title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 12. januarja 2010.#Domnica Petersen proti Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sozialgericht Dortmund - Nemčija.#Direktiva 2000/78/ES - Člena 2(5) in 6(1) - Prepoved diskriminacije na podlagi starosti - Nacionalna določba, s katero je za opravljanje poklica zobozdravnika koncesionarja določena zgornja starostna meja na 68 let - Želeni cilj - Pojem ‚ukrep, ki je nujen za varovanje zdravja‘ - Doslednost - Primernost in nujnost ukrepa.#Zadeva C-341/08.

text:
      Zadeva C-341/08
      Domnica Petersen
      proti
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sozialgericht Dortmund)
      „Direktiva 2000/78/ES – Člena 2(5) in 6(1) – Prepoved diskriminacije na podlagi starosti – Nacionalna določba, s katero je za opravljanje poklica zobozdravnika koncesionarja določena zgornja starostna meja 68 let
         – Želeni cilj – Pojem ‚ukrep, ki je nujen za varovanje zdravja‘ – Doslednost – Primernost in nujnost ukrepa“

      Povzetek sodbe
      1.        Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78 – Prepoved diskriminacije na podlagi starosti
      (Direktiva Sveta 2000/78, člena 2(5) in 6(1))
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Diskriminacija na podlagi starosti – Prepoved – Obveznost nacionalnih sodišč
      1.        Člen 2(5) Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da nasprotuje
         nacionalnemu ukrepu, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki določa zgornjo starostno mejo za opravljanje dejavnosti
         zobozdravnika koncesionarja – v obravnavanem primeru 68 let – če je edini cilj tega ukrepa varovanje zdravja pacientov pred
         zmanjšanjem sposobnosti teh zobozdravnikov po tej starosti in če ta starostna meja ne velja za zobozdravnike, ki dejavnosti
         ne opravljajo na podlagi koncesije.

      Člen 6(1) Direktive 2000/78 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje takemu ukrepu, če je cilj tega ukrepa porazdelitev možnosti
         zaposlitve med generacijami v okviru poklica zobozdravnikov koncesionarjev in če je ob upoštevanju razmer na zadevnem trgu
         dela ta ukrep primeren in nujen za uresničitev tega cilja.

      Naloga nacionalnega sodišča je, da ugotovi, kateri cilj se uresničuje z ukrepom, ki določa navedeno starostno mejo, in sicer
         z iskanjem vzroka za ohranitev tega ukrepa v veljavi.

      (Glej točko 78 in točko 1 izreka.)
      2.        Če bi bil predpis, s katerim je bila uvedena najvišja starost za zdravnike koncesionarje, ob upoštevanju cilja, ki mu sledi,
         v nasprotju z Direktivo 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu, je naloga nacionalnega sodišča,
         ki odloča v sporu med posameznikom in upravno organizacijo, da tega predpisa ne uporabi, čeprav je bil sprejet pred to direktivo
         in nacionalno pravo ne določa njegove odprave.

      (Glej točko 81 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 12. januarja 2010(*)

      „Direktiva 2000/78/ES – Člena 2(5) in 6(1) – Prepoved diskriminacije na podlagi starosti – Nacionalna določba, s katero je za opravljanje poklica zobozdravnika koncesionarja določena zgornja starostna meja 68 let
         – Želeni cilj – Pojem ‚ukrep, ki je nujen za varovanje zdravja‘ – Doslednost – Primernost in nujnost ukrepa“

      V zadevi C‑341/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Sozialgericht Dortmund
         (Nemčija) z odločbo z dne 25. junija 2008, ki je prispela na Sodišče 24. julija 2008, v postopku

      Domnica Petersen
      proti
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe,

      ob udeležbi
      AOK Westfalen-Lippe,

      BKK-Landesverband Nordrhein-Westfalen,

      Vereinigte IKK,

      Deutsche Rentenversicherung Knappschaft-Bahn‑See- Dezernat 0.63,

      Landwirtschaftliche Krankenkasse NRW,

      Verband der Angestellten-Krankenkassen eV,

      AEV - Arbeiter-Ersatzkassen-Verband eV,

      Kassenzahnärtzliche Vereinigung Westfalen-Lippe,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika, E. Levits, predsednik senata, P. Lindh (poročevalka),
         predsednica senata, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh in L. Bay Larsen, sodniki,

      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. julija 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za D. Petersen H.‑J. Brink, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in N. Graf Vitzthum, zastopnika,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj s P. McGarryjem, BL,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj z M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz, J. Enegren in B. Conte, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 3. septembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6 Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih
         okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL L 303, str. 16, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med D. Petersen in Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe
         (senat za pritožbe zobozdravnikov iz okrožja Vestfalija-Lippe), ki se nanaša na to, da je ta senat tožeči stranki zavrnila
         izdajo dovoljenja za opravljanje koncesijske zobozdravstvene dejavnosti po dopolnjenem 68. letu.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva je bila sprejeta na podlagi člena 13 ES. V uvodnih izjavah 9, 11 in 25 te direktive je navedeno:

      (9)      Zaposlovanje in delo sta bistvena elementa za to, da se zajamči enake možnosti za vse, in veliko prispevata k polni udeleženosti
         državljanov v ekonomskem, kulturnem in socialnem življenju ter k uresničevanju njihovih osebnih zmogljivosti.

      [...]
      (11)      Diskriminiranje zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti lahko ogrozi uresničevanje
         ciljev iz Pogodbe o Evropski skupnosti, še zlasti cilje visoke ravni zaposlenosti in socialnega varstva, višanja življenjske
         ravni in kakovosti življenja, ekonomske in socialne kohezije in solidarnosti ter prostega gibanja oseb.

      [...]
      (25)      Prepoved diskriminacije zaradi starosti je bistven del izpolnjevanja ciljev, opredeljenih v smernicah o zaposlovanju, in spodbujanja
         raznovrstnosti delovne sile. Vendar je v nekaterih okoliščinah različno obravnavanje v zvezi s starostjo lahko upravičeno
         in so s tem v zvezi potrebni posebni predpisi, ki so glede na položaj v državah članicah lahko med seboj različni. Bistveno
         je torej razlikovanje med upravičeno različnim obravnavanjem, zlasti tistim na podlagi legitimnih ciljev zaposlovalne politike,
         trga delovne sile in poklicnega usposabljanja, in diskriminacijo, ki mora biti prepovedana.

      4        Na podlagi člena 1 je namen Direktive „opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti,
         starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja“.

      5        Člen 2 Direktive določa:

      „1.      V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi
         katerega od razlogov iz člena 1.

      2.      V smislu odstavka 1:
      (a)      se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga
         v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;

      [...]
      5.      Ta direktiva ne vpliva na ukrepe, izhajajoče iz nacionalne zakonodaje, ki so v demokratični družbi nujni zaradi javne varnosti,
         vzdrževanja javnega reda in preprečevanja kaznivih dejanj, za zaščito zdravja ter varstvo pravic in svoboščin drugih.“

      6        Člen 3(1)(a) in (c) Direktive natančneje določa:

      „1.      V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem
         sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:

      (a)      pogoje, pod katerimi je dostopna zaposlitev, samozaposlitev ali delo, vključno z izbirnimi merili in pogoji za sprejem v službo,
         ne glede na to, za katero vejo dejavnosti ali hierarhično mesto gre, vključno z napredovanjem;

      […]
      (c)      zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom.“
      7        Člen 6(1) Direktive določa:

      „Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne predstavlja diskriminacije,
         če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji
         zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni.

      Tako različno obravnavanje je lahko med drugim:
      (a)      določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji
         glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja
         njihovo poklicno vključenost ali jim zagotavlja varstvo;

      (b)      z določitvijo minimalnih pogojev glede starosti, delovnih izkušenj ali delovne dobe glede dostopa do zaposlitve ali kakšnih
         ugodnosti, povezanih z zaposlenostjo;

      (c)      z določitvijo najvišje starosti za zaposlitev, ki temelji na zahtevah glede usposobljenosti za zadevno delovno mesto, ali
         na potrebi po primerni dobi zaposlenosti pred upokojitvijo.“

      8        V skladu s členom 18, prvi odstavek, Direktive mora biti ta prenesena v pravni red držav članic najpozneje do 2. decembra
         2003. Vendar je v drugem odstavku istega člena določeno:

      „Da se upoštevajo posebne okoliščine, [so] si države članice po 2. decembru 2003 po potrebi lahko [vzele] še dodatno obdobje
         treh let, torej v celoti 6 let, da [so] izved[le] določbe te direktive v zvezi z diskriminacijo zaradi starosti ali hendikepiranosti.
         V tem primeru [so] o tem [morale] takoj obvesti[ti] Komisijo. […]“

      9        Zvezna republika Nemčija je izkoristila to možnost, tako da so morale biti določbe Direktive o diskriminaciji zaradi starosti
         in hendikepiranosti prenesene v pravni red te države članice najpozneje do 2. decembra 2006.

       Nacionalna ureditev
      10      Direktiva je bila prenesena s splošnim zakonom o enakem obravnavanju (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) z dne 14. avgusta
         2006 (BGBl. 2006 I, str. 1897, v nadaljevanju: AGG). Ta zakon ni ne odpravil ne spremenil starostne meje za zobozdravnike
         koncesionarje, predstavljene v nadaljevanju.

      11      Z zakonom o zagotavljanju in izboljšanju struktur zakonskega sistema zdravstvenega zavarovanja (Gesetz zur Sicherung und Strukturverbesserung
         der gesetzlichen Krankenversicherung) z dne 21. decembra 1992 (BGBl. 1992 I, str. 2266, v nadaljevanju: GSG 1993) je bila
         uvedena najvišja starost za zdravnike koncesionarje, ki je od 14. novembra 2003 vključena v člen 95(7), tretji stavek, knjige
         V zakonika o socialni varnosti (Sozialgesetzbuch, BGBl. 2003 I, str. 2190, v nadaljevanju: SGB V).

      12      Navedeni člen 95(7), tretji stavek, določa, da od 1. januarja 1999 dovoljenje za opravljanje zdravstvene dejavnosti na podlagi
         koncesije preneha veljati po koncu četrtletja, v katerem zdravnik koncesionar dopolni 68 let.

      13      Ta določba se v skladu s členom 72(1), drugi stavek, SGB V po analogiji uporablja tudi za zobozdravnike koncesionarje.

      14      Predložitveno sodišče je navedlo, da ta starostna meja spremlja člen 102 SGB V, ki uvaja sistem odobritve zdravnikov (zobozdravnikov)
         glede na potrebe posamezne regije, ki tudi velja od 1. januarja 1999.

      15      V obrazložitvi GSG iz leta 1993 je navedeno:

      „Vedno večje število zdravnikov koncesionarjev je eden od glavnih vzrokov za čezmerno naraščanje izdatkov zakonskega sistema
         zdravstvenega zavarovanja. Glede na nenehno rast števila zdravnikov koncesionarjev se zdi nujno, da se njihovo število omeji.
         Čezmerne ponudbe ni mogoče nadzorovati samo z omejitvami dovoljenj, torej v škodo mlade generacije zdravnikov. Za to je treba
         uvesti tudi zavezujočo starostno mejo za zdravnike koncesionarje.“

      16      Iz podatkov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, je razvidno, da ta starostna meja velja ob upoštevanju navedenih
         štirih izjem, od katerih so prve tri določene v zadevni zakonodaji, četrta pa je izvedena iz te zakonodaje:

      –        zadevna oseba je ob dopolnjenem 68. letu manj kot 20 let opravljala zdravstveno (zobozdravstveno) dejavnost na podlagi koncesije,
         dovoljenje za opravljanje zdravstvene (zobozdravstvene) dejavnosti pa je dobila pred 1. januarjem 1993; v tem primeru se dovoljenje
         podaljša, in sicer največ do konca tega dvajsetletnega obdobja;

      –        na nekaterih delih območja, za katero velja dovoljenje, primanjkuje zdravnikov (zobozdravnikov) koncesionarjev ali se tako
         pomanjkanje pričakuje;

      –        med boleznijo, dopustom ali usposabljanjem zdravnika (zobozdravnika) koncesionarja;
      –        ker se predpis nanaša le na zdravnike (zobozdravnike), ki opravljajo dejavnost na podlagi koncesije, lahko zdravniki in zobozdravniki,
         ki ne opravljajo dejavnosti na podlagi koncesije, svojo dejavnost opravljajo, ne da bi jim bila naložena starostna meja.

      17      Zakonodajalec je z zakonom o spremembah pravic zdravnikov koncesionarjev in drugih zakonov (Gesetz zur Änderung des Vertragsarztrechts
         und anderer Gesetze – Vertragsarztänderungsgesetz) z dne 22. decembra 2006 (BGBl. 2006, str. 3439), ki je začel veljati 1.
         januarja 2007, razveljavil člen 102 SGB V, ki je določal kvote za zdravnike (zobozdravnike) glede na potrebe posameznih regij,
         vendar je ohranil v veljavi starostno mejo iz postopka v glavni stvari.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      18      D. Petersen, rojena 24. aprila 1939, je v letu 2007 dopolnila 68 let. Dovoljenje za opravljanje zobozdravstvene oskrbe na
         podlagi koncesije je dobila 1. aprila 1974.

      19      Zulassungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe (komisija za odobritev zobozdravnikov iz okrožja Vestfalija-Lippe)
         je z odločbo z dne 25. aprila 2007 ugotovila, da dovoljenje D. Petersen za opravljanje zobozdravstvene oskrbe na podlagi koncesije
         poteče 30. junija 2007.

      20      D. Petersen je vložila pritožbo zoper to odločbo in med drugim navedla, da je ta odločba v nasprotju z Direktivo in AGG.

      21      Ker je Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe njeno pritožbo s sklepom zavrnil, je D. Petersen zoper
         ta sklep vložila tožbo pri Sozialgericht Dortmund.

      22      To sodišče je navedlo, da je bila zavrnitev pritožbe, ki jo je vložila D. Petersen, z vidika nacionalnega prava zakonita.
         V zvezi s tem je navedlo analize, ki sta jih opravila Bundessozialgericht in Bundesverfassungsgericht, v skladu s katerimi
         naj bi bila starostna meja iz postopka v glavni stvari upravičena, kar pa sta ti sodišči utemeljili z različnimi razlogi.
         Bundessozialgericht je menilo, da je ta starostna meja omogočila zagotovitev pravične porazdelitve dela med generacije in
         da je še vedno koristna pri ohranjanju zaposlitvenih možnosti mladih zobozdravnikov koncesionarjev. Vendar ta utemeljitev
         po mnenju predložitvenega sodišča ni več veljavna, ker so bile kvote za zobozdravnike koncesionarje ukinjene in ker čezmerne
         ponudbe zdravstvenih storitev ni več.

      23      Je pa predložitveno sodišče sprejelo cilj, na katerega je Bundesverfassungsgericht opozorilo v sodbi z dne 7. avgusta 2007.
         Na podlagi te sodbe navedeno starostno mejo upravičuje nujna potreba po varovanju pacientov, zavarovanih v zakonskem sistemu
         zdravstvenega zavarovanja, pred tveganji, ki nastanejo zato, ker storilnost starih zobozdravnikov koncesionarjev ni več optimalna.
         Bundesverfassungsgericht je potrdilo analizo, ki jo je opravilo že v sodbi iz leta 1998, in presodilo, da zakonodajalec glede
         na diskrecijsko pravico, ki jo ima na voljo, ni dolžan predvideti individualnega preverjanja fizičnih in umskih sposobnosti
         vsakega zdravnika koncesionarja, ki je dopolnil 68 let. Nasprotno, zakonodajalec bi lahko na podlagi podatkov, povezanih z
         izkušnjami, sprejel splošne predpise. Bundesverfassungsgericht je presodilo tudi, da dejstvo, da varovanje zdravja zavarovancev
         v obrazložitvi zakona ni bilo navedeno, ni upoštevno, in spomnilo, da je pri presoji ustavnosti zakonske določbe upoštevalo
         vse vidike.

      24      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali ta analiza velja tudi glede Direktive. Po njegovem mnenju starostna meja, ki je predmet
         postopka v glavni stvari, ni ukrep v smislu člena 2(5) Direktive, če po mnenju tega zakonodajalca zadevna določba ni bila
         sprejeta zaradi varovanja zdravja. Glede na navedene izjeme, naj ta starostna meja tudi ne bi predstavljala bistvene in odločilne
         zahteve za neki poklic v smislu člena 4(1) Direktive. Nazadnje, to sodišče je izrazilo dvome o skladnosti te starostne meje
         s členom 6(1) Direktive.

      25      Navedeno sodišče sprašuje, ali je lahko varovanje zdravja zavarovancev, na katerega je opozorilo Bundesverfassungsgericht,
         legitimen cilj v smislu zadnjenavedene določbe, čeprav ta cilj dejansko ne ustreza namenu zakonodajalca.

      26      Nazadnje, predložitveno sodišče poudarja, da ima zadevna starostna meja zelo neugodne posledice za zobozdravnike koncesionarje,
         ki bi radi dejavnost opravljali tudi po tej starosti, saj je 90 % prebivalstva zavarovanega v zakonskem sistemu zdravstvenega
         zavarovanja, ki temelji na sistemu koncesij. Sprašuje se, ali je mogoče sprejeti manj omejujoč ukrep, kot je individualno
         preverjanje stanja od primera do primera.

      27      V teh okoliščinah je Sozialgericht Dortmund prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.       Ali lahko gre pri zakonski določitvi najvišje starosti za pridobitev dovoljenja za opravljanje poklica (v obravnavanem primeru
         zobozdravstvena dejavnost na podlagi koncesije) v smislu člena 6 Direktive […] za objektiven in razumen ukrep varstva legitimnega
         cilja (v obravnavanem primeru zdravje pacientov, zavarovanih v zakonskem sistemu zdravstvenega zavarovanja) in za primeren
         in nujen način uresničevanja tega cilja, če temelji izključno na domnevi na podlagi ‚splošnih izkušenj‘, da se po določeni
         starosti na splošno zmanjša storilnost, ne da bi se pri tem na kakršen koli način upoštevale individualne zmožnosti zainteresirane
         osebe?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali se lahko obstoj legitimnega cilja (zakona) v smislu člena 6 Direktive […]
         (v obravnavanem primeru zdravje pacientov, zavarovanih v zakonskem sistemu zdravstvenega zavarovanja) prizna, tudi če ni nacionalni
         zakonodajalec tega cilja v ničemer upošteval v okviru izvrševanja svoje zakonodajne pristojnosti?

      3.      Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje nikalen: ali je to, da se zakon, ki je bil sprejet pred Direktivo [...] in ki ni
         v skladu z njo, ne uporablja zaradi primarnosti prava Skupnosti, dopustno, tudi če nacionalno pravo, s katerim je bila prenesena
         Direktiva (v obravnavanem primeru [AGG]), ne določa take posledice v primeru kršitve prepovedi diskriminacije?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
      28      Nemška vlada je v pisnih stališčih navedla, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, ker se pričakuje sprememba
         nemške zakonodaje, s katero bo odpravljena prepoved opravljanja zobozdravstvene dejavnosti na podlagi koncesije po 68. letu.

      29      Glede tega zadošča opozorilo, da okoliščina, da bo prišlo do sprememb, ni upoštevna, kar je poudaril tudi generalni pravobranilec
         v točki 32 sklepnih predlogov. Iz podatkov, ki jih vsebuje predlog za sprejetje predhodne odločbe, je razvidno, da je bilo
         D. Petersen dovoljenje za opravljanje zobozdravstvene dejavnosti na podlagi koncesije odvzeto in da ji je bila odvzeta možnost
         opravljanja te dejavnosti od 30. junija 2007. Iz tega sledi, da odgovor Sodišča na postavljena vprašanja odločilno vpliva
         na končanje spora o glavni stvari in da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

       Prvo in drugo vprašanje
      30      S prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 6(1) Direktive
         nasprotuje nacionalnemu ukrepu, s katerim je zaradi varovanja zdravja pacientov, zavarovanih v zakonskem sistemu zdravstvenega
         zavarovanja, določena najvišja starost za opravljanje dejavnosti zobozdravnika koncesionarja – v obravnavanem primeru 68 let
         – ker se domneva, da se sposobnosti zobozdravnikov po tej starosti zmanjšujejo. Sprašuje, ali je okoliščina, da zakonodajalec
         tega cilja ni upošteval, upoštevna.

      31      Za odgovor na ti vprašanji je treba preučiti, ali predpis, ki se obravnava v postopku o glavni stvari, spada na področje uporabe
         Direktive, ali povzroča različno obravnavanje glede na starost in ali v tem primeru Direktiva nasprotuje takemu različnemu
         obravnavanju.

      32      Prvič, glede področja uporabe Direktive je treba ugotoviti, da je iz člena 3(1)(a) in (c) Direktive razvidno, da se ta v mejah
         pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, uporablja za vse osebe, kar zadeva pogoje, pod katerimi je dostopna zaposlitev,
         samozaposlitev ali delo, ter pogoje zaposlitve in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom (glej sodbi z dne 16. oktobra 2007
         v zadevi Palacios de la Villa, C‑411/05, ZOdl., str. I‑8531, točka 43, in z dne 5. marca 2009 v zadevi Age Concern England,
         C‑388/07, ZOdl., str. I-1569, točka 24).

      33      Ukrep iz postopka v glavni stvari določa najvišjo starost za opravljanje zobozdravstvene dejavnosti v okviru zakonskega sistema
         zdravstvenega zavarovanja. Kot je razvidno iz navedb predložitvenega sodišča, je v ta sistem vključenih 90 odstotkov pacientov.
         Iz tega je razvidno, da lahko okoliščina, da zobozdravnik ne more opravljati dejavnosti na podlagi koncesije, omeji povpraševanje
         po storitvah, ki jih ponuja. Zato člen 95(7), tretji stavek, SGB V s tem, da določi starost, po dopolnitvi katere dostop do
         zobozdravstvene dejavnosti na podlagi koncesije in opravljanje te dejavnosti nista več mogoča, vpliva na pogoje, pod katerimi
         je dostopna zaposlitev, samozaposlitev ali delo v smislu člena 3(1)(a) Direktive, ter na pogoje zaposlitve in delovne pogoje
         v smislu člena 3(1)(c) te direktive.

      34      Drugič, glede vprašanja, ali zakonodaja iz postopka v glavni stvari vsebuje različno obravnavanje glede na starost v zvezi
         z zaposlitvijo in delom, je treba ugotoviti, da na podlagi člena 2(1) Direktive „načelo enakega obravnavanja“ pomeni, da ne
         obstaja neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1 te direktive. Člen 2(2)(a) te direktive
         natančno določa, da gre na podlagi odstavka 1 te direktive za neposredno diskriminacijo, kadar je iz katerega od razlogov
         iz člena 1 navedene direktive oseba obravnavana manj ugodno od neke druge osebe v primerljivem položaju (glej zgoraj navedeni
         sodbi Palacios de la Villa, točka 50, in Age Concern England, točka 33).

      35      Zaradi uporabe take določbe, kot je člen 95(7), tretji stavek, SGB V, so osebe – v obravnavanem primeru zobozdravniki koncesionarji
         – obravnavane manj ugodno kot druge osebe, ki opravljajo isto dejavnost, ker so presegle starost 68 let. Taka določba povzroča
         različno obravnavanje glede na starost v smislu Direktive.

      36      Tretjič, treba je preučiti, ali je različno obravnavanje, ki je posledica uporabe člena 95(7), tretji stavek, SGB V, v skladu
         z Direktivo.

      37      V zvezi s tem je treba ugotoviti, kateri cilj uresničuje ukrep iz postopka v glavni stvari, da bi se določile določbe, glede
         katerih je treba opraviti preizkus tega ukrepa.

      38      Predložitveno sodišče je navedlo več ciljev, in sicer, prvič, varovanje zdravja pacientov, ki so zavarovani v zakonskem sistemu
         zdravstvenega zavarovanja, glede na to, da se domneva, da se sposobnosti zobozdravnikov po določeni starosti zmanjšujejo,
         drugič, porazdelitev možnosti zaposlitve med generacijami in, tretjič, ravnotežje financ nemškega zdravstvenega sistema. Vendar
         je upoštevalo le enega, to je prvega, pri čemer pa je poudarilo, da ta cilj ne ustreza namenu zakonodajalca.

      39      Treba je opozoriti, da predložitveno sodišče ni navedlo pripravljalnih del, parlamentarnih razprav ali obrazložitve zakona,
         ki bi vsebovali razloge, zakaj je določitev starostne meje iz postopka v glavni stvari ostala veljavna, medtem ko je bila
         določba, na katero se je ta starostna meja nanašala in ki je določala kvote zdravnikov (zobozdravnikov) glede na potrebe regij,
         odpravljena.

      40      Kot je Sodišče že presodilo, če zadevni nacionalni predpis ne vsebuje natančne določitve cilja, ki ga uresničuje, pa je pomembno,
         da je z drugimi elementi, vzetimi iz splošnega okvira zadevnega ukrepa, mogoče opredeliti osnovni cilj tega ukrepa, in sicer
         zaradi sodnega nadzora njegove zakonitosti ter primernosti in nujnosti uporabljenih načinov uresničevanja tega cilja (glej
         zgoraj navedeni sodbi Palacios de la Villa, točka 57, in Age Concern England, točka 45).

      41      V zvezi s tem je nemška vlada v stališčih, ki jih je predstavila na obravnavi pred Sodiščem, navedla, da je zakonodajalec
         želel ohraniti starostno mejo iz postopka v glavni stvari v omejenem preizkusnem obdobju, da bi preveril, ali so težave zaradi
         presežne ponudbe storitev zobozdravnikov koncesionarjev odpravljene kljub odpravi kvot. Do pridobitve rezultatov tega preverjanja
         naj bi zakonodajalec zaradi previdnosti ohranil ukrep, ki s tem, da določi, da zobozdravniki, ki so dopolnili 68 let, ne morejo
         več opravljati svoje dejavnosti v okviru koncesije, omeji število zobozdravnikov koncesionarjev in s tem izdatke za zdravstveno
         varstvo. Ohranitev navedene starostne meje po mnenju te vlade tako uresničuje prvotni cilj GSG 1993, ki je v glavnem nadzor
         nad izdatki za javno zdravje.

      42      V okviru spora o glavni stvari mora na koncu nacionalno sodišče, ki je edino pristojno za presojo dejanskega stanja obravnavanega
         spora in za razlago veljavne nacionalne zakonodaje, ugotoviti, zakaj je zadevni ukrep ostal veljaven, in tako tudi to, kateri
         cilj ta ukrep uresničuje.

      43      Za koristen odgovor, ki bi nacionalnemu sodišču omogočil odločitev v sporu o glavni stvari, je treba ob upoštevanju vsakega
         od treh navedenih ciljev preučiti, ali Direktiva nasprotuje različnemu obravnavanju, ki temelji na starosti, kakršno je to
         v postopku v glavni stvari.

       Prvi in tretji navedeni cilj
      44      Prvi in tretji cilj je treba preučiti skupaj. Prvi se namreč nanaša neposredno na področje zdravja pacientov z vidika sposobnosti
         zdravnikov in zobozdravnikov. Čeprav je tretji cilj povezan s finančnim ravnotežjem zakonskega sistema zdravstvenega zavarovanja,
         se tudi nanaša na to področje, vendar ga obravnava z drugega zornega kota.

      45      Iz sodne prakse je namreč razvidno, da k cilju varovanja javnega zdravja ne spada le cilj ohranitve kakovostnih zdravstvenih
         storitev, ampak tudi cilj preprečitve nevarnosti resne ogrozitve finančnega ravnotežja sistema socialne varnosti, saj oba
         prispevata k zagotavljanju visoke ravni varovanja javnega zdravja (glej v tem smislu sodbi z dne 16. maja 2006 v zadevi Watts,
         C‑372/04, ZOdl., str. I‑4325, točki 103 in 104, in z dne 10. marca 2009 v zadevi Hartlauer, C‑169/07, ZOdl.,  str. I-1721,
         točki 46 in 47).

      46      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 53 sklepnih predlogov, je treba šteti – če je starostna meja 68 let iz člena 95(7),
         tretji stavek, SGB V instrument, ki je del politike načrtovanja ponudbe zobozdravstvene oskrbe zaradi obvladovanja povečanja
         izdatkov za zdravstveno varstvo zakonskega sistema zdravstvenega zavarovanja – da ta starostna meja uresničuje cilj varovanja
         javnega zdravja, in sicer z vidika ohranitve finančnega ravnotežja zakonskega sistema zdravstvenega zavarovanja.

      47      Glede upoštevnih določb Direktive predložitveno sodišče meni, da je treba preizkus skladnosti ukrepa iz postopka v glavni
         stvari z Direktivo opraviti glede na člen 6(1) te direktive.

      48      Vendar je treba opozoriti, da okoliščina, da je nacionalno sodišče vprašanje za predhodno odločanje formalno oblikovalo tako,
         da se je sklicevalo na nekatere določbe prava Skupnosti, ni ovira za to, da Sodišče nacionalnemu sodišču predloži vse elemente
         razlage, ki so lahko koristni pri sojenju v zadevi, o kateri odloča, ne glede na to, ali jih ta v vprašanjih navaja ali ne.
         Glede tega mora Sodišče iz vseh dejstev in dokazov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene
         odločbe, zbrati elemente prava Skupnosti, ki jih je treba razložiti, upoštevajoč predmet spora (glej sodbo z dne 27. oktobra 2009
         v zadevi ČEZ, C‑115/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 81).

      49      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v členu 2(5) Direktive izrecno navedeno varovanje zdravja. V skladu s to določbo Direktiva
         ne vpliva na ukrepe, izhajajoče iz nacionalne zakonodaje, ki so v demokratični družbi nujni, med drugim zaradi varovanja zdravja.

      50      Tako je treba prvi in tretji cilj preučiti glede na navedeni člen 2(5).

      51      Glede ukrepa, ki je sprejet na področju zdravja, je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso in členom 152(5) ES ostanejo
         države članice pristojne za ureditev svojih sistemov socialne varnosti in zlasti za sprejetje določb za organizacijo ter zagotavljanje
         zdravstvenih storitev in zdravljenja. Države članice morajo sicer te pristojnosti izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti,
         vendar pa je pri presoji spoštovanja te obveznosti treba upoštevati dejstvo, da država članica lahko odloči, do katere ravni
         namerava zagotoviti varovanje javnega zdravja in kako je to raven mogoče doseči. Ker se lahko ta raven razlikuje med državami
         članicami, je treba tem priznati diskrecijsko pravico (glej zgoraj navedeno sodbo Hartlauer, točki 29 in 30, in sodbo z dne
         19. maja 2009 v združenih zadevah Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, C‑171/07 in C‑172/07, še neobjavljena v ZOdl.,
         točki 18 in 19).

      52      Ob upoštevanju navedene diskrecijske pravice je treba priznati, da lahko v okviru člena 2(5) Direktive država članica presodi,
         da je treba določiti starostno mejo za opravljanje zdravstvene dejavnosti, kakršna je zobozdravstvena, zato da bi varovala
         zdravje pacientov. Ta ugotovitev velja, če se namerava cilj varovanja zdravja uresničevati z vidika sposobnosti zobozdravnikov
         in tudi če se namerava uresničevati z vidika finančnega ravnotežja nacionalnega zdravstvenega sistema. Glede zadnjega namreč
         ni mogoče izključiti možnosti, da je povečanje števila zobozdravnikov koncesionarjev vodilo v čezmerno povečanje ponudbe oskrbe,
         ki se je izrazila s previsoko ravnjo izdatkov, ki so bremenili državo, in da odhod najstarejših zobozdravnikov omogoča zmanjšanje
         izdatkov in preprečitev hude nevarnosti nastanka neravnotežja v sistemu zdravstvenega zavarovanja. Glede določitve starostne
         meje 68 let je treba opozoriti, da se ta starost lahko šteje za dovolj visoko, da bi lahko bila meja za dovoljenje za opravljanje
         zobozdravstvene dejavnosti na podlagi koncesije.

      53      Pri presoji nujnosti ukrepa glede na želeni cilj je treba še preučiti, ali izjeme od starostne meje ne vplivajo na doslednost
         zadevne zakonodaje, s tem da vodijo do rezultata, ki je v nasprotju s tem ciljem. Treba je namreč opozoriti, da je nacionalna
         zakonodaja primerna za zagotavljanje navedenega cilja le, če resnično zagotavlja, da se ta cilj doseže dosledno in sistematično
         (glej zgoraj navedeno sodbo Hartlauer, točka 55).

      54      Kot je razvidno iz točke 16 te sodbe, pozna pravilo iz postopka v glavni stvari štiri izjeme. Druga in tretja izjema se nanašata
         na pomanjkanje zobozdravnikov koncesionarjev bodisi zaradi pomanjkanja zobozdravnikov v nekaterih regijah bodisi zaradi bolezni,
         dopusta ali usposabljanj zobozdravnika. V teh primerih lahko paciente, zavarovanim v zakonskem sistemu zdravstvenega zavarovanja,
         oskrbijo zobozdravniki, starejši od 68 let.

      55      Treba je ugotoviti, da te izjeme ne vplivajo na cilj varovanja zdravja. Nasprotno, njihov namen je zagotoviti, da bodo zadevni
         pacienti vendarle deležni oskrbe. Poleg tega, glede na to, da so namenjene za okoliščine, ko ponudba zobozdravstvene oskrbe
         ni zadostna, po svojem bistvu ne povzročajo ustvarjanja presežka navedene ponudbe, ki bi lahko vplival na finančno ravnotežje
         nacionalnega zdravstvenega sistema.

      56      Prva izjema se nanaša na zobozdravnike koncesionarje, ki so 1. januarja 1993 imeli dovoljenje za opravljanje dejavnosti, vendar
         pa ob tem, da so dopolnili 68 let, niso 20 let opravljali dejavnosti na podlagi koncesije. Iz stališč, ki so bila predstavljena
         Sodišču, je razvidno, da namen te izjeme ni to, da bi se v manj ugoden položaj postavilo zobozdravnike, ki ob začetku veljavnosti
         zakonodaje iz postopka v glavni stvari in kljub visoki starosti niso opravljali dejavnosti dovolj dolgo, da bi se lahko upokojili.
         Ta izjema se nanaša zlasti na zobozdravnike koncesionarje iz nekdanje Nemške demokratične republike. Po mnenju nemške vlade,
         ki se ji glede tega ni oporekalo, se navedena izjema nanaša na natančno določeno skupino zobozdravnikov in je poleg tega prehodne
         narave, saj naj bi prenehala veljati po preteku obdobja največ 20 let.

      57      Ob upoštevanju teh elementov, ki zožujejo področje uporabe te prve izjeme, je treba ugotoviti, da ta ne vpliva na doslednost
         zakonodaje iz postopka v glavni stvari glede na cilj varovanja zdravja pacientov, ki so zavarovani v zakonskem sistemu zdravstvenega
         zavarovanja, ki se ga namerava doseči tako prek sposobnosti zobozdravnikov koncesionarjev kot tudi prek finančnega ravnotežja
         zakonskega sistema zdravstvenega zavarovanja.

      58      Četrta izjema kot taka ni vsebovana v zakonodaji, temveč izhaja iz področja uporabe te zakonodaje. Člen 95(7), tretji stavek,
         SGB V se namreč nanaša le na zobozdravnike, ki opravljajo dejavnost na podlagi koncesije. Tako lahko zunaj tega okvira zobozdravniki
         opravljajo svojo dejavnost ne glede na starost in pacienti se lahko zdravijo pri zobozdravnikih, starejših od 68 let.

      59      Sodišče je sicer res dopustilo nekatere izjeme od pravil, ki so bila sprejeta zaradi varovanja zdravja, vendar te ostajajo
         omejene glede časa in obsega (glej sodbo z dne 19. maja 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑531/06, ZOdl., str. I4103,
         točka 73).

      60      Da bi se presodil vpliv te četrte izjeme na doslednost ukrepa iz postopka v glavni stvari glede na člen 2(5) Direktive, je
         treba poleg tega upoštevati naravo in besedilo te določbe. Glede na to, da gre za odstopanje od načela prepovedi diskriminacije,
         jo je treba razlagati ozko. Tudi izrazi, ki so uporabljeni v navedenem členu 2(5), napeljujejo na tak pristop.

      61      Vendar ukrepa, ki dopušča izjemo, ki je tako široka kot ta glede zobozdravnikov, ki opravljajo dejavnost zunaj sistema koncesije,
         ni mogoče opredeliti kot bistvenega za varovanje javnega zdravja. Če je namreč cilj starostne meje iz postopka v glavni stvari
         varovanje zdravja pacientov, ki se obravnava tako z vidika pristojnosti zobozdravnikov koncesionarjev kot tudi z vidika finančnega
         ravnotežja zakonskega sistema zdravstvenega zavarovanja, je treba ugotoviti, da v okviru te izjeme pacienti niso varovani.
         Ta izjema tako nasprotuje želenemu cilju. Poleg tega časovno ni omejena ter – čeprav ni bil posredovan noben številčni podatek
         – potencialno velja za vse zobozdravnike in zdi se, da bi se lahko nanašala na nezanemarljivo število pacientov.

      62      Zato je treba ugotoviti, da če je cilj, ki se uresničuje z ukrepom iz postopka v glavni stvari, varovanje zdravja pacientov,
         ki se obravnava z vidika sposobnosti zdravnikov in zobozdravnikov, ta ukrep vsebuje nedoslednosti zaradi obstoja zgoraj navedene
         četrte izjeme. V tem primeru starostna meja, ki je naložena zobozdravnikom koncesionarjem, ni nujna za varovanje zdravja v
         smislu člena 2(5) Direktive.

      63      Nasprotno pa, če je cilj navedenega ukrepa ohranitev finančnega ravnotežja sistema javnega zdravstva, ta četrta izjema ne
         vpliva na želeni cilj. Ta sistem namreč spada na področje, za katerega je država finančno odgovorna, in po definiciji ne sega
         na področje zasebnega zdravstva. Zato je uvedba starostne meje, ki velja le za zobozdravnike koncesionarje zaradi nadzora
         nad izdatki javnega zdravstvenega sektorja, v skladu z želenim ciljem. Okoliščina, da se ne nanaša na zobozdravnike, ki opravljajo
         dejavnost zunaj zakonskega sistema zdravstvenega zavarovanja, torej ne vpliva na doslednost zadevne zakonodaje.

      64      Tako, če je namen ukrepa, ki ohranja navedeno starostno mejo, preprečitev nevarnosti resne ogrozitve finančnega ravnotežja
         sistema socialne varnosti, da bi se dosegla visoka raven varovanja javnega zdravja, kar mora preveriti nacionalno sodišče,
         se lahko šteje, da je ta ukrep v skladu s členom 2(5) Direktive.

       Drugi navedeni cilj
      65      Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je Bundessozialgericht ugotovilo, da je starostna meja iz postopka v glavni stvari
         utemeljena z drugim ciljem, ki se nanaša na porazdelitev možnosti zaposlitve med generacijami v okviru poklica zobozdravnikov
         koncesionarjev. Podredno je nemška vlada ustno navedla tudi ta cilj.

      66      Navedeni cilj ni določen v členu 2(5) Direktive. Treba pa je preučiti, ali bi lahko bil legitimen cilj v smislu člena 6(1)
         Direktive.

      67      V skladu s členom 6(1) Direktive so cilji, ki se lahko štejejo za „legitimne“ v smislu navedene določbe, med drugim legitimni
         cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja.

      68      V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da je spodbujanje zaposlovanja nedvomno legitimen cilj socialne politike ali politike
         zaposlovanja držav članic in da se mora ta presoja jasno nanašati na instrumente nacionalne zaposlovalne politike, uvedene
         za izboljšanje priložnosti za vključitev v poklicno življenje za nekatere kategorije delavcev (glej zgoraj navedeno sodbo
         Palacios de la Villa, točka 65). Poleg tega se lahko ukrep, ki je sprejet, da bi se mladim olajšal dostop do opravljanja poklica
         zobozdravnika v okviru koncesije, šteje za ukrep politike zaposlovanja.

      69      Na podlagi člena 6(1) Direktive pa je treba še preveriti, ali so sredstva, ki se uporabljajo za uresničitev tega cilja „primerna
         in nujna“.

      70      V zvezi s tem se ob upoštevanju sprememb razmer na področju zaposlovanja ne zdi nerazumno, da organi države presodijo, da
         bi se z uveljavitvijo starostne meje, ki povzroči odhod najstarejših zobozdravnikov s trga dela, lahko spodbudilo zaposlovanje
         mlajših zobozdravnikov. Kot je opozorjeno v točki 52 te sodbe, je treba glede določitve te starostne meje na 68 let poudariti,
         da je ta starost dovolj visoka, da je lahko meja veljavnosti dovoljenja za opravljanje dejavnosti zobozdravnika na podlagi
         koncesije.

      71      Vendar pa se zastavlja vprašanje, ali je uporaba starostne meje primerna in nujna za uresničitev želenega cilja. Treba je
         namreč opozoriti, da če število zobozdravnikov koncesionarjev na trgu ne presega potreb pacientov, je vstop novih zobozdravnikov,
         zlasti mladih, na ta trg mogoč, in to neodvisno od prisotnosti zobozdravnikov, ki so presegli določeno starost – v obravnavanem
         primeru 68 let. V tem primeru uvedba starostne meje ne bi bila ne primerna ne nujna za dosego želenega cilja.

      72      Na obravnavi je nemška vlada navedla, da se starostna meja ne uporablja v regijah, v katerih je bilo ugotovljeno, da primanjkuje
         zobozdravnikov koncesionarjev, glede česar se ji ni oporekalo. Navedla je tudi, da je na področju zdravstva pomembno, da lahko
         država uporabi diskrecijsko pravico pri sprejetju potrebnih ukrepov ne le ko obstaja čezmerna ponudba zdravstvenih storitev,
         temveč tudi ko obstaja nevarnost, da bo do nje prišlo.

      73      Ob upoštevanju diskrecijske pravice, ki jo imajo države članice in na katero je bilo opozorjeno v točki 51 te sodbe, je v
         zvezi s tem treba priznati, da v položaju, ko je zobozdravnikov koncesionarjev preveč, ali ko obstaja nevarnost, da bo prišlo
         do takega položaja, lahko država članica presodi, da je treba uvesti starostno mejo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari,
         da bi spodbudila dostop do zaposlitve mlajšim zobozdravnikom.

      74      Vendar pa je naloga nacionalnega sodišča, da preveri, ali obstaja tak položaj.

      75      V tem primeru bi bilo treba še preveriti, ali je ob upoštevanju štirih izjem, na katere je bilo opozorjeno v točki 16 te sodbe,
         ukrep iz postopka v glavni stvari dosleden.

      76      V zvezi s tem prve tri izjeme, ki so bile uvedene za posebne položaje, ko primanjkuje zobozdravnikov koncesionarjev, oziroma
         za časovno omejeno obdobje, ne nasprotujejo uresničevanju cilja spodbujanja vstopa mladih zobozdravnikov koncesionarjev na
         trg dela. Četrta izjema pa se nanaša na sektor, kjer se dejavnost ne opravlja na podlagi koncesije, in v ničemer ne vpliva
         na vstop mladih zobozdravnikov, ki opravljajo dejavnost na podlagi koncesije, na trg.

      77      Iz navedenega je razvidno, da če je cilj ukrepa, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, porazdelitev možnosti zaposlitve
         med generacijami v okviru poklica zobozdravnika koncesionarja, se lahko različno obravnavanje glede na starost, ki je s tem
         povzročeno, šteje za objektivno in razumno utemeljeno s tem ciljem, sredstva za uresničitev tega cilja pa za primerna in nujna,
         če obstaja položaj, ko je zobozdravnikov koncesionarjev preveč, oziroma če obstaja nevarnost da bo prišlo do takega položaja.

      78      Na prvo in drugo vprašanje je treba zato odgovoriti:

      –       da je treba člen 2(5) Direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu ukrepu, kakršen je ta v postopku v glavni stvari,
         ki določa zgornjo starostno mejo za opravljanje dejavnosti zobozdravnika koncesionarja – v obravnavanem primeru 68 let – če
         je edini cilj tega ukrepa varovanje zdravja pacientov pred zmanjšanjem sposobnosti teh zobozdravnikov po tej starosti in če
         ta starostna meja ne velja za zobozdravnike, ki dejavnosti ne opravljajo na podlagi koncesije;

      –       člen 6(1) Direktive je treba razlagati tako, da ne nasprotuje takemu ukrepu, če je cilj tega ukrepa porazdelitev možnosti
         zaposlitve med generacijami v okviru poklica zobozdravnikov koncesionarjev in če je ob upoštevanju razmer na zadevnem trgu
         dela ta ukrep primeren in nujen za uresničitev tega cilja;

      –       naloga nacionalnega sodišča je, da ugotovi, kateri cilj se uresničuje z ukrepom, ki določa navedeno starostno mejo, in sicer
         z iskanjem vzroka za ohranitev tega ukrepa v veljavi.

       Tretje vprašanje
      79      Tretje vprašanje se nanaša na posledice ugotovitve, da nacionalno pravilo, ki je bilo sprejeto pred Direktivo, ni v skladu
         s to direktivo, če nacionalno pravo ne določa odprave tega pravila.

      80      Sodišče je presodilo, da so vsi upravni organi zavezani spoštovati primarnost prava Skupnosti (glej zlasti sodbi z dne 22. junija 1989
         v zadevi Costanzo, 103/88, Recueil, str. 1839, točka 32, in z dne 29. aprila 1999 v zadevi Ciola, C‑224/97, Recueil, str. I‑2517,
         točka 30). Ta obveznost velja za upravno organizacijo, kot je Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe.
         Okoliščina, da so nacionalne določbe, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, obstajale že pred začetkom veljavnosti
         Direktive, ni upoštevna. Enako velja tudi glede okoliščine, da v teh določbah ni predvidena možnost nacionalnega sodišča,
         da jih v primeru neskladnosti s pravom Skupnosti ne uporabi.

      81      Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da če bi bil predpis, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ob upoštevanju
         ciljev, ki jim sledi, v nasprotju z Direktivo, je naloga nacionalnega sodišča, ki odloča v sporu med posameznikom in upravno
         organizacijo, kot je Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe, da tega predpisa ne uporabi, čeprav
         je bil sprejet pred Direktivo in nacionalno pravo ne določa njegove odprave.

       Stroški
      82      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Člen 2(5) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu
            je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu ukrepu, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki določa zgornjo starostno
            mejo za opravljanje dejavnosti zobozdravnika koncesionarja – v obravnavanem primeru 68 let – če je edini cilj tega ukrepa
            varovanje zdravja pacientov pred zmanjšanjem sposobnosti teh zobozdravnikov po tej starosti in če ta starostna meja ne velja
            za zobozdravnike, ki dejavnosti ne opravljajo na podlagi koncesije.
      Člen 6(1) Direktive 2000/78 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje takemu ukrepu, če je cilj tega ukrepa porazdelitev možnosti
            zaposlitve med generacijami v okviru poklica zobozdravnika koncesionarja in če je ob upoštevanju razmer na zadevnem trgu dela
            ta ukrep primeren in nujen za uresničitev tega cilja.
      Naloga nacionalnega sodišča je, da ugotovi, kateri cilj se uresničuje z ukrepom, ki določa navedeno starostno mejo, in sicer
            z iskanjem vzroka za ohranitev tega ukrepa v veljavi.
      2)      Če bi bil predpis, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ob upoštevanju ciljev, ki jim sledi, v nasprotju z Direktivo
            2000/78, je naloga nacionalnega sodišča, ki odloča v sporu med posameznikom in upravno organizacijo, kot je Berufungsausschuss
            für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe, da tega predpisa ne uporabi, čeprav je bil sprejet pred Direktivo in nacionalno
            pravo ne določa njegove odprave.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 7. julija 2016.#Genentech Inc. proti Hoechst GmbH in Sanofi-Aventis Deutschland GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour d'appel de Paris.#Predhodno odločanje – Konkurenca – Člen 101 PDEU – Neizključni licenčni sporazum – Patent – Neobstoj kršitve patenta – Obveznost plačila licenčnine.#Zadeva C-567/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 7. julija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Konkurenca — Člen 101 PDEU — Neizključni licenčni sporazum — Patent — Neobstoj kršitve patenta — Obveznost plačila licenčnine“
      V zadevi C‑567/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo cour d’appel de Paris (Francija) z odločbo z dne 23. septembra 2014, ki je prispela na Sodišče 9. decembra 2014, v postopku

         Genentech Inc.

      proti

         Hoechst GmbH,

         Sanofi-Aventis Deutschland GmbH,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, A. Arabadžiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (poročevalec) in E. Regan, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. januarja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Genentech Inc. E. Kleiman, S. Saleh, C. Ritz, L. De Maria, E. Gaillard, J. Philippe, P. Chrocziel in T. Lübbig, odvetniki,

               —

               za Hoechst GmbH in Sanofi-Aventis Deutschland GmbH A. Wachsmann, A. van Hooft, M. Barbier, A. Fisselier in T. Elkins, odvetniki,

               —

               za francosko vlado D. Colas, D. Segoin in J. Bousin, agenti,

               —

               za špansko vlado A. Rubio González, agent,

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman in M. de Ree, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo A. Dawes, B. Mongin in F. Castilla Contreras, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. marca 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 101 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Genentech Inc. na eni strani in družbama Hoechst GmbH in Sanofi-Aventis Deutschland GmbH na drugi zaradi razveljavitve arbitražne odločbe o izvršitvi pogodbe o licenci za pravice iz patentov.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               3

               Družba Behringwerke AG je 6. avgusta 1992 družbi Genentech podelila neizključno svetovno licenco (v nadaljevanju: licenčni sporazum) za uporabo aktivatorja humanega citomegalovirusa (v nadaljevanju: HCMV). Za to tehnologijo je bil 22. aprila 1992 podeljen – 12. januarja 1999 pa razveljavljen – evropski patent št. EP 0173177 53, nato pa sta bila zanjo v ZDA izdana še dva patenta US 522 in US 140, in sicer 15. decembra 1998 in 17. aprila 2001.

               4

               Družba Genentech je uporabljala aktivator HCMV za olajšanje prepisa dela deoksiribonukleinske kisline (DNK), potrebnega za proizvodnjo biološkega zdravila, katerega aktivna sestavina je rituximab. Družba Genentech trži to zdravilo v Združenih državah pod tržnim imenom Rituxan, v Evropski uniji pa pod imenom MabThera.

               5

               Za licenčni sporazum se je uporabljalo nemško pravo.

               6

               Iz člena 3.1 tega licenčnega sporazuma izhaja, da se je družba Genentech v zameno za pravico do uporabe aktivatorja HCMV zavezala, da bo plačala:

                        —

                        enkratno licenčnino v višini 20.000 nemških mark (DEM) (približno 10.225 EUR);

                        —

                        fiksno letno licenčnino v višini 20.000 DEM;

                        —

                        tekočo licenčnino v višini 0,5 % od neto prodaje končnih proizvodov, ki jo dosežejo pridobitelj licence in njegove povezane družbe in pridobitelji podlicenc.

               7

               V licenčnem sporazumu je izraz „končni proizvodi“ opredeljen kot „blago, ki ga je mogoče tržiti in ki vsebuje licenčni proizvod in se prodaja v taki obliki, da ga je mogoče dati bolnikom za terapevtsko uporabo ali uporabiti v diagnostičnem postopku, ter ki ni niti namenjeno temu niti se ne trži za to, da bi bilo pred uporabo na novo pripravljeno, obdelano, prepakirano ali ponovno označeno“. Izraz „licenčni proizvodi“ pa je v tem sporazumu opredeljen kot „materiali (vključno z organizmi), s katerih proizvodnjo, uporabo ali prodajo bi se ob neobstoju tega sporazuma kršil eden ali več veljavnih patentnih zahtevkov, zajetih v pravicah iz patentov, ki so predmet licence“.

               8

               Družba Genentech je plačala enkratno in letno licenčnino, nikoli pa ni plačala tekoče licenčnine družbi Hoechst, ki je nasledila družbo Behringwerke.

               9

               Družba Sanofi-Aventis Deutschland, odvisna družba družbe Hoechst, je 30. junija 2008 pri družbi Genentech poizvedela o končnih proizvodih, ki jih je ta tržila, ne da bi plačala znesek tekoče licenčnine.

               10

               Družba Genentech je 27. avgusta 2008 obvestila družbo Sanofi-Aventis Deutschland, da odpoveduje licenčni sporazum z učinkom od 28. oktobra 2008.

               11

               Družba Hoechst je 24. oktobra 2008 zoper družbo Genentech na podlagi arbitražne klavzule iz člena 11 licenčnega sporazuma začela arbitražni postopek, ker je menila, da je ta družba uporabljala aktivator HCMV, ne da bi plačala tekočo licenčnino.

               12

               Družba Sanofi-Aventis Deutschland je 27. oktobra 2008 pri United States District Court for the Eastern District of Texas (zvezno sodišče za vzhodno okrožje Teksasa, ZDA) zoper družbi Genentech in Biogen Idec Inc. vložila tožbo zaradi kršitve patentov, ki so predmet licence. Zadnjenavedeni družbi sta istega dne pri United States District Court for the Northern District of California (zvezno sodišče za severno okrožje Kalifornije, ZDA) vložili tožbo za razveljavitev teh patentov. Navedena postopka sta bila združena pred drugonavedenim sodiščem, ki je tožbi zavrnilo z odločbo z dne 11. marca 2011.

               13

               United States Court of Appeals for the Federal Circuit (pritožbeno sodišče Združenih držav za zvezno okrožje, Združene države) je s sodbo z dne 22. marca 2012 zavrnilo pritožbo družbe Sanofi-Aventis Deutschland zoper to odločbo.

               14

               Arbiter posameznik je s tretjo delno arbitražno odločbo z dne 5. septembra 2012 (v nadaljevanju: tretja delna odločba) ugotovil, da je družba Genentech v razmerju do družbe Hoechst odgovorna za plačilo tekoče licenčnine.

               15

               Družba Genentech je 10. decembra 2012 pri cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu, Francija) vložila tožbo za razveljavitev tretje delne odločbe.

               16

               Arbiter posameznik je 25. februarja 2013 izdal končno odločbo in četrto delno odločbo glede višine in stroškov, s katero je družbi Genentech naložil, naj družbi Hoechst poleg stroškov arbitraže in zastopanja plača še znesek v višini 108.322.850 EUR iz naslova odškodnine, povišan za navadne obresti. Končna odločba je bila dopolnjena z dodatkom z dne 22. maja 2013.

               17

               Cour d’appel de Paris je s sklepom z dne 3. oktobra 2013 potrdilo izvršljivost tretje delne odločbe in zavrnilo predlog za združitev postopkov v zvezi s tožbami tožb družbe Genentech za razveljavitev te tretje delne odločbe, končne odločbe z dne 25. februarja 2013 in dodatka k zadnjenavedeni z dne 22. maja 2013.

               18

               Predložitveno sodišče se v okviru postopka za razveljavitev tretje delne odločbe sprašuje o združljivosti licenčnega sporazuma s členom 101 PDEU. Navaja, da je arbiter posameznik menil, da je bil pridobitelj licence v času veljavnosti tega sporazuma zavezan za plačilo pogodbenih licenčnin, čeprav ima razveljavitev patentov retroaktivni učinek. Sprašuje se, ali taka pogodba ni v nasprotju z določbami člena 101 PDEU, saj pridobitelja licence zavezuje k plačilu licenčnin, ki so odslej brezpredmetne zaradi razveljavitve patentov, na katere so se navezovale podeljene pravice, s čimer ga postavlja v „podrejen konkurenčni položaj“.

               19

               V teh okoliščinah je cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba določbe člena 101 PDEU razlagati tako, da nasprotujejo temu, da se v primeru razveljavitve patentov uveljavi licenčni sporazum, s katerim se pridobitelju licence nalaga plačilo licenčnin le za uporabo pravic iz patentov, ki so predmet licence?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Dopustnost

               20

               Družbi Hoechst in Sanofi Avantis Deutschland (v nadaljevanju: skupaj: Hoechst) ter francoska vlada trdijo, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten, kar pa Evropska komisija prereka.

               21

               Na prvem mestu družba Hoechst v bistvu trdi, da predložitveno sodišče na podlagi pravil nacionalnega postopka ne more postaviti takega vprašanja, ne da bi s tem prekršilo svojo lastno pristojnost. Družba Hoechst trdi, da je zato pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) vložila pritožbo zoper predlog za sprejetje predhodne odločbe.

               22

               Vendar je treba spomniti, prvič, da Sodišče v okviru člena 267 PDEU ni pristojno niti za odločanje o razlagi zakonskih in drugih nacionalnih predpisov niti o skladnosti teh predpisov s pravom Unije (glej zlasti sodbo z dne 11. marca 2010, Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, točka 16 in navedena sodna praksa), in drugič, da Sodišče ni pristojno preučiti, ali je bila predložitvena odločba sprejeta v skladu z nacionalnimi predpisi o organizaciji sodišč in sodnem postopku (sodbi z dne 14. januarja 1982, Reina, 65/81, EU:C:1982:6, točka 8, in z dne 23. novembra 2006, Asnef-Equifax in Administración del Estado, C‑238/05, EU:C:2006:734, točka 14).

               23

               Sodišče je vezano na predložitveno odločbo, ki jo izda sodišče države članice, če ta ni bila razveljavljena na podlagi pravnega sredstva, ki ga morebiti določa nacionalno pravo (sodbi z dne 12. februarja 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf, 146/73, EU:C:1974:12, točka 3, in z dne 1. decembra 2005, Burtscher, C‑213/04, EU:C:2005:731, točka 32). V obravnavanem primeru iz elementov, podanih v razpravi, izhaja, da je Cour de cassation s sklepom z dne 18. novembra 2015 zavrnilo pritožbo družbe Hoechst zoper predlog za sprejetje predhodne odločbe, zato ni mogoče šteti, da je bil ta predlog razveljavljen.

               24

               Na drugem mestu družba Hoechst trdi, da predložitvenemu sodišču ni mogoče podati nikakršnega koristnega odgovora. Trdi, da nacionalna sodišča v okviru tožbe za razveljavitev mednarodne arbitražne odločbe niso pristojna za nadzor nad tem, kako je arbiter odločil o vprašanjih konkurence, kadar je ta v končni odločbi odločil, da bi bilo nikakršne kršitve člena 101 PDEU.

               25

               Francoska vlada dodaja, da v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni dejanskih ali pravnih elementov, ki so potrebni za koristen odgovor na postavljeno vprašanje. V predložitveni odločbi naj zlasti ne bi bili natančno navedeni dejanski pogoji delovanja in struktura zadevnega trga oziroma trgov. Predložitveno sodišče naj ne bi navedlo nekaterih normativnih instrumentov v zvezi s pravom Unije, čeprav naj bi bili upoštevni, in nobenega elementa v zvezi z nemškim pravom, ki velja za licenčni sporazum.

               26

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, vzpostavljenim s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo mora sprejeti, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato mora Sodišče, kadar se postavljena vprašanja za predhodno odločanje nanašajo na razlago prava Unije, o njih načeloma odločiti. Odgovor na vprašanje nacionalnega sodišča za predhodno odločanje je mogoče zavrniti, samo če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na postavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodbi z dne 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, točki 38 in 39, in z dne 22. junija 2010, Melki in Abdeli, C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 27).

               27

               Ker se v obravnavanem primeru predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 101 PDEU nasprotuje temu, da se licenčni sporazum izvaja v skladu z razlago, ki jo je podal arbiter posameznik, ni očitno, da vprašanje, predloženo Sodišču v zvezi z razlago te določbe Pogodbe DEU, za odločitev v sporu o glavni stvari ni upoštevno. Predložitveno sodišče je strnjeno, ampak natančno opisalo vzrok za ta spor in njegovo naravo, katerega rešitev je po njegovem mnenju odvisna od razlage člena 101 PDEU. Iz tega sledi, da je predložitveno sodišče zadostno opredelilo dejanski in pravni okvir, v katerega se umešča njegov predlog za razlago prava Unije, da lahko Sodišče na postavljeno vprašanje poda koristen odgovor.

               28

               Na tretjem mestu družba Hoechst in francoska vlada trdita, da postavljeno vprašanje ni v skladu z dejanskim stanjem iz postopka v glavni stvari, saj ameriški patenti, ki so edini upoštevni za rešitev spora o glavni stvari, niso bili razveljavljeni.

               29

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je predložitveno sodišče svoje vprašanje sicer res oblikovalo tako, da bi se lahko razumelo, kot da se nanaša na poseben položaj, v katerem mora pridobitelj licence plačati licenčnino za uporabo pravic iz patentov kljub razveljavitvi teh patentov.

               30

               Vendar je, kot je generalni pravobranilec ugotovil v točki 36 sklepnih predlogov, iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, kakor je povzet v točki 12 in 13 te sodbe, jasno razvidno, da se predložitveno sodišče zaveda, da patent US 522, podeljen 15. decembra 1998, in patent US 140, podeljen 17. aprila 2001, ki sta nesporno edina upoštevna za rešitev spora o glavni stvari, nista bila razveljavljena. Predložitveno sodišče pri omembi razveljavitve patentov le povzema nekatere ugotovitve iz točk 193 in 194 tretje delne odločbe, ki sta vsebinsko očitno v nasprotju s preostalim delom te odločbe, zlasti s točkami od 51 do 53, ter elementi iz spisa, predloženega Sodišču.

               31

               Iz tega izhaja, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.

         Vsebinska presoja

               32

               Najprej je treba ugotoviti, da iz spisa, predloženega sodišču, izhaja, da je družba Genentech v arbitražnem postopku trdila, da ji ni treba plačati tekoče licenčnine, saj je njeno plačilo v skladu z licenčnim sporazumom pogojeno s tem, prvič, da je v končnem proizvodu rituximab prisoten aktivator HCMV, in drugič, da bi bile s proizvodnjo ali uporabo tega aktivatorja ob neobstoju navedenega sporazuma kršene pravice iz patentov, ki so predmet licence. Arbiter posameznik je vseeno zavrnil te trditve, za katere je menil, da temeljijo na dobesedni razlagi licenčnega sporazuma, ki je v nasprotju s poslovnim namenom strank, in sicer, da se družbi Genentech dovoli uporaba aktivatorja HCMV za proizvodnjo proteinov, ne da bi s tem tvegala, da bo imetnik pravic na tej tehnologiji zoper njo vložil tožbo zaradi kršitve patenta.

               33

               Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja tudi, da družba Genentech v okviru postopka v glavni stvari trdi, da se ji s tretjo delno odločbo s tem, da se ji ob neobstoju kršitve patenta nalaga plačilo tekoče licenčnine, čeprav naj bi se ta v skladu s tem sporazumom morala plačati le za proizvode, pri proizvodnji, uporabi ali prodaji katerih bi se ob neobstoju tega sporazuma kršilo patente, ki so predmet licence, nalagajo neupravičeni stroški, kar je v nasprotju s konkurenčnim pravom.

               34

               Zato, čeprav bi bilo mogoče formalno razumeti, da je predložitveno sodišče, kot je bilo že ugotovljeno v točki 29 te sodbe, svoje predhodno vprašanje omejilo na primer razveljavitve patentov, je treba to vprašanje razumeti tako, kot da se nanaša tudi na primer neobstoja kršitve patentov, ki so predmet licence.

               35

               V teh okoliščinah je treba vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, razumeti tako, kot da se z njim v bistvu sprašuje, ali je treba člen 101(1) PDEU razumeti tako, da nasprotuje temu, da se na podlagi licenčnega sporazuma, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, pridobitelju licence v primeru razveljavitve patentov, s katerimi se varuje patentirana tehnologija, ali v primeru neobstoja njihove kršitve, naloži plačilo licenčnine za uporabo te tehnologije v obdobju celotne veljavnosti tega sporazuma.

               36

               Družba Genentech in španska vlada menita, da je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno. Družba Hoechst, francoska in nizozemska vlada ter Komisija se s tem ne strinjajo.

               37

               Družba Genentech arbitru posamezniku očita, da ni upošteval jasnih določb licenčnega sporazuma in člena 101 PDEU, ker ji je naložil plačilo licenčnine na prodajo proizvoda, pri kateri se ni kršilo patentirane tehnologije. Ta družba trdi, da so ji v primerjavi z njenimi konkurenti zaradi te omejitve člena 101 PDEU glede na cilj in posledico nastali dodatni stroški v višini približno 169 milijonov EUR.

               38

               V zvezi s tem je treba poudariti, da Sodišče – tako kot je generalni pravobranilec ugotovil v točki 75 sklepnih predlogov – v okviru postopka predhodnega odločanja ni pristojno niti, da ponovno preizkusi dejstva, ki jih je ugotovil arbiter posameznik, niti za razlago licenčnega sporazuma, ki jo je ta arbiter podal v skladu z nemškim pravom in po kateri mora družba Genentech plačati tekočo licenčnino ne glede na razveljavitev patentov iz postopka v glavni stvari ali neobstoj njihove kršitve.

               39

               Poleg tega je treba spomniti, da je Sodišče v okviru izključnega licenčnega sporazuma že ugotovilo, da obveznost plačila licenčnine, tudi po izteku veljavnosti patenta, ki je predmet licence, lahko odraža vrednost, ki se jo po poslovni oceni pripiše možnostim uporabe, podeljenim z licenčnim sporazumom, še zlasti kadar je ta obveznost vsebovana v licenčnem sporazumu, sklenjenim pred odobritvijo navedenega patenta (sodba z dne 12. maja 1989, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, točka 11). Če lahko pridobitelj licence v takih okoliščinah z razumnim odpovednim rokom sporazum svobodno odpove, obveznost plačila licenčnine v celotnem obdobju veljavnosti sporazuma ne more spadati na področje uporabe prepovedi, določene s členom 101(1) PDEU (sodba z dne 12. maja 1989, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, točka 13).

               40

               Iz sodbe z dne 12. maja 1989, Ottung, (320/87, EU:C:1989:195), torej izhaja, da člen 101(1) PDEU ne prepoveduje pogodbene naložitve plačila licenčnine za izključno uporabo tehnologije, ki ni več predmet patenta, če lahko pridobitelj licence to pogodbo svobodno odpove. Ta razlaga je utemeljena na ugotovitvi, da ta licenčnina pomeni ceno, ki jo je treba plačati za komercialno uporabo tehnologije, ki je predmet licence, z zagotovitvijo, da dajalec licence ne bo uveljavljal svojih pravic industrijske lastnine. Vse dokler zadevna licenčna pogodba velja in jo lahko pridobitelj licence svobodno odpove, je treba licenčnino plačati, in to tudi če pravic industrijske lastnine, ki izhajajo iz izključno podeljenih patentov, zaradi poteka njihove veljavnosti proti pridobitelju licence ni mogoče uveljavljati. Na podlagi teh okoliščin, zlasti te, da lahko pridobitelj licence licenčno pogodbo svobodno odpove, je namreč mogoče izključiti, da se s plačilom licenčnine krši konkurenco s tem, da se ovira svobodo delovanja pridobitelja licence ali omejuje dostop na trg.

               41

               Ta rešitev, ki izhaja iz sodbe z dne 12. maja 1989, Ottung, (320/87, EU:C:1989:195), še toliko bolj velja v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari. Če je namreč treba v obdobju veljavnosti licenčnega sporazuma licenčnino plačati tudi po prenehanju pravic industrijske lastnine, to še toliko bolj velja za obdobje pred prenehanjem teh pravic.

               42

               Dejstvo, da so sodišča države izdajateljice patentov iz postopka v glavni stvari po odpovedi licenčne pogodbe razsodila, da družba Genentech z uporabo patentirane tehnologije ne krši pravic iz teh patentov, glede na navedbe predložitvenega sodišča o nemškem pravu, ki se uporablja za ta sporazum, ne vpliva na zapadlost licenčnine za obdobje pred odpovedjo te pogodbe. Iz tega sledi, da je imela družba Genentech možnost v vsakem trenutku navedeni sporazum odpovedati, zato obveznost plačila licenčnine v obdobju veljavnosti tega sporazuma, med katerim so veljale pravice iz podeljenih patentov, ne pomeni kršitve konkurence v smislu člena 101(1) PDEU.

               43

               Na podlagi navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 101 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se pridobitelju licence na podlagi licenčnega sporazuma, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v primeru razveljavite patenta, ki je predmet licence, ali v primeru neobstoja njegove kršitve naloži plačilo licenčnine za uporabo patentirane tehnologije v obdobju celotne veljavnosti tega sporazuma, če je imel pridobitelj licence možnost, da sporazum z razumnim odpovednim rokom odpove.

         Stroški

               44

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 101 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se pridobitelju licence na podlagi licenčnega sporazuma, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v primeru razveljavite patenta, ki je predmet licence, ali v primeru neobstoja njegove kršitve naloži plačilo licenčnine za uporabo patentirane tehnologije v obdobju celotne veljavnosti tega sporazuma, če je imel pridobitelj licence možnost, da sporazum z razumnim odpovednim rokom odpove.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 6. februarja 2003. # Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) proti Nederlandse Omroep Stichting (NOS). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska. # Zadeva C-245/00.


Sodba Sodišča z dne 25. maja 1982. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 96/81.


Sodba Sodišča z dne 9. junija 1982. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 95/81. #


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 5. marca 1998. # Hilmar Kulzer proti Freistaat Bayern. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundessozialgericht - Nemčija. # Člen 73 - Člen 77. # Zadeva C-194/96.


Sodba Sodišča z dne 19. marca 2002. # Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) proti Claude Hervein in Hervillier SA (C-393/99) in Guy Lorthiois in Comtexbel SA (C-394/99). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Tournai - Belgija. # Socialna varnost. # Združeni zadevi C-393/99 in C-394/99.