title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. marca 2016.#Flight Refund Ltd proti Deutsche Lufthansa AG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Kúria.#Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopek za evropski plačilni nalog – Uredba (ES) št. 1896/2006 – Člena 17 in 20 – Obveznosti sodišča pri določanju krajevno pristojnega sodišča za odločanje v civilnem postopku, potem ko je tožena stranka vložila ugovor zoper evropski plačilni nalog – Pristojnost sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga – Uredba (ES) št. 44/2001 – Terjatev, ki temelji na pravici do odškodnine na podlagi Uredbe (ES) št. 261/2004 zaradi zamude leta.#Zadeva C-94/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. marca 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Območje svobode, varnosti in pravice — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Postopek za evropski plačilni nalog — Uredba (ES) št. 1896/2006 — Člena 17 in 20 — Obveznosti sodišča pri določanju krajevno pristojnega sodišča za odločanje v civilnem postopku, potem ko je tožena stranka vložila ugovor zoper evropski plačilni nalog — Pristojnost sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga — Uredba (ES) št. 44/2001 — Terjatev, ki temelji na pravici do odškodnine na podlagi Uredbe (ES) št. 261/2004 zaradi zamude leta“
      V zadevi C‑94/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Kúria (vrhovno sodišče, Madžarska) z odločbo z dne 27. februarja 2014, ki je prispela na Sodišče istega dne, v postopku

         Flight Refund Ltd

      proti

         Deutsche Lufthansa AG,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Ilešič (poročevalec), predsednik senata, C. Toader, sodnica, A. Rosas, sodnik, A. Prechal, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za madžarsko vlado M. Z. Fehér in G. Szima, agenta,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A.‑M. Rouchaud-Joët, A. Sipos in M. Wilderspin, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 22. oktobra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog (UL L 399, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Flight Refund Ltd (v nadaljevanju: Flight Refund), družbo s sedežem v Združenem kraljestvu, in Deutsche Lufthansa AG (v nadaljevanju: Deutsche Lufthansa), družbo s sedežem v Nemčiji, zaradi terjatve v zvezi z odškodninskim zahtevkom zaradi zamude leta.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

               3

               Konvencijo o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sprejeta 28. maja 1999 v Montrealu, je Evropska skupnost podpisala 9. decembra 1999, v njenem imenu pa je bila odobrena s Sklepom Sveta 2001/539/ES z dne 5. aprila 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 5, str. 491, v nadaljevanju: Montrealska konvencija).

               4

               Člen 19 Montrealske konvencije, naslovljen „Zamuda“, določa:
               „Prevoznik je odgovoren za škodo zaradi zamude v letalskem prevozu oseb, prtljage ali tovora. Prevoznik pa ni odgovoren za škodo zaradi zamude, če dokaže, da so on, njegovi uslužbenci in pooblaščenci sprejeli vse ukrepe, ki se od njih lahko upravičeno zahtevajo, da bi se izognili škodi, ali da takih ukrepov niso mogli sprejeti.“

               5

               Člen 33(1) te konvencije določa:
               „Odškodninsko tožbo je treba po izbiri tožnika vložiti na ozemlju ene od držav pogodbenic, bodisi pri sodišču v kraju prebivališča prevoznika ali v glavnem kraju poslovanja ali poslovne enote, prek katere je bila sklenjena pogodba, bodisi pri sodišču v namembnem kraju.“

         Pravo Unije

      Uredba (ES) št. 261/2004

               6

               Člen 5 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10), naslovljen „Odpoved leta“, v odstavku 1(c) določa, da imajo zadevni potniki v primeru odpovedi leta načeloma pravico do odškodnine, ki jo mora plačati dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7 te uredbe.

               7

               Člen 6 navedene uredbe, naslovljen „Zamuda leta“, za dejanskega letalskega prevoznika določa nekatere obveznosti v zvezi s pomočjo zadevnim potnikom v primeru zamude leta.

               8

               Člen 7 te uredbe, naslovljen „Pravica do odškodnine“, v odstavku 1(c) določa, da pri sklicevanju na ta člen potniki prejmejo odškodnino v višini 600 EUR za lete z razdaljo več kot 3.500 km.

         Uredba št. 1896/2006

               9

               V uvodni izjavi 8 Uredbe št. 1896/2006 je navedeno:
               „Zaradi ovir za dostop do učinkovitega pravnega varstva v čezmejnih zadevah […] je potrebna zakonodaja Skupnosti, ki zagotavlja enake pogoje za dolžnike in upnike v vsej Evropski uniji.“

               10

               V uvodni izjavi 10 te uredbe je navedeno:
               „Postopek, uveden s to uredbo, bi moral biti za tožečo stranko dodatno in neobvezno sredstvo, ki ji dopušča, da uporabi postopek, ki ga predvideva nacionalno pravo. Ta uredba ne nadomešča in ne usklajuje obstoječih mehanizmov za izterjavo nespornih zahtevkov v skladu z nacionalnim pravom.“

               11

               V uvodni izjavi 24 navedene uredbe je navedeno:
               „Pravočasen ugovor bi moral zaključiti postopek za evropski plačilni nalog in privesti do neposrednega prehoda zadeve na običajni civilni postopek, razen če je tožeča stranka izrecno zahtevala, da se postopek v tem primeru zaključi. Za namene te uredbe se pojma običajni [redni] civilni postopek ne bi smelo nujno razlagati v smislu nacionalne zakonodaje.“

               12

               Člen 1 Uredbe št. 1896/2006 določa:
               „1.   Namen te uredbe je:

                        (a)

                        z uvedbo postopka za evropski plačilni nalog poenostaviti, pospešiti in zmanjšati stroške sodnih postopkov v čezmejnih zadevah v zvezi z nespornimi denarnimi zahtevki;
                        […]

                  2.   Ta uredba tožeči stranki ne preprečuje, da bi vložila zahtevek v smislu člena 4 v okviru nekega drugega postopka v skladu s pravom ene od držav članic ali s pravom [Unije].“

               13

               V skladu s členom 2(1) te uredbe je njeno področje uporabe opredeljeno tako:
               „Ta uredba se uporablja v čezmejnih civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na vrsto sodišča. Ne uporablja pa se zlasti za davčne, carinske ali upravne zadeve ali za odgovornost države za dejanja in opustitve dejanj pri izvajanju javne oblasti (‚acta iure imperii‘).“

               14

               V skladu s členom 5(1) navedene uredbe „država članica izvora“ pomeni „državo članico, v kateri se izda evropski plačilni nalog“.

               15

               Člen 6(1) Uredbe št. 1896/2006 določa, da se pri uporabi te uredbe pristojnost določi v skladu z ustreznimi pravili prava Unije, zlasti v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               16

               Člen 7(2)(f) Uredbe št. 1896/2006 določa, da se v vlogi za evropski plačilni nalog navede podlaga za pristojnost.

               17

               Člen 16, od (1) do (3), te uredbe določa:
               „1.   Tožena stranka lahko vloži ugovor zoper evropski plačilni nalog pri sodišču izvora na standardnem obrazcu F, kot je določen v Prilogi VI, ki ga prejme skupaj z evropskim plačilnim nalogom.
               2.   Ugovor se pošlje v 30 dneh od vročitve naloga toženi stranki.
               3.   Tožena stranka v ugovoru zgolj izjavi, da ugovarja zahtevku, brez navedbe razlogov za ugovor.“

               18

               Člen 17 navedene uredbe, naslovljen „Učinki vložitve ugovora“, v odstavkih 1 in 2 določa:
               „1.   Če se ugovor vloži v roku iz člena 16(2), se postopek nadaljuje pred pristojnimi sodišči države članice izvora v skladu s pravili običajnega [rednega] civilnega postopka, razen če je tožeča stranka izrecno zahtevala, da se postopek v takem primeru zaključi.
               […]
               2.   Prenos [Prehod] na običajni [redni] civilni postopek v smislu odstavka 1 ureja pravo države članice izvora.“

               19

               Člen 18(1) iste uredbe določa:
               „Če v roku iz člena 16(2), vendar ob upoštevanju primernega obdobja za zagotovitev zadostnega časa za dospetje ugovora, pri sodišču izvora ni bil vložen ugovor, sodišče izvora z uporabo standardnega obrazca G, kot je določen v Prilogi VII, nemudoma razglasi evropski plačilni nalog za izvršljiv. Sodišče preveri datum vročitve.“

               20

               Člen 20 Uredbe št. 1896/2006 določa „ponovno preučitev v izrednih primerih“. Natančneje, v odstavku 2 tega člena je navedeno, da ima „[p]o izteku roka iz člena 16(2) […] tožena stranka ob upoštevanju zahtev te uredbe […] pravico pred pristojnim sodiščem države članice izvora zahtevati ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga, če je bil plačilni nalog očitno napačno izdan ali zaradi drugih izjemnih okoliščin“. Člen 20(3) navedene uredbe določa, da če sodišče odloči, da je ponovna preučitev utemeljena, je evropski plačilni nalog ničen. V nasprotnem primeru pa ostane ta nalog v skladu s to določbo veljaven.

               21

               Člen 26 navedene uredbe, naslovljen „Razmerje do nacionalnega procesnega prava“, določa:
               „Vsa procesna vprašanja, ki v tej uredbi niso posebej obravnavana, ureja nacionalno pravo.“

         Uredba št. 44/2001

               22

               Pravila o pristojnosti, ki so določena z Uredbo št. 44/2001, so v poglavju II te uredbe, in sicer v njenih členih od 2 do 31. Člen 24 navedene uredbe, ki spada v oddelek 7 poglavja II in je naslovljen „Dogovor o pristojnosti“, določa:
               „Poleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče države članice, pred katerim se toženec spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je spustil v postopek, da bi ugovarjal pristojnosti ali če je v skladu s členom 22 izključno pristojno drugo sodišče.“

         Madžarsko pravo

      Zakonik o civilnem postopku

               23

               V zakonu št. III iz leta 1952 o zakoniku o civilnem postopku (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény, v nadaljevanju: zakonik o civilnem postopku) so navedena pravila o sodni pristojnosti.

               24

               Člen 45 zakonika o civilnem postopku določa:
               „1.   V primeru spora o stvarni ali krajevni pristojnosti, ki izhaja iz pravnomočnih odločb, pa tudi v primeru, ko ni mogoče ugotoviti, katero sodišče je krajevno pristojno, ali ko krajevno pristojno sodišče zaradi ugovora ne more odločati o zadevi, je treba prednostno določiti pristojno sodišče.
               2.   Sodišče, ki je pristojno za to določitev, je:
               […]

                        (c)

                        Kúria [(vrhovno sodišče)], razen v primerih iz točk (a) in (b).“

         Zakon št. L iz leta 2009 o plačilnem nalogu

               25

               V skladu s členom 59(1) zakona št. L iz leta 2009 o plačilnem nalogu (a fizetési meghagyásos eljárásról szóló 2009. évi L. törvény) so notarji pooblaščeni za izdajo evropskega plačilnega naloga iz Uredbe št. 1896/2006.

               26

               Na podlagi člena 38(1) tega zakona notar v primeru ugovora spis postopka predloži sodišču, ki ga določi tožeča stranka v predlogu za izdajo plačilnega naloga.

               27

               Člen 38(3) tega zakona določa, da če tožeča stranka ni določila sodišča, notar posreduje spis sodišču, ki je stvarno in krajevno pristojno na podlagi členov 29, 30 in 40 zakonika o civilnem postopku.

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               28

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je potnik s pogodbo prenesel svojo pravico do odškodnine zaradi zamude leta na Flight Refund, družbo, ki se ukvarja z izterjavo tovrstnih terjatev. Ta družba je prek madžarskega notarja vložila vlogo za evropski plačilni nalog proti družbi Deutsche Lufthansa. Družba Flight Refund je svojo vlogo, v kateri je naveden znesek 600 EUR, utemeljila s tem, da je po prenosu terjatve od družbe Deutsche Lufthansa upravičena zahtevati odškodnino zaradi več kot triurne zamude leta LH 7626 – glede na podatke, posredovane temu notarju – med letališčema Newark (Združene države) in London Heathrow (Združeno kraljestvo).

               29

               Navedeni notar je tej vlogi ugodil in izdal plačilni nalog proti družbi Deutsche Lufthansa brez navedbe kraja sklenitve in izvršitve pogodbe, kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka, kraja, kjer ima prevoznik, ki je poskrbel za sklenitev pogodbe, sedež, in namembnega kraja zadevnega leta. Ta notar se je razglasil za pristojnega za izdajo tega plačilnega naloga na podlagi člena 33 Montrealske konvencije, ker je Madžarska podpisnica te konvencije.

               30

               Družba Deutsche Lufthansa je uveljavljala pravico do ugovora zoper navedeni plačilni nalog in navedla, da ne opravlja zračnega prevoza, na katerega se v svoji vlogi za plačilni nalog sklicuje družba Flight Refund, ker naj bi bil, kot je navedla, dejanski letalski prevoznik, ki opravlja zadevni zračni prevoz, letalska družba United Airlines, Inc.

               31

               Ker je zastopnik družbe Flight Refund na poziv zadevnega notarja ugotovil, da po prehodu iz postopka za evropski plačilni nalog na redni civilni postopek pristojnega nacionalnega sodišča ne more določiti, se je ta notar obrnil na Kúria (vrhovno sodišče), da bi to določilo krajevno pristojno sodišče, ker na podlagi upoštevnih določb zakonika o civilnem postopku in glede na informacije, ki jih je imel, tega sodišča ni bilo mogoče določiti.

               32

               Predložitveno sodišče je prekinilo odločanje in Sodišču predložilo pet vprašanj, ki so se nanašala na razlago več določb Montrealske konvencije, Uredbe št. 44/2001 in Uredbe št. 1896/2006. Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 27. februarja 2014.

               33

               Družba Flight Refund je 26. septembra 2014 Sodišče seznanila s tem, da je predložitveno sodišče z dopisom z dne 5. marca 2014 obvestila, da njena terjatev temelji na Uredbi št. 261/2004, in ne na določbah Montrealske konvencije. Sodišče je za pridobitev dodatnih pojasnil od predložitvenega sodišča 21. oktobra 2014 na podlagi člena 101(1) Poslovnika Sodišča na to sodišče naslovilo zahtevo za predložitev podrobnejših podatkov.

               34

               V odgovoru, ki je na Sodišče prispel 26. novembra 2014, je predložitveno sodišče na prvem mestu potrdilo, da je družba Flight Refund za pravno podlago svoje terjatve navedla člena 6 in 7 Uredbe št. 261/2004, in ne določb Montrealske konvencije. Zato je predložitveno sodišče umaknilo tri od petih postavljenih vprašanj in preoblikovalo eno od dveh vprašanj, ki ju je ohranilo.

               35

               To sodišče je na drugem mestu poudarilo, da v zvezi z zadevnim letom nima drugih informacij kot tistih, ki so že bile navedene v predlogu za sprejetje predhodne odločbe. Poudarilo je, da v okviru postopka, ki se nanaša na določitev krajevno pristojnega sodišča, na podlagi nacionalnega prava več elementov, ki se nanašajo na vsebino zadeve, ne more raziskati.

               36

               Predložitveno sodišče je poleg tega izrazilo dvome glede pravil o mednarodni sodni pristojnosti, ki se uporabljajo v postopku za evropski plačilni nalog, uvedenem zaradi uveljavljanja terjatve, ki temelji na Uredbi št. 261/2004. To sodišče meni, da je notar, ki je izdal evropski plačilni nalog, to storil v nasprotju s členom 6 Uredbe št. 1896/2006, v skladu s katerim bi moral preučiti vprašanje pristojnosti madžarskih sodišč na podlagi Uredbe št. 44/2001.

               37

               Navedeno sodišče želi torej pojasnila v zvezi z vprašanjem, ali se v obravnavani zadevi uporabljajo pravila iz Montrealske konvencije, iz Uredbe št. 44/2001 ali druga pravila o pristojnosti, kakršna so tista iz člena 17(1) Uredbe št. 1896/2006, ki določajo, da se postopek, do katerega pride v primeru ugovora tožene stranke zoper evropski plačilni nalog, nadaljuje pred pristojnimi sodišči države članice izvora tega naloga. Sprašuje se tudi o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz ugotovitve o obstoju ali neobstoju mednarodne pristojnosti madžarskih sodišč.

               38

               V teh okoliščinah se je Kúria (vrhovno sodišče) odločilo, da Sodišču postavi ti vprašanji za predhodno odločanje:

                        „1.

                        Ali se lahko evropski plačilni nalog, ki je bil izdan v nasprotju s ciljem Uredbe [št. 1896/2006] ali ki ga je izdal mednarodno nepristojni organ, preuči po uradni dolžnosti? Ali pa je treba zaradi nepristojnosti sodni postopek, ki sledi ugovoru, po uradni dolžnosti ali na zahtevo končati?

                        2.

                        Če so madžarska sodišča pristojna za odločanje v sodnem postopku, ali je treba upoštevno pravilo o pristojnosti razlagati tako, da mora Kúria [(vrhovno sodišče)] pri določanju pristojnosti sodišča določiti vsaj eno sodišče, ki mora, če ni pristojnosti v skladu s procesnim pravom države članice, vsebinsko odločiti v sodnem postopku, ki se je začel na podlagi ugovora?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Dopustnost

               39

               Nemška vlada meni, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten. Ta vlada v zvezi s tem trdi, da je na spletni strani družbe Flight Refund, ki jo je obiskala 9. junija 2014, razvidno, da je ta družba za nedoločen čas prekinila delovanje svoje spletne strani in je sočasno odložila izvajanje sprejetih ukrepov za izterjavo. Navedena vlada zato predlaga, naj Sodišče prosi predložitveno sodišče za informacije v zvezi s stanjem postopka, ki teče pred njim.

               40

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti (sodbi Fish Legal in Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, točka 30, in Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, točka 29).

               41

               Glede ugovora nedopustnosti, ki ga je podala nemška vlada, pa zadostuje ugotoviti, da je predložitveno sodišče v odgovor na zahtevo Sodišča za predložitev podrobnejših podatkov potrdilo, da še vedno odloča o predlogu v zvezi z določitvijo sodišča, ki je v primeru ugovora tožene stranke zoper evropski plačilni nalog krajevno pristojno za odločanje v civilnem postopku. Na podlagi nobenega elementa iz spisa ni mogoče sklepati, da bi bilo domnevo upoštevnosti, ki velja za vprašanja za predhodno odločanje, v obravnavani zadevi mogoče ovreči.

               42

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe je torej dopusten.

         Vsebinska presoja

               43

               Pred preučitvijo vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, je treba poudariti, da je to sodišče v odgovor na zahtevo Sodišča za predložitev podrobnejših podatkov izrazilo dvome glede upoštevnih pravil, ki jih je treba uporabiti pri preučitvi vprašanja mednarodne pristojnosti sodišč države članice za odločanje v civilnem postopku v zvezi s terjatvijo, na kateri temelji plačilni nalog, zoper katerega je tožena stranka vložila ugovor, v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, v katerih je upnik kot podlago za svojo terjatev navedel člena 6 in 7 Uredbe št. 261/2004. Natančneje, to sodišče sprašuje, ali so pravila, ki se uporabljajo v tem okviru, tista, ki se nanašajo na mednarodno pristojnost iz člena 33 Montrealske konvencije, ali tista iz Uredbe št. 44/2001.

               44

               Poleg tega želi navedeno sodišče pojasnila v zvezi s področjem uporabe člena 17(1) Uredbe št. 1896/2006, zlasti v zvezi s tem, ali je to določbo mogoče razlagati tako, da vsebuje pravilo o pristojnosti, v skladu s katerim so pristojna sodišča države članice izvora v smislu člena 5, točka 1, te uredbe, ne glede na pravila iz Uredbe št. 44/2001.

               45

               V zvezi s tem je treba na prvem mestu opozoriti na ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero pravica potnika do pavšalne in poenotene odškodnine zaradi zamude leta, ki izhaja iz členov od 5 do 7 Uredbe št. 261/2004 in na katero se v obravnavanem primeru sklicuje družba Flight Refund, ni odvisna od povračila škode v okviru člena 19 Montrealske konvencije (glej v tem smislu sodbi Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, točka 27, ter Nelson in drugi, C‑581/10 in C‑629/10, EU:C:2012:657, točke 46, 49 in 55).

               46

               Ker spadajo pravice, ki temeljijo na določbah Uredbe št. 261/2004, in tiste, ki temeljijo na določbah Montrealske konvencije, v različna regulativna okvira, se pravila o mednarodni pristojnosti iz te konvencije ne uporabljajo za zahtevke, ki so vloženi zgolj na podlagi Uredbe št. 261/2004, saj je treba zadnjenavedene preizkusiti ob upoštevanju Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu sodbo Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, točki 27 in 28).

               47

               Na drugem mestu, v zvezi s predpostavko predložitvenega sodišča, ki je bila navedena v točki 44 te sodbe, je Sodišče že razsodilo, da ugovor tožene stranke zoper evropski plačilni nalog, katerega učinki so urejeni v členu 17(1) Uredbe št. 1896/2006, ne more povzročiti razširitve pristojnosti sodišč države članice izvora plačilnega naloga v smislu člena 24 Uredbe št. 44/2001 in tako pomeniti, da je tožena stranka z vložitvijo tega ugovora, tudi če so v njem navedeni razlogi, ki se nanašajo na vsebino zadeve, privolila v pristojnost sodišč te države članice za odločanje v civilnem postopku, ki se nanaša na sporno terjatev (glej v tem smislu sodbo Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, točke 38, 41 in 43).

               48

               Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da želi predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, kakšne so pristojnosti in obveznosti sodišča, kakršno je predložitveno sodišče, na podlagi prava Unije, zlasti Uredbe št. 1896/2006, v okoliščinah, v katerih to sodišče odloča v postopku v zvezi z določitvijo krajevno pristojnega sodišča države članice izvora evropskega plačilnega naloga in obravnava vprašanje mednarodne pristojnosti sodišč te države članice za odločanje v civilnem postopku v zvezi s terjatvijo iz navedenega plačilnega naloga, zoper katerega je tožena stranka vložila ugovor v predpisanem roku.

               49

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu s členom 1(1)(a) Uredbe št. 1896/2006 njen namen med drugim z uvedbo postopka za evropski plačilni nalog poenostaviti, pospešiti in zmanjšati stroške sodnih postopkov v čezmejnih zadevah v zvezi z nespornimi denarnimi zahtevki. Ta uredba se v skladu s svojim členom 2(1) uporablja v čezmejnih civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na vrsto sodišča.

               50

               Vendar se posebni postopek, ki ga ureja Uredba št. 1896/2006, in cilji, ki jim ta uredba sledi, ne uporabljajo, če se terjatve, na katerih temelji plačilni nalog, izpodbijajo z ugovorom iz člena 16 te uredbe (glej v tem smislu sodbi eco cosmetics in Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 in C‑120/13, EU:C:2014:2144, točka 39, in Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, točki 31 in 42).

               51

               V obravnavani zadevi pa ni sporno, da je tožena stranka zoper evropski plačilni nalog, ki je bil izdan proti njej, vložila ugovor v roku, določenem v členu 16(2) Uredbe št. 1896/2006. Ker je člen 17(1) edina določba te uredbe, ki ureja učinke takega ugovora, je treba torej presoditi, ali ta določba v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, omogoča določitev pristojnosti in obveznosti sodišča, kakršno je predložitveno, s sklicevanjem na besedilo te določbe in na sistematiko navedene uredbe.

               52

               V skladu z besedilom člena 17(1) Uredbe št. 1896/2006 ta v primeru ugovora tožene stranke, vloženega v za to določenem roku, zgolj zahteva samodejno nadaljevanje postopka pred pristojnimi sodišči države članice izvora plačilnega naloga v skladu s pravili rednega civilnega postopka, razen če je tožeča stranka izrecno zahtevala, da se postopek v takem primeru zaključi.

               53

               Glede sistematike Uredbe št. 1896/2006 iz uvodnih izjav 8 in 10 v povezavi s členom 26 te uredbe izhaja, da zadnjenavedena uvaja postopek za evropski plačilni nalog, ki je za tožečo stranko dodatno in neobvezno sredstvo, pri čemer navedena uredba ne nadomešča ali usklajuje mehanizmov za izterjavo nespornih terjatev, ki so določeni v nacionalnem pravu. Uredba št. 1896/2006 namreč uvaja enoten instrument izterjave, ki zagotavlja upnikom in dolžnikom enake pogoje v celotni Uniji, pri čemer določa uporabo procesnega prava držav članic za vsako procesno vprašanje, ki ga ta uredba izrecno ne ureja.

               54

               Ker je iz sistematike Uredbe št. 1896/2006 razvidno, da njen namen ni uskladiti procesno pravo držav članic, in glede na omejen obseg člena 17(1) te uredbe, kakor je bil pojasnjen v točki 52 te sodbe, je treba to določbo – v skladu s katero se v primeru ugovora tožene stranke postopek samodejno nadaljuje po pravilih rednega civilnega postopka – razlagati tako, da ne nalaga nobene posebne zahteve v zvezi z vrsto sodišč, pred katerimi se mora postopek nadaljevati, oziroma v zvezi s pravili, ki jih mora to sodišče uporabiti.

               55

               Iz tega izhaja, da so zahteve iz člena 17(1) Uredbe št. 1896/2006 načeloma izpolnjene, če se postopek po vložitvi ugovora tožene stranke nadaljuje pred sodiščem, kakršno je predložitveno, ki v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, preizkuša mednarodno pristojnost sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga za odločanje v rednem civilnem postopku, ki se nanaša na izpodbijano terjatev, na podlagi pravil iz Uredbe št. 44/2001.

               56

               Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 72 sklepnih predlogov, pa ni niti na podlagi člena 17(1) Uredbe št. 1896/2006 niti na podlagi nobene druge določbe te uredbe mogoče opredeliti pristojnosti in obveznosti sodišča, kakršno je predložitveno, v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari. Ker v Uredbi št. 1896/2006 ni izrecnega pravila v zvezi s tem procesnim vprašanjem, to vprašanje v skladu s členom 26 navedene uredbe ureja nacionalno pravo.

               57

               Ker je poleg tega iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da mora predložitveno sodišče odločiti o vprašanju mednarodne pristojnosti sodišča države članice izvora evropskega plačilnega naloga za odločanje v civilnem postopku v zvezi z izpodbijano terjatvijo in pri tem, kot je bilo navedeno v točki 46 te sodbe, uporabiti pravila iz Uredbe št. 44/2001, je treba preveriti morebitne obveznosti tega sodišča na podlagi navedene uredbe.

               58

               V zvezi s tem ni sporno, da cilj Uredbe št. 44/2001 ni poenotiti obseg obveznosti nadzora, ki so naložene nacionalnim sodiščem pri preizkusu njihove mednarodne pristojnosti. Vendar uporaba upoštevnih nacionalnih pravil ne sme posegati v polni učinek Uredbe št. 44/2001 (glej sodbo Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, točki 59 in 60 ter navedena sodna praksa).

               59

               Glede zahtev, ki jih je v postopku treba spoštovati, je treba spomniti, da je namen vseh določb Uredbe št. 44/2001 v okviru njenih ciljev zagotavljati, da postopki, v katerih se sprejemajo sodne odločbe, potekajo ob spoštovanju pravice do obrambe (glej v tem smislu sodbi G, C‑292/10, EU:C:2012:142, točka 47, in A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, točka 51 in navedena sodna praksa).

               60

               V tem kontekstu je treba poudariti, da tako cilj učinkovitega izvajanja sodne oblasti, na katerem temelji Uredba št. 44/2001, kot tudi potrebno spoštovanje samostojnosti sodišč pri izvajanju njihovih funkcij zahtevata, da sodišče, pred katerim poteka postopek, lahko preizkusi svojo mednarodno pristojnost na podlagi vseh podatkov, ki so mu na voljo, vključno z ugovori tožene stranke, če so podani (glej v tem smislu sodbo Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, točka 64).

               61

               V obravnavani zadevi je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da ima predložitveno sodišče zgolj podatke v zvezi z vprašanjem mednarodne pristojnosti sodišč države članice izvora, ki jih je tožeča stranka predložila v svoji vlogi za evropski plačilni nalog in ki jih je v skladu s členom 7(2)(f) Uredbe št. 1896/2006 mogoče omejiti zgolj na navedbo podlage za mednarodno pristojnost, ne da bi morala tožeča stranka predložiti elemente povezanosti terjatve, ki se uveljavlja v okviru postopka za evropski plačilni nalog, z državo članico, v kateri je to vlogo vložila.

               62

               V tem kontekstu je treba poudariti, da na podlagi spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, ni mogoče opredeliti nacionalnih pravil, ki se uporabljajo za postopek, v katerem odloča predložitveno sodišče v obravnavani zadevi. Vendar če bi sodišče na podlagi nacionalnega procesnega prava moralo preizkusiti mednarodno pristojnost sodišč države članice izvora plačilnega naloga izključno ob upoštevanju elementov, ki jih predloži tožeča stranka v svoji vlogi za navedeni nalog, tak postopek ne bi mogel zagotoviti niti polnega učinka pravil o pristojnosti iz Uredbe št. 44/2001 niti pravice tožene stranke do obrambe.

               63

               Nacionalna pravila, ki se uporabljajo za postopek, v katerem odloča predložitveno sodišče v obravnavani zadevi, morajo temu sodišču namreč omogočati, da preuči vprašanje mednarodne pristojnosti na podlagi pravil iz Uredbe št. 44/2001 ob upoštevanju vseh informacij, ki jih za to potrebuje, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 63 sklepnih predlogov, ter v zvezi s tem zasliši stranke, če je to potrebno.

               64

               V nasprotnem primeru bi to sodišče lahko bodisi razlagalo svoja procesna pravila tako, da mu omogočajo izpolnjevanje navedenih zahtev, bodisi določilo, kot je predložitveno sodišče samo predlagalo, stvarno pristojno sodišče za meritorno odločanje o terjatvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari – v skladu z rednim civilnim postopkom – kot krajevno pristojno sodišče, ki je v tem primeru pozvano, da po potrebi odloči o svoji mednarodni pristojnosti ob upoštevanju meril iz Uredbe št. 44/2001.

               65

               Nazadnje, odgovoriti je treba na vprašanja predložitvenega sodišča v zvezi z obveznostmi, ki jih ima po preizkusu pristojnosti sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga, opravljenem v okoliščinah, na katere je bilo opozorjeno v točkah 62 in 63 te sodbe.

               66

               Če se v zvezi s tem po koncu preverjanj izkaže, da je pristojnost sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga mogoče določiti na podlagi določb Uredbe št. 44/2001, sodišče, kakršno je predložitveno, ne more ustaviti postopka zgolj zato, ker na podlagi nacionalnega prava ne uspe določiti krajevno pristojnega sodišča za meritorno odločanje o izpodbijani terjatvi, sicer s tem posega v polni učinek pravila iz navedene uredbe, na podlagi katerega je pristojnost določena.

               67

               Kot je poudarila madžarska vlada v pisnih stališčih, mora to sodišče namreč nacionalno pravo razlagati tako, da mu to omogoča opredeliti ali določiti sodišče, ki je krajevno in stvarno pristojno za meritorno odločanje o terjatvi, na kateri temelji plačilni nalog, zoper katerega je tožena stranka vložila ugovor v za to predpisanem roku.

               68

               Poleg tega bi se z ustavitvijo civilnega postopka v zvezi z vsebino izpodbijane terjatve, kadar je pristojnost sodišč države članice izvora plačilnega naloga določena na podlagi Uredbe št. 44/2001, posegalo tudi v polni učinek člena 17(1) Uredbe št. 1896/2006, ker se v skladu s to določbo zahteva, da se v primeru ugovora tožene stranke postopek samodejno nadaljuje pred pristojnimi sodišči države članice izvora plačilnega naloga.

               69

               Če pa sodišča države članice izvora niso pristojna na podlagi Uredbe št. 44/2001, potem – v nasprotju s tem, kar se zdi, da meni predložitveno sodišče – po uradni dolžnosti po analogiji s členom 20 Uredbe št. 1896/2006 ni treba ponovno preučiti plačilnega naloga, zoper katerega je tožena stranka pravilno vložila ugovor.

               70

               V zvezi s tem je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da se možnosti ponovne preučitve plačilnega naloga, določene v členu 20 Uredbe št. 1896/2006, uporabljajo le, če tožena stranka ni vložila ugovora v roku, določenem v členu 16(2) te uredbe (glej v tem smislu sodbo Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, točki 47 in 48).

               71

               Ker poleg tega procesnega položaja, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, kot je razvidno iz točk 55 in 56 te sodbe, ne urejajo določbe Uredbe št. 1896/2006, temveč nacionalno pravo, se določbe te uredbe, vključno z njenim členom 20, za ta položaj ne morejo uporabljati niti po analogiji (glej v tem smislu sodbo eco cosmetics in Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 in C‑120/13, EU:C:2014:2144, točka 45).

               72

               V skladu s členom 18(1) Uredbe št. 1896/2006 plačilni nalog, zoper katerega je tožena stranka vložila ugovor v za to predpisanem roku, tudi ne more biti izvršljiv. Zato lahko sodišče, kakršno je predložitveno, na podlagi svoje ugotovitve o nepristojnosti sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga v skladu z Uredbo št. 44/2001 izpelje posledice, ki jih za ta primer določa nacionalno procesno pravo.

               73

               Iz vseh navedenih preudarkov je razvidno, da je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da v okoliščinah, v katerih sodišče odloča v postopku, kakršen je ta v glavni stvari, v zvezi z določitvijo krajevno pristojnega sodišča države članice izvora evropskega plačilnega naloga in v navedenih okoliščinah preizkuša mednarodno pristojnost sodišč te države članice za odločanje v civilnem postopku v zvezi s terjatvijo, na kateri temelji ta plačilni nalog, zoper katerega je tožena stranka vložila ugovor v za to predpisanem roku:

                        —

                        ker Uredba št. 1896/2006 ne daje pojasnil glede pristojnosti in obveznosti tega sodišča, ostajajo ta procesna vprašanja na podlagi člena 26 te uredbe urejena z nacionalnim pravom navedene države članice;

                        —

                        Uredba št. 44/2001 zahteva, da se vprašanje mednarodne pristojnosti sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga reši na podlagi procesnih pravil, ki omogočajo zagotovitev polnega učinka določb te uredbe in pravice do obrambe, bodisi da o tem vprašanju odloča predložitveno sodišče ali pa sodišče, ki ga to določi kot stvarno in krajevno pristojno za odločanje o terjatvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu z rednim civilnim postopkom;

                        —

                        v primeru, da sodišče, kakršno je predložitveno, odloča o mednarodni pristojnosti sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga in ugotovi, da je ta pristojnost ob upoštevanju meril iz Uredbe št. 44/2001 podana, mora to sodišče na podlagi zadnjenavedene uredbe in Uredbe št. 1896/2006 nacionalno pravo razlagati tako, da mu to omogoča opredeliti ali določiti stvarno in krajevno pristojno sodišče za odločanje v tem postopku, in

                        —

                        v primeru, da sodišče, kakršno je predložitveno, ugotovi, da ta mednarodna pristojnost ni podana, potem to sodišče ni dolžno po analogiji s členom 20 Uredbe št. 1896/2006 po uradni dolžnosti ponovno preučiti tega plačilnega naloga.

         Stroški

               74

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                  Pravo Evropske unije je treba razlagati tako, da v okoliščinah, v katerih sodišče odloča v postopku, kakršen je ta v glavni stvari, v zvezi z določitvijo krajevno pristojnega sodišča države članice izvora evropskega plačilnega naloga in v navedenih okoliščinah preizkuša mednarodno pristojnost sodišč te države članice za odločanje v civilnem postopku v zvezi s terjatvijo, na kateri temelji ta plačilni nalog, zoper katerega je tožena stranka vložila ugovor v za to predpisanem roku:

                        —

                           ker Uredba (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog ne daje pojasnil glede pristojnosti in obveznosti tega sodišča, ostajajo ta procesna vprašanja na podlagi člena 26 te uredbe urejena z nacionalnim pravom navedene države članice;

                        —

                           Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah zahteva, da se vprašanje mednarodne pristojnosti sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga reši na podlagi procesnih pravil, ki omogočajo zagotovitev polnega učinka določb te uredbe in pravice do obrambe, bodisi da o tem vprašanju odloča predložitveno sodišče ali pa sodišče, ki ga to določi kot stvarno in krajevno pristojno za odločanje o terjatvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu z rednim civilnim postopkom;

                        —

                           v primeru, da sodišče, kakršno je predložitveno, odloča o mednarodni pristojnosti sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga in ugotovi, da je ta pristojnost ob upoštevanju meril iz Uredbe št. 44/2001 podana, mora to sodišče na podlagi zadnjenavedene uredbe in Uredbe št. 1896/2006 nacionalno pravo razlagati tako, da mu to omogoča opredeliti ali določiti stvarno in krajevno pristojno sodišče za odločanje v tem postopku, in

                        —

                           v primeru, da sodišče, kakršno je predložitveno, ugotovi, da ta mednarodna pristojnost ni podana, potem to sodišče ni dolžno po analogiji s členom 20 Uredbe št. 1896/2006 po uradni dolžnosti ponovno preučiti tega plačilnega naloga.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: madžarščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 9. decembra 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2001/18/ES - Namerno sproščanje v okolje in dajanje v promet GSO - Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti - Neizvršitev - Člen 228 ES - Izvršitev med postopkom - Denarne kazni. # Zadeva C-121/07.

text:
      Zadeva C-121/07
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Francoski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2001/18/ES – Namerno sproščanje v okolje in dajanje v promet GSO – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizvršitev – Člen 228 ES – Izvršitev med postopkom – Denarne kazni“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Rok za izvršitev
      (člen 228 ES)
      2.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti
            izvršiti sodbo – Denarne kazni – Cilj
      (člen 228(2) ES)
      3.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti
            izvršiti sodbo – Denarne kazni –Naložitev pavšalnega zneska
      (člen 228(2) ES)
      1.        Čeprav člen 228 ES ne določa roka, v katerem je treba izvršiti sodbo, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev obveznosti,
         zahteva interes takojšnje in enotne uporabe prava Skupnosti, da se ta izvršitev začne takoj in se čimprej konča.

      (Glej točko 21.)
      2.        Cilj postopka iz člena 228(2) ES je spodbuditi državo članico kršiteljico k izvršitvi sodbe glede neizpolnitve obveznosti
         in s tem zagotoviti učinkovito uporabo prava Skupnosti. Ukrepa, predvidena s to določbo, torej pavšalni znesek in denarna
         kazen, uresničujeta isti cilj.

      V zvezi s tem je Sodišče pristojno za to, da v vsaki zadevi glede na okoliščine primera, o katerem odloča, in glede na stopnjo
         prepričevanja in odvračanja, ki se mu zdi potrebna, določi primerne denarne sankcije, da se zagotovi kar najhitrejša izvršitev
         sodbe, s katero je bila predhodno ugotovljena neizpolnitev obveznosti, ter da se prepreči ponovne podobne kršitve prava Skupnosti.

      Če se zdi naložitev denarne kazni posebej prilagojena za spodbuditev države članice, da v najkrajšem možnem roku izpolni obveznost,
         ki bi ob neobstoju takega ukrepa ostala neizpolnjena, temelji naložitev pavšalnega zneska bolj na presoji posledic neizpolnitve
         obveznosti zadevne države članice za zasebne in javne interese, zlasti če se je neizpolnitev obveznosti nadaljevala dlje časa
         po sodbi, s katero je bila prvotno ugotovljena.

      Če je plačilo denarne kazni, ki ima glede trajajoče neizpolnitve predvsem prisilno naravo, treba naložiti načeloma le, če
         neizvršitev sodbe, s katero je bila ta ugotovljena, še vedno traja, pa to ne velja, če gre za naložitev plačila pavšalnega
         zneska.

      (Glej točke 27 in od 56 do 59.)
      3.        Morebitna naložitev plačila pavšalnega zneska ni avtomatična, ampak mora v vsakem posameznem primeru temeljiti na upoštevanju
         vseh bistvenih elementov, ki se nanašajo na značilnosti ugotovljene neizpolnitve in na ravnanje države članice, na katero
         se nanaša postopek, ki se je začel na podlagi člena 228 ES.

      V zvezi s tem, čeprav široke smernice, kot so tiste, vsebovane v sporočilih, ki jih objavi Komisija, s področja naložitve
         pavšalnih zneskov dejansko lahko prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti postopka, ki ga
         vodi Komisija, takšna pravila ne morejo zavezovati Sodišča pri izvajanju pooblastil, ki mu jih podeljuje člen 228(2) ES.

      Poleg tega okoliščina, da Sodišče doslej v primerih, kjer se je prvotna sodba v celoti izvršila pred zaključkom postopka,
         začetega na podlagi člena 228 ES, ni naložilo plačila pavšalnega zneska, ne more predstavljati ovire za to, da bi se plačilo
         pavšalnega zneska naložilo v okviru druge zadeve, če bi se to izkazalo za nujno, upoštevajoč posebnosti primera in potrebno
         stopnjo prepričevanja ter odvračanja.

      Če Sodišče odloči, da bo naložilo denarno kazen ali pavšalni znesek, ju mora pri izvajanju diskrecijske pravice določiti tako,
         da sta po eni strani prilagojena okoliščinam in po drugi strani sorazmerna z ugotovljeno neizpolnitvijo ter plačilno sposobnostjo
         zadevne države članice.

      Med odločilne dejavnike za tako odločitev je treba šteti trajanje neizpolnitve od sodbe, s katero je bila ugotovljena, in
         zadevne javne in zasebne interese.

      Takšna neizpolnitev ima, če lahko neizvršitev sodbe Sodišča povzroči škodo okolju in nevarnost za zdravje ljudi, katerega
         ohranitev je eden izmed bistvenih ciljev okoljske politike Skupnosti, kot izhaja iz člena 174 ES, še posebno težo. Enako v
         bistvu velja, kadar je prosti pretok blaga kljub sodbi Sodišča, s katero se ugotovi neizpolnitev v zvezi s tem, še naprej
         oviran, tako da se krši pravo Skupnosti.

      Ponavljajoče kršitve države članice na posebnem področju ukrepov Skupnosti so kazalniki, da je za učinkovito preventivo poznejših
         podobnih kršitev prava Skupnosti treba sprejeti odvračilni ukrep, kot je naložitev plačila pavšalnega zneska.

      (Glej točke od 60 do 64, 69, 77, 78 in 80.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 9. decembra 2008(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2001/18/ES – Namerno sproščanje v okolje in dajanje v promet GSO – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizvršitev – Člen 228 ES – Izvršitev med postopkom – Denarne kazni“
      V zadevi C-121/07,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 228 ES, vložene 28. februarja 2007,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata B. Stromsky in C. Zadra, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Francoski republiki, ki jo zastopajo E. Belliard, S. Gasri in G. de Bergues, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Češke republike, ki jo je sprva zastopal T. Boček, nato M. Smolek, zastopnika,

      intervenientka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Ó Caoimh, J.C. Bonichot in T. von Danwitz,
         predsedniki senatov, K. Schiemann (poročevalec), P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, L. Bay Larsen, sodniki, in P. Lindh, sodnica,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: M.‑A. Gaudissart, vodja enote,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. marca 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. junija 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj:

      –        ugotovi, da Francoska republika, s tem da ni sprejela vseh ukrepov v zvezi z izvršitvijo sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi
         Komisija proti Franciji (C‑419/03) glede neizvedbe prenosa določb Direktive 2001/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne
         12. marca 2001 o namernem sproščanju gensko spremenjenih organizmov v okolje in razveljavitvi Direktive Sveta 90/220/EGS (UL L 106,
         str. 1), ki se razlikujejo od tistih iz Direktive Sveta 90/220/EGS z dne 23. aprila 1990 o namernem sproščanju gensko spremenjenih
         organizmov v okolje (UL L 117, str. 15) ali jih presegajo, v nacionalno pravo, ni izpolnila obveznosti iz člena 228(1) ES;

      –        Francoski republiki naloži, da Komisiji pod proračunsko postavko „viri lastnih sredstev Evropskih skupnosti“ plača denarno
         kazen v višini 366.744 EUR za vsak dan zamude pri izvršitvi zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji, in to od dneva
         izdaje sodbe v tej zadevi do dneva, ko bo navedena sodba Komisija proti Franciji izvršena v celoti;

      –        Francoski republiki naloži, da Komisiji pod proračunsko postavko „viri lastnih sredstev Evropskih skupnosti“ plača pavšalni
         znesek v višini 43.660 EUR za vsak dan zamude pri izvršitvi zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji od dneva razglasitve
         te sodbe do dneva:

      –        ko bo ta sodba v celoti izvršena, v primeru, da se to zgodi pred izdajo sodbe v obravnavani zadevi;
      –        ko bo izdana sodba v obravnavani zadevi, če sodba Komisija proti Franciji takrat še ne bo v celoti izvršena;
      –        Francoski republiki naloži plačilo stroškov.
       Pravni okvir
      2        Direktiva 2001/18 je bila sprejeta na podlagi člena 95 ES. Njen cilj, ki izhaja iz člena 1, je približati zakone in druge
         predpise držav članic ter varovati zdravje ljudi in okolje, kadar se opravlja namerno sproščanje gensko spremenjenih organizmov
         (v nadaljevanju: GSO) v okolje iz katerega koli drugega razloga, kot je dajanje v promet v Evropski skupnosti, in kadar se
         dajejo v promet v Skupnosti GSO kot proizvodi ali v proizvodih.

      3        Države članice sprejmejo v skladu s členom 34(1) te direktive zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo,
         do 17. oktobra 2002.

      4        Člen 36 Direktive 2001/18 določa:

      „1.      Direktiva 90/220/EGS se 17. oktobra 2002 razveljavi.
      2.      Sklici na razveljavljeno direktivo se razlagajo kot sklici na to direktivo in jih je treba brati v skladu s korelacijsko tabelo
         v Prilogi VIII.“

       Sodba Komisija proti Franciji
      5        Sodišče je v točki 1 izreka sodbe Komisija proti Franciji razsodilo:

      „Francoska republika s tem, ko v predpisanem roku ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za prenos določb [Direktive
         2001/18], ki se razlikujejo ali pa presegajo te iz [Direktive 90/220], v svoje nacionalno pravo, ni izpolnila obveznosti iz
         Direktive 2001/18.“

       Predhodni postopek
      6        Francoska republika je na vprašanje Komisije z dne 5. novembra 2004 v zvezi s stadijem, v katerem je izvršitev zgoraj navedene
         sodbe Komisija proti Franciji, odgovorila z dopisom z dne 4. februarja 2005. V njem je navedla, da je bila glede na okoliščino,
         da so postali GSO v Franciji, in zlasti njihovo namerno sproščanje v okolje, glavni predmet včasih ostrih razprav in spopadov,
         kar potrjujejo številna uničenja poljskih nasadov, na predlog predsednika narodne skupščine oktobra 2004 ustanovljena parlamentarna
         komisija za ugotavljanje dejstev v zvezi s poskusi in uporabo GSO. Z istim dopisom je dodatno pojasnila, da se je vlada odločila,
         da dovoli, da komisija s svojim delom zaključi, da bi omogočila sproščene in konstruktivne pogovore glede predloga zakona
         za prenos Direktive 2001/18 v nacionalno pravo. Zaključek teh del je bil predviden aprila 2005.

      7        Francoski organi so 21. februarja 2005 Komisiji posredovali besedilo dekreta št. 2005-51 z dne 26. januarja 2005, s katerim
         je bil spremenjen dekret št. 96-850 z dne 20. septembra 1996 o nadzoru namernega sproščanja GSO in dajanja v promet za civilne
         namene proizvodov, ki so v celoti ali delno sestavljeni iz GSO (JORF z dne 28. januarja 2005, str. 1474), ki je po njihovem
         mnenju prispeval k prenosu Direktive 2001/18, s tem ko je na področje uporabe navedenega dekreta št. 96-850 vključil reagente.

      8        Ker je Komisija menila, da Francoska republika ni sprejela ukrepov, potrebnih za uskladitev z zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Franciji, je na podlagi člena 228 ES zoper to državo članico 13. julija 2005 naslovila pisni opomin.

      9        Ker Komisija s prejetim odgovorom ni bila zadovoljna, je Francoski republiki 19. decembra 2005 poslala obrazloženo mnenje,
         v katerem jo je pozvala, naj v dveh mesecih od prejema tega mnenja sprejme ukrepe, ki so potrebni za izvršitev navedene sodbe.

      10      Francoski organi so 20. februarja 2006 Komisiji posredovali besedilo predloga zakona o GSO, s katerim naj bi se v nacionalno
         pravo prenesla Direktiva 2001/18 in s katerim naj bi se spremenila ureditev znanstvenih ekspertiz in ustanovil izravnalni
         sklad v korist pridelovalcev, ki so žrtve naključne prisotnosti GSO v svojih pridelkih, ki izvirajo iz „gensko nespremenjene
         kulture“ (v nadaljevanju: predlog zakona iz leta 2006). Hkrati so sporočili, da bodo navedeni predlog in ustrezni regulativni
         ukrepi sprejeti najpozneje do konca leta 2006.

      11      Francoski organi so 8. maja 2006 obvestili Komisijo, da je senat 23. marca 2006 sprejel predlog zakona iz leta 2006, ki je
         bil naslednjega dne posredovan narodni skupščini.

      12      Ti isti organi so 21. februarja 2007 ustno obvestili službe Komisije, da je glede na številne obveznosti narodne skupščine
         in glede na to, da bo ta s 25. februarjem 2007 začasno prenehala delovati, treba ugotoviti, da predlog zakona iz leta 2006
         v tem mandatu ne bo mogel biti sprejet, zaradi česar nameravajo hitro sprejeti podzakonske akte, s katerimi naj bi se zagotovil
         prenos Direktive 2001/18.

      13      Ker je Komisija v teh okoliščinah menila, da Francoska republika ni izvršila zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji,
         je 28. februarja 2007 vložila to tožbo.

      14      Francoski organi so istega dne Komisiji potrdili vsebino navedenega ustnega razgovora in ji posredovali predloga dekretov.
         Po mnenju Francoske republike je bila njuna objava in objava ostalih ukrepov, namenjenih za zagotovitev prenosa Direktive
         2001/18, predvidena v začetku aprila 2007.

       Razvoj dogodkov med tem postopkom
      15      Francoski organi so Komisiji z dopisom z dne 20. marca 2007 posredovali različna besedila, ki so bila istega dne objavljena
         v Journal officiel de la République française (v nadaljevanju skupaj: izvedbeni ukrepi iz marca 2007), in sicer:

      –        dekret št. 2007-357 z dne 19. marca 2007 o spremembi dekreta št. 93-774 z dne 27. marca 1993 o določitvi seznama tehnik genskega
         spreminjanja in meril razvrščanja gensko spremenjenih organizmov;

      –        dekret št. 2007-358 z dne 19. marca 2007 o namernem sproščanju iz katerega koli drugega razloga, kot je dajanje na trg proizvodov,
         ki so v celoti ali delno sestavljeni iz gensko spremenjenih organizmov;

      –        dekret št. 2007-359 z dne 19. marca 2007 o postopku za izdajo dovoljenja za dajanje na trg proizvodov, ki niso namenjeni potrošnji
         in so v celoti ali deloma sestavljeni iz gensko spremenjenih organizmov;

      –        odlok z dne 15. marca 2007 o spremembi odloka z dne 2. junija 1998 o tehničnih pravilih, ki jih morajo izpolnjevati naprave,
         ki morajo pridobiti dovoljenje v skladu s poglavjem 2680-2 nomenklature naprav za zaščito okolja;

      –        odlok z dne 15. marca 2007 o spremembi priloge I k odloku z dne 2. junija 1998 o splošnih predpisih, ki veljajo za naprave
         za zaščito okolja, ki jih je treba priglasiti v skladu s poglavjem 2680-1, Gensko spremenjeni organizmi, in

      –        odlok z dne 15. marca 2007 o označevanju gensko spremenjenih organizmov, ki so dani na razpolago tretjim za raziskovalne,
         razvojne ali izobraževalne namene.

      16      Ker je Komisija menila, da izvedbeni ukrepi iz marca 2007 ne zagotavljajo popolne izvršitve zgoraj navedene sodbe Komisija
         proti Franciji in da členi 8(2), 17(1), (2) in (9), 19 in 23 Direktive 2001/18 še vedno niso pravilno preneseni, je v repliki
         prilagodila tožbeni predlog v zvezi z denarnimi sankcijami. Tako Komisija Sodišču zdaj predlaga, naj:

      –        v skladu s tem, v kolikšni meri je bila izvršena zgoraj navedena sodba Komisija proti Franciji, zmanjša v tožbi predlagano
         dnevno denarno kazen;

      –        v tožbi predlagani pavšalni znesek prilagodi glede na to, v kolikšni meri je bila zadevna sodba izvršena, vendar le za obdobje
         od 21. marca 2007 do dneva, ko:

      –        bo ta sodba Komisija proti Franciji v celoti izvršena, v primeru da se to zgodi pred izdajo sodbe v obravnavani zadevi;
      –        bo izdana sodba v obravnavani zadevi, če zgoraj navedena sodba Komisija proti Franciji takrat še ne bo v celoti izvršena.
      17      Vendar pa je Komisija na obravnavi izpostavila, da v Franciji po njenem mnenju glede prenosa člena 17 Direktive 2001/18 ni
         treba sprejeti dodatnih ukrepov.

      18      Čeprav Francoska republika priznava, da ob izteku roka, ki je bil določen v obrazloženem mnenju, ni zagotovila izvršitve zgoraj
         navedene sodbe Komisija proti Franciji, meni, da so izvedbeni ukrepi iz marca 2007, od tedaj dalje, zagotovili popoln prenos
         Direktive 2001/18 in posledično popolno izvršitev navedene sodbe. Zato meni, da sta predloga, naj se ji naloži plačilo denarne
         kazni in pavšalnega zneska, postala brezpredmetna oziroma, podredno, da sta neutemeljena ali v vsakem primeru pretirana. Zato
         predlaga, naj se ju zavrne.

      19      Francoska republika je po zaključku ustnega postopka z dopisi z dne 27. junija 2008 Sodišče in Komisijo obvestila, da je sprejela
         zakon št. 2008-595 z dne 25. junija 2008 o gensko spremenjenih organizmih (JORF z dne 26. junija 2008, str. 10218, v nadaljevanju:
         zakon z dne 25. junija 2008).

      20      Komisija je besedilo preučila in z dopisom z dne 30. julija 2008 Sodišče obvestila, da meni, da zadevni zakon z začetkom svoje
         veljave, 27. junijem 2008, zagotavlja popoln prenos Direktive 2001/18 in posledično popolno izvršitev zgoraj navedene sodbe
         Komisija proti Franciji. Komisija je v tem dopisu poleg tega navedla, da je njen predlog, naj se Francoski republiki naloži
         plačilo denarne kazni, zato postal brezpredmeten.

       Neizpolnitev obveznosti
      21      Čeprav člen 228 ES ne določa roka, v katerem je treba izvršiti sodbo, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da zahteva interes
         takojšnje in enotne uporabe prava Skupnosti, da se ta izvršitev začne takoj in se čimprej konča (glej zlasti sodbo z dne 25.
         novembra 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C-278/01, Recueil, str. I‑14141, točka 27 in navedena sodna praksa).

      22      Poleg tega je datum, po katerem se na podlagi člena 228 ES presoja neizpolnitev obveznosti, datum izteka roka, ki je določen
         v obrazloženem mnenju, izdanem na podlagi te določbe (glej zlasti sodbo z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
         C-503/04, ZOdl., str. I-6153, točka 19 in navedena sodna praksa).

      23      V tem primeru je očitno, da se je dvomesečni rok, določen v obrazloženem mnenju z dne 19. decembra 2005, v katerem bi bilo
         treba izvršiti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji, v kateri je naloženo sprejetje ukrepov za prenos Direktive 2001/18,
         že zdavnaj iztekel, saj je minilo skoraj devetnajst mesecev od razglasitve te sodbe.

      24      Poleg tega ni sporno, da Francoska republika, z izjemo sprejetega dekreta št. 2005-51, ki je v primerjavi z njeno takratno
         obveznostjo prenosa zelo omejen ukrep, ob izteku navedenega roka ni sprejela nobenega drugega ukrepa, pri katerem bi šlo za
         izvršitev navedene sodbe.

      25      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da Francoska republika, kot tudi sama priznava, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima
         na podlagi člena 228(1) ES.

       Denarna sankcija
       Denarna kazen
      26      Kot je navedeno v točkah 18 in 19 te sodbe, je Komisija navedla, da je bila po njenem mnenju z začetkom veljave zakona z dne
         25. junija 2008 zagotovljena popolna izvršitev zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji oziroma da je posledično predlog,
         naj se Francoski republiki naloži plačilo denarne kazni, postal brezpredmeten.

      27      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je morebitna naložitev denarne kazni na podlagi
         člena 228 ES, katere prisilno naravo je v zvezi z neizpolnitvijo obveznosti Sodišče večkrat poudarilo (glej v tem smislu zlasti
         sodbo z dne 4. julija 2000 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-387/97, Recueil, str. I-5047, točki 90 in 92), praviloma utemeljena
         le v primeru nadaljevanja neizpolnitve obveznosti, ki izhaja iz neizvršitve predhodne sodbe Sodišča (glej v tem smislu zlasti
         sodbo z dne 18. julija 2006 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑119/04, ZOdl., str. I-6885, točki 45 in 46, in zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Nemčiji, točka 40).

      28      Glede na navedeno Sodišče meni, da ni treba naložiti plačila denarne kazni.

       Pavšalni znesek
       Trditve strank
      29      Komisija pojasnjuje, da bo v primeru vložitve tožbe pred Sodiščem na podlagi člena 228 ES – kot to izhaja iz točke 10 njenega
         sporočila SEC (2005) 1658 z dne 13. decembra 2005 (v nadaljevanju: sporočilo iz leta 2005) – odslej sistematično predlagala,
         naj se državi članici kršiteljici naloži plačilo pavšalnega zneska, ter da bo pri predlogu vztrajala, ne da bi umaknila tožbo,
         tudi v primeru, če se bo predhodna sodba Sodišča izvršila med postopkom.

      30      Komisija meni, da je ta novi pristop upravičen zato, ker naj bi se s tem preprečilo nespoštovanje sodb Sodišča in načel zakonitosti
         in pravne varnosti ter škodovanje učinkovitosti prava Skupnosti. Popolna odsotnost denarne sankcije v primeru prepozne odprave
         kršitve med postopkom naj bi namreč predstavljala nevarnost, da bi se države članice spodbudilo k neskrbnemu izvrševanju sodb
         Sodišča in k sistematičnemu zavlačevanju, do česar naj bi v praksi vse pogosteje prihajalo.

      31      V zvezi s tem Komisija poudarja, da je na podlagi člena 228 ES med decembrom 1996 in oktobrom 2005 poslala 296 pisnih opominov,
         od tega 50 naslovljenih na Francosko republiko, in 125 obrazloženih mnenj, od tega 25 naslovljenih na to isto državo članico.
         Komisija se je v tem istem obdobju 38‑krat odločila, da bo pred Sodiščem vložila tožbo na podlagi navedene določbe, pri čemer
         se je sedem od teh odločb nanašalo na Francosko republiko, in je v 23-ih primerih tudi dejansko vložila tožbo pred Sodiščem,
         od tega v šestih zoper navedeno državo članico. Samo šest od tako začetih postopkov je bilo zaključenih s sodbo Sodišča, ker
         je bila v vseh ostalih primerih pred zaključkom sodnega postopka z zamudo odpravljena kršitev. Poleg tega naj bi se položaj
         poslabševal, saj je Komisija med 1. januarjem 2005 in 24. oktobrom 2005 na podlagi člena 228 ES izdala 50 pisnih opominov.

      32      Posebni sodni postopek za izvršitev, ki je predviden v členu 228(2) ES, bi se tako moral, kot prepričevalni instrument, prilagoditi
         tako posebnim okoliščinam vsakega posameznega primera kot splošnejšim okoliščinam, med katerimi je tudi v prejšnji točki opisan
         razvoj.

      33      V nasprotju z denarno kaznijo, ki ima, kar zadeva neizpolnitev v teku, prepričevalno vlogo in je namenjena temu, da se po
         izdaji sodbe Sodišča na podlagi člena 228 ES prepreči nadaljevanje te neizpolnitve, naj bi se s pavšalnim zneskom, ki se dolguje
         neodvisno od ravnanja zadevne države članice v zvezi s to neizpolnitvijo po tem, ko je izdana taka sodba, bolj kaznovalo ravnanje
         v preteklosti. Namen pavšalnega zneska naj bi tako bil odvrniti (države članice) od podobnih kršitev in preprečiti, da bi
         se le-te ponavljale. Grožnja glede njegove uporabe naj bi med drugim državo članico lahko spodbudila k temu, da predhodno
         sodbo, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev obveznosti, izvrši čimprej in zlasti preden bi se pred Sodiščem začel drug
         postopek.

      34      Komisija predlaga, da naj bi se pri izračunu pavšalnega zneska razlikovalo med dvema obdobjema, in sicer obdobjem, ki je preteklo
         od razglasitve zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji do 20. marca 2007, ko so bili objavljeni izvedbeni ukrepi iz
         marca 2007, in obdobjem po 20. marcu 2007.

      35      Komisija se sklicuje na metodo izračuna iz sporočila iz leta 2005 in tako predlaga, prvič, naj se Francoski republiki naloži
         plačilo zneska 43.660 EUR za vsak dan, ki je potekel med 15. julijem 2004 in 20. marcem 2007.

      36      Ta dnevni znesek izhaja, kot to predvideva navedena metoda izračuna, iz zmnožka pavšalne osnove v višini 200 EUR, koeficienta
         teže kršitve, ki je v tem primeru določen na 10, glede na lestvico od 1 do 20, in faktorja n za plačilno zmožnost vsake države
         članice, ki je za Francosko republiko določen na 21,83. Pavšalni znesek, ki se dolguje glede na zgoraj navedeno obdobje, naj
         bi tako znašal 42.743.140 EUR (43.660 EUR x 979 dni).

      37      Komisija meni, da je v tem primeru koeficient teže kršitve 10 upravičen glede na očitnost kršitve, pri kateri gre za dalj
         časa trajajočo neizvršitev prenosa direktive, njeno dolgo trajanje, pomembnost kršenega pravila, ki je namenjeno varovanju
         zdravja ljudi in okolja ob hkratnem zagotavljanju prostega pretoka GSO, ter upoštevajoč ponavljajoče neizpolnitve obveznosti
         na področju GSO s strani Francoske republike. Komisija se glede slednjega sklicuje na sodbi z dne 20. novembra 2003 v zadevi
         Komisija proti Franciji (C-296/01, Recueil, str. I‑13909) in z dne 27. novembra 2003 v zadevi Komisija proti Franciji (C‑429/01,
         Recueil, str. I-14355) in, v zvezi z drugo od teh sodb, na njeno izvršitev, do katere je prišlo po tem, ko je bila pred Sodiščem
         v skladu s členom 228 ES vložena tožba (glej sklep o izbrisu z dne 7. februarja 2007 v zadevi Komisija proti Franciji, C-79/06).
         Komisija tudi izpostavlja, da francoske oblasti niso lojalno sodelovale in da niso izražale namena izvršitve zgoraj navedene
         sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji.

      38      Komisija v zvezi s škodovanjem javnim in zasebnim interesom, ki izhaja iz neizpolnitve obveznosti s strani Francoske republike,
         posebej poudarja pravno negotovost, ki naj bi zaradi zadevne neizpolnitve nastala za proizvajalce glede njihovih pravic in
         obveznosti. „Navodila“, ki jih je za morebitne prosilce dovoljenj za opravljanje poskusov z GSO izdalo Ministrstvo za kmetijstvo
         in na katera se v odgovoru na tožbo sklicuje Francoska republika, naj bi bila pravno neobvezujoča in naj ne bi mogla vzpostavljati
         takšnih pravic in obveznosti kot v primeru, da bi bila Direktiva 2001/18 pravilno prenesena. Ta pravna negotovost naj bi izhajala
         tudi iz sodbe Upravnega sodišča Clermont-Ferrand z dne 4. maja 2006, s katero je bilo razveljavljeno dovoljenje za opravljanje
         poskusov zaradi neobstoja pravne podlage, ker ta direktiva ni bila prenesena.

      39      Komisija hkrati trdi, da so zaradi neobstoja takega prenosa nastala tveganja v zvezi s čezmejnimi sproščanji GSO, ki niso
         kazensko preganjana, z zaviranjem biotehnoloških raziskovanj GSO in njihovega trženja ter z mednarodnimi trgovinskimi spori,
         ki so povezani z okoliščino, da naj upoštevna ureditev Skupnosti glede GSO, uvoženih iz tretjih držav, ne bi temeljila na
         usklajenem notranjem pravnem okviru Skupnosti, ki bi to ureditev lahko upravičeval.

      40      Drugič, Komisija v zvezi z obdobjem po 20. marcu 2007 meni, da z ukrepi iz marca 2007 ni bila zagotovljena popolna izvršitev
         zgoraj navedene sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, ker členi 8(2), 19 in 23 Direktive 2001/18 po
         njenem mnenju v tej fazi še vedno niso pravilno preneseni, tako da naj bi bilo za to obdobje še vedno treba naložiti plačilo
         dnevnega pavšalnega zneska, sorazmernega s težo še vedno trajajoče neizpolnitve.

      41      Komisija predlaga, naj se dnevni pavšalni znesek, ki ga mora Francoska republika plačati od 21. marca 2007, izračuna kot zmnožek
         koeficienta teže kršitve – ki naj ga določi Sodišče, vendar tako, da bo sorazmeren s še vedno trajajočo kršitvijo –, pavšalne
         osnove v višini 200 EUR in faktorja n iz točke 35 te sodbe. Poleg tega naj bi se plačilo tega dnevnega zneska moralo naložiti
         do dne, ko bo zgoraj navedena sodba z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji izvršena v celoti.

      42      Komisija meni, da bi tako predlagana metoda izračuna omogočala, da bi bil ob odločanju Sodišča skupni pavšalni znesek sorazmeren
         s težo kršitve in da bi se hkrati upoštevala morebitna naknadna dobra volja zadevne države članice.

      43      Komisija na koncu trdi, da okoliščina, da je bil s sodbo z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji (C-304/02,
         ZOdl., str. I-6263) naložen pavšalni znesek v višini 20 milijonov EUR, ne bi smela predstavljati osnove za ostale zadeve,
         ker je bil znesek simboličen, kar so opravičevale posebne postopkovne okoliščine tiste zadeve.

      44      Francoska republika primarno meni, da je bila zgoraj navedena sodba z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji
         v celoti izvršena s sprejetjem izvedbenih ukrepov iz marca 2007 in da je zahtevek Komisije, da se ji naloži plačilo pavšalnega
         zneska, zato postal brezpredmeten.

      45      Vloga takšne sankcije bi namreč bila le v tem, da državo članico spodbudi k izvršitvi sodbe Sodišča, s katero je ugotovljena
         neizpolnitev z njene strani, ter da s tem zagotovi učinkovito uporabo prava Skupnosti, in ne v tem, da bi preprečila morebitne
         bodoče kršitve. Sicer pa naj bi sodbe, ki jih je doslej Sodišče izdalo na podlagi člena 228 ES, potrjevale, da v primeru prenehanja
         kršitve naložitev plačila takšnega pavšalnega zneska ni več upravičena.

      46      Podredno Francoska republika meni, da pavšalnega zneska ni mogoče naložiti na podlagi splošnih ugotovitev, ampak bi iz posameznega
         primera morale izhajati posebne okoliščine, kot so tiste, ki jih je Sodišče navedlo v zgoraj navedeni sodbi z dne 12. julija 2005
         v zadevi Komisija proti Franciji in ki se nanašajo na izredno dolgo trajanje neizvršitve sodbe Sodišča in na posebej resne
         posledice te neizpolnitve.

      47      V tej zadevi naj takšni pogoji ne bi bili izpolnjeni. Po eni strani naj bi v tem primeru od razglasitve zgoraj navedene sodbe
         z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji preteklo bistveno manj časa in tudi sodba naj bi bila v tem primeru
         izvršena takoj po vložitvi tožbe pred Sodiščem. Po drugi strani naj bi se neizpolnitev nanašala zgolj na del določb iz Direktive
         2001/18, namreč na tiste določbe, ki se razlikujejo od določb iz Direktive 90/220 ali jih presegajo, poleg tega pa naj bi
         imela zgolj zelo omejene praktične posledice. Tako naj bi bil ta postopek podoben vsem drugim zadevam, v katerih je Sodišče
         ocenilo, da naložitev plačila pavšalnega zneska ni primerna.

      48      Francoska republika še bolj podredno meni, da je predlagani pavšalni znesek v vsakem primeru pretiran. Najprej naj bi bil
         nesorazmeren v primerjavi z zneskom 20 milijonov EUR, katerega plačilo je bilo naloženo z zgoraj navedeno sodbo z dne 12. julija 2005
         v zadevi Komisija proti Franciji.

      49      Poleg tega naj bi uporabljena metoda izračuna izkrivila pavšalni značaj sankcije, ker bi jo predlagani dnevni znesek dodatno
         približal k retroaktivni denarni kazni.

      50      Končno naj bi bil predlagani koeficient teže kršitve previsok.

      51      Prvič, neizvedba prenosa Direktive 2001/18 naj bi namreč imela le zelo omejene praktične posledice. Po eni strani naj bi bile
         najpogostejše uporabe GSO urejene v drugih predpisih, kot je na primer Uredba (ES) št. 1829/2003 Evropskega Parlamenta in
         Sveta z dne 22. septembra 2003 o gensko spremenjenih živilih in krmi (UL L 268, str. 1), medtem ko naj bi bili zahtevki za
         dovoljenja na podlagi Direktive 2001/18 še vedno izredno redki. Po drugi strani naj bi bil uveden postopek za dovoljenje poskusov
         višjih gensko spremenjenih rastlin, ki temelji na dveh navodilih, ki ju je izdalo ministrstvo za kmetijstvo, in na tej podlagi
         izdana dovoljenja naj bi dejansko omogočala, da se dosežejo cilji iz Direktive 2001/18 glede zahtevkov za dovoljenja, obveščanja
         in posvetovanja z javnostjo in omejevanja tveganj širjenja, še zlasti čezmejnega, mikroorganizmov. Navedeno naj bi med drugim
         izhajalo tako iz vsebine navedenih navodil kot iz posamezne odločbe o dovoljenju, ki jo izda Francoska republika, in tudi
         iz različnih sodb, ki jih je izdal Conseil d’État.

      52      Drugič, Francija naj bi bila med letoma 2003 in 2006 na drugem mestu med državami članicami tako glede na število zahtevkov
         za dovoljenje za sproščanje v poskusne namene kot tudi glede proizvodnje GSO v komercialne namene, kar naj bi potrjevalo,
         da niti trgovina z GSO niti biotehnološka raziskava nista bili ovirani zaradi neizvedbe prenosa Direktive 2001/18.

      53      Tretjič, vprašanje prenosa navedene direktive naj ne bi bilo v okviru mednarodnih trgovinskih pogajanj nikoli izpostavljeno.

      54      Četrtič, naj ne bi držalo, da Francoska republika ni sodelovala in da namerno ni izvršila zgoraj navedene sodbe z dne 15. julija 2005
         v zadevi Komisija proti Franciji, saj so ugotovljene zamude, kot je bilo že izpostavljeno v predhodnem postopku, posledica
         namere, da se pomiri vznemirjanje javnega reda, ki je nastalo zaradi pridelovanja GSO, in da se s pomočjo temeljitejše reforme
         od tiste, ki je zahtevana s samim prenosom Direktive 2001/18, olajša sprejetje teh kultur v okviru javnega mnenja.

      55      Petič in končno, Komisija se naj ne bi mogla sklicevati na okoliščine, na podlagi katerih so bili uvedeni drugi, sedaj že
         zaključeni postopki zaradi neizpolnitve obveznosti.

       Presoja Sodišča
      56      Tudi če je plačilo denarne kazni, ki ima glede trajajoče neizpolnitve predvsem prisilno naravo, treba naložiti le, če neizvršitev
         sodbe, s katero je bila ta ugotovljena, še vedno traja, kot izhaja iz točke 26 te sodbe, nasprotno pa iz ničesar ne izhaja,
         da bi to veljalo tudi, če gre za naložitev plačila pavšalnega zneska.

      57      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je cilj postopka iz člena 228(2) ES spodbuditi državo članico kršiteljico k izvršitvi
         sodbe glede neizpolnitve obveznosti in s tem zagotoviti učinkovito uporabo prava Skupnosti ter da ukrepa, predvidena s to
         določbo, torej pavšalni znesek in denarna kazen, uresničujeta isti cilj (zgoraj navedena sodba z dne 12. julija 2005 v zadevi
         Komisija proti Franciji, točka 80).

      58      Če se zdi naložitev denarne kazni posebej prilagojena za spodbuditev države članice, da v najkrajšem možnem roku izpolni obveznost,
         ki bi ob neobstoju takega ukrepa ostala neizpolnjena, temelji naložitev pavšalnega zneska bolj na presoji posledic neizpolnitve
         obveznosti zadevne države članice za zasebne in javne interese, zlasti če se je neizpolnitev obveznosti nadaljevala dlje časa
         po sodbi, s katero je bila prvotno ugotovljena (zgoraj navedena sodba z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji,
         točka 81).

      59      Sodišče je pristojno za to, da v vsaki zadevi glede na okoliščine primera, o katerem odloča, in glede na stopnjo prepričevanja
         in odvračanja, ki se mu zdi potrebna, določi primerne denarne sankcije, da se zagotovi kar najhitrejša izvršitev sodbe, s
         katero je bila predhodno ugotovljena neizpolnitev obveznosti, ter da se prepreči ponovne podobne kršitve prava Skupnosti (glej
         zgoraj navedeno sodbo z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji, točka 97).

      60      V zvezi s tem okoliščina, ki jo je izpostavila Francoska republika, da Sodišče doslej v primerih, kjer se je prvotna sodba
         v celoti izvršila pred zaključkom postopka, začetega na podlagi člena 228 ES, ni naložilo plačila pavšalnega zneska, ne more
         predstavljati ovire za to, da bi se plačilo pavšalnega zneska naložilo v okviru druge zadeve, če bi se to izkazalo za nujno,
         upoštevajoč posebnosti primera in potrebno stopnjo prepričevanja ter odvračanja.

      61      V zvezi s predlogi, ki jih glede naložitve plačila pavšalnih zneskov vsebuje sporočilo iz leta 2005, na katero se je Komisija
         sklicevala v tem postopku, je treba opozoriti, da čeprav široke smernice, kot so tiste, vsebovane v sporočilih, ki jih objavi
         Komisija, dejansko lahko prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti postopka, ki ga vodi Komisija,
         takšna pravila ne morejo zavezovati Sodišča pri izvajanju pooblastil, ki mu jih podeljuje člen 228(2) ES (glej zlasti zgoraj
         navedeno sodbo z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji, točka 85 in navedena sodna praksa).

      62      Morebitna naložitev plačila pavšalnega zneska mora v vsakem posameznem primeru temeljiti na upoštevanju vseh bistvenih elementov,
         ki se nanašajo na značilnosti ugotovljene neizpolnitve in na ravnanje države članice, na katero se nanaša postopek, ki se
         je začel na podlagi člena 228 ES.

      63      V zvezi s tem je namreč treba opozoriti, da iz besedila člena 228 ES, nič bolj kot iz prej navedenega namena tega člena, ne
         izhaja, da bi naložitev pavšalnega zneska morala biti samodejna, kot to predlaga Komisija v sporočilu iz leta 2005. Navedena
         določba s tem, ko določa, da „lahko“ Sodišče državi članici kršiteljici naloži plačilo denarne kazni ali pavšalnega zneska,
         podeljuje Sodišču široko diskrecijsko pravico, da ugotovi, ali je te sankcije treba naložiti ali ne.

      64      Če Sodišče odloči, da bo naložilo denarno kazen ali pavšalni znesek, ju mora pri izvajanju diskrecijske pravice določiti tako,
         da sta po eni strani prilagojena okoliščinam in po drugi strani sorazmerna z ugotovljeno neizpolnitvijo ter plačilno sposobnostjo
         zadevne države članice (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Španiji, točka 41 in navedena sodna praksa). Kar zadeva
         posebej naložitev pavšalnega zneska, je treba med odločilne dejavnike šteti trajanje neizpolnitve od sodbe, s katero je bila
         ugotovljena, in zadevne javne in zasebne interese (glej zgoraj navedeno sodbo z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti
         Franciji, točka 114).

      65      Sodišče v tem postopku ocenjuje, da je treba pri odločitvi o predlogu Komisije za naložitev pavšalnega zneska upoštevati naslednje
         okoliščine.

      66      Prvič, v zvezi z ravnanjem Francoske republike glede njenih obveznosti do Skupnosti na posebnem področju GSO je bilo na podlagi
         člena 226 ES zoper to državo članico, kot je opozorila Komisija, že izdanih več sodb, s katerimi je bila ugotovljena neizpolnitev
         obveznosti, in sicer je šlo za nepravilen prenos direktiv, sprejetih na navedenem področju.

      67      Poleg ugotovitve neopravljenega prenosa Direktive 2001/18 iz zgoraj navedene sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija
         proti Franciji, zaradi neizvršitve katere je bil uveden ta postopek, je bila namreč v zgoraj navedenih sodbah z dne 20. novembra 2003
         in z dne 27. novembra 2003 v zadevah Komisija proti Franciji ugotovljena neizpolnitev obveznosti Francoske republike tudi
         v zvezi z nepopolnim prenosom Direktive 90/220 in Direktive Sveta 90/219/EGS z dne 23. aprila 1990 o uporabi gensko spremenjenih
         mikroorganizmov v zaprtih sistemih (UL L 117, str. 1).

      68      Poleg tega iz zgoraj navedenega sklepa o izbrisu z dne 7. februarja 2007 v zadevi Komisija proti Franciji izhaja, da je Francoska
         republika ukrepe, potrebne za uskladitev njenih obveznosti, sprejela šele po tem, ko je Komisija z namenom, da se ugotovi
         neizvršitev navedene sodbe z dne 27. novembra 2003, zoper njo začela postopek, zaradi česar je Komisija nato tožbo umaknila.

      69      Kot je navedla Komisija, so takšne ponavljajoče kršitve države članice na posebnem področju ukrepov Skupnosti kazalniki, da
         je za učinkovito preventivo poznejših podobnih kršitev prava Skupnosti treba sprejeti odvračilni ukrep, kot je naložitev plačila
         pavšalnega zneska.

      70      Drugič, v zvezi s trajanjem neizpolnitve od razglasitve zgoraj navedene sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti
         Franciji je treba ugotoviti, da ni mogoče z ničemer opravičiti znatne zamude, ki je bila ugotovljena po razglasitvi navedene
         sodbe, pri dejanskem prenosu Direktive 2001/18, prenosu, ki v bistvu zahteva zgolj sprejetje notranjih zakonskih določb.

      71      V zvezi s tem je treba zlasti ugotoviti, da čeprav Francoska republika ne prereka, da ob izteku roka, določenega v obrazloženem
         mnenju, ni izpolnila svoje obveznosti izvršitve navedene sodbe, so bili izvedbeni ukrepi iz marca 2007, prvi dosledni ukrepi,
         sprejeti za zagotovitev takšne izvršitve, sprejeti šele več kot leto po izteku navedenega roka.

      72      V zvezi z okoliščino, ki dejansko izhaja iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, in sicer, da je pridelava GSO na prostem v
         Franciji povzročala in še vedno povzroča ostra nasprotovanja, predvsem izruvanja rastlin, in ob upoštevanju dejstva, da naj
         bi se zamuda pri izvršitvi zgoraj navedene sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji opravičevala predvsem
         z namenom, da se zagotovi parlamentarno delo in izvede temeljitejša reforma od tiste, predvidene z Direktivo 2001/18, je treba
         najprej izpostaviti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se država članica ne more sklicevati na določbe, prakso ali položaje
         svojega notranjega pravnega reda, da bi upravičila nespoštovanje obveznosti, ki jih nalaga pravo Skupnosti (glej zlasti zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 25). Zlasti se država članica, tudi če bi predpostavljali, da težave, na katere
         se sklicuje Francoska republika, dejansko deloma izhajajo iz uveljavitve pravil Skupnosti, ne more sklicevati na težave pri
         uporabi, do katerih je prišlo pri izvrševanju akta Skupnosti, vključno s temi, ki so povezane z nasprotovanjem posameznikov,
         da bi upravičila nespoštovanje obveznosti in rokov, ki izhajajo iz predpisov prava Skupnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Grčiji, točki 69 in 70).

      73      Tretjič, v zvezi s težo neizpolnitve in zlasti glede njenega učinka na javne in zasebne interese je treba izpostaviti, da
         iz člena 1 Direktive 2001/18 izhaja, da je njen cilj približati zakone in druge predpise držav članic na področju dajanja
         v promet GSO in njihovega namernega sproščanja v okolje ter varovanje zdravja ljudi in okolja.

      74      Kot izhaja iz navedenega člena 1 ter šeste in osme uvodne izjave te direktive, ureditev, ki je bila uvedena s to direktivo,
         poleg tega temelji na previdnostnem načelu in načelu preventivnega ukrepanja, ki sta temeljni načeli varstva okolja, na kateri
         se med drugim nanaša člen 174(2) ES.

      75      Kot je v zvezi s tem poudarjeno v četrti in peti uvodni izjavi Direktive 2001/18, se lahko živi organizmi, sproščeni v okolje
         v velikih ali majhnih količinah v poskusne namene ali kot komercialni proizvodi, v okolju razmnožujejo in preidejo nacionalne
         meje ter pri tem prizadenejo druge države članice. Učinki takih sproščanj v okolje so lahko nepopravljivi. Varovanje zdravja
         ljudi in okolja zahteva ustrezno pozornost glede nadzora tveganj zaradi namernega sproščanja GSO v okolje.

      76      Namen Direktive 2001/18, ki je bila sprejeta na podlagi člena 95 ES, je poleg tega tudi ta, da s približevanjem nacionalnih
         zakonodaj olajša prosti pretok GSO kot proizvodov ali kot snovi v proizvodih.

      77      Kot je Sodišče že poudarilo, ima takšna neizpolnitev, če lahko neizvršitev sodbe Sodišča povzroči škodo okolju in nevarnost
         za zdravje ljudi, katerega ohranitev je eden izmed bistvenih ciljev okoljske politike Skupnosti, kot izhaja iz člena 174 ES,
         še posebno težo (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Grčiji, točka 94, in Komisija proti Španiji, točka 57).

      78      Enako v bistvu velja, kadar je prosti pretok blaga kljub sodbi Sodišča, s katero se ugotovi neizpolnitev v zvezi s tem, še
         naprej oviran, tako da se krši pravo Skupnosti.

      79      Čeprav bi morale biti v obravnavani zadevi določbe Direktive 2001/18 prenesene najpozneje do 17. oktobra 2002, je bilo predhodno
         navedeno, da Francoska republika kljub zgoraj navedeni sodbi z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji ob začetku
         tega postopka pred Sodiščem še vedno ni sprejela nobenega doslednega ukrepa za zagotovitev izvršitve navedene sodbe, s čimer
         bi zagotovila, da bi se bistveni cilji, ki jih tako skuša doseči zakonodajalec Skupnosti, v celoti dosegli.

      80      Zgoraj navedeno zadostuje, da se upraviči naložitev plačila pavšalnega zneska v okviru tega postopka.

      81      Sodišče meni, da je za določitev višine navedenega pavšalnega zneska poleg ugotovitev iz točk od 65 do 78 te sodbe koristno
         upoštevati tudi sledeče okoliščine.

      82      Prvič, kot med drugim izhaja iz prve in tretje uvodne izjave Direktive 2001/18, je navedena direktiva nadomestila Direktivo
         90/220 s podobno vsebino, pri čemer so bila uvedena različna izboljšanja, hkrati pa so bile določbe Direktive 90/220 preoblikovane.
         Tako je Sodišče z zgoraj navedeno sodbo z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji ugotovilo, da Francoska republika
         ni izpolnila obveznosti v zvezi s prenosom Direktive 2001/18, le kolikor se obveznosti, ki jih imajo države članice v skladu
         s to direktivo, razlikujejo od obveznosti, ki izhajajo iz Direktive 90/220, ali jih presegajo.

      83      Sicer pa je Komisija v tožbi v tej zadevi v zvezi s tem poudarila, in se pri tem sklicevala na točko 5 zgoraj navedene sodbe
         Komisija proti Franciji, da, obravnavane ločeno, določbe členov 1, 2, od 4 do 6(1), (3) in (5), 8(1), od 10 do 12, 15(1) in
         (3), 21, 22, 24, 25, od 27 do 34 in od 36 do 38 Direktive 2001/18 ne zahtevajo ukrepov za izvršitev navedene sodbe.

      84      Iz navedenega med drugim izhaja, da okoliščina, da Francoska republika do sprejetja izvedbenih ukrepov iz marca 2007 ni sprejela
         nobenega doslednega ukrepa za prenos Direktive 2001/18, nima iste teže, predvsem na področju varstva okolja, zdravja ljudi,
         prostega pretoka blaga in zadevnih javnih ter zasebnih interesov, kot v primeru, če kljub obstoju sodbe Sodišča, s katero
         je ugotovljena neizpolnitev obveznosti zadevne državne članice, v pravnem redu te države članice ni sprejet noben izvedbeni
         ukrep za zagotovitev uresničitve podobno pomembnih ciljev ureditve Skupnosti, kot so značilni za navedeno direktivo.

      85      Drugič, v neki meri se lahko upošteva, da je bil z izvedbenimi ukrepi iz marca 2007, čeprav so bili sprejeti prepozno, zagotovljen
         dosleden prenos Direktive 2001/18, kajti po mnenju Komisije so bile do 27. junija 2008 nepravilno prenesene samo tri določbe
         navedene direktive.

      86      Tretjič, Sodišče meni, tako kot generalni pravobranilec v točki 82 sklepnih predlogov, da iz okoliščin, navedenih v točki
         71 te sodbe, in poteka predhodnega postopka, kot izhaja iz točk od 5 do 12 te sodbe, ni mogoče zaključiti, da bi navedeni
         nacionalni organi, poleg v tej sodbi predhodno ugotovljene neizpolnitve obveznosti glede izvršitve zgoraj navedene sodbe z
         dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, med postopkom pred izvršitvijo navedene sodbe kršili tudi obveznost
         lojalnega sodelovanja, kot to zatrjuje Komisija, niti, da bi zato, da bi se izognili hitri izpolnitvi svojih obveznosti, s
         postopkom namenoma zavlačevali.

      87      Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je bila s tem, ko je bil pavšalni znesek, ki ga mora plačati Francoska
         republika, določen na 10 milijonov EUR, opravljena pravilna presoja okoliščin tega primera.

      88      Zato je treba Francoski republiki naložiti, da Komisiji pod proračunsko postavko „viri lastnih sredstev Evropskih skupnosti“
         plača pavšalni znesek v višini 10 milijonov EUR.

       Stroški
      89      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Francoski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta ni izpolnila obveznosti, se ji naloži plačilo stroškov.

      90      Na podlagi člena 69(4), prvi pododstavek, tega poslovnika Republika Češka, ki je intervenirala v podporo predlogov, ki jih
         je predložila Francoska republika, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Francoska republika, s tem da ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, ni sprejela vseh ukrepov v zvezi z izvršitvijo
            sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Franciji (C-419/03) glede neizvedbe prenosa določb Direktive 2001/18/ES
            Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. marca 2001 o namernem sproščanju gensko spremenjenih organizmov v okolje in razveljavitvi
            Direktive Sveta 90/220/EGS, ki se razlikujejo od tistih iz Direktive Sveta 90/220/EGS z dne 23. aprila 1990 o namernem sproščanju
            gensko spremenjenih organizmov v okolje ali jih presegajo, v nacionalno pravo, ni izpolnila obveznosti iz člena 228(1) ES.
      2)      Francoski republiki se naloži, da Komisiji pod proračunsko postavko „viri lastnih sredstev Evropskih skupnosti“ plača pavšalni
            znesek v višini 10 milijonov EUR.
      3)      Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.
      4)      Češka republika nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 26. septembra 2014.#DK Recycling und Roheisen GmbH proti Evropski komisiji.#Okolje – Direktiva 2003/87/ES – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodne določbe glede usklajene brezplačne dodelitve pravic do emisije od leta 2013 – Sklep 2011/278/EU – Nacionalni izvedbeni ukrepi Nemčije – Določba o primeru, ki predstavlja pretirane težave – Svoboda podjetniške pobude – Lastninska pravica – Sorazmernost.#Zadeva T‑630/13.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. oktobra 1986. # Anne-Marie Clemen in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 91/85.