title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 6. septembra 2006. # Portugalska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Državne pomoči - Odločba 2003/442/ES - Davčni ukrepi, ki jih je sprejela regionalna ali lokalna skupnost - Znižanje stopnje davka na dohodek fizičnih in pravnih oseb, ki so davčni rezidenti na Azorih - Opredelitev državne pomoči - Selektivni značaj - Upravičenost z naravo in splošno shemo davčnega sistema- Obveznost obrazložitve - Združljivost s skupnim trgom. # Zadeva C-88/03.

text:
      Zadeva C-88/03
      Portugalska republika
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Ničnostna tožba – Državne pomoči – Odločba 2003/442/ES – Davčni ukrepi, ki jih je sprejela regionalna ali lokalna skupnost – Znižanje stopnje davka na dohodek fizičnih in pravnih oseb, ki so davčni rezidenti na Azorih – Opredelitev državne pomoči – Selektivnost – Upravičenje z naravo in splošno shemo davčnega sistema – Obveznost obrazložitve – Združljivost s skupnim trgom“
      Povzetek sodbe
      1.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Selektivnost ukrepa
      (člen 87(1) ES)
      2.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Selektivnost ukrepa
      (člen 87(1) ES)
      3.        Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg
      (člena 87(1) ES in 253 ES)
      4.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Prepoved – Odstopanja – Diskrecijska pravica Komisije
      (člen 87(3) ES)
      1.        Člen 87(1) ES prepoveduje pomoči „z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ v primerjavi
         z drugimi, ki so glede na cilje, ki jim ta ureditev sledi, v dejansko in pravno primerljivem položaju, torej selektivne pomoči.
         Vendar pojem državne pomoči ne vključuje državnih ukrepov, s katerimi se uvaja razlikovanje med podjetji in so zato vnaprej
         selektivni, kadar to razlikovanje izhaja iz narave ali ureditve davčnega sistema, v katerega spadajo.

      Ukrep, ki ustvarja izjemo od uporabe splošnega davčnega sistema, lahko upraviči narava ali splošna shema davčnega sistema,
         če lahko zadevna država članica dokaže, da ta ukrep neposredno izhaja iz temeljnih ali usmerjevalnih načel davčnega sistema.
         Pri tem je treba razlikovati med cilji posebnega davčnega sistema, ki so zunaj njega, in mehanizmi, ki so lastni samemu davčnemu
         sistemu in potrebni za uresničitev teh ciljev.

      (Glej točke 52, 54 in 81.)
      2.        Pri preizkusu, ali je ukrep selektiven, je bistvena opredelitev referenčnega okvira; tega ni treba nujno opredeliti v mejah
         ozemlja zadevne države članice.

      Za presojo selektivnosti ukrepa, ki ga je sprejel notranji državni organ in katerega namen je le na delu ozemlja države članice
         določiti davčno stopnjo, zmanjšano glede na stopnjo, ki velja drugod v državi članici, je treba preučiti, ali je ukrep sprejel
         ta organ pri izvrševanju svojih pristojnosti, ki so dovolj avtonomne glede na osrednjo oblast, in morebiti raziskati, ali
         se dejansko uporablja za vsa ustanovljena podjetja ali vso proizvodnjo na področju, ki spada v pristojnost tega organa.

      V položaju, ko regionalni ali lokalni organ pri izvrševanju pristojnosti, ki so dovolj avtonomne glede na osrednjo pristojnost,
         določi davčno stopnjo, ki je nižja od nacionalne stopnje in se uporablja le za podjetja na zadevnem ozemlju v njegovi pristojnosti,
         se lahko upoštevni pravni okvir za presojo selektivnosti davčnega ukrepa omeji na zadevno geografsko ozemlje, kadar notranji
         državni organ, zlasti zaradi svojega statusa in pristojnosti, opravlja temeljno funkcijo pri opredelitvi političnega in gospodarskega
         okolja, v katerem delujejo podjetja, prisotna na ozemlju v njegovi pristojnosti.

      Da bi lahko šteli, da je bila odločba, sprejeta v podobnih okoliščinah, sprejeta pri izvrševanju dovolj avtonomnih pristojnosti,
         mora najprej to odločbo sprejeti regionalni ali lokalni organ, ki ima na ustavni ravni politični in upravni status, ločen
         od osrednje vlade. Dalje, morala bi biti sprejeta, ne da bi osrednja vlada lahko neposredno posegla v njeno vsebino. Nazadnje,
         finančnih posledic znižanja nacionalne stopnje obdavčitve, ki se uporablja za podjetja v regiji, ni mogoče izravnati s pomočjo
         ali subvencijami iz drugih regij ali osrednje vlade.

      (Glej točke od 56 do 58, 62 in od 65 do 67.)
      3.        Utemeljitev, ki jo zahteva člen 253 ES, je treba prilagoditi naravi zadevnega akta in mora jasno ter nedvoumno odražati sklepanje
         institucije, ki je zadevni ukrep sprejela, tako da se zainteresiranim omogoči, da se seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep,
         sodišču Skupnosti pa izvrševanje nadzora. Ni potrebno, da so v obrazložitvi navedeni vsi dejanski in pravni dejavniki, ker
         je treba vprašanje, ali je obrazložitev akta zadostila zahtevam iz člena 253 ES, presojati ne le glede na njegovo besedilo,
         ampak tudi glede na kontekst in vsa pravna pravila v zvezi z zadevnim področjem.

      To načelo, uporabljeno pri opredelitvi ukrepa kot pomoči, zahteva, da so navedeni razlogi, zakaj je Komisija štela, da zadevni
         ukrep spada na področje uporabe člena 87(1) ES. Zato tudi, ko je iz okoliščin, v katerih je bila državna pomoč dodeljena,
         razvidno, da lahko ta vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja ali poskuša izkrivljati konkurenco, mora Komisija
         navesti te okoliščine v obrazložitvi svoje odločbe.

      (Glej točki 88 in 89.)
      4.        Pri uporabi člena 87(3) ES ima Komisija široko diskrecijsko pravico, katere izvajanje vključuje gospodarsko in družbeno presojo,
         ki jo je treba izvesti v okviru Skupnosti. Sodišče Skupnosti pri nadzoru zakonitosti izvajanja take pravice presoje pristojnega
         organa ne sme nadomestiti s svojo presojo, ampak se mora omejiti na preizkus, ali je prišlo pri presoji pristojnega organa
         do kakršne koli očitne napake ali zlorabe pooblastil.

      (Glej točko 99.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 6. septembra 2006(*)

      „Ničnostna tožba – Državne pomoči – Odločba 2003/442/ES – Davčni ukrepi, ki jih je sprejela regionalna ali lokalna skupnost – Znižanje stopnje davka na dohodek fizičnih in pravnih oseb, ki so davčni rezidenti na Azorih – Opredelitev državne pomoči – Selektivnost – Upravičenje z naravo in splošno shemo davčnega sistema – Obveznost obrazložitve – Združljivost s skupnim trgom“
      V zadevi C-88/03,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES, vložene 24. februarja 2003,
      Portugalska republika, ki jo zastopajo L. Fernandes, zastopnik, skupaj z J. da Cruzom Vilaçom in L. Romãom, odvetnika, z naslovom za vročanje v
         Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo zastopa N. Díaz Abad, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      in
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata R. Caudwell, zastopnica, skupaj z D. Andersonom, QC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenienta,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata V. Di Bucci in F. de Sousa Fialho, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (poročevalec) in J. Malenovský, predsedniki senatov,
         J.-P. Puissochet, R. Schintgen, sodnika, N. Colneric, sodnica, S. von Bahr, J. Klučka in U. Lõhmus, sodniki,

      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. septembra 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 20. oktobra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Portugalska republika s tožbo predlaga razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2003/442/ES z dne 11. decembra 2002 o delu ureditve
         glede prilagoditve nacionalnega davčnega sistema posebnostim Avtonomne regije Azorov, ki zadeva znižanje stopnje davka na
         dohodek (UL L 150, str. 52, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Člen 87(1) ES določa:

      „Razen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih
         sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega
         blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“

      3        Obvestilo Komisije z dne 10. decembra 1998 o uporabi pravil o državni pomoči za ukrepe, ki se nanašajo na neposredno obdavčitev
         ustvarjenega dohodka (UL C 384, str. 3, v nadaljevanju: Obvestilo o državni pomoči na področju neposredne obdavčitve) v točki
         2 določa, da namerava pojasniti vprašanje, ali davčni ukrep pomeni pomoč na podlagi člena 87(1) ES.

      4        Člen 87(3) ES določa, da se kot združljivo s skupnim trgom lahko šteje:

      „a)      pomoč za pospeševanje gospodarskega razvoja območij, kjer je življenjska raven izjemno nizka ali kjer je podzaposlenost velika;

      […]
      c)       pomoč za pospeševanje razvoja določenih gospodarskih dejavnosti ali določenih gospodarskih območij, kadar takšna pomoč ne
         spreminja gospodarskih pogojev v obsegu, ki bi bil v nasprotju s skupnimi interesi;

      […]“
      5        Člen 299(2) ES določa, da se določbe te pogodbe uporabljajo za francoske čezmorske departmaje, Azore, Madeiro in Kanarske
         otoke. Vendar lahko zakonodajalec Skupnosti sprejme posebne ukrepe, ki so zlasti namenjeni opredelitvi pogojev uporabe te
         pogodbe za te regije, ob upoštevanju težkih strukturno pogojenih socialnih in gospodarskih razmer, katerih dejavniki, kot
         sta trajnost in součinkovanje, močno otežujejo njihov razvoj.

      6        V smislu točke 4.15 Smernic Komisije o državni regionalni pomoči (UL 1998, C 74, str. 9), kot so bile spremenjene 9. septembra
         2000 (UL C 258, str. 5, v nadaljevanju: Smernice o državni regionalni pomoči), so prepovedane regionalne pomoči, namenjene
         zmanjšanju tekočih izdatkov podjetja, namreč pomoč za tekoče poslovanje.

      7        Na podlagi točke 4.16.2 teh smernic v najbolj oddaljenih regijah, ki izpolnjujejo pogoje za izjemo na podlagi člena 87(3)(a)
         in (c) ES, se lahko odobri pomoč, ki obenem ni degresivna in časovno omejena, če prispeva k nadomestilu dodatnih stroškov
         opravljanja gospodarske dejavnosti, ki so povezani z dejavniki, opredeljenimi v členu 299(2) ES, katerih stalnost in součinkovanje
         močno otežujeta razvoj teh regij. V tej točki je prav tako določeno, da morajo države članice same določiti obseg takih stroškov
         in dokazati, da so stroški povezani s temi dejavniki. Še več, nameravane pomoči morajo biti upravičene glede na njihov prispevek
         k regionalnemu razvoju in njihovo naravo, njihova raven pa mora biti sorazmerna z dodatnimi stroški, ki jih nameravajo nadomestiti.

       Nacionalna ureditev
      8        Ustava Portugalske republike z dne 2. aprila 1976 določa, da so „Azorski otoki in Madeira avtonomni regiji s politično-upravnim
         statusom in lastnimi vladnimi organi“. Glede tega predvideva skup določb, ki urejajo pooblastila, pristojnosti in naloge regij,
         kot tudi njune politične in upravne organe.

      9        Iz teh določb izhaja, da imata avtonomni regiji lastne davčne dohodke in del dohodkov od državnih davkov, utemeljene v skladu
         z načelom, ki zagotavlja dejansko nacionalno solidarnost. Med drugim imajo zakonodajni organi teh regij na podlagi ustave
         izključno pristojnost, da pod pogoji, predvidenimi v okvirnem zakonu, ki ga je sprejela Skupščina Republike, izvršujejo svojo
         davčno pristojnost in prilagodijo davke države regionalnim posebnostim.

      10      Z zakonom št. 13/98 z dne 24. februarja 1998 o finančni ureditvi avtonomnih regij (lei n° 13/98, de 24 de Fevereiro, Lei de
         Finanças das Regiões Autónomas, Diário da República I, serija A, št. 46, z dne 24. februarja 1998, str. 746, v nadaljevanju: zakon št. 13/98) je Portugalska natančno opredelila
         pogoje take finančne avtonomije. Ta zakon našteva načela in cilje regionalne finančne avtonomije, predvideva uskladitev financ
         avtonomnih regij z državnimi financami in vzpostavlja načelo nacionalne solidarnosti in dolžnost sodelovanja med državo in
         avtonomnimi regijami.

      11      Glede sodelovanja med državo in avtonomnimi regijami člen 5, od (1) do (3), zakona št. 13/98 zlasti določa:

      „1.       Pri izvrševanju ustavne in zakonske dolžnosti solidarnosti država, ki mora glede tega upoštevati proračunske zmožnosti in
         potrebo po zagotovitvi enakega obravnavanja vseh strank na nacionalnem ozemlju, prispeva skupaj z organi avtonomnih regij
         h gospodarskemu razvoju, k izravnavi neenakosti, ki izhajajo iz otoške lege, in h gospodarskemu in socialnemu približevanju
         preostalemu nacionalnemu ozemlju in Evropski uniji.

      2.      Nacionalna solidarnost se na finančni ravni kaže v obliki proračunskih transferjev, ki jih določa ta zakon, in se mora trajno
         prilagoditi ravni razvoja avtonomnih regij, te pa morajo ustvariti pogoje, ki omogočajo boljše finančno pokritje z lastnimi
         prejemki.

      3.      Nacionalna solidarnost želi zagotoviti temeljno načelo enakega obravnavanja vseh portugalskih državljanov in njihove možnosti,
         da koristijo socialne politike, opredeljene na nacionalni ravni, in prispevanje h gospodarskemu in socialnemu približevanju
         preostalemu nacionalnemu ozemlju ter [...] uniji; zlasti se kaže v proračunskih transferjih, ki se morajo izvršiti v skladu
         z določbami tega člena.“

      12      Kot je bilo navedeno v točki 7 obrazložitve izpodbijane odločbe, zakon št. 13/98 med drugim določa, da sta nacionalni davek
         na dohodek fizičnih oseb in nacionalni davek na dohodek pravnih oseb vir avtonomnih regij pod pogoji, ki jih določa ta zakon.
         V skladu s členom 37 tega zakona so zakonodajni organi avtonomnih regij zlasti pooblaščeni, da zmanjšajo stopnjo davka na
         dohodek, ki se uporablja v teh regijah, največ do 30 % stopnje, ki jo določa nacionalna zakonodaja.

       Posebna ureditev Avtonomne regije Azorov
      13      Z regionalnim zakonodajnim dekretom št. 2/99/A z dne 20. januarja 1999, kot je bil spremenjen z regionalnim zakonodajnim dekretom
         št. 33/99/A z dne 30. decembra 1999 (v nadaljevanju: dekret št. 2/99/A), je zakonodajni organ Regije Azorov sprejel podrobne
         pogoje za prilagoditev nacionalnega davčnega sistema regionalnim posebnostim na podlagi pooblastil, ki so mu podeljena na
         tem področju. Ta zakonodajni dekret učinkuje od 1. januarja 1999 in vključuje zlasti del v zvezi z znižanjem stopenj davka
         na dohodek.

      14      Ta davčna znižanja se avtomatično uporabljajo za vse gospodarske subjekte (fizične in pravne osebe). Po mnenju portugalskih
         organov je njihov namen omogočiti podjetjem s sedežem v Azorih, da premagajo strukturne težave, ki jih imajo zaradi otoške
         lege in oddaljenosti. Zato so vsi davčni zavezanci za davek na dohodek fizičnih ali pravnih oseb v regiji Azori deležni ugodnosti
         znižanja stopnje tega davka v višini 20 % (15 % v letu 1999) za davek na dohodek fizičnih oseb in 30 % za davek na dohodek
         pravnih oseb. Portugalski organi so stroške tega ukrepa za proračun ocenili na podlagi izgube davčnih prejemkov, ki znašajo
         približno 26,25 milijona EUR na leto.

       Izpodbijana odločba
      15      Z dopisom z dne 5. januarja 2000 so portugalski organi Komisiji Evropskih skupnosti priglasili ureditev o prilagoditvi nacionalnega
         davčnega sistema posebnostim Avtonomne regije Azori. Ta ureditev, ki je bila pozno priglašena v odgovor na zahtevo po informacijah,
         ki so jo podale službe Komisije 7. decembra 1999 zaradi člankov, ki so se pojavili v medijih, in ki je začela veljati, ne
         da bi jo odobrila Komisija, je bila vpisana v register nepriglašenih pomoči.

      16      Po preučitvi informacij, ki so jih posredovali portugalski organi, se je Komisija odločila začeti postopek na podlagi člena
         88(2) ES v zvezi z delom ureditve glede znižanj stopenj davka na dohodek. V okviru tega postopka je regionalna vlada otokov
         Åland (Finska) Komisiji posredovala stališča v podporo stališč portugalskih organov.

      17      Na koncu tega postopka je Komisija sprejela izpodbijano odločbo.

      18      V točki 23 obrazložitve te odločbe je Komisija, ob sklicevanju na svoje Obvestilo o državni pomoči na področju neposredne
         obdavčitve, navedla merila, ki opredeljujejo državno pomoč v smislu člena 87(1) ES. Zadevni ukrep mora upravičencem podeliti
         prednost, ki jih razbremeni dajatev, ki običajno bremenijo njihov proračun. Tako prednost mora odobriti država ali pa gre
         za kakršno koli pomoč iz državnih sredstev. Zadevni ukrep mora vplivati na konkurenco in trgovino med državami članicami.
         Nazadnje mora biti specifična ali selektivna, tako da daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga.

      19      Komisija je v točki 24 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da so izpolnjena vsa merila v zvezi z zadevnimi znižanji
         stopenj davka na dohodek. Njeno stališče zlasti glede prvih treh meril je:

      „–      […] [č]e se preiskovana znižanja davčnih stopenj uporabljajo za podjetja, tem dajejo [...] prednost, ki jih razbremeni davkov,
         ki običajno bremenijo njihov proračun,

      –      odobritev znižanja davčne stopnje vključuje izgubo davčnih prihodkov, ki je ‚enaka […] porabi državnih sredstev, v obliki
         davčnih izdatkov‘. Če se to načelo uporablja pri pomočeh, ki jih dodelijo regionalni ali lokalni subjekti držav članic, se
         preiskovana znižanja davčnih stopenj odobrijo iz državnih sredstev, to je iz sredstev, ki so v sistemu javnih financ Portugalske
         dodeljena Avtonomni regiji Azori.

      –      merilo vpliva na konkurenco in trgovino med državami članicami predpostavlja, da upravičenec do ukrepa opravlja gospodarsko
         dejavnost, neodvisno od svojega pravnega statusa ali načina financiranja. V skladu z ustaljeno sodno prakso je pogoj vpliva
         na trgovino izpolnjen, kadar upravičeno podjetje opravlja gospodarsko dejavnost, ki je predmet menjave med državami članicami
         […]. Ob upoštevanju [njihovega] sektorskega področja uporabe in če vsaj del zadevnih podjetij opravlja dejavnost, ki je predmet
         menjave med državami članicami, je tako v primeru preiskovanih znižanj davčnih stopenj “.

      20      Glede merila selektivnosti Komisija navaja točko 17 svojega Obvestila o državni pomoči na področju neposredne obdavčitve.
         Tu je navedeno, da praksa odločanja Komisije dokazuje, „da za ukrepe, ki učinkujejo na celotnem ozemlju države, ne velja merilo
         specifičnosti, določeno v členu 87(1) [ES]“, ki „kot pomoči sam opredeljuje ukrepe za pospeševanje gospodarskega razvoja regije“.
         Komisija meni, da zadevna znižanja stopnje obdavčitve pomenijo za podjetja s sedežem v zadevni regiji Portugalske ugodnost,
         ki je ne morejo uživati podjetja, ki želijo opravljati podobne gospodarske posle v drugih regijah Portugalske. V skladu s
         točko 24 obrazložitve izpodbijane odločbe dajejo prednost, v smislu člena 87(1) ES, podjetjem, ki so zavezana za plačilo davkov
         v regiji Azori, v primerjavi z vsemi drugimi portugalskimi podjetji.

      21      Komisija to ugotovitev utemeljuje s sklepanjem, navedenim v točkah 26, 27, 31 in 33 obrazložitve izpodbijane odločbe.

      22      Prvič, ker element selektivnosti v pojmu pomoči temelji na primerjavi med dvema skupinama podjetij, ki sta v istem referenčnem
         okviru (podjetja, ki so deležna ugodnosti, in tista, ki jih niso), ga je mogoče opredeliti le v primerjavi z obdavčitvijo,
         opredeljeno kot normalno. Po mnenju Komisije „izhaja istočasno iz ureditve Pogodbe, ki se nanaša na pomoči, ki jih dodeli
         država oziroma iz državnih sredstev, in iz temeljne vloge, ki jo imajo centralni organi držav članic pri opredelitvi političnega
         in gospodarskega okolja, v katerem delujejo podjetja, z ukrepi, ki jih sprejemajo, s storitvami, ki jih zagotavljajo, in po
         potrebi s finančnimi transferji, ki jih izvajajo, da mora biti kontekst, v katerem se izvede ta primerjava, gospodarski prostor
         države članice. Ustaljena praksa Komisije […] je, da se kot pomoči opredeli […] davčne ureditve, ki veljajo na ozemljih ali
         določenih regijah in so ugodnejše od splošne ureditve države članice.“

      23      Drugič, s pojmom pomoči, ki vključuje vse posege, ki olajšajo obremenitve, ki jih običajno nosijo proračuni enega ali več
         podjetij, neodvisno od njihovega namena, upravičenosti, cilja in narave javnega organa, ki jih uvede, oziroma katerih proračun
         nosi dajatve, kot to delajo portugalski organi, bi bilo nezdružljivo, da bi prednosti, ki imajo omejen regionalni doseg, postale
         splošni ukrepi v zadevni regiji le zato, ker jih niso uvedli osrednji, ampak regionalni organi, in se uporabljajo na celotnem
         ozemlju pod pristojnostjo zadevne regije. „Razlikovanje, ki temelji le na pristojnosti glede tega, kdo odloča o ukrepu, bi
         odvzelo polni učinek členu 87 [ES], ki zadevne ukrepe pojmuje izključno glede na njihove učinke na konkurenco in trgovino
         znotraj Skupnosti“.

      24      Komisija dodaja, da „se ta odločba ne nanaša na mehanizem, ki vsem lokalnim skupnostim določene ravni (regije, občine ali
         drugi) omogoča uvedbo in pobiranje lokalnih davkov, ki nimajo nobene zveze z nacionalno obdavčitvijo. Nasprotno, v tem primeru
         gre za znižanje, ki se uporablja izključno na Azorih, davčne stopnje, ki jo je določil nacionalni zakonodajalec in se uporablja
         za celinski del Portugalske. V teh pogojih je očitno, da je ukrep, ki so ga sprejeli regionalni organi, odstopanje od nacionalnega
         davčnega sistema“.

      25      Tretjič, zgoraj omenjenih znižanj davčnih stopenj ni mogoče upravičiti z naravo ali splošno shemo portugalskega davčnega sistema.
         Komisija meni, da „zlasti če ta znižanja ne izhajajo iz uporabe načel, kot je načelo sorazmernosti ali progresivnosti obdavčitve,
         ampak dajejo prednost podjetjem s sedežem v posebni regiji, ne glede na njihov finančni položaj, ciljev regionalnega razvoja
         ni mogoče šteti kot lastnih portugalskemu davčnemu sistemu“.

      26      Komisija je, potem ko je v točki 34 obrazložitve izpodbijane odločbe zadevne ukrepe opredelila kot državne pomoči, v točki
         35 obrazložitve navedla, da te pomoči, ker je njihov namen premostitev trajnih strukturnih ovir, ki izhajajo iz otoške lege
         regije Azori in njene oddaljenosti od gospodarskih centrov na celini, s tem da zmanjšujejo tekoče izdatke podjetij, pomenijo
         pomoč za tekoče poslovanje. Navaja še, da se taka pomoč lahko odobri, če je njen namen znižanje dodatnih stroškov izvajanja
         gospodarske dejavnosti, ki izhajajo iz ovir, opredeljenih v členu 299(2) ES, ob upoštevanju pogojev, opredeljenih v točki 4.16.2
         Smernic o državni regionalni pomoči, namreč da je upravičena zaradi prispevka k regionalnemu razvoju in njene narave ter da
         je sorazmerna z dodatnimi stroški, ki jih namerava izravnati.

      27      Komisija glede tega v točki 38 obrazložitve izpodbijane odločbe navaja, da če se zadevna znižanja stopnje davka na dohodek
         uporabljajo za „podjetja, ki so dejavna zunaj finančnega sektorja“, se jih lahko šteje za pomoči, združljive s skupnim trgom,
         v smislu odstopanja iz člena 87(3)(a) ES.

      28      Nasprotno pa, po mnenju Komisije, če se uporabljajo za podjetja, ki so dejavna v finančnem sektorju, znižanj stopenj davka
         na dohodek ne upravičuje njihov prispevek k regionalnemu razvoju in njihova višina ni sorazmerna oviram, ki naj bi jih ublažila.
         Komisija torej teh znižanj ne bi smela šteti za pomoči, združljive s skupnim trgom, v smislu člena 87(3)(a) ES, ker naj bi
         manjkali količinsko opredeljeni dejavniki, na podlagi katerih se lahko objektivno presodijo dodatni stroški, s katerimi bi
         se soočala podjetja na Azorih, ki so dejavna v finančnem sektorju. Te pomoči tudi ne bi mogle biti v skladu z drugimi odstopanji,
         predvidenimi v Pogodbi.

      29      Poudariti je treba, da je Komisija v točki 18 obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi s študijo, ki so jo posredovali portugalski
         organi, navedla, da v osnovnem vzorcu ni podjetij, dejavnih v finančnem sektorju. Navedla je, da so portugalski organi to
         odsotnost upravičili le s pomanjkanjem statističnih podatkov v zvezi s temi dejavnostmi in priznali, da za te dejavnosti niso
         mogli strogo izkazati, da bi zadevna znižanja stopnje davka, s svojo naravo in višino, lahko ublažila specifične probleme
         regije Azori.

      30      Komisija v točki 42 obrazložitve izpodbijane odločbe dodaja, da je treba zaradi preglednosti in pravne varnosti „dejavnosti
         vrste ‚storitve znotraj skupine‘ (dejavnosti, katerih gospodarski temelj je zagotavljanje storitev podjetjem iz iste skupine,
         kot so centri za usklajevanje, upravljanje z denarnimi sredstvi ali distribucijo)“, izključiti iz ugodnosti, ki bi jo imeli
         na podlagi odločbe o združljivosti s skupnim trgom. Meni, da „te dejavnosti ne prispevajo dovolj k regionalnemu razvoju, da
         bi se jih razglasilo za združljive na podlagi člena 87(3)(a) ali na podlagi drugih odstopanj, določenih s Pogodbo, zaradi
         že navedenih razlogov v zvezi s finančnim sektorjem“.

      31      Zato je Komisija v členu 1 izpodbijane odločbe razglasila za združljivega s skupnim trgom del ureditve, ki se nanaša na prilagoditev
         nacionalnega davčnega sistema posebnostim Avtonomne regije Azori, ki se nanaša na znižanja stopnje davka na dohodek, ob pridržku
         določb člena 2, v skladu s katerim je del sheme pomoči, določen v členu 1, nezdružljiv s skupnim trgom, ker se uporablja za
         podjetja, ki opravljajo finančne storitve, in podjetja, ki opravljajo dejavnosti vrste „storitve znotraj skupine“. V členu
         3 izpodbijane odločbe je Komisija Portugalski naložila, naj sprejme vse potrebne ukrepe, da bi od podjetij, ki opravljajo
         dejavnosti iz člena 2, izterjala pomoči, izplačane na podlagi dela sheme pomoči, določene v členu 1.

       Predlogi strank
      32      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 16. septembra 2003 Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovolil intervencijo
         v podporo predlogom Portugalske republike.

      33      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 9. junija 2005 Kraljevini Španiji dovolil intervencijo v podporo predlogom Portugalske
         republike.

      34      Portugalska republika Sodišču predlaga, naj:

      –      tožbo razglasi za dopustno;
      –      tožbo razglasi za utemeljeno in, posledično, razglasi za nično izpodbijano odločbo, ker ta opredeljuje za državne pomoči znižanja
         stopnje davka na dohodek fizičnih in pravnih oseb, ki so davčni rezidenti v Avtonomni regiji Azori;

      –      podredno in brez poseganja v že navedeno, to tožbo razglasi za utemeljeno in razglasi za ničnega del izpodbijane odločbe,
         v katerem ta razglaša za nezdružljiva s skupnim trgom znižanja stopnje obdavčitve, ki se uporabljajo za podjetja, ki delujejo
         v finančnem sektorju, in podjetja, ki opravljajo dejavnosti vrste „storitve znotraj skupine“, in ker je v členu 3 Portugalski
         republiki naložila, naj izterja znesek teh znižanj;

      –      Komisiji naloži plačilo vseh stroškov, vključno s stroški Portugalske republike.
      35      Komisija Evropskih skupnosti predlaga, naj se:

      –      tožba zavrne kot neutemeljena;
      –      Portugalski republiki naloži plačilo stroškov.
      36      Združeno kraljestvo, ki intervenira v podporo predlogom Portugalske, predlaga, naj Sodišče tožbo razglasi za utemeljeno in,
         posledično, izpodbijano odločbo razglasi za nično, ker je znižanja stopenj davka na dohodek fizičnih oseb in davka na dohodek
         pravnih oseb, ki so davčni rezidenti Azorov, opredelila za državne pomoči.

       Tožba
      37      Portugalska vlada v podporo tožbi navaja tri tožbene razloge. Prvič, v izpodbijani tožbi naj bi bilo iz dveh razlogov pri
         uporabi člena 87(1) ES napačno uporabljeno pravo. Drugič, ta odločba naj ne bi bila dovolj utemeljena, kar je kršitev člena
         253 ES. Tretjič, očitno je, da naj bi bila napačno presojena dejstva, ki pogojujejo uporabo člena 87(3)(a) ES.

       Prvi tožbeni razlog: pravna napaka pri uporabi člena 87(1) ES
       Trditve strank
      38      Portugalska vlada s prvim tožbenim razlogom navaja, da znižanja stopenj davka na dohodek, ki jih predvideva dekret št. 2/99/A
         v korist fizičnih in pravnih oseb s sedežem v Azorih, ne pomenijo selektivnih ukrepov, ampak splošne ukrepe, in da je v vsakem
         primeru razlikovanje glede bremen, ki jih ta znižanja povzročijo, upravičeno z naravo ali splošno shemo ureditve portugalskega
         davčnega sistema.

      39      Glede presoje selektivnosti teh ukrepov portugalska vlada najprej navaja, da je Komisija za referenčni okvir napačno vzela
         celotno ozemlje Portugalske. Za presojo selektivnosti ukrepa ga ne bi bilo nujno treba postaviti v nacionalni referenčni okvir.
         Kadar davčne ugodnosti, katerih obseg je omejen na del ozemlja, odobrijo notranji državni organi za del zadevnega ozemlja
         v njihovi pristojnosti, bi moral biti referenčni okvir zadevna regija. Ker se davčne ugodnosti, odobrene pod temi pogoji,
         uporabljajo za vsa podjetja, ki so v tej regiji zavezana za plačilo davka, bi šlo za splošne in ne selektivne ukrepe.

      40      Dalje, ta vlada poudarja, da zadevna znižanja davčnih stopenj izhajajo neposredno iz temeljnih načel portugalskega davčnega
         sistema, zlasti načel prerazporeditve in nacionalne solidarnosti ter stopnje avtonomije zadevne regije. Bila naj bi rezultat
         izvrševanja ustavne suverenosti in naj bi jo utemeljevali dejavniki, opredeljeni v členu 299(2) ES, namreč otoška lega, težavno
         podnebje in ekonomska odvisnost Azorov od majhnega števila proizvodov.

      41      Portugalska vlada meni, da izpodbijana odločba ni upoštevala dejstva, da zadevna davčna znižanja upravičujeta narava in splošna
         shema ureditve portugalskega davčnega sistema. Glede tega poudarja, da ti ukrepi prispevajo k uresničitvi strukturnih ciljev
         portugalskega davčnega sistema, namreč razdelitvi davčnega bremena, v skladu s plačilno sposobnostjo, z namenom prerazporeditve.
         Med drugim poudarja, da obstajajo objektivne razlike med davkoplačevalci, ki živijo na celinskem ozemlju Portugalske, in tistimi,
         ki živijo na Azorih. Ta dejavnika naj bi med drugim izhajala neposredno iz ustavnih in zakonskih besedil, ki vzpostavljajo
         temeljna načela portugalskega davčnega sistema, in avtonomije najbolj obrobnih regij.

      42      Po mnenju Komisije izhaja iz sistema Pogodbe, da je treba selektivnost ukrepa presojati glede na nacionalni okvir. Izbor regije,
         ki sprejme ukrep, za referenčni okvir naj ne bi upošteval namena in bistva pravil Pogodbe o državnih pomočeh. Tudi če ni vsebinske
         selektivnosti, bi bile ugodnosti, ki so jih deležna aktivna podjetja v določenih regijah države članice, selektivne in bi
         lahko pomenile državne pomoči. V tem primeru bi sporna davčna znižanja dajala prednost podjetjem, ki so zavezana za plačilo
         davka v regiji Azori, v primerjavi z vsemi drugimi portugalskimi podjetji, ker v regijah celinske Portugalske zadevnih nacionalnih
         davkov ne morejo spremeniti lokalni organi in se torej uporabljajo s polno stopnjo, kar bi zadostovalo za sklep o selektivnosti
         spornega ukrepa v smislu člena 87(1) ES. Dejstvo, da je zadevna davčna znižanja odobril subjekt, ki ni osrednja država, naj
         ne bi bilo pomembno; za njihovo opredelitev bi se lahko upoštevali le učinki ukrepa, ne pa njegova oblika.

      43      Komisija med drugim meni, da je stopnja avtonomije Avtonomne regije Azori dejansko omejena. Osrednja država Portugalska ima
         še vedno temeljno vlogo pri opredelitvi gospodarskega okvira, v katerem podjetja delujejo. Na primer, podjetja, ki so dejavna
         na Azorih, bi lahko bila deležna ugodnosti od infrastrukture, ki jo financira osrednja država, ali od sistema socialne varnosti,
         katerega finančno ravnovesje prav tako zagotavlja ta osrednja država. Med drugim bi padec davčnih prihodkov, ki bi bil za
         zadevno regijo posledica znižanj zadevnih davčnih stopenj, na proračunski ravni posredno nadomestili s transferji iz osrednje
         države v skladu z načelom finančne solidarnosti.

      44      Komisija glede upravičenosti spornih davčnih ugodnosti z naravo in splošno shemo portugalskega davčnega sistema navaja, da
         bi lahko bila dopustna le, če bi te ugodnosti izhajale iz objektivnih razlik med davkoplačevalci. To naj ne bi bilo pri zadevnih
         znižanjih, ker se ta uporabljajo za vsa podjetja s sedežem na Azorih, ne glede na njihov finančni položaj, in so posledica
         gospodarskih značilnosti regije, ki pomenijo dejavnike, ki niso del davčnega sistema. Komisija določa, da pojem narave ali
         splošne sheme sistema napotuje na notranjo logiko sistema obveznih prelevmanov in potrebnih in sorazmernih tehničnih razlikovanj,
         katerih namen je obvladovanje položajev, ki so objektivno drugačni od davčnega sistema v uporabi in ki ustrezajo zahtevi,
         da tak sistem kar najbolj deluje v primerih, ki jih pokriva.

      45      Vlada Združenega kraljestva, ki je intervenient v podporo Portugalski republiki, je trditve osredotočila na presojo merila
         selektivnosti. S tem da je zavrnila trditev Komisije, da ukrepi, ki se ne raztezajo na celotno ozemlje države članice, izpolnjujejo
         merila iz člena 87(1) ES, poudarja, da tega merila včasih ne morejo izpolniti davčni ukrepi, ki jih sprejmejo decentralizirane
         ali avtonomne regije in ki se uporabljajo na celotnem ozemlju v njihovi pristojnosti, in da nimajo sektorske posebnosti.

      46      Po mnenju vlade Združenega kraljestva, kadar, kot v tem primeru, zakonodajalec avtonomne regije opredeli davčne stopnje, ki
         se uporabljajo enotno za celotno zadevno regijo, vendar so zaradi odločitve nacionalnega zakonodajalca nižje od tistih, ki
         se uporabljajo v drugih delih ozemlja države članice, o selektivnosti ukrepa ni mogoče sklepati le na podlagi dejstva, da
         za druge regije velja drugačna raven obdavčitve. Glede na okoliščine bi bilo treba to selektivnost presojati v okviru same
         regije in ne v okviru države članice kot celote. To bi bilo v primeru, kadar obstaja ustavni sistem, ki priznava zadostno
         davčno avtonomijo, tako da se za davčne olajšave, ki jih je odobrila lokalna skupnost, lahko šteje, kot da jih je določila
         avtonomna ali decentralizirana regija, ki nima le pooblastila, da tako odločitev sprejme, ampak mora tudi nositi finančne
         in politične posledice.

      47      Zato bi, po mnenju te vlade, morala Komisija, preden kot državne pomoči opredeli regionalne davčne stopnje, ki so nižje od
         nacionalnih davčnih stopenj, upoštevati stopnjo avtonomije notranjega državnega organa, ki je uvedel te znižane stopnje ob
         upoštevanju več dejavnikov, kot je dejstvo, da se pristojnost na davčnem področju uvršča v okvir ustavne ureditve, ki regiji
         daje pomembno stopnjo politične avtonomije, dejstvo, da odločitev, s katero so zmanjšane davčne stopnje, izhaja od organa,
         ki so ga izvolili prebivalci regije ali njim odgovorni, in dejstvo, da regija nosi finančne posledice te odločitve, ki niso
         izravnane s pomočmi ali subvencijami drugih regij ali osrednje vlade.

      48      Vlada Združenega kraljestva meni, da presoja narave regionalnega davčnega sistema glede na državne pomoči odpira večje probleme
         v zvezi z regionalno avtonomijo, ki so zelo pomembni na ustavni ravni. Zlasti „asimetrično“ decentralizirana ustavna ureditev
         Združenega kraljestva bi bila lahko vprašljiva glede na položaj Škotske in Severne Irske.

      49      Kraljevina Španija, ki je prav tako intervenient v podporo Portugalske republike, poudarja, da je decentralizacija, kjer obstaja,
         del ustavnega okvira držav članic. Zato po trditvah Komisije ne bi bilo treba upoštevati tega ustavnega okvira, zlasti ker
         neposredna davčna politika še naprej ostaja v izključni pristojnosti držav članic.

      50      Komisija v odgovoru na intervencijo Združenega kraljestva izpodbija dejstvo, da pristop v izpodbijani odločbi lahko ovira
         izvrševanje pristojnosti, ki jih imata Severna Irska in Škotska na davčnem področju.

      51      Komisija dodaja, da je enaka obravnava znižanj davkov, ki se uporabljajo v regiji, ki so opredeljena in določena na osrednji
         ravni, in podobnih znižanj, ki jih določi regionalni organ, v skladu z načelom, da je pojem pomoči opredeljen glede na učinke
         ukrepa za podjetja ali proizvajalce, ne da bi bilo treba upoštevati njihove vzroke ali cilje niti položaje subjektov, ki pomoč
         dodelijo ali z njo upravljajo (sodbi z dne 2. julija 1974 v zadevi Italija proti Komisiji, 173/73, Recueil, str. 709, točki
         27 in 28, in z dne 22. marca 1977 v zadevi Steinike & Weinling, 78/76, Recueil, str. 595, točka 21). Nasprotno bi bila merila,
         ki jih je navedlo Združeno kraljestvo, da se „v skladu z okoliščinami“ selektivnost ukrepa analizira v okviru regije ali države
         članice kot celote, nezdružljiva s tem načelom in bi pripeljala do pravne negotovosti, ki lahko ogrozi nadzor državnih pomoči.

       Presoja Sodišča
      52      Člen 87(1) ES prepoveduje pomoči „z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“, torej selektivne
         pomoči (glej sodbo z dne 15. decembra 2005 v zadevi Italija proti Komisiji, C-66/02, ZOdl., str. I‑10901, točka 94). Vendar
         v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem državne pomoči ne vključuje državnih ukrepov, ki uvajajo razlikovanje med podjetji
         in so zato vnaprej selektivni, kadar to razlikovanje izhaja iz narave ali ureditve davčnega sistema, v katerega sodijo (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji z dne 2. julija 1974, točka 33, in sodbo z dne 15. decembra 2005
         v zadevi Unicredito Italiano, C-148/04, ZOdl., str. I-1137, točka 51).

      53      Zato je treba najprej preučiti, ali so ti ukrepi znižanja stopnje obdavčitve selektivni in ali je treba preveriti, kot predlaga
         tudi portugalska vlada, ali so ti ukrepi upravičeni z naravo in splošno shemo portugalskega davčnega sistema.

      54      Glede presoje pogoja selektivnosti, ki je sestavni del pojma državne pomoči, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da člen 87(1)
         ES predpisuje, da se v okviru določenega pravnega sistema ugotovi, ali nacionalni ukrep lahko daje prednost „posameznim podjetjem
         ali proizvodnji posameznega blaga“ v primerjavi z drugimi, ki so glede na cilje, ki jih ta ureditev zasleduje, v dejansko
         in pravno primerljivem položaju (glej v tem smislu sodbe z dne 8. novembra 2001 v zadevi Adria-Wien Pipeline in Weitersdorfer
         & Peggauer Zementwerke, C-143/99, Recueil, str. I-8365, točka 41, z dne 29. aprila 2004 v zadevi GIL Insurance in drugi, C-308/01,
         Recueil, str. I-4777, točka 68, in z dne 3. marca 2005 v zadevi Heiser, C-172/03, ZOdl., str. I-1627, točka 40).

      55      Taka analiza se zahteva tudi glede ukrepa, ki ga ni sprejel nacionalni zakonodajalec, ampak notranji državni organ, ker lahko
         ukrep, ki ga je sprejela teritorialna skupnost in ne osrednji organ, pomeni pomoč, ker so izpolnjeni pogoji iz člena 87(1)
         ES (glej sodbo z dne 14. oktobra 1987 v zadevi Nemčija proti Komisiji, 248/84, Recueil, str. 4013, točka 17).

      56      Iz navedenega izhaja, da je treba presojo selektivnosti zadevnega ukrepa preučiti, ali ta ukrep v okviru določene pravne ureditve
         pomeni prednost za posamezna podjetja glede na druga, ki so v dejansko in pravno primerljivem položaju. Določitev referenčnega
         okvira ima poseben pomen pri davčnih ukrepih, ker je sam obstoj prednosti mogoče dokazati le, če se primerja s tako imenovano
         „normalno“ obdavčitvijo. Normalna stopnja obdavčitve je stopnja, ki je v veljavi na geografskem območju, ki pomeni referenčni
         okvir.

      57      Ob upoštevanju tega referenčnega okvira ni treba nujno opredeliti v mejah ozemlja zadevne države članice, tako da ukrep, ki
         daje prednost le v delu nacionalnega ozemlja, ni selektiven le v smislu člena 87(1) ES.

      58      Ni mogoče izključiti, da ima notranji državni organ pravni in dejanski status, ki mu daje dovolj avtonomije glede na osrednjo
         vlado države članice, da bi z ukrepi, ki jih sprejme ta organ in ne osrednja vlada, imel bistveno vlogo pri določitvi političnega
         in gospodarskega okolja, v katerem delujejo podjetja. V takem primeru je upoštevno ozemlje tisto ozemlje, na katerem notranji
         državni organ, ki je ukrep sprejel, izvršuje svojo pristojnost, in ne vse nacionalno ozemlje, da bi se presodilo, ali ukrep,
         ki ga je tak organ sprejel, daje prednost določenim podjetjem glede na druga, ki so v dejansko in pravno primerljivem položaju
         glede na cilj ukrepa ali zadevne pravne ureditve.

      59      Trditve Komisije, da bi taka analiza nasprotovala besedilu Pogodbe in ustaljeni sodni praksi s tega področja, ni mogoče sprejeti.

      60      Sodišče je že razsodilo, da dejstvo, da je teritorialna skupnost sprejela program pomoči, ne preprečuje uporabe člena 87(1)
         ES, ker so izpolnjeni pogoji iz tega člena (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Nemčija proti Komisiji, točka 17). Sicer
         pa, kot je poudarila Komisija v točki 26 obrazložitve izpodbijane odločbe, tudi samo besedilo Pogodbe, ki v členu 87(3)(a)
         in (c) opredeljuje državne pomoči, ki se jih lahko šteje za združljive s skupnim trgom „za pospeševanje gospodarskega razvoja
         območij“, navaja, da prednosti, katerih doseg je omejen na del ozemlja države članice, za katere veljajo pravila o pomočeh,
         lahko pomenijo selektivne prednosti. Vendar iz tega ni mogoče izpeljati, da je ukrep selektiven v smislu člena 87(1) ES le
         zato, ker se uporablja na omejenem geografskem območju države članice.

      61      Dalje, iz sodbe z dne 19. septembra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji (C‑156/98, Recueil, str. I-6857) ni mogoče izpeljati,
         da je ukrep, katerega ugodnosti so pridržane podjetjem s sedežem v določenih regijah, le zaradi tega selektiven. V točki 23
         te sodbe je Sodišče navedlo, da bi dejstvo, da daje davčna ugodnost prednost določenim podjetjem s sedežem v novih deželah
         in vzhodnem Berlinu, tej odvzelo značaj splošnega ukrepa davčne ali gospodarske politike. Vendar je nacionalni zakonodajalec
         sprejel zadevni ukrep davčne olajšave in se je uporabljal le za del podjetij s sedežem v določenih nemških regijah, namreč
         za tiste, ki zaposlujejo največ 250 delavcev in ki imajo sedež in upravo v novih deželah ali vzhodnem Berlinu, z odstopanjem
         od nacionalne, sicer enotne, ureditve.

      62      Za presojo selektivnosti ukrepa, ki ga je sprejel notranji državni organ in katerega namen je, kot pri zadevnem ukrepu, le
         na delu ozemlja države članice določiti davčno stopnjo, zmanjšano glede na stopnjo, ki velja drugod v državi članici, je treba
         preučiti, kot je bilo navedeno v točki 58 te sodbe, ali je ukrep sprejel ta organ pri izvrševanju svojih pristojnosti, ki
         so dovolj avtonomne glede na osrednjo oblast, in morebiti raziskati, ali se dejansko uporablja za vsa ustanovljena podjetja
         ali vso proizvodnjo na področju, ki sodi v pristojnost tega organa.

      63      Generalni pravobranilec je v točki 50 in naslednjih sklepnih predlogov opredelil zlasti tri položaje, v katerih se lahko postavi
         vprašanje opredelitve državne pomoči za ukrep, ki želi na omejenem geografskem območju uvesti stopnje obdavčitve, ki so znižane
         glede na veljavne davčne stopnje na nacionalni ravni.

      64      V prvonavedenem položaju osrednja vlada enostransko odloča, da se na določenem geografskem območju uporablja davčna stopnja,
         ki je nižja od stopnje, ki je v uporabi na nacionalnem ozemlju. Drugi položaj ustreza modelu razdelitve davčnih pristojnosti,
         v katerih imajo vsi lokalni organi na isti ravni (regije, občine in drugi) pristojnost prostega določanja, v mejah dodeljenih
         jim pristojnosti, davčne stopnje, ki se uporablja na ozemlju, ki sodi v njihovo pristojnost. Komisija je priznala, pa tudi
         vladi Portugalske in Združenega kraljestva, da ukrep, ki ga je sprejel lokalni organ v drugem položaju, ni selektiven, saj
         ni mogoče določiti normalne ravni obdavčitve, ki lahko pomeni referenčni parameter.

      65      V tretjem položaju regionalni ali lokalni organ pri izvrševanju pristojnosti, ki so dovolj avtonomne glede na osrednjo pristojnost,
         določi davčno stopnjo, ki je nižja od nacionalne stopnje in ki se uporablja le za podjetja na zadevnem ozemlju v njegovi pristojnosti.

      66      V tem položaju bi lahko upoštevni pravni okvir za presojo selektivnosti davčnega ukrepa omejili na zadevno geografsko ozemlje,
         kadar notranji državni organ, zlasti zaradi svojega statusa in pristojnosti, opravlja temeljno vlogo pri opredelitvi političnega
         in gospodarskega okolja, v katerem delujejo podjetja, ki so prisotna na ozemlju v njegovi pristojnosti.

      67      Kot je generalni pravobranilec izpostavil v točki 54 sklepnih predlogov, da bi lahko šteli, da je bila odločba, sprejeta v
         podobnih okoliščinah, sprejeta pri izvrševanju dovolj avtonomnih pristojnosti, mora najprej to odločbo sprejeti regionalni
         ali lokalni organ, ki ima na ustavni ravni politični in upravni status, ki je ločen od osrednje vlade. Dalje, morala bi biti
         sprejeta, ne da bi osrednja vlada lahko neposredno posegla v njeno vsebino. Nazadnje, finančnih posledic znižanja nacionalne
         stopnje obdavčitve, ki se uporablja za podjetja v regiji, ni mogoče izravnati s pomočjo ali subvencijami iz drugih regij ali
         osrednje vlade.

      68      Iz navedenega izhaja, da politična in davčna avtonomija glede na osrednjo vlado, ki je zadostna pri uporabi pravil Skupnosti
         v zvezi z državnimi pomočmi, kot to poudarja vlada Združenega kraljestva, predpostavlja, da notranji državni organ ni pristojen
         le za sprejetje ukrepov znižanja davčne stopnje na ozemlju v njegovi pristojnosti, neodvisno od kakršnih koli ugotovitev v
         zvezi z ravnanjem osrednje države, ampak da poleg tega prevzema politične in finančne posledice takega ukrepa.

      69      Ker portugalska vlada izpodbija Komisijino presojo selektivnosti ukrepov zadevnih davčnih znižanj, je treba preučiti, ali
         ti ukrepi, ki dajejo prednost podjetjem, ki so davčni zavezanci v regiji Azori, izpolnjujejo pogoje, navedene v točkah 67
         in 68 te sodbe.

      70      V zvezi s tem je treba navesti, da so Azori na podlagi ustave Portugalske republike avtonomna regija s politično-upravnim
         statusom in vladnimi organi, ki so pristojni za izvrševanje lastnih davčnih pristojnosti in za prilagoditev nacionalnih davčnih
         predpisov regionalnim posebnostim v skladu z zakonom št. 13/98 in dekretom št. 2/99/A.

      71      Glede avtonomije v gospodarskem smislu se je portugalska vlada v odgovoru na trditve Komisije, da Avtonomna regija Azori nima
         zadostne avtonomije zaradi kompenzacijskih finančnih transferjev osrednje države, omejila na navedbo, da Komisija ni navedla
         dokazov o utemeljenosti te trditve, ne da bi sama izkazala, da država nikakor ne financira Avtonomne regije Azori, da bi izravnala
         zmanjšanje davčnih prihodkov, ki bi lahko izhajalo iz znižanj stopenj obdavčitev.

      72      Glede tega je treba ugotoviti, da je bilo na podlagi člena 5(1) zakona št. 13/98 in v okviru prilagoditve nacionalnega davčnega
         sistema regionalnim posebnostim ustavno načelo nacionalne solidarnosti opredeljeno tako, da osrednja država z avtonomnimi
         regionalnimi organi sodeluje pri uresničitvi gospodarskega razvoja, pri izravnavi neenakosti, ki izhajajo iz otoške lege,
         ter pri gospodarski in socialni skladnosti z ostalim nacionalnim ozemljem.

      73      V skladu s členom 32 tega zakona se uporaba načela kaže v dolžnosti osrednjih in regionalnih organov, da pospešujejo izravnavo
         neenakosti, ki izhajajo iz otoške lege, z zmanjševanjem regionalnih davčnih bremen in v dolžnosti, da se zagotovi primerna
         raven javnih storitev in zasebnih dejavnosti.

      74      Kot priznava portugalska vlada, je tako posledica tega ustavnega in zakonodajnega sistema, da dekret št. 2/99/A prilagaja
         nacionalni davčni sistem regionalnim posebnostim.

      75      Čeprav zmanjšanje davčnih prihodkov, ki lahko za regijo Azori izhaja iz zadevnih znižanj stopenj obdavčitve, lahko vpliva
         na uresničitev cilja, ki ga priznava portugalska vlada, namreč izravnave neenakosti na področju gospodarskega razvoja, ga
         v vsakem primeru izravnava mehanizem financiranja, ki se upravlja na osrednji ravni. V tem primeru je to financiranje v členu
         5(2) zakona št. 13/98 izrecno določeno v obliki proračunskih transferjev.

      76      Iz tega izhaja, da sta dva vidika davčne politike regionalne vlade, in sicer odločitev, da zmanjša regionalno davčno breme
         z izvrševanjem pooblastila za znižanje stopenj davka na dohodek, in izpolnitev naloge izravnave neenakosti, ki izhaja iz otoške
         lege, neločljivo povezana in s finančnega vidika odvisna od proračunskih transferjev, s katerimi upravlja osrednja vlada.

      77      V tem kontekstu je treba skleniti, da odločitev vlade Avtonomne regije Azori, da izvršuje pooblastilo za znižanje nacionalnih
         stopenj davka na dohodek, da bi gospodarskim subjektom regije omogočila, da premagajo strukturne težave, ki izhajajo iz njihove
         otoške in zelo obrobne lege, ni bila sprejeta ob upoštevanju vseh pogojev, navedenih v točkah 67 in 68 te sodbe.

      78      Zato upoštevnega pravnega okvira za presojo selektivnosti zadevnih davčnih ukrepov ni mogoče opredeliti izključno v geografskih
         mejah regije Azori. Te ukrepe je treba presojati glede na celotno portugalsko ozemlje, v okviru katerega se kažejo kot selektivni.

      79      Iz tega izhaja, da je Komisija v izpodbijani odločbi pravilno štela, da zadevna znižanja stopnje obdavčitve pomenijo selektivne
         ukrepe in ne splošne ukrepe.

      80      V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 52 te sodbe, je zato treba preučiti, ali zadevne davčne ukrepe lahko upraviči narava
         ali splošna shema portugalskega davčnega sistema, kar mora dokazati zadevna država članica.

      81      Ukrep, ki ustvarja izjemo od uporabe splošnega davčnega sistema, lahko opraviči narava ali splošna shema davčnega sistema,
         če lahko zadevna država članica dokaže, da ta ukrep neposredno izhaja iz temeljnih ali usmerjevalnih načel davčnega sistema.
         Pri tem je treba razlikovati med cilji, določenimi posebnemu davčnemu sistemu, ki so zunaj njega, in mehanizmi, ki so lastni
         samemu davčnemu sistemu in so potrebni za uresničitev teh ciljev.

      82      Za ukrepe, kot so zadevni, ki se uporabljajo za vse gospodarske subjekte, brez razlikovanja glede na njihov finančni položaj,
         ni mogoče šteti, da zagotavljajo, da se za prerazporeditev upošteva merilo plačilne sposobnosti. Čeprav drži, da bi neugodnosti
         v zvezi z otoško lego Azorov načeloma lahko trpeli vsi gospodarski subjekti, neodvisno od njihovega finančnega položaja, le
         dejstvo, da je regionalni davčni sistem zastavljen tako, da zagotavlja izravnavo teh neenakosti, ne dopušča ugotovitve, da
         vse davčne ugodnosti, ki jih organi zadevne avtonomne regije odobrijo, upravičujeta narava in splošna shema nacionalnega davčnega
         sistema. Dejstvo delovanja na podlagi politike regionalnega razvoja ali socialne kohezije ne zadostuje za to, da bi se ukrep,
         sprejet v okviru te politike, le zaradi tega štel za upravičenega.

      83      Zato portugalska vlada ni dokazala, da je bilo sprejetje zadevnih ukrepov Avtonomne regije Azori potrebno za delovanje in
         učinkovitost splošnega davčnega sistema Portugalske.

      84      Zato je Komisija v izpodbijani odločbi pravilno menila, da razlikovanja glede bremen, ki izhaja iz zadevnih znižanj davčnih
         stopenj, ne upravičuje narava ali splošna shema portugalskega davčnega sistema.

      85      Iz vseh preudarkov izhaja, da je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: nezadostna obrazložitev obstoja vpliva na trgovino znotraj Skupnosti in znatne omejitve konkurence
       Trditve strank
      86      Portugalska vlada z drugim tožbenim razlogom v bistvu zatrjuje, da obrazložitev izpodbijane odločbe ne ustreza zahtevam iz
         člena 253 ES, ker ta odločba ne določa niti ne utemeljuje učinka zadevnega znižanja stopnje obdavčitve na trgovino med državami
         članicami in ne znatnega učinka izkrivljanja konkurence, ki je posledica teh ukrepov.

      87      Komisija to navedbo izpodbija s tem, da se opira predvsem na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero pri splošni shemi pomoči
         zadostuje navedba, da vsaj pri določenih upravičencih ukrep vpliva na trgovino, in da Komisiji v glede tega v odločbah ni
         treba navesti podrobnosti (sodba z dne 7. marca 2002 v zadevi Italija proti Komisiji, C-310/99, Recueil, str. I-2289). V obravnavanem
         primeru se znižanja stopnje obdavčitve uporabljajo za vse gospodarske subjekte, ki so davčni zavezanci v regiji Azori, ker
         vsaj en del zadevnih podjetij opravlja dejavnost, ki je predmet trgovine med državami članicami in zanjo velja konkurenca
         Skupnosti, naj bi bila odločba v zadostni meri utemeljena.

       Presoja Sodišča
      88      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba utemeljitev, ki jo zahteva člen 253 ES, prilagoditi naravi zadevnega akta in mora
         jasno in nedvoumno odražati sklepanje institucije, ki je zadevni ukrep sprejela, tako da zainteresiranim omogoči, da se seznanijo
         z razlogi za sprejeti ukrep, sodišču Skupnosti pa izvrševanje nadzora. Ni treba, da so v obrazložitvi navedeni vsi dejanski
         in pravni dejavniki, ker je treba vprašanje, ali je obrazložitev akta zadostila zahtevam iz člena 253 ES, presojati ne le
         glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na kontekst in vsa pravna pravila v zvezi z zadevnim področjem (glej zlasti sodbe
         z dne 29. februarja 1996 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-56/93, Recueil, str. I-723, točka 86, z dne 15. maja 1997 v zadevi
         Siemens proti Komisiji, C-278/95 P, Recueil, str. I-2507, točka 17, in z dne 15. julija 2004 v zadevi Španija proti Komisiji,
         C-501/00, ZOdl., str. I-6717, točka 73).

      89      To načelo, uporabljeno pri opredelitvi ukrepa kot pomoči, zahteva, da so navedeni razlogi, zakaj je Komisija štela, da zadevni
         ukrep sodi na področje uporabe člena 87(1) ES. Zato tudi ko iz okoliščin, v katerih je bila državna pomoč dodeljena, izhaja,
         da lahko ta vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja ali poskuša izkrivljati konkurenco, mora Komisija navesti
         te okoliščine v obrazložitvi svoje odločbe (sodbi z dne 7. junija 1988 v zadevi Grčija proti Komisiji, 57/86, Recueil, str.
         2855, točka 15, ter z dne 24. oktobra 1996 v združenih zadevah Nemčija in drugi proti Komisiji, C-329/93, C-62/95 in C‑63/95,
         Recueil, str. I‑5151, točka 52, in zgoraj navedena sodba Nemčija proti Komisiji z dne 19. septembra 2000, točka 98).

      90      V obravnavanem primeru glede tega zadostuje navedba, da izpodbijana odločba jasno navaja in v tem primeru uporablja merila,
         ki jim mora zadostiti ukrep, da bi pomenil državno pomoč.

      91      Glede Komisijine presoje učinkov pomoči na trgovino znotraj Skupnosti je treba ugotoviti, da je izpodbijana odločba v točki
         24 obrazložitve in kot je bilo opozorjeno v točki 19 te sodbe logično sklepala iz značilnosti zadevnega sistema in splošnega
         dosega znižanj stopenj obdavčitve, ki so posledica tega sistema, ker se ta znižanja uporabljajo za vse gospodarske sektorje
         Azorov, na to, da najmanj en del zadevnih podjetij opravlja gospodarsko dejavnost, ki je predmet te trgovine, zato lahko vpliva
         na trgovino med državami članicami.

      92      Iz tega sledi, da je treba drugi tožbeni razlog portugalske vlade glede nezadostne obrazložitve zavrniti.

       Tretji tožbeni razlog: očitna napaka v presoji pri uporabi člena 87(3)(a) ES
       Trditve strank
      93      Portugalska vlada s tretjim tožbenim razlogom Komisiji očita, da je storila očitno napako v presoji pri uporabi člena 87(3)(a)
         ES s tem, da je od ugodnosti odstopanja, predvidenih s to določbo, izključila znižanja zadevnih stopenj obdavčitve, ker se
         uporabljajo za podjetja, ki opravljajo finančne dejavnosti ali dejavnosti vrste „storitve znotraj skupine“, in s tem, da jih
         je v členu 2 izpodbijane odločbe razglasila za nezdružljiva s skupnim trgom.

      94      Po mnenju portugalske vlade naj dejavnosti vrste „storitve znotraj skupine“ ne bi obstajale v portugalskem pravnem redu in
         podjetja, ki delujejo v finančnem sektorju, naj bi lahko bremenili enaki dodatni stroški, ki izhajajo iz zelo obrobnega značaja
         in otoške lege Avtonomne regije Azori, kot so tisti, ki so bili ugotovljeni v drugih gospodarskih sektorjih s študijo, ki
         jo je opravil Centre for European Policy Studies, predstavljeno 3. novembra 1999 v okviru postopka o državnih pomočeh Avtonomni
         regiji Madeiri. Namen te študije naj bi bil določiti posledice člena 299(2) ES na avtonomni regiji Madeiro in Azore.

      95      Komisija oporeka temu, da je storila očitno napako v presoji, in opozarja, prvič, glede presoje združljivosti pomoči na široko
         pooblastilo, katerega izvrševanje vključuje presojo gospodarskega in socialnega reda.

      96      Komisija navaja, drugič, da študija Centre for European Policy Studies, na katero se opira portugalska vlada, ni primerna
         za presojo združljivosti znižanj stopnje obdavčitve, ki se uporablja za podjetja, ki delujejo v finančnem sektorju. Ta študija
         naj bi naštevala stroške v zvezi z zelo obrobnim položajem zadevne regije, ne da bi opredelila vpliv dodatnih stroškov na
         različne gospodarske sektorje. Če je razumno mogoče sprejeti, da se vsa podjetja s sedežem v regiji Azori soočajo z enakimi
         stalnimi strukturnimi ovirami, ki izhajajo iz otoške lege otočja Azori, in so oddaljena od gospodarskih centrov na celini,
         naj iz tega ne bi izhajalo, da je učinek takih ovir na dodatne stroške izvrševanja gospodarske dejavnosti enak v vseh sektorjih.

      97      Po mnenju Komisije je ob upoštevanju izjemne mobilnosti ponujenih storitev finančni sektor v drugačnem položaju kot drugi
         gospodarski sektorji Azorov. Zato naj bi Komisija od začetka postopka večkrat povabila portugalske organe, naj ji predložijo
         dokaze o tem, da so bile ugodnosti, odobrene finančnemu sektorju, upravičene. Komisija navaja, da zato, ker teh posebnih dokazov
         ni bilo, na podlagi dokumentov, ki so jih predložili portugalski organi, davčnih znižanj, ki se uporabljajo za podjetja, ki
         delujejo v tem sektorju, ni mogla šteti za pomoči, združljive s skupnim trgom v smislu odstopanja iz člena 87(3)(a) ES.

      98      Komisija še navaja, da je treba, če ji država članica ne predloži zahtevanih informacij ali ji predloži le nepopolne informacije,
         zakonitost njene odločbe presoditi glede na informacije, ki jih je imela na voljo, ko jo je sprejela (sodba z dne 13. junija
         2002 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-382/99, Recueil, str. I‑5163, točka 49). To načelo bi bilo treba v tem primeru
         uporabljati toliko strožje, ker so bili portugalski organi pogosto zaprošeni in ker dokazno breme, da so bile odobrene ugodnosti
         upravičene, nosi država članica na podlagi točke 4.16.2 Smernic o državni regionalni pomoči.

       Presoja Sodišča
      99      Uvodoma je treba opozoriti, da ima Komisija pri uporabi člena 87(3) ES široko diskrecijsko pravico, katere izvajanje vključuje
         gospodarsko in družbeno presojo, ki jo je treba izvesti v okviru Skupnosti. Sodišče pri nadzoru zakonitosti izvajanja take
         pravice presoje pristojnega organa ne sme nadomestiti s svojo presojo, ampak se mora omejiti na preizkus, ali vsebuje presoja
         pristojnega organa kakršno koli očitno napako ali zlorabo pooblastil (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji
         z dne 7. marca 2002, točki 45 in 46, sodbo z dne 12. decembra 2002 v zadevi Francija proti Komisiji, C-456/00, Recueil, str. I‑11949,
         točka 41, in zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji z dne 15. decembra 2005, točka 135).

      100    Smernice o regionalni državni pomoči prepovedujejo regionalne pomoči, namenjene zmanjšanju tekočih izdatkov podjetja, namreč
         pomoči za tekoče poslovanje. Vendar so lahko pomoči za tekoče poslovanje na podlagi točke 4.16.2 Smernic v zelo obrobnih regijah,
         ki so deležne odstopanja iz člena 87(3)(a) in (c) ES, odobrene, če prispevajo k nadomestilu dodatnih stroškov opravljanja
         gospodarske dejavnosti, ki so neločljivo povezani z dejavniki, opredeljenimi v členu 299(2) ES, katerih stalnost in součinkovanje
         močno otežujeta razvoj teh regij.

      101    Ta točka določa, da mora zadevna država članica določiti obseg teh dodatnih stroškov in dokazati, da so stroški povezani s
         temi dejavniki. Te pomoči morajo biti upravičene glede na njihov prispevek k regionalnemu razvoju in njihovo naravo, njihova
         raven pa mora biti sorazmerna z dodatnimi stroški, ki jih nameravajo nadomestiti.

      102    Ko portugalska vlada navaja, da zadevni ukrepi izpolnjujejo merila, določena v teh smernicah, ne le v zvezi z gospodarskimi
         sektorji, ki niso sektor finančnih storitev, kot je priznala tudi Komisija v izpodbijani odločbi, ampak tudi glede tega sektorja,
         ne izpodbija besedila Smernic o državni regionalni pomoči. Ta vlada izpodbija le način, kako je Komisija te uporabljala v
         finančnem sektorju regije Azori. Meni, da je dokazala, da se morajo podjetja, ki opravljajo finančne dejavnosti, soočiti z
         enakimi dodatnimi stroški, ki izhajajo iz geografskih posebnosti zadevne regije, kot vsako drugo podjetje, ki ima tam sedež.

      103    Kot je bilo opozorjeno v točki 101 te sodbe, je v skladu s Smernicami o državni regionalni pomoči v pristojnosti države članice,
         ki je pomoči odobrila, da določi njihov obseg in dokaže, da so upravičene glede na njihov prispevek k regionalnemu razvoju
         in da je raven odobrenih ugodnosti sorazmerna z dodatnimi stroški, ki jih namerava nadomestiti. Iz spisa in iz točke 18 obrazložitve
         izpodbijane odločbe izhaja, da portugalski organi niso mogli predložiti takih dokazov za finančni sektor.

      104    Čeprav drži, da izpodbijana odločba ne določa razloga, zaradi katerega je Komisija presodila, da mora imeti na voljo kvantificirane
         dokaze za finančni sektor, iz tega ni mogoče skleniti, da naj ta institucija ne bi presegla meja pooblastila za odločanje
         po prostem preudarku.

      105    Komisija zato ni napravila očitne napake pri presoji, ko je za nezdružljivega s skupnim trgom razglasila del sheme pomoči,
         določenega v členu 1 izpodbijane odločbe, ker se uporablja za podjetja, ki opravljajo finančne dejavnosti.

      106    Med drugim je treba navesti, da je Komisija glede podjetij, ki opravljajo dejavnosti vrste „storitve znotraj skupine“, v odgovor
         na trditve portugalskih organov, da naj te dejavnosti ne bi dejansko obstajale v portugalskem pravnem redu, v točki 42 obrazložitve
         izpodbijane odločbe navedla, da je treba zaradi preglednosti in pravne varnosti, kjer bi se lahko dejavnosti v praksi izvrševale
         v okviru storitev, ki jih zagotavljajo v glavnem podjetja skupine, znižanja stopnje obdavčitve, ki se uporabljajo za podjetja,
         ki opravljajo te dejavnosti, kot je pri podjetjih, ki so dejavna v finančnem sektorju, de iure izključiti od ugodnosti odstopanja na podlagi člena 87(3)(a) ES. Komisija namreč meni, da če so njihovi učinki na odločitev
         o uvrstitvi podjetij v eno skupino in njihovi zunanji učinki na lokalno gospodarstvo nepomembni, te dejavnosti ne prispevajo
         dovolj k regionalnemu razvoju, da bi zadevne ukrepe, kot so ti, ki se uporabljajo za ta podjetja, lahko razglasili za združljive
         s skupnim trgom na podlagi člena 87(3)(a) ES ali drugih, v Pogodbi določenih odstopanj, iz že navedenih razlogov glede finančnega
         sektorja in neodvisno od vprašanja, ali te dejavnosti v danem trenutku obstajajo v portugalskem pravnem redu ali ne. Ker portugalska
         vlada ni razložila trditve, nasprotne tem navedbam, ni bilo dokazano, da naj bi bila pri teh podjetjih storjena očitna napaka
         v presoji.

      107    Zato je treba zavrniti tretji tožbeni razlog kršitve člena 87(3)(a) ES.

      108    Ker nobenega od tožbenih razlogov, ki jih je navedla Portugalska republika, ni bilo mogoče sprejeti, se tožba zavrne.

       Stroški
      109    V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Portugalski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
         Na podlagi člena 69(4), prvi pododstavek, tega poslovnika državi članici, ki sta intervenirali v postopku, nosita svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov.
      3)      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ter Kraljevina Španija nosita svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. decembra 1967. # Anne Collignon, poročeni Jean-Claude Muller proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 4-67.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 3. maja 2016.#Post Bank Iran proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Iranu zaradi preprečevanja širjenja jedrskega orožja – Zamrznitev sredstev – Ugovor nezakonitosti – Člen 46(2) Uredba (EU) št. 267/2012 – Člen 215 PDEU – Člen 20(1)(c) Sklepa 2010/413/SZVP, kakor je bil spremenjen z členom 1, točka 7, Sklepa 2012/35/SZVP – Člen 23(2)(d) Uredbe 267/2012 – Temeljne pravice – Členi 2 PEU, 21 PEU in 23 PEU – Člena 17 in 52 Listine o temeljnih pravicah – Napaka pri presoji – Enako obravnavanje – Prepoved diskriminacije – Načelo dobrega upravljanja – Obveznost obrazložitve – Zloraba pooblastil – Legitimno pričakovanje – Sorazmernost.#Zadeva T-68/14.


Sodba Sodišča z dne 17. februarja 1993. # Christian Poucet proti Assurances générales de France in Caisse mutuelle régionale du Languedoc-Roussillon. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal des affaires de sécurité sociale de l'Hérault - Francija. # Združeni zadevi C-159/91 in C-160/91.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. marca 1971. # Giorgio Bernardi proti Evropskemu parlamentu. # Zadeva 48-70.


Sodba Sodišča z dne 18. februarja 1992. # Weddel & Co. BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-54/90.


Sodba Sodišča z dne 10. decembra 1957. # Société des usines à tubes de la Sarre proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združeni zadevi 1-57 in 14-57.


Sodba Sodišča z dne 15. julija 1970. # ACF Chemiefarma NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 41-69.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 17. februarja 2005.#Finanzamt Gladbeck proti Edith Linneweber (C-453/02) in Finanzamt Herne-West proti Savvas Akritidis (C-462/02).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija.#Šesta direktiva DDV - Oprostitev iger na srečo - Določitev pogojev in omejitev oprostitve - Obdavčitev iger, ki se prirejajo zunaj javnih igralnic - Spoštovanje načela davčne nevtralnosti - Člen 13B(f) - Neposredni učinek.#Združeni zadevi C-453/02 in C-462/02.

text:
      Združeni zadevi C-453/02 in C-462/02
      Finanzamt Gladbeck
      proti
      Edith Linneweber in Finanzamt Herne-West proti Savvasu Akritidisu
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Šesta direktiva o DDV – Oprostitev iger na srečo – Določitev pogojev in omejitev oprostitve – Obdavčitev iger, ki se prirejajo zunaj javnih igralnic – Spoštovanje načela davčne nevtralnosti – Člen 13B(f) – Neposredni učinek“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke C. Stix-Hackl, predstavljeni 8. julija 2004
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 17. februarja 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Davčne določbe – Uskladitev zakonodaj – Prometni davek – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve, določene s Šesto
            direktivo – Oprostitev iger na srečo – Nacionalna zakonodaja, ki iz oprostitve izvzema prirejanje teh iger s strani subjektov,
            ki niso upravljavci javnih igralnic z dovoljenjem – Nedopustnost – Možnost posameznikov, da se sklicujejo na upoštevno določbo
            pred nacionalnim sodiščem
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 13(B)(f))
      2.     Vprašanja za predhodno odločanje – Razlaga – Časovni učinek interpretativnih sodb – Retroaktivnost – Omejitev s strani Sodišča
            – Velikost finančnih posledic sodbe za zadevno državo članico – Neodločujoče merilo
      (člen 234 ES)
      1.     Člen 13(B)(f) Šeste direktive 77/388, iz katerega izhaja, da mora biti poslovanje z igrami in z napravami za igre na srečo
         načeloma oproščeno plačila DDV, vendar pa države članice ostanejo pristojne za določitev pogojev in omejitev predmetne oprostitve,
         je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa, da je vsako prirejanje iger na srečo in poslovanje
         z napravami za igre na srečo oproščeno plačila davka, kolikor poteka v javnih igralnicah z dovoljenjem, medtem ko opravljanje
         te iste dejavnosti, če jo izvajajo subjekti, ki niso igralnice, do navedene oprostitve ni upravičeno.

      Države članice morajo namreč pri izvrševanju pristojnosti iz zadevnih določb spoštovati načelo davčne nevtralnosti in navedene
         oprostitve ne morejo veljavno pogojevati z identiteto osebe, ki posluje z omenjenimi igrami in napravami.

      Zgoraj navedena določba ima poleg tega neposredni učinek, tako da se oseba, ki prireja igre na srečo ali posluje z napravami
         za igre na srečo, lahko nanjo sklicuje pred nacionalnimi sodišči, da se zavrne uporaba pravil nacionalnega prava, ki so nezdružljiva
         s to določbo. Kadar so pogoji in omejitve, na katere država članica veže oprostitev plačila davka za igre na srečo ali za
         denar, v nasprotju z načelom davčne nevtralnosti, se omenjena država članica ne more opreti na takšne pogoje in omejitve,
         zato da bi osebi, ki prireja takšne igre, zavrnila oprostitev, na katero se ta lahko zakonito sklicuje na podlagi Šeste direktive.

      (Glej točke 23, 24, 29, 30, 37 in 38 ter točki 1 in 2 izreka.)
      2.     Sodišče lahko ob uporabi splošnega načela pravne varnosti, ki je sestavni del pravnega reda Skupnosti, zgolj izjemoma osebam,
         ki jih posamezna določba zadeva, omeji možnost sklicevanja na določbo, o kateri je Sodišče sprejelo razlago, zato da bi te
         izpodbijale pravna razmerja, nastala v dobri veri. Pri tem finančne posledice, ki bi državi članici lahko nastale zaradi sodbe
         na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe, same po sebi ne upravičujejo omejitve časovnega učinka te sodbe.

      (Glej točki 42 in 44.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 17. februarja 2005(*)

      „Šesta direktiva DDV – Oprostitev iger na srečo – Določitev pogojev in omejitev oprostitve – Obdavčitev iger, ki se prirejajo zunaj javnih igralnic – Spoštovanje načela davčne nevtralnosti – Člen 13(B)(f) – Neposredni učinek“
      V združenih zadevah C-453/02 in C-462/02,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodnih odločb na podlagi člena 234 ES, naslovljena na Sodišče z odločbama Bundesfinanzhof
         (Nemčija) z dne 6. novembra 2002, ki sta prispeli na Sodišče 13. in 23. decembra 2002, v postopkih

      Finanzamt Gladbeck
      proti
      Edith Linneweber (C-453/02)

      in
      Finanzamt Herne-West
      proti
      Savvasu Akritidisu (C-462/02),

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann in R. Schintgen (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. maja 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za E. Linneweber M. Nettesheim, Rechtsanwalt,
      –       za nemško vlado W.-D. Plessing, zastopnik, skupaj z D. Sellnerjem, Rechtsanwalt,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti E. Traversa in K. Gross, zastopnika, skupaj z A. Böhlkejem, Rechtsanwalt,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 8. julija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 13(B)(f) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja
         1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za
         odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2       Predloga sta bila vložena v okviru spora med Finanzamt Gladbeck in E. Linneweber, univerzalno dedinjo po soprogu, umrlem v
         letu 1999, in spora med Finanzamt Herne-West in S. Akritidisom, katerih predmet je plačilo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju:
         DDV) na dohodek, ki izvira iz poslovanja z igrami na srečo.

       Pravni okvir
       Ureditev Skupnosti
      3       Člen 2 Šeste direktive, ki je Naslov II le-te, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      […]“
      4       Države članice na podlagi člena 13(B)(f) Šeste direktive oprostijo DDV
      „stave, loterije in druge oblike iger na srečo pod pogoji in omejitvami, ki jih določi vsaka država članica“.
       Nacionalna ureditev
      5       Na podlagi člena 1(1) Umsatzsteuergesetz 1993 (zakon iz leta 1993 o prometnem davku, BGBl. 1993 I, str. 565, v nadaljevanju:
         UStG) so predmet plačila DDV transakcije, ki jih podjetnik za plačilo v okviru svoje dejavnosti opravi na ozemlju države.

      6       Na podlagi člena 4(9)(b) UStG je oproščen plačila DDV promet, ki je zajet z zakonom o stavah in loterijah, kakor tudi promet
         pooblaščenih javnih igralnic, ki izvira iz poslovanja teh igralnic.

       Postopka v glavni stvari in predhodna vprašanja
       Zadeva C-453/02
      7       E. Linneweber je univerzalna dedinja po soprogu, ki je umrl leta 1999. Ta je lahko na podlagi upravnega dovoljenja javnosti
         omogočal uporabo igralnih avtomatov in razvedrilnih naprav proti plačilu v lokalih in v igralnih salonih, katerih lastnik
         je bil. E. Linneweber in njen mož sta dohodek iz poslovanja z omenjenimi napravami za leto 1997 in leto 1998 prijavila kot
         prostega plačila DDV, ker so dohodki iz dejavnosti igralnih avtomatov s strani pooblaščenih igralnic oproščeni plačila tega
         davka.

      8       Finanzamt Gladbeck pa je nasprotno menil, da zadevni dohodki niso oproščeni na podlagi člena 4(9)(b) UStG, saj niso bili obdavčeni
         z davkom na stave, dirke in loterije niti niso izvirali iz poslovanja pooblaščene javne igralnice.

      9       Finanzgericht Münster, ki je odločalo v sporu, je ugodilo tožbi E. Linneweber, zato ker so po analogiji s sodbo Sodišča v
         zadevi Fischer z dne 11. junija 1998 (C-283/95, Recueil, str. I-3369), dohodki, ki izvirajo iz igralnih avtomatov, na podlagi
         člena 13(B)(f) oproščeni plačila DDV. V bistvu naj bi Sodišče v točki 28 omenjene sodbe ugotovilo, da načelo davčne nevtralnosti
         pri obračunu DDV nasprotuje razlikovanju med zakonitimi in nezakonitimi transakcijami.

      10     V utemeljitev zahteve za „Revision“ (revizija) pred Bundesfinanzhof je Finanzamt Gladbeck zatrjeval, da so vložki in možnosti
         dobitka veliko višji v primeru naprav, nameščenih v igralnicah, kot naprav, s katerimi se posluje zunaj takih prostorov. Zato
         naj med tema vrstama naprav v nasprotju z ugotovitvami Finanzgericht Münster ne bi bilo konkurence.

      11     Ker je Bundesfinanzhof menilo, da je rešitev v zadevi, v kateri odloča, odvisna od razlage Šeste direktive, je odločilo, da
         prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja:

      „1.      Ali je člen 13(B)(f) Šeste direktive […] treba razlagati tako, da država članica ne sme z davkom na dodano vrednost obdavčiti
         prirejanja igre na srečo ali za denar, če je prirejanje takšne igre s strani pooblaščene javne igralnice oproščeno?

      2.      Ali člen 13(B)(f) Šeste direktive […] zgolj na podlagi dejstva, da je v pooblaščeni javni igralnici poslovanje z igralnim
         avtomatom deležno oprostitve, prepoveduje državi članici, da bi z davkom na dodano vrednost obdavčila takšno poslovanje, ali
         pa je treba poleg tega ugotoviti, da so igralni avtomati, s katerimi se posluje zunaj igralnic, v bistvenih postavkah, kot
         sta najvišji vložek in najvišji dobitek, primerljivi s tistimi, s katerimi se posluje v igralnicah?

      3.      Ali se lahko oseba, ki namesti naprave, sklicuje na oprostitev, predvideno v členu 13(B)(f) Šeste direktive […]?“
       Zadeva C-462/02
      12     Kot izhaja iz spisa, ki ga je Sodišču poslalo predložitveno sodišče, je S. Akritidis med letoma 1987 in 1991 posloval z igralnim
         lokalom v Herne-Eickel. Tam je prirejal ruleto in igre s kartami. Na podlagi dovoljenja, ki ga je imel, so morale te igre
         potekati po pravilih, določenih skladno s potrdilom o ustreznosti („Unbedenklichkeitsbescheinigung“), ki so ga izdali pristojni
         organi.

      13     S. Akritidis med letoma 1989 in 1991 niti pri ruleti niti pri igri s kartami ni spoštoval pravil, ki so jih določili pristojni
         organi. Tako med drugim ni uporabil igralne mize, ni spoštoval najvišjega zneska za vložek in ni vodil evidence prometa, ustvarjenega
         s poslovanjem z omenjenimi igrami.

      14     Finanzamt Herne-West je promet v omenjenem obdobju ocenil tako, da je upošteval nezakonite dohodke, ustvarjene s prirejanjem
         rulete in iger s kartami. Po ugovoru S. Akritidisa in glede na zgoraj navedeno sodbo v zadevi Fischer je Finanzamt Herne-West
         odstopil od obdavčitve z ruleto ustvarjenih dohodkov z DDV. Vendar pa je štel igro s kartami, prirejano na nezakonit način,
         za obdavčljivo in je na podlagi skupnega prometa ocenil delež, ki je ustrezal prirejanju te igre.

      15     S. Akritidis je proti tej odločbi vložil pritožbo na Finanzgericht Münster. To sodišče je razsodilo, da bi morala biti zadevna
         igra s kartami v skladu z načeli, ki jih je Sodišče razdelalo v zgoraj navedeni sodbi Fischer, na podlagi člena 13(B)(f) Šeste
         direktive oproščena plačila DDV. Prav tako je menilo, da bi se S. Akritidis pred nacionalnimi sodišči lahko neposredno skliceval
         na omenjeno določbo. Nobenega razloga naj ne bi bilo, da bi uporabo načel, ki jih je Sodišče postavilo v omenjeni sodbi, omejili
         na ruleto.

      16     V utemeljitev zahteve za „Revision“ (revizijo) pred Bundesfinanzhof je Finanzamt Herne-West zatrjeval, da načel, na katera
         se je sklicevalo Finanzgericht Münster, ni mogoče uporabiti tudi za igro s kartami v tej zadevi. V nasprotju z igro, ki je
         bila predmet zgoraj navedene sodbe Fischer, naj v konkretnem primeru med igro s kartami, ki jo je prirejal S. Akritidis, in
         tistimi, ki so jih prirejale igralnice, ne bi bilo nobene konkurence, saj naj te igre dejansko ne bi bile primerljive. S.
         Akritidis pa zatrjuje, da igra s kartami, ki se je igrala v njegovih prostorih, ustreza igri „black jack“, kot se igra v pooblaščenih
         javnih igralnicah.

      17     Ker je Bundesfinanzhof menilo, da je rešitev v zadevi, v kateri odloča, odvisna od razlage Šeste direktive, je odločilo, da
         prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži ti vprašanji:

      „1.      Ali člen 13(B)(f) Šeste direktive […] prepoveduje državi članici, da bi z davkom na dodano vrednost obdavčila prirejanje določene
         igre s kartami, če je prirejanje takšne igre s strani pooblaščene javne igralnice oproščeno, ali pa je treba poleg tega ugotoviti,
         da so igre s kartami, ki se prirejajo zunaj igralnic, v bistvenih postavkah, kot so pravila igre, najvišji vložek in najvišji
         dobitek, primerljive s tistimi, ki se prirejajo v igralnicah?

      2.      Ali se prireditelj lahko sklicuje na oprostitev, predvideno v členu 13(B)(f) Šeste direktive […]?“
      18     S sklepom z dne 6. februarja 2003 je predsednik Sodišča, za namen pisnega in ustnega postopka in zaradi izdaje odločbe, združil
         zadevi C-453/02 in C-462/02.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje v zadevi C-453/02
      19     Najprej je treba opozoriti, da člen 4(9)(b) UStG oprošča plačila DDV promet, ki so ga ustvarile pooblaščene javne igralnice
         z igrami ali z napravami za igre na srečo, ne da bili pri tem določal obliko ali način prirejanja in poslovanja z omenjenimi
         igrami in napravami.

      20     Po drugi strani pa je treba ugotoviti, da pooblaščene javne igralnice, kot je pojasnilo Bundesfinanzhof v svoji predložitveni
         odločbi, kar zadeva igre in naprave za igre na srečo, s katerimi lahko poslujejo, niso z ničimer omejene.

      21     Tako lahko pooblaščene javne igralnice poslujejo z igrami in napravami za igre na srečo, kot so tiste v postopku v glavni
         stvari, neodvisno od načina njihovega prirejanja, ne da bi bil promet, ki ga ustvarijo s temi igrami, predmet plačila DDV.

      22     V teh okoliščinah je treba prvo vprašanje v zadevi C-453/02 razumeti tako, da v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(B)(f)
         Šeste direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa, da je vsako prirejanje iger na srečo in poslovanje
         z napravami za igre na srečo oproščeno plačila DDV, če poteka v pooblaščenih javnih igralnicah, medtem ko opravljanje te iste
         dejavnosti, če jo izvajajo subjekti, ki niso igralnice, do navedene oprostitve ni upravičeno.

      23     Da bi odgovorili na tako zastavljeno vprašanje, je treba najprej opozoriti, da iz člena 13(B)(f) Šeste direktive izhaja, da
         mora biti prirejanje iger na srečo in poslovanje z napravami za igre na srečo načeloma oproščeno plačila DDV, vendar pa države
         članice ostanejo pristojne za določitev pogojev in omejitev predmetne oprostitve (zgoraj navedena sodba Fischer, točka 25).

      24     Vendar pa morajo države članice pri izvrševanju zadevne pristojnosti spoštovati načelo davčne nevtralnosti. Kot izhaja iz
         sodne prakse Sodišča, to načelo nasprotuje predvsem temu, da bi podobno blago ali podobne storitve, ki so med seboj torej
         v konkurenci, z vidika DDV obravnavali različno, in sicer morajo biti navedeno blago oziroma storitve predmet enotne davčne
         stopnje (glej zlasti sodbi z dne 11. oktobra 2001 v zadevi Adam, C-267/99, Recueil, str. I-7467, točka 36, in z dne 23. oktobra
         2003 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-109/02, Recueil, str. I-12691, točka 20).

      25     Iz navedene sodne prakse, kakor tudi iz sodb z dne 7. septembra 1999 v zadevi Gregg (C-216/97, Recueil, str. I-4947, točka
         20) in zgoraj navedene sodbe Fischer, izhaja, da sta pri presoji, ali so blago ali storitve podobni, identiteta proizvajalca
         oziroma ponudnika storitev in pravna oblika, v kateri ta izvaja dejavnosti, načeloma nepomembni.

      26     Pravzaprav je Sodišče, kot je izpostavila generalna pravobranilka v točkah 37 in 38 sklepnih predlogov, za ugotovitev podobnosti
         med dejavnostmi, ki so bile predmet zgoraj navedene sodbe Fischer, presojalo zgolj primerljivost predmetnih dejavnosti in
         ni upoštevalo navedb, po katerih naj bi se igre na srečo, upoštevaje načelo davčne nevtralnosti, med seboj razlikovale zgolj
         na podlagi dejstva, da so se prirejale s strani pooblaščenih javnih igralnic oziroma v teh.

      27     Tako je Sodišče v točki 31 zgoraj navedene sodbe Fischer presodilo, da člen 13(B)(f) Šeste direktive nasprotuje temu, da bi
         država članica z DDV obdavčila nezakonito poslovanje z igro na srečo, ki se prireja zunaj pooblaščene javne igralnice, medtem
         ko bi bilo poslovanje z isto igro na srečo v takšnem prostoru upravičeno do oprostitve.

      28     Če identiteta osebe, ki posluje z določeno igro na srečo, ni upoštevna, ko gre za ugotavljanje, ali je treba nezakonito prirejanje
         omenjene igre šteti kot konkurenčno zakonitemu prirejanju te iste igre, mora biti a fortiori tako tudi takrat, ko gre za ugotavljanje, ali je treba šteti, da obstaja konkurenca tudi med dvema igrama oziroma napravama
         za igre na srečo, s katerima se posluje zakonito.

      29     Iz navedenega izhaja, da države članice pri izvrševanju pristojnosti iz člena 13(B)(f) Šeste direktive, in sicer pri določanju
         pogojev in omejitev, v katerih je lahko prirejanje iger na srečo in poslovanje z napravami za igre na srečo oproščeno plačila
         DDV, določene s to določbo, navedene oprostitve ne morejo veljavno pogojevati z identiteto osebe, ki posluje z omenjenimi
         igrami in napravami.

      30     Glede na te okoliščine je treba na prvo vprašanje v zadevi C-453/02 odgovoriti tako, da je treba člen 13(B)(f) Šeste direktive
         razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa, da je vsako prirejanje iger na srečo in poslovanje z napravami
         za igre na srečo oproščeno plačila DDV, če poteka v pooblaščenih javnih igralnicah, medtem ko opravljanje te iste dejavnosti,
         če jo izvajajo subjekti, ki niso igralnice, do navedene oprostitve ni upravičeno.

       Drugo vprašanje v zadevi C-453/02 in prvo vprašanje v zadevi C-462/02
      31     Glede na odgovor na prvo vprašanje v zadevi C-453/02 ni treba odgovoriti niti na drugo vprašanje v tej isti zadevi niti na
         prvo vprašanje v zadevi C-462/02.

       Tretje vprašanje v zadevi C-453/02 in drugo vprašanje v zadevi C-462/02
      32     S tema vprašanjema predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali ima člen 13(B)(f) Šeste direktive neposredni učinek, tako
         da se oseba, ki posluje z igrami ali napravami za igre na srečo, lahko nanj sklicuje pred nacionalnimi sodišči, da se zavrne
         uporaba pravil notranjega prava, ki so nezdružljiva s to določbo.

      33     V zvezi s tem je treba opozoriti, da se je mogoče na določbe posamezne direktive sklicevati vedno, ko so te določbe po vsebini
         nepogojne in dovolj natančne, kolikor niso bili v določenem roku sprejeti izvedbeni ukrepi, proti vsaki določbi nacionalnega
         prava, ki ni združljiva z direktivo, kolikor določajo pravice, ki jih posamezniki lahko uveljavljajo proti državi (glej zlasti
         sodbe z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81, Recueil, str. 53, točka 25; z dne 10. septembra 2002 v zadevi Kügler,
         C-141/00, Recueil, str. I-6833, točka 51, in z dne 20. maja 2003 v zadevi Österreichischer Rundfunk in drugi, C-465/00, C-138/01
         in C-139/01, Recueil, str. I-4989, točka 98).

      34     Kar natančneje zadeva člen 13(B) Šeste direktive, iz sodne prakse izhaja, da če ta določba državam članicam pri določanju
         pogojev za uporabo določenih oprostitev, ki jih predvideva, nedvomno priznava določeno pooblastilo za odločanje po prostem
         preudarku, pa iz nje kljub temu ne izhaja, da bi mogla država članica davčnemu zavezancu, ki lahko izkaže, da njegov davčni
         položaj dejansko sodi v eno izmed skupin oprostitev iz Šeste direktive, očitati dejstvo, da sama ni sprejela določb, ki bi
         olajšale uporabo te iste oprostitve (zgoraj navedena sodba Becker, točka 33).

      35     Dodati je treba, da te razlage ne omaje dejstvo, da člen 13(B)(f) Šeste direktive potrjuje obstoj tega pooblastila držav članic
         za odločanje po prostem preudarku, pri čemer pojasnjuje, da so te pristojne za določanje pogojev in omejitev oprostitve, do
         katere so upravičene igre na srečo in za denar. Ker so dejansko te igre načeloma oproščene plačila DDV, se lahko vsak, ki
         z njimi posluje, neposredno sklicuje na omenjeno oprostitev, če se je zadevna država članica odrekla izvrševanju pristojnosti,
         izrecno priznanih v členu 13(B)(f) Šeste direktive, ali če teh pristojnosti ni izvrševala.

      36     Poleg tega je treba ugotoviti, da mora to, kar velja za primer, ko država članica ni izvrševala pristojnosti iz člena 13(B)
         Šeste direktive, a fortiori veljati za primer, ko je država članica pri izvrševanju omenjenih pristojnosti sprejela nacionalne določbe, ki so nezdružljive
         s to direktivo.

      37     Iz navedenega izhaja, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 72 sklepnih predlogov, da se v primeru, kakršen je
         tudi v postopkih v glavni stvari, ko so pogoji in omejitve, na katere država članica veže oprostitev plačila DDV za igre na
         srečo ali za denar, v nasprotju z načelom davčne nevtralnosti, omenjena država članica ne bi mogla opreti na takšne pogoje
         in omejitve, zato da bi osebi, ki posluje s takšnimi igrami, zavrnila oprostitev, na katero se ta lahko zakonito sklicuje
         na podlagi Šeste direktive.

      38     Zato je treba na tretje vprašanje v zadevi C-453/02 in na drugo vprašaje v zadevi C-462/02 odgovoriti tako, da ima člen 13(B)(f)
         Šeste direktive neposredni učinek, tako da se oseba, ki posluje z igrami ali napravami za igre na srečo, lahko nanj sklicuje
         pred nacionalnimi sodišči, da se zavrne uporaba pravil notranjega prava, ki so nezdružljiva s to določbo.

       Časovni učinek sodbe
      39     Nemška vlada je v ustno podanih stališčih opomnila na možnost Sodišča, da bi omejilo časovni učinek te sodbe v primeru, ko
         bi menilo, da je neka nacionalna ureditev, takšna kot tista v postopkih v glavni stvari, nezdružljiva s Šesto direktivo.

      40     V podkrepitev svoje zahteve je omenjena vlada po eni strani Sodišče opozorila na usodne finančne posledice sodbe, ki bi za
         nezdružljivo s Šesto direktivo razglašala določbo, kot je člen 4(9) UStG. Po drugi strani je zatrdila, da je na podlagi ravnanja
         Komisije Evropskih skupnosti po sodbi z dne 5. maja 1994 v zadevi Glawe (C-38/93, Recueil, str. I-1679) Zvezna republika Nemčija
         sklepala, da je člen 4(9) UStG skladen s Šesto direktivo.

      41     V zvezi s tem je treba opozoriti, da skladno z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila prava Skupnosti, ki jo Sodišče
         poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 234 ES, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, tako
         kot bi se moralo razumeti in uporabljati od trenutka začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodnik pravilo, ki je bilo
         predmet takšne razlage, lahko uporabi – in mora – tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je Sodišče odločilo
         o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi omenjenega pravila
         pristojnemu sodišču (glej zlasti sodbi z dne 11. avgusta 1995 v zadevi Roders in drugi, od C-367/93 do C-377/93, Recueil,
         str. I-2229, točka 42, in z dne 3. oktobra 2002 v zadevi Barreira Pérez, C-347/00, Recueil, str. I-8191, točka 44).

      42     Sodišče lahko ob uporabi splošnega načela pravne varnosti, ki je sestavni del pravnega reda Skupnosti, zgolj izjemoma osebam,
         ki jih posamezna določba zadeva, omeji možnost sklicevanja na določbo, o kateri je Sodišče sprejelo razlago, zato da bi te
         izpodbijale pravna razmerja, nastala v dobri veri (glej zlasti sodbi z dne 23. maja 2000 v zadevi Buchner in drugi, C-104/98,
         Recueil, str. I-3625, točka 39, in v zgoraj navedeni zadevi Barreira Pérez, točka 45).

      43     V zvezi s postopkoma v glavni stvari je treba najprej ugotoviti, da trditve, v skladu s katero bi bilo mogoče člen 4(9) UStG
         razumno šteti za združljivega s Šesto direktivo, ni mogoče utemeljiti s sklicevanjem na ravnanje Komisije po zgoraj navedeni
         sodbi Glawe. Dejansko se je zadeva, ki je vodila do omenjene sodbe, nanašala izključno na določitev obdavčljivega obsega prometa,
         ustvarjenega s poslovanjem z igralnimi avtomati, in se nikakor ni nanašala na različno obravnavo med pooblaščenimi javnimi
         igralnicami in drugimi, ki poslujejo z igrami na srečo, ki jo na splošen način uvaja nemška ureditev na področju DDV.

      44     Nadalje je treba opomniti, da finančne posledice, ki bi državi članici lahko nastale zaradi sodbe na podlagi predloga za sprejetje
         predhodne odločbe, same po sebi ne upravičujejo omejitve časovnega učinka te sodbe (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Roders
         in drugi, točka 48, in Buchner in drugi, točka 41).

      45     Posledično časovnega učinka te sodbe ni treba omejiti.
       Stroški
      46     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člen 13(B)(f) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih
            – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji,
            ki določa, da je vsako prirejanje iger na srečo in poslovanje z napravami za igre na srečo oproščeno plačila DDV, če poteka
            v pooblaščenih javnih igralnicah, medtem ko opravljanje te iste dejavnosti, če jo izvajajo subjekti, ki niso igralnice, do
            navedene oprostitve ni upravičeno.
      2)      Člen 13(B)(f) Šeste direktive 77/388 ima neposredni učinek, tako da se oseba, ki posluje z igrami ali napravami za igro na
            srečo, lahko nanj sklicuje pred nacionalnimi sodišči, da se zavrne uporaba pravil notranjega prava, ki so nezdružljiva s to
            določbo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.