title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 14. junija 2007.#Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Okolje - Odpadki - Nevarni odpadki - Direktivi 75/442/EGS in 91/689/EGS - Obveznosti priprave in posredovanja načrtov za ravnanje z odpadki.#Zadeva C-82/06.

text:
      Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 14. junija 2007 – Komisija proti Italiji
      (Zadeva C-82/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Odpadki – Nevarni odpadki – Direktivi 75/442/EGS in 91/689/EGS – Obveznosti priprave in posredovanja načrtov za ravnanje z odpadki“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev v predhodnem postopku (člen 226 ES) (Glej točko 14.)
      2.                     Akti institucij – Direktive – Izvršitev držav članic (člen 249 ES; direktivi Sveta 75/442, kot je bila spremenjena z Direktivo
            91/156, in 91/689) (Glej točke 19, 34, 35 in od 37 do 39.)
      3.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati –
            Stanje ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 25.)
      4.                     Države članice – Obveznosti – Izvršitev direktiv – Neizpolnitev obveznosti –Utemeljitev na podlagi nacionalnega prava – Nedopustnost
            (člen 226 ES) (Glej točko 26.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 7 Direktive Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih (UL L 194, str.
                  39), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca 1991 (UL L 78, str. 32), in člena 6 Direktive Sveta
                  91/689/EGS z dne 12. decembra 1991 o nevarnih odpadkih (UL L 377, str. 20) – Obveznost posredovanja načrtov za ravnanje z
                  odpadki.

            Izrek

                  1)

                  Italijanska republika s tem, ko ni pripravila:

            –        načrta za ravnanje z odpadki za provinco Rimini v skladu s členom 7(1) Direktive Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o
         odpadkih (UL L 194, str. 39), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca 1991,

      –        načrtov za ravnanje z odpadki, ki vključujejo primerna mesta in objekte za odstranjevanje odpadkov za deželo Lacij v skladu
         s členom 7(1), četrta alinea, Direktive Sveta 75/442/EGS, kot je bila spremenjena z Direktivo 91/156,

      –        načrtov za ravnanje z odpadki za deželo Furlanija-Julijska krajina, pokrajino Apulija in avtonomno provinco Bolzano Južna
         Tirolska ter za provinco Rimini v skladu s členom 6 Direktive Sveta 91/689/EGS z dne 12. decembra 1991 o nevarnih odpadkih,

      ni izpolnila obveznosti iz teh direktiv.

                  2)

                  Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 27. novembra 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-429/01.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 22. septembra 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Evropski komisiji.#Javna naročila storitev - Postopek javnega razpisa - Opravljanje informacijskih storitev, vključno z vzdrževanjem in razvojem informacijskih sistemov Generalnega direktorata za pomorske zadeve in ribištvo - Zavrnitev ponudbe ponudnika - Obveznost obrazložitve - Enako obravnavanje - Preglednost - Merila za oddajo - Nasprotje interesov - Očitna napaka pri presoji - Nepogodbena odgovornost.#Zadeva T-86/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 22. septembra 2011 – Evropaïki Dynamiki proti Komisiji
      (Zadeva T-86/09)
      „Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa – Opravljanje informacijskih storitev, vključno z vzdrževanjem in razvojem informacijskih sistemov Generalnega direktorata
         za pomorske zadeve in ribištvo – Zavrnitev ponudbe ponudnika – Obveznost obrazložitve – Enako obravnavanje – Preglednost – Merila za oddajo – Nasprotje interesov – Očitna napaka pri presoji – Nepogodbena odgovornost“

      1.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločba o zavrnitvi ponudbe, sprejeta v okviru postopka oddaje javnega
            naročila storitev – Obveznost, da se na pisno zahtevo sporočijo značilnosti in relativne prednosti izbrane ponudbe ter ime
            izbranega ponudnika (člen 253 ES; Uredba Sveta št. 1605/2002, člen 100(2); Uredba Komisije št. 2342/2002, člen 149(3)) (Glej
            točke 26 in od 29 do 32.)
      2.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Obveznost spoštovanja načela enakega obravnavanja ponudnikov
            – Nujnost zagotovitve enakih možnosti in spoštovanja načela preglednosti – Razlike v podatkih, sporočenih ponudnikom, ki so
            v korist obstoječemu izvajalcu – Podatek, ki ni ne potreben ne koristen za pripravo ponudb – Neobstoj kršitve načela enakega
            obravnavanja (Glej točke od 60 do 63 in od 65 do 83.)
      3.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Oddaja naročila na podlagi javnega razpisa – Pooblastila institucij v postopku oddaje
            javnega naročila –Navzkrižje interesov med ponudnikom in članom odbora za oceno ponudb – Pojem (Uredba Sveta št. 1605/2002,
            člen 52(2)) (Glej točke od 100 do 103.)
      4.                     Javna naročila Evropskih skupnosti – Oddaja naročila na podlagi javnega razpisa – Diskrecijska pravica institucij – Sodni
            nadzor – Meje (Glej točko 123.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije z dne 12. decembra 2008, s katero je bila zavrnjena ponudba tožeče stranke
                  v okviru postopka javnega razpisa MARE/2008/01, ki se nanaša na zagotovitev informacijskih storitev, vključno z vzdrževanjem
                  in razvojem informacijskih sistemov Generalnega direktorata za pomorske zadeve in ribištvo (UL 2008, S 115) in odločbe, s
                  katero je bilo naročilo oddano drugemu ponudniku, ter odškodninski zahtevek.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrže.

                  2.

                  	Družbi Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE se naloži plačilo njenih stroškov
                     in stroškov Evropske komisije.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 28. marca 1995. # Frédéric Daffix proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odstavitev - Obrazložitev. # Zadeva T-12/94.


Sodba Sodišča z dne 4. decembra 1986. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Prosto opravljanje storitev. # Zadeva 220/83.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 2005. # MyTravel plc proti Commissioners of Customs & Excise. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Združeno kraljestvo. # Šesta direktiva DDV - Ureditev za potovalne agente - Paketna potovanja - Storitve, pridobljene od tretjih, in lastne storitve - Metoda izračuna davka. # Zadeva C-291/03.

text:
      Zadeva C-291/03
      MyTravel plc
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      VAT and Duties Tribunal, Manchester)
      „Šesta direktiva o DDV – Ureditev za potovalne agente – Paketna potovanja – Storitve, pridobljene od tretjih, in lastne storitve – Metoda izračuna davka“
      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Neposredni učinek – Nacionalne dajatve, ki niso združljive s pravom Skupnosti – Povračilo – Podrobna pravila
            – Uporaba nacionalnega prava – Meje – Spoštovanje načel enakovrednosti in učinkovitosti prava Skupnosti
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Razlaga – Časovni učinki sodb, ki vsebujejo razlago – Retroaktivni učinek – Omejitev, ki
            jo določi Sodišče
      (člen 234 ES)
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Posebna ureditev za potovalne
            agente – Ponoven obračun dolga davka na dodano vrednost po metodi, ki jo je Sodišče razglasilo za skladno s pravom Skupnosti
            – Dopustnost – Pogoji
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 26)
      4.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Posebna ureditev za potovalne
            agente – Paketna potovanja, ki jih sestavljajo lastne storitve in storitve, pridobljene od tretjih – Izračun davka – Uporaba
            merila tržne vrednosti za lastne storitve – Pogoji – Določitev nacionalnega sodnika tržne vrednosti letalskih potovanj
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 26)
      1.        Ker področje zahtev za povračilo dajatev, ki so nezakonito obračunane, ni urejeno s predpisi Skupnosti, je treba v notranjem
         pravnem redu vsake države članice predvideti pogoje, pod katerimi se te zahteve lahko izpolnjujejo, ti pogoji pa morajo upoštevati
         načeli ekvivalentnosti in učinkovitosti, kar pomeni, da ne smejo biti manj ugodni od tistih, ki urejajo podobne zahtevke na
         podlagi določb notranjega prava, niti ne smejo biti določeni tako, da v praksi onemogočajo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje
         pravni red Skupnosti.

      (Glej točko 17.)
      2.        Kadar Sodišče v okviru pristojnosti na podlagi člena 234 ES razlaga določbo prava Skupnosti, natančneje določa smisel in obseg
         te določbe, tako kot bi jo bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njene veljave. Sodba, izdana na podlagi predloga
         za sprejetje predhodne odločbe, lahko tako učinkuje na pravna razmerja, ki so nastala pred njeno izdajo. Iz tega zlasti izhaja,
         da mora upravni organ v okviru svojih pristojnosti pravilo prava Skupnosti, ki je bilo predmet take razlage, uporabljati tudi
         za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je Sodišče izreklo sodbo o vprašanju za predhodno odločanje. To ne velja
         takrat, kadar Sodišče v sodbi izjemoma omeji časovni učinek te razlage.

      (Glej točki 16 in 17.)
      3.        Potovalni agent ali organizator potovanja, ki je za obdavčitveno obdobje izpolnil prijavo obračuna DDV z uporabo metode, ki
         jo je predvidela nacionalna zakonodaja, ki je v notranje pravo prenesla Šesto direktivo Sveta 77/388 o usklajevanju zakonodaje
         držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, sme svoj dolg davka na
         dodano vrednost ponovno obračunati po metodi, ki jo je Sodišče razglasilo za skladno s pravom Skupnosti, pod pogoji, ki jih
         določa nacionalno pravo in ki morajo upoštevati načeli ekvivalentnosti in učinkovitosti.

      (Glej točko 18 in točko 1 izreka.)
      4.        Člen 26 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost:
         enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da mora potovalni agent ali organizator potovanj, ki v zameno za plačilo
         cene paketa potniku zagotovi storitve, pridobljene od tretjih, in lastne storitve, načeloma opredeliti del paketa, ki ustreza
         njegovim storitvam, na osnovi njihove tržne vrednosti, kadar se ta vrednost lahko določi. V takem primeru sme davčni zavezanec
         uporabiti merilo dejanskih stroškov le, če izkaže, da to merilo verodostojno izraža dejansko sestavo paketa. Uporaba merila
         tržne vrednosti ni odvisna od pogoja, da bi bila preprostejša od uporabe metode, ki temelji na dejanskih stroških, niti od
         pogoja, da bi pripeljala do dolga davka na dodano vrednost, ki je enak ali blizu tistemu, ki bi izhajal iz uporabe metode,
         ki temelji na dejanskih stroških. Zato:

      – potovalni agent ali organizator potovanj ne sme po svoji izbiri uporabiti metode, ki temelji na tržni vrednosti, in
      – ta metoda se uporablja za vse lastne storitve, za katere se lahko določi tržna vrednost, tudi če v okviru istega obdavčitvenega
         obdobja ni mogoče določiti vrednosti nekaterih lastnih delov paketa, ker davčni zavezanec ne prodaja podobnih storitev zunaj
         paketa.

      Predložitveno sodišče mora, glede na okoliščine spora o glavni stvari, določiti tržno vrednost letalskih potovanj, ki so v
         postopku v glavni stvari zagotovljena v okviru počitniških paketov. To sodišče lahko to tržno vrednost določi glede na povprečne
         vrednosti. V tem kontekstu lahko trg sedežev, ki so prodani drugim organizatorjem potovanj, pomeni najprimernejši trg.

      (Glej točki 41in 45 ter točki 2 in 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. oktobra 2005(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Ureditev za potovalne agente – Paketna potovanja – Storitve, pridobljene od tretjih, in lastne storitve – Metoda izračuna davka“
      V zadevi C-291/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal,
         Manchester (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 30. junija 2003, ki je prispela na Sodišče 4. julija 2003, v postopku

      MyTravel plc
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Borg Barthet (poročevalec), J.-P. Puissochet, S. von Bahr in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: M. M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. novembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za MyTravel plc N. Gibbon, solicitor, in J. Woolf, barrister,
      –        za Vlado Združenega kraljestva K. Manji, zastopnik, skupaj z N. Paines, Q.C.,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. maja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 26 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977
         o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero
         (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo MyTravel plc (v nadaljevanju: družba MyTravel) in Commissioners of Customs
         & Excise zaradi veljavnosti ureditve iz člena 26 Šeste direktive za to družbo po sodbi z dne 22. oktobra 1998 v zadevi Madgett
         in Baldwin (C-308/96 in C-94/97, Recueil, str. I-6229).

       Pravni okvir
      3        Člen 11A(1)(a) Šeste direktive določa, da davčna osnova davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za večino storitev
         pomeni „vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec od kupca, naročnika ali tretje
         osebe za te dobave […]“

      4        Člen 26 te direktive, ki uvaja posebno ureditev za transakcije potovalnih agentov in organizatorjev potovanj, določa:

      „1.      Države članice uporabljajo davek na dodano vrednost za delovanje potovalnih agentov v skladu z določbami tega člena, če potovalni
         agenti poslujejo z naročniki v svojem imenu in če pri zagotavljanju potovalnih zmogljivosti uporabljajo dobave in storitve
         drugih davčnih zavezancev. Ta člen se ne uporablja za potovalne agente, ki delujejo samo kot posredniki in obračunavajo davek
         v skladu s členom 11A(3)(c). V tem členu potovalni agenti vključujejo tudi organizatorje potovanj.

      2.      Vse transakcije, ki jih opravi potovalni agent v zvezi s potovanjem, se obravnavajo za eno storitev potovalnega agenta potniku.
         Obdavčljiva je v državi članici, v kateri ima potovalni agent sedež svoje dejavnosti ali ima stalno poslovno enoto, iz katere
         je potovalni agent opravil storitve. Davčna osnova in cena brez davka v smislu člena 22(3)(b) glede te storitve je marža potovalnega
         agenta, kar pomeni razliko med celotnim zneskom, ki ga plača potnik brez davka na dodano vrednost, in dejanskimi stroški potovalnega
         agenta za dobave in storitve, ki jih opravijo drugi davčni zavezanci, če so te transakcije v neposredno korist potnika.

      3.      Če so transakcije, ki jih za potovalnega agenta opravijo drugi davčni zavezanci, opravljene izven Skupnosti, se storitev potovalnega
         agenta obravnava kot oproščena dejavnost posredovanja v skladu s členom 15(14). Če so te transakcije opravljene v Skupnosti,
         pa tudi izven nje, je lahko oproščen samo tisti del storitve potovalnega agenta, ki se nanaša na transakcije izven Skupnosti.

      4.      Davek, ki ga potovalnemu agentu obračunajo drugi davčni zavezanci za transakcije, opisane v odstavku 2, in so v neposredno
         korist potnika, ni upravičen do odbitka ali vračila v katerikoli državi članici.“

      5        Člen 26 Šeste direktive sta v notranje pravo prenesla člen 52 Zakona iz leta 1994 o davku na dodano vrednost (Value Added
         Tax Act 1994) in Uredba iz leta 1987 o davku na dodano vrednost, ki velja za organizatorje potovanj (Value Added Tax (Tour
         Operators) Order 1987). Določbe nacionalne zakonodaje je natančneje določila Okrožnica 709/5/88, nato Okrožnica 709/5/96 Commissioners
         of Customs & Excise o maržni ureditvi organizatorjev potovanj (Tour Operators’ Margin Scheme VAT Notice, v nadaljevanju: ureditev
         TOMS). Ta ureditev zahteva, da se celotni znesek, ki ga obračuna potovalni agent ali organizator potovanja, razdeli med storitve,
         pridobljene od tretjih, in lastne storitve glede na dejanske stroške vsakega sestavnega dela.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      6        Družba MyTravel prodaja počitniške pakete v tujini. Ta družba redno kupuje nastanitve od tretjih oseb. Ker pa ima lastno letalsko
         družbo, običajno zagotavlja prevoz potnikov do njihovega počitniškega kraja. Javno prodaja tudi posamezne letalske vozovnice,
         imenovane „zakupi sedežev“ („seat only“), ki so sedeži na njenem lastnem letalu ali sedeži, pridobljeni od drugih družb, ter
         prodaja tudi letalske sedeže drugim organizatorjem potovanj, imenovane „prodani sedeži preko posrednika“ („broked seats“).
         Svoj dolg DDV za leta od 1995 do 1999 je prijavila tako, da je uporabila ureditev TOMS. Po izdaji zgoraj navedene sodbe Madgett
         in Baldwin je ponovno obračunala svoj dolg DDV za leta od 1995 do 1997 tako, da se je oprla na tržno vrednost sedežev, prodanih
         v okviru počitniških paketov.

      7        Družba MyTravel je uporabila dve metodi, da bi pridobila to tržno vrednost. Za leto 1995 in, kot se zdi, za leto 1996 je kot
         izhodišče uporabila strošek letalske vozovnice, prodane v okviru paketov, ki mu je dodala odstotek, imenovan „odstotni pribitek“,
         ki je enak tistemu, za katerega zatrjuje, da ga je dosegla v istem obdobju pri prodaji posameznih vozovnic. V letu 1995 je
         družba MyTravel prodajala počitniške nastanitve v paketu z križarjenji, letalska potovanja z vozilom na voljo in nastanitve
         v kampu. Vendar je svoj dolg obračunala tako, da je uporabila merilo tržne vrednosti le glede letalskih potovanj, ker je menila,
         da ni imela ustrezne primerjave za druge svoje storitve.

      8        Za leto 1997 je družba MyTravel, izhajajoč iz internega dokumenta z naslovom „Poročilo o donosnosti zračnih poti“ („Route
         Profitability Report“), povprečni linearni prihodek, ki ga je pridobila z javno prodajo letalskih vozovnic zunaj paketa, ocenila
         na 153 GBP. Po njenem mnenju ta znesek velja za vse prodane vozovnice.

      9        Družba MyTravel je po tem, ko je na teh osnovah ponovno izračunala strošek letalskih vozovnic, prodanih v okviru počitniških
         paketov, zahtevala od Commissioners of Customs & Excise povračilo zneskov v višini 212.000 GBP, 2.004.857 GBP in 711.051 GBP
         za posamezna leta od 1995 do 1997. Višina teh zneskov je predvsem posledica dejstva, da je metoda, ki jo je uporabila družba
         MyTravel, povzročila povišanje dela cene paketa, ki se prišteje prevozu, ki je na podlagi veljavnega nacionalnega prava obdavčeno
         z 0 %.

      10      Pri Commissioners of Customs & Excise so zavrnili zahteve družbe MyTravel. Kot so navajali pred predložitvenim sodiščem, iz
         zgoraj navedene sodbe Madgett in Baldwin izhaja, da se metoda, ki temelji na tržni vrednosti, da bi se opredelil del paketa,
         ki se nanaša na lastne storitve, ne sme uporabiti, kadar ji, kot pri tej družbi, njena preprostost ne koristi, kadar pripelje
         do umetnega zneska glede marže na storitve, pridobljene od tretjih, in kadar bi znatno spremenila dolg DDV. Dalje so trdili,
         da ta sodba ne dopušča selektivne uporabe take metode in da znesek 153 GBP ni tržna vrednost letalskih sedežev, prodanih v
         okviru paketov.

      11      Nasprotno je družba MyTravel izpostavila, da je Sodišče v tej sodbi zavrnilo trditev, da bi bilo merilo dejanskih stroškov
         zanesljivejši pokazatelj vrednosti različnih delov paketa. Prav tako je navedla, da se ne sme zahtevati, da obe metodi pripeljeta
         do enakih vrednosti dolga DDV, ker bi bili izvajalci s tem zavezani, da izvedejo obračune po vsaki izmed njih. Razlog iz te
         sodbe, da je metoda, ki temelji na tržni vrednosti, preprostejša, bi pomenil le dejavnik, ki se ga upošteva, da se doseže
         sprejeta rešitev, in ne pogoj, od katerega naj bi bila odvisna uporaba navedene metode.

      12      Družba MyTravel meni, da ima pravico uporabiti metodo, ki temelji na tržni vrednosti, ker ima na voljo ustrezno primerjavo,
         kot bi bilo to pri letalskih potovanjih, in da člen 26 Šeste direktive ne nasprotuje temu, da sočasno uporabi to metodo in
         metodo, ki temelji na dejanskih stroških. Znesek 153 GBP naj bi izražal povprečno vrednost ločeno prodanih letalskih vozovnic
         in bi lahko bil osnova za ovrednotenje potovanj, prodanih v okviru paketov, ker Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Madgett in
         Baldwin ni zahtevalo, naj izvajalec določi tržno vrednost svojih storitev v primerjavi z enakimi storitvami, ampak glede na
         podobne storitve.

      13      V teh okoliščinah je VAT and Duties Tribunal, Manchester, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1.      V katerih okoliščinah, če je to sploh mogoče, ima organizator potovanj, ki je izpolnil prijavo obračuna [DDV] za poslovno
         leto na podlagi metode dejanskih stroškov, ki je bila edina metoda, ki jo je predvidela nacionalna zakonodaja, ki je prenesla
         direktivo, pravico, da ponovno obračuna svoj dolg DDV delno po metodi tržne vrednosti, opisane v točki 46 [sodbe Madgett in
         Baldwin]?

      a)      Ali sme zlasti ta organizator potovanj uporabiti metodo tržne vrednosti selektivno glede na različna poslovna leta, in če
         sme, pod katerimi pogoji?

      b)      Ali sme organizator potovanj, kadar javno prodaja dele storitev paketov zunaj paketa (v tem primeru letalska potovanja), vendar
         javno zunaj paketa ne prodaja drugih delov lastnih storitev paketov (v tem primeru križarjenja in nastanitve v kampu):

      –        uporabiti metodo tržne vrednosti za te pakete (ki so velika večina), kadar lahko določi vrednost vseh lastnih dobav ali storitev
         (v tem primeru letalskih potovanj) z javno izvedenimi prodajami zunaj paketa;

      –        v primerih, kadar paket zajema njegove storitve, ki jih organizator potovanja ne prodaja javno zunaj paketa (v tem primeru
         križarjenja in nastanitev v kampu), uporabiti metodo tržne vrednosti, da določi vrednost lastnih dobav ali storitev, ki jih
         prodaja javno (v tem primeru letalskih potovanj), kadar ni bilo mogoče določiti drugih delov paketa?

      c)      Ali mora biti uporaba kombinacije obeh metod a) preprostejša, b) znatno preprostejša, c) ne znatno bolj zapletena?
      d)      Ali mora metoda tržne vrednosti privesti do enakega ali podobnega dolga DDV kot metoda, ki temelji na stroških?
      2.      Ali je v okoliščinah tega primera mogoče določiti del lastnih storitev, ki se nanašajo na letalska potovanja, prodana kot
         del počitniškega paketa, z uporabo ali a) povprečnega stroška letalskega sedeža, povečanega za povprečno maržo organizatorja
         potovanj pri prodaji ponudbe „zakup sedežev“ v predmetnem poslovnem letu, ali b) povprečnega prihodka organizatorja potovanj
         pri prodaji ponudbe „zakup sedežev“ v istem poslovnem letu?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      14      VAT and Duties Tribunal, Manchester, s prvim vprašanjem, ki je razdeljeno na več delov, sprašuje, ali in pod katerimi pogoji
         sme organizator potovanj, kot je družba MyTravel, ponovno obračunati maržo, ki je obdavčljiva v smislu člena 26 Šeste direktive,
         po metodi tržne vrednosti, opisane v zgoraj navedeni sodbi Madgett in Baldwin.

       Prvi del prvega vprašanja
      15      Preučiti je treba, ali ima organizator potovanj, ki je izpolnil prijavo obračuna DDV za obdavčitveno obdobje po metodi, ki
         jo je predvidela nacionalna ureditev, ki je prenesla Šesto direktivo, pravico, da na podlagi sodbe Sodišča svoj dolg DDV ponovno
         obračuna po metodi, ki jo je ta sodba razglasila za skladno s to direktivo.

      16      V zvezi s tem je treba opozoriti, da Sodišče, kadar v okviru pristojnosti na podlagi člena 234 ES razlaga določbo prava Skupnosti,
         natančneje določa smisel in obseg te določbe, tako kot bi jo bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njene veljave (glej
         v tem smislu sodbe z dne 27. marca 1980 v zadevi Denkavit italiana, 61/79, Recueil, str. 1205, točka 16; z dne 6. julija 1995
         v zadevi BP Soupergaz, C-62/93, Recueil, str. I-1883, točka 39, in z dne 13. januarja 2004 v zadevi Kühne & Heitz, C-453/00,
         Recueil, str. I-837, točka 21). To ne velja takrat, kadar Sodišče v sodbi izjemoma omeji časovni učinek te razlage (glej v
         tem smislu zgoraj navedeno sodbo Denkavit Italiana, točka 17; sodbo z dne 29. novembra 2001 v zadevi Griesmar, C-366/99, Recueil,
         str. I-9383, točka 74, in, o nedavni uporabi teh načel na področju DDV, z dne 17. februarja 2005 v zadevi Linneweber in Akritidis,
         C-453/02 in C-462/02, Recueil, str. I-1131, točke od 41 do 45).

      17      Sodba, izdana na podlagi predloga za sprejem predhodne odločbe, lahko učinkuje na pravna razmerja, ki so nastala pred njeno
         izdajo. Iz tega zlasti izhaja, da mora upravni organ v okviru svojih pristojnosti pravilo prava Skupnosti, ki je bilo predmet
         take razlage, uporabljati tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je Sodišče izreklo sodbo o vprašanju za sprejem
         predhodne odločbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo z dne 13. januarja 2004 v zadevi Kühne & Heitz, C-453/00, Recueil,
         str. I-837, točka 22). Ker področje zahtev za povračilo dajatev ni urejeno s predpisi Skupnosti, je treba v notranjem pravnem
         redu vsake države članice predvideti pogoje, pod katerimi se te zahteve lahko izpolnjujejo, ti pogoji pa morajo upoštevati
         načeli ekvivalentnosti in učinkovitosti, kar pomeni, da ne smejo biti manj ugodni od tistih, ki urejajo podobne zahtevke na
         podlagi določb notranjega prava, niti ne smejo biti določeni tako, da v praksi onemogočajo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje
         pravni red Skupnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 9. novembra 1983 v zadevi San Giorgio, 199/82, Recueil, str. 3595, točka
         12, in z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Weber´s Wine World in drugi, C-147/01, Recueil, str. I-11365, točka 103).

      18      V teh okoliščinah je na prvi del prvega vprašanja treba odgovoriti, da sme potovalni agent ali organizator potovanja, ki je
         za obdavčitveno obdobje izpolnil prijavo obračuna DDV z uporabo metode, ki jo je predvidela nacionalna zakonodaja, ki je v
         notranje pravo prenesla Šesto direktivo, svoj dolg DDV ponovno obračunati po metodi, ki jo je Sodišče razglasilo za skladno
         s pravom Skupnosti, pod pogoji, ki jih določa nacionalno pravo in ki morajo upoštevati načeli ekvivalentnosti in učinkovitosti.

       Drugi deli prvega vprašanja
      19      Najprej je treba preučiti, ali je porazdelitev cene paketa, ki jo davčni zavezanec iz člena 26 Šeste direktive opravi z uporabo
         merila tržne vrednosti lastnih storitev, odvisna od pogoja, da je taka uporaba dejansko preprostejša v posebnem položaju tega
         davčnega zavezanca in da pripelje do podobnega dolga DDV, kot bi ga pridobil, če bi izhajal iz merila dejanskih stroškov.

      20      Družba MyTravel glede merila preprostosti navaja, da bi dejstvo, da se za uporabo te metode za določitev DDV, ki ga dolguje
         potovalni agent ali organizator potovanj, določi pogoj, da je ta metoda v posebnem položaju vsakega davčnega zavezanca preprostejša
         od metode dejanskih stroškov, pomenilo, da je določitev davčne osnove, ki je temeljni element sistema DDV, odvisna od presoje,
         ki jo zaznamuje negotovost in določena stopnja subjektivnosti.

      21      Nasprotno vlada Združenega kraljestva zatrjuje, da davčni zavezanec, kot je družba MyTravel, ne sme spremeniti prijav obračuna
         DDV z uporabo merila tržne vrednosti, ker jih je lahko sestavila brez posebnih težav z uporabo merila dejanskih stroškov in
         ker se s to spremembo bistveno zmanjša njen davčni dolg.

      22      Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 51 sklepnih predlogov, iz preizkusa točke 45 zgoraj navedene sodbe Madgett
         in Baldwin izhaja, da razlogi, zakaj je Sodišče štelo, da je prednost metode, ki temelji na tržni vrednosti, preprostost,
         niso povezani s posebnimi okoliščinami te zadeve.

      23      V teh okoliščinah uporaba merila tržne vrednosti ni odvisna od pogoja, da bi bila preprostejša od metode, ki temelji na dejanskih
         stroških.

      24      Dalje je glede zneska dolga DDV treba preučiti, ali za uporabo metode, ki temelji na tržni vrednosti, velja pogoj, da mora
         pripeljati do dolga DDV, ki je enak ali podoben tistemu, ki bi ga pridobili z uporabo metode, ki temelji na dejanskih stroških
         storitev.

      25      Vlada Združenega kraljestva trdi, da je na Sodišče v točkah 45 in 46 zgoraj navedene sodbe Madgett in Baldwin s tem, da je
         dovolilo uporabo metode, ki temelji na tržni vrednosti, vplivalo dejstvo, da je pričakovalo, da bo ta metoda pripeljala do
         dolga DDV, ki bo primerljiv s tistim, ki se izračuna na podlagi metode, ki temelji na dejanskih stroških.

      26      Ugotoviti je treba, da se okoliščina, da uporaba obeh metod pripelje do izračuna podobnega davčnega dolga, ker se pojavlja
         med alineami v točki 46 zgoraj navedene sodbe Madgett in Baldwin, kaže kot nepomembna.

      27      Še več, nasprotna razlaga, ki jo predlaga vlada Združenega kraljestva, bi imela za posledico zavezo davčnih zavezancev, da
         potem, ko so davčno prijavo sestavili v skladu z metodo, ki temelji na tržni vrednosti, v vsakem primeru opravijo potrebne
         izračune dolga DDV po metodi, ki temelji na dejanskih stroških, in bi s tem omejila uporabnost metode, ki temelji na tržni
         vrednosti.

      28      Uporaba merila tržne vrednosti za razdelitev te cene paketa s strani davčnega zavezanca iz člena 26 Šeste direktive, ki potnikom
         v zameno za ceno paketa zagotovlja storitve, ki jih pridobi od tretjih, in svoje storitve, v teh okoliščinah torej ni odvisna
         od pogoja, da mora pripeljati do dolga DDV, ki je primerljiv s tistim, ki bi ga pridobili z uporabo merila dejanskih stroškov.

      29      Dalje je treba preučiti, ali je treba uporabo merila tržne vrednosti, kadar se ta lahko določi, prepustiti presoji davčnega
         zavezanca.

      30      Opozoriti je treba, da je osnovno načelo DDV v tem, da je namen sistema tega davka na trošarino obremeniti le končnega potrošnika.
         DDV je natančen sorazmeren del cene blaga in storitev ter ga davčni zavezanci obračunajo v vsaki stopnji proizvodnje ali distribucije
         v korist davčne uprave, ki ji ga morajo vplačati. V skladu z osnovnim načelom tega sistema in njegovimi podrobnimi pravili
         za delovanje mora biti DDV, ki ga obračunajo davčni organi, enak dajatvi, ki se dejansko pobere od končnega potrošnika (glej
         v tem smislu sodbo z dne 24. oktobra 1996 v zadevi Elida Gibbs, C-317/94, Recueil, str. I-5339, točke od 18 do 24). Pogoji
         uporabe posebne ureditve, ki jo je člen 26 Šeste direktive uvedel v korist potovalnih agentov in organizatorjev potovanj,
         kadar davčni zavezanec posreduje potniku proti plačilu cene paketa hkrati storitve, pridobljene od tretjih, in lastne storitve,
         ne bi mogli omajati tega osnovnega načela sistena DDV.

      31      Iz zgoraj navedene sodbe Madgett in Baldwin izhaja, da se metoda, ki temelji na tržni vrednosti, lahko izbere takrat, ko je
         mogoče določiti del paketa, ki ustreza lastnim storitvam, na osnovi tržne vrednosti storitev, ki so podobne tistim, ki so
         del paketa. Vendar to ne sme pripeljati do tega, da se davčnemu zavezancu prizna pravica, da uporabi prvo metodo po svoji
         izbiri, če ta uporaba povzroči zmanjšanje njegovega davčnega dolga glede na dolg, ki bi izhajal iz uporabe metode, ki temelji
         na dejanskih stroških.

      32      Dejstvo, da se taka pravica podeli davčnim zavezancem, bi lahko imela za posledico, da se jim dopusti, da umetno zvišajo davčno
         osnovo, za katero velja nižja stopnja, in s tem ustvarijo konkurenčno neenakost med gospodarskimi subjekti v korist tistih,
         ki so določili sedež svoje dejavnosti ali stalnega podjetja v državi članici, ki določene transakcije obdavčuje z zelo znižano
         stopnjo ali celo z 0 % kot v Združenem kraljestvu v zvezi s prevozom oseb. Taka razlaga bi lahko posledično nasprotovala načelu
         nevtralnosti DDV.

      33      V tej zvezi je treba opozoriti, da je zakonodajalec Skupnosti, kot to izhaja iz devete uvodne izjave Šeste direktive, želel,
         da se davčna osnova uskladi, „da bi uporaba stopnje Skupnosti za obdavčljive transakcije pripeljala do primerljivih rezultatov
         v vseh državah članicah“. Namen te uskladitve je torej zagotoviti, da se situacije, ki so si podobne iz gospodarskega ali
         trgovskega vidika, obravnavajo enako glede na uporabo sistema DDV. Ta uskladitev tako prispeva k zagotovitvi nevtralnosti
         tega sistema.

      34      Kot je opozoril generalni pravobranilec v točki 68 sklepnih predlogov, je upravičeno stališče Komisije Evropskih skupnosti,
         da bi bilo porazdelitev cene paketa med storitve, pridobljene od tretjih, in lastne storitve treba izvesti na osnovi tržne
         vrednosti slednjih storitev, vselej ko se ta vrednost lahko določi. Nasprotno, kot je to navedel tudi generalni pravobranilec
         v točki 69 istih sklepnih predlogov, je težko popolnoma izključiti možnost, da bi se lahko odstopilo od tega načela. Zato
         je mogoče dopustiti, da bi potovalni agent ali organizator potovanja, ki bi lahko izkazal, da metoda, ki temelji na dejanskih
         stroških, verodostojno odraža dejansko sestavo paketa, lahko porazdelil svoje cene paketov na podlagi te metode namesto metode,
         ki temelji na tržni vrednosti.

      35      V teh okoliščinah mora potovalni agent ali organizator potovanja, ki v zameno za plačilo cene paketa potniku zagotovi storitve,
         pridobljene od tretjih, in lastne storitve, načeloma opredeliti del paketa, ki ustreza njegovim storitvam, na osnovi njihove
         tržne vrednosti, kadar se ta vrednost lahko določi, razen če lahko izkaže, da metoda, ki temelji na merilu dejanskih stroškov,
         v obravnavanem obdavčitvenem obdobju verodostojno odraža dejansko sestavo paketa.

      36      Poleg tega morata nacionalna davčna uprava in, glede na okoliščine primera, nacionalno sodišče presoditi, ali je mogoče opredeliti
         del paketa, ki ustreza lastnim storitvam, na osnovi njihove tržne vrednosti in v tem smislu določiti najprimernejši trg.

      37      Predložitveno sodišče nazadnje sprašuje, kako je treba porazdeliti ceno paketa, kadar davčni zavezanec ne more določiti tržne
         vrednosti nekaterih lastnih storitev, ker ne prodaja podobnih storitev zunaj paketa. Isto sodišče zato sprašuje, ali se v
         takih okoliščinah to merilo vseeno uporablja za lastne storitve, za katere se lahko ugotovi tržna vrednost.

      38      Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 77 sklepnih predlogov, dejstvo, da tržne vrednosti ni mogoče določiti za vse
         lastne storitve davčnega zavezanca, ne more upravičiti odstopa od uporabe tega merila pri oceni storitev, za katere se lahko
         ugotovi tržna vrednost. V takem primeru drži, da mora davčni zavezanec ceno paketa porazdeliti z uporabo obeh metod izračuna
         za lastne storitve. Zato uporaba tako kombiniranih metod ne bi smela povzročiti nepremostljivih praktičnih težav.

      39      Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 79 istih sklepnih predlogov, čeprav je namen člena 26 Šeste direktive prilagoditi
         upoštevna pravila na področju DDV posebni naravi dejavnosti potovalnega agenta in tako zmanjšati praktične težave, ki bi lahko
         ovirale navedeno dejavnost, pa ureditev, ki jo vzpostavlja ta člen, v nasprotju z vzpostavljeno ureditvijo v korist majhnih
         podjetij in kmetov, ni namenjena poenostavitvi računovodskih zahtev, ki jih prinaša splošni sistem DDV. Tako ta člen v odstavku
         2 predvideva, da kadar so transakcije, ki jih za te gospodarske subjekte opravijo drugi davčni zavezanci, opravljene v Evropski
         skupnosti in zunaj nje, je oproščen samo tisti del cene paketa, ki se nanaša na transakcije zunaj Skupnosti. Uporaba take
         določbe lahko prav tako zaveže potovalne agente, da izvedejo sorazmerno tehnične operacije porazdelitve njihovih cen paketov.

      40      V teh okoliščinah ni zadostne utemeljitve, da se v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne uporabi merilo tržne
         vrednosti. Davčni zavezanec lahko torej v okviru istega obdavčitvenega obdobja uporabi merilo tržne vrednosti za nekatere
         storitve, in ne za druge, kadar ne more ugotoviti tržne vrednosti teh drugih storitev.

      41      Zato je treba na druge dele prvega vprašanja odgovoriti, da je člen 26 Šeste direktive treba razlagati tako, da mora potovalni
         agent ali organizator potovanj, ki v zameno za plačilo cene paketa potniku zagotovi storitve, pridobljene od tretjih, in svoje
         storitve, načeloma opredeliti del paketa, ki ustreza njegovim storitvam na osnovi njihove tržne vrednosti, kadar se ta vrednost
         lahko določi. V takem primeru sme davčni zavezanec uporabiti merilo dejanskih stroškov le, če izkaže, da to merilo verodostojno
         izraža dejansko sestavo paketa. Uporaba merila tržne vrednosti ni odvisna od pogoja, da bi bila preprostejša od uporabe metode,
         ki temelji na dejanskih stroških, niti od pogoja, da bi pripeljala do dolga DDV, ki je enak ali blizu tistemu, ki bi izhajal
         iz uporabe metode, ki temelji na dejanskih stroških. Zato:

      –        potovalni agent ali organizator potovanj ne sme po svoji izbiri uporabiti metode, ki temelji na tržni vrednosti, in
      –        ta metoda se uporablja za vse lastne storitve, za katere se lahko določi tržna vrednost, tudi če v okviru istega obdavčitvenega
         obdobja ni mogoče določiti vrednosti nekaterih lastnih delov paketa, ker davčni zavezanec ne prodaja podobnih storitev zunaj
         paketa.

       Drugo vprašanje
      42      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je v okoliščinah postopka v glavni stvari mogoče določiti del lastnih
         storitev, ki se nanašajo na letalska potovanja, prodana v okviru počitniških paketov, z uporabo bodisi povprečnega stroška
         letalskega sedeža, povečanega za povprečno maržo organizatorja potovanj pri prodaji ponudbe „zakup sedežev“ v predmetnem poslovnem
         letu, bodisi povprečnega prihodka organizatorja potovanj pri prodaji ponudbe „zakup sedežev“ v istem poslovnem letu.

      43      Opozoriti je treba, da Sodišče v okviru člena 234 ES ni pristojno uporabiti pravila Skupnosti v določenem primeru, ampak se
         le izreče o razlagi Pogodbe ES in aktih, ki jih sprejmejo institucije Skupnosti (glej zlasti sodbe z dne 15. julija 1964 v
         zadevi Van der Veen, 100/63, Recueil, str. 1105, 1121; z dne 2. decembra 1964 v zadevi Dingemans, 24/64, Recueil, str. 1259,
         1273; z dne 22. oktobra 1998 v zadevi Jokela in Pitkäranta, C-9/97 in C-118/97, Recueil, str. I-6267, točka 30; z dne 25.
         februarja 1999 v zadevi Trans-Ex-Import, C-86/97, Recueil, str. I‑1041, točka 15; z dne 7. septembra 1999 v zadevi De Haan,
         C-61/98, Recueil, str. I-5003, točka 29, in z dne 10. maja 2001 v zadevi Veedfald, C-203/99, Recueil, str. I‑3569, točka 31).
         Vseeno je v okviru razlage člena 26 Šeste direktive in ob upoštevanju informacij, ki so bile že predložene o načinu porazdelitve
         cene paketa, kadar davčni zavezanec zagotovi storitve, pridobljene od tretjih, in lastne storitve, treba odgovoriti na drugo
         vprašanje v delu, kjer se želi izvedeti, ali se je mogoče opreti na povprečne vrednosti, da se določi tržna vrednost.

      44      Kot je ugotovil generalni pravobranilec v točki 86 sklepnih predlogov, nič ne nasprotuje taki praksi. Povprečna vrednost se
         lahko izkaže bolj reprezentativna, kadar – kot v postopku v glavni stvari – se cene podobnih storitev, prodanih zunaj paketa,
         znatno razlikujejo. Predložitveno sodišče, ki mora v vsakem posameznem primeru ugotoviti vrednost, ki najbolje odraža bistvo
         Šeste direktive, lahko torej legitimno določi tržno vrednost letalskih potovanj, ki jih je družba MyTravel prodala v okviru
         počitniških paketov, na osnovi prodajne cene letalskih vozovnic, ki jih je ta davčni zavezanec prodal za isti ali primerljiv
         namembni kraj. To sodišče bo moralo izvesti popravke na te vrednosti, ki so potrebni za to, da se upošteva, na primer, dejstvo,
         da so v okviru paketov letalski sedeži za otroke potnikov ponujeni brezplačno ali po znižani ceni.

      45      Ob upoštevanju navedenega je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da mora predložitveno sodišče, glede na okoliščine spora
         o glavni stvari, določiti tržno vrednost letalskih potovanj, ki so v postopku v glavni stvari zagotavljena v okviru počitniških
         paketov. To sodišče lahko to tržno vrednost določi glede na povprečne vrednosti. V tem kontekstu lahko trg sedežev, ki so
         prodani drugim organizatorjem potovanj, pomeni najprimernejši trg.

       Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Potovalni agent ali organizator potovanja, ki je za obdavčitveno obdobje izpolnil prijavo obračuna DDV z uporabo metode, ki
            jo je predvidela nacionalna zakonodaja, ki je v notranje pravo prenesla Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977
            o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero,
            sme svoj dolg davka na dodano vrednost ponovno obračunati po metodi, ki jo je Sodišče razglasilo za skladno s pravom Skupnosti,
            pod pogoji, ki jih določa nacionalno pravo in ki morajo upoštevati načeli ekvivalentnosti in učinkovitosti.
      2)      Člen 26 Šeste direktive 77/388 je treba razlagati tako, da mora potovalni agent ali organizator potovanj, ki v zameno za plačilo
            cene paketa potniku zagotovi storitve, pridobljene od tretjih, in lastne storitve, načeloma opredeliti del paketa, ki ustreza
            njegovim storitvam, na osnovi njihove tržne vrednosti, kadar se ta vrednost lahko določi. V takem primeru sme davčni zavezanec
            uporabiti merilo dejanskih stroškov le, če izkaže, da to merilo verodostojno izraža dejansko sestavo paketa. Uporaba merila
            tržne vrednosti ni odvisna od pogoja, da bi bila preprostejša od uporabe metode, ki temelji na dejanskih stroških, niti od
            pogoja, da bi pripeljala do dolga davka na dodano vrednost, ki je enak ali blizu tistemu, ki bi izhajal iz uporabe metode,
            ki temelji na dejanskih stroških. Zato:
      –        potovalni agent ali organizator potovanj ne sme po svoji izbiri uporabiti metode, ki temelji na tržni vrednosti, in
      –        ta metoda se uporablja za vse lastne storitve, za katere se lahko določi tržna vrednost, tudi če v okviru istega obdavčitvenega
            obdobja ni mogoče določiti vrednosti nekaterih lastnih delov paketa, ker davčni zavezanec ne prodaja podobnih storitev zunaj
            paketa.
      3)      Predložitveno sodišče mora, glede na okoliščine spora o glavni stvari, določiti tržno vrednost letalskih potovanj, ki so v
            postopku v glavni stvari zagotovljena v okviru počitniških paketov. To sodišče lahko to tržno vrednost določi glede na povprečne
            vrednosti. V tem kontekstu lahko trg sedežev, ki so prodani drugim organizatorjem potovanj, pomeni najprimernejši trg.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 2. julija 2002. # SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedna zveza SAT.2 - Absolutni razlogi za zavrnitev - Člen 7(1)(b)(c) Uredbe (ES) št.40/94 - Enako obravnavanje. # Zadeva T-323/00.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. aprila 2004. # Finanzamt Sulingen proti Walter Sudholz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-17/01.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. maja 2001. # Cabletron Systems Ltd proti The Revenue Commissioners. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Appeal Commissioners - Irska. # Skupna carinska tarifa. # Zadeva C-463/98.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. aprila 1988. # M. proti Svetu Evropskih skupnosti. # Uradniki - Disciplinski ukrepi. # Združeni zadevi 175/86 in 209/86.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 4. aprila 2000. # Verein gegen Unwesen in Handel und Gewerbe Köln eV proti Adolf Darbo AG. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Köln - Nemčija. # Zadeva C-465/98.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 7. februarja 2001. # Sociedade Agricola dos Arinhos, Ldª in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Dopustnost. # Združene zadeve T-38/99 do T-50/99.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. maja 2012.#Duomo Gpa Srl in drugi proti Comune di Baranzate in Comune di Venegono Inferiore.#Predlogi za sprejetje predhodne odločbe, ki jih je vložilo Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia.#Členi 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES in 81 ES – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Direktiva 2006/123/ES – Člena 15 in 16 – Koncesija za storitve obračuna, odmere in pobiranja davkov ali drugih prihodkov lokalnih uprav – Nacionalna zakonodaja – Minimalni osnovni kapital – Obveznost.#Združene zadeve od C-357/10 do C-359/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. maja 2012 (
            *1
         )
      „Členi 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES in 81 ES — Svoboda ustanavljanja — Svoboda opravljanja storitev — Direktiva 2006/123/ES — Člena 15 in 16 — Koncesija za storitve obračuna, odmere in pobiranja davkov ali drugih prihodkov lokalnih uprav — Nacionalna zakonodaja — Minimalni osnovni kapital — Obveznost“
      V združenih zadevah od C-357/10 do C-359/10,
      katerih predmet so predlogi za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki jih je vložilo Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italija) z odločbama z dne 20. oktobra 2009, ki sta prispeli na Sodišče 19. julija 2010, v postopkih

         Duomo Gpa Srl (C-357/10),

         Gestione Servizi Pubblici Srl (C-358/10),

         Irtel Srl (C-359/10)
      proti

         Comune di Baranzate (C-357/10 in C-358/10),

         Comune di Venegono Inferiore (C-359/10),
      ob udeležbi

         Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (AIPA),

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (poročevalec) in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Comune di Baranzate A. Soncini, avvocato,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z G. De Bellisom, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemsko vlado C. M. Wissels in Y. de Vries, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo C. Zadra, I. V. Rogalski in S. La Pergola, zastopniki,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. novembra 2011
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago členov 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES in 81 ES ter členov 15 in 16 Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (UL L 376, str. 36, v nadaljevanju: Direktiva o storitvah).

               2

               Ti predlogi so bili predstavljeni v okviru sporov med Duomo Gpa Srl (v nadaljevanju: Duomo) in Gestione Servizi Pubblici Srl (v nadaljevanju: GSP) ter Comune di Baranzate ter med Irtel Srl (v nadaljevanju: Irtel) in Comune di Venegono Inferiore zaradi njihove izključitve iz javnega razpisa, pri čemer je bila Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (v nadaljevanju: AIPA) udeleženka v postopku.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               V skladu s členom 1(1) Direktive o storitvah ta uvaja splošne določbe, ki ponudnikom storitev olajšujejo uresničevanje svobode ustanavljanja in prostega pretoka storitev ter hkrati ohranjajo visoko raven kakovosti storitev.

               4

               V skladu s členom 3(3) te direktive države članice uporabljajo njene določbe ob upoštevanju določil Pogodbe o pravici do ustanavljanja in prostem pretoku storitev.

               5

               Člen 15 Direktive o storitvah je v njenem poglavju III, naslovljenem „Svoboda ustanavljanja ponudnikov“.

               6

               Člen 16 te direktive je uvrščen v njeno poglavje IV z naslovom „Prost pretok storitev“.

               7

               V skladu s členoma 44 in 45 Direktive o storitvah je ta začela veljati 28. decembra 2006 in bi jo morale države članice prenesti najpozneje do 28. decembra 2009.

         Nacionalna ureditev

               8

               Naslov III zakonske uredbe št. 446 o uvedbi regionalnega davka na proizvodno dejavnost, reviziji davčnih razredov, stopenj in odbitkov od Irfep, uvedbi dodatne regionalne dajatve k temu davku in o reorganizaciji lokalne davčne zakonodaje (decreto legislativo n. 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attività produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonché riordino della disciplina dei tributi locali) z dne 15. decembra 1997 (redni dodatek h GURI št. 252, splošna serija št. 298 z dne 23. decembra 1997) se nanaša na reorganizacijo zakonodaje o lokalnih davkih.

               9

               Člen 52 te zakonske uredbe določa:
               „1.   Pokrajine in občine lahko z uredbami urejajo lastne prihodke, tudi davčne, razen kar zadeva določitev in opredelitev davčnih dogodkov, davčnih zavezancev in najvišjo stopnjo vsake dajatve, ob upoštevanju zahtev po poenostavitvi obveznosti zavezancev. Če take uredbe ni, se uporabljajo veljavne zakonske določbe.
               […]
               5.   V zvezi z obračunom, odmero in pobiranjem dajatev in drugih prihodkov se uredbe uskladijo z naslednjimi merili:
               […]

                        (b)

                        ker je bilo sklenjeno, da se tretjim osebam, celo ločeno, zaupajo obračun, odmera in pobiranje dajatev in vseh prihodkov, se s tem povezane dejavnosti ob upoštevanju zakonodaje Evropske unije in veljavnih postopkov na področju dodelitve upravljanja lokalnih javnih storitev dodelijo:

                        (1)

                        osebam, vpisanim v register, naveden v členu 53(1);

                        (2)

                        gospodarskim subjektom držav članic s sedežem v državi Evropske unije, ki opravljajo te dejavnosti; ti gospodarski subjekti morajo predložiti potrdilo, ki ga izda pristojni organ države sedeža, s katerim je potrjeno, da izpolnjujejo zahteve, ki so enakovredne zahtevam, določenim z italijansko zakonodajo na tem področju;

                        (3)

                        družbam v popolni javni lasti […]“

               10

               Člen 32(7a) zakonske uredbe št. 185 z dne 29. novembra 2008 o izrednih ukrepih za podporo družinam, delu, zaposlovanju in podjetjem ter za ponovno opredelitev nacionalne strategije v okviru boja proti krizi (redni dodatek št. 263 h GURI št. 280 z dne 29. novembra 2008), ki je bil dodan z zakonom št. 2 z dne 28. januarja 2009 o spremembi zakonske uredbe št. 185 (redni dodatek št. 14 h GURI št. 22 z dne 28. januarja 2009) v zakon in nato spremenjen z zakonom št. 14 z dne 27. februarja 2009 (GURI št. 49 z dne 28. februarja 2009, v nadaljevanju: določba iz postopka v glavni stvari), določa:
               „Minimalen znesek kapitala, ki se zahteva od družb v smislu člena 53(3) zakonske uredbe št. 446 z dne 15. decembra 1997 – s poznejšimi spremembami – za vpis v ustrezen register zasebnih subjektov, pooblaščenih za opravljanje dejavnosti obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov pokrajin in občin, se določi v višini najmanj [10] milijonov EUR, vplačanih v celoti. Iz omejitve, navedene v prejšnjem stavku, so izvzete družbe v večinski javni lasti. Dodelitev storitev obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih organov podjetjem, ki ne izpolnjujejo zgoraj navedene finančne zahteve, je nična. Podjetja, vpisana v zgoraj navedeni register, morajo svoj osnovni kapital uskladiti z določenim minimalnim zneskom. V vsakem primeru pred uskladitvijo ne morejo prejemati novih koncesij ali se udeleževati razpisov v ta namen“.

         Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               11

               Zadevi C-357/10 in C-358/10 temeljita na razpisu občine Baranzate februarja 2009 za dodelitev koncesije za storitve obračuna, odmere in pobiranja nekaterih lokalnih davkov in dajatev za obdobje petih let – od 1. maja 2009 do 30. aprila 2014 – ponudniku z ekonomsko najugodnejšo ponudbo. Ocenjena vrednost storitev za celotno navedeno obdobje je bila 57.000 EUR brez davka na dodano vrednost.

               12

               Ponudbe je predložilo šest zasebnih podjetij, vsa s sedežem v Italiji, med njimi podjetja Duomo, GSP in AIPA. Občina Baranzate je 1. in 3. aprila 2009 podjetji Duomo in GSP obvestila, da ju je komisija, pristojna za oddajo naročila, izključila iz postopka, ker nista izpolnjevali zahteve iz določbe iz postopka v glavni stvari o minimalnem znesku 10 milijonov v celoti vplačanega kapitala, potrebnega za pridobitev pooblastila za opravljanje dejavnosti obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih skupnosti. Koncesija je bila nato podeljena podjetju AIPA.

               13

               Dejansko stanje v zadevi C-359/10 se začne z javnim razpisom občine Venegono Inferiore 22. januarja 2009, katerega namen je bil subjektu, ki ponuja najnižjo ceno na podlagi najnižjega odstotka ažiov, dodeliti koncesijo za storitve redne odmere in pobiranja ter izterjave lokalne dajatve za oglaševanje in plakatiranje za obdobje štirih let, od 23. februarja 2009 do 31. decembra 2012. Vrednost storitev za celotno obdobje je bila ocenjena na približno 49.000 EUR brez davka na dodano vrednost.

               14

               Ponudbe je predložilo pet podjetij, med njimi Irtel in AIPA, ki sta bili uvrščeni na prvo in drugo mesto začasne razvrstitve. Naročnik je z odločitvijo z dne 9. marca 2009 podjetje Irtel izključil iz razpisnega postopka, ker ni izpolnjevalo zahteve iz določbe iz postopka v glavni stvari. Zadevna koncesija je bila nato dodeljena podjetju AIPA.

               15

               Podjetja Duomo, GSP in Irtel so zoper odločbe o izključitvi iz razpisnih postopkov iz postopka v glavni stvari vložila pritožbe. V sporu, ki je bil podlaga za zadevo C-357/10, se podjetje Duomo sklicuje na kršitev Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132) ter na načeli enakega obravnavanja in konkurence, ker naj bi bile družbe v večinski javni lasti deležne ugodnejše ureditve.

               16

               V sporih, ki so bili podlaga za zadevi C-358/10 in C-359/10, podjetji GSP in Irtel poudarjata, da je določba iz postopka v glavni stvari nezdružljiva s členi 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES, 86 ES in 90 ES ter z načeli potrebe, razumnosti in sorazmernosti, ki izhajajo iz členov 15 in 16 Direktive o storitvah. Po njunem mnenju je nacionalna zakonodaja v nasprotju s pravom Unije, ker uvaja zahtevo, ki ni sorazmerna glede na cilj, ki mu sledi zakonodaja, in povzroča diskriminacijo v korist družb v večinski javni lasti, če jih ne zadeva novi prag kapitala.

               17

               V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji, ki sta enaki v vseh treh sporih o glavni stvari:

                        „1.

                        Ali so nacionalne določbe člena 32(7a) zakonske uredbe št. 185 z dne 29. novembra 2008, ki je bil dodan z zakonom št. 2 z dne 28. januarja 2009 in pozneje spremenjen z zakonom št. 14 z dne 27. februarja 2009, v nasprotju s pravilno uporabo členov 15 in 16 Direktive [o storitvah], če razen za družbe v večinski javni lasti določajo:

                                 —

                                 ničnost dodelitve storitev obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih organov subjektom, ki ne izpolnjujejo zgoraj navedene finančne zahteve, po kateri mora minimalni v celoti vplačani osnovni kapital znašati 10 milijonov EUR;

                                 —

                                 obvezno uskladitev osnovnega kapitala z zgoraj navedenim minimalnim zneskom, ki jo morajo opraviti subjekti, vpisani v ustrezen register zasebnih subjektov, pooblaščeni za opravljanje dejavnosti obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov pokrajin in občin na podlagi člena 53(3) zakonske uredbe št. 446 z dne 15. decembra 1997, kakor je bila spremenjena;

                                 —

                                 prepoved pridobivanja novih koncesij ali udeležbe na javnih razpisih za dodelitev storitev obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih organov do izpolnitve prej navedene obveznosti uskladitve osnovnega kapitala?

                        2.

                        Ali so nacionalne določbe člena 32(7a) zakonske uredbe št. 185 z dne 29. novembra 2008, ki je bil dodan z zakonom št. 2 z dne 28. januarja 2009 in pozneje spremenjen z zakonom št. 14 z dne 27. februarja 2009, v nasprotju s pravilno uporabo členov 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES in 81 ES, če razen za družbe v večinski javni lasti določajo:

                                 —

                                 ničnost dodelitve storitev obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih organov subjektom, ki ne izpolnjujejo zgoraj navedene finančne zahteve, po kateri mora minimalni v celoti vplačani osnovni kapital znašati 10 milijonov EUR;

                                 —

                                 obvezno uskladitev osnovnega kapitala z zgoraj navedenim minimalnim zneskom, ki jo morajo opraviti subjekti, vpisani v ustrezen register zasebnih subjektov, pooblaščenih za opravljanje dejavnosti obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov pokrajin in občin na podlagi člena 53(3) zakonske uredbe št. 446 z dne 15. decembra 1997, kakor je bila spremenjena;

                                 —

                                 prepoved pridobivanja novih koncesij ali udeležbe na javnih razpisih za dodelitev storitev obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih organov do izpolnitve prej navedene obveznosti uskladitve osnovnega kapitala?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               18

               Kakor je razvidno zlasti iz točk od 11 do 14 te sodbe, so se dejstva, na katerih temeljijo spori o glavni stvari, zgodila v obdobju pred 28. decembrom 2009, dnevom, na katerega je bil določen rok za prenos Direktive o storitvah v skladu z njenim členom 44(1).

               19

               Torej, celo ob predpostavki, da je treba šteti, da je bila s to direktivo izvedena celovita uskladitev v smislu sodne prakse Sodišča, ta okoliščina ne bi preprečila upoštevnosti primarnega prava za obdobje pred rokom za prenos te direktive (glej zlasti po analogiji sodbi z dne 5. aprila 1979 v zadevi Ratti, 148/78, Recueil, str. 1629, točke 36 in od 42 do 44, in z dne 11. maja 1999 v zadevi Monsees, C-350/97, Recueil, str. I-2921, točka 27).

               20

               V teh okoliščinah je treba v teh zadevah najprej obravnavati drugo postavljeno vprašanje, ki se nanaša na razlago primarnega prava glede na dejstva, kakršna so ta, ki so bila podlaga za navedene spore.

         Drugo vprašanje

               21

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člene 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES in/ali 81 ES razlagati tako, da nasprotujejo določbi, kakršna je ta v glavni stvari, ki določa:

                        —

                        obveznost za gospodarske subjekte, razen za družbe v večinski javni lasti, da znesek v celoti vplačanega osnovnega kapitala po potrebi povečajo na 10 milijonov EUR, da bi lahko opravljali dejavnost obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih organov;

                        —

                        ničnost dodelitve teh storitev subjektom, ki ne izpolnjujejo te zahteve po minimalnem osnovnem kapitalu, in

                        —

                        prepoved pridobivanja novih koncesij ali udeležbe na javnih razpisih za dodelitev teh storitev do izpolnitve obveznosti uskladitve osnovnega kapitala.

               22

               Glede dela, v katerem se drugo vprašanje, kakor je bilo preoblikovano v prejšnji točki, nanaša na razlago členov 3 ES, 10 ES in 81 ES, je treba opozoriti, da nujnost razlage prava Unije, ki bi bila koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da to sodišče opredeli pravne in dejanske elemente vprašanj, ki jih postavlja, ali vsaj razloži dejstva, ki so bila podlaga za ta vprašanja. Te zahteve veljajo zlasti na področju konkurence, za katero so značilni zapleteni dejanski in pravni položaji (glej zlasti sodbo z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C-384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 32 in navedena sodna praksa).

               23

               V obravnavanem primeru pa s predložitvenimi odločbami Sodišču niso podani dejanski in pravni elementi, ki bi mu omogočali ugotoviti okoliščine, v katerih bi lahko določba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, spadala pod te člene. V navedenih odločbah zlasti ni nobenega pojasnila glede povezave, ki naj bi bila ustvarjena med temi členi in spori o glavni stvari ali predmetom teh sporov.

               24

               V teh okoliščinah je treba drugo zastavljeno vprašanje v delu, v katerem se nanaša na razlago členov 3 ES, 10 ES in 81 ES, razglasiti za nedopustno.

               25

               Kar zadeva razlago členov 43 ES in 49 ES, je iz spisa razvidno, da so vsi elementi sporov o glavni stvari omejeni na eno samo državo članico. V teh okoliščinah je treba preveriti, ali je Sodišče v teh zadevah pristojno za odločanje o teh določbah Pogodbe (glej po analogiji sodbi z dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7, C-380/05, ZOdl., str. I-349, točka 64, in z dne 22. decembra 2010 v zadevi Omalet, C-245/09, ZOdl., str. I-13771, točki 9 in 10).

               26

               Načeloma mora biti namreč nacionalna ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki se enako uporablja za italijanske gospodarske subjekte in za gospodarske subjekte drugih držav članic, v skladu z določbami, ki se nanašajo na temeljne svoboščine, ki jih zagotavlja Pogodba, le, kadar se ta ureditev uporablja za položaje, ki so povezani s trgovino med državami članicami (glej sodbi z dne 5. decembra 2000 v zadevi Guimont, C-448/98, Recueil, str. I-10663, točka 21, in z dne 11. septembra 2003 v zadevi Anomar in drugi, C-6/01, Recueil, str. I-8621, točka 39 in navedena sodna praksa; zgoraj navedeno sodbo Centro Europa 7, točka 65, in sodbo z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez in Chao Gómez, C-570/07 in C-571/07, ZOdl., str. I-4629, točka 40).

               27

               Vendar kakor je razvidno zlasti iz pisnih stališč Evropske Komisije, pa v obravnavanem primeru ni mogoče izključiti, da so bila ali so podjetja s sedežem v drugih državah članicah, in ne v Italijanski republiki, zainteresirana v tej državi članici opravljati take dejavnosti, ki so bile predmet koncesij v zadevi v glavni stvari.

               28

               Poleg tega lahko razlaga členov 43 ES in 49 ES, za katero je zaprosilo predložitveno sodišče, temu koristi, če bi nacionalno pravo zahtevalo, da italijanski gospodarski subjekt uživa enake pravice, kot jih ima v enakem položaju državljan druge države članice na podlagi prava Unije (glej po analogiji zgoraj navedeni sodbi Centro Europa 7, točka 69 in navedena sodna praksa, in Blanco Pérez in Chao Gómez, točka 39). Glede tega je treba poudariti, da je nacionalno sodišče v predložitvenih odločbah svojo odločitev, da je nujno zastaviti vprašanja za predhodno odločanje, obrazložilo s tem, da je poudarilo, da je zakonitost predpisov, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, odvisna med drugim od razlage členov 43 ES in 49 ES, ki jo bo podalo Sodišče.

               29

               V teh okoliščinah je Sodišče pristojno, da poda razlago teh določb.

               30

               V zvezi z omejitvijo področij uporabe načel svobode opravljanja storitev in svobode ustanavljanja je treba ugotoviti, ali ima gospodarski subjekt sedež v državi članici, v kateri ponuja zadevno storitev, ali ne (glej v tem smislu sodbo z dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard, C-55/94, Recueil, str. I-4165, točka 22). Če ima sedež v državi članici, v kateri ponuja storitve, spada na področje uporabe svobode ustanavljanja, kakor je opredeljena v členu 43 ES. Če pa, nasprotno, gospodarski subjekt nima sedeža v namembni državi članici, pa je čezmejni ponudnik, ki spada na področje uporabe svobode opravljanja storitev iz člena 49 ES (glej sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-171/02, Recueil, str. I-5645, točka 24).

               31

               V teh okoliščinah pojem ustanavljanja pomeni, da gospodarski subjekt stalno in neprekinjeno ponuja svoje storitve iz poslovne enote v namembni državi članici. Nasprotno pa „ponujanje storitev“ v smislu člena 49 ES zajema vse storitve, ki se ne ponujajo stalno in neprekinjeno iz poslovne enote v namembni državi članici (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, točka 25 in navedena sodna praksa).

               32

               Iz sodne prakse je tudi razvidno, da Pogodba ES ne vsebuje nobenih določb, na podlagi katerih bi bilo mogoče abstraktno določiti mejo trajanja ali pogostnosti, pri kateri opravljanja storitev ali določenih vrst storitev ni več mogoče šteti za opravljanje storitev, tako da lahko pojem „storitve“ v smislu Pogodbe zajema zelo različne storitve, vključno s storitvami, ki se opravljajo dalj časa, tudi več let (glej sodbo z dne 11. decembra 2003 v zadevi Schnitzer, C-215/01, Recueil, str. I-14847, točki 30 in 31; zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, točka 26, ter sodbi z dne 16. julija 2009 v zadevi von Chamier-Glisczinski, C-208/07, ZOdl., str. I-6095, točka 74, in z dne 26. oktobra 2010 v zadevi Schmelz, C-97/09, ZOdl., str. I-10465, točka 42).

               33

               Iz navedenega izhaja, da določba, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, načeloma lahko spada na področje uporabe tako člena 43 ES kot člena 49 ES. Drugače bi bilo, če se – kot predlaga Komisija – pobiranje lokalnih dajatev v praksi ne bi moglo izvesti brez poslovne enote na nacionalnem ozemlju namembne države članice. Če bi bilo to potrebno, bi predložitveno sodišče preučilo, ali je to tako.

               34

               V teh okoliščinah je treba ob upoštevanju členov 43 ES in 49 ES preučiti, ali zahteve, ki izrecno ali implicitno izhajajo iz določbe, kakršna je ta v zadevi v glavni stvari, pomenijo omejitve svobode ustanavljanja in/ali svobode opravljanja storitev.

               35

               Glede tega je iz sodne prakse razvidno, da člen 43 ES nasprotuje vsakemu nacionalnemu ukrepu, ki bi – tudi če se uporabi brez razlikovanja glede na državljanstvo – državljanom Unije lahko oviral uresničevanje svobode ustanavljanja, ki je zagotovljena s Pogodbo, ali zmanjšal privlačnost tega uresničevanja, in da se taki omejevalni učinki lahko pojavijo takrat, kadar lahko nacionalna ureditev družbo odvrne od ustanavljanja podrejenih subjektov, kot je stalna poslovna enota, v drugih državah članicah in od izvajanja dejavnosti prek takih subjektov (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Attanasio Group, točki 43 in 44 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 13. oktobra 2011 v zadevi DHL International, C-148/10, ZOdl., str. I-9543, točka 60).

               36

               V skladu z ustaljeno sodno prakso člen 49 ES ne zahteva samo odprave vsakršne diskriminacije ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva, ampak tudi odpravo vsakršne omejitve, čeprav se ta omejitev uporablja brez razlikovanja za nacionalne ponudnike in ponudnike iz drugih držav članic, če je taka, da prepove ali drugače ovira dejavnosti – oziroma zmanjša njihovo privlačnost – ponudnika s sedežem v drugi državi članici, kjer ta opravlja podobne storitve (glej zlasti sodbi z dne 25. julija 1991 v zadevi Säger, C-76/90, Recueil, str. I-4221, točka 12, in z dne 4. oktobra 2011 v združenih zadevah Football Association Premier League in drugi, C-403/08 in C-429/08, ZOdl., str. I-9083, točka 85). V tem smislu je Sodišče tudi presodilo, da člen 49 ES nasprotuje uporabi katerega koli nacionalnega predpisa, katerega posledica je, da opravljanje storitev med državami članicami postane težavnejše od opravljanja storitev znotraj države članice (glej zlasti sodbi z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Komisija proti Franciji, C-381/93, Recueil, str. I-5145, točka 17, in z dne 13. decembra 2007 v zadevi United Pan-Europe Communications Belgium in drugi, C-250/06, ZOdl., str. I-11135, točka 30 in navedena sodna praksa).

               37

               V obravnavanem primeru so, kot navaja predložitveno sodišče, v skladu z določbo iz postopka v glavni stvari gospodarski subjekti s sedežem v državah članicah, ki ni Italijanska republika, tako kot vsi zasebni subjekti s sedežem v Italiji dolžni – zato da lahko opravljajo dejavnost obračuna, odmere in pobiranja nekaterih prihodkov italijanskih lokalnih organov – razpolagati z minimalnim zneskom v celoti vplačanega osnovnega kapitala v višini 10 milijonov EUR, po potrebi s povečanjem svojega kapitala do tega praga, da bi se izognili temu, da bi se koncesije, ki so jim bile morebiti že podeljene, odslej štele za nične.

               38

               Taka obveznost pomeni omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev. Po eni strani namreč vključuje pogoj minimalnega osnovnega kapitala (glej po analogiji zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, točki 53 in 54, in sodbo z dne 26. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C-514/03, ZOdl., str. I-963, točka 36) in po drugi strani, kot je poudarila nizozemska vlada, zavezuje zasebne subjekte, ki želijo opravljati dejavnosti, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, da ustanovijo pravno osebo (glej po analogiji zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Portugalski, točki 41 in 42, in Komisija proti Španiji, točka 31). Torej določba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ovira ali naredi manj privlačni, v smislu sodne prakse, opisane v točkah 35 in 36 te sodbe, svobodo ustanavljanja in svobodo opravljanja storitev, določeni v členih 43 ES in 49 ES.

               39

               V teh okoliščinah je treba preveriti, v kakšni meri bi bila lahko določba iz postopka v glavni stvari dovoljena na podlagi enega od razlogov, navedenih v členu 46 ES, ali v skladu s sodno prakso Sodišča utemeljena z nujnimi razlogi v splošnem interesu (glej zlasti po analogiji sodbi z dne 30. septembra 2003 v zadevi Inspire Art, C-167/01, Recueil, str. I-10155, točka 107, in z dne 8. septembra 2009 v zadevi Liga Portuguesa de Futebol Profissional in Bwin International, C-42/07, ZOdl., str. I-7633, točka 55).

               40

               Edini pred Sodiščem navedeni utemeljitveni razlog je varstvo javne uprave pred morebitnim neizpolnjevanjem obveznosti koncesionarja ob upoštevanju skupne visoke vrednosti pogodb, katerih nosilec je.

               41

               Na tej točki je iz stališč Comune di Baranzate razvidno, da koncesionarji najprej poberejo davčne prihodke, ki so predmet koncesij, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari. Po navedbah te občine se dajatve nakažejo javni upravi ob koncu trimesečja šele po odbitku „provizije za izterjavo“. Comune di Baranzate meni, da koncesionarji po odbitku provizije za izterjavo dobiček ustvarjajo s finančnimi transakcijami teh sredstev, ki jih imajo v tem času navedeni koncesionarji. Koncesionarji naj bi torej imeli v posesti milijone eurov, s katerimi upravljajo in ki jih morajo nato nakazati javni upravi.

               42

               Čeprav bi se v zvezi s tem priznalo, da je mogoče cilj, naveden v točki 40 te sodbe, šteti za nujni razlog v splošnem interesu, in ne kot razlog popolnoma ekonomske narave (glej v zvezi s tem sodbi z dne 17. marca 2005 v zadevi Kranemann, C-109/04, ZOdl., str. I-2421, točka 34 in navedena sodna praksa, in z dne 16. februarja 2012 v združenih zadevah Costa in Cifone, C-72/10 in C-77/10, točka 59), je treba spomniti, da je omejitev temeljnih svoboščin, ki so zagotovljene s Pogodbo, upravičena le, če je zadevni ukrep primeren za zagotavljanje uresničitve cilja, ki mu sledi, in ne presega tega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja (zgoraj navedena sodba Attanasio Group, točka 51 in navedena sodna praksa). Poleg tega je nacionalna zakonodaja primerna za zagotavljanje navedenega cilja le, če resnično zagotavlja, da se ta cilj doseže dosledno in sistematično (glej zlasti sodbo z dne 10. marca 2009 v zadevi Hartlauer, C-169/07, ZOdl., str. I-1721, točka 55, in zgoraj navedeno sodbo Attanasio Group, točka 51).

               43

               Kot pa je predložitveno sodišče samo ugotovilo, določba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, občutno presega cilj varstva javne uprave pred neizpolnitvijo obveznosti koncesionarjev.

               44

               To sodišče je namreč poudarilo, da so nekateri previdnostni ukrepi, določeni v italijanski zakonodaji, po njegovem taki, da sorazmerno varujejo javno upravo pred neizpolnitvijo obveznosti koncesionarjev. Tako italijanska zakonodaja zahteva zlasti predložitev dokaza o izpolnjevanju splošnih tehničnih in finančnih zahtev za sodelovanje pri razpisu ter o zanesljivosti in solventnosti. Predložitveno sodišče je v zvezi s tem omenilo tudi uporabo minimalnih zahtevanih pragov v celoti vplačanega osnovnega kapitala koncesionarja v znesku, ki se razlikuje glede na vrednost sklenjenih pogodb.

               45

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da določba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, vsebuje omejitve svoboščin, zagotovljenih s členoma 43 ES in 49 ES, ki so nesorazmerne in torej neupravičene.

               46

               Ob upoštevanju navedenega je treba na drugo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 43 ES in 49 ES razlagati tako, da nasprotujeta določbi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa:

                        —

                        obveznost za gospodarske subjekte, razen za družbe v večinski javni lasti, da znesek v celoti vplačanega osnovnega kapitala po potrebi povečajo na 10 milijonov EUR, da bi lahko opravljali dejavnost obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih organov;

                        —

                        ničnost dodelitve teh storitev subjektom, ki ne izpolnjujejo te zahteve po minimalnem osnovnem kapitalu, in

                        —

                        prepoved pridobivanja novih koncesij ali udeležbe na javnih razpisih za dodelitev teh storitev do izpolnitve obveznosti uskladitve osnovnega kapitala.

         Prvo vprašanje

               47

               Glede na odgovor na drugo vprašanje in ob upoštevanju preudarkov v točkah 18 in 19 te sodbe, prvega vprašanja ni treba obravnavati.

         Stroški

               48

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Člena 43 ES in 49 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta določbi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa:

                        —

                           obveznost za gospodarske subjekte, razen za družbe v večinski javni lasti, da znesek v celoti vplačanega osnovnega kapitala po potrebi povečajo na 10 milijonov EUR, da bi lahko opravljali dejavnost obračuna, odmere in pobiranja dajatev in drugih prihodkov lokalnih organov;

                        —

                           ničnost dodelitve teh storitev gospodarskim subjektom, ki ne izpolnjujejo te zahteve po minimalnem osnovnem kapitalu, in

                        —

                           prepoved pridobivanja novih koncesij ali udeležbe na javnih razpisih za dodelitev teh storitev do izpolnitve obveznosti uskladitve osnovnega kapitala.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 14. julija 1983. # Meiko-Konservenfabrik proti Zvezni republiki Nemčiji. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva 224/82.


Sodba Sodišča z dne 12. decembra 1967. # SA Brasserie de Haecht proti Consorts Wilkin-Janssen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de commerce de Liège - Belgija. # Zadeva 23-67.