title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. marca 2009.#Baumann GmbH proti Land Hessen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Nemčija.#Skupna kmetijska politika - Pristojbine na področju veterinarskih pregledov in kontrol - Direktiva 85/73/EGS.#Zadeva C-309/07.

text:
      Zadeva C-309/07
      Baumann GmbH
      proti
      Land Hessen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hessischer Verwaltungsgerichtshof)
      „Skupna kmetijska politika – Pristojbine na področju veterinarskih pregledov in kontrol – Direktiva 85/73/EGS“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj na področju zdravstvenih pregledov –Financiranje zdravstvenih inšpekcij in nadzora svežega mesa – Direktiva 85/73
      (Direktiva Sveta 85/73, kakor je bila spremenjena in kodificirana z Direktivo 96/43, Priloga A, poglavje I, točka 4(a) in
            (b))
      2.        Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj na področju zdravstvenih pregledov – Financiranje zdravstvenih inšpekcij in nadzora svežega
            mesa – Direktiva 85/73
      (Direktiva Sveta 85/73, kakor je bila spremenjena in kodificirana z Direktivo 96/43, Priloga A, poglavje I, točka 4(a) in(b))
      1.        Prilogo A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73 o financiranju veterinarskih pregledov in kontrol, predvidenih v direktivah
         89/662, 90/425, 90/675 in 91/496, kakor je bila spremenjena in kodificirana z Direktivo 96/43, je treba razlagati tako, da
         državam članicam ne dovoljuje odstopanja od strukture pristojbin iz Priloge A, poglavje I, točki 1 in 2(a), ter zaračunavanja
         pristojbine, katere stopnja je odvisna od velikosti obratov in pada glede na število zaklanih živali posamezne vrste.

      Prilogo A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73 je treba razlagati tako, da država članica ni dolžna spoštovati strukture
         pristojbin, določene v točkah 1 in 2(a) istega poglavja, in lahko zaračuna pristojbino, katere stopnja se spreminja glede
         na velikost podjetja in število zaklanih živali posamezne vrste, če se ugotovi, da imata ta dejavnika dejanski vpliv na stroške,
         ki so nastali zaradi veterinarskih pregledov in kontrol, predpisanih v upoštevnih določbah prava Skupnosti.

      (Glej točko 24 in izrek 1.)
      2.        Prilogo A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73 o financiranju veterinarskih pregledov in kontrol, predvidenih v direktivah
         89/662, 90/425, 90/675 in 91/496, kakor je bila spremenjena in kodificirana z Direktivo 96/43, je treba razlagati tako, da
         lahko država članica za preglede živali, ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega časa za klanje, zaračuna „sorazmeren
         dodatek“ k pristojbini, ki jo po navadi zaračunava za pregled živali, kadar to povečanje pomeni pavšalno vrednost, ki ustreza
         dodatnim stroškom, ki jih je treba kriti.

      Prilogo A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73 je treba razlagati tako, da lahko država članica za preglede živali,
         ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega časa za klanje, zaračuna „sorazmeren dodatek“ k pristojbini, ki jo po
         navadi zaračunava za pregled živali, kadar to povečanje ustreza dodatno nastalim stroškom.

      (Glej točko 37 in izrek 2.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 19. marca 2009(*)

      „Skupna kmetijska politika – Pristojbine na področju veterinarskih pregledov in kontrol – Direktiva 85/73/EGS“
      V zadevi C‑309/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hessischer Verwaltungsgerichtshof
         (Nemčija) z odločbo z dne 13. junija 2007, ki je prispela na Sodišče 5. julija 2007, v postopku

      Baumann GmbH
      proti
      zvezni deželi Hessen,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits in J.‑J. Kasel (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. septembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Baumann GmbH L. Liebenau in M. Stephani, odvetnika,
      –        za zvezno deželo Hessen H. Nebel, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti F. Erlbacher in M. Vollkommer, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago, prvič, člena 5(3) Direktive Sveta 85/73/EGS z dne 29. januarja 1985
         o financiranju veterinarskih pregledov in kontrol, predvidenih v direktivah 89/662/EGS, 90/425/EGS, 90/675/EGS in 91/496/EGS
         (UL L 32, str. 14), kakor je bila spremenjena in kodificirana z Direktivo Sveta 96/43/ES z dne 26. junija 1996 (UL L 162,
         str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 85/73), in, drugič, priloge A, poglavje I, točka 4(a), k tej direktivi.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Baumann GmbH (v nadaljevanju: Baumann) in zvezno deželo Hessen glede izračuna
         pristojbin za veterinarske preglede in kontrole svežega mesa.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 1 Direktive 85/73 določa:

      „V skladu z dogovorom iz Priloge A, zagotovijo države članice pobiranje pristojbine Skupnosti, ki bo pokrivala stroške pregledov
         in kotrol proizvodov, naštetih v Prilogi, vključno s tistimi, ki so namenjeni za zagotavljanje živalske proizvodnje v klavnicah
         v skladu z zahtevami Direktive 93/119/EGS.“

      4        V skladu s členom 5(1), (3) in (4) navedene direktive velja:

      „1.      Pristojbina Skupnosti se določi na taki ravni, da pokriva stroške, ki jih ima pristojni organ v zvezi s:
      –        stroški za plače in socialno zavarovanje inšpekcijske službe,
      –        administrativnimi stroški, ki nastanejo pri opravljanju kontrole in pregledov, ki lahko vključujejo izdatke za interno usposabljanje
         inšpektorjev,

      za kontrole in preglede iz členov 1, 2 in 3.
      […]
      3.      Države članice imajo pravico zaračunati znesek, ki presega raven pristojbin Skupnosti, če vse pristojbine skupaj, ki jih zaračunavajo
         države članice, ne presegajo dejanskih stroškov pregledov.

      4.      Ne glede na organ, ki je pristojen za zaračunavanje pristojbin, pa zamenjujejo pristojbine Skupnosti vsa druga plačila ali
         pristojbine za zdravstvene inšpekcije, ki jih pobirajo nacionalni, regionalni ali lokalni organi držav članic za inšpekcije
         in nadzor, kot to določajo členi 1, 2 in 3 ter njihova potrditev.

      Ta direktiva ne preprečuje državam članicam, zaračunavati pristojbin za boj proti epizootskim in enzootskim boleznim.“
      5        V prilogi A, poglavje I, točka 1, k Direktivi 85/73 so določeni pavšalni zneski za stroške pregledov, ki so povezani s klanjem.
         Načini financiranja kontrol in pregledov v zvezi z operacijami razreza so določeni v točki 2 istega poglavja. V poglavju I,
         točka 4(a) in (b), je določeno:

      „Za pokrivanje povečanih stroškov, lahko države članice:
      a)      ali povečajo [pavšalne] zneske pristojbin, ki so določeni v točkah 1 in 2(a) za posamezen obrat.
      Poleg določil iz točke 5(a) so lahko pogoji, ki jih je treba izpolnjevati, naslednji:
      […]
      –        višji stroški zaradi posebnih časov potovanja
      –        več časa, porabljenega za preglede zaradi pogosto spremenljivih časov klanja, ki niso pod kontrolo inšpektorjev
      […]
      –        pregledi živali, ki jih na zahtevo lastnika koljejo izven običajnega časa za klanje.
      Povišanje osrednje [pavšalne] cene za pristojbine je odvisno od stroškov, ki jih je treba pokriti;
      b)      ali [zaračunajo] posebno pristojbino, ki bo pokrivala dejanske stroške.“
       Nacionalna ureditev
      6        Kot izhaja iz predložitvene odločbe, je bila Direktiva 85/73 v nemško pravo prenesena deloma z določbami, ki so jih izdali
         zvezni organi, in deloma z določbami, ki so jih sprejele zvezne dežele.

      7        Zakonodajalec zvezne dežele Hessen je na podlagi zakona o stroških veterinarskih kontrol (Veterinärkontroll-Kostengesetz)
         z dne 3. novembra 1998 (GVBl. 1998 I, str. 414), s katerim so izvedene nekatere določbe zvezne zakonodaje, sprejel pravilnik
         o upravnih stroških za področje delovanja ministrstva za okolje, podeželje in varstvo potrošnikov (Verwaltungskostenordnung
         für den Geschäftsbereich des Ministeriums für Umwelt, ländlichen Raum und Verbraucherschutz) z dne 16. decembra 2003 (GVBl.
         2003 I, str. 362, v nadaljevanju: VwKostO-MULV) ter uredbo o spremembah (Änderungsverordnung) z dne 31. januarja 2005 (GVBl. 2005 I,
         str. 74).

      8        V skladu s členom 4(6) zakona o stroških veterinarskih kontrol se podjetja, ki mesečno zakoljejo več kot 1500 živali, štejejo
         za „velika podjetja“ („Großbetriebe“) in se jim sme zaradi zaračunati posebne pristojbine glede na stroške posebnih kontrol.

      9        Člen 5 tega zakona določa:

      „Povečanje pristojbine se lahko zahteva za upravna dejanja, ki se opravijo na posebno zahtevo, zunaj običajnega časa za klanje.
         Zlasti je mogoče dodatno zaračunati posebne stroške, naložene za opravljanje upravnih dejanj zunaj običajnega časa za klanje.
         Običajen čas za klanje je:

      –        kar zadeva velika podjetja od 6. do 18. ure v delovnih dneh in ob sobotah od 6. do 15. ure;
      –        za druga podjetja od 7. do 18. ure v delovnih dneh in ob sobotah od 7. do 15. ure.“
      10      Po mnenju predložitvenega sodišča VwKostO-MULV za vsako od teh dveh vrst podjetij določa padajočo stopnjo za različne vrste
         zaklanih živali, pri čemer ne povzema strogo sistematike in strukture priloge A, poglavje I, točka 1, k Direktivi 85/73.

      11      V skladu z VwKostO-MULV povečanje pristojbin, določeno v členu 5 zakona o stroških veterinarskih kontrol, znaša 25 % glede
         na običajno dolgovane pristojbine.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      12      Kot izhaja iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, se postopek v glavni stvari nanaša na sklepe zvezne dežele Hessen o izterjavi
         pristojbin, dolgovanih za veterinarske preglede in kontrole svežega mesa, ki so se opravili v prostorih družbe Baumann. Ker
         je družba Baumann menila, da je zakonodaja te zvezne dežele, s katero so bile uvedene stopnje za te pristojbine, v nasprotju
         s sekundarno zakonodajo Skupnosti, je pri Verwaltungsgericht Darmstadt vložila tožbo. To sodišče je s sodbo z dne 6. julija 2006
         ugodilo predlogu te družbe in ugotovilo, da VwKostO-MULV ne pomeni veljavne pooblastitve, ki bi zvezni deželi Hessen v škodo
         gospodarskih subjektov omogočala odstopanja od pavšalnih zneskov, določenih v prilogi A, poglavje 1, točka 4(a), k Direktivi
         85/73.

      13      Zvezna dežela Hessen je zoper navedeno sodbo vložila pritožbo pri Hessischer Verwaltungsgerichtshof, ki je menilo, da je rešitev
         spora odvisna od razlage Direktive 85/73, zato je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je nacionalni zakonodajalec pri uporabi možnosti iz člena 5(3) Direktive [85/73] in iz priloge A, poglavje I, točka 4(a)
         k tej direktivi glede povišanja pavšalnega zneska za posamezne obrate, določenega za pokritje povečanih stroškov, ter iz točke
         4(b) glede zaračunavanja pristojbine za pokritje dejanskih stroškov strogo vezan na strukturo pristojbin iz priloge A, poglavje
         I, točki 1 in 2(a) (glede na vrsto živali, mlade in odrasle živali, klavno težo itd.) ali ima pri določanju stopnje pristojbine
         možnost razlikovati med kontrolami živali, zaklanimi v velikih obratih, in drugimi kontrolami ter poleg tega znotraj teh dveh
         skupin določiti padajočo stopnjo pristojbine glede na število opravljenih zakolov za posamezno vrsto živali, izključno če
         ta stopnja pokriva dejanske stroške?

      2.      Ali sme nacionalni zakonodajalec na podlagi navedenih določb za zakole, ki se na zahtevo lastnika opravijo zunaj običajnega
         časa za klanje, določiti sorazmeren dodatek k pristojbinam, ki se zaračunavajo za preglede živali, zaklane med običajnim časom
         za klanje, kadar to ustreza dejanskim stroškom, ali morajo biti ti stroški vključeni v pavšalno (povišano) pristojbino, ki
         jo morajo plačati vsi gospodarski subjekti, ki so zavezani k plačilu zadevne pristojbine?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      14      Pri odgovoru na prvo vprašanje je treba razlikovati med možnostjo, ki jo imajo države članice na podlagi priloge A, poglavje
         I, točka 4(a), k Direktivi 85/73, in možnostjo, ki jo imajo na podlagi točke 4(b).

      15      Glede prve od teh dveh določb je treba ugotoviti, da ta državam članicam dovoljuje, da za pokrivanje stroškov, ki so višji
         od tistih iz Direktive 85/73, povečajo „[pavšalne] zneske pristojbin […] za posamezen obrat“, ki so določeni v navedeni prilogi
         A, poglavje I, točka 1 in 2(a).

      16      V zvezi s tem je treba ugotoviti, prvič, da iz besedila navedene točke 4(a) izhaja, da se ta določba uporablja le za „posamezen“
         obrat, tako da jo lahko država članica uporabi le za posamezen primer in na podlagi take določbe ne more uvesti razvrščanja
         obratov za zakol – kot v postopku v glavni stvari – glede na njihovo velikost.

      17      Ta razlaga je poleg tega podkrepljena s seznamom pogojev, s katerimi bi bilo mogoče utemeljiti uporabo zadevnega povečanja
         iz priloge A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73, torej pogojev, ki se, prvič, v celoti nanašajo na posebne dejavnike,
         ki omogočajo določitev nekega obrata v razmerju do drugega, in, drugič, ki so lahko predmet sodnega nadzora (glej v tem smislu
         sodbo z dne 9. septembra 1999 v zadevi Feyrer, C‑374/97, Recueil, str. I‑5153, točki 26 in 27).

      18      Drugič, v delu, v katerem se priloga A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73 izrecno sklicuje na pavšalne zneske, določene
         v poglavju I, točki 1 in 2(a), je povečanje, ki ga lahko države članice opravijo na podlagi navedene točke 4, omejeno na te
         pavšalne zneske, zato mora upoštevati njihovo sistematiko in zgradbo.

      19      Iz tega sledi, da država članica na podlagi priloge A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73 ne more zaračunavati pristojbine,
         katere stopnja je odvisna od velikosti obrata in števila zaklanih živali.

      20      Kar zadeva prilogo A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73, je treba poudariti, prvič, da imajo države članice na podlagi
         te določbe možnost, ki jo lahko uporabijo na splošno in po prosti presoji pod edinim pogojem, da pristojbina ne presega dejanskih
         stroškov, ki so v resnici nastali (glej zgoraj navedeno sodbo Feyrer, točka 27).

      21      Drugič, pristojbine, ki se jih zaračuna na podlagi navedene določbe, ne smejo biti v obliki pavšalnega zneska (glej v tem
         smislu sodbo z istega dne v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑270/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 32).

      22      V delu, v katerem je upoštevanje dejanskih stroškov edini pogoj, določen za države članice, lahko te na podlagi priloge A,
         poglavje I, točka 4(b) k Direktivi 85/73 spremenijo višino zneska navedene pristojbine glede na velikost podjetja in število
         zaklanih živali le takrat, kadar se ugotovi, da sta imela ta dejavnika dejanski vpliv na stroške.

      23      Naloga predložitvenega sodišča je preveriti, ali obstaja povezava med, na eni strani, velikostjo podjetja za zakol ter številom
         zaklanih živali in, na drugi strani, dejanskimi stroški izvajanja veterinarskih pregledov in kontrol, predpisanih v upoštevnih
         določbah Skupnosti.

      24      Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako:

      –        prilogo A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73 je treba razlagati tako, da državam članicam ne dovoljuje odstopanja
         od strukture pristojbin iz priloge A, poglavje I, točki 1 in 2(a), ter zaračunavanja pristojbine, katere stopnja je odvisna
         od velikosti obratov in pada glede na število zaklanih živali posamezne vrste;

      –        prilogo A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73 je treba razlagati tako, da država članica ni dolžna upoštevati strukture
         pristojbin, določene v prilogi A, poglavje I, točki 1 in 2(a), in lahko zaračunava pristojbino, katere stopnja se spreminja
         glede na velikost podjetja in število zaklanih živali določene vrste, če se ugotovi, da imata ta dejavnika dejanski vpliv
         na stroške, ki so dejansko nastali zaradi veterinarskih pregledov in kontrol, predpisanih v upoštevnih določbah prava Skupnosti.

       Drugo vprašanje
      25      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba prilogo A, poglavje I, točka 4(a) in (b), k Direktivi
         85/73 razlagati tako, da lahko država članica zaračunava za preglede živali, ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega
         časa za klanje, „sorazmeren dodatek“ k pristojbinam, ki jih po navadi zaračunava za pregled živali, če to povečanje ustreza
         dejansko nastalim dodatnim stroškom.

      26      Za odgovor na to vprašanje je prav tako treba razlikovati med možnostjo, ki jo imajo države članice na podlagi priloge A,
         poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73, in možnostjo, ki jo imajo na podlagi točke 4(b).

      27      Glede prve od teh dveh določb je treba ugotoviti, da ta državam članicam omogoča povišanje pavšalnega zneska le za posamezen
         obrat, kar jim preprečuje izvedbo splošnega povišanja pavšalnega zneska, ki ga morajo plačati vsi gospodarski subjekti.

      28      Dodati je treba, da v delu, v katerem se priloga A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73 sklicuje na „povišanja“ pavšalnega
         zneska, države članice lahko, če je to primerno, izvedejo več povišanj sočasno, ne da bi izvedle splošno povišanje pavšalnega
         zneska.

      29      Ker so pogoji za tako povišanje jasno opredeljeni v prilogi A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73, ni mogoče šteti,
         da to povišanje pomeni posebno pristojbino v smislu sodbe z dne 30. maja 2002 v združenih zadevah Stratmann in Fleischversorgung
         Neuss (C‑284/00 in C‑288/00, Recueil, str. I‑4611), ki bi se dodala pristojbini Skupnosti za kritje določenih stroškov, priglašenih
         na podlagi ukrepov pregleda in kontrole, ki se ne izvajajo v vseh primerih.

      30      To povišanje pa mora, da bi bilo v skladu z določbami Direktive 85/73, ustrezati dodatnim stroškom, ki jih je treba kriti.

      31      V zvezi s povečanji stroškov, ki lahko nastanejo zaradi pregledov živali, ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega
         časa za klanje, je treba ugotoviti, da so med dejavniki, ki lahko povzročijo povečanje teh stroškov, zlasti stroški za plače,
         ki izhajajo iz zneskov, izplačanih na podlagi števila ur dela, glede na okoliščine primera dodatnih ur dela, ki so ga opravile
         osebe, zadolžene za zadevne kontrole zunaj svojega delovnega časa.

      32      Naloga predložitvenega sodišča je preveriti, ali v postopku v glavni stvari dodatni znesek v višini 25 %, ki se prišteje k
         pavšalnim zneskom, določenim v prilogi A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73, pomeni pavšalno vrednost, ki ustreza
         dodatnim stroškom, ki nastanejo ob pregledu živali, ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega časa za klanje.

      33      Glede druge od navedenih določb, in sicer priloge A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73, je treba opozoriti, da je
         iz točke 20 te sodbe razvidno, da daje ta določba državam članicam možnost, ki jo lahko uporabijo na splošno in po prosti
         presoji pod edinim pogojem, da pristojbina ne presega dejanskih stroškov, ki so v resnici nastali.

      34      Poleg tega je treba poudariti, kot izhaja iz točke 31 zgoraj navedene sodbe v zadevi Komisija proti Nemčiji, da pristojbina,
         ki se zaračunava na podlagi navedene določbe, ne sme imeti oblike pavšalnega zneska, tako da se lahko njen skupni znesek za
         posamezne primere spreminja glede na stroške, ki so pristojnemu organu dejansko nastali z veterinarskimi pregledi in kontrolami.

      35      Iz tega sledi, da se bo, čeprav se priloga A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73 ne nanaša na „posamezen obrat“, skupni
         znesek pristojbine, ki jo dolguje vsak obrat, lahko spreminjal od primera do primera.

      36      Ker ni mogoče izključiti, da pregled živali, ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega časa za klanje, pristojnemu
         organu povzroči dodatne stroške, zlasti v zvezi s stroški za plače, je naloga predložitvenega sodišča preveriti, ali celotna
         zaračunana pristojbina ustreza dejansko nastalim stroškom.

      37      Glede na te ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti tako:

      –        prilogo A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73 je treba razlagati tako, da lahko država članica za preglede živali,
         ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega časa za klanje, zaračuna „sorazmeren dodatek“ k pristojbini, ki jo po
         navadi zaračunava za pregled živali, kadar to povišanje pomeni pavšalno vrednost, ki ustreza dodatnim stroškom, ki jih je
         treba kriti;

      –        prilogo A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73 je treba razlagati tako, da lahko država članica za preglede živali,
         ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega časa za klanje, zaračuna „sorazmeren dodatek“ k običajno zaračunani pristojbini
         za pregled živali, kadar to povečanje ustreza dodatno nastalim stroškom.

       Stroški
      38      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Prilogo A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi Sveta 85/73/EGS z dne 29. januarja 1985 o financiranju veterinarskih pregledov
            in kontrol, predvidenih v direktivah 89/662/EGS, 90/425/EGS, 90/675/EGS in 91/496/EGS, kakor je bila spremenjena in kodificirana
            z Direktivo Sveta 96/43/ES z dne 26. junija 1996, je treba razlagati tako, da državam članicam ne dovoljuje odstopanja od
            strukture pristojbin iz priloge A, poglavje I, točki 1 in 2(a), ter zaračunavanja pristojbine, katere stopnja je odvisna od
            velikosti obratov in pada glede na število zaklanih živali posamezne vrste;
      prilogo A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73, kakor je bila spremenjena in kodificirana z Direktivo 96/43, je treba
            razlagati tako, da država članica ni dolžna spoštovati strukture pristojbin, določene v točkah 1 in 2(a) istega poglavja,
            in lahko zaračuna pristojbino, katere stopnja se spreminja glede na velikost podjetja in število zaklanih živali določene
            vrste, če se ugotovi, da imata ta dejavnika dejanski vpliv na stroške, ki so nastali zaradi veterinarskih pregledov in kontrol,
            predpisanih v upoštevnih določbah prava Skupnosti.
      2)      Prilogo A, poglavje I, točka 4(a), k Direktivi 85/73, kakor je bila spremenjena in kodificirana z Direktivo 96/43, je treba
            razlagati tako, da lahko država članica za preglede živali, ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega časa za klanje,
            zaračuna „sorazmeren dodatek“ k pristojbini, ki jo po navadi zaračunava za pregled živali, kadar to povečanje pomeni pavšalno
            vrednost, ki ustreza dodatnim stroškom, ki jih je treba kriti.
      prilogo A, poglavje I, točka 4(b), k Direktivi 85/73, kakor je bila spremenjena in kodificirana z Direktivo 96/43, je treba
            razlagati tako, da lahko država članica za preglede živali, ki se na zahtevo lastnika zakoljejo zunaj običajnega časa za klanje,
            zaračuna „sorazmeren dodatek“ k pristojbini, ki jo po navadi zaračunava za pregled živali, kadar to povečanje ustreza dodatno
            nastalim stroškom.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 27. septembra 1989. # Rheinkrone-Kraftfutterwerk Gebr. Hübers GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Kmetijstvo - Zneski denarnega nadomestila. # Zadeva 37/88.


Sodba Sodišča z dne 16. februarja 1965. # Emilia Barge, vdova Leone proti Visoki oblasti ESPJ. # Zadeva 14-64.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. junija 2013. # Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS) proti Radia Hadj Ahmed. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour du travail de Bruxelles - Belgija. # Socialna varnost delavcev migrantov - Uredba (EGS) št. 1408/71 - Področje osebne uporabe - Dodelitev družinskih dajatev državljanu tretje države, ki ima pravico do prebivanja v državi članici - Uredba (ES) št. 859/2003 - Direktiva 2004/38/ES - Uredba (EGS) št. 1612/68 - Pogoj v zvezi s trajanjem prebivanja. # Zadeva C-45/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. junija 2013 (
            *1
         )
      „Socialna varnost delavcev migrantov — Uredba (EGS) št. 1408/71 — Področje osebne uporabe — Dodelitev družinskih dajatev državljanu tretje države, ki ima pravico do prebivanja v državi članici — Uredba (ES) št. 859/2003 — Direktiva 2004/38/ES — Uredba (EGS) št. 1612/68 — Pogoj v zvezi s trajanjem prebivanja“
      V zadevi C-45/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour du travail de Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 19. januarja 2012, ki je prispela na Sodišče 30. januarja 2012, v postopku

         Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS)

      proti

         Radii Hadj Ahmed,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan, sodniki, in A. Prechal (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. februarja 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za R. Hadj Ahmed I. de Viron in M. Hernandez Dispaux, odvetnika,

               —

               za belgijsko vlado C. Pochet in T. Materne, agenta, skupaj z J. Vanden Eyndejem, odvetnikom,

               —

               za češko vlado M. Smolek, agent,

               —

               za Evropsko komisijo M. Van Hoof in V. Kreuschitz, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1992/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 (UL L 392, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), členov 13(2) in 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46) v povezavi s členom 18 PDEU ter členoma 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS) (nacionalnim uradom za družinske dodatke zaposlenih oseb) in R. Hadj Ahmed zaradi dodelitve zagotovljenih družinskih dajatev.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 10 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15), ki je bil razveljavljen z Direktivo 2004/38, je določal:
               „1.   Pravico, da se pridružijo državljanu države članice, ki je zaposlen v drugi državi članici, imajo ne glede na njihovo državljanstvo naslednje osebe:

                        (a)

                        njegov zakonec in njuni potomci, ki so stari manj kot 21 let ali so vzdrževani družinski člani;

                  […]“

               4

               Člen 12 Uredbe št. 1612/68, ki je bil razveljavljen z Uredbo (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji (UL L 141, str. 1) in katerega besedilo je bilo povzeto v členu 10 te uredbe, je v prvem odstavku določal:
               „Otroci državljana države članice, ki je zaposlen ali je bil zaposlen v drugi državi članici, imajo pravico dostopa do sistema splošnega izobraževanja, vajeništva in poklicnega usposabljanja pod enakimi pogoji kot državljani te države, če prebivajo na njenem ozemlju.“

               5

               Člen 1 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Opredelitve“ določa:
               „V tej uredbi:
               […]

                        f)

                                 i)

                                 ‚družinski član‘ pomeni vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine ali za člana gospodinjstva z zakonodajo, po kateri se zagotavljajo dajatve […]; kadar ta zakonodaja kot člana družine ali člana gospodinjstva opredeljuje le osebo, ki stalno prebiva pod isto streho kot zaposlena ali samozaposlena oseba, velja ta pogoj za izpolnjen, če ga slednja pretežno vzdržuje. […]

                  […]“

               6

               Člen 2 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Osebna veljavnost“ v odstavku 1 določa:
               „Ta uredba se uporablja za delavce […] pa tudi za njihove družinske člane […]“

               7

               Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 859/2003 z dne 14. maja 2003 o razširitvi določb Uredbe (EGS) št. 1408/71 in Uredbe (EGS) št. 574/72 na državljane tretjih držav, ki niso že vključeni v navedene določbe le na podlagi njihovega državljanstva (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 317), določa:
               „[…] določbe Uredbe (EGS) št. 14087/71 […] [se] uporabljajo za državljane tretjih držav za katere navedene določbe ne veljajo le na podlagi njihovega državljanstva, kot tudi za njihove družinske člane in preživele družinske člane, pod pogojem, da stalno zakonito prebivajo na ozemlju države članice in so v položaju, ki v nobenem oziru ni omejen zgolj na eno državo članico.“

               8

               Člen 13 Direktive 2004/38 z naslovom „Ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov v primeru razveze, razveljavitve zakonske zveze ali prenehanja registriranega partnerstva“ v odstavku 2 določa, da pod določenimi pogoji razveza, razveljavitev zakonske zveze državljana Unije ali prenehanje njegovega/njenega registriranega partnerstva ne povzroči izgube pravice do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice.

               9

               Člen 14 te direktive z naslovom „Ohranitev pravice do prebivanja“ v odstavku 2 določa:
               „Državljani Unije in njihovi družinski člani imajo pravico do prebivanja, predvideno v členih 7, 12 in 13, dokler izpolnjujejo pogoje določene v [tem členu].“

         Belgijsko pravo

               10

               Člen 1 zakona z dne 20. julija 1971 o zagotovljenih družinskih dajatvah (Moniteur belge z dne 7. avgusta 1971, str. 9302, v nadaljevanju: zakon o zagotovljenih družinskih dajatvah) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, je določal:
               „[…] Družinske dajatve se pod pogoji, določenimi s tem zakonom ali na njegovi podlagi, dodelijo za otroka, ki ga vzdržuje izključno ali pretežno fizična oseba s prebivališčem v Belgiji.
               […]
               Fizična oseba iz prvega odstavka je morala v Belgiji dejansko in neprekinjeno prebivati najmanj zadnjih pet let pred vložitvijo zahtevka za zagotovljene družinske dajatve.
               Izpolnjevanja tega pogoja so oproščeni:

                        (1)

                        oseba, ki spada na področje uporabe [Uredbe št. 1408/71];

                        (2)

                        oseba brez državljanstva;

                        (3)

                        begunec v smislu zakona z dne 15. decembra 1980 o vstopu na ozemlje, prebivanju, nastanitvi in odstranitvi tujcev [(Moniteur belge z dne 31. decembra 1980, str. 14584, v nadaljevanju: zakon z dne 15. decembra 1980)];

                        (4)

                        oseba, za katero točka 1 ne velja in ki je državljan države, ki je ratificirala Evropsko socialno listino ali spremenjeno Evropsko socialno listino.

                  Če je fizična oseba iz prvega odstavka tujec, ji je treba priznati ali dovoliti prebivanje ali nastanitev v Belgiji v skladu z določbami [zakona z dne 15. decembra 1980] […]“

               11

               Med obdobjem, na katerega se nanaša spor o glavni stvari, je bila z zakonom z dne 30. decembra 2009 o različnih določbah (Moniteur belge z dne 31. decembra 2009, str. 82925) razširjena oprostitev pogoja petletnega prebivanja s tem, da je bila členu 1, sedmi odstavek, zakona o zagotovljenih družinskih dajatvah dodana točka 5, ki določa:
               „oseba, ki zaprosi za zagotovljene družinske dajatve za otroka, ki je:

                        (a)

                        državljan države, za katerega se uporablja [Uredba št. 1408/71], ali, sicer, državljan države, ki je ratificirala Evropsko socialno listino ali (spremenjeno) Evropsko socialno listino;

                        b)

                        oseba brez državljanstva ali begunec v smislu zakona z dne 15. decembra 1980 […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               R. Hadj Ahmed, alžirska državljanka, je v Belgiji od 18. januarja 2006 vpisana v register prebivalstva in ima odtlej dovoljenje za prebivanje na belgijskem ozemlju. Dovoljenje za prebivanje v Belgiji je pridobila, ker se je v Belgiji pridružila partnerju, ki je francoski državljan. R. Hadj Ahmed in njen partner imata skupnega otroka, ki je prav tako francoski državljan, rojen 18. decembra 2003. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je leta 2006 po pridobitvi navedenega dovoljenja za prebivanje uredila, da je v Belgijo prišla tudi njena hči, alžirska državljanka, rojena 28. januarja 1993.

               13

               R. Hadj Ahmed je v bila času, ko je živela s svojim partnerjem, ki v Belgiji ni nikoli imel statusa delavca, za svoja otroka upravičena do družinskega dodatka po običajni stopnji, na podlagi obdobij zaposlitve njenega partnerja v Belgiji.

               14

               R. Hadj Ahmed in njen partner sta junija 2007 začela živeti ločeno. Tožena stranka, ki je od 15. maja 2007 njen partner ne vzdržuje več, je odvisna od socialne pomoči.

               15

               R. Hadj Ahmed od 1. oktobra 2007 ne prejema več družinskega dodatka za svojo hči, medtem ko ta dodatek še naprej prejema za svojega drugega otroka. Pri ONAFTS je vložila prošnjo za pridobitev zagotovljenih družinskih dajatev za to hči od navedenega dne. Ta urad je 7. aprila 2008 prošnjo zavrnil, ker tožena stranka ni izpolnjevala pogoja petletnega prebivanja, ki je določen v členu 1 zakona o zagotovljenih družinskih dajatvah.

               16

               R. Hadj Ahmed je 3. julija 2008 pri Tribunal de travail de Bruxelles vložila tožbo zoper zavrnilno odločbo ONAFTS, pri čemer se je sklicevala na to, da zanjo veljajo določbe Uredbe št. 1408/71. Hkrati in na poziv ONAFTS je pri pristojnih organih vložila predlog za odstopanje od pogoja trajanja prebivanja v Belgiji. R. Hadj Ahmed je na podlagi tega postopka pridobila zagotovljene družinske dajatve za svojo hči po štirih letih prebivanja, in sicer od 18. januarja 2010. Obdobje, za katero se v okviru spora o glavni stvari zahtevajo te dajatve, je tako obdobje od 1. oktobra 2007 do 18. januarja 2010.

               17

               Tribunal du travail de Bruxelles je s sodbo z dne 23. avgusta 2010 ugodilo tožbi R. Hadj Ahmed. To sodišče je s sklicevanjem na sodbo z dne 7. septembra 2004 v zadevi Trojani (C-456/02, ZOdl., str. I-7573) ugotovilo, da ker je bila toženi stranki kot družinskemu članu državljana Unije dovoljena nastanitev v Belgiji, se obravnava kot državljanka Unije in ima pravico do enakega obravnavanja kot državljani te države članice.

               18

               ONAFTS se je zoper to sodbo pritožil pri predložitvenem sodišču. Meni, da ni mogoče šteti, da tožena stranka v postopku v glavni stvari spada na področje uporabe Uredbe št. 1408/71. Dvomi, da bi lahko na podlagi Direktive 2004/38 sklepali, da je osebo, ki ni državljan Unije, mogoče obravnavati kot državljana Unije, če se pridruži osebi, ki ima ta status. Trdi tudi, da se zgoraj navedena sodba Trojani nanaša na položaj v zvezi z državljanom Unije in socialnovarstvenim prejemkom, in gre torej za primer, ki se razlikuje od primera tožene stranke v postopku v glavni stvari.

               19

               Predložitveno sodišče meni, da je v interesu R. Hadj Ahmed, da se sklicuje na uporabo Uredbe št. 1408/71 za odpravo pogoja petletnega prebivanja, ki je določen v členu 1 zakona o zagotovljenih družinskih dajatvah.

               20

               V teh okoliščinah je cour du travail de Bruxelles prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali v okoliščinah, v katerih je državljanka tretje države (v obravnavanem primeru Alžirije) pred manj kot 5 leti pridobila dovoljenje za prebivanje v državi članici (v obravnavanem primeru v Belgiji), da bi se zunaj okvirov zakonske zveze ali registrirane partnerske skupnosti pridružila državljanu druge države članice (v obravnavanem primeru Francije), s katerim ima otroka (s francoskim državljanstvom), ta državljanka tretje države spada na področje osebne uporabe Uredbe št. 1408/71 kot družinski član delavca, ki je državljan države članice, da bi se ji lahko dodelile zagotovljene družinske dajatve za drugega otroka, ki je državljan tretje države (v obravnavanem primeru Alžirije), čeprav navedena državljanka tretje države ne živi več skupaj z očetom otroka, ki ima francosko državljanstvo?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali v okoliščinah iz prvega vprašanja in zato, ker živi v njenem gospodinjstvu otrok s francoskim državljanstvom, ta državljanka tretje države ali njen otrok, ki je državljan tretje države, spadata na področje osebne uporabe Uredbe št. 1408/71 kot družinska člana delavca, ki je državljan države članice, da bi se lahko otroku z alžirskim državljanstvom dodelile zagotovljene družinske dajatve?

                        3.

                        Če je odgovor na zgornji vprašanji nikalen, ali je v okoliščinah iz prvega vprašanja ta državljanka tretje države na podlagi členov 2(14) in 38 Direktive 2004/13 v povezavi s členom 12 ES (postal člen 18 PDEU) upravičena do enakega pravnega obravnavanja kot belgijski državljani tako dolgo, dokler ne izgubi pravice do prebivanja, tako da je izključeno, da ji država Belgija za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev postavi pogoj v zvezi z dolžino prebivanja, medtem ko se izpolnjevanje tega pogoja ne zahteva od nacionalnih upravičencev do teh dajatev?

                        4.

                        Če je odgovor na zgornja vprašanja nikalen, ali je v okoliščinah iz prvega vprašanja ta državljanka tretje države na podlagi členov 20 in 21 Listine EU o temeljnih pravicah kot mati državljana EU upravičena do uporabe načela enakega obravnavanja, tako da je izključeno, da ji država Belgija za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev za drugega od njenih otrok, ki je državljan tretje države, postavi pogoj v zvezi z dolžino prebivanja, medtem ko se izpolnjevanje tega pogoja v zvezi z dolžino prebivanja ne zahteva za otroka z državljanstvom EU?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               21

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba Uredbo št. 1408/71 razlagati tako, da spada na njeno področje uporabe državljanka tretje države (v nadaljevanju: mati) ali njena hči, ki je prav tako državljanka tretje države (v nadaljevanju: hči), če sta v takšnem položaju:

                        —

                        mati je pred manj kot 5 leti pridobila dovoljenje za prebivanje v državi članici, da bi se zunaj okvirov zakonske zveze ali registrirane partnerske skupnosti pridružila državljanu druge države članice (v nadaljevanju: državljan druge države članice), s katerim ima otroka, ki ima državljanstvo te druge države članice (v nadaljevanju: skupni otrok);

                        —

                        samo državljan druge države članice ima status delavca;

                        —

                        mati in državljan druge države članice sta medtem že prenehala skupno živeti in

                        —

                        hči in skupni otrok sta člana gospodinjstva matere.

               22

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da pojem „družinski član“ delavca v skladu s členom 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71 pomeni „vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine ali za člana gospodinjstva z zakonodajo, po kateri se zagotavljajo dajatve […]; kadar ta zakonodaja kot člana družine ali člana gospodinjstva opredeljuje le osebo, ki stalno prebiva pod isto streho kot zaposlena ali samozaposlena oseba […], velja ta pogoj za izpolnjen, če ga slednja pretežno vzdržuje“.

               23

               Prvič, ta določba tako izrecno napotuje na nacionalno ureditev, saj določa, da „družinski član“ pomeni „vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine ali za člana gospodinjstva z zakonodajo, po kateri se zagotavljajo dajatve“ (sodba z dne 26. novembra 2009 v zadevi Slanina, C-363/08, ZOdl., str. I-11111, točka 25).

               24

               Drugič, s členom 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71 je bil določen pridržek, da „kadar ta [nacionalna] zakonodaja kot člana družine ali člana gospodinjstva opredeljuje le osebo, ki stalno prebiva pod isto streho kot zaposlena ali samozaposlena oseba […], velja ta pogoj za izpolnjen, če ga slednja pretežno vzdržuje“ (zgoraj navedena sodba Slanina, točka 26).

               25

               Pogoj iz člena 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71 bi bil torej izpolnjen – kakor pravilno poudarjata češka vlada in Evropska komisija – če bi v okoliščinah iz postopka v glavni stvari mati ali hči v skladu z nacionalnim zakonom in za njegovo uporabo lahko šteli za „družinskega člana“ državljana druge države članice in, če to ni mogoče, če bi lahko šteli, da ju ta „pretežno vzdržuje“ (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Slanina, točka 27).

               26

               Čeprav so v spisu, ki je na voljo Sodišču, indici, ki kažejo na to, da ta pogoj v postopku v glavni stvari ni izpolnjen, mora to preveriti predložitveno sodišče.

               27

               Kot pravilno trdi belgijska vlada, pa iz člena 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71 – kakor je razložen v točki 25 te sodbe – izhaja, da sama okoliščina, da je skupni otrok član gospodinjstva matere, kot taka ni upoštevna za opredelitev matere ali hčere kot „družinskega člana“ državljana druge države članice v smislu te določbe.

               28

               Glede morebitne uporabe Uredbe št. 859/2003, na katero se sklicuje tudi predložitveno sodišče, je treba opozoriti, da ta uredba v skladu z njenim členom 1 razširja področje osebne uporabe Uredbe št. 1408/71 na državljane tretjih držav, če ti ne spadajo na področje osebne uporabe zadnjenavedene uredbe že samo zaradi njihovega državljanstva.

               29

               Vendar morebitna neuporaba Uredbe št. 1408/71 za mati ali hči ni odvisna od njunega državljanstva, temveč od tega, da ju ni mogoče šteti za družinski članici – v smislu člena 1(f)(i) te uredbe – državljana druge države članice.

               30

               Poleg tega mora v skladu s členom 1 Uredbe št. 859/2003 državljan tretje države izpolniti dva pogoja, da bi se določbe Uredbe št. 1408/71 lahko uporabljale zanj in tudi za njegove družinske člane. Prvič, ta državljan mora v državi članici zakonito prebivati in, drugič, ne sme biti v položaju, ki je v vsakem pogledu omejen zgolj na eno državo članico. Tako je zlasti takrat, kadar je položaj državljana tretje države povezan le s tretjo državo in eno samo državo članico (glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 2010 v zadevi Xhymshiti, C-247/09, ZOdl., str. I-11845, točka 28).

               31

               Glede prvega od teh pogojev je treba ugotoviti, da ob upoštevanju podatkov, navedenih v predložitveni odločbi, da sta tako mati kot hči zakonito prebivali v Belgiji v obdobju, ki je upoštevno za postopek v glavni stvari.

               32

               Glede drugega pogoja položaj matere in položaj hčere pomenita – kakor izhaja iz spisa, ki je na voljo Sodišču – povezavo le s tretjo državo in eno samo državo članico, in sicer z Ljudsko demokratično republiko Alžirijo in s Kraljevino Belgijo.

               33

               V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da Uredba št. 859/2003 razširja področje uporabe Uredbe št. 1408/71 na osebe, kot sta mati ali hči.

               34

               Zato je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da se mora Uredba št. 1408/71 razlagati tako, da mati in hči, če sta v položaju, ki je opisan v točki 21 te sodbe, ne spadata na področje osebne uporabe te uredbe, razen če ju je v skladu z nacionalnim zakonom in za njegovo uporabo mogoče šteti za „družinski članici“ državljana druge države članice ali, če to ni mogoče, če se lahko šteje, da ju ta „pretežno vzdržuje“.

         Tretje vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 13(2) in 14 Direktive 2004/38 v povezavi s členom 18 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, s katero ta materi, če je v položaju, opisanem v točki 21 te sodbe, za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev določa pogoj petletnega prebivanja, medtem ko za lastne državljane tega pogoja ne določa.

               36

               V zvezi s tem, kakor pravilno ugotavljajo belgijska in češka vlada ter Komisija, iz besedila člena 13(2) Direktive 2004/38 izrecno izhaja, da se pravica do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, v skladu s to določbo in pod določenimi pogoji ohrani le ob razvezi, razveljavitvi zakonske zveze ali prenehanju registriranega partnerstva.

               37

               Toda, kot je razvidno tudi iz samega besedila prvega vprašanja, okoliščine iz postopka v glavni stvari ne kažejo na obstoj zakonske zveze ali registriranega partnerstva med materjo in državljanom druge države članice. V teh okoliščinah se mati ne more sklicevati na pravico do prebivanja na podlagi člena 13(2) Direktive 2004/38 ali na podlagi člena 14 te direktive, ki v odstavku 2 le opozarja na to, da morajo zadevne osebe, da bi lahko ohranile pravico do prebivanja, izpolnjevati pogoje, ki so med drugimi določeni v členu 13 navedene direktive.

               38

               Upoštevanje člena 18 PDEU, na katerega se v tretjem vprašanju sklicuje predložitveno sodišče, ne more ovreči tega sklepa.

               39

               To, da je imela oseba, kot je tožena stranka v postopku v glavni stvari, v obdobju, ki je upoštevno za postopek v glavni stvari, dovoljenje za prebivanje v Belgiji, namreč ne pomeni, da za to osebo na podlagi člena 18 PDEU velja načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva.

               40

               Res je Sodišče v točki 46 zgoraj navedene sodbe Trojani v bistvu presodilo, da če ima državljan Unije dovoljenje za prebivanje v neki državi članici, se lahko ta državljan za pridobitev socialnovarstvene dajatve pod enakimi pogoji kot državljani te države članice sklicuje na člen 18 PDEU.

               41

               Vendar te razlage člena 18 PDEU, katerega ozadje je državljanstvo Evropske unije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar, C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točki 37 in 39), kot take ni mogoče prenesti na položaj, v katerem ima državljan tretje države dovoljenje za prebivanje v državi članici.

               42

               Zato je v postopku sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenem s členom 267 PDEU, naloga Sodišča, da da nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu bo omogočil rešitev spora, o katerem odloča. Zato, čeprav je predložitveno sodišče svoje tretje vprašanje formalno omejilo samo na razlago Direktive 2004/38, to Sodišča ne ovira, da predložitvenemu sodišču predloži vse vidike razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri odločanju o predloženi zadevi, ne glede na to, ali se je to nanje v svojih vprašanjih sklicevalo. Glede tega mora Sodišče iz vseh dejstev in dokazov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, zbrati elemente navedenega prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej v tem smislu sodbo z dne 14. oktobra 2010 v zadevi Fuß, C-243/09, ZOdl., str. I-9849, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).

               43

               Komisija pa trdi, da bi se lahko mati, za preprečitev tega, da bi ji bil za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev naložen pogoj petletnega prebivanja, sklicevala na načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva, pri čemer bi se opirala na pravico do prebivanja, ki izhaja iz člena 12 Uredbe št. 1612/68.

               44

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da zahteva cilj Uredbe št. 1612/68, ki je prosto gibanje delavcev, zato da bi bilo to zagotovljeno ob spoštovanju svobode in dostojanstva, optimalne pogoje za vključitev družine delavca migranta v okolje države članice gostiteljice (glej sodbi z dne 13. novembra 1990 v zadevi di Leo, C-308/89, Recueil, str. I-4185, točka 13, in z dne 17. septembra 2002 v zadevi Baumbast in R, C-413/99, Recueil, str. I-7091, točka 50).

               45

               Da bi lahko bila ta integracija uspešna, je nujno, da ima otrok delavca migranta možnost, da se šola in študira v državi članici gostiteljici, kakor je izrecno določeno v členu 12 Uredbe št. 1612/68, ter izobraževanje uspešno konča (sodba z dne 15. marca 1989 v združenih zadevah Echternach in Moritz, 389/87 in 390/87, Recueil, str. 723, točka 21, in zgoraj navedena sodba Baumbast in R, točka 51).

               46

               Ta pravica do dostopa do izobraževanja v skladu s sodno prakso zajema samostojno pravico do prebivanja otroka delavca migranta ali nekdanjega delavca migranta, če ta otrok želi nadaljevati šolanje v državi članici gostiteljici, in ustrezno pravico do prebivanja tistega od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad tem otrokom (glej sodbo z dne 23. februarja 2010 v zadevi Teixeira, C-480/08, ZOdl., str. I-1107, točki 36 in 53).

               47

               Po mnenju Komisije imajo hči in skupni otrok ter zato tudi mati, ker ima dejansko skrbništvo nad svojima otrokoma, tako pravico do prebivanja, ki temelji na členu 12 Uredbe št. 1612/68.

               48

               V okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, pa takšne razlage ni mogoče sprejeti v zvezi s hčerjo.

               49

               Prvič, ni namreč dvoma, da hči ni otrok državljana druge države članice. Ta oseba torej ni otrok državljana države članice, ki je zaposlen ali je bil zaposlen na ozemlju druge države članice v smislu člena 12 Uredbe št. 1612/68.

               50

               Drugič, res je, kot trdi Komisija, da je pravico do nastanitve pri delavcu migrantu, ki jo imajo v skladu s členom 10(1)(a) Uredbe št. 1612/68 „njegov zakonec in njuni potomci, ki nimajo dopolnjenih enaindvajset let ali ki so vzdrževani‘, treba razlagati tako, da jo imajo tako potomci tega delavca kakor potomci njegovega zakonca (zgoraj navedena sodba Baumbast in R, točka 57).

               51

               V zvezi s tem pa zadostuje opozoriti, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, mati ni zakonec državljana druge države članice in tudi ni bila, saj partnerja zgolj na podlagi skupnega življenja ni mogoče šteti za „zakonca“ v smislu člena 10(1)(a) Uredbe št. 1612/68 (glej v tem smislu sodbo z dne 17. aprila 1986 v zadevi Reed, 59/85, Recueil, str. 1283, točka 16). Hčere torej ni mogoče šteti za otroka zakonca delavca migranta ali nekdanjega delavca migranta.

               52

               Glede skupnega otroka pa je nasprotno treba ugotoviti, da je, kakor izhaja iz spisa, ki je na voljo Sodišču, dejansko otrok državljana države članice, ki je zaposlen ali je bil zaposlen na ozemlju druge države članice, v smislu člena 12 Uredbe št. 1612/68. Da pa bi lahko mati kot tisti od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad tem otrokom, lahko pridobila pravico do prebivanja, ki bi temeljila na tej določbi, mora biti skupni otrok vključen v izobraževalni sistem države članice gostiteljice (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2012 v združenih zadevah, Czop in Punakova, C-147/11 in C-148/11, točka 29).

               53

               Vendar Sodišče nima dovolj podatkov v zvezi s položajem skupnega otroka in, natančneje, v zvezi z njegovim šolanjem, zaradi česar bi bila na tej stopnji postopka pred Sodiščem razlaga posledic, ki bi jih za spor o glavni stvari lahko imel obstoj pravice matere do prebivanja na podlagi člena 12 Uredbe št. 16012/68, hipotetična.

               54

               Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da se morata člena 13(2) in 14 Direktive 2004/38 v povezavi s členom 18 PDEU razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, s katero ta materi, če je v položaju, opisanem v točki 21 te sodbe, za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev nalaga izpolnjevanje pogoja petletnega prebivanja, medtem ko za lastne državljane tega pogoja ne določa.

         Četrto vprašanje

               55

               Ob upoštevanju odgovora na prejšnja vprašanja na četrto vprašanje ni treba odgovoriti.

               56

               Opozoriti je namreč treba, da se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, vključno s tistimi, ki jih ureja Listina, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije, ne pa tudi v drugih položajih (glej v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 2013 v zadevi Åkerberg Fransson, C-617/10, točka 19 in navedena sodna praksa).

               57

               Kakor izhaja iz odgovora na prejšnja vprašanja, pa Sodišče nima podatkov, ki bi mu omogočali, da bi ugotovilo, da položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, dejansko ureja pravo Unije.

         Stroški

               58

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1992/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006, je treba razlagati tako, da državljanka tretje države ali njena hči, ki je prav tako državljanka tretje države, če sta v tem položaju:

                                 —

                                    ta državljanka tretje države je pred manj kot 5 leti pridobila dovoljenje za prebivanje v državi članici, da bi se zunaj okvirov zakonske zveze ali registrirane partnerske skupnosti pridružila državljanu druge države članice, s katerim ima otroka, ki ima državljanstvo te druge države članice;

                                 —

                                    samo ta državljan druge države članice ima status delavca;

                                 —

                                    navedena državljanka tretje države in navedeni državljan druge države članice sta medtem že prenehala skupno živeti in

                                 —

                                    oba otroka živita v gospodinjstvu matere,

                                 —

                                    ne spadata na področje osebne uporabe te uredbe, razen če ju je v skladu z nacionalnim zakonom in za njegovo uporabo mogoče šteti za „družinski članici“ tega državljana druge države članice ali, če to ni mogoče, če se lahko šteje, da ju ta „pretežno vzdržuje“.

                           2.

                           Člena 13(2) in 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC v povezavi s členom 18 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, s katero ta državljanu tretje države, če je v položaju, opisanem v točki 1 izreka te sodbe, za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev nalaga izpolnjevanje pogoja petletnega prebivanja, medtem ko za lastne državljane tega pogoja ne določa.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.
    ---documentbreak---

               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-45/12,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour du travail de Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 19. januarja 2012, ki je prispela na Sodišče 30. januarja 2012, v postopku
            Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS)
            proti
            Radii Hadj Ahmed ,
            SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan, sodniki, in A. Prechal (poročevalka), sodnica,
            generalni pravobranilec: Y. Bot,
            sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. februarja 2013,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za R. Hadj Ahmed I. de Viron in M. Hernandez Dispaux, odvetnika,
            – za belgijsko vlado C. Pochet in T. Materne, agenta, skupaj z J. Vanden Eyndejem, odvetnikom,
            – za češko vlado M. Smolek, agent,
            – za Evropsko komisijo M. Van Hoof in V. Kreuschitz, agenta,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1992/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 (UL L 392, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), členov 13(2) in 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46) v povezavi s členom 18 PDEU ter členoma 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés (ONAFTS) (nacionalnim uradom za družinske dodatke zaposlenih oseb) in R. Hadj Ahmed zaradi dodelitve zagotovljenih družinskih dajatev.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člen 10 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15), ki je bil razveljavljen z Direktivo 2004/38, je določal:
            „1. Pravico, da se pridružijo državljanu države članice, ki je zaposlen v drugi državi članici, imajo ne glede na njihovo državljanstvo naslednje osebe:
            (a) njegov zakonec in njuni potomci, ki so stari manj kot 21 let ali so vzdrževani družinski člani;
            […]“
            4. Člen 12 Uredbe št. 1612/68, ki je bil razveljavljen z Uredbo (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji (UL L 141, str. 1) in katerega besedilo je bilo povzeto v členu 10 te uredbe, je v prvem odstavku določal:
            „Otroci državljana države članice, ki je zaposlen ali je bil zaposlen v drugi državi članici, imajo pravico dostopa do sistema splošnega izobraževanja, vajeništva in poklicnega usposabljanja pod enakimi pogoji kot državljani te države, če prebivajo na njenem ozemlju.“
            5. Člen 1 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Opredelitve“ določa:
            „V tej uredbi:
            […]
            f) i)	,družinski član‘ pomeni vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine ali za člana gospodinjstva z zakonodajo, po kateri se zagotavljajo dajatve […]; kadar ta zakonodaja kot člana družine ali člana gospodinjstva opredeljuje le osebo, ki stalno prebiva pod isto streho kot zaposlena ali samozaposlena oseba, velja ta pogoj za izpolnjen, če ga slednja pretežno vzdržuje. […]
            […]“
            6. Člen 2 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Osebna veljavnost“ v odstavku 1 določa:
            „Ta uredba se uporablja za delavce […] pa tudi za njihove družinske člane […]“
            7. Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 859/2003 z dne 14. maja 2003 o razširitvi določb Uredbe (EGS) št. 1408/71 in Uredbe (EGS) št. 574/72 na državljane tretjih držav, ki niso že vključeni v navedene določbe le na podlagi njihovega državljanstva (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 317), določa:
            „[…] določbe Uredbe (EGS) št. 14087/71 […] [se] uporabljajo za državljane tretjih držav za katere navedene določbe ne veljajo le na podlagi njihovega državljanstva, kot tudi za njihove družinske člane in preživele družinske člane, pod pogojem, da stalno zakonito prebivajo na ozemlju države članice in so v položaju, ki v nobenem oziru ni omejen zgolj na eno državo članico.“
            8. Člen 13 Direktive 2004/38 z naslovom „Ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov v primeru razveze, razveljavitve zakonske zveze ali prenehanja registriranega partnerstva“ v odstavku 2 določa, da pod določenimi pogoji razveza, razveljavitev zakonske zveze državljana Unije ali prenehanje njegovega/njenega registriranega partnerstva ne povzroči izgube pravice do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice.
            9. Člen 14 te direktive z naslovom „Ohranitev pravice do prebivanja“ v odstavku 2 določa:
            ,,Državljani Unije in njihovi družinski člani imajo pravico do prebivanja, predvideno v členih 7, 12 in 13, dokler izpolnjujejo pogoje določene v [tem členu].“
            Belgijsko pravo
            10. Člen 1 zakona z dne 20. julija 1971 o zagotovljenih družinskih dajatvah ( Moniteur belge z dne 7. avgusta 1971, str. 9302, v nadaljevanju: zakon o zagotovljenih družinskih dajatvah) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, je določal:
            „[…] Družinske dajatve se pod pogoji, določenimi s tem zakonom ali na njegovi podlagi, dodelijo za otroka, ki ga vzdržuje izključno ali pretežno fizična oseba s prebivališčem v Belgiji.
            […]
            Fizična oseba iz prvega odstavka je morala v Belgiji dejansko in neprekinjeno prebivati najmanj zadnjih pet let pred vložitvijo zahtevka za zagotovljene družinske dajatve.
            Izpolnjevanja tega pogoja so oproščeni:
            (1) oseba, ki spada na področje uporabe [Uredbe št. 1408/71];
            (2) oseba brez državljanstva;
            (3) begunec v smislu zakona z dne 15. decembra 1980 o vstopu na ozemlje, prebivanju, nastanitvi in odstranitvi tujcev [( Moniteur belge z dne 31. decembra 1980, str. 14584, v nadaljevanju: zakon z dne 15. decembra 1980)];
            (4) oseba, za katero točka 1 ne velja in ki je državljan države, ki je ratificirala Evropsko socialno listino ali spremenjeno Evropsko socialno listino.
            Če je fizična oseba iz prvega odstavka tujec, ji je treba priznati ali dovoliti prebivanje ali nastanitev v Belgiji v skladu z določbami [zakona z dne 15. decembra 1980] […]“
            11. Med obdobjem, na katerega se nanaša spor o glavni stvari, je bila z zakonom z dne 30. decembra 2009 o različnih določbah ( Moniteur belge z dne 31. decembra 2009, str. 82925) razširjena oprostitev pogoja petletnega prebivanja s tem, da je bila členu 1, sedmi odstavek, zakona o zagotovljenih družinskih dajatvah dodana točka 5, ki določa:
            „oseba, ki zaprosi za zagotovljene družinske dajatve za otroka, ki je:
            (a) državljan države, za katerega se uporablja [Uredba št. 1408/71], ali, sicer, državljan države, ki je ratificirala Evropsko socialno listino ali (spremenjeno) Evropsko socialno listino;
            b) oseba brez državljanstva ali begunec v smislu zakona z dne 15. decembra 1980 […]“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            12. R. Hadj Ahmed, alžirska državljanka, je v Belgiji od 18. januarja 2006 vpisana v register prebivalstva in ima odtlej dovoljenje za prebivanje na belgijskem ozemlju. Dovoljenje za prebivanje v Belgiji je pridobila, ker se je v Belgiji pridružila partnerju, ki je francoski državljan. R. Hadj Ahmed in njen partner imata skupnega otroka, ki je prav tako francoski državljan, rojen 18. decembra 2003. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je leta 2006 po pridobitvi navedenega dovoljenja za prebivanje uredila, da je v Belgijo prišla tudi njena hči, alžirska državljanka, rojena 28. januarja 1993.
            13. R. Hadj Ahmed je v bila času, ko je živela s svojim partnerjem, ki v Belgiji ni nikoli imel statusa delavca, za svoja otroka upravičena do družinskega dodatka po običajni stopnji, na podlagi obdobij zaposlitve njenega partnerja v Belgiji.
            14. R. Hadj Ahmed in njen partner sta junija 2007 začela živeti ločeno. Tožena stranka, ki je od 15. maja 2007 njen partner ne vzdržuje več, je odvisna od socialne pomoči.
            15. R. Hadj Ahmed od 1. oktobra 2007 ne prejema več družinskega dodatka za svojo hči, medtem ko ta dodatek še naprej prejema za svojega drugega otroka. Pri ONAFTS je vložila prošnjo za pridobitev zagotovljenih družinskih dajatev za to hči od navedenega dne. Ta urad je 7. aprila 2008 prošnjo zavrnil, ker tožena stranka ni izpolnjevala pogoja petletnega prebivanja, ki je določen v členu 1 zakona o zagotovljenih družinskih dajatvah.
            16. R. Hadj Ahmed je 3. julija 2008 pri Tribunal de travail de Bruxelles vložila tožbo zoper zavrnilno odločbo ONAFTS, pri čemer se je sklicevala na to, da zanjo veljajo določbe Uredbe št. 1408/71. Hkrati in na poziv ONAFTS je pri pristojnih organih vložila predlog za odstopanje od pogoja trajanja prebivanja v Belgiji. R. Hadj Ahmed je na podlagi tega postopka pridobila zagotovljene družinske dajatve za svojo hči po štirih letih prebivanja, in sicer od 18. januarja 2010. Obdobje, za katero se v okviru spora o glavni stvari zahtevajo te dajatve, je tako obdobje od 1. oktobra 2007 do 18. januarja 2010.
            17. Tribunal du travail de Bruxelles je s sodbo z dne 23. avgusta 2010 ugodilo tožbi R. Hadj Ahmed. To sodišče je s sklicevanjem na sodbo z dne 7. septembra 2004 v zadevi Trojani (C-456/02, ZOdl., str. I-7573) ugotovilo, da ker je bila toženi stranki kot družinskemu članu državljana Unije dovoljena nastanitev v Belgiji, se obravnava kot državljanka Unije in ima pravico do enakega obravnavanja kot državljani te države članice.
            18. ONAFTS se je zoper to sodbo pritožil pri predložitvenem sodišču. Meni, da ni mogoče šteti, da tožena stranka v postopku v glavni stvari spada na področje uporabe Uredbe št. 1408/71. Dvomi, da bi lahko na podlagi Direktive 2004/38 sklepali, da je osebo, ki ni državljan Unije, mogoče obravnavati kot državljana Unije, če se pridruži osebi, ki ima ta status. Trdi tudi, da se zgoraj navedena sodba Trojani nanaša na položaj v zvezi z državljanom Unije in socialnovarstvenim prejemkom, in gre torej za primer, ki se razlikuje od primera tožene stranke v postopku v glavni stvari.
            19. Predložitveno sodišče meni, da je v interesu R. Hadj Ahmed, da se sklicuje na uporabo Uredbe št. 1408/71 za odpravo pogoja petletnega prebivanja, ki je določen v členu 1 zakona o zagotovljenih družinskih dajatvah.
            20. V teh okoliščinah je cour du travail de Bruxelles prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali v okoliščinah, v katerih je državljanka tretje države (v obravnavanem primeru Alžirije) pred manj kot 5 leti pridobila dovoljenje za prebivanje v državi članici (v obravnavanem primeru v Belgiji), da bi se zunaj okvirov zakonske zveze ali registrirane partnerske skupnosti pridružila državljanu druge države članice (v obravnavanem primeru Francije), s katerim ima otroka (s francoskim državljanstvom), ta državljanka tretje države spada na področje osebne uporabe Uredbe št. 1408/71 kot družinski član delavca, ki je državljan države članice, da bi se ji lahko dodelile zagotovljene družinske dajatve za drugega otroka, ki je državljan tretje države (v obravnavanem primeru Alžirije), čeprav navedena državljanka tretje države ne živi več skupaj z očetom otroka, ki ima francosko državljanstvo?
            2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali v okoliščinah iz prvega vprašanja in zato, ker živi v njenem gospodinjstvu otrok s francoskim državljanstvom, ta državljanka tretje države ali njen otrok, ki je državljan tretje države, spadata na področje osebne uporabe Uredbe št. 1408/71 kot družinska člana delavca, ki je državljan države članice, da bi se lahko otroku z alžirskim državljanstvom dodelile zagotovljene družinske dajatve?
            3. Če je odgovor na zgornji vprašanji nikalen, ali je v okoliščinah iz prvega vprašanja ta državljanka tretje države na podlagi členov 2(14) in 38 Direktive 2004/13 v povezavi s členom 12 ES (postal člen 18 PDEU) upravičena do enakega pravnega obravnavanja kot belgijski državljani tako dolgo, dokler ne izgubi pravice do prebivanja, tako da je izključeno, da ji država Belgija za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev postavi pogoj v zvezi z dolžino prebivanja, medtem ko se izpolnjevanje tega pogoja ne zahteva od nacionalnih upravičencev do teh dajatev?
            4. Če je odgovor na zgornja vprašanja nikalen, ali je v okoliščinah iz prvega vprašanja ta državljanka tretje države na podlagi členov 20 in 21 Listine EU o temeljnih pravicah kot mati državljana EU upravičena do uporabe načela enakega obravnavanja, tako da je izključeno, da ji država Belgija za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev za drugega od njenih otrok, ki je državljan tretje države, postavi pogoj v zvezi z dolžino prebivanja, medtem ko se izpolnjevanje tega pogoja v zvezi z dolžino prebivanja ne zahteva za otroka z državljanstvom EU?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo in drugo vprašanje
            21. Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba Uredbo št. 1408/71 razlagati tako, da spada na njeno področje uporabe državljanka tretje države (v nadaljevanju: mati) ali njena hči, ki je prav tako državljanka tretje države (v nadaljevanju: hči), če sta v takšnem položaju:
            – mati je pred manj kot 5 leti pridobila dovoljenje za prebivanje v državi članici, da bi se zunaj okvirov zakonske zveze ali registrirane partnerske skupnosti pridružila državljanu druge države članice (v nadaljevanju: državljan druge države članice), s katerim ima otroka, ki ima državljanstvo te druge države članice (v nadaljevanju: skupni otrok);
            – samo državljan druge države članice ima status delavca;
            – mati in državljan druge države članice sta medtem že prenehala skupno živeti in
            – hči in skupni otrok sta člana gospodinjstva matere.
            22. V zvezi s tem je treba opozoriti, da pojem „družinski član“ delavca v skladu s členom 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71 pomeni „vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine ali za člana gospodinjstva z zakonodajo, po kateri se zagotavljajo dajatve […]; kadar ta zakonodaja kot člana družine ali člana gospodinjstva opredeljuje le osebo, ki stalno prebiva pod isto streho kot zaposlena ali samozaposlena oseba […], velja ta pogoj za izpolnjen, če ga slednja pretežno vzdržuje“.
            23. Prvič, ta določba tako izrecno napotuje na nacionalno ureditev, saj določa, da „družinski član“ pomeni „vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine ali za člana gospodinjstva z zakonodajo, po kateri se zagotavljajo dajatve“ (sodba z dne 26. novembra 2009 v zadevi Slanina, C-363/08, ZOdl., str. I-11111, točka 25).
            24. Drugič, s členom 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71 je bil določen pridržek, da „kadar ta [nacionalna] zakonodaja kot člana družine ali člana gospodinjstva opredeljuje le osebo, ki stalno prebiva pod isto streho kot zaposlena ali samozaposlena oseba […], velja ta pogoj za izpolnjen, če ga slednja pretežno vzdržuje“ (zgoraj navedena sodba Slanina, točka 26).
            25. Pogoj iz člena 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71 bi bil torej izpolnjen – kakor pravilno poudarjata češka vlada in Evropska komisija – če bi v okoliščinah iz postopka v glavni stvari mati ali hči v skladu z nacionalnim zakonom in za njegovo uporabo lahko šteli za „družinskega člana“ državljana druge države članice in, če to ni mogoče, če bi lahko šteli, da ju ta „pretežno vzdržuje“ (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Slanina, točka 27).
            26. Čeprav so v spisu, ki je na voljo Sodišču, indici, ki kažejo na to, da ta pogoj v postopku v glavni stvari ni izpolnjen, mora to preveriti predložitveno sodišče.
            27. Kot pravilno trdi belgijska vlada, pa iz člena 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71 – kakor je razložen v točki 25 te sodbe – izhaja, da sama okoliščina, da je skupni otrok član gospodinjstva matere, kot taka ni upoštevna za opredelitev matere ali hčere kot „družinskega člana“ državljana druge države članice v smislu te določbe.
            28. Glede morebitne uporabe Uredbe št. 859/2003, na katero se sklicuje tudi predložitveno sodišče, je treba opozoriti, da ta uredba v skladu z njenim členom 1 razširja področje osebne uporabe Uredbe št. 1408/71 na državljane tretjih držav, če ti ne spadajo na področje osebne uporabe zadnjenavedene uredbe že samo zaradi njihovega državljanstva.
            29. Vendar morebitna neuporaba Uredbe št. 1408/71 za mati ali hči ni odvisna od njunega državljanstva, temveč od tega, da ju ni mogoče šteti za družinski članici – v smislu člena 1(f)(i) te uredbe – državljana druge države članice.
            30. Poleg tega mora v skladu s členom 1 Uredbe št. 859/2003 državljan tretje države izpolniti dva pogoja, da bi se določbe Uredbe št. 1408/71 lahko uporabljale zanj in tudi za njegove družinske člane. Prvič, ta državljan mora v državi članici zakonito prebivati in, drugič, ne sme biti v položaju, ki je v vsakem pogledu omejen zgolj na eno državo članico. Tako je zlasti takrat, kadar je položaj državljana tretje države povezan le s tretjo državo in eno samo državo članico (glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 2010 v zadevi Xhymshiti, C-247/09, ZOdl., str. I-11845, točka 28).
            31. Glede prvega od teh pogojev je treba ugotoviti, da ob upoštevanju podatkov, navedenih v predložitveni odločbi, da sta tako mati kot hči zakonito prebivali v Belgiji v obdobju, ki je upoštevno za postopek v glavni stvari.
            32. Glede drugega pogoja položaj matere in položaj hčere pomenita – kakor izhaja iz spisa, ki je na voljo Sodišču – povezavo le s tretjo državo in eno samo državo članico, in sicer z Ljudsko demokratično republiko Alžirijo in s Kraljevino Belgijo.
            33. V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da Uredba št. 859/2003 razširja področje uporabe Uredbe št. 1408/71 na osebe, kot sta mati ali hči.
            34. Zato je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da se mora Uredba št. 1408/71 razlagati tako, da mati in hči, če sta v položaju, ki je opisan v točki 21 te sodbe, ne spadata na področje osebne uporabe te uredbe, razen če ju je v skladu z nacionalnim zakonom in za njegovo uporabo mogoče šteti za „družinski članici“ državljana druge države članice ali, če to ni mogoče, če se lahko šteje, da ju ta „pretežno vzdržuje“.
            Tretje vprašanje
            35. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 13(2) in 14 Direktive 2004/38 v povezavi s členom 18 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, s katero ta materi, če je v položaju, opisanem v točki 21 te sodbe, za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev določa pogoj petletnega prebivanja, medtem ko za lastne državljane tega pogoja ne določa.
            36. V zvezi s tem, kakor pravilno ugotavljajo belgijska in češka vlada ter Komisija, iz besedila člena 13(2) Direktive 2004/38 izrecno izhaja, da se pravica do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, v skladu s to določbo in pod določenimi pogoji ohrani le ob razvezi, razveljavitvi zakonske zveze ali prenehanju registriranega partnerstva.
            37. Toda, kot je razvidno tudi iz samega besedila prvega vprašanja, okoliščine iz postopka v glavni stvari ne kažejo na obstoj zakonske zveze ali registriranega partnerstva med materjo in državljanom druge države članice. V teh okoliščinah se mati ne more sklicevati na pravico do prebivanja na podlagi člena 13(2) Direktive 2004/38 ali na podlagi člena 14 te direktive, ki v odstavku 2 le opozarja na to, da morajo zadevne osebe, da bi lahko ohranile pravico do prebivanja, izpolnjevati pogoje, ki so med drugimi določeni v členu 13 navedene direktive.
            38. Upoštevanje člena 18 PDEU, na katerega se v tretjem vprašanju sklicuje predložitveno sodišče, ne more ovreči tega sklepa.
            39. To, da je imela oseba, kot je tožena stranka v postopku v glavni stvari, v obdobju, ki je upoštevno za postopek v glavni stvari, dovoljenje za prebivanje v Belgiji, namreč ne pomeni, da za to osebo na podlagi člena 18 PDEU velja načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva.
            40. Res je Sodišče v točki 46 zgoraj navedene sodbe Trojani v bistvu presodilo, da če ima državljan Unije dovoljenje za prebivanje v neki državi članici, se lahko ta državljan za pridobitev socialnovarstvene dajatve pod enakimi pogoji kot državljani te države članice sklicuje na člen 18 PDEU.
            41. Vendar te razlage člena 18 PDEU, katerega ozadje je državljanstvo Evropske unije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar, C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točki 37 in 39), kot take ni mogoče prenesti na položaj, v katerem ima državljan tretje države dovoljenje za prebivanje v državi članici.
            42. Zato je v postopku sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenem s členom 267 PDEU, naloga Sodišča, da da nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu bo omogočil rešitev spora, o katerem odloča. Zato, čeprav je predložitveno sodišče svoje tretje vprašanje formalno omejilo samo na razlago Direktive 2004/38, to Sodišča ne ovira, da predložitvenemu sodišču predloži vse vidike razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri odločanju o predloženi zadevi, ne glede na to, ali se je to nanje v svojih vprašanjih sklicevalo. Glede tega mora Sodišče iz vseh dejstev in dokazov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, zbrati elemente navedenega prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej v tem smislu sodbo z dne 14. oktobra 2010 v zadevi Fuß, C-243/09, ZOdl., str. I-9849, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).
            43. Komisija pa trdi, da bi se lahko mati, za preprečitev tega, da bi ji bil za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev naložen pogoj petletnega prebivanja, sklicevala na načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva, pri čemer bi se opirala na pravico do prebivanja, ki izhaja iz člena 12 Uredbe št. 1612/68.
            44. V zvezi s tem je treba opozoriti, da zahteva cilj Uredbe št. 1612/68, ki je prosto gibanje delavcev, zato da bi bilo to zagotovljeno ob spoštovanju svobode in dostojanstva, optimalne pogoje za vključitev družine delavca migranta v okolje države članice gostiteljice (glej sodbi z dne 13. novembra 1990 v zadevi di Leo, C-308/89, Recueil, str. I-4185, točka 13, in z dne 17. septembra 2002 v zadevi Baumbast in R, C-413/99, Recueil, str. I-7091, točka 50).
            45. Da bi lahko bila ta integracija uspešna, je nujno, da ima otrok delavca migranta možnost, da se šola in študira v državi članici gostiteljici, kakor je izrecno določeno v členu 12 Uredbe št. 1612/68, ter izobraževanje uspešno konča (sodba z dne 15. marca 1989 v združenih zadevah Echternach in Moritz, 389/87 in 390/87, Recueil, str. 723, točka 21, in zgoraj navedena sodba Baumbast in R, točka 51).
            46. Ta pravica do dostopa do izobraževanja v skladu s sodno prakso zajema samostojno pravico do prebivanja otroka delavca migranta ali nekdanjega delavca migranta, če ta otrok želi nadaljevati šolanje v državi članici gostiteljici, in ustrezno pravico do prebivanja tistega od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad tem otrokom (glej sodbo z dne 23. februarja 2010 v zadevi Teixeira, C-480/08, ZOdl., str. I-1107, točki 36 in 53).
            47. Po mnenju Komisije imajo hči in skupni otrok ter zato tudi mati, ker ima dejansko skrbništvo nad svojima otrokoma, tako pravico do prebivanja, ki temelji na členu 12 Uredbe št. 1612/68.
            48. V okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, pa takšne razlage ni mogoče sprejeti v zvezi s hčerjo.
            49. Prvič, ni namreč dvoma, da hči ni otrok državljana druge države članice. Ta oseba torej ni otrok državljana države članice, ki je zaposlen ali je bil zaposlen na ozemlju druge države članice v smislu člena 12 Uredbe št. 1612/68.
            50. Drugič, res je, kot trdi Komisija, da je pravico do nastanitve pri delavcu migrantu, ki jo imajo v skladu s členom 10(1)(a) Uredbe št. 1612/68 „njegov zakonec in njuni potomci, ki nimajo dopolnjenih enaindvajset let ali ki so vzdrževani‘, treba razlagati tako, da jo imajo tako potomci tega delavca kakor potomci njegovega zakonca (zgoraj navedena sodba Baumbast in R, točka 57).
            51. V zvezi s tem pa zadostuje opozoriti, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, mati ni zakonec državljana druge države članice in tudi ni bila, saj partnerja zgolj na podlagi skupnega življenja ni mogoče šteti za „zakonca“ v smislu člena 10(1)(a) Uredbe št. 1612/68 (glej v tem smislu sodbo z dne 17. aprila 1986 v zadevi Reed, 59/85, Recueil, str. 1283, točka 16). Hčere torej ni mogoče šteti za otroka zakonca delavca migranta ali nekdanjega delavca migranta.
            52. Glede skupnega otroka pa je nasprotno treba ugotoviti, da je, kakor izhaja iz spisa, ki je na voljo Sodišču, dejansko otrok državljana države članice, ki je zaposlen ali je bil zaposlen na ozemlju druge države članice, v smislu člena 12 Uredbe št. 1612/68. Da pa bi lahko mati kot tisti od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad tem otrokom, lahko pridobila pravico do prebivanja, ki bi temeljila na tej določbi, mora biti skupni otrok vključen v izobraževalni sistem države članice gostiteljice (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2012 v združenih zadevah, Czop in Punakova, C-147/11 in C-148/11, točka 29).
            53. Vendar Sodišče nima dovolj podatkov v zvezi s položajem skupnega otroka in, natančneje, v zvezi z njegovim šolanjem, zaradi česar bi bila na tej stopnji postopka pred Sodiščem razlaga posledic, ki bi jih za spor o glavni stvari lahko imel obstoj pravice matere do prebivanja na podlagi člena 12 Uredbe št. 16012/68, hipotetična.
            54. Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da se morata člena 13(2) in 14 Direktive 2004/38 v povezavi s členom 18 PDEU razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, s katero ta materi, če je v položaju, opisanem v točki 21 te sodbe, za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev nalaga izpolnjevanje pogoja petletnega prebivanja, medtem ko za lastne državljane tega pogoja ne določa.
            Četrto vprašanje
            55. Ob upoštevanju odgovora na prejšnja vprašanja na četrto vprašanje ni treba odgovoriti.
            56. Opozoriti je namreč treba, da se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, vključno s tistimi, ki jih ureja Listina, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije, ne pa tudi v drugih položajih (glej v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 2013 v zadevi Åkerberg Fransson, C-617/10, točka 19 in navedena sodna praksa).
            57. Kakor izhaja iz odgovora na prejšnja vprašanja, pa Sodišče nima podatkov, ki bi mu omogočali, da bi ugotovilo, da položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, dejansko ureja pravo Unije.
            Stroški
            58. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
            1. Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1992/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006, je treba razlagati tako, da državljanka tretje države ali njena hči, ki je prav tako državljanka tretje države, če sta v tem položaju:
            – ta državljanka tretje države je pred manj kot 5 leti pridobila dovoljenje za prebivanje v državi članici, da bi se zunaj okvirov zakonske zveze ali registrirane partnerske skupnosti pridružila državljanu druge države članice, s katerim ima otroka, ki ima državljanstvo te druge države članice;
            – samo ta državljan druge države članice ima status delavca;
            – navedena državljanka tretje države in navedeni državljan druge države članice sta medtem že prenehala skupno živeti in
            – oba otroka živita v gospodinjstvu matere,
            ne spadata na področje osebne uporabe te uredbe, razen če ju je v skladu z nacionalnim zakonom in za njegovo uporabo mogoče šteti za „družinski članici“ tega državljana druge države članice ali, če to ni mogoče, če se lahko šteje, da ju ta „pretežno vzdržuje“.
            2. Člena 13(2) in 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC v povezavi s členom 18 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, s katero ta državljanu tretje države, če je v položaju, opisanem v točki 1 izreka te sodbe, za dodelitev zagotovljenih družinskih dajatev nalaga izpolnjevanje pogoja petletnega prebivanja, medtem ko za lastne dr žavljane tega pogoja ne določa.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 11. julija 1996. # Elena Ortega Urretavizcaya proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-587/93.