razlagati tako, da je treba to transakcijo šteti za storitev (katere sestavni
         del je dobava blaga, in sicer nosilca)?

               c)     Če je odgovor na zadnje vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 9 Šeste direktive (v različici z dne 6. maja 2002) razlagati
         tako, da se za to storitev šteje, da je bila opravljena v kraju, omenjenem v odstavku 1 te določbe?

               d)     Če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, kateri del člena 9(2) Šeste direktive se uporabi?
      2.      a)     Če je odgovor na prvo vprašanje pod a nikalen, ali je treba določbe, ki so tam navedene, razlagati tako, da je treba dobavo
         neprilagojene programske opreme na nosilcu šteti za dobavo stvari, katere plačilo, določeno v členu 11(A)(1)(a) Šeste direktive,
         predstavlja samostojna cena, ki je bila dogovorjena?

               b)     Če je odgovor na to vprašanje nikalen, ali je treba člen 9 Šeste direktive razlagati tako, da se storitev šteje za opravljeno
         v kraju, omenjenem v odstavku 1 te določbe, ali torej v enem izmed krajev, omenjenih v odstavku 2 istega člena?

               c)     Ali je položaj za storitev, ki obsega prilagoditev programske opreme, enak kot za dobavo osnovne programske opreme?“
       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje a in b
      17      S prvim vprašanjem a in b, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče želi izvedeti, ali je treba za obračun
         DDV dobavo osnovne programske opreme, ki jo je razvil in jo trži dobavitelj in je zapisana na nosilcu, ter naknadno prilagoditev
         te programske opreme za posebne potreba kupca s strani dobavitelja, v zameno za plačilo samostojnih cen, v okoliščinah, kot
         so obravnavane v zadevi v postopku o glavni stvari, šteti za dve samostojni transakciji ali za enotno transakcijo in, v tem
         primeru, ali je treba omenjeno enotno transakcijo opredeliti za opravljanje storitev.

      18      Najprej je treba spomniti, da ima vprašanje glede obsega transakcije z vidika DDV poseben pomen, tako za krajevno umestitev
         obdavčljivih transakcij kot za uporabo davčne stopnje, oziroma glede na okoliščine primera, določb o oprostitvah, ki jih določa
         Šesta direktiva (sodba z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C-349/96, Recueil, str. I-973, točka 27).

      19      Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, je treba, kadar transakcija obsega skupek elementov in dejanj, upoštevati vse okoliščine,
         v katerih se opravi obravnavana transakcija, da bi se ugotovilo, prvič, ali gre za dve samostojni transakciji ali več ali
         za enotno transakcijo in, drugič, ali je treba v zadnjem primeru to enotno transakcijo opredeliti kot opravljanje storitev
         (glej v tem smislu sodbo z dne 2. maja 1996 v zadevi Faaborg-Gelting Linien, C-231/94, Recueil, str. I-2395, točke od 12 do
         14, in zgoraj navedeno sodbo CPP, točki 28 in 29).

      20      Ob upoštevanju dveh okoliščin, in sicer, da po eni strani iz člena 2(1) Šeste direktive izhaja, da je treba vsako transakcijo
         navadno šteti za samostojno in neodvisno ter da, po drugi strani, transakcije, ki z gospodarskega vidika obsega eno samo transakcijo,
         ni treba umetno razdeliti, da se ne bi izkrivilo delovanje sistema DDV, je pomembno, prvič, poiskati značilne elemente zadevne
         transakcije, da se ugotovi, ali davčni zavezanec opravi potrošniku, ki je povprečni potrošnik, več samostojnih glavnih storitev
         ali enotno storitev (glej, po analogiji, zgoraj navedeno sodbo CPP, točka 29).

      21      V zvezi s tem je Sodišče odločilo, da imamo opraviti z enotno transakcijo zlasti takrat, kadar je treba enega ali več elementov
         šteti za glavno transakcijo, medtem ko je po drugi strani treba element oziroma elemente šteti za eno od pomožnih transakcij,
         ki so davčno enako obravnavane kot glavna transakcija (zgoraj navedena sodba v zadevi CPP, točka 30, in sodba z dne 15. maja
         2001 v zadevi Primback, C-34/99, Recueil, str. I-3833, točka 45).

      22      Enako velja, kadar sta dva elementa ali dve dejanji, ali je več teh, ki ju davčni zavezanec opravi za potrošnika, ki je običajni
         potrošnik, tako tesno povezani, da dejansko sestavljata nedeljivo gospodarsko transakcijo, katere razdelitev bi bila umetna.

      23      V okviru sodelovanja, vzpostavljenega na podlagi člena 234 ES, nedvomno nacionalna sodišča ugotovijo, ali gre v posameznem
         primeru za tak primer, in v tem pogledu dokončno presodijo vsa dejstva. Vendar mora Sodišče omenjenim sodiščem dati vse elemente
         razlage prava Skupnosti, ki jih ti lahko uporabijo pri razsojanju predložene zadeve.

      24      Glede spora o glavni stvari se je izkazalo, tako kot ugotavlja Gerechtshof te Amsterdam, katerega odločba je predmet zahteve
         za varstvo zakonitosti pred predložitvenim sodiščem, da je gospodarski namen transakcije, kot je ta med FDP in Levob, da davčni
         zavezanec dobavi funkcionalno programsko opremo potrošniku, ki je posebej prilagojena potrebam tega potrošnika. Glede tega
         in kot je pravilno menila nizozemska vlada, ni mogoče, ne da bi bilo to umetno, šteti, da je tak potrošnik od istega dobavitelja
         najprej pridobil prej obstoječo programsko opremo, ki pa v tem stanju nikakor ni bila uporabljiva za njegovo gospodarsko dejavnost,
         in šele potem prilagoditve, zaradi katerih je omenjena programska oprema dobila tako uporabnost.

      25      Okoliščina, ki se poudarja v vprašanju, in sicer, da so bile za dobavo osnovne programske opreme in za njeno prilagoditev
         pogodbeno določene samostojne cene, ni odločilna. Taka okoliščina ne more vplivati na dejansko tesno povezavo, ki je bila
         pravkar izkazana glede omenjene dobave in prilagoditve, niti na to, da sta ti zajeti v enotno gospodarsko transakcijo (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo CPP, točka 31).

      26      Iz tega sledi, da je treba člen 2 Šeste direktive razlagati tako, da je treba za potrebe DDV za tako dobavo in tako naknadno
         prilagoditev programske opreme načeloma šteti, da tvorita enotno transakcijo.

      27      Glede vprašanja, ali je treba tako kompleksno enotno transakcijo opredeliti kot opravljanje storitev, je treba ugotoviti prevladujoče
         elemente te storitve (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Faaborg-Gelting Linien, točka 14).

      28      Poleg pomena prilagoditev osnovne programske opreme, da bi postala uporabna za poklicne dejavnosti, ki jih izvaja kupec, so
         v tem pogledu upoštevni dejavniki tudi obseg, trajanje in strošek omenjenih prilagoditev.

      29      Na podlagi teh različnih meril je Gerechtshof te Amsterdam pravilno ugotovilo, da gre za enotno opravljanje storitev v smislu
         člena 6(1) Šeste direktive, saj se na podlagi omenjenih meril dejansko lahko šteje, da so take prilagoditve, ki nikakor niso
         nepomembne ali pomožne, prevladujoče zaradi odločilnega pomena, in sicer, da kupcu omogočijo uporabo programske opreme, ki
         je prilagojena njegovim potrebam in ki jo kupi.

      30      Ob upoštevanju vseh teh ugotovitev je treba na prvo vprašanje a in b odgovoriti, da:

      –        je treba člen 2(1) Šeste direktive razlagati tako, da kadar sta dva elementa ali dve dejanji, ali je več teh, ki ju davčni
         zavezanec opravi za potrošnika, ki je povprečni potrošnik, tako tesno povezani, da z gospodarskega vidika dejansko sestavljata
         celoto, katere razdelitev bi bila umetna, vsi ti elementi ali ta dejanja pa za potrebe uporabe DDV pomenijo enotno transakcijo;

      –        to velja pri transakciji, s katero davčni zavezanec potrošniku dobavi prej razvito in trženo osnovno programsko opremo, ki
         je zapisana na nosilcu, kot tudi naknadno prilagoditev te programske opreme za posebne potrebe tega kupca, čeprav v zameno
         za plačilo samostojnih cen;

      –        člen 6(1) Šeste direktive je treba razlagati tako, da je treba tako enotno transakcijo opredeliti kot opravljanje storitev,
         če se izkaže, da zadevna prilagoditev ni niti nepomembna niti pomožna, temveč je, nasprotno, prevladujoča; kar zlasti velja,
         kadar je ta prilagoditev ob upoštevanju dejavnikov, kot so njen obseg, strošek in trajanje, odločilni za to, da kupcu omogočijo
         uporabo programske opreme po meri.

       Prvo vprašanje c in d
      31      S prvim vprašanjem c in d predložitveno sodišče sprašuje, kateri kraj se šteje za kraj opravljanja enotne storitve, kot je
         ta iz odgovora na prvo vprašanje a in b.

      32      V tem pogledu člen 9 Šeste direktive vsebuje pravila, ki določajo kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina. Medtem
         ko odstavek 1 te določbe glede tega predmeta podaja splošno pravilo, njen odstavek 2 navaja vrsto posebnih naveznih okoliščin.
         Cilj teh določb je izogibanje, prvič, sporom glede pristojnosti, ki lahko privedejo do dvojnega obdavčevanja, in, drugič,
         neobdavčenju prihodkov (glej predvsem sodbo z dne 12. maja 2005 v zadevi RAL (Channel Islands) in drugi, C-452/03, ZOdl.,
         str. I-3947, točka 23, in navedena sodna praksa).

      33      Glede razmerja med prvima odstavkoma člena 9 Šeste direktive je Sodišče že odločilo, da odstavek 1 nikakor ne prevlada nad
         odstavkom 2 te določbe. Vprašanje, ki se zastavlja v vsakem položaju, je, ali jo ureja eden izmed primerov, navedenih v členu
         9(2); v nasprotnem primeru je zajeta z odstavkom 1 (zgoraj navedena sodba RAL (Channel Islands) in drugi, točka 24, in navedena
         sodna praksa).

      34      V tem okviru zlasti ni mogoče zavzeti stališča, da bi bilo treba člen 9(2)(e) Šeste direktive, kot izjemo od pravila, razlagati
         strogo (sodba z dne 15. marca 2001 v zadevi SPI, C-108/00, Recueil, str. I-2361, točka 17).

      35      Preučiti je torej treba, ali je transakcija, kot je ta, obravnavana v zadevi v postopku v glavni stvari, lahko zajeta z členom
         9(2) Šeste direktive.

      36      Glede tega se predložitveno sodišče sprašuje o morebitni uporabi člena 9(2)(e), tretja alinea, te direktive, ki določa kraj,
         ki je davčno upoštevna navezna okoliščina za „storitve svetovalcev, inženirjev, svetovalnih pisarn, odvetnikov, računovodij
         in druge podobne storitve ter obdelav[o] podatkov in dajanje informacij“. Natančneje se sprašuje, ali je treba transakcijo,
         obravnavano v zadevi v postopku v glavni stvari, opredeliti za „obdelav[o] podatkov in dajanje informacij“ v smislu te določbe.
         V stališčih, ki sta jih predložili Sodišču, se nizozemska vlada in Komisija Evropskih skupnosti strinjata s to razlago.

      37      Spomniti je treba, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se člen 9(2)(e), tretja alinea, Šeste direktive ne nanaša na poklice,
         kot so odvetnik, svetovalec, računovodja ali inženir, temveč na storitve, ki jih opravijo osebe, ki opravljajo te poklice,
         in na tem podobne storitve. Normodajalec Skupnosti je uporabil poklice, ki so navedeni v tej določbi kot sredstvo za opredelitev
         kategorij storitev, na katere se ta nanaša (sodba z dne 16. septembra 1997 v zadevi von Hoffmann, C‑145/96, Recueil, str.
         I-4857, točka 15).

      38      Glede tega je treba zlasti poudariti, da informacijske znanosti, med katerimi sta programiranje in razvoj programske opreme,
         zasedajo pomembno mesto v izobraževanju bodočih inženirjev in so pogosto eno od različnih specialističnih področjih, ki so
         jim ponujena v tem izobraževanju.

      39      Storitev, kot je prilagoditev računalniške programske opreme za posebne potrebe potrošnika, lahko opravijo inženirji in druge
         osebe, ki imajo izobrazbo, ki jim omogoča izpolniti enako nalogo.

      40      Iz tega sledi, da taka storitev spada bodisi med storitve, ki jih opravijo inženirji, bodisi med storitve, ki so jim podobne
         glede na dejavnost inženirja.

      41      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje c in d odgovoriti, da je treba člen 9(2)(e), tretja alinea, Šeste
         direktive razlagati tako, da se uporablja za opravljanje enotne storitve, kot je ta, na katero se nanaša odgovor na prvo vprašanje
         a in b, ki je opravljena za davčnega zavezanca s sedežem v Skupnosti, vendar ne v isti državi, v kateri ima sedež izvajalec.

       Drugo vprašanje
      42      Drugo vprašanje je bilo zastavljeno le za primer, če bi bil odgovor na prvo vprašanje a nikalen. Ker je odgovor na to vprašanje
         pritrdilen, drugega vprašanja ni treba obravnavati.

       Stroški
      43      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 2(1) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih –
            Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da kadar sta dva elementa ali dve
            dejanji, ali je več teh, ki ju davčni zavezanec opravi za potrošnika, ki je povprečni potrošnik, tako tesno povezani, da z
            gospodarskega vidika dejansko sestavljata celoto, katere razdelitev bi bila umetna, vsi ti elementi ali ta dejanja pa za potrebe
            uporabe davka na dodano vrednost pomenijo enotno transakcijo.
      2)      To velja pri transakciji, s katero davčni zavezanec potrošniku dobavi prej razvito in trženo osnovno programsko opremo, ki
            je zapisana na nosilcu, in za naknadno prilagoditev te programske opreme za posebne potrebe tega kupca, čeprav v zameno za
            plačilo samostojnih cen.
      3)      Člen 6(1) Šeste direktive 77/388 je treba razlagati tako, da je treba tako enotno transakcijo opredeliti kot opravljanje storitev,
            če se izkaže, da zadevna prilagoditev ni niti nepomembna niti pomožna, temveč je, nasprotno, prevladujoča; kar zlasti velja,
            kadar ima ta prilagoditev ob upoštevanju dejavnikov, kot so njen obseg, strošek in trajanje, odločilen pomen za to, da kupcu
            omogoči uporabo programske opreme po meri.
      4)      Člen 9(2)(e), tretja alinea, Šeste direktive 77/388 je treba razlagati tako, da se uporablja za opravljanje enotne storitve,
            kot je ta, na katero se nanaša točka 3 tega izreka, ki je opravljena za davčnega zavezanca s sedežem v Skupnosti, vendar ne
            v isti državi, v kateri ima sedež izvajalec.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 9. novembra 1977. # The Queen proti A National Insurance Commissioner, ex parte Christine Margaret Warry. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Zadeva 41-77.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 9. oktobra 2008. # Marguerite Chetcuti proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Javni uslužbenci - Notranji natečaj v instituciji - Zavrnitev kandidature - Pogoji za pripustitev. # Zadeva C-16/07 P.

text:
      SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 9. oktobra 2008
      Zadeva C-16/07 P
      Marguerite Chetcuti
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Javni uslužbenci – Notranji natečaj v instituciji – Zavrnitev prijave – Pogoji za pripustitev“
      Predmet: Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 8. novembra 2006 v zadevi Chetcuti proti Komisiji (T‑357/04,
         ZOdl. JU, str. I-A-2-255 in II-A-2-1323), s katero pritožnica predlaga razveljavitev te sodbe.

      Odločitev: Zavrnitev pritožbe.

      Povzetek
      1.        Uradniki – Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev – Začasni uslužbenec – Pomožni uslužbenec – Merilo za razlikovanje
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člena 2 in 3)
      2.        Uradniki – Zaposlovanje – Notranji natečaj v instituciji – Razširitev pravice do udeležbe na pomožne uslužbence – Obveznost
            – Neobstoj
      1.        Kadrovski predpisi in Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev določajo, da med delovnopravnim statusom, zahtevami za zaposlitev
         in pogoji za zaposlitev pomožnih uslužbencev ter tistimi, določenimi za uradnike in začasne uslužbence, obstajajo razlike.
         Iz teh razlik izhaja, da pomožni uslužbenci niso zaposleni zaradi izvrševanja trajnih nalog v institucijah Skupnosti. Nasprotno,
         značilnost, ki opredeljuje pogodbo pomožnega uslužbenca, je negotovost trajanja njegove zaposlitve, saj se njegova pogodba
         lahko uporabi samo za kratkoročno nadomeščanje ali za opravljanje administrativnih nalog, ki so začasne ali izpolnjujejo nujno
         potrebo oziroma niso jasno opredeljene. Pomožni uslužbenci zaradi tega dejstva sestavljajo ločeno kategorijo uslužbencev,
         ki pokrivajo druge potrebe institucij, ki jih zaposlujejo.

      2.        Čeprav ima glede na strukturo in namen Kadrovskih predpisov in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev organ za imenovanja
         pravico, da pomožne uslužbence pripusti k notranjemu natečaju v instituciji, zato še ni dolžan odpreti vsakega notranjega
         natečaja v instituciji za vse osebe, ki v njej opravljajo delo. Takšna obveznost bi lahko posegla v diskrecijsko pravico,
         ki je priznana institucijam Skupnosti pri organizaciji delovanja, še posebej pri določanju, v interesu službe, podrobnih pravil
         in pogojev za natečaj.


Sodba Sodišča z dne 29. novembra 1989. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti - Kmetijstvo. # Zadeva C-281/87.


Sodba Sodišča z dne 5. julija 1977. # Bela-Mühle Josef Bergmann KG proti Grows-Farm GmbH & CO. KG. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Oldenburg - Nemčija. # Zadeva 114-76.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 25. januarja 2011.#Michael Neukirchinger proti Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich - Avstrija.#Zračni prevoz - Dovoljenje za opravljanje komercialnih poletov z balonom - Člen 12 ES - Pogoj prebivališča ali sedeža - Upravne sankcije.#Zadeva C-382/08.

text:
      Zadeva C-382/08
      Michael Neukirchinger
      proti
      Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich)
      „Zračni prevoz – Dovoljenje za opravljanje komercialnih poletov z balonom – Člen 12 ES – Pogoj prebivališča ali sedeža – Upravne sankcije“
      Povzetek sodbe
      1.        Promet – Zračni promet – Pojem – Komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli zrak
      (členi 12 ES, 49 ES, 51(1) ES in 80(2) ES)
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Diskriminacija na podlagi državljanstva – Prepoved
      (člen 12 ES)
      3.        Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Diskriminacija na podlagi državljanstva – Prepoved
      (člen 12 ES)
      1.        Komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli zrak spada na področje prevoza, natančneje, zračnega prometa iz člena 80(2) ES.

      Čeprav je v skladu z navedenim členom 80(2) ES pomorski in zračni promet, vse dokler zakonodajalec Skupnosti ne odloči drugače,
         izvzet iz pravil iz naslova V tretjega dela Pogodbe o skupni politiki v zvezi s prevozom, pa zanj iz istih razlogov kot za
         druge načine prevoza veljajo splošna pravila Pogodbe. Toda glede na svobodo opravljanja storitev se člen 49 ES kot tak v skladu
         s členom 51(1) ES ne uporablja na področju zračnega prometa. Nasprotno, komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli
         zrak spada na področje uporabe Pogodbe in torej zanj velja splošno pravilo iz te pogodbe, kot je člen 12 ES. Zakonodajalec
         Skupnosti je namreč na podlagi člena 80(2) ES sprejel več ukrepov, ki utegnejo zadevati tak zračni prevoz. Iz prvih dveh uvodnih
         izjav Uredbe št. 2407/92 o licenciranju letalskih prevoznikov je razvidno, da je bil cilj Sveta pri sprejetju navedene uredbe
         do 31. decembra 1992 vzpostaviti politiko zračnega prometa za postopno uvedbo notranjega trga, ki zajema prostor brez notranjih
         meja, v katerem je zagotovljen prosti pretok blaga, oseb in kapitala. Ta široki cilj pa a priori vključuje tudi komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli zrak.

      (Glej točke 19, od 21 do 23, 26, 27 in 29.)
      2.        Člen 12 ES nasprotuje ureditvi države članice, ki za opravljanje poletov z balonom v tej državi članici pod grožnjo upravnih
         sankcij, če se ta ureditev ne spoštuje, zahteva, da ima oseba s prebivališčem ali sedežem v drugi državi članici, ki ima v
         tej drugi državi članici dovoljenje za opravljanje komercialnih poletov z balonom, prebivališče ali sedež v prvi državi članici.

      Prvič, merilo razlikovanja, ki temelji na prebivališču, ima namreč dejansko enake posledice kot diskriminacija na podlagi
         državljanstva, saj škoduje predvsem državljanom drugih držav članic, ker osebe, ki nimajo prebivališča na nacionalnem ozemlju,
         najpogosteje niso državljani te države. Drugič, merilo razlikovanja, ki temelji na kraju sedeža, načeloma pomeni diskriminacijo
         na podlagi državljanstva.

      (Glej točke 34, 37 in 44 ter izrek.)
      3.        Člen 12 ES nasprotuje ureditvi države članice, ki za opravljanje poletov z balonom v tej državi članici pod grožnjo upravnih
         sankcij, če se ta ureditev ne spoštuje, osebi s prebivališčem ali sedežem v drugi državi članici, ki ima v tej drugi državi
         članici dovoljenje za opravljanje komercialnih poletov z balonom, nalaga, naj pridobi novo dovoljenje, ne da bi se ustrezno
         upoštevalo to, da so pogoji za izdajo tega dovoljenja vsebinsko enaki tistim, na podlagi katerih ji je bilo že izdano dovoljenje
         v drugi državi članici.

      Taka ureditev namreč uvaja merilo razlikovanja, ki ima dejansko enake posledice kot merilo, ki temelji na državljanstvu, saj
         obveznost, ki jo nalaga ta ureditev, v praksi zadeva državljane drugih držav članic ali družbe s sedežem v drugih državah
         članicah.

      Ni sporno, da sta interes varovanja življenja in zdravja potnikov ter interes varnosti zračnega prometa legitimna cilja. Toda
         to, da država članica osebi nalaga, naj pridobi novo dovoljenje, ne da bi se ustrezno upoštevalo to, da so pogoji za izdajo
         tega dovoljenja vsebinsko enaki tistim, na podlagi katerih ji je bilo že izdano dovoljenje v drugi državi članici, ni sorazmerno
         s sledenimi legitimnimi cilji. Ker so namreč pogoji za izdajo dovoljenj za prevoz v obeh državah vsebinsko enaki, je treba
         ugotoviti, da sta bila interesa, na katera se sklicuje avstrijska vlada, že upoštevana pri izdaji prvega dovoljenja v drugi
         državi članici.

      (Glej točke 38, 39, 42 in 44 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 25. januarja 2011(*)

      „Zračni prevoz – Dovoljenje za opravljanje komercialnih poletov z balonom – Člen 12 ES – Pogoj prebivališča ali sedeža – Upravne sankcije“
      V zadevi C‑382/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Unabhängiger Verwaltungssenat
         des Landes Oberösterreich (Avstrija) z odločbo z dne 19. avgusta 2008, ki je prispela na Sodišče 25. avgusta 2008, v postopku

      Michael Neukirchinger
      proti
      Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, predsedniki senatov,
         A. Rosas, U. Lõhmus, E. Levits, L. Bay Larsen (poročevalec), sodniki, in M. Berger, sodnica,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. junija 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Neukirchingerja on sam,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer in G. Eberhard, zastopnika,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz in M. Szpunar, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo E. Traversa in B.‑R. Killmann, zastopnika,
      –        za Nadzorni organ EFTE X. Lewis, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. septembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 49 ES in naslednjih.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Neukirchingerjem in Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen (uprava kantona Grieskirchen)
         glede odločbe te uprave, s katero je bila tožeči stranki v postopku v glavni stvari naložena upravna globa zaradi nespoštovanja
         predpisov o opravljanju poletov z balonom.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        V prvih treh uvodnih izjavah Uredbe Sveta (EGS) št. 2407/92 z dne 23. julija 1992 o licenciranju letalskih prevoznikov (UL
         L 240, str. 1) je navedeno:

      „[…] pomembno [je], da se vzpostavi politika zračnega prometa za notranji trg v obdobju, ki se izteče 31. decembra 1992, kot
         je določeno v členu 8(a) Pogodbe;

      […] notranji trg zajema območje brez notranjih meja, v katerem so zagotovljeni prost pretok blaga, ljudi, storitev in kapitala;
      […] pri uporabi načela o svobodi zagotavljanja storitev v sektorju zračnega prometa [je treba] upoštevati posebne značilnosti
         tega sektorja“.

      4        Člen 1 Uredbe št. 2407/92 določa:

      „1.      Ta uredba se nanaša na zahteve za izdajanje in podaljšanje operativnih licenc, ki jih države članice izdajajo letalskim prevoznikom[,]
         ustanovljenim v Skupnosti.

      2.      Ta uredba se ne uporablja za zračne prevoze potnikov, pošte in/ali tovora z zrakoplovi brez motorja in/ali ultralahkimi zrakoplovi
         z motorjem, niti za lokalne prevoze, ki ne vključujejo prevoza med različnimi letališči. Za takšne prevoze se uporablja nacionalna
         zakonodaja o operativnih licencah, če obstaja, ter zakonodaja Skupnosti in nacionalna zakonodaja, ki se nanaša na spričevalo
         letalskega prevoznika (AOC).“

      5        Uredba št. 2407/92 je bila razveljavljena z Uredbo (ES) št. 1008/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. septembra 2008
         o skupnih pravilih za opravljanje zračnih prevozov v Skupnosti (prenovitev) (UL L 293, str. 3). Ta uredba je v skladu s členom 28,
         naslovljenim „Začetek veljavnosti“, začela veljati dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije, objavljena pa je bila 31. oktobra 2008.

       Nacionalna ureditev
      6        Člen 11(1) zakona o zračnem prevozu z dne 2. decembra 1957 (Luftfahrtgesetz, BGBl. 253/1957), kakor je bil spremenjen z zakonom,
         objavljenim 26. junija 2008 (BGBl. I, 83/2008 (v nadaljevanju: LFG)) določa:

      „Zrakoplovi so vozila za prevoz oseb ali predmetov po zraku brez mehaničnega stika s tlemi, ki so bodisi težja od zraka (na
         primer: letala, jadralna letala, motorna padala ali zmaji, ornitopterji, helikopterji, avtožiri in padala) bodisi lažja od
         zraka (na primer: zračne ladje in baloni).“

      7        Člen 102(1) LFG določa:

      „Podjetja, ki želijo z zrakoplovi brez motorja ali ultralahkimi zrakoplovi z motorjem v komercialnem zračnem prometu prevažati
         potnike, pošto in/ali tovor oziroma zgolj opravljati krožne polete, ki ne vključujejo prevoza med različnimi letališči, morajo
         pri zveznem ministrstvu za promet, inovacije in tehnologijo ali pri organu, ki so mu bile na podlagi člena 140b podeljene
         pristojnosti, zaprositi za dovoljenje za prevoz v smislu člena 104 in naslednjih ter dovoljenje za operativno licenco v smislu
         člena 108.“

      8        Člen 104 LFG določa:

      „1.      Iz prošnje za izdajo dovoljenja za prevoz mora biti prepričljivo razvidna razpoložljivost finančnih sredstev za ustanovitev
         in obratovanje podjetja.

      2.      V prošnji morajo biti navedeni tudi:
      a)      priimek in ime (firma), prebivališče (sedež) in kraj obratovanja podjetja,
      b)      priimek, prebivališče in državljanstvo zastopnikov podjetja,
      c)      predvidene dejavnosti, na primer: krožni poleti,
      d)      […]
      e)      predviden zračni prostor, tj. ozemlje, na katerem podjetje opravlja dejavnost,
      f)      število in vrsta predvidenih zrakoplovov,
      g)      predvidena organizacija obratovanja podjetja.
      […]“
      9        Člen 106 LFG določa:

      „1.      Dovoljenje za prevoz se izda:
      a)      če je prosilec državljan ene od pogodbenic Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru [z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1,
         str. 1)], prebiva v Avstriji ter je zanesljiv in ustrezno usposobljen,

      b)      če je zagotovljena varnost delovanja in je ugotovljena finančna sposobnost podjetja ter
      c)      če so bila sklenjena zavarovanja iz člena 164 ali iz Uredbe (ES) št. 785/2004.
      2.      Če podjetnik ni fizična oseba, mora imeti podjetje sedež v Avstriji, njegov osnovni kapital pa mora biti v večinski lasti
         državljanov ene od pogodbenic Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru.“

      10      Člen 108 LFG določa:

      „1.      Obratovanje podjetja za zračni prevoz je dovoljeno le na podlagi licence, ki jo na predlog imetnika dovoljenja za prevoz izda
         zvezno ministrstvo za promet, inovacije in tehnologijo ali organ, ki so mu bile podeljene pristojnosti v smislu člena 140b
         (operativna licenca).

      2.      Obratovanje mora biti dovoljeno, kadar so izpolnjeni pogoji, določeni v dovoljenju za prevoz, in je zagotovljena varnost v
         prometu. Licenca mora biti izdana pisno, sicer je nična.“

      11      V skladu s členom 169(1), četrti pododstavek, LFG se opravljanje komercialnega zračnega prevoza potnikov brez licence in dovoljenja,
         ki sta predvidena v členu 102 navedenega zakona, kaznuje z denarno kaznijo vsaj 3630 EUR.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen z upravnokazensko odločbo z dne 22. januarja 2008
         M. Neukirchingerju naložilo globo 3630 EUR oziroma 181 dni nadomestne zaporne kazni, če globe ne bi bilo mogoče izterjati.

      13      M. Neukirchingerju se je očitalo, da je 19. junija 2007 s travnika v kraju Wies v Kallhamu v deželi Oberösterreich v nasprotju
         z določbami iz členov 104 in naslednjih ter 108 LFG opravil komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli zrak brez
         ustreznih dovoljenja za prevoz in operativne licence.

      14      M. Neukirchinger, ki je imetnik operativne licence za komercialni zračni prevoz potnikov in tovora z balonom, izdane v Nemčiji,
         je pri predložitvenem sodišču vložil tožbo zoper to upravno odločbo, v kateri je med drugim trdil, da prosti pretok organizatorju
         poletov, ki je imetnik licence v Nemčiji, omogoča opravljanje dejavnosti v Avstriji.

      15      Glede na to, da je bil M. Neukirchinger pri opravljanju storitve začasno v drugi državi članici, dejansko stanje postopka
         v glavni stvari po mnenju predložitvenega sodišča a priori spada v okvir svobode opravljanja storitev.

      16      Predložitveno sodišče ugotavlja tudi, da je M. Neukirchingerju Landeshauptmann (guverner) dežele Oberösterreich kot letalski
         organ s prvostopenjsko pristojnostjo na področju zadevnih dejavnosti za leto 2008 izdal splošno dovoljenje za vzletanje v
         smislu člena 9 LFG, veljavno za vse ozemlje navedene dežele. Izdaja takega dovoljenja poleg tega pomeni, da ta organ priznava
         veljavnost licence, ki je bila M. Neukirchingerju izdana v Nemčiji.

      17      Ker je Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich menilo, da je za rešitev spora, o katerem odloča, nujna razlaga
         člena 49 ES in naslednjih, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 49 [ES] in naslednje razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnemu predpisu, v skladu s katerim mora za opravljanje
         komercialnih poletov z balonom v Avstriji imeti oseba, ki ima sedež v drugi državi članici, in sicer v Nemčiji, in ki ima
         v tej drugi državi članici dovoljenje za opravljanje komercialnih poletov z balonom, izdano v skladu s pravnim redom te države
         članice, sedež ali prebivališče v Avstriji (člen 106 [LFG])?

      2.      Ali je treba člen 49 [ES] in naslednje razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnemu predpisu, v skladu s katerim mora imetnik
         dovoljenja za opravljanje komercialnih letov z balonom, ki ima sedež v drugi državi članici od tiste, v kateri velja zadevno
         pravilo, in ki mu je bilo dovoljenje izdano v skladu s pravnim redom države članice, v kateri ima sedež, za opravljanje te
         dejavnosti v drugi državi članici pridobiti novo dovoljenje, ki se izda pod pogoji, ki so vsebinsko enaki tem, na podlagi
         katerih mu je bilo dovoljenje izdano v državi izvora, in imeti poleg tega prebivališče ali sedež na ozemlju države, v kateri
         opravlja polete, v tem primeru v Avstriji?

      3.      Ali so določbe člena 102 v povezavi s členoma 104 in 106 [LFG] v nasprotju s členom 49 [ES], če se imetniku dovoljenja, ki
         ima sedež v Nemčiji, zaradi opravljanja dejavnosti, za katero ima dovoljenje, v Avstriji naloži upravna sankcija in se mu
         s tem preprečuje dostop do trga, ter če v skladu s členom 106(1) [LFG] takega dovoljenja oziroma operativne licence ni mogoče
         pridobiti, če se prej ne ustanovi ločena podružnica in/ali prijavi prebivališče in v Avstriji znova registrira balon na topli
         zrak, ki je bil prej že registriran v Nemčiji?“

      18      Ustni postopek se je ponovno začel s sklepom z dne 21. aprila 2010 in zadevne stranke iz člena 23 Statuta Sodišča so bile
         pozvane, naj izrazijo stališča glede vprašanja, katero pravilo primarnega ali sekundarnega prava Unije bi se ob upoštevanju
         člena 51(1) ES lahko, če bi bilo treba, uporabljalo za svobodo opravljanja storitve komercialnega zračnega prevoza potnikov
         z balonom na topli zrak.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      19      Kot ugotavlja generalni pravobranilec v točkah od 25 do 30 sklepnih predlogov, spada storitev, kakršna je ta v postopku v
         glavni stvari, na področje prevoza in, natančneje, zračnega prometa iz člena 80(2) ES.

      20      Če ni drugače določeno v Pogodbi ES, je namreč treba pojem zračnega prometa v smislu navedene določbe razlagati tako, da zajema
         tudi prevoz, ki ga predložitveno sodišče opredeljuje kot komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli zrak. Kot poudarja
         generalni pravobranilec v točki 26 sklepnih predlogov, tudi Konvencija o mednarodnem civilnem letalstvu, podpisana v Čikagu
         7. decembra 1944, balone na topli zrak vključuje v svoje področje uporabe.

      21      Čeprav je v skladu s členom 80(2) ES pomorski in zračni promet, vse dokler zakonodajalec Skupnosti ne odloči drugače, izvzet
         iz pravil iz naslova V tretjega dela Pogodbe o skupni politiki v zvezi s prevozom, pa zanj iz istih razlogov kot za druge
         načine prevoza veljajo splošna pravila Pogodbe (sodbi z dne 4. aprila 1974 v zadevi Komisija proti Franciji, 167/73, Recueil,
         str. 359, točka 32, in z dne 30. aprila 1986 v združenih zadevah Asjes in drugi, od 209/84 do 213/84, Recueil, str. 1425,
         točka 45).

      22      Toda glede na svobodo opravljanja storitev se člen 49 ES kot tak v skladu s členom 51(1) ES ne uporablja na področju zračnega
         prometa (glej v tem smislu sodbi z dne 13. decembra 1989 v zadevi Corsica Ferries (Francija), C‑49/89, Recueil, str. 4441,
         točka 10 in navedena sodna praksa, in z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Danski, imenovano „Odprto nebo“, C‑467/98,
         Recueil, str. I‑9519, točka 123).

      23      Opozoriti je treba, da je zakonodajalec Skupnosti glede komercialnega zračnega prevoza potnikov z balonom na topli zrak, kakršen
         je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi člena 80(2) ES sprejel več ukrepov, ki – kot ugotavlja Evropska komisija – utegnejo
         zadevati to obliko zračnega prevoza. To v času dejanskega stanja spora o glavni stvari velja za Uredbo Evropskega parlamenta
         in Sveta (ES) št. 1592/2002 z dne 15. julija 2002 o skupnih predpisih na področju civilnega letalstva in ustanovitvi Evropske
         agencije za varnost v letalstvu (UL L 240, str. 1) ter za Uredbo Sveta (EGS) št. 3922/91 z dne 16. decembra 1991 o uskladitvi
         tehničnih predpisov in upravnih postopkov na področju civilnega letalstva (UL L 373, str. 4), spremenjeno z Uredbo (ES) št. 1900/2006
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 (UL L 377, str. 176).

      24      Glede, natančneje, licenciranja zračnih prevoznikov je bil člen 84(2) Pogodbe EGS (postal člen 84(2) Pogodbe ES, ki je po
         spremembi postal člen 80(2) ES) izveden s sprejetjem Uredbe št. 2407/92, ki je veljala v času dejanskega stanja postopka v
         glavni stvari.

      25      Ni dvoma, da je Svet na podlagi člena 1(2) Uredbe št. 2407/92 s področja uporabe navedene uredbe izvzel licenciranje zračnih
         prevoznikov, zlasti če se zračni prevoz potnikov opravlja z zrakoplovi brez motorja, ki tako vključujejo balone na topli zrak.
         Glede takega prevoza je Svet v navedeni določbi izrecno pojasnil, da se za operativne licence uporablja zgolj nacionalna zakonodaja,
         za spričevalo letalskega prevoznika pa se uporabljata zakonodaja Unije in nacionalna zakonodaja.

      26      Toda kot je razvidno iz prvih dveh uvodnih izjav Uredbe št. 2407/92, je bil cilj Sveta pri sprejetju navedene uredbe do 31. decembra 1992
         vzpostaviti politiko zračnega prometa za postopno uvedbo notranjega trga, ki zajema prostor brez notranjih meja, v katerem
         je zagotovljen prosti pretok blaga, oseb in kapitala. Obveznost Skupnosti, da do takrat uvede notranji trg tudi na področju
         prevoza, je bila določena v členu 8a Pogodbe EGP (po spremembi postal člen 7a Pogodbe, ki je po spremembi postal člen 14 ES).

      27      Ta široki cilj pa a priori vključuje tudi komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli zrak, kakršen je ta v postopku v glavni stvari.

      28      Čeprav je torej izvzetje, določeno v členu 1(2) Uredbe št. 2407/92, očitno mogoče pojasniti z dejstvom, da posebnosti sektorja
         zračnega prevoza ne upravičujejo tega, da bi za komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli zrak, kakršen je ta
         v postopku v glavni stvari, veljala pravila iz navedene uredbe, pa to ne pomeni, da je nameraval zakonodajalec Skupnosti s
         tem izvzetjem tak način prevoza popolnoma izključiti s področja uporabe Pogodbe.

      29      Iz vsega navedenega je razvidno, da komercialni zračni prevoz potnikov z balonom na topli zrak, kakršen je ta v postopku v
         glavni stvari, spada na področje uporabe Pogodbe ES in torej zanj velja splošno pravilo iz te pogodbe, kot je člen 12 ES.

      30      Da bi se predložitvenemu sodišču dal koristen odgovor, je zato treba predložena vprašanja obravnavati z vidika člena 12 ES,
         ki določa splošno načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva (glej zlasti sodbi z dne 11. januarja 2007 v zadevi
         Lyyski, C‑40/05, ZOdl., str. I‑99, točka 33, in z dne 5. marca 2009 v zadevi UTECA, C‑222/07, ZOdl., str. I‑1407, točka 37).

       Prvo, drugo in tretje vprašanje
      31      S prvim, drugim in tretjim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 12 ES
         nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki za opravljanje poletov z balonom v tej državi
         članici pod grožnjo upravnih sankcij, če se ta ureditev ne spoštuje,

      –        zahteva, da ima oseba s prebivališčem ali sedežem v drugi državi članici, ki ima v tej drugi državi članici dovoljenje za
         opravljanje komercialnih poletov z balonom, prebivališče ali sedež v prvi državi članici, in

      –        tej osebi nalaga, naj pridobi novo dovoljenje, ne da bi se ustrezno upoštevalo to, da so pogoji za izdajo tega dovoljenja
         vsebinsko enaki tistim, na podlagi katerih ji je bilo že izdano dovoljenje v drugi državi članici.

      32      V zvezi s tem je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da pravila enakega obravnavanja državljanov in nedržavljanov ne prepovedujejo
         le očitne diskriminacije, ki temelji na državljanstvu oziroma sedežu, kar zadeva družbe, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije,
         ki imajo z uporabo drugih meril razlikovanja enake posledice (sodba z dne 27. oktobra 2009 v zadevi ČEZ, C‑115/08, ZOdl.,
         str. I‑10265, točka 92 in navedena sodna praksa).

      33      Na prvem mestu, v delu, v katerem ureditev države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, za opravljanje komercialnih
         poletov z balonom v državi članici zahteva obstoj prebivališča ali sedeža v tej državi članici, ta ureditev uvaja merilo razlikovanja,
         ki za fizične osebe temelji na kraju njihovega prebivališča, za družbe pa na kraju njihovega sedeža.

      34      Prvič, merilo razlikovanja, ki temelji na prebivališču, ima dejansko enake posledice kot diskriminacija na podlagi državljanstva,
         saj škoduje predvsem državljanom drugih držav članic, ker osebe, ki nimajo prebivališča na nacionalnem ozemlju, najpogosteje
         niso državljani te države (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 29. aprila 1999 v zadevi Ciola, C‑224/97, Recueil, str. I‑2517,
         točka 14; z dne 16. januarja 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑388/01, Recueil, str. I‑721, točka 14, in z dne 15. marca 2005
         v zadevi Bidar, C‑209/03, ZOdl., str. I‑2119, točka 53).

      35      Tako različno obravnavanje je utemeljeno le, če temelji na objektivnih ugotovitvah, ki niso odvisne od državljanstva zadevnih
         oseb, in je sorazmerno glede na legitimen cilj nacionalnega prava (zgoraj navedena sodba Bidar, točka 54 in navedena sodna
         praksa).

      36      Vendar iz spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno, da bi za ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, obstajala
         taka utemeljitev.

      37      Drugič, merilo razlikovanja, ki temelji na kraju sedeža, načeloma pomeni diskriminacijo na podlagi državljanstva, kot je razvidno
         iz sodne prakse, navedene v točki 32 te sodbe.

      38      Na drugem mestu, ureditev države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, osebo s prebivališčem ali sedežem v drugi
         državi članici, ki ima v tej drugi državi članici dovoljenje za opravljanje komercialnih poletov z balonom, zavezuje, da v
         prvi državi članici pridobi novo dovoljenje, ne da bi se ustrezno upoštevalo to, da so pogoji za izdajo tega dovoljenja vsebinsko
         enaki tistim, na podlagi katerih ji je bilo že izdano dovoljenje v drugi državi članici. Taka ureditev tako uvaja merilo razlikovanja,
         ki ima dejansko enake posledice kot merilo, ki temelji na državljanstvu.

      39      Taka ureditev namreč z neupoštevanjem dovoljenja, izdanega v drugi državi članici, zadevni osebi – če ta želi opravljati komercialne
         polete z balonom na ozemlju prve države članice – nalaga obveznost, da znova opravi vse potrebno za pridobitev dovoljenja.
         Toda obveznost, ki jo nalaga ta država, v praksi zadeva državljane drugih držav članic ali družbe s sedežem v drugih državah
         članicah.

      40      Avstrijska vlada trdi, da je obveznost pridobitve dovoljenja, ki ga izdajo avstrijski organi, upravičena z interesi varovanja
         življenja in zdravja potnikov ter varnosti zračnega prometa. Poleg tega zavrača ugotovitev predložitvenega sodišča, da so
         pogoji za izdajo dovoljenja, izdanega M. Neukirchingerju v Nemčiji, in pogoji, ki se zahtevajo v Avstriji, v bistvu enaki.

      41      V zvezi s to ugotovitvijo je treba opozoriti, da je naloga Sodišča, da v okviru razdelitve pristojnosti med sodišči Unije
         in nacionalnimi sodišči upošteva dejansko stanje in pravni okvir, znotraj katerih je postavljeno vprašanje za predhodno odločanje,
         kot je oblikovano v predložitveni odločbi (sodbi z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, str. I‑8089,
         točka 10, in z dne 13. novembra 2003 v zadevi Neri, C‑153/02, Recueil, str. I‑13555, točka 35). Sodišče torej ni pristojno
         za odločanje o presoji, kakršna je presoja predložitvenega sodišča o podobnosti ureditve zadevnih držav članic glede pogojev
         izdaje zadevnih dovoljenja in licence iz postopka v glavni stvari.

      42      Glede varstva interesov, na katere se sklicuje avstrijska vlada, ni dvoma, da so ti interesi legitimni cilji. Toda kot pravilno
         ugotavljata poljska vlada in Komisija, to, da država članica osebi, kot je M. Neukirchinger, nalaga, naj pridobi novo dovoljenje,
         ne da bi se ustrezno upoštevalo to, da so pogoji za izdajo tega dovoljenja vsebinsko enaki tistim, na podlagi katerih ji je
         bilo že izdano dovoljenje v drugi državi članici, ni sorazmerno s sledenimi legitimnimi cilji. Ker so namreč pogoji za izdajo
         dovoljenj za prevoz v obeh državah vsebinsko enaki, je treba ugotoviti, da so bili interesi, na katere se sklicuje avstrijska
         vlada, že upoštevani pri izdaji prvega dovoljenja v Nemčiji.

      43      Iz navedenega je razvidno, da ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, dejansko pomeni diskriminacijo na podlagi
         državljanstva, okrepljeno z upravnimi sankcijami, ki se naložijo ob nespoštovanju take ureditve.

      44      Na predložena vprašanja je zato treba odgovoriti, da člen 12 ES nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku
         v glavni stvari, ki za opravljanje poletov z balonom v tej državi članici pod grožnjo upravnih sankcij, če se ta ureditev
         ne spoštuje,

      –        zahteva, da ima oseba s prebivališčem ali sedežem v drugi državi članici, ki ima v tej drugi državi članici dovoljenje za
         opravljanje komercialnih poletov z balonom, prebivališče ali sedež v prvi državi članici, in

      –        tej osebi nalaga, naj pridobi novo dovoljenje, ne da bi se ustrezno upoštevalo to, da so pogoji za izdajo tega dovoljenja
         vsebinsko enaki tistim, na podlagi katerih ji je bilo že izdano dovoljenje v drugi državi članici.

       Stroški
      45      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Člen 12 ES nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki za opravljanje poletov z balonom
            v tej državi članici pod grožnjo upravnih sankcij, če se ta ureditev ne spoštuje,
      –        zahteva, da ima oseba s prebivališčem ali sedežem v drugi državi članici, ki ima v tej drugi državi članici dovoljenje za
            opravljanje komercialnih poletov z balonom, prebivališče ali sedež v prvi državi članici, in
      –        tej osebi nalaga, naj pridobi novo dovoljenje, ne da bi se ustrezno upoštevalo to, da so pogoji za izdajo tega dovoljenja
            vsebinsko enaki tistim, na podlagi katerih ji je bilo že izdano dovoljenje v drugi državi članici.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 23. januarja 1975. # Filippo Galli. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura di Roma - Italija. # Zadeva 31-74.