title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 26. junija 2014. # Basic AG Lebensmittelhandel proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti basic - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti BASIC - Relativni razlog za zavrnitev - Podobnost storitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-372/11.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 26. junija 2014 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek z ugovorom — Prijava figurativne znamke Skupnosti basic — Prejšnja figurativna znamka Skupnosti BASIC — Relativni razlog za zavrnitev — Podobnost storitev — Verjetnost zmede — Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      V zadevi T‑372/11,

         Basic AG Lebensmittelhandel s sedežem v Münchnu (Nemčija), ki jo zastopata D. Altenburg in H. Bickel, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa G. Schneider, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je bila

         Repsol YPF, SA s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopa J.‑B. Devaureix, odvetnik,
      katere predmet je tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 31. marca 2011 (zadeva R 1440/2010‑1) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbo Repsol YPF, SA in družbo Basic AG Lebensmittelhandel,
      SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi S. Frimodt Nielsen, predsednik, F. Dehousse in A. M. Collins (poročevalec), sodnika,
      sodna tajnica: C. Heeren, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 15. julija 2011,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 15. novembra 2011,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 16. novembra 2011,
      na podlagi spremenjene sestave senatov Splošnega sodišča,
      na podlagi obravnave z dne 12. februarja 2014,
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, Basic AG Lebensmittelhandel, je 14. marca 2008 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)), vložila prijavo za registracijo znamke Skupnosti.

               2

               Znamka, katere registracija se je zahtevala, je ta figurativni znak:

               3

               Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razredov 35 in 39 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in so za vsakega izmed razredov opisani, kot sledi:

                        —

                        razred 35: „Franšizne storitve, in sicer posredovanje gospodarskega in organizacijskega strokovnega znanja za trženje blaga in storitev; poslovna administracija, trgovina, prodajna politika (promocije), direktni marketing, poslovno svetovanje in vodenje komercialnih poslov pri koncipiranju, organizaciji in izvajanju sistemov za iskanje kupcev in vezavo kupcev, zlasti na področju programov pošiljanja, rabatov, dobropisov in premij; izdajanje informacijskih in podatkovnih nosilcev za tretje osebe (ki so vključeni v razred 35), ki so primerni za knjiženje bonusnih poslov, bonov in premijskih poslov, zlasti blokov bonov, kreditnih in čekovnih blokov, ki so vizualno in/ali strojno berljivi identifikacijski podatki in/ali informacije, zlasti magnetnih in čip kartic kot tudi tako imenovanih pametnih kartic (ki so vključene v razred 35); ukrepi za pospeševanje prodaje, izvajanje dobitnih iger in izpisovanje cen kot oglasni ukrepi, ki so vključeni v razred 35; storitve trgovine na drobno in debelo na področju: pripravki za beljenje in druge snovi za pranje, pripravki za čiščenje, poliranje, razmaščevanje in brušenje, mila, parfumerijski izdelki, eterična olja, kozmetična sredstva, losjoni za lase, sredstva za čiščenje zob, snovi za osvetljevanje, sveče in stenji za osvetljevanje, farmacevtski in veterinarski proizvodi, sanitarni proizvodi za medicinske namene, dietetske snovi za medicinsko uporabo, hrana za dojenčke, obliži, obvezilni material, snovi za plombiranje zob in za zobne odtise, dezinfekcijska sredstva, pripravki za uničevanje škodljivcev, fungicidi, herbicidi, medicinski dodatki za kopanje, dodatki k prehrani za medicinske in nemedicinske namene, papir, lepenka in izdelki iz teh snovi, tiskarski izdelki, fotografije, pisarniški material, material za učenje ali poučevanje, zavijalni materiali iz umetnih snovi, usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, živalske kože, kovčki in potovalne torbe, nahrbtniki, dežniki, sončniki in sprehajalne palice, biči in sedlarski izdelki, priprave ter posode za gospodinjstvo ali kuhinjo, glavniki in gobe, ščetke, materiali za ščetkarstvo, čistilne priprave, jeklena volna, surovo ali delno obdelano steklo, steklenina, porcelan in fajansa, oblačila, obutev, pokrivala, igre, igrače, izdelki za gimnastiko in šport, okraski za novoletno jelko, prehrambeni izdelki, poljedelski, vrtnarski, gozdarski proizvodi in semensko zrnje, žive živali, sveže sadje in zelenjava, semena, naravne rastline in sveže cvetje, živalska krmila, slad, alkoholne in brezalkoholne pijače kot tudi sirupi, šumeče tablete in drugi pripravki za pripravo pijač, prodaja drogerijskih izdelkov, kozmetike, parfumerijskih izdelkov, papirnatih izdelkov, tekstila, pijače in hrane po pošti (razen prevoza) ali preko interneta;“

                        —

                        razred 39: „Transport; pakiranje in shranjevanje/skladiščenje blaga; organizacija potovanj“.

               4

               Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 23/2008 z dne 9. junija 2008.

               5

               Intervenientka, družba Repsol YPF, SA, je 8. septembra 2008 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke za zgoraj v točki 3 navedene storitve.

               6

               Ugovor je temeljil na prejšnji figurativni znamki, predstavljeni spodaj:

               7

               Storitve, zajete s prejšnjo znamko, na kateri je temeljil ugovor, sodijo v razrede 35, 37 in 39 ter – za vsakega od teh razredov – ustrezajo sledečim opisom:

                        —

                        razred 35: „Komercialna prodaja tobaka, tiskarskih izdelkov, baterij, igrač, izdelkov za avtomobile, dodatne opreme in nadomestnih delov za avtomobile, maziv, goriva za avtomobile; oglasna dejavnost; pisarniški posli;“

                        —

                        razred 37: „Gradnja stavb; popravila; storitve instalacije, avtoservisne postaje (bencinske črpalke); popravilo vozil; konzerviranje, podmazanje in pranje vozil; popravila pnevmatik;“

                        —

                        razred 39: „Storitve distribucije prehrambenih izdelkov za osnovno porabo, peciva in slaščica, sladoledov, predpripravljenih jedi, tobaka, časopisov, baterij, igrač, izdelkov za avtomobile, opreme in rezervnih delov za avtomobile, maziv, goriva in avtomobilskih bencinov; embalaža, skladiščenje in oskrba vseh vrst izdelkov, vključno z gorivi in pogonskimi gorivi; organizacija potovanj.“

               8

               V utemeljitev ugovora je bil naveden razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009).

               9

               Oddelek za ugovore je 28. maja 2010 ugovoru delno ugodil. Ugovoru je ugodil za del storitev iz razreda 35 in za storitve iz razreda 39.

               10

               Intervenientka je 28. julija 2010 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

               11

               Prvi odbor za pritožbe pri UUNT je z odločbo z dne 31. marca 2011 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbi delno ugodil. Natančneje, smatral je, da so „storitve trgovine na drobno in debelo na področju prehrambenih izdelkov, svežega sadja in zelenjave, alkoholnih in brezalkoholnih pijač kot tudi sirupov, šumečih tablet in drugih pripravkov za pripravo pijač, prodaje pijače in hrane po pošti (razen prevoza) ali preko interneta“ iz razreda 35, ki so zajete v prijavljeni znamki, podobne storitvam iz razreda 39, zajetim v prejšnji znamki. Vendar je ocenil, da so preostale storitve iz razreda 35, ki so zajete v prijavljeni znamki, drugačne od storitev, na katere se nanaša prejšnja znamka. Odbor za pritožbe je presodil, da je med nasprotujočima si znamkama šibka stopnja vizualne podobnosti, vendar pa sta v fonetičnem in pomenskem smislu enaki. Razlikovalni učinek prejšnje znamke je sicer na splošno precej šibek.

               12

               V teh okoliščinah je odbor za pritožbe sklenil, da glede storitev, navedenih zgoraj v točki 11, ki se štejejo za podobne, obstaja verjetnost zmede. Posledično je v delu, ki zadeva omenjene storitve, ugovoru ugodil in prijavo znamke Skupnosti za te storitve zavrnil, v delu, ki zadeva druge storitve iz razreda 35, pa je pritožbo zavrnil.

         Predlogi strank

               13

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razveljavi;

                        —

                        pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore zavrne;

                        —

                        UNNT naloži plačilo stroškov.

               14

               UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

               15

               Tožeča stranka je na obravnavi spremenila svoje predloge in Splošnemu sodišču predlagala, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo spremeni tako, da pritožbo v celoti zavrne;

                        —

                        alternativno, izpodbijano odločbo razveljavi v delu, v katerem je bilo pritožbi intervenientke ugodeno;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               16

               Tožeča stranka je na obravnavi ponovila svojo zahtevo za ustavitev postopka na podlagi odločbe oddelka za izbris pri UUNT z dne 8. oktobra 2013 (5863 C), v kateri je zadnji prejšnjo znamko razglasil za neveljavno v delu, ki zadeva del zadevnih storitev. Intervenientka je v teh okoliščinah Splošnemu sodišču predlagala, naj upošteva njeno pritožbo zoper to odločbo. Splošno sodišče je zavrnilo zahtevo za ustavitev postopka.

         Pravo

               17

               Tožeča stranka navaja en sam tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

               18

               Tožeča stranka meni, da storitve iz razreda 35, ki so zajete s prijavljeno znamko, niso podobne storitvam iz razreda 39, na katere se nanaša prejšnja znamka, in da v zvezi z nasprotujočima si znamkama torej ne obstaja nikakršna verjetnost zmede.

               19

               UUNT in intervenientka nasprotujeta trditvam tožeče stranke.

               20

               V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 se na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih znamki označujeta, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem prejšnja znamka uživa varstvo. Verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko.

               21

               V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja takrat, kadar bi javnost lahko verjela, da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali iz gospodarsko povezanih podjetij. V skladu z isto sodno prakso je treba verjetnost zmede presojati celovito, in sicer glede na to, kako zadevne znake in proizvode ali storitve dojema upoštevna javnost, ob upoštevanju vseh dejavnikov, upoštevnih v obravnavani zadevi, zlasti medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov in podobnostjo označenih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).

               22

               Za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 verjetnost zmede predpostavlja hkrati enakost ali podobnost nasprotujočih si znamk in enakost ali podobnost proizvodov ali storitev, ki jih označujeta. Gre za kumulativna pogoja (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 22. januarja 2009 v zadevi Commercy proti UUNT – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T-316/07, ZOdl., str. II-43, točka 42 in navedena sodna praksa).

               23

               Glede na navedeno je treba preučiti, ali je odbor za pritožbe pravilno ocenil, da obstaja verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama glede storitev iz razreda 35, zajetih s prijavljeno znamko, in storitev iz razreda 39, zajetih s prejšnjo znamko.

         Upoštevna javnost

               24

               V skladu s sodno prakso je treba v okviru celovite presoje verjetnosti zmede upoštevati povprečnega potrošnika zadevne kategorije proizvodov, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da se lahko pozornost povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 13. februarja 2007 v zadevi Mundipharma proti UUNT – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, ZOdl., str. II-449, točka 42 in navedena sodna praksa).

               25

               Prvič, če se varstvo prejšnje znamke razteza na celo Evropsko unijo, je treba upoštevati, kako nasprotujoče si znamke dojema potrošnik zadevnih storitev na tem območju. Ta ugotovitev se v obravnavani zadevi ne izpodbija.

               26

               Drugič, odbor za pritožbe je v točki 15 izpodbijane odločbe štel, da je bila upoštevna javnost za storitve iz razreda 39, zajete s prejšnjo znamko, sestavljena iz strokovnjakov. Tožeča stranka te ocene ne izpodbija. Trdi le, da storitve prodaje na drobno iz razreda 35, zajete s prijavljeno znamko, niso namenjene strokovnjakom, temveč končnim potrošnikom.

               27

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba pri primerjavi omenjenih storitev upoštevati le upoštevno javnost, ki je skupna vsem zadevnim storitvam. V skladu z ustaljeno sodno prakso je upoštevna javnost dejansko sestavljena iz potrošnikov, ki bodo verjetno uporabljali tako proizvode ali storitve prejšnje znamke kot tudi proizvode ali storitve prijavljene znamke (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2010 v zadevi PVS proti UUNT – MeDiTA Medizinische Kurierdienst (medidata), T‑270/09, neobjavljena v ZOdl., točka 28 in navedena sodna praksa).

               28

               V obravnavani zadevi je nesporno, da so storitve iz razreda 39, zajete s prejšnjo znamko, distribucijske storitve. To pomeni, da so namenjene strokovni javnosti.

               29

               Glede storitev prodaje na drobno iz razreda 35, zajetih s prijavljeno znamko in na katere se nanaša obravnavana zadeva, se tožeča stranka, ki z argumentacijo, navedeno zgoraj v točki 26, skuša prikazati, da te storitve niso namenjene strokovni javnosti, moti. Čeprav drži, da so te storitve namenjene končnim potrošnikom, prav tako drži, da so namenjene tudi proizvajalcem proizvoda in morebitnim tržnim posrednikom, ki sodelujejo v fazi pred končno prodajo na drobno, kot storitve, ki tem gospodarskim subjektom zagotavljajo končni delež od trženja omenjenega proizvoda.

               30

               Zato je odbor za pritožbe strokovnjake pravilno štel za upoštevno javnost, ki edina uporablja tako storitve iz razreda 35, zajete s prijavljeno znamko in na katere se nanaša ta spor, kot tudi tiste iz razreda 39, zajete s prejšnjo znamko in na katere se prav tako nanaša obravnavana zadeva.

               31

               V teh okoliščinah je treba opredelitev upoštevne javnosti glede storitev iz razredov 35 in 39, kot jo je podal odbor za pritožbe v točki 15 izpodbijane odločbe, potrditi.

         Primerjava storitev

               32

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba za presojo podobnosti med zadevnimi proizvodi ali storitvami upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki opredeljujejo odnos med njimi. Natančneje, ti dejavniki vključujejo naravo, namen in uporabo teh proizvodov ali storitev ter tudi to, ali gre za konkurenčne ali komplementarne proizvode ali storitve. Mogoče je upoštevati tudi druge dejavnike, kot so na primer distribucijski kanali zadevnih proizvodov (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2007 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, ZOdl., str. II-2579, točka 37 in navedena sodna praksa).

               33

               Komplementarni so tisti proizvodi, med katerimi obstaja tesna povezava v tem smislu, da je eden neizogibno potreben ali pomemben za uporabo drugega, zaradi česar lahko potrošniki sklepajo, da je za proizvodnjo teh proizvodov ali dobavo teh storitev odgovorno isto podjetje. Iz tega sledi, da ni komplementarne povezave med, na eni strani, proizvodi ali storitvami, ki so nujno potrebni za delovanje gospodarskega podjetja, in na drugi strani, proizvodi in storitvami, ki jih to podjetje izdeluje oziroma opravlja. Torej storitve, ki so namenjene različni javnosti, ne izkazujejo komplementarnega značaja (glej zgoraj v točki 22 navedeno sodbo easyHotel, točki 57 in 58 in navedena sodna praksa).

               34

               Glede odločb UUNT, na katere se sklicujeta stranki, je treba opozoriti, da mora UUNT svoje pristojnosti izvajati v skladu s splošnimi načeli prava Unije. Čeprav mora UUNT – ob spoštovanju načela enakega obravnavanja in dobrega upravljanja – upoštevati že sprejete odločbe o podobnih zahtevah in posvetiti posebno pozornost vprašanju, ali je treba odločiti v enakem smislu, mora biti uporaba teh načel kljub temu v skladu z načelom zakonitosti. Poleg tega mora biti preizkus vsake zahteve za registracijo iz razlogov pravne varnosti in tudi dobrega upravljanja strog in celosten, da ne bi prišlo do neupravičenih registracij znamk. Zato je treba tak preizkus opraviti v vsakem posameznem primeru. Registracija znaka kot znamke je namreč odvisna od posebnih meril, ki se uporabljajo glede na dejanske okoliščine obravnavanega primera in so namenjena preverjanju, ali sporni znak ne sodi med razloge za zavrnitev (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 10. marca 2011 v zadevi Agencja Wydawnicza Technopol proti UUNT, C-51/10 P, ZOdl., str. I-1541, točke od 73 do 77).

               35

               Glede nacionalnih odločb, na katere se sklicujeta stranki, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da že obstoječe registracije v državah članicah predstavljajo samo dejavnik, ki se lahko upošteva pri odločanju o registraciji znamke Skupnosti, vendar ta dejavnik ni odločilen (sodbi Splošnega sodišča z dne 16. februarja 2000 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (oblika mila), T-122/99, Recueil, str. II-265, točka 61, in z dne 19. septembra 2001 v zadevi Henkel proti UUNT (rdeča in bela okrogla tableta), T-337/99, Recueil, str. II-2597, točka 58).

               36

               Glede na te ugotovitve je treba primerjati „storitve trgovine na drobno in debelo na področju prehrambenih izdelkov, svežega sadja in zelenjave, alkoholnih in brezalkoholnih pijač kot tudi sirupov, šumečih tablet in drugih pripravkov za pripravo pijač, prodaje pijače in hrane po pošti (razen prevoza) ali preko interneta“ iz razreda 35, ki so zajete s prijavljeno znamko, ter „storitve distribucije prehrambenih izdelkov za osnovno porabo, peciva in slaščic, sladoledov, predpripravljenih jedi“ iz razreda 39, ki so zajete v prejšnji znamki.

         Podobnost med proizvodi, zajetimi v zadevnih storitvah

               37

               Tožeča stranka trdi, da si proizvodi, zajeti v zadevnih storitvah v obravnavani zadevi, torej pijače in prehrambni izdelki, niso toliko podobni, da bi bilo mogoče ugotoviti obstoj podobnosti med storitvami prodaje pijač na debelo in drobno ter storitvami distribucije prehrambnih izdelkov. Po njenem mnenju pijače in prehrambni izdelki že zaradi svoje narave potrebujejo različne načine distribucije, trženja in končne porabe.

               38

               Na obravnavi sta stranki izrazili strinjanje z razlago, v skladu s katero je treba primerjati tako proizvode, zajete z zadevnimi storitvami, kot tudi storitve same.

               39

               V skladu z navedenim je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe v točkah 26 in 27 izpodbijane odločbe pravilno sklenil, da so proizvodi, na katere se nanašajo „storitve trgovine na drobno in debelo na področju prehrambenih izdelkov, svežega sadja in zelenjave, alkoholnih in brezalkoholnih pijač kot tudi sirupov, šumečih tablet in drugih pripravkov za pripravo pijač, prodaje pijače in hrane po pošti (razen prevoza) ali preko interneta“ in ki so zajeti v prijavljeni znamki, enaki ali pa zelo podobni „prehrambenim izdelkom za osnovno porabo“, zajetim v prejšnji znamki. Pijače in hrana so dejansko iste narave in imajo isti cilj, v smislu, da so namenjene človeški porabi. Prav tako je verjetno, da te proizvode izdelujejo ista podjetja, da se na splošno prodajajo na istih prodajnih mestih in da se pogosto tudi uživajo sočasno.

               40

               V teh okoliščinah je treba argumente tožeče stranke, s katerimi želi izpodbiti obstoj podobnosti med zadevnimi storitvami zaradi neobstoja zadostne podobnosti med proizvodi, zajetimi v teh storitvah, zavrniti.

         Opredelitev distribucijskih storitev in storitev prodaje na debelo

               41

               Tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe napačno sklenil, da so zadevne storitve iz razreda 35 enake ali podobne storitvam iz razreda 39, zajetim s prejšnjo znamko. Svoje trditve naj bi utemeljil z napačno razlago besede „distribucija“, katere pomen naj bi bilo treba izpeljati iz nicejske klasifikacije. Intervenientka naj bi besedo „distribucija“ razložila s tem, da je prejšnjo znamko namenoma registrirala posebej za storitve iz razreda 39. Torej naj bi se termin „distribucija“ nanašal izključno na storitve nakladanja, dostave, skladiščenja in prevoza.

               42

               Po eni strani je treba v zvezi z opredelitvijo storitev distribucije in prodaje na debelo argument tožeče stranke, ki se nanaša na razumevanje besede „distribucija“ in izraza „prodaja na debelo“ v splošnem pogovornem jeziku, zavrniti. Tožeča stranka namreč ni pojasnila, v čem predlagane opredelitve teh pojmov omogočajo odstranitev identitete zadevnim storitvam.

               43

               Po drugi strani pa je treba v zvezi z nicejsko klasifikacijo kot domnevno odločilnim dejavnikom pri opredelitvi storitev opozoriti, da je v skladu s pravilom 2(4) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1), kot je bila spremenjena, ta razvrstitev opravljena v izključno upravne namene. Prav tako razvrstitev sama po sebi ne opredeljuje narave in lastnosti zadevnih storitev v obravnavani zadevi.

               44

               V teh okoliščinah opredelitev pojma distribucija, kot jo predlaga tožeča stranka in ki temelji na besedilu razreda 39, ne more biti sprejeta. Tudi v pojasnilu k razredu 39, na katero se sklicuje tožeča stranka, storitve, ki jih zajema ta razred, niso taksativno naštete.

         Domnevni neobstoj podobnosti med distribucijskimi storitvami in storitvami prodaje na debelo

               45

               Po mnenju tožeče stranke se storitve prodaje na debelo razlikujejo od distribucijskih storitev. Ob upoštevanju odločb UUNT in pojasnil k razredom 35 in 39 nicejske klasifikacije, si ti dve kategoriji storitev glede narave in ciljev nista podobni ter se z vidika upoštevne javnosti ne moreta šteti za komplementarni. Storitve prodaje na debelo in drobno namreč v nasprotju z distribucijskimi storitvami ne vključujejo tudi prevoza blaga.

               46

               V zvezi s tem iz pravila 2(4) Uredbe št. 2868/95 (glej točko 43 zgoraj) izhaja, da se storitve ne morejo šteti za različne zgolj zato, ker so vključene v različne razrede po nicejski klasifikaciji. To pravilo je podprto s sodno prakso, v skladu s katero za ugovor podobnosti in odločitev o obstoju ali neobstoju podobnosti med temi proizvodi ali storitvami ni treba, da so proizvodi in storitve uvrščeni v isti razred ali celo v isto kategorijo znotraj določenega razreda (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2006 v zadevi Gagliardi proti UUNT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (MANŪ MANU MANU), T‑392/04, neobjavljena v ZOdl., točka 77 in navedena sodna praksa). Zato je treba argument tožeče stranke o namerni odločitvi intervenientke za registracijo prejšnje znamke le za storitve iz razreda 39 zavrniti.

               47

               Treba je tudi ugotoviti, da distribucijske storitve in storitve prodaje na debelo dopuščajo trženje proizvodov ter služijo kot posrednik med proizvodnjo in končno porabo proizvoda. Ti dve kategoriji storitev stremita k izpolnitvi istega končnega cilja, to je prodaja končnemu potrošniku.

               48

               V zvezi s sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 33, je treba opozoriti tudi na obstoj tesne povezave med tema dvema kategorijama storitev, saj lahko trgovec na debelo uporabi tudi distribucijske storitve, distributer pa lahko uporabi tudi storitve prodaje na debelo. Dalje, trgovec na debelo lahko ponuja tudi distribucijske storitve, prav tako kot so lahko del prodaje na debelo tudi storitve, ki jih ponuja distributer.

               49

               Tudi če se predpostavi, da je navedba tožeče stranke, da distribucija ni značilnost storitev prodaje na debelo, utemeljena, sama po sebi še ne izključuje podobnosti med tema dvema kategorijama storitev.

               50

               Preostali argumenti tožeče stranke izhajajo iz napačne predpostavke, da so distribucijske storitve omejene na storitve prevoza in dostave. Te storitve namreč predstavljajo samo del dejavnosti, ki so zajete z distribucijskimi storitvami.

               51

               Iz tega izhaja, da je odbor za pritožbe v točki 27 izpodbijane odločbe pravilno ugotovil, da med storitvami prodaje na debelo, zajetimi s prijavljeno znamko, in storitvami distribucije, zajetimi s prejšnjo znamko, obstaja podobnost, saj so proizvodi, ki so zajeti v teh storitvah, enaki ali zelo podobni.

         Domnevni neobstoj podobnosti med storitvami distribucije in storitvami prodaje na drobno

               52

               Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno primerjal zadevne storitve v obravnavani zadevi, ker jih je primerjal z vidika proizvajalca, saj so storitve prodaje na drobno namenjene končnemu potrošniku. Prav tako navaja, da sta ti kategoriji storitev različni tako po naravi kot po cilju in ne z vidika proizvajalca ne z vidika končnega potrošnika nista komplementarni. Trgovci na drobno tudi ne ponujajo storitev dostave tretjim.

               53

               V zvezi s tem iz točke 21 zgoraj izhaja, da je treba verjetnost zmede oceniti celostno, in sicer tako, da se upošteva, kako zadevne storitve dojema upoštevna javnost. Poleg tega je bilo v zgoraj navedenih točkah od 26 do 31 ugotovljeno, da upoštevno javnost sestavljajo strokovnjaki. Zato odbor za pritožbe s tem, da ni upošteval vidika končnega potrošnika, pri presoji ni storil napake.

               54

               Kar zadeva domnevni razlikovalni učinek cilja storitev prodaje na drobno in razlikovalni učinek cilja storitev distribucije, je treba opozoriti, da si delijo isti končni cilj, ki je prodaja končnemu potrošniku. Kot je v točki 28 izpodbijane odločbe navedel odbor za pritožbe, je namen teh dveh kategorij storitev prenesti proizvode do končnega potrošnika. Ta ocena ni v neskladju s sodno prakso, v skladu s katero je cilj trgovine na drobno prodaja končnemu potrošniku, ki razume, da poleg pravnega posla prodaje trgovec opravlja tudi dejavnost, namenjeno temu, da ga napelje k temu poslu, ta dejavnost pa zajema zlasti izbiro nabora proizvodov za prodajo in ponudbo drugih storitev, ki bodo končnega potrošnika privedle do sklenitve omenjenega posla z zadevnim trgovcem, in ne s konkurentom (glej sodbo Sodišča z dne 7. julija 2005 v zadevi Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C-418/02, ZOdl., str. I-5873, točka 34, in sodbo Splošnega sodišča z dne 15. februarja 2011 v zadevi Yorma’s proti UUNT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (YORMA’S), T‑213/09, neobjavljena v ZOdl., točka 33 in navedena sodna praksa).

               55

               Vsekakor, kot je na obravnavi pravilno opozorila intervenientka, tožeča stranka svojih trditev ne more utemeljiti s točko 34 sodbe Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, kot je navedeno zgoraj v točki 54. Ta zadeva se namreč nanaša na zelo omejen okvir predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je predložilo Bundespatentgericht (zvezno patentno sodišče), ki je na Sodišče naslovilo vprašanje, ali trgovanje z blagom na drobno predstavlja storitev v smislu člena 2 Prve direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (89/104/EGS) (UL 1989, L 40, str. 1). Vendar pa razlaga Sodišča v tej zadevi ne predstavlja izčrpne opredelitve in splošnega obsega pojma storitve prodaje na drobno.

               56

               V skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 33, je treba potrditi presojo odbora za pritožbe, po kateri so storitve prodaje na drobno in distribucijske storitve komplementarne. Ponudniki storitev prodaje na drobno so namreč običajno odvisni od storitev distributerjev, saj ti prek odpreme proizvodov proti prodajnim mestom zagotavljajo njihovo dejavnost. Ker distribucijske dejavnosti in dejavnosti prodaje na drobno sledijo istemu cilju ter v procesu trženja nastopijo v precej pozni fazi, je zato mogoče, da upoštevna javnost misli, da te storitve zagotavlja isto podjetje.

               57

               Na podlagi teh okoliščin je odbor za pritožbe v točki 28 izpodbijane odločbe pravilno sklenil, da so si distribucijske storitve in storitve prodaje na drobno podobne, kadar zadevajo enake ali zelo podobne proizvode.

         Primerjava znakov

               58

               Odbor za pritožbe je pravilno sklenil, da med nasprotujočima si znamkama obstaja šibka stopnja vizualne podobnosti, vendar pa sta s fonetičnega in pomenskega vidika enaki, česar tudi nobena od strank ni izpodbijala.

         Verjetnost zmede

               59

               V obravnavni zadevi je treba potrditi presojo odbora za pritožbe, ki je v točki 42 izpodbijane odločbe ugotovil, da je razlikovalni učinek prejšnje znamke celostno gledano precej šibek, česar tudi nobena od strank ni izpodbijala.

               60

               V okviru celostne presoje verjetnosti zmede je treba spomniti na podobnost zadevnih storitev, na šibko vizualno podobnost nasprotujočih si znakov ter njuno fonetično in pomensko enakost, pa tudi na šibek razlikovalni učinek prejšnje znamke. V teh okoliščinah je odbor za pritožbe pravilno sklenil, da v upoštevni javnosti obstaja verjetnost zmede.

               61

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je ta edini tožbeni zahtevek treba zavrniti kot neutemeljen.

               62

               Zato je treba tožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               63

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Basic AG Lebensmittelhandel se naloži plačilo stroškov.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. junija 2014.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 26. oktobra 1993. # Andreas Reinarz proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Akt, ki posega v položaj. # Združeni zadevi T-6/92 in T-52/92.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 16. decembra 2010. # AceaElectrabel Produzione SpA proti Evropski komisiji. # Pritožba - Državne pomoči - Pomoč, razglašena za združljivo s skupnim trgom - Pogoj predhodnega vračila prejšnje pomoči, ki je bila razglašena za nezakonito - Pojem ‚gospodarska enota‘ - Skupni nadzor dveh ločenih matičnih družb - Izkrivljanje tožbenih razlogov - Napačna in pomanjkljiva obrazložitev. # Zadeva C-480/09 P.

text:
      Zadeva C-480/09 P
      AceaElectrabel Produzione SpA
      proti
      Evropski komisiji
      „Pritožba – Državne pomoči – Pomoč, razglašena za združljivo s skupnim trgom – Pogoj predhodnega vračila s strani prejemnika prejšnje pomoči, ki je bila razglašena za nezakonito – Pojem ‚gospodarska enota‘ – Skupni nadzor dveh ločenih matičnih družb – Izkrivljanje tožbenih razlogov – Napačna in pomanjkljiva obrazložitev“
      Povzetek sodbe
      1.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije – Določitev prejemnika pomoči po nizu reorganizacij – Pojem „gospodarska
            enota“
      (člena 87 ES in 88 ES)
      2.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Prepoved – Odstopanja – Odločba Komisije, s katero je izplačilo pomoči pogojeno s predhodnim
            vračilom pomoči, ki jo je zadevno podjetje prejelo nezakonito – Nujnost preprečitve skupnega učinka nepovrnjenih pomoči in
            načrtovanih pomoči
      (člena 87(3)(c) ES in 88(2) ES)
      1.        Na področju državnih pomoči pri vprašanju določitve upravičenca pomoči Komisija ne prekorači diskrecijske pravice, če oceni,
         da po prestrukturiranju, kjer so bili proizvodni obrati ene družbe preneseni na novoustanovljene industrijske družbe, prejšnja
         družba pa ohrani interes v novoustanovljenih industrijskih družbah, vse te družbe glede zadevne pomoči tvorijo enotno skupino,
         čeprav je vsaka od novoustanovljenih industrijskih družb pravna oseba, ločena od prejšnje družbe.

      Prejšnja družba lahko z novimi družbami iz dejavnosti tvori gospodarsko enoto, če izvedeno prestrukturiranje predstavlja industrijsko
         in finančno povezano celoto. Subjekt, ki z nadzornim deležem v družbi dejansko izvaja ta nadzor tako, da neposredno ali posredno
         sodeluje pri njenem upravljanju, je treba obravnavati tako, kot da sodeluje pri gospodarski dejavnosti, ki jo opravlja nadzorovano
         podjetje. Pod temi pogoji okoliščina, da se ta nadzor izvaja le skupaj z drugo družbo, ki je lastnica večjega dela kapitala
         nadzirane družbe kot prejšnja družba, ne nasprotuje ugotovitvi Komisije, da prejšnja družba in nadzirana družba tvorita gospodarsko
         enoto.

      Sicer bi namreč preprosta razdelitev podjetja v dva ločena subjekta, pri čemer prvi neposredno opravlja prejšnjo gospodarsko
         dejavnost, drugi pa nadzoruje prvega tako, da se popolnoma vključi v njegovo upravljanje, zadoščala, da bi se pravilom Unije
         o državnih pomočeh odvzel polni učinek. To bi drugemu subjektu omogočalo, da od države ali iz državnih sredstev pridobi subvencije
         ali druge ugodnosti in jih v celoti ali delno porabi v korist prvega, tudi v interesu gospodarske enote, ki jo sestavljata
         ta subjekta.

      Poleg tega to, da je Komisija upoštevala nevarnost izognitve nalogu za izterjavo nezakonite pomoči, ne more biti odvisno od
         dokaza o obstoju takega cilja v dejanskih okoliščinah primera, ker bi to pomenilo spodbudo podjetjem za ustanavljanje struktur,
         da bi se izognila povračilu nezakonitih pomoči, saj bi bila v ugodnejšem položaju glede na to, da bi dokazno breme o uresničevanju
         takega cilja nosila Komisija.

      Po eni strani izraža možnost izvajanja funkcij nadzora, spodbujanja in finančne podpore, ki presegajo preprosto vložitev kapitala,
         kakršno opravi vlagatelj, po drugi strani pa kaže na obstoj organizacijske in funkcionalne povezave med subjektom, ki ima
         nadzorni delež v družbi, in nadzorovano družbo, zlasti dejstvo, da so člani upravnega odbora in nadzornega organa tega subjekta
         imenovani v enakih organih nadzorovane družbe.

      (Glej točke od 47 do 51, 55, 59, 63 in 64.)
      2.        Komisija lahko veže združljivost pomoči na predhodno povrnitev prejšnjih nezakonitih pomoči. Nujnost preprečitve skupnega
         učinka nepovrnjenih pomoči in načrtovanih pomoči je enaka, če gre za individualne pomoči ali za pomoči na podlagi sistema
         pomoči. Komisija namreč po eni strani mora glede na primer upoštevati morebiten skupni učinek nepovrnjenih prejšnjih nezakonitih
         pomoči in novih pomoči, po drugi strani pa lahko ugotovi združljivost novih pomoči s skupnim trgom le, če ji dokazi, ki jih
         ima na voljo, dovoljujejo takšen sklep.

      Če se Komisija v zvezi s tem odloči za uvedbo formalnega postopka preiskave, morata država članica in morebitni prejemnik
         nove pomoči Komisiji predložiti dokaze o združljivosti te pomoči s skupnim trgom, ravno tako pa morata dokazati neobstoj skupnega
         učinka nove pomoči in prejšnjih nezakonitih pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom in niso bile povrnjene.

      (Glej točke 96, 97 in 99.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 16. decembra 2010(*)

      „Pritožba – Državne pomoči – Pomoč, razglašena za združljivo s skupnim trgom – Pogoj predhodnega vračila s strani prejemnika prejšnje pomoči, ki je bila razglašena za nezakonito – Pojem ‚gospodarska enota‘ – Skupni nadzor dveh ločenih matičnih družb – Izkrivljanje tožbenih razlogov – Napačna in pomanjkljiva obrazložitev“
      V zadevi C‑480/09 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 26. novembra 2009,
      AceaElectrabel Produzione SpA s sedežem v Rimu (Italija), ki jo zastopata L. Radicati di Brozolo in M. Merola, odvetnika,

      pritožnica,
      drugi stranki v postopku sta
      Evropska komisija, ki jo zastopa V. Di Bucci, zastopnik,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      Electrabel SA s sedežem v Bruslju (Belgija), ki jo zastopata L. Radicati di Brozolo in M. Merola, odvetnika,

      intervenientka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadžiev (poročevalec), A. Rosas, A. Ó Caoimh, sodniki in C. Toader,
         sodnica,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. septembra 2010,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        AceaElectrabel Produzione SpA (v nadaljevanju: AEP) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih
         skupnosti (zdaj Splošno sodišče Evropske unije) z dne 8. septembra 2009 v zadevi AceaElectrabel proti Komisiji (T-303/05,
         ZOdl., str. II-137, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije
         2006/598/ES z dne 16. marca 2005 o državni pomoči, ki jo namerava Italija – regija Lacij – odobriti za zmanjšanje emisij toplogrednih
         plinov (UL L 244, str. 8, v nadaljevanju: sporna odločba).

       Dejansko stanje
      2        Dejansko stanje, navedeno v točkah od 1 do 17 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti tako.

      3        AEP je družba, ki se ukvarja s proizvodnjo električne energije, v kateri imata družbi Electrabel Italia SpA (v nadaljevanju:
         Electrabel Italia) in AceaElectrabel Holding SpA (v nadaljevanju: AceaElectrabel) vsaka 50-odstotni nadzor.

      4        Družba Electrabel Italia je pod stoodstotnim nadzorom družbe Electrabel SA (v nadaljevanju: Electrabel), ki ima sedež v Belgiji.

      5        AceaElectrabel je skupno podjetje, ki sta ga ustanovili družbi ACEA SpA (v nadaljevanju: ACEA) in Electrabel Italia. To skupno
         podjetje deluje na področju električne energije in plina. Družba ACEA ima v tem podjetju 59,41-odstotni nadzor, družba Electrabel
         Italia pa 40,59-odstotni. Na podlagi sporazumov o ustanovitvi je morala družba ACEA na družbo AEP prenesti dve termoelektrarni
         in pet hidroelektrarn, družba Electrabel pa je morala izvesti načrte za izgradnjo obratov.

      6        Poleg tega podjetje AceaElectrabel v celoti ali deloma nadzira družbe AceaElectrabel Energia (100 %), AceaElectrabel Elettricità
         (100 %) in AceaElectrabel Trading (v nadaljevanju: AE Trading, 84,17 %).

      7        Strukturo teh družb je mogoče ponazoriti tako:

      8        Republika Italija je 28. januarja 2002 Komisiji Evropskih skupnosti priglasila dva načrta pomoči za naložbe, in sicer za izgradnjo
         omrežja daljinskega ogrevanja v bližini Rima, ki bi ga z energijo oskrbovala delno modernizirana in predelana termoelektrarna
         – toplarna, s čimer bi bilo zagotovljeno ogrevanje novi četrti (v nadaljevanju: zadevna pomoč). Investicijski stroški tega
         načrta so znašali 9.500.000 EUR, zadevna pomoč pa 3.800.000 EUR.

      9        Z dopisom z dne 13. maja 2003 je Komisija Republiki Italiji uradno sporočila odločitev, da bo glede zadevne pomoči na podlagi
         člena 88(2) ES sprožila formalni postopek preiskave. Ocenila je, da je zadevna pomoč sicer združljiva s skupnim trgom, vendar
         je treba uporabiti načela, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi z dne 15. maja 1997 v zadevi TWD proti Komisiji (C-355/95 P,
         Recueil, str. I-2549), s katero je potrdilo sodbo Splošnega sodišča z dne 13. septembra 1995 v združenih zadevah TWD proti
         Komisiji (T-244/93 in T-486/93, Recueil, str. II-2265) (v nadaljevanju: sodna praksa TWD proti Komisiji).

      10      Komisija je v zvezi s tem ugotovila, prvič, da je družba ACEA eno od občinskih podjetij na področju energetike, ki je na podlagi
         sistemov pomoči pridobilo pomoč (v nadaljevanju: prejšnja pomoč), za katero je bilo z Odločbo Komisije 2003/193/ES z dne 5.
         junija 2002 o državni pomoči, ki jo je Italija dodelila v obliki davčnih oprostitev in subvencioniranih posojil javnim službam
         z večinskim kapitalskim deležem (UL L 77, str. 21, v nadaljevanju: prejšnja odločba) ugotovljeno, da je nezakonita in ni združljiva
         s skupnim trgom, in, drugič, da Republika Italija kljub dvema opozoriloma ni potrdila, da je v skladu s členom 3 prejšnje
         odločbe dobila dejansko povrnjene zneske, ki jih je v okviru teh sistemov izplačala družbi ACEA.

      11      Po mnenju Komisije je bila namreč do zadevne pomoči prvotno upravičena družba ACEA, družba AEP pa je postala dejanski prejemnik
         šele na podlagi niza reorganizacij. Poleg tega je Komisija ocenila, da je treba družbi AEP in ACEA obravnavati kot eno gospodarsko
         enoto in da je za prejemnika zadevne pomoči kljub notranjim reorganizacijam treba šteti to skupino, kamor spada tudi družba
         ACEA.

      12      Komisija je 16. marca 2005 sprejela sporno odločbo, s katero je razglasila zadevno pomoč za združljivo s skupnim trgom, vendar
         pa je odložila plačilo družbi AEP, dokler Republika Italija ne predloži dokaza, da je družba ACEA povrnila prejšnjo pomoč.

       Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
      13      Družba AEP je 3. avgusta 2005 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča v skladu s členom 230 ES vložila tožbo za razglasitev ničnosti
         sporne odločbe.

      14      V prvem tožbenem razlogu je družba AEP zatrjevala kršitev člena 87(1) ES in obstoj napak v obrazložitvi sporne odločbe in
         pri preiskavi, ki se je nanašala na opredelitev zadevne pomoči kot državne pomoči. Drugi tožbeni razlog se je nanašal na kršitev
         člena 88 ES in Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] ES (UL L
         83, str. 1) ter na napačno uporabo prava ter pomanjkljivo in protislovno obrazložitev sporne odločbe glede identitete prejemnika
         zadevne pomoči. Tretji tožbeni razlog se je nanašal na nezakonitost odloga zadevne pomoči in na neobstoj upoštevnosti sklicevanja
         na sodno prakso TWD proti Komisiji.

      15      Družba Electrabel je z vlogo, ki jo je vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 6. decembra 2005, predlagala, naj se ji
         dovoli intervencija v podporo predlogom družbe AEP. Predsednik petega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 7. aprila
         2006 to intervencijo dovolil.

      16      Splošno sodišče je 24. julija 2007 od strank in Republike Italije zahtevalo, naj predložijo materialni dokaz, da je družba
         ACEA povrnila prejšnjo pomoč, če z njim razpolagajo.

      17      Z dopisom z dne 7. septembra 2007 je Republika Italija potrdila, da je družba ACEA povrnila zneska 1.511.135,88 EUR za leto
         1998 in 1.534.938,78 EUR za leto 1999.

      18      Z dopisom z dne 14. februarja 2008 je Komisija sporočila, da sta zneska, ki ju je povrnila družba ACEA, glede na njeno bilanco
         za leto 2004 predstavljala precej manjši odstotek zneskov, ki bi jih morala povrniti na podlagi prejšnje odločbe. Komisija
         je poudarila, da odložnega pogoja, od katerega je bilo odvisno izplačilo zadevne pomoči, ni mogoče šteti za izpolnjenega.

      19      Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbo.

      20      Glede prvega tožbenega razloga je Splošno sodišče menilo, da Komisija ni kršila člena 87(1) ES, ko je zadevno pomoč opredelila
         kot državno pomoč, ker lokalni značaj omrežja daljinskega ogrevanja ne izključuje niti konkurenčnih odnosov z drugimi energetskimi
         produkti niti morebitnega ogrožanja trgovine med državami članicami, ta ugotovitev pa je bila tudi dovolj obrazložena. Poleg
         tega je Splošno sodišče kot nedopustne zavrnilo navedbe glede protislovne obrazložitve sporne odločbe in v zvezi s pomanjkljivostmi
         pri preiskavi, ko je bila zadevna pomoč opredeljena kot državna pomoč, saj glede tega v tožbi niso bile podane nobene trditve.

      21      Splošno sodišče je drugi tožbeni razlog razglasilo za nedopustnega v delu, ki se je nanašal na kršitev člena 88 ES in Uredbe
         št. 659/1999, ker v tožbi po mnenju Splošnega sodišča ni bilo nobene trditve, ki bi se nanašala na te kršitve. Glede napačne
         uporabe prava ter pomanjkljive in protislovne obrazložitve sporne odločbe glede identitete prejemnika zadevne pomoči, na kar
         se je nanašal tudi drugi tožbeni razlog, je Splošno sodišče razsodilo, po eni strani, da Komisija ni storila očitne napake
         pri presoji, ko je za namen preizkusa zadevne pomoči menila, da je treba družbi ACEA in AEP obravnavati kot gospodarsko enoto,
         ter da je treba družbo ACEA šteti kot eno izmed prejemnikov zadevne pomoči. Po drugi strani je Splošno sodišče razsodilo,
         da je bila sporna odločba dovolj obrazložena in da obrazložitev ni bila protislovna.

      22      Glede tretjega tožbenega razloga je Splošno sodišče ob sklicevanju na presojo drugega tožbenega razloga zavrnilo trditve,
         ki so se nanašale na to, da pri družbah ACEA in AEP ne gre za isti družbi in da ni skupnega učinka prejšnje in zadevne pomoči.
         Ravno tako je v nasprotju s trditvami družbe AEP ocenilo, da se sodna praksa TWD proti Komisiji lahko uporabi tudi glede splošnih
         sistemov pomoči in ne zgolj glede individualnih pomoči. Nazadnje je Splošno sodišče razsodilo, da je Komisija pravilno uporabila
         navedeno sodno prakso, ko je ocenila, da ji ni bilo treba dokazati učinkov izkrivljanja konkurence, ki bi jih skupno povzročili
         zadevna in prejšnja pomoč, niti ji ni bilo treba vnaprej poznati natančnega zneska prejšnje pomoči.

       Predlogi strank
      23      Družba AEP Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo in ugodi predlogom, podanim na prvi stopnji;
      –        podredno, zadevo vrne v odločanje Splošnemu sodišču, in
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      24      Komisija predlaga Sodišču, naj:

      –        zavrne pritožbo, in
      –        družbi AEP naloži plačilo stroškov.
       Pritožba
      25      Pritožnica navaja dva pritožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na izkrivljanje tožbenih razlogov na prvi stopnji, na
         napačno uporabo prava ter neracionalno in protislovno obrazložitev izpodbijane sodbe glede določitve prejemnika zadevne pomoči.
         Drugi pritožbeni razlog se nanaša na izkrivljanje tožbenih razlogov na prvi stopnji, na napačno uporabo prava ter protislovno
         in pomanjkljivo obrazložitev izpodbijane sodbe glede pomena sodne prakse TWD proti Komisiji.

       Prvi pritožbeni razlog, ki se nanaša na določitev prejemnika zadevne pomoči
       Prvi del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na izkrivljanje tožbenih razlogov na prvi stopnji
      –       Trditve strank
      26      Družba AEP meni, da razglasitev nedopustnosti drugega tožbenega razloga na prvi stopnji v delu, ki se je nanašal na kršitev
         člena 88 ES in Uredbe št. 659/1999, izhaja iz površnega preizkusa tožbe, saj je treba ta pravila obravnavati v povezavi s
         trditvami glede napačne določitve prejemnika zadevne pomoči. Pravilna določitev prejemnika je namreč glede na spoštovanje
         postopkovnih pravil na področju državnih pomoči pomembna.

      27      Po mnenju družbe AEP je bilo vprašanje gospodarske kontinuitete med družbama ACEA in AEP zaradi prenosa dela podjetja, kamor
         je spadal načrt zadevne pomoči, široko obravnavano v vlogah strank in med obravnavo. Kljub temu te razprave Splošno sodišče
         ni upoštevalo, s čimer je izkrivilo tožbeni razlog in rezultat preizkusa.

      –       Presoja Sodišča
      28      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora Splošno sodišče glavni tožbeni predlog zavreči kot nedopusten, če bistvene dejanske
         in pravne okoliščine, na katerih ta temelji, ne izhajajo dosledno in razumljivo iz besedila tožbe (sodba z dne 18. julija
         2006 v zadevi Rossi proti UUNT, C-214/05 P, ZOdl., str. I-7057, točka 37, in sklep z dne 13. marca 2007 v zadevi Arizona Chemical
         in drugi proti Komisiji, C-150/06 P, točka 45).

      29      Tako je Splošno sodišče najprej na podlagi člena 44(1)(c) svojega poslovnika ugotovilo, da mora tožba vsebovati predmet postopka
         in kratek povzetek tožbenih razlogov, kar pa mora biti dovolj jasno in natančno, da lahko tožena stranka pripravi svojo obrambo
         in da lahko Splošno sodišče odloča o tožbi, ter nato upravičeno kot nedopustne zavrglo trditve glede kršitve člena 88 ES in
         Uredbe št. 659/1999, ker niso izpolnjevale teh pogojev.

      30      V tožbi, vloženi pri Splošnem sodišču, ni bilo jasno in nedvoumno ter dosledno in razumljivo navedeno, kako naj bi sporna
         odločba kršila te določbe. Poleg tega družba AEP Sodišču ni predložila nobenega konkretnega dokaza o tem, da tožba, vložena
         pri Splošnem sodišču, izpolnjuje te pogoje.

      31      Glede tega zlasti ne zadostuje trditev, da je treba sklicevanje na te določbe povezano obravnavati v povezavi s trditvami
         glede napačne določitve prejemnika zadevne pomoči, saj v tožbi na prvi stopnji ta povezava ni pojasnjena niti ni navedeno,
         kako naj bi domnevna napačna določitev prejemnika povzročila kršitev teh določb.

      32      V teh okoliščinah je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.

       Drugi del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo prava
      –       Trditve strank
      33      Družba AEP trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je potrdilo ugotovitev Komisije, da družbi ACEA in AEP
         tvorita gospodarsko enoto. Sicer ima družba ACEA vsaj 30 % delež družbe AEP, vendar zadnja do 70 % pripada družbi Electrabel,
         tako da je nemogoče potrditi ugotovitev, da družba AEP tvori gospodarsko enoto z družbo ACEA.

      34      Po mnenju družbe AEP iz vse sodne prakse, ki jo navaja Splošno sodišče v podporo svoje analize, izhaja, da je diskrecijska
         pravica Komisije pri odločanju, ali zaradi določitve prejemnika pomoči dve ali več podjetij tvorijo gospodarsko enoto, omejena
         na primer, ko ima izključni nadzor ista oseba ali skupina. Če pa podjetje, kot v obravnavanem primeru, nadzira skupno podjetje,
         ki je samo pod nadzorom dveh ločenih skupin, ni mogoče na podlagi te sodne prakse sklepati, da lahko Komisija ugotovi obstoj
         gospodarske enote med nadzorovano družbo in eno od dveh družb, ki nadzira skupno podjetje.

      35      Družba AEP ravno tako meni, da Komisija ni nikoli uporabila takšen pristop na drugih področjih konkurenčnega prava, čeprav
         se na vseh njegovih področjih uporabljajo isti pojmi. Nasprotno od tega, kar je ugotovilo Splošno sodišče, se lahko pojmi,
         ki se uporabljajo na področju koncentracij ali omejevalnih sporazumov, kadar ne obstajajo posebne okoliščine, ki utemeljujejo
         drugačno razlago, prenesejo na področje državnih pomoči.

      36      Glede tega naj bi Komisija v svoji odločbi o potrditvi ustanovitve družbe AEP to skupno podjetje obravnavala kot koncentracijo,
         ker je bilo podjetje funkcionalno samostojno v razmerju do matičnih družb. Pojem funkcionalne avtonomije naj bi se na področju
         konkurence uporabljal za skupna podjetja, ki, čeprav jih nadzorujejo različne gospodarske skupine, ohranjajo lastno organizacijsko
         in upravno strukturo ter na trgu delujejo z avtonomnimi operativnimi in finančnimi sredstvi.

      37      Tako je po mnenju družbe AEP Splošno sodišče storilo napako, ko je v točki 142 izpodbijane sodbe kljub prejšnjim ugotovitvam
         Komisije sklenilo, da družba AEP v razmerju do družb ACEA in Electrabel nima dejanske funkcionalne avtonomije, ker imata ti
         v njej skupni nadzor. Splošno sodišče naj ne bi razlikovalo pojmov funkcionalne avtonomije in nadzora, saj nadzor nima vpliva
         na funkcionalno avtonomijo podjetja.

      38      Glede tega, ko je Splošno sodišče v točki 142 izpodbijane sodbe menilo, da družba AEP nima funkcionalne avtonomije, ker trženje
         energije, ki jo ta proizvaja, opravlja družba AE Trading, družba AEP trdi, da je takšna presoja nepomembna, ker je ločitev
         proizvodnje in trženja na debelo, za kar skrbi družba AEP, ter trženja na drobno, ki ga v obravnavanem primeru opravlja družba
         AE Trading, povsem običajna v energetskem sektorju in je bila Komisiji znana v trenutku odobritve koncentracije.

      39      Družba AEP dodaja, da je sicer Splošno sodišče ugotovilo, da Komisija družbi AEP ni pripisala nobene odgovornosti niti ni
         od nje zahtevala povračila prejšnje pomoči, vendar morata družbi AEP in preko nje družba Electrabel nositi posledice odloga
         zadevne pomoči. Če bi Komisija želela škoditi družbi ACEA preko družbe AEP, ne bi smela prizadeti položaja družbe Electrabel
         in bi zato lahko odložila zadevno pomoč zgolj v sorazmerju z deležem družbe ACEA, ki znaša 29,705 %.

      40      Sklicevanje Splošnega sodišča na sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Italija proti Komisiji (C-91/01, Recueil, str. I-4355,
         točke od 50 do 53) je po mnenju družbe AEP nepomembno, ker se zadeva, ki je bila podlaga za sprejetje te sodbe, nanaša na
         upravičenost družbe do prednostnega obravnavanja, ki velja za mala in srednja podjetja, ne pa na pripadnost gospodarski enoti.
         Poleg tega naj bi se ta zadeva nanašala kvečjemu na izključen nadzor, ki ga izvaja enotna skupina.

      41      Glede presoje Splošnega sodišča o obstoju gospodarske kontinuitete med družbama ACEA in AEP zaradi prenosa dela podjetja,
         na katerega se je nanašal načrt zadevne pomoči, družba AEP meni, da ta prenos ne zadošča za ugotovitev, da družba AEP izvaja
         prejšnjo dejavnost družbe ACEA in da je postala prejemnica te pomoči. Na tej podlagi tudi ni mogoče sklepati, da družbi AEP
         in ACEA tvorita gospodarsko enoto.

      42      Glede tega družba AEP poudarja, da je do prenosa tega načrta prišlo v okviru sporazuma o skupnem podjetju, s katerim se je
         zaključil postopek javnega naročila, ki ga je sprožila družba ACEA, v okviru katerega je bil preneseni del podjetja primerno
         ocenjen na podlagi pravil trga. Iz točke 33 Obvestila Komisije z naslovom „Za učinkovito izvajanje odločb Komisije, ki od
         držav članic zahtevajo dosego vračila nezakonite in nezdružljive državne pomoči“ (UL 2007, C 272, str. 4), izhaja, da pri
         prenosu sredstev (asset deals), do katerega je prišlo v tem primeru, ni kontinuitete med prejšnjim in novim podjetjem.

      43      Glede presoje Splošnega sodišča, da bi bil lahko namen prenosa dela podjetja ACEA na družbo AEP izogibanje nalogu za izterjavo
         iz prejšnje odločbe, družba AEP opozarja, da je pred Splošnim sodiščem poudarila, da tako gospodarsko in strateško pomemben
         podvig, kot je vzpostavitev družbe AceaElectrabel, ni mogel biti zasnovan z namenom izognitve nevarnosti odloga državne pomoči
         v znesku, ki je v razmerju do celotne vrednosti podviga zanemarljiv.

      44      Splošno sodišče je s tem, ko je poleg tega razsodilo, po eni strani, da Komisiji ni bilo treba dokazati cilja izognitve, ter
         po drugi strani, da ugotovitev prenosa in z njim povezane nevarnosti za spoštovanje pravil na področju državnih pomoči zadoščata
         za njeno razlogovanje, Komisijo oprostilo obveznosti, da z izjemo teoretičnih in paradoksalnih predpostavk obrazloži svoje
         odločitve.

      45      Med obravnavo je družba Electrabel podprla trditve družbe AEP, s katerimi se je želelo dokazati neobstoj gospodarske enote
         med družbama AEP in ACEA ter cilja izognitve nalogu za izterjavo, ki je vsebovan v prejšnji odločbi zaradi prenosa dela zadevnega
         podjetja družbe ACEA na družbo AEP. Electrabel trdi zlasti, da je treba vsak cilj izognitve ugotoviti na podlagi dejstev,
         in ne na abstraktni podlagi.

      –       Presoja Sodišča
      46      Družbi AEP in Electrabel nasprotujeta ugotovitvi Splošnega sodišča, da je Komisija lahko družbi AEP in ACEA v okviru prejšnje
         in zadevne pomoči obravnavala kot gospodarsko enoto, zato je treba ugotoviti, ali je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo,
         ko je glede tega potrdilo sporno odločbo.

      47      Glede tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da lahko po prestrukturiranju, kjer so bili proizvodni obrati ene družbe
         preneseni na novoustanovljene industrijske družbe, prejšnja družba pa ohrani interes v novoustanovljenih industrijskih družbah,
         vse te družbe glede pomoči tvorijo enotno skupino, čeprav je vsaka od novoustanovljenih industrijskih družb pravna oseba,
         ločena od prejšnje družbe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 1984 v zadevi Intermills proti Komisiji, 323/82, Recueil,
         str. 3809, točka 11).

      48      Prejšnja družba lahko z novimi družbami iz dejavnosti tvori gospodarsko enoto, če izvedeno prestrukturiranje predstavlja industrijsko
         in finančno povezano celoto (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Intermills proti Komisiji, točka 12).

      49      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča tudi izhaja, da je treba subjekt, ki z nadzornim deležem v družbi dejansko izvaja ta nadzor
         tako, da neposredno ali posredno sodeluje pri njenem upravljanju, obravnavati tako, kot da sodeluje pri gospodarski dejavnosti,
         ki jo opravlja nadzorovano podjetje (sodba z dne 10. januarja 2006 v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C-222/04,
         ZOdl., str. I-289, točki 112 in 118).

      50      Sicer bi namreč preprosta razdelitev podjetja v dva ločena subjekta, pri čemer prvi neposredno opravlja prejšnjo gospodarsko
         dejavnost, drugi pa nadzoruje prvega tako, da se popolnoma vključi v njegovo upravljanje, zadoščala, da bi se pravilom Unije
         o državnih pomočeh odvzel polni učinek. To bi drugemu subjektu omogočalo, da od države ali iz državnih sredstev pridobi subvencije
         ali druge ugodnosti in jih v celoti ali delno porabi v korist prvega, tudi v interesu gospodarske enote, ki jo sestavljata
         ta subjekta (zgoraj navedena sodba Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, točka 114).

      51      To, kar po eni strani izraža možnost izvajanja funkcij nadzora, spodbujanja in finančne podpore, ki presegajo preprosto vložitev
         kapitala, kakršno opravi vlagatelj, po drugi strani pa kaže na obstoj organizacijske in funkcionalne povezave med subjektom,
         ki ima nadzorni delež v družbi, in nadzorovano družbo, je zlasti dejstvo, da so člani upravnega odbora in nadzornega organa
         tega subjekta imenovani v enakih organih nadzorovane družbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Cassa di Risparmio di
         Firenze in drugi, točki 116 in 117).

      52      V tem primeru ni nobena od družb AEP ali Electrabel izpodbijala naslednjih ugotovitev Splošnega sodišča: prvič, Splošno sodišče
         je v točki 103 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bila družba ACEA prvotna prejemnica zadevne pomoči, da je bil del podjetja
         ACEA, ki je prejelo navedeno pomoč, prenesen na družbo AEP in da ta nadaljuje opravljanje dejavnosti tega dela podjetja. V
         točki 142 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče tudi ugotovilo, da dejavnost trženja energije, ki jo proizvaja družba AEP,
         opravlja družba AE Trading, v kateri ima družba AceaElectrabel 84,17 % delež, v tej pa ima družba ACEA 59,41 % delež.

      53      Drugič, Splošno sodišče je v točki 109 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je družba AEP hkrati povezana z družbama ACEA in Electrabel
         ter da ima družba ACEA večino kapitala družbe AceaElectrabel, ki ima 50 % kapitala družbe AEP, v točki 111 te sodbe pa je
         Splošno sodišče ugotovilo, da je družba ACEA izrecno potrdila, da ima skupaj z družbo Electrabel nadzor nad družbo AEP.

      54      Tretjič, Splošno sodišče je v točki 119 izpodbijane sodbe ugotovilo, da čeprav ima družba Electrabel od dvanajstih osem predstavnikov
         v nadzornem svetu družbe AEP in štiri predstavnike od šestih v njenem izvršilnem odboru, je glede najpomembnejših zadev potrebna
         odobritev enega od predstavnikov družbe ACEA, zaradi česar lahko ta prepreči sprejetje odločitve.

      55      Iz sodne prakse, navedene v točkah 47 in 48 te sodbe, izhaja, da v teh okoliščinah Komisija ni prekoračila svoje diskrecijske
         pravice, ko je ocenila, da po prestrukturiranju, ki ga je izvršila družba ACEA ob podpori družbe Electrabel, z vidika prejšnje
         in zadevne pomoči družbi ACEA in AEP tvorita del povezane celote, ker je to prestrukturiranje vsebovalo prenos dela zadevnega
         podjetja z družbe ACEA na družbo AEP, ker je družba AEP nadaljevala opravljanje dejavnosti tega dela podjetja, ker je družba
         ACEA ohranila interes v družbi AEP in ker je energijo, ki jo je proizvedla družba AEP, tržila družba AE Trading, ki je preko
         prevladujoče udeležbe družbe ACEA v družbi AceaElectrabel pod nadzorom družbe ACEA.

      56      Poleg tega ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah 49 in 51 te sodbe, iz enakih ugotovitev izhaja, da je Komisija na
         podlagi dejstva, da ima družba ACEA skupni nadzorni delež v družbi AEP, lahko sklepala, da je ta nadzor tudi dejansko izvajala
         tako s posrednim ali neposrednim sodelovanjem pri upravljanju, s prisotnostjo svojih predstavnikov v nadzornem svetu in izvršilnem
         odboru družbe AEP, kot tudi z večinsko udeležbo v družbi AceaElectrabel, ki je imela 50 % kapitala družbe AEP.

      57      Splošno sodišče je poleg tega v točki 125 izpodbijane sodbe ugotovilo, po eni strani, da je sporazum o dodelitvi dela podjetja,
         ki je bil prenesen iz družbe ACEA na družbo AEP, vseboval klavzulo, ki izključuje kakršen koli spor glede tega dela, in po
         drugi strani, da je družba ACEA v tem času že nasprotovala prejšnji odločbi.

      58      V teh okoliščinah Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je storilo napako, ko je v točki 130 izpodbijane sodbe ugotovilo,
         da je Komisija v obravnavanem primeru dokazala, da bi prestrukturiranje, ki ga je izvedla družba ACEA skupaj z družbo Electrabel,
         lahko pomenilo nevarnost izogibanja nalogu za izterjavo, ki ga vsebuje prejšnja odločba.

      59      Prvič, treba je namreč šteti, da v nasprotju s trditvami družb AEP in Electrabel upoštevanje nevarnosti izognitve nalogu za
         izterjavo prejšnje pomoči ne more biti odvisno od dokaza o obstoju takega cilja v dejanskih okoliščinah tega primera. Če bi
         bilo tako, bi to pomenilo spodbudo podjetjem za ustanavljanje struktur družb, da bi se izognila povračilu nezakonitih pomoči,
         saj bi bila v ugodnejšem položaju glede na to, da bi dokazno breme o uresničevanju takega cilja nosila Komisija.

      60      Zato je Splošno sodišče upravičeno razsodilo, da zadošča, da Komisija v obravnavanem primeru dokaže obstoj take nevarnosti.

      61      Drugič, Komisija je lahko ocenila, da bi zaradi neugotovljenega obstoja gospodarske enote z družbo ACEA družba AEP lahko na
         podlagi izvedenega prestrukturiranja in pod skupnim nadzorom družbe ACEA nadaljevala opravljanje prenesene dejavnosti, za
         katero je bila že dodeljena prejšnja pomoč, in pridobila zadevno pomoč. Poleg tega je Komisija lahko sklepala, da bi dodelitev
         zadevne pomoči družbi AEP omogočala, da bi jo družba ACEA prejela, saj ti družbi opravljata svoje gospodarske dejavnosti v
         okviru povezane celote.

      62      Glede na sodno prakso, navedeno v točki 50 te sodbe, bi možnost, da bi družba ACEA prejela zadevno pomoč, zadoščala, da bi
         se pravilom Unije o državnih pomočeh odvzel polni učinek in bi bila v nasprotju z logiko sodne prakse TWD proti Komisiji.

      63      V teh okoliščinah Splošno sodišče z ugotovitvijo – da Komisija, ki ima glede tega široko diskrecijsko pravico, ni storila
         očitne napake pri presoji, ko je v okviru prejšnje in zadevne pomoči ugotovila obstoj gospodarske enote med družbama ACEA
         in AEP – ni napačno uporabilo prava.

      64      Zlasti je lahko Splošno sodišče menilo, da okoliščini, da je družba ACEA izvajala nadzor nad družbo AEP le skupaj z družbo
         Electrabel in da je imela družba Electrabel večji del kapitala družbe AEP kot družba ACEA, v obravnavanem primeru ne nasprotujeta
         ugotovitvi Komisije, da družbi ACEA in AEP tvorita gospodarsko enoto.

      65      Druge trditve družbe AEP ne omajajo te ugotovitve.

      66      Prvič, na podlagi predhodne analize je treba ugotoviti, da trditve, ki se po eni strani nanašajo na funkcionalno avtonomijo
         družbe AEP v razmerju do družbe ACEA, ki jo je ugotovila Komisija v okviru presoje koncentracije, po drugi strani pa na pojem
         gospodarske enote na področju omejevalnih sporazumov in koncentracij, ni mogoče sprejeti. Kot je upravičeno razsodilo Splošno
         sodišče v točkah 135, 137 in 138 izpodbijane sodbe, se lahko namreč pomen pojma gospodarske enote na področju državnih pomoči
         razlikuje od pomena, ki ga ima ta pojem na drugih področjih konkurenčnega prava.

      67      Nikakor niti morebitna funkcionalna avtonomija družbe AEP niti pojem gospodarske enote na področju omejevalnih sporazumov
         in koncentracij ne moreta omajati tega, da je Splošno sodišče zlasti glede na to, da ima družba ACEA pravico do preprečitve
         sprejetja najpomembnejših odločitev glede upravljanja družbe AEP, lahko potrdilo ugotovitev Komisije o skupnem nadzoru, ki
         ga izvaja družba ACEA nad družbo AEP in o pripadnosti zadnje družbe povezani celoti.

      68      Drugič, glede trditve, ki se nanaša na prenos dela zadevnega podjetja na družbo AEP v okviru domnevnega prenosa sredstev (asset
         deal), zadošča ugotovitev, da se pravila za tovrstne transakcije ne morejo uporabljati v okoliščinah, kakršne so obravnavane
         v tem primeru, v katerih je družba ACEA obdržala skupni nadzor nad delom zadevnega podjetja in je glede nje tako mogoče šteti,
         da tvori gospodarsko enoto skupaj z družbo AEP.

      69      Tretjič, glede trditve, ki se nanaša na sklicevanje Splošnega sodišča na zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji, iz
         preudarkov v točkah od 55 do 64 te sodbe izhaja, da bi, tudi če bi bilo na podlagi trditev družbe AEP to sklicevanje napačno,
         Splošno sodišče vseeno lahko ugotovilo, da je mogoča ugotovitev Komisije, da družbi ACEA in AEP tvorita gospodarsko enoto.
         Zato ta trditev ni upoštevna.

      70      Četrtič, glede trditve družbe AEP, da bi morala biti zadevna pomoč odložena le deloma glede na višino kapitala družbe AEP,
         ki ga ima družba ACEA, zadošča ugotovitev, da sta Komisija in Splošno sodišče na podlagi razlogov, navedenih v točki 61 te
         sodbe, lahko ocenila, da bi vsa pomoč, tudi v zmanjšanem znesku, ki bi bila dodeljena družbi AEP, lahko pomenila prednost
         za družbo ACEA.

      71      Glede na navedeno je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.

       Tretji del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na neracionalno in protislovno obrazložitev izpodbijane sodbe
      –       Trditve strank
      72      Družba AEP Splošnemu sodišču očita, da je le prevzelo vse trditve Komisije, brez da bi ugotavljalo njihovo protislovnost ter
         očitno napačno uporabo prava in očitno napako pri presoji, kar te trditve vsebujejo.

      73      Natančneje, družba AEP meni, da je ugotovitev Splošnega sodišča – ki je potrdilo, da je družba AEP pod nadzorom dveh ločenih
         skupin in da ima izmed teh dveh skupin Electrabel večjo udeležbo – da družbi AEP in ACEA spadata pod en center nadzora, protislovna,
         samovoljna in nelogična, ker po logiki ista družba ne more tvoriti gospodarske enote z dvema ločenima subjektoma.

      74      Poleg tega naj presoja Splošnega sodišča, da družba AEP ni funkcionalno avtonomna, ker trženje energije, ki jo proizvaja,
         izvaja družba AE Trading, ne bi imela nobene podlage, ki bi tako presojo pojasnila.

      75      Družba AEP meni, da je nestvarno in nelogično šteti, kot je storilo Splošno sodišče, da je bila družba AceaElectrabel ustanovljena
         z namenom izognitve pravilom, ki se uporabljajo za državne pomoči, ter da Komisiji ni bilo treba dokazati cilja izognitve,
         temveč je za razlogovanje Komisije zadostovala ugotovitev prenosa in obrazložitev nevarnosti, ki jih ta cilj predstavlja za
         uporabo pravil na področju državnih pomoči.

      76      Kot trdi družba AEP, si je Splošno sodišče v točki 140 izpodbijane sodbe nasprotovalo, ko je štelo, da je treba pri določitvi
         obstoja gospodarske enote upoštevati udeležbo zadevnega podjetja v skupini družb, katerih nadzor izvaja posredno ali neposredno
         ena od njih, kakor tudi obliko enotne skupine, ki jo nadzira en subjekt, medtem ko je samo ugotovilo, da družbo AEP nadzorujeta
         dva ločena subjekta.

      –       Presoja Sodišča
      77      Spomniti je treba, da Splošno sodišče z obveznostjo obrazložitve sodb na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča
         ni zavezano k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugemu za drugim sledila vsem razlogovanjem strank v sporu. Obrazložitev
         je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so bili zadevni ukrepi sprejeti,
         Sodišču pa, da ima dovolj elementov za sodni nadzor (sodba z dne 2. aprila 2009 v zadevi Bouygues in Bouygues Télécom proti
         Komisiji, C-431/07 P, ZOdl., str. I-2665, točka 42, in sklep z dne 21. januarja 2010 v zadevi Iride in Iride Energia proti
         Komisiji, C-150/09 P, točka 42).

      78      V tem primeru zadostuje ugotovitev, da je razlogovanje Splošnega sodišča jasno in razumljivo, tako da je družbama AEP in Electrabel
         omogočena seznanitev z razlogi, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo tožbeni razlog, Sodišču pa razpolaganje z dovolj elementi
         za sodni nadzor.

      79      Zlasti je treba poudariti, da se domnevne nedoslednosti v obrazložitvi, ki jih družba AEP očita Splošnemu sodišču, ne nanašajo
         na pomanjkljivo obrazložitev, ampak dejansko na domnevno napačno uporabo prava, ki je bila že preizkušena in zavrnjena v okviru
         drugega dela prvega pritožbenega razloga.

      80      Zato je treba tretji del prvega pritožbenega razloga zavrniti in tako tudi prvi pritožbeni razlog v celoti.

       Drugi pritožbeni razlog, ki se nanaša na pomen sodne prakse TWD proti Komisiji.
       Prvi del drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na izkrivljanje tožbenih razlogov na prvi stopnji.
      –       Trditve strank
      81      Družba AEP trdi, da je Splošno sodišče s tem, ko je v točki 172 izpodbijane sodbe potrdilo, da Komisiji v prejšnji odločbi
         ni bilo treba izvesti analize individualno dodeljenih pomoči na podlagi sistema, izkrivilo tretji tožbeni razlog, v katerem
         je bilo navedeno, da je za odreditev povračila individualne pomoči, ki je bila dodeljena na podlagi sistema, treba predhodno
         preučiti posamezen položaj vsakega zadevnega podjetja.

      82      Po mnenju družbe AEP je treba pred izdajo naloga za izterjavo nujno ugotoviti, ali in v kolikšnem obsegu je vsako podjetje,
         ki spada pod zadevno kategorijo tega sistema, pridobilo pomoč, ki ni združljiva s pravili Pogodbe ES. Vendar pa naj v tej
         zadevi to preverjanje še ne bi bilo opravljeno.

      –       Presoja Sodišča
      83      Glede teh navedb zadošča ugotovitev, po eni strani, da iz besedila točk od 23 do 28 tožbe na prvi stopnji in iz točk od 147
         do 151 izpodbijane sodbe izhaja, da je Splošno sodišče ustrezno povzelo trditve družbe AEP, in po drugi strani, da je Splošno
         sodišče na te trditve odgovorilo v točkah od 164 do 181 izpodbijane sodbe.

      84      Natančneje, iz točke 25 tožbe na prvi stopnji zlasti izhaja, da družba AEP trdi predvsem, da bi morala Komisija – da bi se
         lahko v razmerju do družb AEP ali ACEA sklicevala na nezakonitost prejšnje pomoči, ki jo je prejela družba ACEA – v prejšnji
         odločbi preveriti, kako se je sistem v zvezi s prejšnjo pomočjo uporabil za družbo ACEA, in ker tega ni storila, se ne more
         sklicevati na tako nezakonitost.

      85      Zato Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je izkrivilo tretji tožbeni razlog na prvi stopnji, ker je na trditve družbe
         AEP odgovorilo zlasti z ugotovitvijo v točki 172 izpodbijane sodbe, da Komisiji v prejšnji odločbi ni bilo treba izvesti analize
         individualno dodeljenih pomoči na podlagi teh sistemov.

      86      Zato je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.

       Drugi del drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo prava
      –       Trditve strank
      87      Prvič, družba AEP trdi, da je sodno prakso TWD proti Komisiji, ki se nanaša na presojo skupnih učinkov pomoči na podjetje,
         mogoče uporabiti le glede istega podjetja. V okviru prvega tožbenega razloga naj bi dokazala, da se ne bi smelo šteti, da
         skupaj z družbo ACEA tvorita gospodarsko enoto. Zato naj bi Splošno sodišče z uporabo te sodne prakse nepravilno potrdilo
         sporno odločbo.

      88      Drugič, družba AEP meni, da bi moralo Splošno sodišče v dokaz, da bi lahko prejšnja in zadevna pomoč skupaj povzročili škodljive
         učinke, preveriti, ali je družba ACEA dejansko prejela nezakonito pomoč, tega pa nista preverili niti Republika Italija niti
         Komisija.

      89      Ker je iz razlogovanja Splošnega sodišča razvidno, da bi bilo treba v analizi, ki jo je opravila Komisija, upoštevati predvsem
         učinke pomoči na družbo ACEA, je Splošno sodišče po mnenju družbe AEP spremenilo sodno prakso TWD proti Komisiji tako, da
         je dodalo nov pogoj za združljivost, ki ni določen v Pogodbi in je namenjen sankcioniranju neobstoja povračila prejšnje pomoči.
         Namesto da bi upoštevalo morebitni skupni učinek kot element pri presoji združljivosti zadevne pomoči s skupnim trgom, naj
         bi namreč Splošno sodišče uporabilo to sodno prakso kot instrument za povračilo prejšnje pomoči in tako zagotovilo, da nima
         družba, ki je prejela prejšnjo pomoč, dokler ne povrne te pomoči, nobene nadaljnje, niti posredne, ugodnosti. Glede tega temeljnega
         ugovora se Splošno sodišče ni opredelilo in ga je v točki 188 izpodbijane sodbe v smislu dodatnega pojasnila zavrnilo zgolj
         na podlagi golih predpostavk.

      90      Družba AEP poudarja, da ob sprejetju sporne odločbe ni bilo mogoče predvidevati obstoja skupnega učinka niti oceniti njegovega
         pomena. Ob preizkusu sistema pomoči naj bi imela Komisija možnost preizkusiti posamične primere, ali se omejiti na splošno
         in abstraktno presojo. Če izbere drugi način, naj bi bila njena sredstva za zagotovitev, da zadevna država članica izvrši
         odločitev, omejena na vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, tako da ji sodna praksa TWD proti Komisiji ne more ponuditi
         alternativnega instrumenta za sankcijo.

      91      Družba AEP namreč meni, da ta sodna praksa poskuša preprečiti, da bi prejemnik nove pomoči lahko imel prekomerno prednost
         na zadevnem trgu, ker ni povrnil prejšnje nezakonite pomoči, in da uporaba te sodne prakse zahteva konkreten in natančen preizkus
         prednosti, ki izhajajo iz nove pomoči, ter da mora ta preizkus posebej upoštevati položaj podjetja, ki je prejelo pomoč, na
         zadevnem trgu glede na njegove tekmece in glede na trgovinske tokove Skupnosti.

      92      Tako družba AEP meni, da bi morala Komisija, da bi lahko odložila izplačilo nove pomoči, na podlagi sklepa, ki ga je obrazložila,
         ugotoviti, da so učinki izkrivljanja konkurence in trgovine, ki izhajajo iz obeh pomoči skupaj v zadevnih sektorjih takšni,
         da bi negativni učinki nove pomoči prevladali nad njenimi pozitivnimi učinki, tako da ta ne bi mogla biti odobrena, dokler
         ne bi bila povrnjena prva pomoč.

      93      Zato naj bi Splošno sodišče v točki 186 izpodbijane sodbe, in sicer v delu, v katerem je menilo, da se s sodno prakso TWD
         proti Komisiji ne zahteva od Komisije, da dokaže skupni vpliv obeh pomoči na trgovino in da zadošča zgolj predpostavka takšne
         nevarnosti, napačno uporabilo pravo.

      94      Tretjič, po mnenju družbe AEP je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da sta država članica in podjetje,
         ki je prejemnik nove pomoči, Komisiji dolžna predložiti dokaze o neobstoju skupnega učinka nove ter prejšnjih nezakonitih
         in nepovrnjenih pomoči. Če mora namreč zadevna država članica Komisiji predložiti ustrezne dokaze, da je nova pomoč združljiva
         s skupnim trgom, po mnenju družbe AEP ni treba niti tej državi članici niti zadevnemu podjetju predložiti dokaza za nasprotno,
         in sicer da vsota pomoči nima nikakršnega učinka na trgovino.

      –       Presoja Sodišča
      95      Najprej je treba opozoriti, da je bila trditev, da sta družbi ACEA in AEP z vidika prejšnje in zadevne pomoči ločeni gospodarski
         enoti, zavrnjena v okviru preizkusa drugega dela prvega pritožbenega razloga. V okviru istega preizkusa je bilo ugotovljeno,
         da Splošno sodišče s tem, ko je razsodilo, da je Komisija lahko menila, da je dodelitev zadevne pomoči družbi AEP omogočilo,
         da jo je družba ACEA prejela, ni napačno uporabilo prava.

      96      V nadaljevanju je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je nujnost preprečitve skupnega učinka
         nepovrnjenih pomoči in načrtovanih pomoči enaka, če gre za individualne pomoči ali za pomoči na podlagi sistema pomoči, in
         da sodna praksa TWD proti Komisiji omogoča Komisiji, da veže združljivost pomoči na predhodno povrnitev prejšnjih nezakonitih
         pomoči (glej v tem smislu zgoraj naveden sklep Iride in Iride Energia proti Komisiji, točke 49, 50 in 70).

      97      Po eni strani namreč Komisija mora glede na primer upoštevati morebiten skupni učinek nepovrnjenih prejšnjih nezakonitih pomoči
         in novih pomoči (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo z dne 15. maja 1997 v zadevi TWD proti Komisiji, točki 26 in 27),
         po drugi strani pa lahko ugotovi združljivost novih pomoči s skupnim trgom le, če ji dokazi, ki jih ima na voljo, dovoljujejo
         takšen sklep (glej v tem smislu zgoraj naveden sklep Iride in Iride Energia proti Komisiji, točka 70).

      98      V obravnavanem primeru je Splošno sodišče ugotovilo, da je Komisija razpolagala z dokazi, da je družba ACEA prejela prejšnjo
         pomoč in da ni imela na voljo dokazov, na podlagi katerih bi lahko sklepala o neobstoju nezakonitega in s skupnim trgom nezdružljivega
         skupnega učinka prejšnje in zadevne pomoči.

      99      Kot je Splošno sodišče upravičeno opozorilo v točki 187 izpodbijane sodbe, iz sodne prakse TWD proti Komisiji izhaja, da če
         se Komisija odloči za uvedbo formalnega postopka preiskave, morata država članica in morebitni prejemnik nove pomoči Komisiji
         predložiti dokaze o združljivosti te pomoči s skupnim trgom, ravno tako pa morata dokazati neobstoj skupnega učinka nove pomoči
         in prejšnjih nezakonitih pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom in niso bile povrnjene.

      100    Zato je Splošno sodišče upravičeno razsodilo, da ker je bila podlaga za prejšnjo odločbo sistem pomoči in ne individualna
         pomoč - tako da bi morala Republika Italija določiti zneske, ki jih morajo povrniti prejemniki iz tega sistema - so morale
         Republika Italija, družba ACEA in AEP v okviru postopka za sprejetja sporne odločbe Komisiji sporočiti zneske, ki jih je treba
         povrniti oziroma so bili povrnjeni iz naslova prejšnje pomoči, da bi dokazale morebiten neobstoj kopičenja nezakonitih pomoči.

      101    Ker ti podatki Komisiji niso bili posredovani, Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je ugotovilo, da v tem primeru Komisiji
         ni bilo treba natančno določiti zneska prejšnje pomoči, ki jo je prejela družba ACEA, preden je na podlagi sodne prakse TWD
         proti Komisiji odložila izplačilo zadevne pomoči.

      102    Končno, ker je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da zadošča ugotovitev Komisije, da so sporne pomoči take, da bi
         vplivale na trgovino med državami članicami in izkrivljale konkurenco (zgoraj naveden sklep Iride in Iride Energia proti Komisiji,
         točka 72), je Splošno sodišče upravičeno razsodilo, da v tem primeru Komisiji ni treba izvesti konkretnega in natančnega preizkusa
         prednosti, ki izhaja iz zadevne pomoči, posebej ob upoštevanju položaja družb AEP in ACEA na zadevnem trgu glede na njune
         tekmece in trgovinske tokove Skupnosti.

      103    Glede na navedeno je treba ugotoviti, da pri razlogovanju Splošnega sodišča ni prišlo do napačne uporabe prava in je treba
         zato drugi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.

       Tretji del drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na protislovno in pomanjkljivo obrazložitev izpodbijane sodbe
      –       Trditve strank
      104    Družba AEP navaja, da je Splošno sodišče v točki 179 izpodbijane sodbe priznalo, da ne more z gotovostjo potrditi, da je družba
         ACEA prejela pomoč, ki ni združljiva s pravili Pogodbe. Zato družba AEP ne razume, zakaj je Splošno sodišče v naslednji točki
         te sodbe menilo, da navedbe o morebitni nevarnosti povračila določenega zneska v finančnem poročilu družbe ACEA zadoščajo
         za razlogovanje Komisije.

      105    Družba AEP meni, da je točka 186 izpodbijane sodbe nerazumljiva, točka 187 te sodbe pa nejasna in neobrazložena. Tudi točka
         188 te sodbe ni obrazložena.

      106    Glede tega družba AEP dodaja, da ker je iz razlogovanja Splošnega sodišča v teh točkah razvidno, da je menilo, da Komisija
         od Republike Italije ni prejela potrebnih podatkov, da bi lahko opravila preiskavo, bi moralo Splošno sodišče odgovoriti na
         trditev, podano med obravnavo, da v takem primeru Komisija ne bi smela odločiti zgolj na podlagi razpoložljivih elementov,
         ampak bi morala izvesti postopek v skladu s členom 5 Uredbe št. 659/1999. Splošno sodišče ni odgovorilo na to trditev.

      –       Presoja Sodišča
      107    V točki 77 te sodbe je bilo opozorjeno, da Splošno sodišče z obveznostjo obrazložitve sodb ni zavezano k natančni obrazložitvi
         vseh razlogovanj strank in da zadostuje obrazložitev, ki zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so
         bili zadevni ukrepi sprejeti, Sodišču pa, da ima dovolj elementov za sodni nadzor.

      108    Prvič, v obravnavani zadevi zadošča ugotovitev, da je razlogovanje Splošnega sodišča jasno in razumljivo ter družbama AEP
         in Electrabel omogoča, da se seznanita z razlogi, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo zadevni tožbeni razlog, Sodišču pa,
         da ima dovolj elementov za sodni nadzor.

      109    Natančneje, Splošno sodišče je v točki 180 izpodbijane sodbe pojasnilo, zakaj je po njegovem mnenju Komisija kljub trditvam
         družbe AEP, ki so bile obravnavane v točki 179 te sodbe, lahko menila, da je družba ACEA prejela prejšnjo nezakonito pomoč.
         Poleg tega iz točk od 186 do 188 izpodbijane sodbe jasno izhaja, da je Splošno sodišče predstavilo svojo razlago sodne prakse
         TWD proti Komisiji.

      110    Drugič, iz spisa je razvidno, da se je družba AEP prvič sklicevala na trditev, navedeno v točki 106 te sodbe, na obravnavi
         pred Splošnim sodiščem in ne med pisnim postopkom pred tem sodiščem, kar priznava tudi sama. V teh okoliščinah je treba šteti,
         da gre za novo trditev, ki se nanaša na razglasitev ničnosti sporne odločbe.

      111    Glede tega izhaja iz spisa, da ta trditev ne pomeni razširitve trditve, ki je bila posredno ali neposredno predhodno podana
         v vlogi, s katero se je začel postopek, in ni tesno povezana s prvo trditvijo. V skladu s členom 48(2) Poslovnika Splošnega
         sodišča pa navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki
         so se pojavile med postopkom (glej v tem smislu sodbo z dne 12. novembra 2009 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C-564/08
         P, ZOdl., str. I 191, točke od 20 do 34).

      112    Ker nova trditev iz točke 106 te sodbe ne temelji na novih okoliščinah, ki bi se pojavile med postopkom, Splošnemu sodišču
         ni mogoče očitati, da na to trditev ni podalo izrecnega odgovora.

      113    Ker je družba AEP prvič podala to trditev med pisnim postopkom pred Sodiščem, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da če bi stranka
         pred Sodiščem lahko prvič navajala razlog, na katerega se pred Splošnim sodiščem ni sklicevala, bi ji to omogočalo, da Sodišču
         predloži zadevo, katere predmet je širši kot tisti, o katerem je odločalo Splošno sodišče. V okviru pritožbe je pristojnost
         Sodišča načeloma omejena na preizkus presoje razlogov, ki jih je obravnavalo Splošno sodišče (glej zlasti sodbo z dne 10.
         septembra 2009 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C-97/08 P, ZOdl., str. I-8237, točka 38, in zgoraj naveden sklep
         Iride in Iride Energia proti Komisiji, točka 32).

      114     Zato je treba zavrniti tretji del drugega pritožbenega razloga in v celoti tudi drugi pritožbeni razlog.

      115    Pritožbo je treba v celoti zavrniti.

       Stroški
      116    V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli
         stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija predlagala, naj se družbi AEP naloži plačilo stroškov,
         in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. Ker družba Electrabel SA s svojimi pritožbenimi
         razlogi ni uspela, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1.      Pritožba se zavrne.
      2.      AceaElectrabel Produzione SpA nosi poleg svojih stroškov tudi stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.
      3.      Electrabel SA nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.