title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 21. julija 2005.#Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska.#Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 77/799/EGS - Medsebojna pomoč pristojnih organov - Področji DDV in trošarin - Nepopoln prenos - Ozemlje Gibraltarja.#Zadeva C-349/03.

text:
      Zadeva C-349/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 77/799/EGS – Medsebojna pomoč pristojnih organov – Področji DDV in trošarin – Nepopoln prenos – Ozemlje Gibraltarja“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Medsebojna pomoč pristojnih organov držav članic na področju neposredne in posredne obdavčitve –
            Direktiva 77/799 – Področji davka na dodano vrednost in trošarin – Veljavnost za ozemlje Gibraltarja – Neizpolnitev obveznosti
      (Akt o pristopu iz leta 1972, člena 28 in 29; Direktiva Sveta 77/799)
      Na podlagi člena 28 Akta o pristopu Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska se
         akti institucij Skupnosti na področju usklajevanja zakonodaj držav članic o prometnih davkih ne uporabljajo za Gibraltar,
         razen če Svet na predlog Komisije soglasno ne odloči drugače. Določb, ki se omejujejo na določitev sodelovanja med državami
         članicami, s tem da vsaki od njih pustijo, da uporablja svoje načine raziskav in sporočanja informacij, se ne more šteti za
         take akte.

      Tak je primer Direktive 77/799 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposredne in posredne obdavčitve,
         kot je bila spremenjena z Direktivo 79/1070 in Direktivo 92/12 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju,
         gibanju in nadzoru takih proizvodov, tako da zato, ker se nanaša na davek na dodano vrednost, ta direktiva ne spada med „akte
         na področju usklajevanja zakonodaj držav članic o prometnih davkih“ v smislu člena 28 Akta o pristopu in se torej uporablja
         za Gibraltar.

      Spremenjena Direktiva 77/799 se, kolikor se nanaša na trošarine, uporablja tudi za Gibraltar. Morebitna neuporaba, na tem
         ozemlju, določb, ki zahtevajo uskladitev trošarin, na podlagi člena 29 Akta o pristopu v povezavi z njegovo prilogo I, del I,
         točka 4, v skladu s katerim je Gibraltar izključen iz carinskega območja Skupnosti, namreč v nobenem primeru ne pomeni, da
         se Gibraltar izogne obveznosti medsebojne pomoči pristojnih organov držav članic, predvideni v spremenjeni Direktivi 77/799
         na področju trošarin.

      Iz tega izhaja, da Združeno kraljestvo, s tem da na področjih davka na dodano vrednost in trošarin ni uporabilo spremenjene
         Direktive 77/799 na ozemlju Gibraltarja, ni izpolnilo obveznosti iz Pogodbe.

      (Glej točke 42, od 44 do 46, 50, 51, 53, 54, 56 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 21. julija 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 77/799/EGS – Medsebojna pomoč pristojnih organov – Področji DDV in trošarin – Nepopoln prenos – Ozemlje Gibraltarja“
      V zadevi C-349/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 7. avgusta 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa R. Lyal, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo zastopa N. Díaz Abad, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenient,
      proti
      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata K. Manji in R. Caudwell, zastopnika, ob sodelovanju D. Wyatta, QC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann in A. Rosas, predsednika senata, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, A. Borg
         Barthet, predsednik senata, R. Schintgen, sodnik, N. Colneric (poročevalka), sodnica, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues,
         G. Arestis, M. Ilešič, J. Malenovský in J. Klučka, sodniki,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. marca 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska,
         s tem da ni uporabilo Direktive Sveta 77/799/EGS z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic
         na področju neposredne in posredne obdavčitve (UL L 336, str. 15), kot je bila spremenjena z Direktivama Sveta 79/1070 z dne
         6. decembra 1979 (UL L 331, str. 8) in 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992, o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o
         skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL L 76, str. 1, v nadaljevanju: spremenjena Direktiva 77/799) na ozemlju
         Gibraltarja, ni izpolnilo obveznosti iz Pogodbe ES.

      2        Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 4. decembra 2003 Kraljevini Španiji dopustil intervencijo v podporo predlogom Komisije.

      3        Združeno kraljestvo predlaga, naj se tožba Komisije zavrne in naj se tej naloži plačilo stroškov.

       Pravni okvir
       Delna izključitev ozemlja Gibraltarja iz področja uporabe prava Skupnosti
      4        Člen 28 Akta o pristopu Kraljevine Danske, Irske ter Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska in o prilagoditvah
         Pogodb (UL 1972 L 73, str. 14, v nadaljevanju: Akt o pristopu) določa:

      „Akti institucij Skupnosti, ki se nanašajo na proizvode iz Priloge II Pogodbe EGS in na proizvode, za katere se zaradi izvajanja
         skupne kmetijske politike pri uvozu v Skupnost uporabljajo posebna pravila, in akti o usklajevanju zakonodaj držav članic
         o prometnih davkih, se ne uporabljajo za Gibraltar, razen če Svet na predlog Komisije soglasno ne odloči drugače.“

      5        Na podlagi člena 29 Akta o pristopu v povezavi z njegovo prilogo I, del I, točka 4, je Gibraltar izključen iz carinskega območja
         Skupnosti.

       Direktiva 77/799 in njene spremembe
      6        Direktiva 77/799 se je v izvirni različici nanašala na medsebojno pomoč pristojnih organov držav članic na področju neposrednih
         davkov. Sprejeta je bila na podlagi člena 100 Pogodbe EGS (po spremembi postal člen 100 Pogodbe ES, ta pa je postal člen 94
         ES).

      7        Direktiva 79/1070 je povečala področje uporabe Direktive 77/799 z njegovo razširitvijo na davek na dodano vrednost (v nadaljevanju:
         DDV). Sprejeta je bila na podlagi členov 99 Pogodbe EGS (spremenjen z Enotnim evropskim aktom, ki je po spremembi postal člen
         99 Pogodbe ES, ta pa je postal člen 93 ES) in 100 Pogodbe EGS.

      8        Po prvi uvodni izjavi Direktive 79/1070 „vodi praksa davčne utaje in izogibanja plačilu davka v proračunske izgube in kršitve
         načela poštene obdavčitve in ogroža zdravo konkurenco; […] to torej neugodno vpliva na nemoteno delovanje skupnega trga.“

      9        Druga uvodna izjava navedene direktive navaja:

      „[…] bi bilo za učinkovitejši boj proti tej praksi treba okrepiti sodelovanje med davčnimi upravami znotraj Skupnosti v skladu
         s skupnimi načeli in pravili.“

      10      Na podlagi četrte uvodne izjave iste direktive:

      „[…] bi bilo […] medsebojno pomoč [pristojnih organov držav članic] treba razširiti na posredne davke, da bi zagotovili, da
         se ti pravilno odmerjajo in pobirajo.“

      11      Četrta uvodna izjava Direktive 79/1070 določa:

      „[…] je treba medsebojno pomoč kot posebno nujno vprašanje razširiti, tako da bo zajemala davek na dodano vrednost, ker je
         to splošni davek na porabo in ker pomeni pomemben del sistema lastnih virov Skupnosti.“

      12      V skladu s členom 2 Direktive 79/1070 države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo,
         do 1. januarja 1981.

      13      Direktiva 92/12 je ponovno povečala področje uporabe Direktive 77/799 z njegovo razširitvijo na trošarine od mineralnih olj,
         alkohola in alkoholnih pijač ter tobačnih izdelkov. Direktiva 92/12 je temeljila na členu 99 Pogodbe EGS v njegovi različici
         iz Enotnega evropskega akta.

      14      Na podlagi prve uvodne izjave Direktive 92/12:

      „[…] vzpostavitev in delovanje notranjega trga zahteva prosti pretok blaga, tudi trošarinskega.“
      15      Četrta uvodna izjava te direktive navaja, da morajo biti zaradi ureditve in delovanja notranjega trga obveznosti plačila trošarine
         v vseh državah članicah enake.

      16      Člen 1(1) spremenjene Direktive 77/799 predvideva:

      „1. V skladu s to direktivo pristojni organi držav članic izmenjajo vse informacije, ki jim omogočajo pravilno odmero davkov
         na dohodek in kapital, in vse informacije v zvezi z odmero naslednjih posrednih davkov:

      –        davka na dodano vrednost,
      –        trošarine od mineralnih olj,
      –        trošarine od alkohola in alkoholnih pijač,
      –        trošarine od tobačnih proizvodov.“
      17      Člen 8(1) te direktive določa:

      „Ta direktiva ne nalaga nobenih obveznosti za opravljanje poizvedb ali zagotovitev informacij, če državi članici, ki naj bi
         informacije posredovala, njena zakonodaja ali upravna praksa preprečujejo, da bi opravila te poizvedbe ali zbirala ali uporabila
         take informacije za lastne namene.“

      18      V skladu s členom 31(1) Direktive 92/12 države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo,
         najpozneje do 1. januarja 1993.

       Predhodni postopek
      19      Komisija je uvedla postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, določen v členu 226 ES, in omogočila tej državi članici, da predloži
         svoje pripombe, ker je Združeno kraljestvo ni obvestilo o ukrepih, sprejetih za prenos spremenjene Direktive 77/799 v notranji
         pravni red glede ozemlja Gibraltarja. Britanski organi so Komisijo obvestili o ukrepih glede neposrednih davkov, ki so jih
         sprejeli s Sklepom št. 26 iz leta 1997 o spremembi Sklepa o davku na dohodek (Income Tax (Amendment) (N° 2) Ordinance 1997),
         ki je začel veljati 1. oktobra 1997. Združeno kraljestvo je kljub temu menilo, da za Gibraltar ne veljajo niti skupni sistem
         DDV niti usklajeni trošarinski predpisi, saj se določbe te direktive o teh davkih ne uporabljajo za to ozemlje. Po dodatnem
         pisnem opominu je Komisija 27. junija 2002 izdala obrazloženo mnenje in pozvala navedeno državo, naj sprejme ukrepe, potrebne
         za uskladitev z njim v roku dveh mesecev od vročitve. Ker so pripombe vlade Združenega kraljestva po tem mnenju pokazale,
         da se neizpolnitev obveznosti, navedena v obrazloženem mnenju, nadaljuje, se je Komisija odločila, da vloži to tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      20      Komisija priznava, da je ozemlje Gibraltarja na podlagi člena 28 Akta o pristopu izključeno iz področja uporabe predpisov
         o usklajevanju prometnih davkov in za potrebe tega postopka predvideva, da se tudi določbe prava Skupnosti o usklajevanju
         trošarin ne uporabljajo za to ozemlje.

      21      Vendar navaja, da je spremenjena Direktiva št. 77/799 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področjih DDV
         in trošarin del določb prava Skupnosti, ki se uporabljajo za Gibraltar.

      22      Ta direktiva naj bi uvedla mehanizem za izmenjavo informacij med davčnimi organi držav članic, ki bi jim omogočil, da se nacionalna
         zakonodaja bolje spoštuje. Njeni cilji naj bi bili izključno olajšati izmenjavo potrebnih informacij za odmero in pobiranje
         davkov v skladu z davčno ureditvijo vsake države članice in se tako boriti zoper davčno utajo, izogibati se izkrivljanju pretoka
         kapitala in ohraniti zdravo konkurenco. Spremembe Direktive 77/799 z Direktivama 79/1070 in 92/12 naj ne bi imele nobenega
         vpliva na davčno pravo držav članic kot tako. Naj ne bi šlo za ukrep usklajevanja zakonodaj o DDV ali o trošarinah.

      23      Informacije gibraltarskih davčnih organov bi bile lahko koristne oziroma nepogrešljive za pravilno določitev DDV ali trošarin
         v drugih regijah Evropske skupnosti, čeprav se ti davki ne uporabljajo za Gibraltar.

      24      Deloma bi lahko trdili, da člen 10 ES zahteva razširitev sistema medsebojnega informiranja na Gibraltar.

      25      Glede na to, da naj bi se Direktiva 92/12 skoraj izključno nanašala na usklajevanje materialnih zakonodaj na področju trošarin,
         naj bi nujno temeljila na členu 99 Pogodbe EGS. Dejstvo, da se določba nahaja v ukrepu, ki se zlasti nanaša na vsebinsko usklajevanje,
         ji naj ne bi podelilo značaja harmonizacijske določbe. Direktiva 79/1070 pa bi morala temeljiti na členu 100 Pogodbe EGS.
         Navedena pravna podlaga za razširitev področja uporabe Direktive 77/799 na DDV in trošarine ne more v nobenem primeru vplivati
         na obravnavo ukrepov medsebojne pomoči v smislu člena 28 Akta o pristopu.

      26      Španska vlada meni, da če bi Skupnost hotela in sprejela, da so nekatera ozemlja iz različnih razlogov izključena iz usklajevanja
         posrednih davkov, ne bi hotela, da ta ozemlja postanejo kraji goljufije na škodo drugih držav članic, zaradi tega, ker ena
         od njih drugi noče izdati informacij o enem od njenih ozemelj. Podoben položaj bi verjetno oviral vsebinsko usklajevanje na
         drugih ozemljih, ki pa so predmet usklajevanja.

      27      Gospodarske razmere Giraltarja bi se spremenile, to bi tudi vplivalo na različne vidike delovanja notranjega trga. Kraljevina
         Španija, ki je zaradi neprenosa posebej oškodovana stranka, naj bi imela zadostne dokaze za dokazovanje, da bi odsotnost uporabe
         spremenjene Direktive 77/799 za Gibraltar povzročila škodo državam članicam. Če bi to trditev pripeljali do skrajnosti, bi
         pripeljala do dolžnosti sodelovanja med državami članicami, ki izhaja iz člena 10 ES.

      28      Nekako bi lahko ugotovili razvoj pojmovanja in pomembnosti, ki bi morala biti dana sodelovanju, ki si ga davčne uprave morajo
         medsebojno nuditi z izmenjavo informacij z namenom, da bi se bolj učinkovito zatirali goljufija in davčna utaja. Mogoče bi
         bilo razlikovati glede na to, ali se ukrep sodelovanja nanaša na cilj davčnega usklajevanja ali se preprosto nanaša na ukrep,
         ki ne dosega te dimenzije in ki se omeji na določitev pravil sodelovanja med državami članicami.

      29      Čeprav obstajajo v Španiji ozemlja, kjer se DDV ne uporablja, ali ki niso del carinske unije, Kraljevina Španija ne meni,
         da se Direktiva 77/799, kot je bila spremenjena z Direktivo 79/1070 ali Direktivo 92/12, ne bi smela uporabljati na teh ozemljih.

      30      Sklepno, španska vlada meni, da naj dejstvo, da so določena ozemlja izključena iz področja uporabe DDV in usklajenih trošarin,
         ne bi pomenilo njihove avtomatske izključitve iz področja uporabe spremenjene Direktive 77/799. Cilj te direktive naj bi bil
         splošna ozemeljska uporaba.

      31      Vlada Združenega kraljestva prereka utemeljenost tožbe. Razširitve ureditve Direktive 77/799 po eni strani na DDV z Direktivo
         79/1070 in po drugi strani na trošarine z Direktivo 92/12 se ne uporabljajo za Gibraltar.

      32      Kjer se spremenjena Direktiva 77/799 nanaša na medsebojno pomoč na področju DDV, naj bi izključila „usklajevanje zakonodaj
         držav članic o prometnem davku“ v smislu člena 28 Akta o pristopu in naj se posledično ne bi uporabljala za Gibraltar. Izraze
         te določbe bi bilo treba razumeti v njihovem normalnem pomenu.

      33      Kjer se navedena direktiva nanaša na medsebojno pomoč na področju trošarin, naj se prav tako ne bi uporabljala za Gibraltar.
         To naj bi izhajalo iz izključitve Gibraltarja iz carinskega območja Skupnosti in iz dejstva, da se določbe Pogodbe ES, ki
         se nanašajo na zagotovitev prostega pretoka blaga na notranjem trgu, ne uporabljajo za Gibraltar. Prva uvodna izjava Direktive
         92/12 in nekatere druge uvodne izjave naj bi pokazale, da je namen te direktive zagotoviti prost pretok blaga.

      34      Nemogoče je razlikovati cilje medsebojne pomoči na področju odmerjanja in pobiranja DDV ter trošarin od ciljev harmonizacije
         določb, ki so povezane z DDV in trošarinami. Odmera in pobiranje DDV in trošarin, v tesni povezavi z medsebojno pomočjo, predvideno
         s to direktivo, sta po svoji naravi vezana na davke in z njimi podrejene dajatve, ki jih je treba določiti in pobrati. Učinkovitost
         upravljanja z davčnim sistemom naj bi pomembno vplivala na določanje efektivne davčne stopnje in je dejansko ne bi mogli ločiti
         od sposobnosti držav članic za pobiranje davkov.

      35      Razširitve področja uporabe Direktive 77/799 z Direktivama 79/1070 in 92/12 naj bi bile sprejete na podlagi člena 99 Pogodbe
         EGS o usklajevanju zakonodaj na področju posredne obdavčitve toliko, kolikor je potrebno za zagotovitev vzpostavitve in delovanja
         notranjega trga. Uporabljene pravne podlage s ciljem, da se doseže ureditev medsebojne pomoči za DDV in trošarine, ne bi mogle
         biti odločilne za zadevna vprašanja v tem postopku, ampak bi bile v ozadju tega spora in bi jih bilo treba upoštevati.

      36      Vlada Združenega kraljestva opozarja, da je v točki 67 sodbe z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Svetu (C-338/01,
         Recueil, str. I-4829) Sodišče ugotovilo, da je treba pojem „davčne določbe“ iz člena 95(2) ES razlagati tako, da veljajo za
         davčne zavezance, obdavčljive transakcije, davčno osnovo, stopnje in oprostitve neposrednih in posrednih davkov, pa tudi za
         način njihovega pobiranja. Podobnai preudarki naj bi veljali v tej zadevi.

      37      Pristop Združenega kraljestva je v skladu s tistim, sprejetim v novejši davčni zakonodaji Skupnosti, ki naj bi obravnavala
         ukrepe sodelovanja na področju DDV kot ukrepe davčnega usklajevanja (glej tretjo uvodno izjavo Uredbe Sveta (ES) št. 1798/2003
         z dne 7. oktobra 2003 o upravnem sodelovanju na področju davka na dodano vrednost, ki razveljavlja Uredbo (EGS) št. 218/92
         (UL L 264, str. 1)).

      38      Uporaba člena 10 ES za podlago obrazložitve, da bi se izognilo posledici, ki bi sicer izhajala iz uporabe člena 28 Akta o
         pristopu, ni v skladu niti z besedilom niti z namenom navedenega člena 10 ES.

      39      Zatrjevanja Kraljevine Španije glede pravnega položaja zadevnih španskih ozemelj niso upoštevna v zadevi, ki je predmet tega
         postopka.

       Presoja Sodišča
       Predhodna pripomba
      40      Ob upoštevanju predhodnega postopka in obrazložitve tožbe je treba to tožbo razumeti tako, da se nanaša na neuporabo spremenjene
         Direktive 77/799 le glede DDV in trošarin.

       Medsebojna pomoč pristojnih organov na področju DDV
      41      Na podlagi člena 229(4) ES se Pogodba uporablja za Gibraltar, saj je slednji kolonija Krone, za katere zunanje odnose skrbi
         Združeno kraljestvo. Vendar se, na podlagi Akta o pristopu, nekatere določbe Pogodbe ne uporabljajo za Gibraltar (glej sodbo
         z dne 23. septembra 2003 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C-30/01, Recueil, str. I-9481, točka 47), izjeme so
         uvedene ob upoštevanju posebnega pravnega položaja in zlasti statusa prostega pristanišča tega ozemlja.

      42      Iz člena 28 Akta o pristopu izhaja, da se akti institucij Skupnosti na področju usklajevanja zakonodaj držav članic o prometnih
         davkih ne uporabljajo za Gibraltar, razen če Svet Evropske unije na predlog Komisije soglasno ne odloči drugače.

      43      Kot izjemo od uporabe prava Skupnosti na ozemlju Skupnosti je treba navedeno določbo razlagati v obsegu, omejenem na to, kar
         je strogo potrebno za zavarovanje interesov, katerih ohranitev omogoča Gibraltarju. Poleg tega mora biti brana v smislu člena
         10(1), drugi stavek, ES, na podlagi katerega so države članice dolžne Skupnosti olajšati izpolnitev njene naloge (glej v tem
         smislu sodbo z dne 25. februarja 1988 v zadevi Komisija proti Grčiji, 194/85 in 241/85, Recueil, str. 1037, točka 20).

      44      Torej se določb, ki se omejujejo na določitev sodelovanja med državami članicami, s tem da vsaki od njih pustijo, da uporablja
         svoje načine raziskav in sporočanja informacij, ne more šteti za „akte na področju usklajevanja zakonodaj držav članic o prometnih
         davkih“ v smislu navedenega člena 28.

      45      Vendar spremenjena Direktiva 77/799 ne gre čez to, kot izhaja zlasti iz njenega člena 8(1), ki napotuje na omejitve pri izmenjavi
         informacij, ki izhajajo iz zakonodaje ali upravne prakse zadevne države članice.

      46      Treba je torej skleniti, da spremenjena Direktiva 77/799 zato, ker se nanaša na DDV, ne spada med „akte na področju usklajevanja
         zakonodaj držav članic o prometnih davkih“ v smislu člena 28 Akta o pristopu.

      47      Tej presoji ne nasprotuje tista, ki jo je Sodišče postavilo v svoji zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Svetu, ki razlaga
         pojem „davčne določbe“ v smislu člena 95(2) ES in ne pojma „akti na področju usklajevanja“ v smislu člena 28 Akta o pristopu.

      48      Dalje, tretja uvodna izjava Uredbe št. 1798/2003, na katero se sklicuje vlada Združenega kraljestva, seveda navaja, da „[…]
         morajo ukrepi davčnega usklajevanja, sprejeti zaradi vzpostavitve notranjega trga, vključevati uvedbo skupnega sistema za
         izmenjavo informacij med državami članicami, s katerim upravni organi držav članic pomagajo eden drugemu in sodelujejo s Komisijo,
         da bi zagotovili pravilno uporabo DDV za dobavo blaga in storitev, pridobitve blaga znotraj Skupnosti in uvoz blaga.“

      49      Vendar določbe primarnega prava, kot je člen 28 Akta o pristopu, ni mogoče razlagati v smislu uvodne izjave akta sekundarnega
         prava. Še več, navedena uvodna izjava pomeni element obrazložitve uredbe, ki jo je sprejel zakonodajalec Skupnosti na podlagi
         člena 93 ES, ki predvsem, v nasprotju s členom 28 Akta o pristopu, nima značaja določbe o odstopanju. Ta uvodna izjava torej
         ne bi mogla ogroziti presoje, ki jo je sprejelo Sodišče v točki 46 te sodbe.

      50      Iz vsega navedenega izhaja, da se spremenjena Direktiva 77/799, kolikor se nanaša na DDV, uporablja za Gibraltar.

       Medsebojna pomoč pristojnih organov na področju trošarin
      51      V tej zadevi je treba opozoriti, da je na podlagi člena 29 Akta o pristopu v povezavi z njeno prilogo I, del I, točka 4, Gibraltar
         izključen iz carinskega območja Skupnosti. Kot člen 28 Akta o pristopu je treba tudi to izjemo razlagati restriktivno.

      52      Za namene te zadeve ni treba odločiti, ali izključitev Gibraltarja iz carinskega območja Skupnosti pomeni, da se določbe Direktive
         92/12 o usklajevanju materialnega prava na področju trošarin ne uporabljajo za Gibraltar.

      53      Dejansko, ob domnevi, da se te določbe ne uporabljajo na tem ozemlju, navedena izključitev v nobenem primeru ne pomeni, da
         se Gibraltar izogne obveznosti medsebojne pomoči pristojnih organov držav članic, predvideni v spremenjeni Direktivi 77/799
         na področju trošarin. Dejstvo, da za organe Gibraltarja velja ta obveznost, dejansko ne vpliva na to, da se za to ozemlje
         ne uporabijo določbe, ki zahtevajo uskladitev trošarin.

      54      Posledično se spremenjena Direktiva 77/799, kolikor se nanaša na trošarine, uporablja za Gibraltar.

      55      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba tožbo Komisije šteti za utemeljeno.

      56      Treba je torej ugotoviti, da Združeno kraljestvo, s tem da na področjih DDV in trošarin ni uporabilo spremenjene Direktive
         77/799 na ozemlju Gibraltarja, ni izpolnilo obveznosti iz Pogodbe ES.

       Stroški
      57      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Združenemu kraljestvu naloži plačilo stroškov in ker to s svojimi predlogi ni uspelo, se mu naloži plačilo stroškov.
         Na podlagi člena 69(4), prvi pododstavek, tega poslovnika Kraljevina Španija, ki je intervenirala v postopku, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, s tem da na področjih davka na dodano vrednost in trošarin ni uporabilo
            Direktive Sveta 77/799/EGS z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposredne
            in posredne obdavčitve, kot je bila spremenjena z Direktivama Sveta 79/1070 z dne 6. decembra 1979 in 92/12/EGS z dne 25.
            februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov na ozemlju
            Gibraltarja, ni izpolnilo obveznosti iz Pogodbe ES.
      2)      Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska se naloži plačilo stroškov.
      3)      Kraljevina Španija nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 6. aprila 2017.#Azanta A/S proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Evropske unije NIMORAL – Prejšnja besedna znamka Evropske unije NEORAL – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-49/16.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 26. novembra 2015.#Bionecs GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti BIONECS – Prejšnja mednarodna besedna znamka BIONECT – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št.° 207/2009.#Zadeva T-262/14.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. novembra 2012. # Lagura Vermögensverwaltung GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Hafen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Carinski zakonik Skupnosti - Člen 220(2)(b) - Naknadna izterjava uvoznih dajatev - Legitimno pričakovanje - Nemožnost preveritve, ali je potrdilo o poreklu točno - Pojem potrdila, izdanega na podlagi napačnih dejstev, ki jih je navedel izvoznik - Dokazno breme - Sistem splošnih tarifnih preferencialov. # Zadeva C-438/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 8. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Carinski zakonik Skupnosti — Člen 220(2)(b) — Naknadna izterjava uvoznih dajatev — Legitimno pričakovanje — Nemožnost preveritve, ali je potrdilo o poreklu točno — Pojem potrdila, izdanega na podlagi napačnih dejstev, ki jih je navedel izvoznik — Dokazno breme — Sistem splošnih tarifnih preferencialov“
      V zadevi C-438/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg (Nemčija) z odločbo z dne 22. junija 2011, ki je prispela na Sodišče 26. avgusta 2011, v postopku

         Lagura Vermögensverwaltung GmbH

      proti

         Hauptzollamt Hamburg-Hafen,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič (poročevalec), M. Safjan, sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. julija 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Lagura Vermögensverwaltung GmbH T. Lieber, odvetnik,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, zastopnika,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z G. Albenziom, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo L. Bouyon in B.-R. Killmann, zastopnika,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 220(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 10, str. 239; v nadaljevanju: carinski zakonik).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med nemško družbo Lagura Vermögensverwaltung GmbH (v nadaljevanju: Lagura) in Hauptzollamt Hamburg-Hafen (glavni carinski urad pristanišča Hamburg, v nadaljevanju: Hauptzollamt) zaradi naknadne izterjave uvoznih dajatev, naloženih tej družbi zaradi uvoza obutve v Evropsko unijo.

         Pravni okvir

         Carinski zakonik

               3

               Carinski zakonik je bil razveljavljen z Uredbo (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL L 145, str. 1) in nekatere določbe te uredbe se uporabljajo od 24. junija 2008. Vendar se za spor o glavni stvari glede na časovni okvir njegovega dejanskega stanja še naprej uporabljajo pravila carinskega zakonika.

               4

               Člen 220 carinskega zakonika je določal:
               „1.   Če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen […] ali je bil vknjižen nižji znesek od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev, ali preostalega izterjevanega zneska dajatev, opraviti v roku dveh dni, ki se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek ter določijo dolžnika (naknadna vknjižba). […]
               2.   […] [N]aknadna vknjižba [se] ne opravi, če:
               […]

                        (b)

                        znesek zakonsko dolgovanih dajatev ni bil vknjižen kot posledica napake carinskih organov, ki je oseba, zavezana plačilu, ni mogla ugotoviti ter je sama ravnala v dobri veri in v skladu z vsemi predpisi, določenimi z veljavno zakonodajo v zvezi s carinsko deklaracijo.
                        Če se preferencialni status blaga ugotovi na podlagi upravnega sodelovanja, v katero so vključeni organi tretje države, ki izdajo potrdilo, in se za to potrdilo izkaže, da je nepravilno, velja, da gre za napako, ki je ni bilo mogoče odkriti v smislu prvega pododstavka.
                        Izdaja nepravilnega potrdila kljub temu ne pomeni zmote, če so bili podlaga za potrdilo nepravilna [napačna] dejstva, ki jih je predložil [navedel] izvoznik, razen če je več kakor očitno, da so se organi, ki so ga izdali, zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave.
                        Zavezana oseba se lahko sklicuje, da je ravnala v dobri veri, če lahko dokaže, da je ob teh trgovinskih operacijah poskrbela, da so bili vsi pogoji za preferencialno obravnavo izpolnjeni.

                  […]“

         Uredba (EGS) št. 2454/93

               5

               Člen 94 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1602/2000 z dne 24. julija 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 10, str. 51), določa:
               „1.   Potrdila o poreklu obrazec A […] se pozneje preverjajo naključno ali kadar carinski organi v Skupnosti upravičeno dvomijo o pristnosti teh dokumentov, statusu porekla teh izdelkov ali izpolnitvi drugih zahtev tega oddelka.
               2.   Za izvajanje določb odstavka 1 morajo carinski organi v Skupnosti vrniti potrdilo o poreklu obrazec A in račun, če jim je bil predložen, […] pristojnim državnim organom države upravičenke izvoznice, in če je to ustrezno, navesti razloge za poizvedbo. V podporo zahtevi za preverjanje se pošlje vsak pridobljen dokument ali informacija, ki kaže, da so informacije na dokazilu o poreklu napačne.
               Če se ti organi odločijo, da bodo začasno opustili podeljevanje tarifnih preferencialov, […] medtem ko čakajo na izide preverjanja, morajo uvozniku ponuditi sprostitev izdelkov, ob upoštevanju vseh previdnostnih ukrepov, ki so po njihovem mnenju potrebni.
               3.   Če je zahtevek za poznejše preverjanje izdelan v skladu z odstavkom 1, se to preverjanje opravi in izidi sporočijo carinskim organom v Skupnosti […]. Izidi morajo biti takšni, da je iz njih mogoče ugotoviti, ali zadevno potrdilo o poreklu blaga velja za izdelke, ki so bili dejansko izvoženi, in ali se ti izdelki lahko razumejo kot izdelki s poreklom iz države upravičenke ali iz Skupnosti.
               […]“

         Uredba (ES) št. 980/2005

               6

               Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 980/2005 z dne 27. junija 2005 o uporabi sheme splošnih tarifnih preferencialov (UL L 169, str. 1) določa:
               „1.   Shema splošnih tarifnih preferencialov Skupnosti […] se uporablja od datuma začetka veljavnosti te uredbe do 31. decembra 2008 v skladu s to uredbo.
               2.   Ta uredba določa:

                        (a)

                        splošni režim,

                  […]“

               7

               Člen 2 te uredbe določa, da so „[d]ržave upravičenke do režimov iz člena 1(2) […] naštete v Prilogi I“. Med temi upravičenimi državami in ozemlji, naštetimi v Prilogi I, je tudi posebno upravno območje Ljudske republike Kitajske Macao (v nadaljevanju: Macao).

               8

               V skladu s členom 7(2) navedene uredbe se „[d]ajatve [ad valorem] skupne carinske tarife za izdelke, ki so v Prilogi II navedeni kot občutljivi izdelki, […] znižajo za 3,5 odstotne točke. […]“. Med proizvodi iz Priloge II k tej uredbi je navedena tudi obutev, opredeljena za občutljiv izdelek, zaradi česar zanjo velja preferencialna obravnava, določena s to uredbo.

               9

               V skladu s Prilogo I k Uredbi št. 980/2005 so bili tarifni preferenciali za obutev iz Kitajske odpravljeni.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               10

               Družba Lagura je leta 2007 v Unijo uvažala obutev. Med februarjem in septembrom leta 2007 je predložila več carinskih deklaracij za sprostitev tega blaga v prosti promet v Uniji. Kot dokaz porekla blaga so bila carinskim deklaracijam predložena potrdila o poreklu obrazec A, na katerih je bilo navedeno, da izvira iz Macaa in da sta ga proizvedli družbi S. in V., ki imata tam sedež. Hauptzollamt je na podlagi teh dokumentov na uvoz obutve vsakokrat obračunal le preferencialno dajatev po stopnji 3,5 %.

               11

               Hauptzollamt je po prejemu informacij, da je bil del blaga iz Kitajske nepravilno deklariran, kot da izvira iz Macaa, zato da bi se obšlo plačilo nepreferencialne uvozne dajatve, pristojnim organom Macaa poslal zahtevke za naknadno preverjanje v skladu s členom 94 Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1602/2000. Navedeni pristojni organi so v okviru teh preverjanj potrdili, da so izdali potrdila o poreklu za zadevno blago, vendar vsebinske pravilnosti navedenih potrdil niso mogli preveriti, ker sta družbi, ki sta na potrdilih navedeni kot izvoznici, prekinili proizvodnjo in sta bili zato zaprti. Vendar organi Macaa potrdil o poreklu niso razveljavili.

               12

               Ker med naknadnimi preverjanji poreklo blaga ni bilo potrjeno, je Hauptzollamt štel, da je to blago neznanega porekla. Zato je s tremi odmernimi odločbami z dne 21., 22. in 25. avgusta 2008 na podlagi člena 220(1) carinskega zakonika zahteval razliko med carinskimi dajatvami, izračunanimi po preferencialni tarifi (3,5 %), in izračunanimi po nepreferencialni tarifi (7 %).

               13

               Družba Lagura je po neuspešnem postopku z ugovorom zoper naknadno izterjavo uvoznih dajatev pri predložitvenem sodišču vložila tožbo, v kateri se sklicuje zlasti na načelo varstva legitimnih pričakovanj, kakor izhaja iz člena 220(2)(b) carinskega zakonika.

               14

               Predložitveno sodišče se sprašuje, kdo nosi dokazno breme glede tega, da je bilo potrdilo o poreklu izdano na podlagi izvoznikove navedbe pravih ali napačnih dejstev. V zvezi s tem opozarja, da je Sodišče v sodbi z dne 9. marca 2006 v zadevi Beemsterboer Coldstore Services (C-293/04, ZOdl., str. I-2263) presodilo, da mora zavezanec za plačilo dajatev dokazati, da so potrdilo izdali carinski organi tretje države na podlagi navedbe pravih dejstev, ne glede na običajna pravila o razdelitvi dokaznega bremena, po katerih to breme nosijo carinski organi, ki želijo uporabiti člen 220(2)(b), tretji pododstavek, prvi del, carinskega zakonika. Ob sklicevanju na točko 43 zgoraj navedene sodbe Beemsterboer Coldstore Services, iz katere izhaja, da Unija ni dolžna trpeti negativnih posledic nepravilnega delovanja dobaviteljev uvoznikov, se predložitveno sodišče sprašuje, ali ne bi moral zavezanec za plačilo dajatev nositi dokazno breme le takrat, ko je izvozniku mogoče očitati neko ravnanje.

               15

               V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba v okoliščinah iz postopka v glavni stvari, v katerih organ tretje države ne more več preizkusiti, ali dokument, ki ga je izdal, temelji na navedbi pravih dejstev, zavezancu za plačilo dajatev zavrniti možnost sklicevanja na načelo varstva legitimnih pričakovanj v skladu s členom 220(2)(b), drugi in tretji pododstavek, carinskega zakonika, kadar okoliščine glede nemožnosti preizkusa vsebinske pravilnosti dokumenta o poreklu spadajo v sfero izvoznika, ali pa je prenos dokaznega bremena s carinskih organov na zavezanca za plačilo dajatev v okviru člena 220(2)(b), tretji pododstavek, prvi del, carinskega zakonika pogojen le oziroma prej s tem, da je vzrok nemožnosti razjasnitve zunaj sfere organov države izvoznice oziroma je ta vzrok malomarnost, za katero odgovarja zgolj izvoznik?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               16

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 220(2)(b) carinskega zakonika razlagati tako, da kadar pristojni organi tretje države med naknadnim preverjanjem ne morejo ugotoviti, ali potrdilo o poreklu obrazec A, ki so ga izdali, temelji na izvoznikovi navedbi pravih dejstev, dokazno breme glede tega, da je bilo to potrdilo izdano na podlagi izvoznikove navedbe pravih dejstev, nosi zavezanec za plačilo dajatev, le kadar ta nemožnost izvira iz malomarnosti, za katero odgovarja samo izvoznik, ali pa tudi takrat, kadar je mogoče vzrok za navedeno nemožnost pripisati izvozniku, ki ni ravnal malomarno, ali ga ni mogoče pripisati carinskim organom države izvoznice.

               17

               Najprej je treba v zvezi s tem poudariti, da je cilj naknadnega preverjanja ugotoviti, ali je na potrdilu o poreklu obrazec A navedeno pravo poreklo blaga (glej po analogiji v zvezi s potrdili o gibanju blaga EUR.1 sodbi z dne 7. decembra 1993 v zadevi Huygen in drugi, C-12/92, Recueil, str. I-6381, točka 16, in z dne 17. julija 1997 v zadevi Pascoal & Filhos, C-97/95, Recueil, str. I-4209, točka 30; zgoraj navedeno sodbo Beemsterboer Coldstore Services, točka 32, in sodbo z dne 15. decembra 2011 v zadevi Afasia Knits Deutschland, C-409/10, ZOdl., str. I-13331, točka 43).

               18

               Če namreč porekla blaga, ki je navedeno v potrdilu o poreklu obrazec A, z naknadnim preverjanjem ni mogoče potrditi, je treba sklepati, da je poreklo tega blaga neznano in da sta tako bila potrdilo o poreklu in preferencialna tarifa zmotno priznana (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Huygen in drugi, točki 17 in 18; sodbo z dne 14. maja 1996 v združenih zadevah Faroe Seafood in drugi, C-153/94 in C-204/94, Recueil, str. I-2465, točka 16, ter zgoraj navedeni sodbi Beemsterboer Coldstore Services, točka 34, in Afasia Knits Deutschland, točka 44).

               19

               Kadar so organi države izvoznice izdali nepravilna potrdila o poreklu obrazec A, je treba to izdajo v skladu z navedenim členom 220(2)(b), drugi in tretji pododstavek, šteti za napako navedenih organov, razen če se izkaže, da so bila ta potrdila izdana na podlagi izvoznikove navedbe napačnih dejstev. Če so bila izdana na podlagi lažnih izjav izvoznika, se morajo uvozne dajatve zato izterjati naknadno, razen če je med drugim očitno, da so organi, ki so taka potrdila izdali, vedeli ali bi morali vedeti, da blago ni izpolnjevalo pogojev za preferencialno obravnavo (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Afasia Knits Deutschland, točka 48).

               20

               Predložitveno sodišče želi izvedeti, ali v okoliščinah, kot so te iz postopka v glavni stvari, dokazno breme glede tega, da so bila potrdila izdana na podlagi lažnih izjav izvoznikov, nosi Hauptzollamt ali pa mora, nasprotno, zavezanec za plačilo dajatev, družba Lagura, dokazati, da sta izvoznika pristojnim organom Macaa navedla prava dejstva.

               21

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče glede take razdelitve dokaznega bremena že presodilo, da mora zavezanec za plačilo dajatev dokazati, da je potrdilo o gibanju blaga EUR.1, ki so ga izdali organi tretje države, temeljilo na izvoznikovi navedbi pravih dejstev, kadar zaradi malomarnosti, za katero odgovarja le izvoznik, zlasti če ta ni izpolnil obveznosti iz ureditve, ki se uporabi, o vsaj triletnem shranjevanju dokaznih listin, carinski organi ne morejo sami predložiti potrebnega dokaza, ali je bilo potrdilo EUR.1 izdano na podlagi izvoznikove navedbe pravih ali napačnih dejstev (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Beemsterboer Coldstore Services, točki 40 in 46).

               22

               Taka zahteva, da mora zavezanec za plačilo dajatev dokazati, da so izvozniki pristojnim organom navedli prava dejstva, odstopa od običajnih pravil razdelitve dokaznega bremena, po katerih morajo načeloma carinski organi, ki želijo uporabiti člen 220(2)(b), carinskega zakonika za naknadno izterjavo, v utemeljitev svoje zahteve dokazati, da izdaja nepravilnih potrdil temelji na tem, da je izvoznik navedel napačna dejstva (glej zgoraj navedeno sodbo Beemsterboer Coldstore Services, točki 39 in 46).

               23

               Preučiti je treba, kako je treba razlago člena 220(2)(b) carinskega zakonika, ki jo je Sodišče podalo v zgoraj navedeni sodbi Beemsterboer Coldstore Services, uporabiti v okoliščinah, kot so te iz postopka v glavni stvari.

               24

               Družba Lagura trdi, da v obravnavanem primeru te razlage ni mogoče uporabiti, tako da morajo carinski organi države uvoznice dokazati neresničnost izjav izvoznika, na podlagi katerih so bila izdana nepravilna potrdila o poreklu. To stališče naj bi bilo upravičeno ob upoštevanju zlasti tega, da naj drugače od položaja iz postopka v glavni stvari v zgoraj navedeni sodbi Beemsterboer Coldstore Services v obravnavanem primeru ne bi bilo mogoče ugotoviti nikakršne malomarnosti, za katero bi odgovarjala le izvoznika in ki naj bi carinskim organom onemogočila dokazati, da je potrdilo, ki so ga izdali, temeljilo na pravih ali napačnih dejstvih, ki sta jih navedla izvoznika. Natančneje, izvoznikoma naj tako ne bi bilo mogoče očitati, da nista izpolnila obveznosti shranjevanja dokaznih listin. Poleg tega družba Lagura trdi, da drugače od zgoraj navedene sodbe Beemsterboer Coldstore Services v obravnavanem primeru pristojni organi Macaa potrdil o poreklu niso razveljavili ali preklicali.

               25

               Češka in italijanska vlada ter Evropska komisija nasprotno menijo, da mora to, da potrdila temeljijo na izvoznikovi navedbi pravih dejstev, dokazati zavezanec za plačilo dajatev.

               26

               V zvezi s tem je treba poudariti, da se okoliščine obravnavane zadeve razlikujejo od okoliščin zadeve, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Beemsterboer Coldstore Services, saj preferencialna obravnava ni bila uvedena na podlagi sporazuma o prosti trgovini med tretjo državo in Unijo, temveč jo je Unija enostransko uvedla z Uredbo št. 980/2005.

               27

               Ta uredba drugače od zadevnega sporazuma o prosti trgovini v zgoraj navedeni sodbi Beemsterboer Coldstore Services za izvoznika ne določa nobene obveznosti shranjevanja dokaznih listin, saj Unija gospodarskim subjektom tretjih držav ne more enostransko nalagati obveznosti.

               28

               Tako je glede trditve, da v obravnavanem primeru zavezanec za plačilo dajatev ne nosi dokaznega bremena, saj izvozniku ni mogoče očitati kršitve obveznosti shranjevanja dokaznih listin, treba ugotoviti, da ker v zakonodaji, upoštevni v obravnavanem primeru, take obveznosti ni, je očitno niti ni mogoče kršiti.

               29

               Neobstoj take obveznosti za izvoznika pa sam po sebi ne more voditi do tega, da bi bil zavezanec za plačilo dajatev oproščen vsakega skrbnega ravnanja ali da ne bi nosil nobenega tveganja glede preverjanja in določanja porekla blaga med naknadnim preverjanjem.

               30

               Kot je Sodišče že večkrat presodilo, morajo gospodarski subjekti v okviru svojih pogodbenih razmerij sprejeti potrebna določila, da bi se zaščitili pred tveganjem naknadne izterjave (zgoraj navedena sodba Pascoal & Filhos, točka 60; sklep z dne 9. decembra 1999 v zadevi CPL Imperial 2 in Unifrigo proti Komisiji, C-299/98 P, Recueil, str. I-8683, točka 38, in zgoraj navedena sodba Beemsterboer Coldstore Services, točka 41).

               31

               To, da zavezanec za plačilo dajatev od sopogodbenika med sklenitvijo pogodbe ali po njej pridobi vse dokaze, da blago izvira iz države, za katero velja sistem splošnih tarifnih preferencialov, vključno z dokumenti, ki dokazujejo to poreklo, lahko namreč pomeni zaščito pred tveganjem naknadne izterjave.

               32

               Poleg tega je treba poudariti, da če bi morali carinski organi države uvoznice dokazati, da so dejstva, ki jih je navedel izvoznik, napačna, čeprav tega ne morejo storiti, ker je ta prenehal opravljati svoje dejavnosti, bi se ustvarilo tveganje ravnanj, ki niso združljiva s cilji sistema splošnih tarifnih preferencialov. Tudi če je prenehanje dejavnosti načeloma pogosta gospodarska odločitev, ni mogoče izključiti, da vseeno lahko pomeni nepravilno ravnanje izvoznika, namenjeno obidu določb sistema splošnih tarifnih preferencialov, pri čemer izvoznik prenehanje dejavnosti uporabi kot sredstvo za prikritje dejanskega porekla blaga, ki izvira iz države, za katero ne velja preferencialna obravnava.

               33

               Ni sporno, da Unija ni dolžna trpeti negativnih posledic nepravilnega delovanja dobaviteljev uvoznikov (zgoraj navedeni sodbi Pascoal & Filhos, točka 59, in Beemsterboer Coldstore Services, točka 43).

               34

               Dalje, glede argumenta, ki temelji na dejstvu, da pristojni organi Macaa potrdil o poreklu iz postopka v glavni stvari niso razveljavili, je treba poudariti, da je Sodišče v okviru sporazumov med Unijo in tretjimi državami, kot je sporazum o pridružitvi ali o prosti trgovini, sicer presodilo, da lahko sistem upravnega sodelovanja deluje le, če carinska uprava države uvoznice prizna zakonite ugotovitve organov države izvoznice (glej sodbe z dne 12. julija 1984 v zadevi Les Rapides Savoyards in drugi, 218/83, Recueil, str. 3105, točka 27; z dne 9. februarja 2006 v združenih zadevah Sfakianakis, od C-23/04 do C-25/04, ZOdl., str. I-1265, točka 23, in z dne 1. julija 2010 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-442/08, ZOdl., str. I-6457, točka 72, ter zgoraj navedeno sodbo Afasia Knits Deutschland, točka 29).

               35

               Vendar pa stopnja nujnosti, da carinska uprava držav članic prizna ugotovitve carinskih organov države izvoznice, ni enaka, kadar preferencialna obravnava ni uvedena z mednarodnim sporazumom, ki na podlagi vzajemnih obveznosti veže Unijo s tretjo državo, ampak z avtonomnim ukrepom Unije (zgoraj navedena sodba Faroe Seafood in drugi, točka 24).

               36

               Tako je treba ugotoviti, da v okviru sistema splošnih tarifnih preferencialov, ki ga je enostransko uvedla Unija, organi države izvoznice ne morejo Unije in njenih držav članic zavezovati s svojo presojo veljavnosti potrdil o poreklu obrazec A, kadar tako kakor v okoliščinah, kot so te iz postopka v glavni stvari, carinski organi države uvoznice, čeprav navedena potrdila o poreklu niso bila razveljavljena, še vedno dvomijo o dejanskem poreklu blaga.

               37

               Nasprotna rešitev, ki bi carinskim organom države uvoznice v postopku, kot je ta v glavni stvari, ki poteka pred sodiščem te iste države, odvzela možnost, da zahtevajo dokaz za to, da je bilo potrdilo o poreklu izdano na podlagi napačnih ali pravih dejstev, ki jih je navedel izvoznik, bi posegla v cilj naknadnega preverjanja, ki je, kot je razvidno iz točke 17 te sodbe, naknadno ugotoviti, ali je na potrdilu o poreklu obrazec A navedeno pravo poreklo blaga.

               38

               Iz navedenega je razvidno, da v okoliščinah, kot so te iz postopka v glavni stvari, dokazno breme glede tega, da je bilo potrdilo o poreklu izdano na podlagi izvoznikove navedbe pravih dejstev, nosi zavezanec za plačilo dajatev.

               39

               Naložitev takega dokaznega bremena zavezancu za plačilo dajatev lahko sicer temu zavezancu povzroči nevšečnosti, zlasti kadar je v dobri veri uvozil blago iz države, za katero velja preferencialna obravnava, in so se pozneje med naknadnim preverjanjem zaradi domnevno lažnih izjav izvoznika pojavili dvomi o poreklu tega blaga.

               40

               Vendar je treba spomniti, da mora preudaren gospodarski subjekt, ki pozna stanje ureditve, pri svoji oceni ugodnosti trgovanja z blagom, za katero lahko veljajo preferencialne tarife, upoštevati tveganja, ki so neločljivo povezana s trgom, ki ga preučuje, in jih sprejeti, kot da spadajo v kategorijo normalnih nevšečnosti pri trgovanju (glej sodbo z dne 11. decembra 1980 v zadevi Acampora, 827/79, Recueil, str. 3731, točka 8; zgoraj navedeno sodbo Pascoal & Filhos, točka 59, in zgoraj navedeni sklep CPL Imperial 2 in Unifrigo proti Komisiji, točka 37).

               41

               Glede na navedeno je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 220(2)(b) carinskega zakonika razlagati tako, da kadar pristojni organi tretje države med naknadnim preverjanjem ne morejo ugotoviti, ali potrdilo o poreklu obrazec A, ki so ga izdali, temelji na izvoznikovi navedbi pravih dejstev, ker je ta prenehal opravljati dejavnost, dokazno breme glede tega, da je bilo to potrdilo izdano na podlagi izvoznikove navedbe pravih dejstev, nosi zavezanec za plačilo dajatev.

         Stroški

               42

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 220(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000, je treba razlagati tako, da kadar pristojni organi tretje države med naknadnim preverjanjem ne morejo ugotoviti, ali potrdilo o poreklu obrazec A, ki so ga izdali, temelji na izvoznikovi navedbi pravih dejstev, ker je ta prenehal opravljati dejavnost, dokazno breme glede tega, da je bilo to potrdilo izdano na podlagi izvoznikove navedbe pravih dejstev, nosi zavezanec za plačilo dajatev.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 3. oktobra 2001. # Zapf Creation AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedna zveza New Born Baby - Absolutni razlogi za zavrnitev - Člen 7(1)(b)(c) Uredbe (ES) št.40/94. # Zadeva T-140/00.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 7. oktobra 2015.#The Smiley Company SPRL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Zadeva T-242/14.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. decembra 2011. # Hauptzollamt Hamburg-Hafen proti Afasia Knits Deutschland GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Skupna trgovinska politika - Preferencialni režim za uvoz proizvodov s poreklom iz afriških, karibskih in pacifiških držav (AKP) - Nepravilnosti, ki so se pokazale med preiskavo, ki jo je opravil Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) v državi AKP izvoznici - Naknadna izterjava uvoznih dajatev. # Zadeva C-409/10.

text:
      Zadeva C-409/10
      Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
      proti
      Afasia Knits Deutschland GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Skupna trgovinska politika – Preferencialni režim za uvoz proizvodov s poreklom iz afriških, karibskih in pacifiških držav (AKP) – Nepravilnosti, ki so se pokazale med preiskavo, ki jo je opravil Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) v državi AKP
         izvoznici – Naknadna izterjava uvoznih dajatev“

      Povzetek sodbe
      1.        Mednarodni sporazumi – Sporazum AKP‑ES iz Cotonouja – Naknadna izterjava uvoznih dajatev – Naknadno preverjanje porekla blaga,
            ki ga opravi Komisija – Ugotovitve, zapisane v zapisnik, ki jih je sopodpisal predstavnik vlade države izvoznice
      (Sporazum AKP‑ES iz Cotonouja, Priloga V, Protokol 1, člen 32)
      2.        Lastna sredstva Evropske unije – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev – Pogoji za neupoštevanje uvoznih dajatev,
            določeni v členu 220(2)(b) Uredbe št. 2913/92 – Neprepričljivo naknadno preverjanje potrdila EUR1
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 220(2)(b))
      1.        Člen 32 Protokola 1 iz Priloge V k Sporazumu o partnerstvu med članicami skupine afriških, karibskih in pacifiških držav na
         eni strani ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na drugi, podpisan v Cotonouju 23. junija 2000 in odobren
         v imenu Skupnosti s Sklepom 2003/159, je treba razlagati tako, da rezultati naknadnega preverjanja, ki se nanaša na pravilnost
         porekla blaga, navedenega v potrdilih o poreklu, ki jih je izdala država članica skupine afriških, karibskih in pacifiških
         držav (AKP), in katerega pretežni del je preiskava, ki jo je v tej državi na njeno povabilo opravila Komisija, natančneje,
         Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF), zavezujejo organe države članice, v katero je bilo blago uvoženo, če so – kar
         mora presoditi predložitveno sodišče – ti organi prejeli dokument, s katerim je nedvoumno priznano, da ta država AKP navedene
         rezultate priznava za svoje.

      V zvezi s tem ni pomembno, da je naknadno preverjanje opravil OLAF. To preverjanje se namreč ne opravi le, kadar zanj zaprosi
         država članica uvoznica, ampak tudi takrat, kadar država, ki je pogodbenica sporazuma, ali Komisija, ki mora skrbeti za pravilno
         uporabo sporazuma, meni, da obstajajo znaki, ki vzbujajo sum nepravilnosti v zvezi s poreklom uvoženega blaga. Tak je primer
         misije, ki jo je vodil OLAF, ki je bila opravljena na povabilo ministrstva države izvoznice za zunanje zadeve in zunanjo trgovino.
         V teh okoliščinah preiskave, ki jo je opravil OLAF na ozemlju te države, ni mogoče šteti za vmešavanje v notranje zadeve te
         države, zato ne gre za kršitev njene suverenosti.

      Glede oblike, v kateri je treba državo članico uvoznico obvestiti o rezultatih preiskave, da bi lahko zavezovali njene organe,
         je treba povedati, da se navedenim organom pošlje zapisnik o preiskavi OLAF, ki je pravilno podpisan v imenu države AKP izvoznice
         in v katerem je nedvoumno navedeno, da so potrdila EUR.1 nepravilna in zato nična, tako da ti rezultati navedene organe zavezujejo.

      Nazadnje, v zvezi z vprašanjem, ali je imela oseba, ki je v imenu države AKP izvoznice podpisala zapisnik o preiskavi, v skladu
         s pravom te države pooblastila za tako ravnanje, lahko organi države članice uvoznice le v primeru dvoma glede pooblastil
         osebe, ki se je podpisala v imenu države izvoznice, pri zadevni državi AKP preverijo, ali je ta oseba zares imela ustrezna
         pooblastila, da je to državo AKP zavezala na tem področju.

      (Glej točke 32, 33, od 36 do 38 in 40 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 220(2)(b) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000, je treba
         razlagati tako, da kadar se potrdila o poreklu, izdana za uvoz blaga v Evropsko unijo, razveljavijo, ker so bile odkrite nepravilnosti
         pri izdaji teh potrdil in ker preferencialnega porekla, ki je na njih navedeno, med naknadnim preverjanjem ni bilo mogoče
         potrditi, uvoznik ne more izpodbijati naknadne izterjave uvoznih dajatev s trditvijo, da ni mogoče izključiti, da del blaga
         v resnici ima navedeno preferencialno poreklo.

      Po eni strani je namreč cilj naknadnega preverjanja pregled pravilnosti porekla, ki je navedeno v potrdilu EUR.1. Tako je
         takrat, kadar porekla blaga, ki je navedeno v potrdilu EUR.1, z naknadnim preverjanjem ni mogoče potrditi, treba sklepati,
         da je poreklo tega blaga neznano in da sta bila zato potrdilo EUR.1 in preferencialna tarifa zmotno priznana. Torej je naknadna
         izterjava carinskih dajatev, ki niso bile plačane med uvozom, običajna posledica dejstva, da z naknadnim preverjanjem ni mogoče
         potrditi porekla blaga, kot je navedeno v potrdilu EUR.1.

      Po drugi strani izdaje nepravilnih potrdil EUR.1 ni mogoče šteti za napako organov države izvoznice, če jih v zmoto zavedejo
         izvozniki. Kadar take napake ni, člen 220(2)(b) carinskega zakonika zavezancu za plačilo dajatev ne omogoča sklicevanja na
         legitimno pričakovanje.

      (Glej točke 43, 44, 46, 54 in 55 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. decembra 2011(*)

      „Skupna trgovinska politika – Preferencialni režim za uvoz proizvodov s poreklom iz afriških, karibskih in pacifiških držav (AKP) – Nepravilnosti, ki so se pokazale med preiskavo, ki jo je opravil Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) v državi AKP
         izvoznici – Naknadna izterjava uvoznih dajatev“

      V zadevi C‑409/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 29. junija 2010, ki je prispela na Sodišče 16. avgusta 2010, v postopku

      Hauptzollamt Hamburg-Hafen
      proti
      Afasia Knits Deutschland GmbH,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, M. Safjan, M. Ilešič (poročevalec), E. Levits, sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. julija 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Afasia Knits Deutschland GmbH H. von Zanthier in M. Stawska-Höbel, odvetnika,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z G. Albenziom, avvocato dello Stato,
      –        za Evropsko komisijo A. Bordes in B.‑R. Killmann, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. septembra 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 32 Protokola 1 iz Priloge V k Sporazumu o partnerstvu med
         članicami skupine afriških, karibskih in pacifiških držav na eni strani ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami
         na drugi, podpisan v Cotonouju dne 23. junija 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 35, str. 3) in odobren
         v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 2003/159/ES z dne 19. decembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek
         46, str. 121) (v nadaljevanju: sporazum iz Cotonouja), in člena 220 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992
         o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena
         z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje
         2, zvezek 10, str. 239) (v nadaljevanju: carinski zakonik).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Hauptzollamt Hamburg-Hafen (glavni davčni urad pristanišča Hamburg, v nadaljevanju:
         Hauptzollamt) in družbo Afasia Knits Deutschland GmbH (v nadaljevanju: Afasia) glede uvoznih dajatev, ki jih je ta družba
         naknadno plačala zaradi uvoza tekstilnih izdelkov v Evropsko unijo.

       Pravni okvir
       Sporazum iz Cotonouja
      3        Sporazum iz Cotonouja je začel veljati 1. aprila 2003. Vendar se je ob uporabi Sklepa Sveta ministrov AKP‑ES št. 1/2000 z
         dne 27. julija 2000 o začasnih ukrepih, ki se uporabljajo od 2. avgusta 2000 do začetka veljavnosti Sporazuma o partnerstvu
         AKP‑ES (UL L 195, str. 46), kakor je bil podaljšan s Sklepom Sveta ministrov AKP‑ES št. 1/2002 z dne 31. maja 2002 (UL L 150,
         str. 55), predčasno uporabljal od 2. avgusta 2000.

      4        Sporazum o spremembi je bil podpisan 25. junija 2005 v Luxembourgu in je začel veljati 1. julija 2008. Sklep Sveta 2010/648/EU
         o podpisu Sporazuma o drugi spremembi Sporazuma o partnerstvu med članicami skupine afriških, karibskih in pacifiških držav
         na eni strani ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na drugi, podpisanega v Cotonouju 23. junija 2000, kakor
         je bil prvič spremenjen v Luxembourgu 25. junija 2005, v imenu Evropske unije (UL L 287, str. 1) je bil sprejet 14. junija 2010.
         Vendar se ob upoštevanju časovnega okvira dejanskega stanja v sporu o glavni stvari zanj še naprej uporabljajo pravila iz
         prvotne različice sporazuma iz Cotonouja.

      5        V skladu s členom 100 sporazuma iz Cotonouja so „[p]rotokoli in priloge k temu sporazumu […] njegovi sestavni deli. […]“

      6        Člen 1 Priloge V k sporazumu iz Cotonouja, naslovljene „Trgovinski režim za uporabo v pripravljalnem obdobju iz člena 37(1)“,
         je določal, da se „[i]zdelki po poreklu iz držav AKP […] uvažajo v Skupnost brez plačila carine in dajatev z enakim učinkom“.

      7        Protokol 1 v zvezi z opredelitvijo pojma „izdelki po poreklu“ in načini upravnega sodelovanja, ki je v navedeni Prilogi V
         (v nadaljevanju: Protokol 1), je v členu 2(1) določal:

      „Za namen izvajanja določb […] iz Priloge V se za izdelke po poreklu iz držav AKP štejejo:
      a)      izdelki, ki so v celoti pridobljeni v državah AKP v smislu člena 3 tega protokola;
      b)      izdelki, pridobljeni v državah AKP, ki vključujejo material, ki ni bil v celoti pridobljen v teh državah, pod pogojem, da
         je bil ta material v državah AKP dovolj obdelan in predelan v smislu člena 4 tega protokola.“

      8        Naslov IV, „Dokazilo o poreklu“, Protokola 1 je obsegal med drugim člen 14 tega protokola, katerega odstavek 1 je določal:

      „Ob uvozu v Skupnost se za izdelke s poreklom iz držav AKP uporabi Priloga V ob predložitvi:
      a)      potrdila o gibanju blaga EUR.1 [v nadaljevanju: potrdilo EUR.1] […]
      […]“
      9        Odstavek 1 člena 15 navedenega protokola je določal, da potrdilo EUR.1 izda carinski organ izvozne države. V skladu z odstavkom
         3 istega člena je moral biti „[i]zvoznik, ki zaproša za izdajo [potrdila EUR.1], […] pripravljen kadar koli, na zahtevo carinskih
         organov izvozne AKP države, v kateri se izda potrdilo […], predložiti vse ustrezne dokumente, ki dokazujejo, da imajo zadevni
         izdelki status izdelkov s poreklom […]“.

      10      V skladu s členom 28(1) istega protokola mora navedeni izvoznik hraniti dokumente iz člena 15(3) vsaj tri leta.

      11      Naslov V, „Ureditev upravnega sodelovanja“, Protokola 1 je obsegal med drugim člena 31 in 32 tega protokola, ki sta bila naslovljena
         „Medsebojna pomoč“ in „Preverjanje dokazil o poreklu“.

      12      Navedeni člen 31(1) in (2), prvi pododstavek, je določal:

      „1.      Države AKP pošljejo Komisiji vzorce uporabljanih žigov, skupaj z naslovi carinskih organov, pristojnih za izdajo [potrdil
         EUR.1] ter za kasnejše preverjanje [potrdil EUR.1] in izjav na računu.

      [Potrdila EUR.1] in izjave na računu se sprejemajo za uporabo preferencialnega obravnavanja od datuma, ko Komisija prejme
         informacije.

      Komisija pošlje te informacije carinskim organom držav članic.
      2.      Za zagotovitev pravilne uporabe tega protokola si Skupnost […] in države AKP medsebojno pomagajo prek pristojnih carinskih
         uprav pri preverjanju verodostojnosti [potrdil EUR.1], izjav na računu in dobaviteljevih izjav ter doslednosti informacij
         iz teh dokumentov.“

      13      Člen 32 Protokola 1 je določal:

      „1.      Kasnejše preverjanje dokazil o poreklu se opravi naključno ali kadar koli carinski organ uvozne države utemeljeno dvomi v
         verodostojnost takih dokumentov, statusu izdelkov po poreklu teh izdelkov ali izpolnjevanju drugih pogojev iz tega protokola.

      2.      Za namene izvajanja določb odstavka 1 carinski organ uvozne države vrne [potrdilo EUR.1] in račun, če je bil predložen, izjavo
         na računu ali kopijo teh dokumentov carinskemu organu izvozne države, pri čemer navede razloge za poizvedbo, tam kjer je to
         ustrezno. Morebitni pridobljeni dokumenti ali informacije, ki kažejo na to, da so informacije iz dokazila o poreklu nepravilne,
         se posredujejo kot priloga zahtevi za preverbo [za utemeljitev zahteve za naknadno preverjanje].

      3.      Preverjanje opravi carinski organ izvozne države. Za ta namen ima pravico zahtevati kakršne koli dokaze in pregledati izvoznikove
         evidence ali opraviti kakršen koli drug ustrezen pregled.

      […]
      5.      Carinski organ, ki zahteva preverbo, je treba čim prej obvestiti o rezultatih tega preverjanja. Ti rezultati morajo jasno
         izkazovati, ali so dokumenti verodostojni in ali se izdelke lahko šteje za izdelke s poreklom iz držav AKP […] ter ali izpolnjujejo
         druge pogoje iz tega protokola.

      […]
      7.      Če je videti, da postopek preverjanja ali kakršna koli druga informacija kaže na kršenje določb protokola, države AKP na lastno
         pobudo ali na predlog Skupnosti opravijo ustrezne poizvedbe ali poskrbijo za izvajanje takih poizvedb, ki je dovolj hitro
         za prepoznavanje in preprečevanje takih kršitev, pri čemer lahko država AKP v ta namen povabi Skupnost k sodelovanju pri teh
         poizvedbah.“

       Carinski zakonik
      14      Carinski zakonik je bil razveljavljen z Uredbo (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem
         zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL L 145, str. 1), katere nekatere določbe se uporabljajo od 24. junija 2008.
         Vendar se ob upoštevanju časovnega okvira dejanskega stanja v sporu o glavni stvari zanj še naprej uporabljajo pravila carinskega
         zakonika.

      15      Odstavek 1 člena 220 carinskega zakonika je v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, določal, da „[č]e znesek
         dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen […], ali je bil vknjižen nižji znesek od zakonsko dolgovanega, se
         mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev ali preostalega izterjevanega zneska dajatev opraviti v roku dveh dni, ki se šteje
         od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek ter določijo dolžnika (naknadna vknjižba)
         […]“.

      16      Vendar je odstavek 2 navedenega člena 220 vseboval izjeme glede naknadne vknjižbe. Določal je:

      „[…] naknadna vknjižba [se] ne opravi, če:
      […]
      b)      znesek zakonsko dolgovanih dajatev ni bil vknjižen kot posledica napake carinskih organov, ki je oseba, zavezana plačilu,
         ni mogla ugotoviti ter je sama ravnala v dobri veri in v skladu z vsemi predpisi, določenimi z veljavno zakonodajo v zvezi
         s carinsko deklaracijo.

      Če se preferencialni status blaga ugotovi na podlagi upravnega sodelovanja, v katero so vključeni organi tretje države, ki
         izdajo potrdilo, in se za to potrdilo izkaže, da je nepravilno, velja, da gre za napako, ki je ni bilo mogoče odkriti v smislu
         prvega pododstavka.

      Izdaja nepravilnega potrdila kljub temu ne pomeni zmote, če so bili podlaga za potrdilo nepravilna dejstva, ki jih je predložil
         izvoznik, razen če je več kakor očitno, da so se organi, ki so ga izdali, zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ni
         ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave.

      Zavezana oseba se lahko sklicuje, da je ravnala v dobri veri, če lahko dokaže, da je ob teh trgovinskih operacijah poskrbela,
         da so bili vsi pogoji za preferencialno obravnavo izpolnjeni.

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      17      Družba Afasia je del skupine družb, ki trgujejo s tekstilnimi izdelki. Ta skupina ima glavni sedež v Hongkongu (Kitajska)
         in je ustanovila podjetja med drugim na Jamajki.

      18      Družba Afasia je leta 2002 zahtevala, naj se v prosti promet znotraj Unije sprosti več pošiljk tekstilnih izdelkov družbe
         ARH Enterprises Ltd (v nadaljevanju: ARH), ki je eno od jamajških podjetij, ki so del te skupine.

      19      Družba Afasia je dovoljenje za sprostitev v prosti promet pridobila na podlagi podatka, da je navedeno blago po poreklu z
         Jamajke, in zaradi predložitve potrdil EUR.1, ki so jih izdali jamajški carinski organi in so potrjevali navedeno poreklo.

      20      Komisija, natančneje, Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF), je marca 2005 v okviru misije na Jamajki na povabilo jamajškega
         ministrstva za zunanje zadeve in zunanjo trgovino zaradi suma nepravilnosti preverila potrdila EUR.1, izdana od leta 2002
         do leta 2004. Ugotovitve te misije so bile zapisane v zapisnik z dne 23. marca 2005, izdan s pisemsko glavo Komisije. Zapisnik
         so podpisali udeleženci misije in za jamajško vlado stalni sekretar ministrstva za zunanje zadeve in zunanjo trgovino.

      21      Navedeni zapisnik potrjuje, da:

      –      so jamajški izvozniki, h katerim spada tudi družba ARH, kršili določbe sporazuma iz Cotonouja, ker so bili večina izdelkov
         ali vsi izdelki, ki so se izvozili v Unijo, izdelani iz končnih izdelkov s poreklom s Kitajske ali pa je šlo za končni tekstilni
         izdelek s poreklom s Kitajske;

      –      bi bilo kljub temu mogoče, da so nekateri od izvoženih izdelkov po poreklu z Jamajke, toda zadevni izvozniki preiskovalcem
         niso predložili dokazov, ki bi to potrjevali;

      –      so jamajški izvozniki v zahtevi za izdajo potrdil EUR.1 podali lažne izjave o poreklu blaga, kar naj bi jamajški carinski
         organi zaradi profesionalnega načina prikrivanja porekla blaga zelo težko odkrili. Ti naj bi torej, kot navajajo, ravnali
         skrbno in v dobri veri;

      –      jamajški carinski organi ugotavljajo, da so potrdila EUR.1, izdana od leta 2002, nepravilna in zato nična.
      22      Glede na to, da lastniki skupine Afasia med preiskavo niso sodelovali ter da med obiskom proizvodnih obratov in poslovnih
         prostorov družbe ARH ni bilo mogoče najti nobenega dokumenta, so rezultati preiskave, navedeni v prejšnji točki, temeljili
         zlasti na pregledu prevoznih dokumentov in dokumentov, ki jih imajo jamajški organi in ki se nanašajo na izvožene pošiljke
         blaga, ter na primerjavi podatkov iz teh dokumentov s podatki iz dokumentov, ki so jih preiskovalcem predložili kitajski carinski
         organi. Iz tega pregleda in te primerjave je razvidno, da večina blaga, ki spada v navedene pošiljke, ni mogla biti izdelana
         na Jamajki, ampak je bila bodisi sestavljena iz končnih tekstilnih delov s poreklom s Kitajske bodisi iz končnih tekstilnih
         izdelkov s kitajskim poreklom.

      23      Hauptzollamt je 3. maja 2005 uvedel postopek naknadne izterjave carin za zadevne pošiljke tekstilnih izdelkov za znesek 62.323,45
         EUR.

      24      Družba Afasia je tej odločitvi nasprotovala, pri čemer je zatrjevala, da dokazov o jamajškem poreklu blaga ni več mogoče predložiti,
         ker je leta 2004 orkan uničil proizvodne obrate s sedežem na Jamajki. Poleg tega naj bi bila potrdila EUR.1, ki so jih prvotno
         izdali jamajški organi, še vedno veljavna, ker jih ti niso pravilno razveljavili.

      25      Ker je Hauptzollamt vztrajal pri svoji odločitvi, je družba Afasia vložila tožbo pri Finanzgericht Hamburg (davčno sodišče
         v Hamburgu). Davčno sodišče je tožbi ugodilo, ker ugotovitve, zaradi katerih je bila uvedena naknadna izterjava uvoznih dajatev,
         v nasprotju z zahtevami iz sporazuma iz Cotonouja niso temeljile niti na zahtevi za preverjanje, naslovljeni na jamajške carinske
         organe, niti na preiskavi, ki bi jo ti opravili, ampak na preiskavi, ki so jo opravile službe Komisije. Razglasitev neveljavnosti
         potrdil EUR.1, ki se nanašajo na zadevne pošiljke tekstilnih izdelkov, naj zato ne bi bila veljavna. To sodišče je poleg tega
         navedlo, da je imela družba Afasia legitimno pričakovanje glede zakonitosti uvoza navedenih pošiljk blaga.

      26      Hauptzollamt je zoper to sodbo vložil revizijo na Bundesfinanzhof (zvezno sodišče za finance), to pa je zaradi dvomov glede
         ustreznosti presoje Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je v skladu s členom 32 [Protokola 1], če Evropska komisija kasnejše preverjanje izdanih dokazil o poreklu v izvozni državi
         pretežno izvaja sama, čeprav ji pri tem pomagajo tamkajšnji organi, in ali gre za rezultat preverjanja v smislu te določbe,
         če so tako pridobljeni rezultati preverjanja Komisije navedeni v zapisniku, ki ga je med drugim podpisal vladni predstavnik
         izvozne države?

      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
      „2.      Ali lahko v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je izvozna država [potrdila EUR.1], izdana v nekem obdobju,
         razglasila za neveljavna, ker porekla blaga na podlagi kasnejšega preverjanja ni bilo mogoče potrditi, vendar ni mogoče izključiti,
         da je del izvoženega blaga izpolnjeval pogoje glede porekla, oseba, zavezana plačilu dajatev, s sklicevanjem na člen 220(2)(b),
         drugi in tretji pododstavek, [carinskega zakonika] uveljavlja varstvo legitimnih pričakovanj na podlagi tega, da so v njenem
         primeru predložena [potrdila EUR.1] morda bila pravilna in da so torej temeljila na izvoznikovem resničnem prikazu dejstev?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      27      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 32 Protokola 1 treba razlagati tako, da rezultati
         naknadnega preverjanja potrdil EUR.1, ki jih je izdala država AKP, zavezujejo organe države članice, v katero je bilo blago,
         navedeno na teh potrdilih, uvoženo, če je pretežni del tega preverjanja preiskava, ki jo je v državi AKP opravila Komisija,
         in so bili navedeni organi o rezultatih te preiskave obveščeni z zapisnikom, ki ga je sopodpisal predstavnik te države AKP.

      28      Kot je Sodišče že odločilo, sistem upravnega sodelovanja, uveden s protokolom, ki je priložen sporazumu, sklenjenem med Unijo
         in tretjo državo, ki določa pravila, ki zadevajo poreklo proizvodov, temelji na medsebojnem zaupanju med organi držav članic
         uvoznic in izvoznih držav (sodbi z dne 9. februarja 2006 v združenih zadevah Sfakianakis, od C‑23/04 do C‑25/04, ZOdl., str.
         I‑1265, točka 21, in z dne 1. julija 2010 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑442/08, ZOdl., str. I‑6457, točka 70).

      29      Ugotovitve organov izvozne države so zlasti glede naknadnega preverjanja potrdil EUR.1, ki jih izda izvozna država, za organe
         države članice uvoznice zavezujoče. Sodelovanje, določeno s protokolom, ki se nanaša na poreklo proizvodov, namreč lahko deluje
         le, če država uvoznica priznava ugotovitve, ki jih je v zvezi s tem zakonito podala država izvoznica (sodba z dne 17. julija 1997
         v zadevi Pascoal & Filhos, C‑97/95, Recueil, str. I‑4209, točka 33; zgoraj navedena sodba Komisija proti Nemčiji, točki 72
         in 73, in sodba z dne 25. februarja 2010 v zadevi Brita, C‑386/08, ZOdl., str. I‑1289, točka 62).

      30      Glede vprašanja, ali v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, rezultati naknadnega preverjanja pomenijo ugotovitve,
         ki jih je zakonito podala država izvoznica in torej zavezujejo organe države članice uvoznice, je najprej treba poudariti,
         da se v nasprotju s tem, kar navaja družba Afasia, naknadno preverjanje potrdil EUR.1, ki jih je izdala država AKP, lahko
         opravi, tudi če organi države članice uvoznice tega ne zahtevajo.

      31      V zvezi s tem je treba navesti, da poleg pravil, določenih v odstavkih od 1 do 6 člena 32 Protokola 1, odstavek 7 tega člena
         določa, da država AKP izvoznica na lastno pobudo ali na predlog Unije opravi ustrezne poizvedbe za ugotavljanje ali preprečevanje
         kršitev določb tega protokola.

      32      Torej se, kot so v pisnih stališčih poudarile češka in italijanska vlada ter Komisija in kakor je navedel generalni pravobranilec
         v točki 23 sklepnih predlogov, naknadno preverjanje ne opravi le, kadar zanj zaprosi država članica uvoznica, ampak na splošno
         tudi takrat, kadar država, ki je pogodbenica sporazuma, ali Komisija, ki mora v skladu s členom 211 ES skrbeti za pravilno
         uporabo sporazuma, meni, da obstajajo znaki, ki vzbujajo sum nepravilnosti v zvezi s poreklom uvoženega blaga (glej po analogiji
         zgoraj navedeni sodbi Sfakianakis, točki 30 in 31, in Komisija proti Nemčiji, točka 82).

      33      Dalje je treba navesti, da člen 32(7) Protokola 1 državi AKP izvoznici omogoča, da Unijo povabi k sodelovanju pri preiskavah.
         V obravnavani zadevi ni nihče izpodbijal tega, da je bila preiskovalna misija, ki jo je vodil OLAF, opravljena na povabilo
         jamajškega ministrstva za zunanje zadeve in zunanjo trgovino, kar potrjuje tudi zapisnik te misije. V teh okoliščinah – v
         nasprotju s trditvami družbe Afasia – preiskave, ki jo je opravil OLAF na ozemlju Jamajke, ni mogoče obravnavati kot vmešavanje
         v notranje zadeve te države, zato ne gre za kršitev njene suverenosti.

      34      Prav tako je treba navesti, da niti v Protokolu 1 niti v drugih aktih sporazuma iz Cotonouja ni določen način udeležbe Unije
         pri preiskavah v državi AKP izvoznici. Ob neobstoju posebnih pravil in ob upoštevanju ciljev, ki se jim sledi s pravilno uporabo
         tega sporazuma in uspešnim upravnim sodelovanjem, je treba navesti, da člen 32(7) Protokola državi AKP izvoznici omogoča –
         če ta to želi ali v tem smislu sprejme predlog Unije – da OLAF s svojimi viri in strokovnim znanjem pretežno sam opravi preiskavo,
         ki jo je treba izvesti. Če država AKP izvoznica izbere ta način, za pravilno opravljanje njene funkcije organa, ki je pristojen
         za naknadno preverjanje, zadostuje, da rezultate preiskave, ki jo je opravil OLAF, nedvoumno in pisno prizna za svoje.

      35      Kakor je navedel generalni pravobranilec v točkah 25 in 29 sklepnih predlogov, mora biti to priznanje rezultatov preiskave
         datirano in pravilno podpisano v imenu države AKP izvoznice, pri tem pa okoliščina, da so ti rezultati navedeni v dokumentu
         s pisemsko glavo OLAF, ni upoštevna.

      36      Ker v členu 32(7) navedenega protokola prav tako ni določb, v kateri obliki je treba državo članico uvoznico obvestiti o rezultatih
         preiskave, da bi lahko zavezovali njene organe, je treba navesti, da s tem, da se navedenim organom pošlje zapisnik o preiskavi,
         ki je pravilno podpisan v imenu države AKP izvoznice in v katerem je nedvoumno navedeno, da so potrdila EUR.1 nepravilna in
         zato nična, ti rezultati navedene organe zavezujejo.

      37      Nazadnje, v zvezi z vprašanjem, ki ga je prav tako predložila družba Afasia, in sicer, ali je imela oseba, ki je v imenu države
         AKP izvoznice podpisala zapisnik o preiskavi, v skladu s pravom te države pooblastila za tako ravnanje, je treba navesti,
         da po eni strani ob neobstoju takih pooblastil ni mogoče šteti, da je zadevna država AKP potrdila rezultate preiskave za svoje,
         in da po drugi iz medsebojnega zaupanja, ki je značilno za sodelovanje med državami AKP izvoznicami in državami članicami
         uvoznicami, izhaja, da države članice uvoznice ne smejo sistematično preverjati veljavnosti podpisov oseb, ki na videz lahko
         zavežejo državo AKP na področju izvoza.

      38      Organi države članice uvoznice lahko zato le v primeru dvoma glede pooblastil osebe, ki se je podpisala v imenu države izvoznice,
         pri zadevni državi AKP preverijo, ali je ta oseba zares imela ustrezna pooblastila, da je to državo AKP zavezala na tem področju.

      39      V obravnavani zadevi bo moralo predložitveno sodišče presoditi, ali bi moral Hauptzollamt – ob upoštevanju podatkov, navedenih
         v zapisniku o preiskavi, in argumentov, ki jih je družba Afasia navedla glede domnevne nepristojnosti stalnega sekretarja
         ministrstva za zunanje zadeve in zunanjo trgovino za podpis tega dokumenta v imenu Jamajke – to preveriti.

      40      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 32 Protokola 1 razlagati tako, da rezultati
         naknadnega preverjanja, ki se nanaša na pravilnost porekla blaga, navedenega v potrdilih EUR.1, ki jih je izdala država AKP,
         in katerega pretežni del je preiskava, ki jo je v tej državi na njeno povabilo opravila Komisija, natančneje, OLAF, zavezujejo
         organe države članice, v katero je bilo blago uvoženo, če so – kar mora presoditi predložitveno sodišče – ti organi prejeli
         dokument, s katerim je nedvoumno priznano, da ta država AKP navedene rezultate priznava za svoje.

       Drugo vprašanje
      41      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 220(2)(b) carinskega zakonika razlagati tako,
         da če so potrdila EUR.1, izdana za uvoz blaga v Unijo, razveljavljena zaradi nepravilnosti pri izdaji teh potrdil in zato,
         ker preferencialnega porekla, ki je na njih navedeno, med naknadnim preverjanjem ni bilo mogoče potrditi, lahko uvoznik izpodbija
         naknadno izterjavo uvoznih dajatev s trditvijo, da ni mogoče izključiti, da del blaga v resnici ima navedeno preferencialno
         poreklo.

      42      Navedeno sodišče si torej postavlja vprašanje glede morebitnih pravnih posledic ugotovitev preiskovalcev, kot so navedene
         v točki 21 te sodbe, v skladu s katerimi je mogoče, da so nekateri od navedenih izdelkov z jamajškim poreklom, vendar izvozniki
         niso predložili dokazov, ki bi to potrjevali.

      43      V zvezi s tem je treba takoj spomniti, da je cilj naknadnega preverjanja pregled natančnosti porekla, ki je navedeno v potrdilu
         EUR.1 (sodba z dne 9. marca 2006 v zadevi Beemsterboer Coldstore Services, C‑293/04, ZOdl., str. I‑2263, točka 32 in navedena
         sodna praksa).

      44      Kot je Sodišče v zvezi s tem večkrat odločilo, je takrat, kadar porekla blaga, ki je navedeno v potrdilu EUR.1, z naknadnim
         preverjanjem ni mogoče potrditi, treba sklepati, da je poreklo tega blaga neznano in da sta bila zato potrdilo EUR.1 in preferencialna
         tarifa zmotno priznana (sodbi z dne 7. decembra 1993 v zadevi Huygen in drugi, C‑12/92, Recueil, str. I‑6381, točki 17 in
         18, in z dne 14. maja 1996 v združenih zadevah Faroe Seafood in drugi, C‑153/94 in C‑204/94, Recueil, str. I‑2465, točka 16,
         ter zgoraj navedena sodba Beemsterboer Coldstore Services, točka 34).

      45      Ta sodna praksa nasprotuje temu, da bi se lahko uvoznik z zatrjevanjem neznanega porekla blaga in s tem okoliščine, da ni
         mogoče izključiti, da imajo nekateri od teh izdelkov preferencialno poreklo, navedeno na razveljavljenih potrdilih EUR.1,
         izognil naknadni izterjavi uvoznih dajatev.

      46      Ravno nasprotno, iz sodne prakse izhaja, da je naknadna izterjava carinskih dajatev, ki niso bile plačane med uvozom, običajna
         posledica dejstva, da z naknadnim preverjanjem ni mogoče potrditi porekla blaga, kot je navedeno v potrdilu EUR.1 (zgoraj
         navedeni sodbi Huygen in drugi, točka 19, in Faroe Seafood in drugi, točka 16).

      47      Da bi se lahko uvoznik veljavno skliceval na legitimno pričakovanje v skladu s členom 220(2)(b) carinskega zakonika in bil
         izvzet iz naknadne izterjave, ki jo ta člen določa, morajo biti kumulativno izpolnjeni trije pogoji. Najprej, nezakonita izdaja
         potrdil EUR.1 mora biti posledica napake pristojnih organov samih, dalje, ta napaka mora biti taka, da je zavezanec za plačilo,
         ki ravna v dobri veri, ne more razumsko odkriti, in nazadnje, davčni zavezanec mora upoštevati vse določbe, ki jih določajo
         veljavni predpisi (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Faroe Seafood in drugi, točka 83, ter sodbi z dne 3. marca 2005 v zadevi
         Biegi Nahrungsmittel in Commonfood proti Komisiji, C‑499/03 P, ZOdl., str. I‑1751, točka 46, in z dne 18. oktobra 2007 v zadevi
         Agrover, C‑173/06, ZOdl., str. I‑8783, točka 30).

      48      Kadar so – kot v postopku v glavni stvari – organi države izvoznice nepravilna potrdila EUR.1 izdali v okviru sistema upravnega
         sodelovanja, je to izdajo v skladu s členom 220(2)(b), drugi in tretji pododstavek, treba razumeti kot napako, ki so jo storili
         navedeni organi, razen če se izkaže, da so bila ta potrdila izdana na podlagi napačnih dejstev, ki jih je predložil izvoznik.
         Če so navedena potrdila izdana na podlagi lažnih izjav izvoznika, prvi od treh zgoraj navedenih kumulativnih pogojev ni izpolnjen
         in se zato mora opraviti naknadna izterjava uvoznih dajatev, razen če je zlasti očitno, da so organi, ki so ta potrdila izdali,
         vedeli ali bi morali vedeti, da blago ni izpolnjevalo pogojev, ki se zahtevajo za preferencialno obravnavo.

      49      Čeprav predložitveno sodišče v postopku v glavni stvari ne dvomi o ugotovitvi iz zapisnika o opravljenem preverjanju, da jamajške
         oblasti niso vedele in niso mogle vedeti, da blago, ki ga je izvažala družba ARH, ni izpolnjevalo pogojev, pod katerimi bi
         lahko šteli, da je jamajškega porekla, pa po drugi strani sprašuje, ali je Hauptzollamt tisti, ki mora dokazati, da so nezakonita
         potrdila izdana na podlagi lažnih izjav te družbe, ali pa mora družba Afasia dokazati, da je družba ARH jamajškim oblastem
         pravilno predložila dejstva.

      50      Navedeno sodišče zlasti sprašuje, kako je treba prenesti razlago člena 220(2)(b) carinskega zakonika, ki jo je podalo Sodišče
         v zgoraj navedeni sodbi Beemsterboer Coldstore Services, na okoliščine, kakršne so v glavni stvari.

      51      V navedeni sodbi je Sodišče odločilo, da se od carinskih organov držav uvoznic ne zahteva, da dokažejo, da je izvoznik podal
         lažne izjave, če se izkaže, da ta kljub obveznosti, ki izhaja iz veljavne zakonodaje, ni vsaj tri leta hranil dokumentov,
         ki se nanašajo na zadevno blago. V takih okoliščinah namreč navedeni organi nimajo možnosti dokazati, da so bili podatki,
         ki jih je predložil izvoznik v zvezi z izdajo potrdil EUR.1, pravilni ali ne (zgoraj navedena sodba Beemsterboer Coldstore
         Services, točka 40).

      52      Družba Afasia navaja, da odločitve Sodišča v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Beemsterboer Coldstore
         Services, ni mogoče prenesti na postopek v glavni stvari, ker ni bilo mogoče, da bi družba ARH izpolnila obveznost iz člena
         28 Protokola 1, namreč hraniti zadevne dokumente vsaj tri leta, saj je orkan uničil njene proizvodne obrate pred iztekom tega
         obdobja. Zaradi tega elementa višje sile naj ne bi bilo več mogoče odgovoriti na vprašanje, ali so bila potrdila EUR.1 izdana
         na podlagi lažnih izjav izvoznika, zato naj bi bilo izdajo nezakonitih potrdil EUR.1 treba šteti za napako, ki so jo storile
         jamajške oblasti.

      53      Vendar v taki argumentaciji niso upoštevane okoliščine, da je OLAF – glede na to, da ni mogel vzpostaviti sodelovanja z lastniki
         skupine Afasia, in ob upoštevanju tega, da med prisilnim pregledom, ki ga je opravil v sodelovanju z jamajškimi oblastmi,
         v proizvodnih obratih in poslovnih prostorih družbe ARH ni bilo dokumentov – svojo preiskavo usmeril na prevozne dokumente
         in dokumente jamajških organov, ki se nanašajo na izvožene pošiljke blaga, in primerjal podatke iz teh dokumentov s podatki
         iz dokumentov, ki so jih poslali kitajski carinski organi. Na podlagi teh dokumentov in te primerjave podatkov je bilo ugotovljeno,
         da so izjave v zvezi s poreklom blaga, ki so jih družba ARH in drugi jamajški izvozniki naslovili na jamajške organe, morale
         biti lažne.

      54      Kot sta pravilno ugotovili italijanska vlada in Komisija, izdaje nepravilnih potrdil EUR.1 ni mogoče šteti za napako organov
         države izvoznice, če jih v zmoto zavedejo izvozniki. V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da le napake, ki jih
         je mogoče pripisati aktivnemu ravnanju pristojnih organov, upravičujejo, da se naknadna izterjava ne opravi. Kadar take napake
         ni, člen 220(2)(b) carinskega zakonika zavezancu za plačilo dajatev ne omogoča sklicevanja na legitimno pričakovanje (glej
         zlasti zgoraj navedeni sodbi Faroe Seafood, točki 91 in 92, in Agrover, točka 31). V takih okoliščinah argumenti družbe Afasia,
         ki temeljijo na višji sili, postanejo brezpredmetni.

      55      Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 220(2)(b) carinskega zakonika razlagati
         tako, da kadar se potrdila EUR.1, izdana za uvoz blaga v Unijo, razveljavijo, ker so bile odkrite nepravilnosti pri izdaji
         teh potrdil in ker preferencialnega porekla, ki je na njih navedeno, med naknadnim preverjanjem ni bilo mogoče potrditi, uvoznik
         ne more izpodbijati naknadne izterjave uvoznih dajatev s trditvijo, da ni mogoče izključiti, da del blaga v resnici ima navedeno
         preferencialno poreklo.

       Stroški
      56      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 32 Protokola 1 iz Priloge V k Sporazumu o partnerstvu med članicami skupine afriških, karibskih in pacifiških držav na
            eni strani ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na drugi, podpisan v Cotonouju dne 23. junija 2000 in odobren
            v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta z dne 19. decembra 2002, je treba razlagati tako, da rezultati naknadnega preverjanja, ki
            se nanaša na pravilnost porekla blaga, navedenega v potrdilih EUR.1, ki jih je izdala država AKP, in katerega pretežni del
            je preiskava, ki jo je v tej državi na njeno povabilo opravila Komisija, natančneje, OLAF, zavezujejo organe države članice,
            v katero je bilo blago uvoženo, če so – kar mora presoditi predložitveno sodišče – ti organi prejeli dokument, s katerim je
            nedvoumno priznano, da ta država AKP navedene rezultate priznava za svoje.
      2.      Člen 220(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena
            z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000, je treba razlagati tako, da kadar se potrdila
            EUR.1, izdana za uvoz blaga v Evropsko unijo, razveljavijo, ker so bile odkrite nepravilnosti pri izdaji teh potrdil in ker
            preferencialnega porekla, ki je na njih navedeno, med naknadnim preverjanjem ni bilo mogoče potrditi, uvoznik ne more izpodbijati
            naknadne izterjave uvoznih dajatev s trditvijo, da ni mogoče izključiti, da del blaga v resnici ima navedeno preferencialno
            poreklo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.