title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 8. decembra 2005.#Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg.#Neizpolnitev obveznosti države - Telekomunikacije - Direktiva 97/33/ES - Člen 7(5) - Obveznost neodvisnega usposobljenega organa, da preveri skladnost sistemov stroškovnega računovodstva in objavi izjavo o skladnosti - Direktiva 98/10/ES - Člen 18(1) in (2) - Nepravilna uporaba sprejetih ukrepov, kar zadeva nadzor nacionalnega regulativnega organa glede skladnosti sistema stroškovnega računovodstva in kar zadeva letno objavo izjave o skladnosti - Nedopustnost - Pravni interes - Predhodni postopek - Pravice obrambe - Direktive 2002/19/ES, 2002/21/ES in 2002/22/ES - Prehodne določbe - Vzdržanje države članice med obdobjem za prenos direktive, da bi sprejela določbe, ki bi resno ogrozile doseganje cilja te direktive - Referenčne ponudbe medomrežnega povezovanja.#Zadeva C-33/04.

text:
      Zadeva C-33/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Velikemu vojvodstvu Luksemburg
      „Neizpolnitev obveznosti države – Telekomunikacije – Direktiva 97/33/ES – Člen 7(5) – Obveznost neodvisnega usposobljenega organa, da preveri skladnost sistemov stroškovnega računovodstva in objavi izjavo o
         skladnosti – Direktiva 98/10/ES – Člen 18(1) in (2) – Nepravilna uporaba sprejetih ukrepov, kar zadeva nadzor nacionalnega regulativnega organa glede skladnosti sistema stroškovnega
         računovodstva in kar zadeva letno objavo izjave o skladnosti – Dopustnost – Pravni interes – Predhodni postopek – Pravice obrambe – Direktive 2002/19/ES, 2002/21/ES in 2002/22/ES – Prehodne določbe – Vzdržanje države članice med obdobjem za prenos direktive, da bi sprejela določbe, ki bi resno ogrozile doseganje cilja te
         direktive – Referenčne ponudbe medomrežnega povezovanja“

      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev v predhodnem postopku – Sprememba tožbenih predlogov – Dopustnost
            – Pogoji
      (člen 226 ES)
      2.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev v predhodnem postopku – Prilagoditev zaradi spremembe prava
            Skupnosti – Dopustnost – Pogoji
      (člen 226 ES)
      3.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Pravica Komisije, da ukrepa – Izvrševanje, ki ni odvisno od obstoja posebnega pravnega
            interesa – Diskrecijsko izvrševanje
      (člen 226 ES)
      4.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predhodni postopek – Predolgo trajanje – Okoliščina, ki vpliva na dopustnost samo v
            primeru poseganja v pravice obrambe – Dokazno breme
      (člen 226 ES)
      5.        Približevanje zakonodaj – Telekomunikacijski sektor – Zagotavljanje odprtosti omrežij (ONP) govorne telefonije in vzpostavitev
            univerzalne storitve telekomunikacij – Direktiva 98/10 – Država članica, ki ni zagotovila, da neodvisni pristojni organ preveri
            skladnost sistema stroškovnega računovodstva in objavi izjave o skladnosti – Nepravilna uporaba ukrepov za nadzor nad temi
            sistemi stroškovnega računovodstva – Neizpolnitev obveznosti
      (direktive Evropskega parlamenta in Sveta 97/33, člen 7(5), 98/10, člen 18(1) in (2), 2002/21, člen 27, in 2002/22, člen 16)
      1.        Predmet tožbe za ugotovitev neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES je opredeljen tudi s predhodnim postopkom iz te
         določbe, in sicer tako, da mora tožba temeljiti na enakih razlogih in trditvah kot obrazloženo mnenje. Ne glede na to zahteva,
         po kateri je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, opredeljen s predhodnim postopkom iz te določbe, ne gre tako
         daleč, da bi predpostavljala popolno skladnost med očitki, navedenimi v pisnem opominu, izrekom obrazloženega mnenja in predlogi
         tožbe, kolikor predmet spora ni bil razširjen ali spremenjen.

      (Glej točki 36 in 37.)
      2.        Obstoj neizpolnitve obveznosti v okviru tožbe na podlagi člena 226 ES je treba presojati glede na zakonodajo Skupnosti, ki
         je veljala ob koncu roka, ki ga je Komisija določila zadevni državi članici za uskladitev z njenim obrazloženim mnenjem.

      Kljub temu je ob spremembi prava Skupnosti, ki se zgodi med predhodnim postopkom, dopustno, da Komisija ugotovi neizpolnitev
         obveznosti, ki izvirajo iz prvotnega besedila skupnostnega akta, pozneje spremenjenega ali razveljavljenega, in ki so ohranjene
         z novimi določbami. Po drugi strani se predmet spora ne sme razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki ne najdejo
         ekvivalenta v zadevnem prvotnem besedilu, sicer to pomeni bistveno kršitev postopka o ugotovitvi neizpolnitve obveznosti.

      (Glej točki 43 in 49.)
      3.        V okviru pristojnosti, ki jih ima iz člena 226 ES, Komisiji ni treba dokazati pravnega interesa. Komisija ima namreč nalogo,
         da po uradni dolžnosti in v splošnem interesu zagotovi, da države članice uporabljajo pravo Skupnosti, in da ugotovi, ob njihovi
         opustitvi, morebitno neizpolnitev obveznosti, ki iz njega izhajajo.

      Med drugim mora Komisija presoditi možnost delovanja proti državi članici, določiti določbe, ki jih naj bi ta kršila, in čas,
         ko bo začela postopek o ugotovitvi neizpolnitve obveznosti proti njej, preudarki, na podlagi katerih se tako odloči, pa ne
         smejo vplivati na dopustnost tožbe. Medtem ko Komisija sama presoja možnost za vložitev in ohranitev tožbe in tožbe o neizpolnitvi
         obveznosti, mora Sodišče preučiti, ali očitana neizpolnitev obveznosti obstaja ali ne, ne da bi se mu bilo treba izreči o
         izvajanju diskrecijske pravice Komisije.

      (Glej točke od 65 do 67.)
      4.        Čeprav je prekomerno trajanje predhodnega postopka res lahko kršitev, zaradi katere bi bila tožba zaradi neizpolnitve obveznosti
         nedopustna, je tak sklep primeren zgolj takrat, ko je ravnanje Komisije otežilo oporekanje njenim trditvam, ko krši tudi pravice
         do obrambe in ko zainteresirana država članica predložiti dokaz o taki težavi.

      (Glej točko 76.)
      5.        Država članica ne izpolni obveznosti iz člena 7(5) Direktive 97/33 o medomrežnem povezovanju v telekomunikacijah glede zagotavljanja
         univerzalne storitve in medobratovalnosti z uporabo načel zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) in člena 18(1) in (2) Direktive
         98/10 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) pri govorni telefoniji in o univerzalnih storitvah za telekomunikacije
         v konkurenčnem okolju, kot so bile ohranjene v veljavi s členom 27 Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska
         komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva), v zvezi s členom 16 Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah
         uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami, s tem, da ne izpolni obveznosti, da neodvisen
         usposobljeni organ preveri skladnost sistemov stroškovnega računovodstva in da objavi izjavo o skladnosti za leti 1998 in
         1999, v skladu s členom 7(5) Direktive 97/33, in s tem, da v praksi nepravilno uporabi ukrepe o nadzoru nacionalnega regulativnega
         organa ali drugega usposobljenega organa, ki je neodvisen od telekomunikacijskega podjetja in potrjen od tega regulativnega
         organa, glede skladnosti sistema stroškovnega računovodstva za leto 2000, v skladu z določbami člena 18(1) in (2) Direktive
         98/10.

      (Glej točko 92 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 8. decembra 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Telekomunikacije – Direktiva 97/33/ES – Člen 7(5) – Obveznost neodvisnega usposobljenega organa, da preveri skladnost sistemov stroškovnega računovodstva in objavi izjavo o
         skladnosti – Direktiva 98/10/ES – Člen 18(1) in (2) – Nepravilna uporaba sprejetih ukrepov, kar zadeva nadzor nacionalnega regulativnega organa glede skladnosti sistema stroškovnega
         računovodstva in kar zadeva letno objavo izjave o skladnosti – Dopustnost – Pravni interes – Predhodni postopek – Pravice obrambe – Direktive 2002/19/ES, 2002/21/ES in 2002/22/ES – Prehodne določbe – Vzdržanje države članice med obdobjem za prenos direktive, da bi sprejela določbe, ki bi resno ogrozile doseganje cilja te
         direktive – Referenčne ponudbe medomrežnega povezovanja“

      V zadevi C-33/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, ki je prispela na Sodišče 29. januarja 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata W. Wils in M. Shotter, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Velikemu vojvodstvu Luksemburg, ki ga zastopata M. Thill in S. Schreiner, zastopnika, ob sodelovanju A. Verheydena in F. Bimonta, odvetnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, P. Kūris, G. Arestis (poročevalec) in J. Klučka,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. marca 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. junija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da:

      –        s tem ko ni izpolnilo obveznosti, da neodvisni usposobljen organ preveri skladnost sistemov stroškovnega računovodstva in
         da objavi izjavo o skladnosti za leti 1998 in 1999, v skladu s členom 7(5) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 97/33/ES
         z dne 30. junija 1997 o medomrežnem povezovanju v telekomunikacijah glede zagotavljanja univerzalne storitve in medobratovalnosti
         z uporabo načel zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP), in

      –        s tem ko v praksi ni pravilno uporabilo ukrepov, sprejetih za izvedbo določb člena 18(1) in (2) Direktive Evropskega parlamenta
         in Sveta 98/10/ES z dne 26. februarja 1998 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) pri govorni telefoniji
         in o univerzalnih storitvah za telekomunikacije v konkurenčnem okolju (UL L 101, str. 24), kar zadeva nadzor nacionalnega
         regulativnega organa ali drugega usposobljenega organa, ki je neodvisen od telekomunikacijskega podjetja in potrjen s strani
         tega regulativnega organa glede skladnosti sistema stroškovnega računovodstva, in kar zadeva letno objavo izjave o skladnosti,

      Veliko vojvodstvo Luksemburg ni izpolnilo obveznosti iz naštetih določb teh direktiv.
       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Stari regulativni okvir
      –       Direktiva 97/33
      2        Direktiva 97/33 glede na svoj člen 1 določa regulativni okvir, ki v Skupnosti zagotavlja medomrežno povezovanje telekomunikacijskih
         omrežij in predvsem medobratovalnost storitev, kot tudi zagotavljanje univerzalne storitve v okolju odprtih in konkurenčnih
         trgov. V skladu s členom 2 te direktive pomeni „medomrežno povezovanje“ fizično in logično povezovanje javnih komunikacijskih
         omrežij, ki jih uporablja isto ali drugo podjetje, da omogoči uporabnikom iz enega podjetja komunikacijo z uporabniki iz istega
         ali drugega podjetja ali dostop do storitev, ki jih zagotavlja drugo podjetje.

      3        Člen 7 te direktive, naslovljen „Načela cen medomrežnega povezovanja in sistema stroškovnega računovodstva“, določa:

      „1.       Države članice morajo zagotoviti, da se določbe odstavkov od 2 do 6 uporabljajo za podjetja, ki obratujejo javna telekomunikacijska
         omrežja in/ali telekomunikacijske storitve dostopne javnosti [...], ki so bili sporočeni s strani nacionalnih regulativnih
         organov kot podjetja s pomembno tržno močjo.

      2.       Cene medomrežnega povezovanja spoštujejo načela preglednosti in stroškovne naravnanosti. Podjetje, ki s svojimi napravami
         zagotavlja medomrežno povezovanje, mora dokazati, da so cene izračunane iz realnih stroškov, vključno iz primerne stopnje
         donosnosti naložbe. Nacionalni regulativni organi lahko zahtevajo od podjetja, da jim popolnoma utemelji cene medomrežnega
         povezovanja, in lahko po potrebi zahtevajo prilagoditev cen [...].

      3.       Nacionalni regionalni organi zagotovijo, da se objavi [...] referenčno ponudbo medomrežnega povezovanja. Referenčna ponudba
         medomrežnega povezovanja vsebuje opis ponudb medomrežnega povezovanja, razčlenjenih na komponente v skladu s tržnimi potrebami
         in ustrezna določila in pogoje, vključno s cenami.

      Lahko je določenih več različnih cen, določil in pogojev medomrežnega povezovanja za različne kategorije podjetij, ki so pooblaščena
         zagotavljati omrežje in storitve, kadar se lahko te razlike objektivno utemeljijo na podlagi vrste zagotovljenega medomrežnega
         povezovanja in/ali pogojev pridobitve zadevne nacionalne licence. Nacionalni regulativni organi zagotovijo, da te razlike
         ne vodijo do izkrivljanja konkurence, in predvsem, da podjetje uporablja iste cene ter ustrezna določila in pogoje medomrežnega
         povezovanja, kot pri zagotavljanju medomrežnega povezovanja za svoje storitve ali storitve hčerinskih podjetij ali družbenikov
         [...].

      Nacionalni regulativni organ lahko določi spremembe referenčne ponudbe medomrežnega povezovanja, če so te utemeljene.
      [...]
      5.       Komisija pripravi [...] priporočila na področju sistemov stroškovnega računovodstva in ločenega računovodstva na področju
         medomreženga povezovanja. Nacionalni regulativni organi morajo zagotoviti, da sistemi stroškovnega računovodstva, ki jih uporabljajo
         zadevna podjetja, ustrezajo izvajanju pogojev tega člena in so podprti z dovolj razčlenjenimi dokumenti, kot so tisti, navedeni
         v Prilogi V.

      Nacionalni regulativni organi morajo zagotoviti, da je na zahtevo na voljo opis sistema stroškovnega računovodstva, ki prikazuje
         vsaj glavne kategorije, po katerih so stroški razvrščeni v skupine, in pravila, ki se uporabljajo za razporeditev stroškov
         iz medomrežnega povezovanja. Skladnost s stroškovnim računovodstvom preverja nacionalni regulativni organ ali drug usposobljeni
         organ, ki je neodvisen od telekomunikacijskega podjetja in potrjen s strani nacionalnih regulativnih organov. Izjava o skladnosti
         se objavi vsako leto.

      [...]“
      4        Priloga V k Direktivi 97/33 navaja, kot primer, nekatere elemente, ki so lahko v prej omenjenem sistemu računovodstva, namreč
         standardno uporabljeni stroški, elementi stroškov, ki so vključeni v ceno medomrežnega povezovanja, stopnje in metode razporeditve
         stroškov, predvsem obravnavanje povezanih in skupnih stroškov in računovodska pravila.

      5        V skladu s členom 23(1), prvi pododstavek, te direktive države sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev
         s to direktivo, najpozneje do 31. decembra 1997. O tem takoj obvestijo Komisijo.

      6        Komisija je 8. aprila 1998 na podlagi člena 7(5) Direktive 97/33 sprejela priporočilo 98/322/ES o medomrežnem povezovanju
         na liberaliziranem telekomunikacijskem trgu (Del 2 – ločeno računovodstvo in stroškovno računovodstvo) (UL L 141, str. 6).

      –       Direktiva 98/10
      7        Direktiva 98/10 glede na člen 1 obravnava usklajevanje pogojev za odprt in učinkovit dostop do javnih fiksnih telefonskih
         omrežij in javnih fiksnih telefonskih storitev ter njihove uporabe v okolju odprtih in konkurenčnih trgov v skladu z načeli
         zagotavljanja odprtosti omrežij.

      8        Člen 17 te direktive, z naslovom „Načela cen“, določa:

      „1.       Kljub posebnim določbam iz člena 3 o dostopnem značaju cen in določbam odstavka 6 morajo nacionalni regulativni organi zagotoviti,
         da so podjetja, ponudniki govorne telefonije, s pomembno tržno močjo ali tista, ki so bila označena v skladu s členom 5 in
         s pomembno tržno močjo, usklajena z določbami tega člena.

      2.       Cene uporabe javnega fiksnega telefonskega omrežja in javnih fiksnih telefonskih storitev spoštujejo osnovna načela stroškovne
         naravnanosti [...].

      3.       Ne glede na člen 7(3) Direktive 97/33/ES o medomrežnem povezovanju so cene dostopa na javno fiksno omrežje in uporaba le-tega
         neodvisne od vrste aplikacije, ki jo izvajajo uporabniki, razen če potrebujejo storitve ali različne dopolnilne storitve.

      4.       Cene dopolnilnih storitev, ki so dodane zagotavljanju priključitve na javno fiksno omrežje in na javne fiksne telefonske storitve,
         so, skladno s pravom Skupnosti, zadosti nezdružene, ker uporabnik ni obvezan plačati za dopolnilne storitve, ki niso nujne
         za zahtevano storitev.

      5.       Spremembe cen veljajo šele po primernem obdobju, ki ga določi nacionalni regulativni organ, ki sledi javnemu obvestilu.
      6.       Ne glede na člen 3 o dostopnih cenah lahko država članica izvaja regulativno moč, ne da bi uporabila odstavke 1, 2, 3, 4 ali
         5 tega člena na danem geografskem območju, če je ugotovljeno, da na trgu javnih fiksnih telefonskih storitev konkurenca dejansko
         deluje.“

      9        Člen 18(1) in (2) Direktive 98/10, naslovljen „Načela stroškovnega računovodstva“, določa:

      „1.       Države članice morajo zagotoviti, da podjetja spoštujejo načela stroškovne naravnanosti v skladu s členom 17, da so sistemi
         stroškovnega računovodstva, ki jih uporabljajo podjetja, primerni za namene uporabe člena 17 in da usklajenost teh sistemov
         nadzoruje usposobljen organ, ki je neodvisen od teh podjetij. Nacionalni regulativni organi zagotovijo, da se izjava o skladnosti
         objavi vsako leto.

      2.       Nacionalni regulativni organi morajo zagotoviti, da je na zahtevo na voljo opis sistema stroškovnega računovodstva, določen
         v odstavku 1, ki prikazuje vsaj glavne kategorije, po katerih so stroški razvrščeni v skupine, in pravila, ki se uporabljajo
         za razporeditev stroškov za storitve govorne telefonije. Na zahtevo sporočijo Komisiji podatke o sistemu stroškovnega računovodstva,
         ki ga uporabljajo zadevna podjetja.“

      10      V skladu s členom 32(1), prvi pododstavek, te direktive države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev
         z njo, najpozneje do 30. junija 1998 in o tem takoj obvestijo Komisijo.

       Novi regulativni okvir za komunikacije
      11      Evropski parlament in Svet Evropske unije sta 7. marca 2002 sprejela štiri direktive glede novega regulativnega okvira za
         komunikacije (v nadaljevanju: NRO), in sicer Direktivo 2002/19/ES o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih
         naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL L 108 str. 7), Direktivo 2002/20/ES o odobritvi elektronskih
         komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (UL L 108, str. 21), Direktivo 2002/21/ES o skupnem regulativnem
         okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva) (UL L 108, str. 33) in Direktivo 2002/22/ES o
         univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih
         storitvah) (UL L 108, str. 51)

      12      Člena 26 in 28(1), drugi pododstavek, Direktive 2002/21 razveljavljata zlasti direktivi 97/33 in 98/10, z učinkom od 25. julija
         2003.

      13      Na podlagi prehodnih ukrepov člen 27, prvi odstavek, Direktive 2002/21 določa, da države članice ohranijo vse obveznosti po
         nacionalni zakonodaji iz člena 7 Direktive 2002/19/ES in člena 16 Direktive 2002/22/ES, dokler nacionalni regulativni organ
         ne presodi o teh obveznostih.

      14      Člen 18(1), prvi pododstavek, Direktive 2002/19, člen 28(1), prvi pododstavek, Direktive 2002/21 in člen 38(1), prvi pododstavek,
         Direktive 2002/22 določajo, da države članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to
         direktivo, najpozneje do 24. julija 2003 in da o tem takoj obvestijo Komisijo.

      15       V skladu s členom 19 Direktive 2002/19, členom 29 Direktive 2002/21 in členom 39 Direktive 2002/22 začne ta direktiva veljati
         na dan objave v Uradnem listu Evropskih skupnosti, to je 24. aprila 2002.

      –       Direktiva 2002/19
      16      Člen 7 Direktive 2002/19, z naslovom „Pregled prejšnjih obveznosti za dostop in medomrežno povezovanje“, določa:

      „1.      Države članice ohranijo vse obveznosti za podjetja, ki zagotavljajo javna komunikacijska omrežja in/ali storitve v zvezi z
         dostopom in medomrežnim povezovanjem, ki so veljale pred datumom začetka veljavnosti te direktive po členih 4, 6, 7, 8, 11,
         12 in 14 Direktive 97/33/ES, členu 16 Direktive 98/10/ES ter členih 7 in 8 Direktive 92/44/ES, dokler se te obveznosti ne
         pregledajo in dokler ni sprejeta odločitev v skladu z odstavkom 3.

      [...]
      3.      Države članice zagotovijo, da nacionalni regulativni organi čim prej po začetku veljavnosti te direktive, potem pa v rednih
         časovnih presledkih, opravijo analizo trga v skladu s členom 16 Direktive 2002/21/ES (Krovna direktiva), da presodijo, ali
         naj se te obveznosti ohranijo, spremenijo ali odpravijo. Stranke, ki jih zadeva taka sprememba ali preklic obveznosti, je
         treba o tem obvestiti v primernem roku.“

      –       Direktiva 2002/22
      17      Člen 16 te direktive, z naslovom „Pregled obveznosti“, določa:

      „1.      Države članice ohranijo vse obveznosti v zvezi z:
      a)      maloprodajnimi tarifami za zagotavljanje dostopa do javnega telefonskega omrežja in njegovo uporabo, določenimi po členu 17
         Direktive 98/10/ES;

      b)      izbiro ali predizbiro obratovalca, ki sta določeni po Direktivi 97/33/ES […]
      [...]
      dokler se ne opravi pregled in sprejme odločitev v skladu s postopkom iz odstavka 3 tega člena.
      [...]
      3.      Države članice zagotovijo, da nacionalni regulativni organi čim prej po začetku veljavnosti te direktive, potem pa v rednih
         časovnih presledkih, opravijo analizo trga […], da presodijo, ali naj se obveznosti v zvezi z maloprodajnimi trgi ohranijo,
         spremenijo ali odpravijo […].“

       Nacionalna ureditev
      18      Člen 16(4) uredbe Velikega vojvodstva z dne 22. decembra 1997 o pogojih razpisne dokumentacije za vzpostavitev in uporabo
         fiksnega telekomunikacijskega omrežja (Mém. A 1997, str. 3308), člen 22(5) uredbe Velikega vojvodstva z dne 22. decembra 1997
         o pogojih razpisne dokumentacije za vzpostavitev in uporabo fiksnega telekomunikacijskega omrežja in telefonskih storitev
         (Mém. A 1997, str. 3313) in člen 16(3) uredbe Velikega vojvodstva z dne 2. julija 1998 o pogojih razpisne dokumentacije za
         uporabo telefonskih storitev (Mém. A 1998, str. 976), kot je bila spremenjena z uredbo Velikega vojvodstva z dne 18. aprila
         2001 (Mém. A 2001, str. 1114, v nadaljevanju: uredba Velikega vojvodstva z dne 18. aprila 2001), vsebujejo enako določbo:

      „Skladnost sistemov nadzoruje in potrjuje usposobljen organ, ki ni odvisen od obratovalca. Potrdilo se mora objaviti letno
         glede dejavnosti obratovalca.“

       Predhodni postopek
      19      Po tem, ko so luksemburške oblasti Komisijo obvestile o zakonu z dne 21. marca 1997 o telekomunikacijah (Mém. A, 1997. str.
         761), ki je predvsem ustanovil regulativni telekomunikacijski organ, imenovan „Institut Luxsembourgeois des Télécommunications“
         (v nadaljevnaju: ILT), ki je pozneje postal „Institut Luxembourgeois de Régulation“ (v nadaljevanju: ILR), so jo z dopisi
         23. januarja in 10. julija 1998 obvestile o treh zgoraj navedenih uredbah Velikega vojvodstva z dne 22. decembra 1997 in 2.
         julija 1998. Po njihovem mnenju omenjene uredbe določajo predvsem prenos direktiv 97/33 in 98/10.

      20      Z dopisom 9. marca 2000 jih je Komisija opozorila na zahteve skupnostnega regulativnega okvira na področju telekomunikacij
         in predvsem o načelih stroškovne naravnanosti in preglednosti cen telekomunikacij. V zvezi s tem je želela predvsem podatke
         glede sistemov stroškovnega računovodstva, zahtevanih v členu 7(5) Direktive 97/33 in členu 18(2) Direktive 98/10, identiteto
         – v tem primeru usposobljenega organa, določenega v členu 7(5) Direktive 97/33 in členu 18(1) Direktive 98/10 – ter kopijo
         letne izjave o skladnosti, objavljene za računovodske izkaze iz let 1998 in 1999, če so na voljo.

      21      Z dopisom z dne 8. junija 2000 so luksemburške oblasti odgovorile na zgoraj navedeni dopis.

       Direktiva 97/33
      22      Komisija je 30. aprila 2001 luksemburški vladi poslala pisni opomin, v katerem je navedla, da Veliko vojvodstvo Luksemburg
         ni izpolnilo obveznosti iz člena 7(5) Direktive 97/33 glede tega, da nacionalni regulativni organ ali drug neodvisen usposobljen
         organ preveri usklajenost sistema stroškovnega računovodstva. Dalje po njenem mnenju sporočeni ukrepi niso jasni, kar zadeva
         letno objavo izjave o skladnosti, in da v nobenem primeru letne objave take izjave ni bilo.

      23      Luksemburške oblasti so jo v odgovoru z dne 13. julija 2001 obvestile o uredbi Velikega vojvodstva in navedle, da so določbe
         te uredbe, ki zadevajo izjavo in objavo skladnosti sistemov stroškovnega računovodstva, začele veljati od 6. maja 2001, prve
         izjave o skladnosti pa naj bi bile objavljene z letnimi poročili obratovalcev, izdelanimi najprej za računovodsko leto 2000
         in najpozneje za računovodsko leto 2001.

      24      Komisija je 21. marca 2002, potem ko je preizkusila omenjeno uredbo, poslala obrazloženo mnenje (v nadaljevanju: obrazloženo
         mnenje z dne 21. marca 2002), v katerem je ugotovila, da Veliko vojvodstvo Luksemburg ni izpolnilo obveznosti iz člena 7(5)
         Direktive 97/33, kar zadeva po eni strani, da nacionalni regulativni organ ali drug neodvisen usposobljen organ preveri usklajenost
         sistema stroškovnega računovodstva, in po drugi strani letno objavo izjave o skladnosti za leti 1998 in 1999. Komisija je
         med drugim to državo članico pozvala, naj sprejme vse potrebne ukrepe, da se uskladi z omenjenim obrazloženim mnenjem v roku
         dveh mesecev od njegovega prejema.

      25      Luksemburške oblasti so v odgovoru z dne 17. maja 2002 vztrajale pri svojem mnenju, po katerem je obveznost potrditve in objave
         iz člena 7(5) Direktive 97/33 že bila uresničena z uredbo Velikega vojvodstva z dne 18. aprila 2001. Prav tako so jo v tem
         dopisu opozorile, da določbe te uredbe nimajo povratnega učinka.

       Direktiva 98/10
      26      Komisija je 21. marca 2002 luksemburški vladi poslala pisni opomin, v katerem je navedla, da Veliko vojvodstvo Luksemburg
         ni izpolnilo obveznosti iz členov 7(5) Direktive 97/33 in 18(1) Direktive 98/10. V njem meni, da ni bil izveden nikakršen
         nadzor skladnosti sistema stroškovnega računovodstva in ni bila objavljena nobena izjava ali potrdilo o skladnosti za računovodsko
         leto 2000.

      27      Luksemburške oblasti so v odgovoru z dne 28. maja 2002 še enkrat spomnile, da uredba Velikega vojvodstva z dne 18. aprila
         2001 določa, da nacionalni regulativni organ ali usposobljeni neodvisni organ nadzira skladnost sistema stroškovnega računovodstva
         in letno objavo izjave o skladnosti.

      28       Ti podatki niso zadovoljili Komisije, saj je ta 11. julija 2003 poslala obrazloženo mnenje (v nadaljevanju: obrazloženo mnenje
         z dne 11. julija 2003), v katerem je Velikemu vojvodstvu Luksemburg očitala, da v praksi ni pravilno uporabilo ukrepov, ki
         jih je sprejelo za izvedbo določb iz člena 18(1) in (2) Direktive 98/10, kar zadeva na eni strani, da nacionalni regulativni
         organ ali drug usposobljen organ, ki je neodvisen od telekomunikacijskega podjetja in ga potrdi nacionalni regulativni organ,
         nadzoruje usklajenost sistema stroškovnega računovodstva, in po drugi strani kar zadeva letno objavo izjave o skladnosti.
         Komisija je med drugim to državo članico pozvala, naj sprejme vse potrebne ukrepe, da se uskladi z omenjenim obrazloženim
         mnenjem v roku dveh mesecev od njegovega prejema.

      29      Luksemburške oblasti so v odgovoru z dne 1. oktobra 2003 vztrajale pri dejstvu, da uredba Velikega vojvodstva z dne 18. aprila
         2001 prenaša določbe členov 7(5) Direktive 97/33 in 18(1) in (2) Direktive 98/10. Med drugim so jo obvestile o poročilu o
         glavnih načelih ločenega računovodstva, ki ga je pripravilo ILR in je bilo objavljeno 6. maja 2002. Te oblasti so zaključile
         svoj odgovor tako:

      „Ob branju nedavnega poročila o dejavnostih poštnih in telekomunikacijskih podjetij (PTP) je regulator ugotovil, da potrdilo,
         ki ga zahteva uredba, ne obstaja. ILR bo tako poslal pisni opomin podjetju in bo v tem primeru naložil upravne kazni za nespoštovanje
         pripadajočih uredbenih obveznosti.“

      30      Ker Komisija s tem odgovorom in vsebino dopisa z dne 17. maja 2002 ni bila zadovoljna, se je odločila vložiti to tožbo.

      31      Sodišče je s sodbo z dne 10. marca 2005, Komisija proti Luksemburgu, (C‑236/04, neobjavljena v ZOdl.) razsodilo, da Veliko
         vojvodstvo Luksemburg, s tem ko ni sprejelo zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivami 2002/19 do
         2002/22, ni izpolnilo obveznosti iz teh direktiv.

       Predlogi strank
      32      Komisija Sodišču predlaga, naj:

      –        ugotovi, da s tem ko ni izpolnilo obveznosti, da neodvisen usposobljen organ preveri skladnost sistemov stroškovnega računovodstva
         in da se objavi izjava o skladnosti za leti 1998 in 1999, v skladu s členom 7(5) Direktive 97/33 Veliko vojvodstvo Luksemburg
         ni izpolnilo obveznosti iz te direktive;

      –        ugotovi, da s tem ko v praksi ni pravilno uporabilo ukrepov, kar zadeva nadzor nacionalnega regulativnega organa ali drugega
         usposobljenega organa, ki je neodvisen od telekomunikacijskega podjetja in potrjen od nacionalnega regulativnega organa glede
         skladnosti sistema stroškovnega računovodstva, v skladu s členom 18(1) in (2) Direktive 98/10/ES Veliko vojvodstvo Luksemburg
         ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.

      33      Luksemburška vlada Sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo kot nedopustno;
      –        podredno, zavrne tožbo kot neutemeljeno;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
       Tožba
       Dopustnost
      34      Luksemburška vlada navaja v odgovoru na tožbo dva razloga za nedopustnost. Prvi izhaja iz tega, da Komisija nima pravnega
         interesa, drugi pa iz kršitve pravic do obrambe v okviru predhodnega postopka.

      35      Preden se odloči o navedenih razlogih za nedopustnost, se je treba opredeliti o predmetu te tožbe.

      36      V skladu z ustaljeno sodno prakso je predmet tožbe za ugotovitev neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES opredeljen
         tudi s predhodnim postopkom iz te določbe, in sicer tako, da mora tožba temeljiti na enakih razlogih in trditvah kot obrazloženo
         mnenje (glej sodbo z dne 16. junija 2005 v zadevi Komisija proti Italiji, C-456/03, ZOdl., str. I-5335, točka 35, in navedena
         sodna praksa).

      37      Ne glede na to zahteva, po kateri je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, opredeljen s predhodnim postopkom iz
         te določbe, ne gre tako daleč, da bi predpostavljala popolno skladnost med očitki, navedenimi v pisnem opominu, izrekom obrazloženega
         mnenja in predlogi tožbe, kolikor predmet spora ni bil razširjen ali spremenjen (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti
         Italiji, točka 39, in sodbo z dne 14. julija 2005 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑433/03, ZOdl., str. I-6985, točka 28).

      38      Kar zadeva Direktivo 97/33, je v obrazloženem mnenju z dne 21. marca 2002 Komisija očitala Velikemu vojvodstvu Luksemburg,
         da ni izpolnilo obveznosti iz člena 7(5) te direktive za leti 1998 in 1999. Ta očitek je enak prvemu očitku zdaj vložene tožbe.

      39      Tako je treba ugotoviti, da neizpolnitev obveznosti iz Direktive 97/33 zadeva kršitev obveznosti, ki jih ima Veliko vojvodstvo
         Luksemburg iz člena 7(5) te direktive za leti 1998 in 1999.

      40      Kar zadeva Direktivo 98/10, je v obrazloženem mnenju z dne 11. julija 2003 Komisija očitala Velikemu vojvodstvu Luksemburg,
         da ni izpolnilo obveznosti iz člena 18(1) in (2) te direktive, ne da bi določila referenčno obdobje. V omenjenem mnenju je
         med drugim navedla, da „do zdaj ni bil opravljen nadzor skladnosti.“ Komisija je v tožbi navedla enak očitek, ne da bi omenila
         obdobje, za katero očita tej državi članici, da ni izpolnila obveznosti iz določb omenjenega člena.

      41      Kljub temu je treba natančno pojasniti, da navedba očitkov v obrazloženem mnenju in v tožbi Komisije ne dopušča sklepa, da
         očitana neizpolnitev obveznosti pokriva celotno obdobje pred letom 1998 – letom začetka veljavnosti Direktive 98/10 –, do
         2002 – zadnjega leta, ki je pred obrazloženim mnenjem. Dejansko iz predhodnega postopka in predvsem pisnega opomina z dne
         21. marca 2002 jasno izhaja, da očitana neizpolnitev obveznosti v bistvu zadeva leto 2000. V teh okoliščinah in ob neobstoju
         drugih namigov glede tega naj predmet tožbe o Direktivi 98/10 ne bi bil razširjen bolj, kot je bil opredeljen v pisnem opominu.

       Pomanjkanje pravnega interesa
      42      Luksemburška vlada trdi, prvič, da je ta tožba nedopustna, ker na dan poteka roka, določenega v obrazloženem mnenju z dne
         11. julija 2003, očitane neizpolnitve obveznosti ni bilo več, saj Direktiva 98/10 ni več veljala. Kar zadeva Direktivo 97/33,
         je zakonodajalec Skupnosti sprejel NRO, že preden je bilo 21. marca 2001 obrazloženo mnenje poslano. Dalje se je očitana neizpolnitev
         obveznosti na dan vložitve te tožbe že končala, ker se je na ta dan rok, določen za prenos NRO, iztekel. Glede sodne prakse,
         po kateri je, ko se pravo Skupnosti spremeni med predhodnim postopkom, dopustno, da Komisija ugotovi neizpolnitev obveznosti,
         ki izhajajo iz prvotnega besedila skupnostnega akta, pozneje spremenjenega ali razveljavljenega, in ki so ohranjene z novimi
         določbami (sodba z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C 363/00, Recueil, str. I-5767, točka 22), luksemburška
         vlada trdi, da v tem primeru ni uporabljiva.

      43      V zvezi s tem je treba omeniti, da se mora v skladu s sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti v okviru tožbe na podlagi
         člena 226 ES presojati glede na zakonodajo Skupnosti, ki je veljala ob koncu roka, ki ga je Komisija določila zadevni državi
         članici za uskladitev z njenim obrazloženim mnenjem (glej sodbi z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
         C-61/94, Recueil, str. I‑3989, točka 42, in z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑365/97, Recueil, str.
         I‑7773, točka 32, ter zgoraj navedeno sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, točka 21).

      44      Kar zadeva Direktivo 97/33, je v obrazloženem mnenju z dne 21. marca 2002 Komisija pozvala Veliko vojvodstvo Luksemburg, naj
         izpolni obveznosti iz člena 7(5) te direktive, v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja, predvsem, naj nacionalni regulativni
         organ ali drug neodvisen usposobljen organ preveri skladnost sistemov računovodstva in naj se objavi izjava o skladnosti za
         leti 1998 in 1999.

      45      Ker je bila Direktiva 97/33 razveljavljena z Direktivo 2002/21 25. julija 2003, je očitno, da očitki, ki jih je navedla Komisija
         v okviru tega postopka, zadevajo zakonodajo Skupnosti, ki je še bila v veljavi ob koncu roka, določenega v obrazloženem mnenju
         z dne 21. marca 2002.

      46      Tako trditve, ki jih je v tej zadevi predložila tožena stranka, ne morejo utemeljiti nedopustnosti te tožbe, kolikor zadeva
         neizpolnitev obveznosti iz člena 7(5) Direktive 97/33, ki jih Veliko vojvodstvo Luksemburg ni preneslo do izteka roka iz omenjenega
         obrazloženega mnenja.

      47      Kar zadeva Direktivo 98/10, je v obrazloženem mnenju z dne 11. julija 2003 Komisija pozvala Veliko vojvodstvo Luksemburg,
         naj v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja izpolni obveznosti iz določb člena 18(1) in (2) te direktive in, predvsem tiste,
         ki se nanašajo po eni strani na to, da nacionalni regulativni organ ali drug usposobljen organ, ki je neodvisen od telekomunikacijskega
         podjetja in potrjen od nacionalnega regulativnega organa, nadzoruje usklajenost sistema stroškovnega računovodstva, in po
         drugi strani na letno objavo izjave o skladnosti. Kot je bilo navedeno v točki 41 te sodbe, se očitana neizpolnitev obveznosti
         nanaša na leto 2000.

      48      Očitno je, da neizpolnitev obveznosti iz Direktive 98/10 ne zadeva določb, ki veljajo ob koncu roka, določenega v obrazloženem
         mnenju z dne 11. julija 2003. Dejansko je bila ta direktiva razveljavljena z Direktivo 2002/21 25. julija 2003, torej štirinajst
         dni po tem, ko je Komisija poslala to obrazloženo mnenje. Ta razveljavitev se je tako zgodila med rokom dveh mesecev, danim
         Velikemu vojvodstvu Luksemburg za izpolnitev obveznosti iz člena 18(1) in (2) te direktive.

      49      Kljub temu je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso velja, da čeprav tožbeni predlogi niso bili v bistvu razširjeni
         dlje, kot so neizpolnitve obveznosti, očitane v pisnem opominu in v izreku obrazloženega mnenja, velja, da je ob spremembi
         prava Skupnosti, ki se zgodi med predhodnim postopkom, dopustno, da Komisija ugotovi neizpolnitev obveznosti, ki izvirajo
         iz prvotnega besedila skupnostnega akta, pozneje spremenjenega ali razveljavljenega, in ki so ohranjene z novimi določbami.
         Po drugi strani se predmet spora ne sme razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki ne najdejo ekvivalenta v
         zadevnem prvotnem besedilu, sicer to pomeni bistveno kršitev postopka o ugotovitvi neizpolnitve obveznosti (glej zgoraj navedeno
         sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, točka 22).

      50      Ker se je NRO sprejel med predhodnim postopkom, je treba preizkusiti, ali so bile obveznosti glede spoštovanja sistema stroškovnega
         računovodstva in letne objave izjave o skladnosti iz člena 18(1) in (2) Direktive 98/10, ki je bila razveljavljena, ohranjene
         z upoštevnimi določbami NRO.

      51      V zvezi s tem je treba spomniti, da je glede na člena 26 in 28(1), drugi pododstavek, Direktive 2002/21 Direktiva 98/10 razveljavljena
         od 25. julija 2003. Ne glede na to v skladu s členom 27 Direktive 2002/21 države članice ohranijo vse obveznosti po nacionalni
         zakonodaji določene v členih 7 Direktive 2002/19/ES in 16 Direktive 2002/22/ES, dokler nacionalni regulativni organ ne presodi
         o teh obveznostih.

      52      Člen 7(1) Direktive 2002/19 določa, da države članice ohranijo vse obveznosti, ki so veljale prej, predvsem po členu 16 Direktive
         98/10 o posebni odprtosti omrežij.

      53       Člen 16(1) Direktive 2002/22 določa, da države članice ohranijo vse obveznosti v zvezi z maloprodajnimi tarifami za zagotavljanje
         dostopa do javnega telefonskega omrežja in njegovo uporabo, določenimi po členu 17 Direktive 98/10/ES. Zadnji omenjeni člen
         zadeva načelo stroškovne naravnanosti tarif.

      54       Sledi, da člen 18(1) in (2) Direktive 98/10 o načelih stroškovnega računovodstva, predmet drugega predloga v okviru te tožbe,
         ni uradno določen z zgoraj navedenimi določbami NRO.

      55      Kljub temu ostaja, da neobstoj napotila, v tej zadevi, na člen 18 Direktive 98/10 v členu 16 Direktive 2002/22 ni tak, da
         se države članice lahko izognejo njihovim obveznostim iz omenjenega člena 18.

      56      V zvezi s tem je treba poudariti, da dejansko iz Direktive 2002/22 ne izhaja, da je zakonodajalec Skupnosti želel, na podlagi
         prehodnih določb, obdržati v veljavi le obveznosti iz člena 17 Direktive 98/10 glede stroškovne naravnanosti cen in ne tistih,
         ki se nanašajo na sistem stroškovnega računovodstva.

      57      Nasprotno in kot izhaja iz izrecnega napotila na člen 17 Direktive 98/10 v njenem členu 18, morajo biti obveznosti, ki izhajajo
         iz teh dveh členov, upoštevane skupaj, saj je načelo stroškovne naravnanosti cen tesno povezano s sistemom računovodstva istih
         stroškov.

      58      Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da se mora obveznosti, ki jih imajo države članice iz člena 18(1) in (2) Direktive 98/10,
         šteti, kot da so bile ohranjene v veljavi z upoštevnimi določbami NRO.

      59      V zvezi s tem je Veliko vojvodstvo Luksemburg na obravnavi navedlo, da prehodna ureditev, predvidena z NRO, zadeva obveznosti,
         ki izhajajo iz nacionalnih obveznosti in ne iz spornih določb Direktive 98/10. Glede na te okoliščine je ta država članica
         menila, da naj ob neobstoju nacionalnih ukrepov, ki bi prenesli obveznosti člena 18(1) in (2) za zadevno leto, namreč leto
         2000, prehodne določbe, določene v NRO, ne bi bile upoštevne za presojo drugega predloga te tožbe.

      60      Te trditve ni mogoče sprejeti. Priznavajoč, da za leto 2000 ni preneslo člena 18(1) in (2) Direktive 98/10, Veliko vojvodstvo
         Luksemburg ne more navesti svoje neizpolnitve obveznosti iz starega regulativnega okvira na področju telekomunikacij, zato
         da bi se izmaknilo istim obveznostim iz naslova prehodnih ukrepov, določenih z NRO.

      61      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se navedbe očitka glede določb člena 18(1) in (2) Direktiva 98/10 v obrazloženem
         mnenju in v drugem predlogu te tožbe ne more šteti, kot da bi želela razširiti predmet spora na obveznosti, ki izvirajo iz
         določb te Direktive, a niso ohranjene v veljavi z NRO.

      62      Dalje, kar zadeva navedene določbe Direktive, predmet spora ni bil tako razširjen, da bi vplival na zakonitost tega postopka
         o neizpolnitvi obveznosti.

      63      Sledi, da mora biti tožba tudi razglašena za dopustno, kolikor to določa neizpolnitev obveznosti Velikega vojvodstva Luksemburg
         iz določb člena 18(1) in (2) Direktive 98/10.

      64      Drugič, ta država članica navaja, da naj bi bila očitana neizpolnitev obveznosti v bistvu zgolj formalna neizpolnitev, na
         podlagi katere želi Komisija njeno načelno obsodbo. Dalje naj bi z vložitvijo tožbe v zgoraj navedeni zadevi Komisija proti
         Luksemburgu postala ohranitev te tožbe odvečna, kar naj bi kazalo na to, da naj bi bilo vedenje Komisije v tej zadevi motivirano
         zgolj z njeno željo, pridobiti načelno obsodbo Sodišča zaradi neizpolnitve obveznosti, ki je dejansko skoraj končana.

      65      Te trditve ni mogoče sprejeti. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da v okviru pristojnosti, ki jih ima iz člena 226 ES, Komisiji
         ni treba dokazati pravnega interesa. Dejansko ima Komisija nalogo, da po uradni dolžnosti in v splošnem interesu zagotovi,
         da države članice uporabljajo pravo Skupnosti, in da ugotovi, ob njihovi opustitvi, morebitno neizpolnitev obveznosti, ki
         iz njega izhajajo (glej sodbi z dne 1. februarja 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑333/99, Recueil, str. I-1025, točka
         23, in z dne 2. junija 2005 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑394/02, ZOdl., str. I-4713,  točki 14 in 15, in navedena sodna
         praksa).

      66      Med drugim mora Komisija presoditi možnost delovanja proti državi članici, določiti določbe, ki jih naj bi ta kršila, in čas,
         ko bo začela postopek o ugotovitvi neizpolnitve obveznosti proti njej, na podlagi katerih se tako odloči, pa ne smejo vplivati
         na dopustnost tožbe (sodbi z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-317/92, Recueil, str. I-2039, točka 4;
         z dne 18. junija 1998 v zadevi Komisija proti Italiji, C-35/96, Recueil, str. I-3851, točka 27, in zgoraj navedena sodba Komisija
         proti Franciji, točka 24).

      67      Na koncu je treba opozoriti, da mora, medtem ko Komisija sama presoja možnost za vložitev in ohranitev tožbe in tožbe o neizpolnitvi
         obveznosti, Sodišče preučiti, ali očitana neizpolnitev obveznosti obstaja ali ne, ne da bi mu se bilo treba izreči o izvajanju
         diskrecijske pravice s strani Komisije (glej sodbo z dne 13. junija 2002 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑474/99, Recueil,
         str. I-5293, točka 25).

      68      Iz navedenega tako izhaja, da je treba zavrniti prvi razlog za nedopustnost, ki izhaja iz pomanjkanja pravnega interesa Komisije.

       Kršitev pravic do obrambe v okviru predhodnega postopka
      69      Luksemburška vlada trdi, prvič, da je Komisija prvič navedla prehodne določbe NRO v svoji tožbi, vloženi na tej stopnji, in
         da njene določbe pomenijo nov pravni temelj očitanih neizpolnitev obveznosti. Dejansko po eni strani obstaja očitna razlika
         med starim regulativnim okvirom in NRO in po drugi strani prehodne določbe ne izvirajo iz starega regulativnega okvira in
         naj bi se tako v vseh primerih uporabljale zgolj za naložitev novih obveznosti obratovalcem, drugačnih od obstoječih. Dalje
         bi zadevne določbe morale biti navedene med predhodnim postopkom, da bi to dopustilo tej vladi, da predstavi stališča v rokih
         in oblikah, določenih s pisnimi opomini in obrazloženimi mnenji. Komisija naj bi, s tem ko ni spoštovala minimalnih zahtev,
         nezakonito razširila predmet spora na nove pravne elemente, ob kršitvi pravic do obrambe, zaradi česar mora biti tožba v celoti
         razglašena za nedopustno.

      70      Opozoriti je treba, da je cilj predhodnega postopka dati zadevni državi članici možnost izpolnitve obveznosti, ki izhajajo
         iz prava Skupnosti, ali da koristno izrabi svoja sredstva za obrambo proti očitkom, ki jih je oblikovala Komisija. Zakonitost
         takega postopka pomeni osnovno jamstvo, ki ga zahteva Pogodba ES, da bi se zagotovilo varovanje pravic zadevne države članice.
         Zgolj takrat, ko je to jamstvo spoštovano, lahko kontradiktorni postopek pred Sodiščem le-temu dopušča, da presodi, ali ta
         država dejansko ni izpolnila obveznosti, katere kršitev zatrjuje Komisija (glej sodbo z dne 5. junija 2003 v zadevi Komisija
         proti Italiji, C‑145/01, Recueil, str. I-5581, točka 17, in navedena sodna praksa).

      71      Če so trditve luksemburške vlade upoštevne glede spoštovanja pravic do obrambe, bi morale neizpolnitve obveznosti, ki jih
         očita Komisija, najti podlago v določbah NRO, ki nalagajo nove obveznosti državam članicam. Vendar v tem primeru očitno ni
         tako.

      72      Dejansko je treba ugotoviti, da se kar zadeva določbe člena 7(5) Direktive 97/33 očitana neizpolnitev nanaša na leti 1998
         in 1999, torej po sprejetju NRO.

      73      Glede določb člena 18(1) in (2) Direktive 98/10 je treba opozoriti, da se z razveljavitvijo te direktive 25. julija 2003 Veliko
         vojvodstvo Luksemburg ne izogne obveznostim, ki jih mora izpolniti na podlagi zgoraj navedenih določb, kot je bilo že navedeno
         v točkah od 55 do 61 te sodbe.

      74      Drugič, luksemburška vlada navaja, da Komisija ni delovala pravočasno, da bi se ugotovilo, da Veliko vojvodstvo Luksemburg
         ni izpolnilo obveznosti prenosa Direktiv 97/33 in 98/10, preden so bile določbe razveljavljene z NRO, in da ni navedla obstoja
         okoliščin, ki bi ji preprečevale pravočasno začeti predhodno fazo.

      75      Omenjena vlada tako v bistvu oporeka prekomernemu trajanju predhodne faze, ki naj bi vplivala na njene pravice do obrambe.

      76      Čeprav je prekomerno trajanje predhodnega postopka res lahko kršitev, zaradi katere bi bila tožba zaradi neizpolnitve obveznosti
         nedopustna, iz sodne prakse izhaja, da je tak sklep primeren zgolj takrat, ko je ravnanje Komisije otežilo oporekanje njenim
         trditvam, ko krši tudi pravice do obrambe in ko zainteresirana država članica predložiti dokaz o taki težavi (glej sodbo z
         dne 12. maja 2005 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑287/03, ZOdl., str. I-3761, točka 14, in navedena sodna praksa).

      77      V tej zadevi je treba ugotoviti, da Veliko vojvodstvo Luksemburg ni navedlo nobene določene trditve, s katero bi lahko dokazalo,
         da je prekomerno trajanje predhodne faze in predvsem obdobje, ki je preteklo med njenimi odgovori na obrazložena mnenja in
         vložitvijo tožbe pred Sodiščem, vplivalo na izvrševanje njenih pravic do obrambe. Dejansko je v svojem odgovoru v obrambo
         luksemburška vlada oporekala možnosti, ki jo ima Komisija za vložitev in ohranitev tožbe o neizpolnitvi obveznosti.

      78      Glede na zgoraj povedano je treba prav tako zavrniti drugi razlog za nedopustnost, ki izhaja iz kršitve pravice do obrambe
         v okviru predhodnega postopka, in tako ugotoviti, da je tožba Komisije dopustna.

       Temelj
      79      Komisija očita Velikemu vojvodstvu Luksemburg, da ni izpolnilo obveznosti iz členov 7(5) Direktive 97/33 in 18(1) in (2) Direktive
         98/10.

      80               Luksemburška vlada navaja, prvič, da bi uporaba sodbe z dne 18. decembra 1997 v zadevi Inter-Environnement Wallonie (C-129/96,
         Recueil, str. I-7411) v tem primeru dovoljevala zavrnitev očitkov Komisije. Dejansko naj bi bil prenos obveznosti iz Direktiv
         97/33 in 98/10 tak, da bi resno ogrozil uporabo NRO, ob upoštevanju razlik med tema diraktivama na eni strani ter NRO na drugi.

      81      Ta trditev temelji na napačni predpostavki. Dejansko zadevajo očitki, ki jih navaja Komisija v okviru te zadeve, obdobje pred
         dnevom sprejetja NRO in ne po njem, namreč 24. aprilu 2002. Dejansko Komisija očita Velikemu vojvodstvu Luksemburg, da ni
         izpolnilo obveznosti, po eni strani, iz člena 7(5) Direktive 97/33 za leti 1998 in 1999 in, po drugi strani, iz člena 18(1)
         in (2) Direktive 98/10 za leto 2000.

      82      Glede na to spoštovanje obveznosti te države članice, ki ji je naloženo glede na prej navedene določbe, nima nobenega vpliva
         na prenos NRO, saj se ta očitno nanaša na obdobje, ki je precej oddaljeno obdobju v tej zadevi. Tako se ni mogoče sklicevati
         na zgoraj navedeno sodno prakso, da bi se zavrglo očitke Komisije.

      83      Luksemburška vlada je navedla, da naj se Komisija ne bi pravilno oprla na prehodne določbe NRO, da bi dokazala, da je na dan
         izteka rokov iz njenih obrazloženih mnenj Veliko vojvodstvo Luksemburg moralo izpolniti obveznosti, naložene z Direktivama
         97/33 in 98/10.

      84      Te trditve ni mogoče sprejeti. Dejansko je treba, kar zadeva Direktivo 97/33, opozoriti, da domnevna neizpolnitev obveznosti
         nima podlage v predhodnih določbah NRO, vendar v določbah te direktive, ki zadeva obdobje pred sprejetjem NRO.

      85      Glede neizpolnitve obveznosti iz Direktive 98/10 je treba opozoriti, da ima podlago v določbah te direktive, ki so bile, kot
         je bilo navedeno v točkah od 55 do 61 te sodbe, ohranjene v veljavi z upoštevnimi določbami NRO.

      86      V teh okoliščinah naj ne bi mogla nobena trditev, s katero bi se oporekalo utemeljenosti te tožbe, izhajati iz prehodnih določb
         NRO, v okoliščinah tega primera.

      87      Nazadnje luksemburška vlada trdi, da Komisija ni dokazala, da Veliko vojvodstvo Luksemburg ni izpolnilo obveznosti, da preveri
         skladnost sistema stroškovnega računovodstva in objave potrdil o skladnosti, določenih z Direktivama 97/33 in 98/10. Dejansko
         naj bi ILT in ILR potrdila referenčne ponudbe medomreženga povezovanja (v nadaljevanju: RPMP) EPT za vsako leto od leta 1998.
         Ta odobritev naj bi vsebovala predvsem potrditev ILT in ILR, da EPT spoštuje obveznosti stroškovne naravnanosti. Ker iz tega
         izhaja, da je bil RPMP EPT redno predmet odobritve in rednih objav, vključno z letoma 1998 in 1999, naj Komisija ne bi mogla
         očitati luksemburškim oblastem, da niso izpolnile obveznosti iz členov 7(5) Direktive 97/33 in 18(1) in (2) Direktive 98/10.

      88      Te trditve prav tako ni mogoče sprejeti. Treba je poudariti, da spoštovanje načel preglednosti in stroškovne naravnanosti
         cen ne pomeni samo po sebi spoštovanja sistema stroškovnega računovodstva in ločenega računovodstva na področju medomrežnega
         povezovanja. Dalje očitek omenjene vlade, če ga štejemo za utemeljenega, ne dopušča sklepa, da so bile obveznosti preverbe
         in objave, kot jih zahtevajo prej navedene določbe, spoštovane v tem primeru.

      89      Iz tega sledi, da v okviru te zadeve luksemburška vlada ni predložila nobene trditve, ki bi dovoljevala zavrnitev ugotovitve
         Komisije, po kateri ta ni izpolnila obveznosti iz člena 7(5) Direktive 97/33 za leti 1998 in 1999 in člena 18(1) in (2) Direktive
         98/10 za leto 2000.

      90      Dalje je ob predpostavki, da je uredba Velikega vojvodstva z dne 18. aprila 2001 prenesla te direktive v luksemburško pravo,
         treba spomniti, da je v bilo v dopisih, naslovljenih na Komisijo, glede uredbe izrecno omenjeno, da ta nima povratnega učinka,
         medtem ko očitki Komisije zadevajo obdobja, ki so pred dnevom njenega sprejetja.

      91      Upoštevajoč vse navedeno je treba to tožbo sprejeti.

      92      Ugotoviti je treba, da s tem ko ni izpolnilo obveznosti, da neodvisen usposobljen organ preveri skladnost sistemov stroškovnega
         računovodstva in da objavi izjavo o skladnosti za leti 1998 in 1999, v skladu s členom 7(5) Direktive 97/33/ES, in s tem ko
         v praksi ni pravilno uporabilo ukrepov o nadzoru nacionalnega regulativnega organa ali drugega usposobljenega organa, ki je
         neodvisen od telekomunikacijskega podjetja in potrjen od tega regulativnega organa, glede skladnosti sistema stroškovnega
         računovodstva za leto 2000, v skladu z določbami člena 18(1) in (2) Direktive 98/10, kot so bile ohranjene v veljavi s členom
         27 Direktive 2002/21, branega v povezavi s členom 16 Direktive 2002/22, Veliko vojvodstvo Luksemburg ni izpolnilo obveznosti
         iz teh določb.

       Stroški
      93      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V tej zadevi Veliko
         vojvodstvo Luksemburg ni uspelo s tožbenimi razlogi. Kljub temu velja, da Komisija ni oblikovala predlogov glede stroškov.
         Pod temi okoliščinami Sodišče presoja, da je treba vsaki stranki naložiti, da nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      S tem ko ni izpolnilo obveznosti, da neodvisen usposobljeni organ preveri skladnost sistemov stroškovnega računovodstva in
            da objavi izjavo o skladnosti za leti 1998 in 1999, v skladu s členom 7(5) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 97/33/ES
            z dne 30. junija 1997 o medomrežnem povezovanju v telekomunikacijah glede zagotavljanja univerzalne storitve in medobratovalnosti
            z uporabo načel zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP), in s tem ko v praksi ni pravilno uporabilo ukrepov o nadzoru nacionalnega
            regulativnega organa ali drugega usposobljenega organa, ki je neodvisen od telekomunikacijskega podjetja in potrjen od tega
            regulativnega organa, glede skladnosti sistema stroškovnega računovodstva za leto 2000, v skladu z določbami člena 18(1) in
            (2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/10/ES z dne 26. februarja 1998 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij
            (ONP) pri govorni telefoniji in o univerzalnih storitvah za telekomunikacije v konkurenčnem okolju, kot so bile ohranjene
            v veljavi s členom 27 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru
            za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva), branega v povezavi s členom 16 Direktive Evropskega
            parlamenta in Sveta 2002/22/ES z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi
            komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah), Veliko vojvodstvo Luksemburg ni izpolnilo obveznosti
            iz teh določb.
      2)      Komisija Evropskih skupnosti in Veliko vojvodstvo Luksemburg nosita svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. maja 1973. # Giuseppe Drescig proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 49-72.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 30. novembra 1995. # The Queen proti Secretary of State for the Home Department, ex parte John Gallagher. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England) - Združeno kraljestvo. # Prosto gibanje oseb. # Zadeva C-175/94.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. aprila 2004.#Heikki Antero Pusa proti Osuuspankkien Keskinäinen Vakuutusyhtiö.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Korkein oikeus - Finska.#Zadeva C-224/02.


Sodba Sodišča z dne 27. novembra 1990. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Zadeva C-200/88.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. marca 2013.#Česká spořitelna, a.s. proti Geraldu Feichterju.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Městský soud v Praze.#Uredba št. 44/2001 – Pristojnost, priznavanje in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Člena 5, točka 1(a), in 15(1) – Pojma ,zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji‘ in ,potrošniška pogodba‘ – Lastna menica – Aval – Zavarovanje kreditne pogodbe.#Zadeva C‑419/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 14. marca 2013 (
            *1
         )
      „Uredba št. 44/2001 — Pristojnost, priznavanje in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah — Člena 5, točka 1(a), in 15(1) — Pojma ‚zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji‘ in ‚potrošniška pogodba‘ — Lastna menica — Aval — Zavarovanje kreditne pogodbe“
      V zadevi C-419/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Městský soud v Praze (Češka republika) z odločbo z dne 21. marca 2011, ki je prispela na Sodišče 10. avgusta 2011, v postopku

         Česká spořitelna, a.s.

      proti

         Geraldu Feichterju,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, M. Ilešič (poročevalec), E. Levits, J.-J. Kasel in M. Safjan, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. junija 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Česká spořitelna, a.s. M. Vojáček, odvetnik,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,

               —

               za švicarsko vlado D. Klingele, agent,

               —

               za Evropsko komisijo M. Šimerdová in A.-M. Rouchaud-Joët, agentki,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 20. septembra 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 5, točka 1(a), in 15(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Česká spořitelna, a.s. (v nadaljevanju: Česká spořitelna) s sedežem v Češki republiki in G. Feichterjem s stalnim prebivališčem v Avstriji.

         Pravni okvir

         Uredba št. 44/2001

               3

               Člen 2(1) Uredbe št. 44/2001 določa:
               „Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“

               4

               Člen 3(1) te uredbe določa, da so „[o]sebe s stalnim prebivališčem v državi članici […] lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil, opredeljenih v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja“.

               5

               Člen 5, točka 1(a), te uredbe, ki je v oddelku 2, naslovljenem „Posebna pristojnost“, določa:
               „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:

                        1.

                                 (a)

                                 v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti“.

               6

               Člen 15(1) iste uredbe, ki se je v oddelku 4, naslovljenem „Pristojnost za potrošniške pogodbe“, določa:
               „V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom […]:

                        (a)

                        če gre za pogodbo o prodaji blaga na obroke;

                        (b)

                        če gre za pogodbo o posojilu z obročnim odplačevanjem ali za kakršno koli drugo obliko posojila za financiranje prodaje blaga; ali

                        (c)

                        v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.“

               7

               Člen 16(2) Uredbe št. 44/2001 določa:
               „Druga pogodbena stranka lahko sproži postopek zoper potrošnika samo pred sodišči države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče.“

         Češko pravo

               8

               V skladu s členom 75 zakona št. 191/1950 o menicah in čekih je dokument z vsemi sestavinami, ki jih zahteva ta člen, veljavna lastna menica.

               9

               V skladu s členom 76(1) zakona št. 191/1950 se dokument, pri katerem manjka ena od sestavin, določenih v členu 75 tega zakona, ne šteje za lastno menico, razen v primerih, navedenih v naslednjih odstavkih. V skladu s členom 76(3) tega zakona se kraj, v katerem je instrument izdan, razen če ni navedeno drugače, šteje za kraj plačila in hkrati za kraj stalnega prebivališča izdajatelja.

               10

               V skladu s členom 77(2) zakona št. 191/1950 se člen 10 tega zakona uporablja tudi za lastne menice. Ta člen 10 določa, da če je bila lastna menica, ki ob izdaji ni bila popolna in je bila pozneje izpolnjena drugače, kot je bilo dogovorjeno, imetniku lastne menice ni mogoče ugovarjati, da sporazum ni bil spoštovan, razen če je imetnik lastno menico pridobil nepošteno ali pa je, ko jo je pridobil, ravnal z veliko malomarnostjo.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               11

               Družba Feichter – CZ s.r.o. (v nadaljevanju: Feichter) s sedežem v Brnu (Češka republika) je 28. aprila 2004 v Brnu izdala lastno blanko menico v korist družbe Česká spořitelna, ki ima sedež v Pragi (Češka republika). Lastna menica, ki jo je v imenu družbe Feichter podpisal njen poslovodja, je bila izdana zaradi zavarovanja obveznosti, ki jih je imela ta družba na podlagi pogodbe o odprtju revolving kredita, ki je bila na isti dan sklenjena med to družbo in družbo Česká spořitelna. Poleg tega je lastno menico na sprednji strani kot fizična oseba podpisal tudi G. Feichter, ki ima stalno prebivališče v Avstriji, z navedbo „per aval“.

               12

               Podatke o menični vsoti, dospelosti in kraju plačila je v lastno menico vnesla družba Česká spořitelna v skladu s sporazumom o izpolnitvi menice, ki je bil sklenjen istega dne. Tako izpolnjena lastna menica je vsebovala nepogojno obljubo družbe Feichter, da bo 27. maja 2008 v Pragi po odredbi družbe Česká spořitelna plačala 5.000.000 CZK.

               13

               Ob dospelosti je bila lastna menica predložena v plačilo v kraju izpolnitve, to je v Pragi, vendar ni bila plačana. Zato je družba Česká spořitelna pri Městský soud v Praze (mestno sodišče v Pragi) začela postopek za izdajo plačilnega naloga, zato da bi se G. Feichterju naložilo plačilo menične vsote 5.000.000 CZK, skupaj s 6-odstotnimi letnimi obrestmi na ta znesek od 28. maja 2008 do dneva plačila, in provizije za lastno menico v višini 16.666 CZK. G. Feichter je v tem postopku ugovarjal, da Městský soud v Praze za to zadevo ni pristojno, ker ima stalno prebivališče v Avstriji.

               14

               Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je treba o pristojnosti odločiti na podlagi pravil, ki veljajo za potrošniške pogodbe. Glede tega se sprašuje, ali so pogoji iz člena 15(1) Uredbe št. 44/2001 izpolnjeni, in zlasti, ali se pravica, ki izhaja iz lastne menice v postopku v glavni stvari in jo menični upnik uveljavlja zoper avalista, lahko opredeli kot pogodbena pravica v smislu tega člena. Če bi bil odgovor pritrdilen, bi bila za presojo spora v postopku v glavni stvari pristojna avstrijska sodišča, saj se lahko v skladu s členom 16(2) te uredbe postopek zoper potrošnika sproži samo pred sodišči države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče.

               15

               Predložitveno sodišče se sprašuje tudi, ali je mogoče v obravnavanem primeru pristojnost določiti na podlagi člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001.

               16

               V zvezi s tem po eni strani sprašuje, ali je mogoče pravice, ki izhajajo iz lastne menice v postopku v glavni stvari, opredeliti kot pogodbene pravice v smislu člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001, kljub dejstvu, da češko pravo lastno menico opredeljuje kot abstraktni vrednostni papir, ki ni pogodbene narave, čeprav se z njo izvaja vsebina pogodbe.

               17

               Po drugi strani se sprašuje, ali gre v obravnavanem primeru za svobodno sprejeto obveznost, glede na to, da točen kraj plačila ni bil določen niti v lastni menici niti v sporazumu o izpolnitvi lastne menice. Čeprav je namreč družba Česká spořitelna s tem sporazumom pridobila pravico, da v lastno menico vnese manjkajoče navedbe glede kraja plačila, pa v njem niso določena nobena merila, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da je to ravno mesto Praga. Predložitveno sodišče poudarja, da ni mogoče izključiti možnosti, da bi bil z izpolnitvijo kraja plačila na lastni menici ta sporazum kršen ali da bi bil ta sporazum zaradi nejasnosti neveljaven, pri čemer bi bilo težko ugotoviti, da je bila obveznost v obravnavanem primeru svobodno sprejeta.

               18

               Městský soud v Praze je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je mogoče razlagati pojem ‚zadeve v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti‘ iz člena 15(1) Uredbe […] št. 44/2001, kakor da se nanaša tudi na pravice, ki izhajajo iz lastne menice, ki ni bila popolna, in jih zoper avalista uveljavlja menični upnik za račun meničnega dožnika?

                        2.

                        Ne glede na to, ali je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen ali nikalen, ali je ob upoštevanju izključno vsebine samega dokumenta mogoče razlagati pojem ‚zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji‘ iz člena 5, točka 1(a), Uredbe […] št. 44/2001, kakor da vključuje tudi pravice, ki izhajajo iz lastne menice, ki ni bila popolna, in jih zoper avalista uveljavlja menični upnik za račun meničnega dožnika?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

      Dopustnost

               19

               Družba Česká spořitelna zatrjuje, da prvo vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno, ker je popolnoma hipotetično in neupoštevno za rešitev spora v glavni stvari, saj pogoji za uporabo člena 15(1) Uredbe št. 44/2001 niso izpolnjeni.

               20

               Treba je opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v postopku iz člena 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi nalog nacionalnih sodišč in Sodišča, zgolj nacionalno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja v sporu o glavni stvari ter za razlago in uporabo nacionalnega prava. Le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presoja nujnost in upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločiti (glej sodbo z dne 25. oktobra 2012 v zadevi Rintisch, C-553/11, točka 15 in navedena sodna praksa).

               21

               Tako lahko Sodišče predlog nacionalnega sodišča za sprejetje predhodne odločbe zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja koristno odgovorilo (glej zlasti sodbo z dne 14. junija 2012 v zadevi Banco Español de Crédito, C-618/10, točka 77, in zgoraj navedeno sodbo Rintisch, točka 16).

               22

               V obravnavanem primeru pa ni tako. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je namreč jasno razvidno, da je razlaga člena 15(1) Uredbe št. 44/2001 nujna za rešitev spora o glavni stvari, saj ugovor nepristojnosti, ki ga je podal G. Feichter, temelji na argumentu, da je, ker je lastno menico podpisal kot fizična oseba, potrošnik v smislu tega člena in da je zato treba pristojnost določiti v skladu s tistimi določbami te uredbe, ki urejajo sodno pristojnost za potrošniške pogodbe.

               23

               V teh okoliščinah je treba šteti, da je prvo vprašanje za predhodno odločanje dopustno.

         Vsebinska presoja

               24

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se za določitev sodišča, ki je pristojno za odločitev o tožbi, s katero menični upnik, ki ima sedež v eni državi članici, pravice, ki izhajajo iz lastne menice, ki ob podpisu ni bila popolna in jo je pozneje dopolnil menični upnik, uveljavlja proti avalistu, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici, uporabi člen 15(1) Uredbe št. 44/2001.

               25

               Najprej je treba spomniti, da se morajo pojmi iz Uredbe št. 44/2001, zlasti tisti iz člena 15(1), razlagati samostojno, pri tem pa se je treba opreti predvsem na sistematiko in cilje navedene uredbe, da se zagotovi njena enotna uporaba v vseh državah članicah (glej v tem smislu sodbe z dne 20. januarja 2005 v zadevi Engler, C-27/02, ZOdl., str. I-481, točka 33; z dne 7. decembra 2010 v združenih zadevah Pammer in Hotel Alpenhof, C-585/08 in C-144/09, ZOdl., str. I-12527, točka 55, in z dne 6. septembra 2012 v zadevi Mühlleitner, C-190/11, točka 28).

               26

               Nato je treba ugotoviti, da se s členom 15(1) Uredbe št. 44/2001 odstopa od splošnega pravila o pristojnosti iz člena 2(1) te uredbe, v skladu s katerim so pristojna sodišča države članice, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče, in od pravila o posebni pristojnosti za pogodbe iz člena 5, točka 1, iste uredbe, v skladu s katerim je pristojno sodišče v kraju izpolnitve zadevne obveznosti (zgoraj navedeni sodbi Pammer in Hotel Alpenhof, točka 53, in Mühlleitner, točka 26). Zato je treba ta člen 15(1) razlagati ozko (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Mühlleitner, točka 27).

               27

               Nazadnje, ker Uredba št. 44/2001 v razmerjih med državami članicami nadomešča Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila dopolnjena z zaporednimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), velja razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb te konvencije, tudi za določbe navedene uredbe, kadar je mogoče določbe teh pravnih aktov šteti za enakovredne (glej zlasti sodbi z dne 25. oktobra 2012 v zadevi Folien Fischer in Fofitec, C-133/11, točka 31, in z dne 7. februarja 2013 v zadevi Refcomp, C-543/10, točka 18).

               28

               V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da ima v sistemu, ki je bil uveden z Uredbo št. 44/2001, člen 15(1), kot je razvidno iz uvodne izjave 13 te uredbe, enak položaj in služi istemu namenu varstva potrošnika kot šibkejše stranke kakor člen 13, prvi odstavek, Bruseljske konvencije (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2009 v zadevi Ilsinger, C-180/06, ZOdl., str. I-3961, točka 41, ter zgoraj navedeni sodbi Pammer in Hotel Alpenhof, točka 57, in Mühlleitner, točka 29).

               29

               Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti ob upoštevanju teh ugotovitev.

               30

               Za odgovor na to vprašanje je treba ugotoviti, da se člen 15(1) Uredbe št. 44/2001 uporabi, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, prvič, da je pogodbena stranka potrošnik, ki ravna z namenom, za katerega se šteje, da je zunaj njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, drugič, da je bila pogodba med takim potrošnikom in subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno ali pridobitno, dejansko sklenjena, in tretjič, da ta pogodba spada v eno od kategorij iz točk od (a) do (c) tega člena 15(1). Ti pogoji morajo biti izpolnjeni kumulativno – če eden od njih ni izpolnjen, pristojnosti ni mogoče določiti na podlagi pravil, ki veljajo za potrošniške pogodbe.

               31

               V zvezi s prvim pogojem za uporabo člena 15(1) Uredbe št. 44/2001 je treba ugotoviti, čeprav besedilo tega člena ni povsem enako besedilu člena 13, prvi odstavek, Bruseljske konvencije, da se spremembe nanašajo na pogoje za uporabo, ki jih morajo izpolnjevati potrošniške pogodbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pammer in Hotel Alpenhof, točka 59), in ne na opredelitev pojma „potrošnik“, tako da mora imeti ta pojem v Uredbi št. 44/2001 enako vsebino kot v Bruseljski konvenciji.

               32

               V zvezi s členom 13, prvi odstavek, Bruseljske konvencije je Sodišče že razsodilo, da iz besedila in namena te določbe izhaja, da se nanaša le na končnega potrošnika, ki je zasebnik in se ne ukvarja s poklicno ali pridobitno dejavnostjo (glej v tem smislu sodbe z dne 19. januarja 1993 v zadevi Shearson Lehman Hutton, C-89/91, Recueil, str. I-139, točki 20 in 22; z dne 3. julija 1997 v zadevi Benincasa, C-269/95, str. I-3767, točka 15, in z dne 20. januarja 2005 v zadevi Gruber, C-464/01, ZOdl., str. I-439, točka 35, ter zgoraj navedeno sodbo Engler, točka 34).

               33

               Iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da je namen posebne ureditve določb Bruseljske konvencije o pristojnosti za potrošniške pogodbe zagotoviti primerno varstvo potrošniku kot pogodbeni stranki, ki velja za gospodarsko šibkejšo in pravno manj izkušeno od sopogodbenika, ki dejavnost opravlja poklicno ali pridobitno (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Gruber, točka 34, in Engler, točka 39). Ta namen kaže, da se posebna pravila o pristojnosti, ki jih Bruseljska konvencija za to določa, ne uporabljajo za osebe, ki do tega varstva niso upravičene (glej zgoraj navedeno sodbo Shearson Lehman Hutton, točka 19).

               34

               Na podlagi tega je Sodišče zaključilo, da posebna ureditev, ki jo določa navedena konvencija na področju varstva potrošnikov, velja samo za pogodbe, ki so sklenjene zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne ali pridobitne dejavnosti ali namena, z edinim ciljem, da se zadovoljijo potrebe zasebne potrošnje posameznika, medtem ko takšno varstvo ni upravičeno v primeru pogodbe, katere cilj je poklicna ali pridobitna dejavnost (glej zgoraj navedeno sodbo Gruber, točka 36, in v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Benincasa, točka 17).

               35

               Treba pa je ugotoviti, da v okoliščinah v zadevi v postopku v glavni stvari pogoj, da gre za potrošnika v smislu člena 15(1) Uredbe št. 44/2001, ni izpolnjen.

               36

               Ni namreč sporno, da avalist v zadevi v postopku v glavni stvari nastopa kot porok za obveznosti družbe, katere poslovodja je in v kateri ima večinski lastniški delež.

               37

               Tudi če je obveznost avalista abstraktna in torej neodvisna od obveznosti izdajatelja lastne menice, za katerega avalist prevzame poroštvo, pa vseeno, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 33 sklepnih predlogov, za aval fizične osebe na lastni menici, ki je bila izdana za zavarovanje obveznosti gospodarske družbe, ni mogoče šteti, da je bil dan za namene zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne ali pridobitne dejavnosti ali namena, če je ta fizična oseba tesno poklicno ali pridobitno povezana s to družbo, na primer kot poslovodja ali večinski lastnik družbe.

               38

               Nikakor pa le okoliščina, da je avalist fizična oseba, ne zadostuje za ugotovitev, da je potrošnik v smislu člena 15(1) Uredbe št. 44/2001.

               39

               V teh okoliščinah ni treba preizkusiti, ali sta izpolnjena preostala pogoja za uporabo tega člena.

               40

               Na podlagi zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15(1) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da fizične osebe, ki je tesno poklicno ali pridobitno povezana z družbo, na primer kot poslovodja ali večinski lastnik družbe, ni mogoče šteti za potrošnika v smislu te določbe, če avalira lastno menico, ki je bila izdana zaradi zavarovanja obveznosti, ki jih ima ta družba na podlagi kreditne pogodbe. Zato te določbe ni mogoče uporabiti za določitev sodišča, ki je pristojno za odločitev o tožbi, s katero menični upnik, ki ima sedež v eni državi članici, pravice, ki izhajajo iz te lastne menice, ki ob podpisu ni bila popolna in jo je pozneje dopolnil menični upnik, uveljavlja proti avalistu, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici.

         Drugo vprašanje

               41

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se za določitev sodišča, ki je pristojno za odločitev o tožbi, s katero menični upnik, ki ima sedež v eni državi članici, pravice, ki izhajajo iz lastne menice, ki ob podpisu ni bila popolna in jo je pozneje dopolnil menični upnik, uveljavlja proti avalistu, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici, uporabi člen 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001.

               42

               Najprej je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče s tem vprašanjem sprašuje, prvič, ali je pravno razmerje med meničnim upnikom in avalistom zajeto s pojmom „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ iz člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001, in drugič, kakšna je vsebina pojma „v kraju izpolnitve zadevne obveznosti“ iz tega člena, če gre za lastno menico, ki ni bila popolna in je bila dopolnjena pozneje.

               43

               V zvezi s tem je treba spomniti, kot je navedeno že v točki 27 te sodbe, da ker je besedilo člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 popolnoma enako besedilu člena 5, točka 1, prvi stavek, Bruseljske konvencije, je treba prvi določbi priznati enak obseg, kot ga ima druga (glej v tem smislu sodbo z dne 23. aprila 2009 v zadevi Falco Privatstiftung in Rabitsch, C-533/07, ZOdl., str. I-3327, točki 48 in 56).

               44

               Zato je treba, da bi se v skladu s členom 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 določilo pristojno sodišče, še naprej upoštevati načela iz sodne prakse Sodišča v zvezi s členom 5, točka 1, Bruseljske konvencije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Falco Privatstiftung in Rabitsch, točka 57).

               45

               Prvič, v zvezi z razlago pojma „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 je treba ugotoviti, da se mora ta pojem, zato da se zagotovi njegova enotna uporaba v vseh državah članicah, razlagati samostojno, glede na sistematiko in cilje te uredbe. Zato ga ni mogoče razumeti tako, kot da vsebuje napotitev na kvalifikacijo, ki jo ima pravno razmerje, obravnavano pred nacionalnim sodiščem, v skladu z upoštevnim nacionalnim pravom (glej po analogiji zlasti sodbi z dne 17. junija 1992 v zadevi Handte, C-26/91, Recueil, str. I-3967, točka 10, in z dne 5. februarja 2004 v zadevi Frahuil, C-265/02, Recueil, str. I-1543, točka 22).

               46

               Čeprav člen 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 ne zahteva sklenitve pogodbe, pa ga je mogoče uporabiti le, če se da ugotoviti obstoj obveznosti, saj se sodna pristojnost v skladu s to določbo določi glede na kraj izpolnitve zadevne obveznosti. Tako pojma „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu te določbe ni mogoče razumeti tako, da zajema tudi položaj, v katerem stranki druga do druge nimata nobene svobodno sprejete obveznosti (glej po analogiji sodbo z dne 17. septembra 2002 v zadevi Tacconi, C-334/00, Recueil, str. I-7357, točki 22 in 23, ter zgoraj navedeno sodbo Engler, točka 50).

               47

               Zato uporaba pravila o posebni pristojnosti v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji iz člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 predpostavlja, da obstaja pravna obveznost, ki jo je ena stranka v korist druge stranke svobodno sprejela in na kateri temelji tožba tožeče stranke (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Engler, točka 51).

               48

               V zvezi z obstojem take obveznosti v okoliščinah, kakršne so v zadevi v postopku v glavni stvari, je treba ugotoviti, kot navaja generalna pravobranilka v točki 45 sklepnih predlogov, da je v tem primeru avalist s podpisom na sprednji strani lastne menice pod navedbo „per aval“ prostovoljno sprejel vlogo poroka za obveznosti izdajatelja lastne menice. Njegova obveznost jamčenja za te obveznosti je bila tako z njegovim podpisom svobodno sprejeta v smislu te določbe.

               49

               Okoliščina, da je bila podpisana blanko menica, te ugotovitve ne more izpodbiti. Čeprav podpis sporazuma o izpolnitvi lastne menice sam po sebi ni povzročil nastanka avala, je treba namreč upoštevati, da je avalist s tem, da je podpisal tudi ta sporazum, svobodno sprejel pogoje glede tega, kako bo menični upnik izpolnil lastno menico z vpisom manjkajočih podatkov.

               50

               V zvezi s tem je treba poudariti, da vprašanje, ali je bil z vpisom manjkajočih podatkov na lastno menico ta sporazum kršen, ne spada v okvir razlage pojma „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001, temveč je povezano s preveritvijo, ali je bil kraj izpolnitve, naveden na tej lastni menici, veljavno dogovorjen med strankama, tako da se to vprašanje predložitvenega sodišča nanaša na razlago pojma „kraj izpolnitve zadevne obveznosti“ v smislu te določbe, ki je obravnavan v točki 52 in naslednjih te sodbe.

               51

               Iz tega izhaja, da pravno razmerje med meničnim upnikom in avalistom lastne menice, ki ni bila popolna in je bila dopolnjena pozneje, spada v okvir pojma „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ iz člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001.

               52

               Drugič, treba je pojasniti, kako je treba razlagati pojem „kraj izpolnitve zadevne obveznosti“ iz te določbe.

               53

               Predložitveno sodišče v zvezi s tem sprašuje zlasti, ali mora pri določitvi tega kraja upoštevati le navedbe na lastni menici ali tudi podatke v sporazumu o izpolnitvi lastne menice.

               54

               Treba je spomniti, prvič, da se pojem „obveznost“, naveden v členu 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001, nanaša na obveznost, ki izhaja iz pogodbe in katere neizpolnitev se navaja za utemeljitev tožbe (glej po analogiji zlasti sodbe z dne 6. oktobra 1976 v zadevi De Bloos, 14/76, Recueil, str. 1497, točka 13; z dne 15. januarja 1987 v zadevi Shenavai, 266/85, Recueil, str. 239, točka 9, in z dne 19. februarja 2002 v zadevi Besix, C-256/00, Recueil, str. I-1699, točka 44), in drugič, da se kraj izpolnitve zadevne obveznosti določi na podlagi prava, ki velja za navedeno obveznost v skladu s kolizijskimi pravili sodišča, pri katerem je bila vložena tožba (glej po analogiji zlasti sodbi z dne 6. oktobra 1976 v zadevi Industrie Tessili Italiana Como, 12/76, Recueil, str. 1473, točka 13, in z dne 28. septembra 1999 v zadevi GIE Groupe Concorde in drugi, C-440/97, Recueil, str. I-6307, točka 32, ter zgoraj navedeno sodbo Besix, točki 33 in 36).

               55

               Poleg tega je treba glede na pomen, ki ga ima običajno volja strank v nacionalnem pravu, ki ureja pogodbena razmerja, ugotoviti, če upoštevni zakon pogodbenim strankam omogoča, da pod pogoji iz tega zakona določijo kraj izpolnitve obveznosti, da sporazum o določitvi kraja izpolnitve obveznosti zadostuje, da se na isti kraj veže pristojnost sodišča v smislu člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 (glej po analogiji sodbi z dne 17. januarja 1980 v zadevi Zelger, 56/79, Recueil, str. 89, točka 5, in z dne 20. februarja 1997 v zadevi MSG, C-106/95, Recueil, str. I-911, točka 30, ter zgoraj navedeno sodbo GIE Groupe Concorde in drugi, točka 28).

               56

               Vendar pa je treba ugotoviti, da stranke, čeprav lahko svobodno izbirajo kraj izpolnitve pogodbenih obveznosti, ne morejo samo zaradi določitve pristojnega sodišča določiti kraja izpolnitve, ki nima nobene dejanske zveze s pogodbenim razmerjem in kjer obveznosti, ki izhajajo iz tega razmerja, ne bi bilo mogoče izpolniti v skladu s pogodbenimi določili (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo MSG, točka 31).

               57

               V obravnavanem primeru mora predložitveno sodišče – če upoštevno pravo omogoča izbiro kraja izpolnitve obveznosti – glede na to, da je kraj izpolnitve obveznosti v zadevi v postopku v glavni stvari na lastni menici izrecno naveden, pri določitvi pristojnega sodišča v smislu člena 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 upoštevati ta kraj.

               58

               V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da se člen 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 uporabi za določitev sodišča, ki je pristojno za odločitev o tožbi, s katero menični upnik, ki ima sedež v eni državi članici, pravice, ki izhajajo iz te lastne menice, ki ob podpisu ni bila popolna in jo je pozneje dopolnil menični upnik, uveljavlja proti avalistu, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici.

         Stroški

               59

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 15(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da fizične osebe, ki je tesno poklicno ali pridobitno povezana s to družbo, na primer kot poslovodja ali večinski lastnik družbe, ni mogoče šteti za potrošnika v smislu te določbe, če avalira lastno menico, ki je bila izdana zaradi zavarovanja obveznosti, ki jih ima ta družba na podlagi kreditne pogodbe. Zato te določbe ni mogoče uporabiti za določitev sodišča, ki je pristojno za odločitev o tožbi, s katero menični upnik, ki ima sedež v eni državi članici, pravice, ki izhajajo iz te lastne menice, ki ob podpisu ni bila popolna in jo je pozneje dopolnil menični upnik, uveljavlja proti avalistu, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici.

                           2.

                           Člen 5, točka 1(a), Uredbe št. 44/2001 se uporabi za določitev sodišča, ki je pristojno za odločitev o tožbi, s katero menični upnik, ki ima sedež v eni državi članici, pravice, ki izhajajo iz te lastne menice, ki ob podpisu ni bila popolna in jo je pozneje dopolnil menični upnik, uveljavlja proti avalistu, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: češčina.