title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. oktobra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Lastna sredstva Skupnosti - Nezaključeni TIR zvezki - Neplačilo ali zamuda plačila ustreznih lastnih sredstev. # Zadeva C-377/03.

text:
      Zadeva C-377/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Belgiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Lastna sredstva Skupnosti – Nezaključeni zvezki TIR – Neplačilo ali zamuda plačila ustreznih lastnih sredstev“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev v predhodnem postopku
      (člen 226 ES)
      2.        Prosti pretok blaga – Skupnostni tranzit – Prevozi na podlagi zvezkov TIR
      (Uredba Komisije št. 2454/93, člena 454(2) in 455(2))
      3.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Določitev in dajanje na razpolago s strani držav članic
      (Uredba Sveta št. 1150/2000, člen 6)
      4.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Določitev in dajanje na razpolago s strani držav članic
      (Uredba Sveta št. 1150/2000, člena 6(3)(b) in 17)
      1.        Čeprav v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti prek zatrjevane
         neizpolnitve obveznosti v izreku obrazloženega sklepa in v pisnem opominu, pa kljub temu velja, da je Komisiji dopustno predlagati
         ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz prvotne različice akta Skupnosti, ki je bil pozneje spremenjen ali razveljavljen,
         in ki so bile ohranjene v novih določbah. Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih
         določb, ki nimajo ekvivalenta v prvotni različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti postopka
         za ugotovitev neizpolnitve obveznosti.

      (Glej točko 34.)
      2.        Iz povezanih določb členov 454(2) in 455(1) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku
         Skupnosti in člena 11 Carinske konvencije o mednarodnem prevozu blaga na podlagi zvezkov TIR je razvidno, da mora do zahtevka
         za plačilo carinskega dolga, če postopek ni bil zaključen, priti najpozneje tri leta po datumu prevzema zvezka TIR, ta rok
         pa se lahko podaljša na štiri leta, če je bilo potrdilo o podaljšanju pridobljeno z goljufijo. Kljub temu je treba poudariti,
         da ker je namen člena 455(1) izvedbene uredbe zagotoviti enotno in skrbno uporabo zadevnih določb glede izterjave carinskega
         dolga za hitro in učinkovito dajanje na razpolago lastnih sredstev Skupnosti, je treba obvestilo o kršitvi ali nepravilnosti
         v vsakem primeru opraviti, kolikor hitro je mogoče, in sicer takoj, ko so carinski organi izvedeli za to kršitev ali nepravilnost,
         torej morebiti veliko pred iztekom najdaljših mogočih rokov enega leta oziroma v primeru goljufije dveh let iz člena 11(1)
         Konvencije TIR. Iz enakih razlogov je treba zahtevek za plačilo v smislu člena 11(2) Konvencije TIR poslati takoj, ko lahko
         carinski organi to storijo, torej morebiti pred iztekom dvoletnega roka od obvestila o kršitvi ali nepravilnosti zainteresiranim
         strankam.

      (Glej točke od 68 do 70.)
      3.        Zato morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi carinski organi izračunajo
         znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določiti dolžnika ter te pravice knjižiti na račun v skladu s členom 6 Uredbe
         št. 1150/2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.

      Države članice ne morejo opustiti določitve terjatev, čeprav jih izpodbijajo, ker se lahko sicer finančno ravnovesje Skupnosti
         zaradi ravnanja ene države članice poruši.

      V takih okoliščinah obveznosti iz člena 6 Uredbe št. 1150/2000 ne izpolni država članica, ki ne knjiži carinskega dolga takrat,
         ko je poslala zahteve za plačilo ob uporabi člena 11(2) Konvencije TIR, ki predpostavlja, da carinski organi lahko izračunajo
         znesek pravic, ki izhajajo iz tega dolga, in da določijo zavezanca.

      (Glej točke od 75 do 77.)
      4.        Obveznosti iz člena 17(1) Uredbe št. 1150/2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, da
         sprejme potrebne ukrepe za zagotovitev, da so v skladu s to uredbo Komisiji na razpolago lastna sredstva, ne izpolni država
         članica, ki se enostransko odloči, da pravice, ki zadevajo operacije TIR, knjiži na račun B, namesto da bi jih knjižila na
         račun A do višine jamstva, dogovorjenega v postopku TIR, ne da bi bile zadevne pravice izpodbijane s strani zavarovalnega
         združenja v rokih oziroma da bi se lahko spremenile zaradi nastalih sporov in ne da bi s težavami pri uporabi prava Skupnosti
         seznanila Komisijo ter kljub ugovorom te institucije.

      (Glej točke 82, 89, 92, 93, 95, 105 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 5. oktobra 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Lastna sredstva Skupnosti – Nezaključeni zvezki TIR – Neplačilo ali zamuda plačila ustreznih lastnih sredstev“
      V zadevi C-377/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 9. septembra 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Wilms in C. Giolito, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji, ki jo zastopa E. Dominkovits, A. Goldman in M. Wimmer, zastopniki, skupaj z B. van de Walle de Ghelckejem, odvetnikom,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. maja 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 26. januarja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da:

      –        ni ustrezno zaključila določenih tranzitnih dokumentov (zvezki TIR), kar je vodilo k temu, da lastna sredstva, ki iz tega
         izhajajo, niso bila niti pravilno knjižena niti Komisiji v roku dana na razpolago;

      –        Komisije ni obvestila o vseh ostalih neizpodbijanih carinskih zneskih, ki se jih je podobno obravnavalo (knjiženje na „račun
         B“ namesto knjiženja „na račun A“), v zvezi s tem, da belgijska carina od leta 1996 ni zaključevala TIR-zvezkov;

      –        ni plačala zamudnih obresti za zneske, dolgovane Komisiji;
      ni izpolnila obveznosti iz členov 6, 9, 10 in 11 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju
         Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 130, str. 1), ki je z 31. majem 2000 razveljavila
         in nadomestila Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu
         virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1), ki obravnava isto področje.

       Pravni okvir
       Konvencija TIR
      2        Carinska konvencija o mednarodnem prevozu blaga na podlagi TIR-zvezkov (v nadaljevanju: Konvencija TIR) je bila podpisana
         v Ženevi (Švica) 14. novembra 1975. Zvezna republika Nemčija je, tako kot Evropska gospodarska skupnost, ki jo je potrdila
         z Uredbo Sveta (EGS) št. 2112/78 z dne 25. julija 1978 (UL L 252, str. 1), pogodbenica te konvencije. Ta konvencija je za
         Skupnost začela veljati 20. junija 1983 (UL L 31, str. 13).

      3        V Konvenciji TIR je določeno zlasti, da za blago, ki se prevaža po postopku TIR, ki ga ta konvencija uvaja, ni treba plačati
         uvoznih ali izvoznih dajatev ter davkov oziroma depozita carinskim uradom na poti.

      4        V Konvenciji TIR je določeno, da mora za izvedbo teh olajšav blago ves čas njegovega prevoza spremljati enotna listina, TIR-zvezek,
         ki omogoča inšpekcijski pregled pravilnosti operacije. Prav tako se zahteva, da se prevozi izvajajo z jamstvom združenj, ki
         jih pooblastijo pogodbenice v skladu z določbami člena 6.

      5        V členu 6(1) Konvencije TIR je tako določeno:

      „Pod pogoji in jamstvi, ki jih določi sama, lahko vsaka pogodbenica, neposredno ali prek ustreznih združenj, pooblasti združenja,
         da izdajo TIR-zvezke in nastopajo kot poroki.“

      6        TIR-zvezek je sestavljen iz več listov, ki vsebujejo kupon št. 1 in kupon št. 2 z ustreznimi taloni, na katerih se nahajajo
         vse potrebne informacije. Za vsako prevoženo ozemlje se uporabi par kuponov. Na začetku prevozne operacije se pri uradu odhoda
         odloži talon št. 1; do zaključka pride takoj, ko se talon št. 2 vrne iz urada izstopa, ki se nahaja na istem carinskem ozemlju.
         Ta postopek se ponovi za vsako prevoženo ozemlje, tako da se uporabijo različni pari kuponov iz istega zvezka.

      7        TIR-zvezke tiska in razdeljuje International Road Transport Union (Mednarodno združenje cestnih prevoznikov, v nadaljevanju:
         IRU), ki ima sedež v Ženevi. Izdajo uporabnikom zagotovijo zavarovalna združenja vsake države članice, ki jih za to pooblastijo
         uprave pogodbenic. TIR-zvezek izda zavarovalno združenje države odhoda, pri čemer predloženo jamstvo krije IRU in združenje
         zavarovalnic s sedežem v Švici (v nadaljevanju: združenje zavarovalnic).

      8        V členu 8 Konvencije TIR je določeno:

      „1. Zavarovalno združenje se zavezuje, da bo plačalo zahtevane uvozne ali izvozne dajatve in davke, povečane, če je treba,
         za zamudne obresti, zapadle v plačilo v skladu s carinskimi zakoni in predpisi države, v kateri je bila opažena nepravilnost
         pri operaciji TIR. Ta organizacija je zavezana skupaj in solidarno z osebami, ki so dolžne poravnati navedene zneske, za plačilo
         teh zneskov.

      2. Če zakoni in predpisi neke pogodbenice ne predvidevajo plačila uvoznih in izvoznih dajatev in davkov, kakor je navedeno
         v odstavku 1 tega člena, se zavarovalno združenje zavezuje, da bo pod enakimi pogoji plačalo znesek v višini uvoznih ali izvoznih
         dajatev in davkov, povečan, če bo treba, za zamudne obresti.

      3. Vsaka pogodbenica bo določila najvišji znesek po TIR zvezku, ki ga je mogoče izterjati od zavarovalnega združenja na podlagi
         določb odstavkov 1 in 2 tega člena.

      4. Odgovornost zavarovalnega združenja do organov države, v kateri je urad odhoda, se začne takrat, ko urad prevzame TIR zvezek.
         V državah, čez katere se prevaža blago po postopku TIR, se ta odgovornost začne, ko je blago uvoženo […]

      5. Zavarovalno združenje ne prevzame odgovornosti le za blago, navedeno v TIR zvezku, temveč tudi za blago, ki bi bilo morebiti
         spravljeno v označenem delu cestnega vozila ali v označenem zabojniku, čeprav ni na seznamu TIR zvezka. Odgovornost ne vključuje
         nobenega drugega blaga.

      6. Za določanje dajatev in davkov, navedenih v odstavkih 1 in 2 tega člena, se podatki o blagu, knjiženi v TIR zvezku, imajo
         za točne, dokler se ne dokaže nasprotno.

      7. Ko zapade plačilo zneskov, navedenih v odstavkih 1 in 2 tega člena, pristojni organi, če je to mogoče, izterjajo plačilo
         od neposredno odgovorne osebe ali oseb in šele kasneje terjajo pri zavarovalnem združenju.“

      9        V členu 11 Konvencije TIR je določeno:

      „1. Kadar TIR zvezek ni bil zaključen ali je bil zaključen pogojno, pristojni organi niso upravičeni od zavarovalnih združenj
         terjati plačila zneskov, navedenih v členu 8(1) in (2), če niso v enem letu od prevzema TIR zvezka uradno pisno obvestili
         zavarovalnega združenja, o izostalem zaključku oziroma o pogojnem zaključku. Enako velja za zaključek, dosežen z goljufijo
         ali zlorabo, le da je tedaj rok dve leti.

      2. Zahtevek za plačilo zneskov, navedenih v členu 8(1) in (2), se pošlje zavarovalnemu združenju v treh mesecih do najpozneje
         dveh let po datumu, ko je bilo zavarovalno združenje obveščeno, da TIR zvezek še ni zaključen ali je zaključen pogojno oziroma
         je bilo potrdilo o [zaključku] pridobljeno z zlorabo ali goljufijo. Ko terjatev v navedenem roku dveh let postane predmet
         sodnega postopka, se zahteva za plačilo pošlje v roku enega leta po datumu, ko začne veljati odločitev sodišča.

      3. Zavarovalno združenje je dolžno poravnati terjatev v treh mesecih od datuma, ko je prejela terjatev. Če se v dveh letih
         po plačilu ugotovi in se carinski organi s tem strinjajo, da kljub vsemu ni prišlo do nepravilnosti v zvezi z zadevno operacijo,
         dobi zavarovalno združenje plačilo povrnjeno.“

       Carinska zakonodaja Skupnosti
      10      Člen 451 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem
         zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1, v nadaljevanju: uredba o izvajanju), ki se uporablja od 1. januarja 1994 dalje, določa:

      „1.      Kadar se v skladu s členoma 91(2)(b) in (c) ter 163(2)(b) [carinskega] zakonika blago prevaža z ene točke na carinskem območju
         Skupnosti do druge:

      –        v okviru postopka za mednarodni prevoz blaga na podlagi zvezkov TIR (Konvencija TIR),
      –        na podlagi zvezkov ATA (Konvencija ATA),
      se zaradi pravil o uporabi zvezka TIR ali ATA za takšen prevoz carinsko območje Skupnosti šteje za enotno območje.
      […]“
      11      Člen 454 izvedbene uredbe določa:

      „1.      Ta člen se uporablja brez poseganja v posebne določbe Konvencij TIR in ATA o obveznostih garantnih združenj pri uporabi zvezka
         TIR ali ATA.

      2.      Kadar se ugotovi, da je v času ali v zvezi s prevozom na podlagi zvezka TIR ali s prevozom na podlagi zvezka ATA v eni državi
         članici nastala kršitev ali nepravilnost, ta država članica v skladu z določbami Skupnosti ali svojimi določbami, brez poseganja
         v začetek kazenskih postopkov, izterja carino in druge morebitne dajatve.

      3.      Kadar ni mogoče ugotoviti, na katerem območju je kršitev ali nepravilnost nastala, se šteje, da je taka kršitev ali nepravilnost
         nastala v državi članici, ki jo je odkrila, razen če se v roku, določenem v členu 455(1), predloži carinskim organom zadovoljivo
         dokazilo o pravilnosti prevoza ali o kraju, kjer je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala.

      […]“
      12      V členu 455(1) in (2) iste uredbe je določeno:

      „1.      Kadar se ugotovi, da je kršitev ali nepravilnost nastala med ali v zvezi s prevozno operacijo na podlagi zvezka TIR ali s
         prevozom na podlagi zvezka ATA, carinski organi o tem obvestijo imetnika zvezka TIR ali zvezka ATA ter garantno združenje
         v roku, predpisanem v členu 11(1) Konvencije TIR oziroma členu 6(4) Konvencije ATA.

      2.      Dokazilo o pravilnosti prevoza, opravljenega na podlagi zvezka TIR ali zvezka ATA in opredeljenega v prvem pododstavku člena
         454(3), se predloži v roku, predpisanem v členu 11(2) Konvencije TIR oziroma členu 7(1) in (2) Konvencije ATA.“

      13      Od 1. januarja 1992 do 31. decembra 1993 sta se uporabljala po eni strani člen 10(1) in (2) Uredbe Sveta (EGS) št. 719/91
         z dne 21. marca 1991 o uporabi zvezkov TIR in zvezkov ATA kot tranzitnih dokumentov v Skupnosti (UL L 78, str. 6), katerega
         besedilo je v bistvu enako besedilu člena 454(1) in (2) izvedbene uredbe, in po drugi strani člen 2(1) in (2) Uredbe Komisije
         št. 1593/91 z dne 12. junija 1991 o izvajanju Uredbe št. 719/91 (UL L 148, str. 11), katerega besedilo je enako kot v členu
         455(1) in (2) izvedbene uredbe.

      14      V členu 457 izvedbene uredbe je določeno:

      „Za namene iz člena 8(4) Konvencije TIR garantno združenje postane ali je odgovorno carinskim organom posamezne države članice,
         na ozemlje katere vstopi pošiljka TIR, takrat ko pošiljka vstopi na carinsko območje Skupnosti ali krene iz carinskega urada
         odhoda, ki je na carinskem območju Skupnosti, odgovorno pa ostane, dokler ne zapusti carinskega območja Skupnosti ali do namembnega
         carinskega urada na tem območju.“

       Ureditev lastnih sredstev Skupnosti
      15      V členu 2 Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov I „Splošne določbe“, je določeno:

      „1. Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 94/728/ES, Euratom določi
         takoj, ko pristojna državna služba obvesti dolžnika o dolgovanem znesku. Obvesti se takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni
         upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo višino zneska pravice.

      […]“
      16      Ta določba je bila z veljavnostjo od 14. julija spremenjena z Uredbo Sveta (Euratom, ES) št. 1355/96 z dne 8. julija 1996
         (UL L 175, str. 3), ki je bila povzeta v členu 2 Uredbe št. 1150/2000, v katerem je določeno:

      „1. Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 94/728/ES, Euratom določi
         takoj, ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice do računov in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih.

      2. Datum določitve pravice iz odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih. […]“
      17      V členih 6(1) in (2)(a) in (b) Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov II, „Računi virov lastnih sredstev“ (postala člen 6(1)
         in (3)(a) in (b) Uredbe št. 1150/2000), je določeno:

      „1.      Račune lastnih sredstev, ki so razčlenjeni po vrstah sredstev, vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ,
         ki ga imenuje posamezna država članica.

      2.      a)     Pravice, določene v skladu s členom 2 pod pogoji iz točke (b) tega odstavka, se knjižijo na računih najkasneje prvi delovni
         dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena.

               b)     Pravice, ki niso knjižene na računih iz točke (a), ker še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, se v obdobju
         iz točke (a) prikazujejo na posebnih računih. Države članice lahko uporabijo isti postopek, kadar se višina pravic, za katere
         je bilo predloženo jamstvo, izpodbija in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila.“

      18      V členu 9 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki spada pod naslov III, „Dajanje lastnih sredstev na razpolago“, je določeno:

      „1.      Po postopku iz člena 10 vsaka država članica knjiži lastna sredstva v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu
         za finance ali organu, ki ga je ta določila.

      Račun se vodi brezplačno.
      2.      Komisija zneske v dobro preračuna in knjiži na svoje račune […]“
      19      V členu 10(1) Uredbe št. 1552/89 oziroma Uredbe št. 1150/2000, ki ravno tako spada pod naslov III, je določeno:

      „Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja na podlagi člena 2(3) [Sklepa 88/376 oziroma Sklepa 94/728], se lastna sredstva iz
         člena 2(1)(a) in (b) [teh sklepov] vknjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem
         je bila določena pravica v skladu s členom 2.

      Pravice, ki se prikazujejo na računih [B] na podlagi [člena 6(2)(b) oziroma člena 6(3)(b)], pa se knjižijo najkasneje prvi
         delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice izterjane.“

      20      V členu 11 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki ravno tako spada pod naslov III, je navedeno:

      „Za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) država članica plača obresti po obrestni meri, ki velja na denarnem
         trgu te države članice za kratkoročne javnofinančne operacije na predpisani datum knjiženja, povečani za dve odstotni točki.
         Ta obrestna mera se poveča za 0,25 odstotne točke za vsak mesec zamude. Povečana obrestna mera velja za celotno obdobje zamude.“

      21      V členu 17(1) in (2) teh uredb, ki spada pod naslov VII, „Določbe o inšpekcijskih ukrepih“, je določeno:

      „1.      Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da je v skladu s to uredbo Komisiji na razpolago znesek v višini
         pravic, določenih v členu 2.

      2.      Države članice zneskov v višini določenih pravic niso dolžne dati na razpolago Komisiji samo, če jih zaradi razlogov višje
         sile niso mogle zbrati. Poleg tega države članice obveznosti dajanja teh sredstev na razpolago Komisiji niso dolžne upoštevati
         samo v posebnih primerih, če se po celoviti oceni vseh okoliščin posameznega primera ugotovi, da brez njihove krivde dolgoročno
         sredstev ni mogoče zbrati. […]“

       Predhodni postopek
      22      Zastopniki Komisije so izvedli inšpekcijski pregled tradicionalnih lastnih sredstev v Belgiji od 18. do 22. novembra 1996
         in od 1. do 5. decembra 1997. Iz poročil o teh inšpekcijskih pregledih je razvidno, da je v carinskem tranzitnem postopku
         prišlo do nepravilnosti pri določanju, knjiženju in dajanju lastnih sredstev na razpolago, kot tudi pri uporabi postopka TIR.
         Do teh nepravilnosti naj bi prišlo zaradi neplačila ali zamude plačila lastnih sredstev Komisiji zaradi neupoštevanja pravil
         o knjiženju iz člena 6(2) Uredbe št. 1552/89.

      23      Glede inšpekcijskega pregleda iz leta 1996 je Komisija z dopisom z dne 12. maja 1999 belgijske organe ponovno obvestila o
         nepravilnostih iz poročil o inšpekcijskih pregledih. Glede inšpekcijskega pregleda iz leta 1997 je Komisija ugotovila, da
         belgijski organi niso opravili nobene računovodske vknjižbe v primerih iz tabel 1 in 2 poročila o inšpekcijskih pregledih
         glede nezaključenih TIR-zvezkov za določene zneske, za katere je bilo predloženo jamstvo in ki se jih ni izpodbijalo. Zadevni
         zneski naj bi bili knjiženi na račun B po inšpekcijskem pregledu Komisije, ker je zavarovalno združenje izpodbijalo terjatve,
         ki so bile naslovljene nanj.

      24      Upoštevajoč, da dolžnik teh dolgov ni izpodbijal, je Komisija z dopisom z dne 2. februarja 2000 zahtevala, da se zgoraj navedeni
         zneski vpišejo na račun A. Od belgijskih organov je zahtevala tudi, naj za obdobje od 1. januarja 1995 do 1. decembra 1997
         predložijo seznam vseh nezaključenih TIR-zvezkov z navedbo o njihovi določitvi in njihovi računovodski obravnavi. Prav tako
         je od njih zahtevala, naj ex officio na račun A vpišejo vse zneske, za katere je bilo predloženo jamstvo in se jih ni izpodbijalo.

      25      Belgijski organi so v odgovorih z dne 12. februarja 2001 o inšpekcijskem pregledu za leto 1996 in z dne 31. maja 2000 za inšpekcijski
         pregled za leto 1997 ugovarjali očitkom Komisije.

      26      Ker Komisije trditve Kraljevine Belgije niso prepričale, je 23. oktobra 2001 na to državo članico naslovila pisni opomin,
         v katerem je ponovno predstavila svoje stališče in belgijske organe pozvala, naj glede tega predstavijo svoja stališča. Belgijski
         organi so odgovorili z dopisom z dne 17. januarja 2002 in ponovno ugovarjali trditvam Komisije.

      27      Ker s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je ta institucija 26. junija 2002 Kraljevini Belgiji poslala obrazloženo mnenje. Pozvala
         jo je, naj sprejme vse potrebne ukrepe, da se v dveh mesecih od prejema obrazloženega mnenja uskladi z njim. Belgijski organi
         so v dopisu z dne 6. septembra 2002 še vedno vztrajali pri svojem mnenju.

      28      V teh okoliščinah se je Komisija odločila vložiti to tožbo.

       Dopustnost tožbe
       Trditve strank
      29      Kraljevina Belgija najprej meni, da se Komisija v tem postopku ne more sklicevati na tožbene razloge kršitve določb Uredbe
         št. 1150/2000, ki temeljijo na Uredbi št. 1552/89, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1355/96, ki se uporablja od 14. julija
         1996. Ti tožbeni razlogi naj bi bili nedopustni, saj naj ne bi temeljili na določbah Uredbe št. 1552/89 v njeni prvotni različici,
         ki so se uporabljale v dejanskem stanju obravnavanega primera, ker so bili pozivi k plačilu v zvezi z zadevnimi TIR-zvezki
         izdani pred 14. julijem 1996.

      30      Tožba naj bi bila nato brezpredmetna in torej nedopustna, kolikor se nanaša na prepozno knjiženje zneskov na račun B. Ta vknjižba
         naj bi bila namreč opravljena takoj po obvestilu Komisije o poročilu o inšpekcijskih pregledih, torej preden je bilo poslano
         obrazloženo mnenje. Tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti naj torej ne bi bilo več mogoče vložiti zaradi neobstoja navedene
         vknjižbe.

      31      Glede prvega razloga nedopustnosti Komisija zatrjuje, da so bili pogoji za vzpostavitev pravice Skupnosti do carinskega dolga
         enaki pred kodifikacijo iz Uredbe št. 1150/2000 in po njej, saj določbe Uredbe št. 1552/89, kot so bile spremenjene z Uredbo
         št. 1355/96, niso vplivale na določbe, ki so predmet obravnave v tem sporu. To stališče naj bi zavzela tudi Kraljevina Belgija,
         ki naj bi priznavala, da člen 2 Uredbe št. 1150/2000 določa štiri pogoje, ki so bili enaki tistim, določenim v členu 2 Uredbe
         št. 1552/89. Prvi razlog nedopustnosti naj bi bil torej neutemeljen.

      32      Glede zatrjevane delne nedopustnosti tožbe v delu, ki se nanaša na prepozno knjiženje zneskov na račun B, Komisija opozarja,
         da pri inšpekcijskih pregledih, ki so bili izvedeni novembra 1996, v večini izmed 33 zadevnih primerov belgijski organi niso
         knjižili ničesar niti na račun B niti, a fortiori, na račun A. Sporni zneski naj bi bili knjiženi na račun B šele decembra 1997. Upoštevajoč, da Kraljevina Belgija ne želi
         posredovati drugih podobnih spisov, naj ne bi bilo izključeno, da obstajajo še drugi primeri, pri katerih ni prišlo do računovodskega
         knjiženja. Napačno knjiženje na račun B namesto knjiženja na račun A, naj bi imelo učinek prepoznega knjiženja, zaradi česar
         naj bi bile dolgovane zamudne obresti.

       Presoja Sodišča
      33      Glede prvega razloga nedopustnosti je treba omeniti, da se mora v skladu s sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti v okviru
         tožbe na podlagi člena 226 ES presojati glede na ureditev Skupnosti, ki je veljala ob koncu roka, ki ga je Komisija določila
         zadevni državi članici za uskladitev z obrazloženim mnenjem (glej zlasti sodbi z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija
         proti Nemčiji, C‑61/94, Recueil, str. I-3989, točka 42, in z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C-365/97,
         Recueil, str. I-7773, točka 32).

      34      Čeprav predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti prek zatrjevane neizpolnitve obveznosti v izreku obrazloženega
         sklepa in v pisnem opominu, pa kljub temu velja, da je Komisiji dopustno predlagati ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki
         izhajajo iz prvotne različice akta Skupnosti, ki je bil pozneje spremenjen ali razveljavljen, in ki so bile ohranjene v novih
         določbah. Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki nimajo ekvivalenta
         v prvotni različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti postopka za ugotovitev neizpolnitve
         obveznosti (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-363/00, Recueil, str. I-5767,
         točka 22).

      35      Zato je dopusten predlog Komisije, naj se ugotovi, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 6, 9, 10 in 11
         Uredbe št. 1150/2000.

      36      Glede drugega razloga nedopustnosti je treba povedati, da obstaja nerazdružljiva vez med obveznostjo določitve lastnih sredstev
         Skupnosti, obveznostjo knjiženja teh na račun Komisije v predpisanem roku in tudi obveznostjo plačila zamudnih obresti (glej
         zlasti sodbo z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-96/89, Recueil, str. I-2461, točka 38).

      37      Če bi bil torej očitek Komisije glede napačnega knjiženja carinskega dolga in prepoznega dajanja na razpolago ustreznih lastnih
         sredstev utemeljen, ne bi mogli izključiti, da vse posledice neizpolnitve obveznosti niso bile odstranjene po poteku roka,
         določenega v obrazloženem mnenju, zlasti plačilo zamudnih obresti na podlagi Uredbe št. 1150/2000. Zato še naprej obstaja
         interes, da se zatrjevana neizpolnitev, če je to potrebno, ugotovi s sodbo (glej v tem smislu sodbo z dne 14. aprila 2005
         v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-104/02, ZOdl., str. I-2689, točki 45 in 46).

      38      V preostalem, kot je opomnilo Sodišče v točki 47 zgoraj navedene sodbe z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji,
         nespoštovanje obveznosti, ki jo nalaga pravilo prava Skupnosti, s strani države članice samo po sebi pomeni neizpolnitev obveznosti,
         navajanje, da to nespoštovanje ni povzročilo škodljivih posledic, pa je nepomembno, enako kot navajanje, da za zadevno državo
         ni ustvarilo nobenih koristi.

      39      Zato je treba tudi ta razlog zavrniti.

       Temelj
       Prvi očitek: nepravilnosti pri obravnavanju določenih TIR-zvezkov, ker lastna sredstva niso bila niti pravilno knjižena niti
            izplačana v rokih
       Trditve strank
      40      Komisija trdi, da so pri inšpekcijskih pregledih, ki so bili izvedeni v Belgiji novembra 1996 in decembra 1997, zastopniki
         Komisije opazili nepravilnosti pri določanju, knjiženju in dajanju lastnih sredstev na razpolago, kot tudi pri uporabi postopka
         TIR za operacije, katerih prevzem s strani belgijskih carinskih uradov naj bi segal v čas od leta 1992 do 1994.

      41      Glede nepravilnosti, ugotovljenih za leto 1996, naj bi belgijski organi od 33 nezaključenih TIR-operacij v 20 primerih izvedli
         knjiženje določenih pravic na račun B šele leto dni po inšpekcijskih pregledih, ki so jih izvedli zastopniki Komisije. Poleg
         tega naj bi v dveh primerih prišlo do zastaranja carinskega dolga, upoštevajoč, da naj carinski organi ne bi v rokih opravili
         zahtevanih obvestil, in sicer obvestilo o nezaključitvi TIR-zvezka zavarovalnemu združenju oziroma zahtevek za plačilo dolžniku
         in/ali zavarovalnemu združenju. Glede obeh primerov so belgijski organi plačilo določenega zneska z zamudnimi obrestmi na
         račun Komisije sprejeli, ampak naj ne bi bilo izvršeno.

      42      V ostalih primerih, čeprav je bilo za TIR-zvezke, prevzete leta 1993, predloženo jamstvo, naj bi belgijski organi knjižili
         ustrezne zneske na račun A zunaj roka, ki ga določa člen 6(2)(a) Uredbe št.1552/89 (postal člen 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000),
         potem ko so od zavarovalnega združenja avgusta 1999 prejeli plačilo teh zneskov. V skladu s členom 455 izvedbene uredbe in
         členom 11 Konvencije TIR bi morali belgijski organi določiti zadevna lastna sredstva najpozneje 15 mesecev po prevzemu TIR-zvezka
         in jih knjižiti na račun A najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica
         določena.

      43      Končno glede več TIR-zvezkov, katerih skupni znesek presega 156 milijonov BEF, za katere je bilo prav tako predloženo jamstvo
         in katerih naj dolžnik ne bi izpodbijal, naj belgijski organi ustreznih zneskov ne bi knjižili na račun A zato, ker se je
         po omejevalnih ukrepih zoper zavarovalno združenje, to pritožilo. Ob tej priložnosti naj bi se od belgijskih organov zahtevalo,
         naj svoje stališče glede računovodske obravnave nezaključenih TIR-zvezkov splošneje uskladijo s pogoji iz točke 42 te sodbe
         in ex officio na račun A knjižijo vsak znesek, za katerega je predloženo jamstvo in se ga ne izpodbija, in to v rokih, ki jih določa ureditev
         Skupnosti.

      44      Med inšpekcijskim pregledom leta 1997 naj bi zastopniki Komisije ugotovili, da belgijski organi niso opravili nobene računovodske
         vknjižbe za primere iz tabel 1 in 2 poročila o tem pregledu glede nezaključenih TIR-zvezkov, čeprav je šlo za zneske, ki so
         bili določeni, za katere je bilo predloženo jamstvo in jih dolžnik ni izpodbijal. Po teh pregledih naj bi belgijski organi
         te zneske knjižili na račun B tako, pri čemer so se sklicevali na pritožbo zavarovalnega združenja zoper terjatve, ki so bile
         naslovljene nanj.

      45      Komisija v repliki pojasnjuje, da v tem postopku Kraljevini Belgiji očita, da je določila pravice šele eno leto po tem, ko
         je Komisija izvedla inšpekcijske preglede, čeprav so bili organi te države seznanjeni z nepravilnostmi že veliko pred pregledi;
         da zadevnih zneskov ni knjižila na račun A, čeprav so bila zanje predložena jamstva in niso bila izpodbijana pred iztekom
         obveznega roka za knjiženje, ki je določen v členu 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000; da teh zneskov ni izplačala Komisiji v skladu
         s členoma 9 in 10(1) te uredbe; da v obeh primerih kršitve, ki so ju ti organi priznali, ni plačala ustreznega zneska in da
         ji ni posredovala podatkov glede ostalih podobnih spisov.

      46      Komisija zavrača pojasnila, ki jih je navedla belgijska vlada v utemeljitev nepravilnosti in zamud pri knjiženju, ki so bile
         ugotovljene pri obeh zadevnih pregledih. Te zamude naj bi široko prekoračile roke, ki jih določa člen 6(3) Uredbe št. 1150/2000,
         tako za knjiženje na račun A, kot na račun B. Zamuda knjiženja na račun A naj bi imela za posledico prepozno dajanje na razpolago
         zadevnih lastnih sredstev in zato naj bi bile dolgovane zamudne obresti.

      47      Trditve belgijskih organov, po kateri naj bi neobstoj roka, v katerem je treba carinski dolg po pravu Skupnosti in belgijskem
         pravu izpodbijati, upravičevala možnost izpodbijanja zunaj roka, ki ga za knjiženje tega dolga določa Uredba št. 1150/2000,
         naj ne bi bilo mogoče sprejeti. Tako razmišljanje naj bi imelo namreč za posledico izničenje polnega učinka člena 6(3) te
         uredbe, katere cilj naj bi bila zagotovitev dobrega delovanja sistema virov lastnih sredstev Skupnosti. Po mnenju Komisije
         se avtomatizem iz člena 11 te uredbe glede plačila zamudnih obresti uporabi takoj, ko zadevna država članica potrdi zamudo
         pri knjiženju.

      48      Sicer si samo neplačila dolgovanih pravic naj ne bi bilo mogoče razlagati kot „izpodbijanja“ v smislu člena 6(3)(b) Uredbe
         št. 1150/2000, ker je mogoče, da dolžnik dolga ne plača zaradi kakšnega drugega razloga, na primer ker pride do napake ali
         ker je pozabil. Belgijski organi naj sicer ne bi predložili nobenega elementa, ki bi potrdil, da so bile določene pravice
         izpodbijane, kar bi lahko vodilo do storna dolga.

      49      Glede tega, ali se glede carin, ki so bile predmet inšpekcijskih pregledov leta 1997, šteje, da je bilo zanje predloženo skupno
         jamstvo, Komisija meni, da jamstva vsaj deloma zadostujejo za kritje zadevnih dolgov. Glede vrste jamstva naj ne bi obstajalo
         nobeno razlikovanje, tako da bi se morali tudi zadevni zneski, za katere je predloženo jamstvo, knjižiti na račun A in izplačati
         Komisiji v predpisanih rokih.

      50      Komisija prav tako zavrača, da se šteje, da lahko le izpodbijanje s strani zavarovalnih združenj utemelji knjiženje zadevnih
         pravic na račun B. Glede    TIR-zvezkov iz poročila o inšpekcijskem pregledu iz novembra 1996 naj pogoji iz člena 6(3)(b)
         Uredbe št. 1150/2000 ne bi bili izpolnjeni niti glede TIR-zvezkov, za katere so medtem belgijski organi izplačali terjatve,
         niti za tiste, ki so še vedno knjižene na račun B. Glede TIR-zneskov iz poročila o inšpekcijskih pregledih za december 1997
         naj bi za določeno število primerov veljalo enako. V vseh teh primerih bi morali belgijski organi v skladu s členom 455 izvedbene
         uredbe in členom 11 Konvencije TIR določiti zadevna lastna sredstva najkasneje 15 mesecev (12+3) po prevzemu zadevnih TIR-zvezkov
         in jih knjižiti na račun A v roku, ker gre za zneske, za katere je predloženo jamstvo in jih dolžnik ne izpodbija.

      51      Po mnenju Komisije naj bi se izpodbijanje s strani zavarovalnega združenja najprej nanašalo na prevzem dolgov z njegove strani
         in ne na njihovo veljavnost. V vsakem primeru naj tako izpodbijanje v obravnavanem primeru ne bi bilo odločilno, ker naj bi
         do njega prišlo po datumu, ko naj bi bile zadevne pravice knjižene na račun A in dane na razpolago Komisiji.

      52      Belgijska vlada naj bi samo navajala domnevne položaje, ne da bi pojasnila, kakšen je bil ali so bili razlogi za izpodbijanje
         terjatev s strani zavarovalnega združenja, čeprav naj bi dokazno breme za te razloge nosili organi te države članice. Po ugotovitvah
         Komisije je v določenih primerih to združenje terjatve izpodbijalo le s tožbo zoper poziv, ki je bil izdan mesece ali celo
         leto po poslanem zahtevku o plačilu. Komisija pa opozarja, da bi morali biti zneski, za katere je predloženo jamstvo TIR in
         ki se jih ni izpodbijalo, knjiženi na račun A in torej izplačani Komisiji pred razvezo podzavarovalne pogodbe s strani združenja
         zavarovalnic.

      53      Glede terjatev, ki izhajajo iz primerov, ki se jih je ocenjevalo pri inšpekcijskih pregledih leta 1996, Komisija vztraja,
         da je odločilen datum začetek TIR-postopka in datum predložitve jamstva. Ker se na datum, ko bi morale biti te pravice dane
         na razpolago Komisiji, teh spisov ni izpodbijalo, bi bilo treba te zneske knjižiti na račun A. Okoliščina, da bi bilo treba
         te spise povzeti v arbitražnem postopku, ki ga je IRU uvedlo zoper združenje zavarovalnic, naj ne bi v ničemer spremenila
         tega, da se terjatev v trenutku njihove zapadlosti ni izpodbijalo. Glede terjatev, ki izhajajo iz spisov, ki se jih je presojalo
         med inšpekcijskim pregledom leta 1997, naj se ne bi bilo mogoče sklicevati na prekinitev zavarovalne pogodbe s strani tega
         združenja, saj je bilo za vse zadevne spise predloženo jamstvo v okviru TIR-postopka, prekinitev podzavarovalne pogodbe pa
         ni postavila pod vprašaj tega jamstva.

      54      Uredba št. 1150/2000 naj ne bi razlikovala med „pravimi“ in „nepravimi“, „osebnimi“ ali „stvarnimi“ jamstvi. Države članice
         naj bi bile svobodne pri izbiri, katero vrsto jamstva zahtevajo, pri čemer je edini pogoj ta, da je jamstvo učinkovito in
         zadostno, v nasprotnem primeru bi posledice morale nositi te države članice in ne Skupnost.

      55      Komisija navaja, da je knjiženje lastnih sredstev v smislu člena 10 Uredbe št. 1150/2000 neločljivo povezano z njihovo določitvijo,
         ki ne pomeni, da so bili zadevni zneski zbrani, ampak le, da bili vknjiženi. Obveznost knjiženja zneskov naj bi obstajala
         celo, če države članice niso zbrale zadevnih zneskov.

      56      Komisija nazadnje navaja, da se zdi, da belgijski organi trdijo, da gre v vseh 72 primerih za goljufije. Informacije naj bi
         imela le za 33 primerov, ki so bili predmet poročila o inšpekcijskih pregledih za leto 1996. Od belgijskih organov naj bi
         za vse podobne primere zahtevala, naj zadevne zneske dajo na razpolago. Belgijski organi naj ne bi sporočili vseh podatkov,
         ki so se zahtevali med izvedenimi inšpekcijskimi pregledi, s čimer naj ne bi izpolnili obveznosti lojalnega sodelovanja.

      57      Belgijski organi naj bi zatrjevali tudi, da ne želijo ogroziti kazenske preiskave glede goljufij z izterjavo. Ti organi naj
         bi tako na podlagi člena 11(1) Konvencije TIR poskušali utemeljiti, da se je v vseh primerih uporabil podaljšan rok dveh let
         za obvestilo o nezaključenem postopku. Za 31 od 33 primerov, pri katerih je bil izveden inšpekcijski pregled, pa so belgijski
         organi obvestili zavarovalno združenje že mnogo prej, v enem dnevu ali v nekaj mesecih. Poleg tega naj domnevna želja, da
         se ne bi ogrozilo kazenske preiskave, ne bi utemeljila dolgega nedelovanja belgijskih organov glede izterjave pri imetniku
         ali zavarovalnem združenju. Rok dveh let, na katerega se sklicujejo belgijski organi, naj bi bil le v korist zavarovalnega
         združenja, ki lahko v tem podaljšanem roku predloži dokaz o pravilnem izvajanju postopkov TIR, čeprav naj bi se v odnosih
         z dolžnikom uporabljal enoletni rok.

      58      Po mnenju Kraljevine Belgije ta spor izvira iz strukturalne krize, ki je obstajala pri prevozu na podlagi TIR-zvezkov v letih
         1995 do 1997, ker je združenje zavarovalnic ob koncu leta 1994 prekinilo zavarovalno pogodbo z IRU in zavarovalnimi združenji
         ter naj bi od tega datuma zavrnilo plačevanje carinskih dolgov, ki so nastali pred koncem leta 1994. Vsi ti primeri naj bi
         bili povzeti v arbitražnem postopku, ki ga je začel IRU zoper združenje zavarovalnic, da bi dosegel plačilo zneskov po sodni
         poti. Arbitražno sodišče naj bi se v tretjini od približno 3000 primerov izreklo v korist združenja zavarovalnic, ker le-to
         ni bilo odgovorno za plačilo carinskih dolgov, ki so nastali pred koncem leta 1994. IRU naj bi se na to pritožil.

      59      Glede nezaključenih zvezkov TIR, ki so jih prevzeli belgijski carinski uradi, naj ne bi bilo mogoče prostovoljnega plačila
         dobiti niti od dolžnika niti od zavarovalnega združenja, ker je to izpodbijalo vse terjatve iz TIR-zvezka. Ker bi ta položaj
         lahko povzročil spremembe vrednosti terjatve, naj bi bilo knjiženje spornih zneskov na račun B v skladu z ureditvijo Skupnosti.

      60      Z izjemo dveh TIR-zvezkov, glede katerih naj bi Kraljevina Belgija zahtevek za plačilo priznala kot prepozen, naj Komisija
         ne bi trdila, da se terjatev ni določila v skladu s členom 2 Uredbe št 1552/89. Pogoji, ki so potrebni za to določitev, naj
         bi bili izpolnjeni šele z datumom, ko je bilo zavarovalno združenje pozvano k plačilu. V nasprotju s Komisijo Kraljevina Belgija
         trdi, da je v členu 11(1) Konvencije TIR v povezavi z njenim odstavkom 2 jasno določeno, da mora država članica zavarovalno
         združenje pozvati k plačilu najkasneje tri leta (1 + 2) po prevzemu TIR-zvezka, razen če gre, kot v obravnavanem primeru,
         za zaključek, dosežen z goljufijo ali nepravilno, pri čemer je najdaljši rok 4 (2 + 2) leta. Za vse zadevne TIR-zvezke, ki
         so bili zaključeni nepravilno ali z goljufijo, naj bi do določitve terjatve, izvršene v zakonitem roku po dolgih preiskavah,
         pri katerih se določi znesek in identiteta dolžnikov, ki je za to določitev nepogrešljiva, prišlo takrat, ko bivše združenje
         zavarovalnic ni več prevzemalo obveznosti.

      61      Prav tako belgijska vlada po eni strani meni, da za knjiženje na račun A ne zadostuje določitev jamstva, ne glede na to, kakšne
         vrste je, in po drugi strani, da je knjiženje na račun B mogoče, čeprav imetnik TIR-zvezka formalno ne izpodbija carinskega
         dolga.

      62      Če bi bil namen člena 6(2)(b) Uredbe št. 1552/89 izogibanje temu, da država članica sama ne more nositi bremena neizterjanih
         pravic, bi moralo biti jamstvo v smislu te določbe mogoče uresničiti v tam določenem roku. V vseh primerih naj bi bilo obvestilo
         o izterjavi poslano zavarovalnemu združenju pred julijem 1996 in za vse zadevne TIR-zvezke naj bi ta rok za knjiženje zneska
         carinskega dolga na računu lastnih sredstev potekel takoj, ko je združenje zavarovalnic odpovedalo pogodbo o podzavarovanju.
         Zato je bilo upoštevanje teh zneskov na račun B pravilno utemeljeno do dejanske izterjave jamstva, če do nje prišlo.

      63      S strani Komisije razlikovanje knjiženja na računu B glede na to, ali zahtevek za plačilo izpodbija oseba, ki je neposredno
         odgovorna, ali zavarovalno združenje, v vsakem primeru naj ne bi bilo utemeljeno. Poleg tega naj stališče te institucije,
         da bi bilo treba izpodbijati pisno v roku, predpisanem za upoštevanje pri računu lastnih sredstev (prvi delovni dan po 19.
         dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena), naj ne bi upoštevalo prava Skupnosti, še posebej
         Uredbe št. 1552/89 in Konvencije TIR.

       Presoja Sodišča
      64      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah od 49 do 51 sklepnih predlogov, se prvi očitek tožbe deli na več delov.
         Najprej gre za to, da se ugotovi, da belgijski organi niso opravili obvestil, povezanih s carinskim dolgom za dva izmed TIR-zvezkov
         iz tega postopka (glej točko 41 te sodbe), in posledično neizpolnitev obveznosti iz Uredbe št. 1150/2000, ki je Kraljevina
         Belgija ne izpodbija. Kot drugo se Sodišču predlaga, naj glede na rezultate dveh inšpekcijskih pregledov lastnih sredstev,
         ki jih je izvedla Komisija glede ostalih operacij prevoza blaga na podlagi TIR-zvezkov, ki so bili prevzeti med leti od 1992
         do 1994, ugotovi, da je Kraljevina Belgija vsaj v določenih primerih pozno knjižila lastna sredstva, ki izhajajo iz TIR-zvezkov,
         ki niso bili redno zaključeni, hkrati pa ta lastna sredstva knjižila na račun B namesto na račun A, kar je prispevalo k temu,
         da lastna sredstva niso bila dana na razpolago Komisiji oziroma so bila dana prepozno. Zato je res, da so se zneski terjatev
         za TIR-zvezke iz te tožbe, ki so bili potrjeni v letih od 1992 do 1994, knjižili eno leto po zgoraj navedenih inšpekcijskih
         pregledih, izvedenih v letih 1996 in 1997.

      65      Takoj je treba poudariti, da je ta del prvega očitka utemeljen, saj belgijska vlada priznava, da obvestila, ki jih zahteva
         carinska ureditev glede dolgov dveh izmed TIR-zvezkov iz tega postopka, niso bila opravljena v predpisanih rokih, kar je povzročilo
         zastaranje carinskega dolga in s tem nespoštovanje obveznosti iz Uredbe št. 1150/2000,.

      –       Domnevno prepozno knjiženje pravic
      66      Če se ugotovi, da je v času ali v zvezi s prevozom na podlagi zvezka TIR v skladu s členom 454(2) izvedbene uredbe v eni državi
         članici nastala kršitev ali nepravilnost, lahko ta država članica v skladu z določbami Skupnosti ali s svojimi določbami,
         ne da bi posegala v začetek kazenskih postopkov, izterja carino in druge morebitne dajatve. V tem primeru na podlagi člena
         455(1) iste uredbe carinski organi o tem obvestijo imetnika zvezka TIR in garantno združenje v roku, predpisanem v členu 11(1)
         Konvencije TIR, torej v enem letu od takrat, ko carinski organi prevzamejo TIR-zvezek v primeru nezaključka, pri čemer se
         ta rok v primeru zaključka, doseženega z zlorabo ali goljufijo, lahko podaljša na dve leti.

      67      Na podlagi člena 11(2) Konvencije TIR bo zahtevek za plačilo poslan zavarovalnemu združenju v treh mesecih do najpozneje dveh
         let po datumu, ko je bilo zavarovalno združenje obveščeno, da zvezek TIR še ni zaključen, ali je bilo potrdilo o zaključku
         pridobljeno z zlorabo ali goljufijo, razen če terjatev v zgoraj omenjenem roku dveh let postane predmet sodnega postopka,
         takrat se zahteva za plačilo pošlje v roku enega leta po datumu, ko začne veljati odločitev sodišča.

      68      Iz zgoraj navedenih povezanih določb izhaja, da mora do zahtevka za plačilo carinskega dolga, če postopek ni bil zaključen,
         priti najkasneje tri leta po datumu prevzema TIR-zvezka, ta rok pa se lahko podaljša na štiri leta, če je bilo potrdilo o
         podaljšanju pridobljeno z goljufijo.

      69      Kljub temu je treba poudariti, da ker je namen člena 455(1) izvedbene uredbe zagotoviti enotno in skrbno uporabo zadevnih
         določb glede izterjave carinskega dolga za hitro in učinkovito dajanje na razpolago lastnih sredstev Skupnosti (glej po analogiji
         zlasti sodbo z dne 14. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-460/01, ZOdl., str. I-2613, točke 60, 63, 69 in 70),
         je treba obvestilo o kršitvi ali nepravilnosti v vsakem primeru opraviti, kolikor hitro je mogoče, in sicer takoj ko so carinski
         organi izvedeli za to kršitev ali nepravilnost, torej morebiti in kot v obravnavanem primeru v najmanj 31 primerih, veliko
         pred iztekom najdaljših mogočih rokov enega leta oziroma v primeru goljufije dveh let iz člena 11(1) Konvencije TIR.

      70      Iz enakih razlogov je treba zahtevek za plačilo v smislu člena 11(2) Konvencije TIR poslati takoj, ko lahko carinski organi
         to storijo, torej morebiti in kot v obravnavanem primeru v večini primerov inšpekcijskih pregledov za leto 1996, za katere
         ima Komisija na voljo ustrezne informacije, pred iztekom dvoletnega roka od obvestila o kršitvi ali nepravilnosti zainteresiranim
         strankam, torej od februarja 1995.

      71      Ker namen Komisije ni ugotoviti neizpolnitve obveznosti določb Konvencije TIR in določb izvedbene uredbe, ampak kršitev člena
         6 Uredbe št. 1150/2000 glede knjiženja lastnih sredstev, je treba preveriti, ali je Kraljevina Belgija s tem, ko je sporne
         zneske knjižila šele eno leto po inšpekcijskih pregledih, ki jih je Komisija izvedla v letih 1996 in 1997, kršila to določbo.

      72      Člen 6(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da morajo države članice voditi evidenco lastnih sredstev pri ministrstvu za finance
         ali organu, ki ga same imenujejo. Odstavek 3(a) in (b) tega člena določa, da morajo države članice knjižiti pravice, „določene
         v skladu s členom 2“ te uredbe, na računih najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem
         je bila pravica določena, in sicer na račun A oziroma na račun B, če so izpolnjeni določeni pogoji za to.

      73      Člen 2(1) in (2) Uredbe št. 1150/2000 določa, da se pravica Skupnosti do lastnih sredstev „določi“ takoj, ko so izpolnjeni
         pogoji za „knjiženje“ pravice na račune in „obvestilo“ dolžnika, določeni v carinskih predpisih. Datum določitve pravice iz
         tega odstavka 1 je datum „knjiženja v računovodske knjige“, ki so določene v carinskih predpisih.

      74      Glede „knjiženja“ in „obvestila“ o pravicah dolžnika napotuje člen 2 Uredbe št. 1150/2000 na carinske predpise. Torej na izvedbeno
         uredbo, na Konvencijo TIR in na Uredbo Sveta (EGS) št. 2913/92, ki ustanavlja carinski zakonik Skupnosti (UL L 302, str. 1,
         v nadaljevanju: carinski zakonik). Kot „obvestilo“ v smislu člena 2 Uredbe št. 1150/2000 se ob upoštevanju člena 11(2) Konvencije
         TIR šteje zahtevek za plačilo.

      75      Kot je Sodišče poudarilo v točki 59 sodbe z dne 15. novembra 2005 v zadevi Komisija proti Danski (C-392/02, ZOdl., str. I-9811)
         iz členov 217, 218 in 221 carinskega zakonika izhaja, da so zgoraj omenjeni pogoji izpolnjeni, ko imajo carinski organi na
         voljo, kar je potrebno za izračun zneska dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, in določitev dolžnika (glej v tem smislu
         zgoraj navedeni sodbi z dne 14. aprila 2005, Komisija proti Nizozemski, točka 71, in Komisija proti Nemčiji, točka 80). Države
         članice ne morejo opustiti določitve terjatev, tudi če jih izpodbijajo, ker se lahko sicer finančno ravnovesje Skupnosti zaradi
         ravnanja ene države članice poruši (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 60).

      76      Zato morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi carinski organi izračunajo
         znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določijo dolžnika (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 61),
         in te pravice knjižiti na račun v skladu s členom 6 Uredbe št. 1552/89.

      77      V obravnavanem primeru ni sporno, da so belgijski organi carinski dolg knjižili šele eno leto po inšpekcijskih pregledih,
         ki jih je izvedla Komisija v letih 1996 in 1997, in da so bili zahtevki za plačilo, katerih pošiljanje predpostavlja, da so
         belgijski carinski organi lahko izračunali višino pravic, ki izhajajo iz tega dolga in določili dolžnika, poslani veliko pred
         temi pregledi. V takih okoliščinah je do knjiženja, ki bi moralo biti izvedeno v roku, določenem v členu 6(3) Uredbe št. 1150/2000,
         v tem primeru od takrat, ko so bili poslani zahtevki za plačilo, prišlo očitno prepozno.

      –       Domnevno napačno knjiženje pravic na račun B
      78      Kot je opozorilo Sodišče v točki 66 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, morajo države članice na podlagi člena 17(1)
         in (2) Uredbe št. 1150/2000 sprejeti vse potrebne ukrepe, da se zneski pravic, določeni v skladu s členom 2 te uredbe, dajo
         na razpolago Komisiji. Državam članicam teh ukrepov ni treba sprejeti le, če izterjave ni bilo mogoče izvesti zaradi višje
         sile ali če se izkaže, da definitivno ni mogoče izvesti izterjave zaradi razlogov, ki se jim jih ne more očitati.

      79      Glede knjiženja lastnih sredstev je v členu 6(3)(a) in (b) Uredbe št. 1150/2000 določeno, da morajo države članice knjižiti
         na račun A pravice, določene v skladu s členom 2 iste uredbe, najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki
         sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena, ne da bi to vplivalo na knjiženje na račun B v istem roku določenih pravic,
         ki „še niso izterjane“ in „zanje še ni bilo predloženo jamstvo“, kot tudi za določene „pravice, za katere je bilo predloženo
         jamstvo, ki se jih izpodbija, in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenile“.

      80      Z namenom dajanja lastnih sredstev na razpolago je v členu 9(1) Uredbe št. 1150/2000 določeno, da vsaka država članica lastna
         sredstva knjiži v dobro računa, ki je v skladu z določbami člena 10 navedene uredbe odprt v imenu Komisije. V skladu z odstavkom
         1 zadnje navedene določbe se po odštetju stroškov zbiranja lastna sredstva vknjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu
         drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica „določena“ v skladu s členom 2 iste uredbe, z izjemo pravic, ki
         so bile knjižene na račun B na podlagi člena 6(3)(b) navedene uredbe, ki pa se knjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19.
         dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice „izterjane“.

      81      Glede tega belgijska vlada po eni strani zatrjuje, da je bilo, čeprav so bile pravice iz tega postopka „izpodbijane“ v smislu
         člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000, zadevne zneske mogoče veljavno knjižiti na račun B.

      82      Tako kot pravilno trdi belgijska vlada, sicer zavarovalna združenja, ki so na podlagi člena 8(1) Konvencije TIR skupaj in
         solidarno z imetnikom zvezka TIR zavezana k plačilu dajatev, ki se lahko zahtevajo, res lahko – tako kot imetnik – izpodbijajo
         same pravice (glej v tem smislu glede dokaza o kraju nastanka nepravilnosti sodbo z dne 23. septembra 2003 v zadevi BGL, C-78/01,
         Recueil, str. I-9543, točke od 50 do 53). Vendar Komisija trdi, da se spori, na katere se sklicuje belgijska vlada, nanašajo
         na izvajanje jamstev in ne na obstoj ali višino spornih terjatev. Belgijska vlada pa ni uspela prikazati, da so pogoji iz
         člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 v obravnavanem primeru združeni, torej da so ta združenja pravice, ki so predmet obravnave
         v tem postopku, izpodbijala v rokih, zaradi česar bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenile.

      83      Belgijska vlada po drugi strani zatrjuje, da bi lahko bile zadevne neizterjane pravice pravilno vknjižene na račun B, ker
         zanje dejansko niso bila predložena jamstva v smislu zgoraj navedenega člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000. Zatrjuje, da se
         ob upoštevanju razpada sistema jamstev, na katerem temelji tranzitni postopek na podlagi TIR-zvezkov od leta 1993, ki sledi
         odklonitvi združenjem zavarovalnic, da povrnejo plačilo nemškim zavarovalnim združenjem, ta jamstva niso izkazala za izvršljiva
         zaradi plačilne nesposobnosti poroka, tako da je bilo treba zadevne pravice knjižiti na računu B kot terjatve, za katere ni
         bilo predloženo jamstvo.

      84      Poudariti je treba, da pravice in obveznosti zavarovalnega združenja, ki jih določa Konvencija TIR, urejajo hkrati ta konvencija,
         pravo Skupnosti in poroštvena pogodba, za katero velja belgijsko pravo, ki jih je zavarovalno združenje sklenilo s Kraljevino
         Belgijo (zgoraj navedena sodba BGL, točka 45).

      85      Na podlagi člena 193 carinskega zakonika je zahtevano zavarovanje, da se zagotovi plačilo carinskega dolga, mogoče zagotoviti
         s strani poroka, v skladu s členom 195 istega zakonika pa se mora porok pisno zavezati, da bo solidarno z dolžnikom poravnal
         znesek carinskega dolga, za katerega je bilo predloženo jamstvo, ki zapade v plačilo.

      86      Natančneje, v zvezi s prevozom blaga na podlagi TIR-zvezka, ki ga ureja člen 91(2)(b) carinskega zakonika, iz člena 8(1) Konvencije
         TIR izhaja, da se zavarovalna združenja s poroštveno pogodbo enako zavezujejo, da bodo plačala carine, ki jih dolguje dolžnik
         in da so zavezana skupaj in solidarno z dolžnikom za plačilo teh zneskov, čeprav na podlagi odstavka 8 istega člena pristojni
         organi, če je to mogoče, izterjajo plačilo od neposredno odgovorne osebe ali oseb in ga šele kasneje zahtevajo od zavarovalnega
         združenja.

      87      V teh okoliščinah ni sporno, da jamstvo, ki so ga predložila zavarovalna združenja v okviru operacij TIR, spada pod pojem
         „jamstvo“ v smislu člena 6(3)(b) Uredbe št. 1552/89.

      88      Vsekakor pa je treba navesti, da je v skladu s členom 8(3) Konvencije TIR naloga držav članic, da določijo najvišji znesek
         po TIR-zvezku, ki ga je mogoče izterjati od zavarovalnega združenja.

      89      Torej kot priznava Komisija, je treba določene pravice, ki se nanašajo na         TIR-operacijo, načeloma knjižiti na računu
         A in dati na razpolago Komisiji v skladu s členom 10 Uredbe št. 1552/89 do višine jamstva, dogovorjenega v okviru postopka
         TIR, čeprav bi znesek carinskega dolga morebiti presegel določeni znesek.

      90      Ta razlaga je v skladu s cilji, ki jih zasleduje uvedba računa B, katerega namen je poleg tega, kot je navedeno v enajsti
         uvodni izjavi Uredbe št. 1552/89, omogočiti Komisiji natančnejše spremljanje in nadzor postopkov, ki jih sprejmejo države
         članice za zbiranje lastnih sredstev, tudi upoštevati finančna tveganja, s katerimi se te srečujejo.

      91      Ni mogoče sprejeti trditve belgijske vlade, da zaradi krize postopka TIR, ki je povzročila razpad sistema jamstev, na katerem
         temelji ta postopek, od leta 1993 naprej za sporne terjatve v resnici niso več predložena jamstva, tako da je bilo treba ustrezne
         zneske knjižiti na računu B.

      92      Ne da bi bilo treba preveriti, ali sistem jamstev, ki ga je uvedla Konvencija TIR od leta 1993 ni več pravilno deloval, je
         jasno – kot je tudi navedla Komisija –, da enostranska odločitev belgijskih organov, da te pravice vknjižijo na računu B,
         v vsakem primeru krši obveznost, ki jo imajo države članice na podlagi člena 17(1) Uredbe Komisije št. 1552/89, in sicer da
         sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da so v skladu s to uredbo Komisiji na razpolago lastna sredstva.

      93      Navedeni člen 17(1) namreč pomeni poseben izraz zahtev po lojalnem sodelovanju, ki izhaja iz člena 10 ES, po katerem morajo
         države članice po eni strani Komisiji predložiti težave, s katerimi se srečujejo pri uporabi prava Skupnosti (glej po analogiji
         zlasti sodbo z dne 2. julija 2002 v zadevi Komisija proti Španiji, C-499/99, Recueil, str. I-6031, točka 24), po drugi strani
         pa jim ni dovoljeno sprejemati nacionalnih zaščitnih ukrepov proti ugovorom, pridržkom ali pogojem, ki jih lahko postavi Komisija
         (glej po analogiji sodbo z dne 5. maja 1981 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, 804/79, Recueil, str. 1045, točka
         32). V tem primeru pa ni sporno, da je Kraljevina Belgija delovala enostransko, ne da bi težave, na katere je naletela pri
         uporabi prava Skupnosti, predložila Komisiji, in to celo po ugovorih Komisije.

      94      Kot je Sodišče poudarilo v točki 54 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, je ta obveznost toliko pomembnejša, ker morajo
         biti deficitarni dohodki lastnih sredstev izravnani ali z drugimi lastnimi sredstvi ali s prilagoditvijo izdatkov.

      95      Sicer pa se belgijska vlada ne more sklicevati na obstoj „višje sile“ v smislu člena 17(2) Uredbe št. 1552/89. V skladu z
         ustaljeno sodno prakso je treba pojem višje sile razumeti v smislu okoliščin, ki so tuje tistemu, ki se nanje sklicuje, ter
         so neobičajne in nepredvidljive, hkrati pa njihovim posledicam kljub vsej skrbnosti ne bi bilo mogoče izogniti (glej zlasti
         sodbo z dne 5. februarja 1987 v zadevi Denkavit, 145/85, Recueil, str. 565, točka 11). S tem, da je Kraljevina Belgija pri
         knjiženju spornih pravic na račun B, ne da bi težavo predložila Komisiji in kljub ugovorom te, ravnala enostransko, očitno
         ni pokazala potrebne skrbnosti, da bi se zatrjevanim posledicam izognila.

      96      Nepravilno knjiženje pravic na račun B je povzročilo prepozno knjiženje ustreznih lastnih sredstev na račun Komisije, ki mora
         biti v skladu s členoma 9 in 10 Uredbe št. 1150/2000 izvedeno v enakem roku, kot je tisti, ki je določen za knjiženje teh
         pravic na račun A ob uporabi člena 6(3)(a) iste uredbe.

      97      Glede na zgoraj navedeno so vsi deli prvega očitka utemeljeni.

       Drugi očitek: izostanek obvestila Komisiji o ostalih zneskih, ki so napačno knjiženi na račun B
      98      Po eni strani je treba ugotoviti, da Komisija niti v tožbi niti v repliki ne pojasnjuje teh tožbenih predlogov, po drugi strani
         pa, da je namen predlogov Komisije ugotoviti neizpolnitev obveznosti države le glede členov 6, 9, 10 in 11 Uredbe št.1150/2000.

      99      V teh okoliščinah je treba drugi očitek zavrniti.

       Tretji očitek: neplačilo zamudnih obresti za zneske, dolgovane Komisiji
       Trditve strank
      100    Komisija zatrjuje, da so, ker belgijski organi še niso dali na razpolago velikega dela dolgovanih zneskov in ker so bili tisti,
         ki so bili dani na razpolago, dani prepozno, ob upoštevanju člena 11 Uredbe št. 1150/2000 dolgovane zamudne obresti. Po mnenju
         Komisije se te obresti nanašajo na vse zneske, za katere je bilo predloženo jamstvo in bi se morali knjižiti na račun A.

      101    Nasprotno belgijska vlada trdi, da ker v primeru 66 zvezkov, ki so predmet tekočega postopka, belgijski organi še niso imeli
         možnosti dejanske izterjave, rok za dajanje na razpolago teh pravic še ni začel teči, tako ni mogoče govoriti o zamudnih obrestih.
         Carine, izterjane v letu 1999 na podlagi plačila združenja zavarovalnic, bi morale biti dane na razpolago Komisiji v predpisanem
         roku. Podredno belgijska vlada zatrjuje, da Komisija napačno izračunava te zamudne obresti, ker je glede šest zadevnih TIR-zvezkov,
         za katere je omenjeno združenje izvedlo jamstvo v letu 1999, Belgija dejansko plačala več, kot je znašal dolgovani znesek,
         medtem ko se zdi, da Komisija šteje, da je osnovni znesek, ki služi za izračun zamudnih obresti, znesek, ki ga je država Belgija
         plačala, in ne znesek, ki ga je dolgovala.

       Presoja Sodišča
      102    Na podlagi člena 11 Uredbe št. 1150/2000 zadevna država članica za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) iste
         uredbe plača zamudne obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se zahtevajo kljub razlogu za zamudo, s katero so bila
         ta sredstva nakazana na račun Komisije (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nizozemski z dne 14. aprila 2005,
         točka 91).

      103    Opustitev in zamuda pri knjiženju lastnih sredstev na račun Komisije, ki sta bili ugotovljeni v okviru prvega očitka, vzpostavita
         v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 pravico do zamudnih obresti, katerih neplačila kraljevina Belgija ne zanika, tako
         da je tretji očitek utemeljen.

      104    Upoštevajoč okoliščino, da Komisija s to tožbo ne namerava ugotavljati neizpolnitve obveznosti za vsakega izmed TIR-zvezkov,
         navedenih pred Sodiščem, in ker ni bil podan predlog z dejanskimi zneski, za namene tega postopka ni treba določiti višine
         dolgovanih zamudnih obresti.

      105    Ob upoštevanju zgoraj povedanega je treba skleniti, da Kraljevina Belgija:

      –        s tem, da ni ali je prepozno knjižila lastna sredstva, ki izhajajo iz neustrezno zaključenih zvezkov TIR, tako da jih je knjižila
         na račun B, namesto na račun A, kar je vodilo k temu, da lastna sredstva, ki iz tega izhajajo, Komisiji niso bila dana na
         razpolago v roku;

      –        s tem, da je zavrnila plačilo zamudnih obresti za zneske, dolgovane Komisiji;
      ni izpolnila obveznosti iz členov 6, 9, 10 in 11 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000, ki je z 31. majem 2000 razveljavila
         in nadomestila Uredbo 1552/89, ki obravnava isto področje.

       Stroški
      106    V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker ta z bistvenim delom predlogov ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Belgija s tem, da ni ali je prepozno knjižila lastna sredstva, ki izhajajo iz neustrezno zaključenih zvezkov TIR,
            tako da jih je knjižila na račun B namesto na račun A, kar je vodilo k temu, da lastna sredstva, ki iz tega izhajajo, Komisiji
            niso bila dana na razpolago v roku,
      –      s tem, da je zavrnila plačilo zamudnih obresti za zneske, dolgovane Komisiji,
      ni izpolnila obveznosti iz členov 6, 9, 10 in 11 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju
            Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 130, str. 1), ki je z 31. majem 2000 razveljavila
            in nadomestila Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu
            virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1), ki obravnava isto področje.
      2)      V preostalem delu se tožba zavrne.
      3)      Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      **  Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 13. oktobra 1992. # Portugalska republika in Kraljevina Španija proti Svetu Evropskih skupnosti. # Ribištvo. # Združeni zadevi C-63/90 in C-67/90.


title: Sodba Sodišča z dne 13. decembra 1979. # Liselotte Hauer proti Land Rheinland-Pfalz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Nemčija. # Zadeva 44/79.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 13. decembra 1979(*)„Prepoved zasaditve novih nasadov vinogradov“V zadevi 44/79,katere
 predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je na Sodišče
naslovilo Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstrasse (upravno
sodišče) na podlagi člena 177 Pogodbe EGS, v postopkuLiselotte Hauer, stanujoča v Bad Dürkheimu,protiLand Rheinland-Pfalz (dežela Porenje – Pfalško),glede
 razlage člena 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 1162/76 z dne 17. maja 1976 o
ukrepih, namenjenih za prilagoditev vinogradniškega potenciala tržnim
zahtevam, spremenjene z Uredbo Sveta (EGS) št. 2776/78 z dne 23.
novembra 1978, ob upoštevanju člena 1 Gesetz ueber Massnahmen auf dem
Gebiete der Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (nemški zakon o
ukrepih na področju vinogradništva),SODIŠČE,v
 sestavi H. Kutscher, predsednik, A. O’Keeffe in A. Touffait,
predsednika senatov, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, A. J.
Mackenzie Stuart, G. Bosco, T. Koopmans in O. Due, sodniki,generalni pravobranilec: F. Capotorti,sodni tajnik: A. Van Houtteizreka naslednjoSodbo Pravno stanje1        S
 sklepom z dne 14. decembra 1978, ki ga je Sodišče prejelo 20. marca
1979, je Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstrasse Sodišču na
podlagi člena 177 Pogodbe EGS predložilo vprašanji za predhodno
odločanje glede razlage člena 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 1162/76 z dne 17.
 maja 1976 o ukrepih za prilagoditev vinogradniškega potenciala tržnim
zahtevam (UL L 135, str. 32), spremenjene z Uredbo Sveta (EGS) št.
2776/78 z dne 23. novembra 1978 (UL L 333, str. 1).2        Iz
 spisa v tej zadevi izhaja, da je tožeča stranka 6. junija 1975 v
postopku v glavni stvari pri pristojnem upravnem organu dežele Porenje –
 Pfalško zahtevala, naj se ji izda dovoljenje za to, da zasadi nasad
vinske trte na zemljišču, ki je v njeni lasti, na območju Bad Durkheima.
 To dovoljenje je bilo sprva zavrnjeno zato, ker v skladu z določili
nemške zakonodaje, ki velja na tem področju, in sicer zakonom glede
vinske industrije (Weinwirtschaftsgesetz) z dne 10. marca 1977, omenjeno
 zemljišče ni primerno za gojenje vinske trte. Zadevna oseba je 22.
januarja 1976 vložila pritožbo proti tej odločitvi. Medtem ko je
pristojni upravni organ obravnaval navedeno pritožbo, je bila sprejeta
Uredba št. 1162/76 z dne 17. maja 1976, katere člen 2 za tri leta
prepoveduje sajenje vinske trte. Upravni organ je 21. oktobra
istega leta zavrnil pritožbo, za kar je navedel dva razloga: na eni
strani neprimernost zemljišča in na drugi strani prepoved sajenja, pri
čemer se je skliceval na navedeno uredbo Skupnosti.3        Zadevna
 oseba je vložila tožbo pri Verwaltungsgericht. Na podlagi izvedenskih
poročil o vrstah grozdja, ki ga gojijo na istem področju, in ob
upoštevanju dogovora, sklenjenega s številnimi drugimi lastniki
zemljišč, ki so tik ob zemljišču prosilke, je upravni organ priznal, da
se lahko zemljišče tožeče stranke šteje za primerno za gojenje vinske
trte glede na minimalne zahteve, ki jih določa nacionalna zakonodaja.
Zaradi tega je bil organ pripravljen izdati dovoljenje takoj, ko se
izteče prepoved zasaditve novih nasadov vinske trte, ki jo je sprejela
Skupnost. Torej se spor med strankama zdaj nanaša le še na vprašanja
glede prava Skupnosti.4        Tožeča
 stranka v postopku v glavni stvari meni, da bi moralo biti dovoljenje,
za katero je zaprosila, izdano, ker je bila zahteva vložena veliko prej,
 preden je začela veljati Uredba št. 1162/76, in zato njena določila za
to zahtevo ne morejo veljati. Tudi ob predpostavki, da ta uredba velja
za zahteve, ki so bile vložene, preden je začela veljati, se na njena
določila po mnenju tožeče stranke ni mogoče sklicevati v njeno škodo,
saj kršijo njeno lastninsko pravico in pravico do svobodnega opravljanja
 poklica, ki ju zagotavljata člena 12 in 14 Grundgesetza (temeljni zakon
 Zvezne republike Nemčije).5        Da
 bi Verwaltungsgericht lahko razsodilo v tem sporu, je postavilo ti
vprašanji: 1.      Ali
 je treba Uredbo Sveta (EGS) št. 1162/76 z dne 17. maja 1976,
spremenjeno z Uredbo Sveta (EGS) št. 2776/78 z dne 23. novembra 1978
razlagati tako, da njen člen 2(1) velja tudi za tiste zahteve za izdajo
dovoljenja za zasaditev novih vinskih trt kot vinogradov, ki so bile
vložene, preden je začela veljati omenjena uredba?2.      Če
 je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 2(1)
omenjene uredbe razlagati tako, da prepoved, ki jo določa glede
izdajanja dovoljenj za zasaditev novih vinskih trt – ne glede na
oprostitve, ki jih določa člen 2(2) uredbe – velja na splošno, torej ne
glede na vprašanje o (ne)primernosti zemljišča, urejeno v
členu 1(1), drugi stavek, in (2) Weinwirtschaftsgesetza (nemški
zakon o ukrepih, ki veljajo v vinski industriji)?  Prvo vprašanje (časovna veljavnost Uredbe št. 1162/76) 6        Tožeča
 stranka v postopku v glavni stvari trdi, da bi moralo biti njeni
zahtevi, ki jo je pristojnemu upravnemu organu predložila 6. junija
1975, v normalnem spletu okoliščin ugodeno pred uveljavitvijo uredbe
Skupnosti, če bi upravni postopek potekal tako, kot je običajno, in bi
upravni organ brez zamude ugotovil, da je njeno zemljišče v skladu z
nacionalno zakonodajo primerno za gojenje vinske trte. Trdi, da je ta
položaj treba upoštevati pri ugotavljanju časovne veljavnosti uredbe
Skupnosti, še zlasti zaradi tega, ker pridelek zadevnega vinograda ne bi
 imel pomembnejšega vpliva na pogoje na trgu ob upoštevanju časa, ki
preteče med zasaditvijo vinograda in ko ta prvič obrodi.7        S
 trditvami, ki jih je navedla tožeča stranka v postopku v glavni stvari,
 se ni mogoče strinjati. Res je, da člen 2(1), pododstavek 2, Uredbe št.
 1162/76 izrecno določa, da države članice ne bodo več izdajale
dovoljenj za nove nasade „od dne, ko začne veljati ta uredba“. Ker se
nanaša na izdajo dovoljenja, to določilo izključuje možnost upoštevanja
trenutka, v katerem je bila zahteva vložena. Njen namen je zagotoviti
takojšnje učinkovanje uredbe, in sicer da se za obdobje prepovedi na
podlagi člena 4 iste uredbe ustavi izvrševanje pravic do zasaditve ali
ponovne zasaditve, pridobljenih, preden je uredba začela veljati.8        Kot
 navaja šesta uvodna izjava preambule glede zadnjenavedenega določila,
je prepoved zasaditve novih nasadov pogojena z „nespornim javnim
interesom“, v skladu s katerim je treba ustaviti prekomerno proizvodnjo
vina v Skupnosti, da bi tako ponovno vzpostavili ravnotežje na trgu in
preprečili ustvarjanje strukturnih presežkov. Tako je namen Uredbe št.
1162/76 takoj preprečiti kakršno koli širitev obstoječih vinogradov.
Zato ni mogoče dovoliti izjeme v korist zahteve, ki je bila vložena,
preden je uredba začela veljati.9        Zato
 se mora odgovor na prvo vprašanje glasiti, da je treba Uredbo Sveta
št. 1162/76 z dne 17. maja 1976, spremenjeno z Uredbo Sveta (EGS)
št. 2776/78 z dne 23. novembra 1978, razlagati tako, da njen člen
2(1) velja tudi za zahteve za izdajo dovoljenja za zasaditev novih
vinskih trt, ki so bile vložene, preden je uredba začela veljati. Drugo vprašanje (veljavnost ratione materiae Uredbe št. 1162/76) 10      Verwaltungsgericht
 v drugem vprašanju Sodišče naproša, naj razsodi, ali prepoved izdajanja
 dovoljenje za zasaditev novih nasadov, določena v členu 2(1) Uredbe št.
 1162/76, velja na splošno, torej tudi za zemljišča, ki so opredeljena
kot primerna za gojenje vinske trte v skladu z merili v nacionalni
zakonodaji.11      V
 tem pogledu besedilo uredbe ni dvoumno, saj člen 2 prepoveduje
„vsakršno novo zasaditev“ brez razlikovanja glede na kakovost zadevnih
zemljišč. Iz besedila in iz navedenih ciljev Uredbe št. 1162/76 je
razvidno, da prepoved velja za vse nove nasade, ne glede na vrsto
zemljišča in njegovo razvrstitev v skladu z nacionalno zakonodajo. Kot
izhaja predvsem iz druge uvodne izjave v preambuli, je cilj uredbe
ustaviti presežke, ki nastajajo v evropski proizvodnji vina, in ponovno
vzpostaviti ravnotežje na trgu, dolgoročno in kratkoročno. Le člen 2(2)
uredbe predvideva izjeme od splošne prepovedi, določene v odstavku 1
istega člena, vendar ni sporno, da nobena od teh izjem v tem primeru ne
velja.12      Zato
 mora biti odgovor na drugo vprašanje tak, da je treba člen 2(1) Uredbe
št. 1162/76 razlagati tako, da prepoved izdajanja dovoljenj za
zasaditev novih nasadov – ne glede na oprostitve, ki jih določa člen
2(2) Uredbe – velja na splošno, torej ne glede na vprašanje o
(ne)primernosti zemljišča za gojenje vinske trte v skladu z določili
nacionalne zakonodaje. Zagotavljanje temeljnih pravic v pravnem redu Skupnosti13      Verwaltungsgericht
 v predložitveni odločbi navaja, da bi lahko bilo, če je treba Uredbo
št. 1162/76 razlagati tako, da razglaša splošno prepoved, ki vključuje
zemljišča, primerna za gojenje vinske trte, to določilo treba šteti za
neveljavno v Zvezni republiki Nemčiji zaradi dvomov, ki obstajajo glede
njegove združljivosti s temeljnimi pravicami, ki jih zagotavljata člena
12 in 14 Grundgesetza, od katerih se prvi nanaša na lastninsko pravico
in drugi na pravico do svobodnega opravljanja poklica.14      Kot
 je Sodišče že razsodilo v sodbi z dne 17. decembra 1970 v zadevi
Internationale Handelsgesellschaft (Recueil 1970, str. 1125), je o
vprašanju morebitne kršitve temeljnih pravic z aktom institucije
Skupnosti mogoče soditi le ob upoštevanju prava Skupnosti. Uvedba
posebnih meril za presojo, ki izhaja iz zakonodaje ali ustavne ureditve
posamezne države članice, bi ogrozila materialno enotnost in
učinkovitost prava Skupnosti in bi neizogibno vodila v neenotnost
skupnega trga ter ogrozila kohezijo Skupnosti.15      Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi in v poznejši sodbi z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold (Recueil
 1974, str. 491) tudi poudarilo, da so temeljne pravice sestavni del
splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja; da se pri
zagotavljanju varovanja teh pravic Sodišče zgleduje pri ustavnih
tradicijah, ki so skupne državam članicam, tako da v Skupnosti niso
dovoljeni ukrepi, ki niso združljivi s temeljnimi pravicami, ki jih
priznavajo ustave teh držav; da lahko mednarodni instrumenti za varstvo
človekovih pravic, pri katerih so države članice sodelovale ali so k
njim pristopile, ponujajo smernice, ki jih je treba upoštevati v okviru
prava Skupnosti. Ta koncept je bil pozneje priznan v skupni deklaraciji
Skupščine, Sveta in Komisije z dne 5. aprila 1977, ki se, potem ko
navaja sodno prakso Sodišča, sklicuje po eni strani na pravice, ki jih
zagotavljajo ustave držav članic, in po drugi strani na Evropsko
konvencijo za zaščito človekovih pravic in temeljnih svoboščin z dne 4.
novembra 1950 (UL 1977, C 103, str. 1).16      V
 teh okoliščinah je treba dvome, na katere opozarja Verwaltungsgericht,
glede združljivosti določil Uredbe št. 1162/76 s pravili o varovanju
temeljnih pravic, razumeti kot dvome o veljavnosti uredbe z vidika prava
 Skupnosti. V zvezi s tem je treba razlikovati med morebitno kršitvijo
lastninske pravice in morebitnim omejevanjem svobode opravljanja
poklica. Vprašanje glede lastninske pravice 17      Lastninska
 pravica je v pravnem redu Skupnosti zagotovljena v skladu s koncepti,
ki so skupni ustavam držav članic, in se kažejo tudi v prvem protokolu k
 Evropski konvenciji o varovanju človekovih pravic.18      Člen 1 tega protokola določa:„Vsaka
 fizična ali pravna oseba ima pravico do mirnega uživanja svoje
lastnine. Nikomur ni dovoljeno odvzeti pravic do njegove lastnine, razen
 če je to v javnem interesu in v skladu s pogoji, ki jih predvidevajo
zakon in splošna načela mednarodne zakonodaje.Zgoraj
 navedeni predpisi pa nikakor ne smejo omejevati pravice države, da
sprejme take zakone, ki se ji zdijo potrebni za nadzorovanje uporabe
lastnine v skladu s splošnim interesom ali z namenom, da bi zagotovila
plačevanje davkov ali drugih prispevkov oziroma kazni.“19      To
 določilo po tem, ko razglaša pravico do mirnega uživanja svoje
lastnine, predvideva dva načina mogočega kršenja lastninske pravice,
glede na to, ali je kršitev v tem, da lastniku pravico odvzame oziroma
mu omeji njeno izvrševanje. V tem primeru ni sporno, da prepovedi novih
zasaditev vinske trte ni mogoče šteti za akt, ki lastniku odvzema
lastnino, saj lahko ta še vedno povsem svobodno razpolaga z njo ali jo
uporabi za druge namene, ki niso prepovedani. Po drugi strani ta
prepoved nedvomno omejuje uporabo lastnine. S tega vidika drugi odstavek
 člena 1 protokola vsebuje pomembno navedbo, saj priznava pravico
države, „da sprejme take zakone, ki se ji zdijo potrebni za nadzorovanje
 uporabe lastnine v skladu s splošnim interesom“. Protokol tako načeloma
 sprejema zakonitost omejitev uporabe lastnine, pri čemer hkrati omejuje
 te omejitve do tiste mere, do katere država meni, da so „potrebne“ za
varovanje „splošnih interesov“. Vendar to določilo ne daje dovolj
natančnega odgovora na vprašanje, ki ga je predložilo sodišče
Verwaltungsgericht.20      Zato
 je treba, preden je mogoče odgovoriti na to vprašanje, preučiti tudi
elemente, ki izhajajo iz ustavnih pravil in prakse devetih držav članic.
 Ena od prvih ugotovitev je, da ta pravila in prakse zakonodajalcu
dovoljujejo, da sprejema predpise glede uporabe zasebne lastnine v
splošnem interesu. V ta namen se nekatere ustave sklicujejo na
obveznosti, ki so inherentne lastnini (Grundgesetz, člen 14(2), prvi
stavek), na njeno socialno funkcijo (italijanska ustava, člen 42(2)), na
 podrejenost njenega uživanja zahtevam splošne koristi (Grundgesetz,
člen 14(2), drugi stavek, in irska ustava, člen 43.2.2) ali na
socialno pravičnost (irska ustava, člen 43.2.1). V vseh državah članicah
 se je ta socialna funkcija lastninske pravice uresničila v številnih
zakonodajnih aktih. V vseh državah članicah obstaja zakonodaja o
kmetijstvu in gozdarstvu, vodni ureditvi, varovanju okolja in
urbanističnem in prostorskem urejanju, ki nalaga omejitve, včasih
precejšne, glede uporabe nepremičnin.21      Vse
 države proizvajalke vina v Skupnosti imajo zavezujočo zakonodajo,
čeprav se glede sajenja vinske trte, izbire sort in načinov pridelave
razlikujejo po strogosti. V nobeni od zadevnih držav ta določila
načeloma ne štejejo za nezdružljiva s spoštovanjem lastninske pravice.22      Zaradi
 tega je mogoče trditi, upoštevajoč ustavne koncepte, ki so skupni vsem
državam članicam, in ustaljene zakonodajne prakse na najrazličnejših
področjih, da dejstva, da Uredba št. 1162/76 določa omejitve za
zasaditev novih nasadov vinske trte, načeloma ni mogoče izpodbijati. Gre
 za tako vrsto omejitve, ki je znana in sprejemljiva kot legitimna v
enakih ali podobnih oblikah v ustavnih ureditvah v vseh državah
članicah.23      Vendar
 ta ugotovitev ne reši v celoti problema, ki ga je izpostavilo
Verwaltungsgericht. Tudi če načeloma ni mogoče izpodbijati, da ima
Skupnost možnost omejiti uživanje lastninske pravice v okviru skupne
ureditve trga in za namene strukturne politike, je še vedno treba
preučiti, ali omejitve, ki jih uvajajo sporna določila, dejansko
pomenijo cilje splošnega interesa Skupnosti oziroma ali glede na
zastavljeni cilj ne pomenijo nesorazmerno in nedopustno vmešavanje v
pravice lastnika, s čimer kršijo bistvo lastninske pravice. Tak je
pravzaprav tudi očitek tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ki
meni, da bi le izvajanje politike kakovosti dovoljevalo zakonodajnim
organom omejiti uživanje vinogradniške lastnine, kar bi pomenilo, da ima
 ta nedotakljivo pravico od takrat, ko se ugotovi, da je njeno zemljišče
 primerno za gojenje vinske trte. Zato je treba ugotoviti, kakšen je
cilj sporne uredbe, ter presoditi, ali je razmerje med ukrepi, ki jih
določa uredba, in ciljem, ki ga želi v tem primeru izpolniti Skupnost,
razumno.24      Določila
 Uredbe št. 1162/76 je treba upoštevati v kontekstu skupne organizacije
trga vina, ki je tesno povezana s strukturno politiko Skupnosti na
zadevnem področju. Cilji te politike so navedeni v Uredbi (EGS) št.
816/70 z dne 28. aprila 1970 o dodatnih določilih za skupno organizacijo
 trga vina (UL L 99, str. 1), ki je podlaga za sporno uredbo, in v
Uredbi št. 337/79 z dne 5. februarja 1979 o skupni ureditvi trga
vina (UL L 54, str. 1), ki kodificira vsa zakonska določila, ki urejajo
skupno ureditev trga. Naslov III te uredbe, ki določa „pravila za
proizvodnjo in kontroliranje nasadov“, zdaj pomeni pravni okvir na tem
področju. Drugi dejavnik, na podlagi katerega je mogoče prepoznati
politiko, ki jo Skupnost uveljavlja na tem področju, je Resolucija Sveta
 z dne 21. aprila 1975 glede novih smernic za uravnavanje trga namiznih
vin (UL C 90, str. 1).25      Gledano
 v celoti, iz teh aktov izhaja, da je politika, ki jo je sprejela in
delno tudi izvedla Skupnost, sestavljena iz skupne organizacije trga v
povezavi s strukturnimi izboljšavami v sektorju proizvodnje vina. V
okviru smernic, ki jih določa člen 39 Pogodbe EGS, ima ta dva cilja, po
eni strani namreč želi vzpostaviti trajno ravnotežje na trgu vina s
cenami, ki bodo dobičkonosne za proizvajalce in ugodne za potrošnike, in
 po drugi strani želi doseči izboljšanje kakovosti vin na trgu. Da bi
pravila Skupnosti, ki se nanašajo na trg vina, lahko izpolnila ta cilja
količinskega ravnotežja in izboljšanja kakovosti, določajo številne
ukrepe, ki veljajo za proizvodnjo in za trženje vina.26      S
 tega vidika je treba zlasti navesti določila člena 17 Uredbe št.
816/70, ki so bila v bolj razdelani obliki povzeta v členu 31 Uredbe št.
 337/79, ki določa, da morajo države članice pripraviti načrte za
zasaditev in proizvodnjo, usklajene v okvirom obveznega načrta
Skupnosti. Za namene izvajanja tega načrta se lahko sprejmejo ukrepi
glede zasaditev, ponovnih zasaditev, posekanja ali opustitev vinogradov.27      Uredba
 št. 1162/76 je bila sprejeta prav v tem kontekstu. Iz njene preambule
in iz gospodarskih okoliščin, v katerih je bila sprejeta, za katere so
bili od letine leta 1974 značilni stalni presežki, je razvidno, da ta
uredba izpolnjuje dvojno funkcijo: po eni strani mora omogočiti takojšno
 ustavitev nadaljnjega povečevanja presežkov in po drugi strani
ustanovam Skupnosti omogočiti potreben čas za izvajanje strukturne
politike, ki je oblikovana tako, da spodbuja visoko kakovost
proizvodnje, hkrati pa spoštuje individualne značilnosti in potrebe
različnih vinorodnih regij Skupnosti glede izbire vinorodnih zemljišč in
 sort in ureja načine proizvodnje.28      Da
 bi Svet izpolnil ta dvojni namen, je z Uredbo št. 1162/76 uvedel
splošno prepoved zasaditve novih nasadov – z izjemo nekaj strogo
določenih izjem – ne glede na kakovost zemljišča. Glede obsega tega
ukrepa je treba ugotoviti, da je Svet sprejel le začasni ukrep. Zasnovan
 je tako, da se neposredno ukvarja s cikličnimi presežki in hkrati
pripravlja trajne strukturne ukrepe.29      Gledano
 s tega vidika grajani ukrep ne ustvarja nikakršnih nepotrebnih omejitev
 izvrševanja lastninske pravice. Dejansko obdelovanje novih vinogradov v
 situaciji, za katero so značilni stalni presežki v proizvodnji, z
gospodarskega vidika ne bi imelo drugega učinka, kot je povečevanje
presežkov; poleg tega bi tako povečevanje na tej stopnji pomenilo
tveganje še zapletenejšega izvajanja strukturne politike na ravni
Skupnosti, glede na to, da bi taka politika temeljila na uporabi
strožjih meril, kot so zdaj določena v nacionalni zakonodaji glede
izbire zemljišč, primernih za vinogradništvo.30      Zato
 je treba ugotoviti, da je omejitev uživanje lastnine zaradi prepovedi
zasaditve novih nasadov, ki jo je za določen čas uvedla Uredba št.
1162/76, utemeljena s cilji splošnega interesa, ki jih izpolnjuje
Skupnost, in ne krši bistva lastninske pravice, kot je ta priznana in
zaščitena v okviru pravnega reda Skupnosti. Vprašanje svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti31      Tožeča
 stranka v postopku v glavni stvari tudi meni, da prepoved zasaditve
novih nasadov, ki jo nalaga Uredba št. 1162/76, krši njene temeljne
pravice, ker je njen namen omejiti njeno svobodo do opravljanja poklica
vinogradnika.32      Kot
 je Sodišče že presodilo v sodbi z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold,
čeprav je res, da ustavni zakoni številnih držav članic jamčijo
spoštovanje svobode opravljanja poklicne dejavnosti, je na tako
zagotovljeno pravico treba gledati ob upoštevanju socialne funkcije
dejavnosti, ki jo ščiti, in ne gre za absolutno pravico. V tej zadevi je
 treba ugotoviti, da izpodbijani ukrep Skupnosti na noben način ne
vpliva na dostop do poklica vinogradnika ali na svobodo opravljanja tega
 poklica na zemljiščih, ki so trenutno namenjena gojenju vinske trte. V
obsegu, v katerem prepoved zasaditve novih nasadov zadeva svobodno
opravljanje poklica vinogradnika, je ta omejitev le posledica omejitve
uživanja lastninske pravice, pri čemer se obe omejitvi združita. Ob
predpostavki, da sploh obstaja, je omejitev svobodnega opravljanja
poklica vinogradnika upravičena z enakimi razlogi, ki upravičujejo
omejitev uživanja lastnine.33      Iz
 navedenega izhaja, da preučitev Uredbe št. 1162/76 z vidika dvomov, ki
jih je izrazilo Verwaltungsgericht, ni pokazala nobenega takega
elementa, ki bi vplival na veljavnost te uredbe zaradi neskladja z
zahtevami, ki izhajajo iz varovanja temeljnih pravic v Skupnosti. StroškiStroški
 vlade Zvezne republike Nemčije, Sveta in Komisije Evropskih skupnosti,
ki so Sodišču predložili stališča, se ne povrnejo.Ker
 je ta postopek z vidika strank v postopku v glavni stvari le ena od
stopenj v postopku, ki ga obravnava Verwaltungsgericht Neustadt an der
Weinstrasse, to odloči o stroških.Iz teh razlogov je SODIŠČE v
 odgovor na vprašanja, ki jih je predložilo Verwaltungsgericht Neustadt
an der Weinstrasse s sklepom z dne 14. decembra 1978, razsodilo:1)      Uredbo
 Sveta (EGS) št. 1162/76 z dne 17. maja 1976 o ukrepih za prilagoditev
vinogradniškega potenciala tržnim zahtevam, spremenjeno z Uredbo Sveta
(EGS) št. 2776/78 z dne 23. novembra 1978, ki Uredbo št. 1162/76
spreminja drugič, je treba razlagati tako, da člen 2(1) velja tudi za
zahteve za izdajo dovoljenja za zasaditev novih nasadov, ki so bile
vložene, preden je ta uredba začela veljati.2)      Člen
 2(1) Uredbe št. 1162/76 je treba razlagati tako, da prepoved, ki jo
določa glede izdajanja dovoljenje za zasaditev novih nasadov – ne glede
na izjeme, ki jih določa člen 2(2) uredbe – velja na splošno, ne glede
na vprašanje o (ne)primernosti zemljišča za gojenje vinske trte v skladu
 z določili nacionalne zakonodaje.KutscherO´Keeffe      TouffaitMertens de WilmarsPescatore      Mackenzie Stuart      BoscoKoopmansDueRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. decembra 1979.Sodni tajnik       PredsednikA. Van Houtte       H. Kutscher* Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. aprila 2004. # Gemeente Leusden (C-487/01) in Holin Groep BV cs (C-7/02) proti Staatssecretaris van Financiën. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska. # Združeni zadevi C-487/01 in C-7/02.


Sodba Sodišča z dne 3. februarja 1977. # Luigi Benedetti proti Munari F.lli s.a.s. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura di Cittadella - Italija. # Zadeva 52-76.


Sodba Sodišča z dne 9. februarja 1999. # Regina proti Secretary of State for Employment, ex parte Nicole Seymour-Smith in Laura Perez. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: House of Lords - Združeno kraljestvo. # Zadeva C-167/97.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. junija 1998. # Kathleen Hill in Ann Stapleton proti The Revenue Commissioners in Department of Finance. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Labour Court, Dublin - Irska. # Uradniki. # Zadeva C-243/95.