title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 28. junija 2012.#Markus Geltl proti Daimler AG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof.#Direktivi 2003/6/ES in 2003/124/ES – Notranja informacija – Pojem ‚informacija, ki je natančna‘ – Vmesne faze v časovno razpetem dogajanju – Navedba serije okoliščin, za katere se lahko razumno pričakuje, da bodo v prihodnje nastale, oziroma dogodka, za katerega se lahko razumno pričakuje, da bo v prihodnje nastopil – Razlaga besedila ‚se lahko razumno pričakuje‘ – Razkritje informacij, ki se nanašajo na zamenjavo člana uprave družbe, javnosti.#Zadeva C‑19/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-19/11,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija) z odločbo z dne 22. novembra 2010, ki je prispela na Sodišče 14. januarja 2011, v postopku
            Markus Geltl
            proti
            Daimler AG ,
            ob udeležbi
            Lotharja Meierja in drugih ,
            SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, U. Lõhmus (poročevalec), A. Rosas, A. Ó Caoimh in C. G. Fernlund, sodniki,
            generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
            sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. februarja 2012,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za M. Geltla R. Lindner, odvetnik,
            – za Daimler AG M. Sustmann in R. Schmidt-Bendum, odvetnika,
            – za M. Meierja H. Schmidt, odvetnik,
            – za E. Endruweit in druge R. Lindner,
            – za belgijsko vlado M. Jacobs in J.-C. Halleux, zastopnika,
            – za češko vlado M. Smolek in D. Hadroušek, zastopnika,
            – za estonsko vlado, M. Linntam, zastopnica,
            – za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z M. Russo, avvocato dello Stato,
            – za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in F. Matias Santos, zastopnika,
            – za vlado Združenega kraljestva S. Hathaway, zastopnik, skupaj z A. Henshawom, barrister,
            – za Evropsko komisijo G. Braun in R. Vasileva, zastopnika,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. marca 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1, točka 1, Direktive 2003/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o trgovanju z notranjimi informacijami in tržni manipulaciji (zloraba trga) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 367) in člena 1(1) Direktive Komisije 2003/124/ES z dne 22. decembra 2003 o izvajanju Direktive 2003/6 v zvezi z opredelitvijo in razkritjem notranjih informacij javnosti ter opredelitvijo tržne manipulacije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 6, str. 348).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Geltlom in družbo Daimler AG (v nadaljevanju: Daimler) glede škode, za katero M. Geltl trdi, da mu je nastala, ker naj bi ta družba javnosti domnevno prepozno razkrila informacije o predčasni razrešitvi predsednika njene uprave.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Direktiva 2003/6
            3. V uvodnih izjavah 2, 12, 16 in 24 Direktive 2003/6 je navedeno:
            „(2) Integriran in učinkovit finančni trg zahteva integriteto trga. Nemoteno delovanje trgov vrednostnih papirjev in zaupanje javnosti v trge sta predpogoj za gospodarsko rast in blaginjo. Zloraba trga škoduje integriteti finančnih trgov in zaupanju javnosti v vrednostne papirje in izvedene finančne instrumente.
            […]
            (12) Zloraba trga zajema trgovanje na podlagi notranjih informacij in tržno manipulacijo. Cilj zakonodaje zoper trgovanje na podlagi notranjih informacij je isti kot cilj zakonodaje zoper tržno manipulacijo: zagotoviti integriteto finančnih trgov Skupnosti in povečati zaupanje vlagateljev v te trge. […]
            […]
            (16) Notranja informacija je kakršna koli informacija natančne narave, ki ni bila dana v javnost in ki se posredno ali neposredno nanaša na enega ali več izdajateljev finančnih instrumentov ali na enega ali več finančnih instrumentov. Informacija, ki bi lahko pomembno učinkovala na razvoj ali oblikovanje cen na organiziranem trgu kot takem, bi se lahko štela kot informacija, ki se posredno nanaša na enega ali več izdajateljev finančnih instrumentov ali na enega ali več povezanih izvedenih finančnih instrumentov.
            […]
            (24) Takojšnje in pošteno razkrivanje informacij javnosti povečuje integriteto trga, medtem ko lahko selektivno razkrivanje s strani izdajateljev vodi v izgubo zaupanja investitorjev v integriteto finančnih trgov. […]“
            4. V členu 1, točka 1, prvi odstavek, te direktive je opredeljen pojem „notranja informacija“, ki je „informacija, ki ima natančno določene lastnosti [ki je natančna], ki ni javna in se posredno ali neposredno nanaša na enega ali več izdajateljev finančnih instrumentov ali na enega ali več finančnih instrumentov, in ki bi, če bi postala javna, verjetno imela pomemben vpliv na cene teh finančnih instrumentov ali na ceno z njimi povezanih izvedenih finančnih instrumentov“.
            5. Člen 2 navedene direktive določa:
            „1. Države članice prepovejo vsaki osebi iz drugega pododstavka, ki ima notranje informacije, da jih uporabi bodisi posredno ali neposredno tako da pridobi ali odtuji oziroma poskuša pridobiti ali odtujiti finančne instrumente, na katere se te informacije nanašajo, za svoj račun ali za račun tretje stranke.
            Prvi pododstavek se uporablja za katero koli osebo, ki ima take informacije:
            (a) zaradi članstva v izdajateljevih upravnih, upravljalnih ali nadzornih telesih; ali
            (b) zaradi svojega deleža v izdajateljevem kapitalu; ali
            (c) ker ima dostop do takih informacij preko opravljanja redne službe, poklica ali dolžnosti; ali
            (d) zaradi svojega kriminalnega delovanja.
            2. Kadar je oseba iz odstavka 1 pravna oseba, se prepoved iz tega odstavka uporablja tudi za fizične osebe, ki sodelujejo pri odločanju o izvedbi transakcije za račun te pravne osebe.
            3. Ta člen se ne uporablja za transakcije, ki se izvajajo pri izpolnitvi obveznosti, ki nastanejo zaradi pridobitve ali odtujitve finančnih instrumentov, kadar so te obveznosti posledica dogovora, sklenjenega preden je ta oseba imela notranjo informacijo.“
            6. Člen 6(1) in (2) te direktive določa:
            „1. Države članice zagotovijo, da izdajatelji finančnih instrumentov notranje informacije, ki jih neposredno zadevajo, čimprej ko je to mogoče sporočijo javnosti.
            […]
            2. Izdajatelj lahko na lastno odgovornost odloži razkritje notranjih informacij javnosti, kot je navedeno v odstavku 1, da ne bi škodoval svojim pravno upravičenim interesom, pod pogojem, da takšna opustitev ne bi zavajala javnosti, in pod pogojem, da je izdajatelj sposoben zagotoviti zaupnost takih informacij. Države članice lahko zahtevajo, da izdajatelj nemudoma obvesti pristojni organ o odločitvi, da bo odložil razkritje notranjih informacij javnosti.“
            Direktiva 2003/124
            7. V uvodnih izjavah 1 in 3 Direktive 2003/124 je navedeno:
            „(1) Razumni vlagatelji oblikujejo svoje naložbene odločitve na podlagi že razpoložljivih informacij, to pomeni na podlagi predhodno razpoložljivih informacij. Vprašanje, ali bi razumni vlagatelj pri sprejemanju naložbenih odločitev upošteval določeno informacijo, je zato treba ocenjevati na podlagi predhodno razpoložljivih informacij. Taka ocena mora upoštevati pričakovan vpliv informacij z vidika celote aktivnosti povezanimi z izdajateljem, zanesljivosti vira informacij in drugih tržnih spremenljivk, ki bi lahko vplivale na zadevni finančni instrument ali izvedeni finančni instrument, povezan z njim v danih okoliščinah.
            […]
            (3) Pravno varnost tržnih udeležencev je treba povečati z natančnejšo opredelitvijo dveh elementov bistvenih za opredelitev notranje informacije, namreč natančne značilnosti te informacije in pomembnosti možnega učinka te informacije na cene finančnih instrumentov ali na z njimi povezane izvedene finančne instrumente.“
            8. Člen 1 te direktive z naslovom „Notranja informacija“ določa:
            „1. Za uporabo točke 1 člena 1 Direktive 2003/6/ES se informacija šteje za natančno, če navaja serijo okoliščin, ki že obstajajo ali za katere se lahko razumno pričakuje, da bodo nastale v prihodnje, ali dogodek, ki je že nastopil ali za katerega se lahko razumno pričakuje, da bo nastopil v prihodnje, in je ta informacija dovolj določna, da omogoči oblikovanje zaključkov o možnem vplivu te serije okoliščin ali tega dogodka na cene finančnih instrumentov ali na z njimi povezane izvedene finančne instrumente.
            2. Za uporabo točke 1 člena 1 Direktive 2003/6/ES ‚informacija, ki bi, če bi postala javna, verjetno imela pomemben učinek na cene finančnih instrumentov ali na z njimi povezane finančne instrumente‘ pomeni informacijo, ki bi jo razumen vlagatelj verjetno uporabil kot del osnove svojih naložbenih odločitev.“
            9. V členu 3(1) te direktive je neizčrpen seznam okoliščin, na katere se lahko nanašajo pravni interesi izdajatelja v smislu člena 6(2) Direktive 2003/6, in sicer pogajanja v teku ali elementi, povezani z njimi, kadar bi razkritje javnosti verjetno vplivalo na izid ali običajen potek teh pogajanj, in odločitve ali pogodbe, ki jih sprejme oziroma sklene poslovodni organ izdajatelja in za katere je potrebna odobritev drugega organa izdajatelja, da postanejo veljavne, če organiziranost takega izdajatelja zahteva ločitev med tema organoma.
            Nemško pravo
            10. Člen 13(1) zakona o trgu vrednostnih papirjev (Gesetz über den Wertpapierhandel) v različici z dne 9. septembra 1998 (BGBl. 1998 I, str. 2708), kakor je bil spremenjen z zakonom o izboljšanju varstva vlagateljev (Gesetz zur Verbesserung des Anlegerschutzes) z dne 28. oktobra 2004 (BGBl. 2004 I, str. 2630, v nadaljevanju: WpHG), določa:
            „Notranja informacija je konkretna informacija o okoliščinah, ki niso javno znane in ki se nanašajo na enega ali več izdajateljev vrednostnih papirjev, s katerimi je povezana notranja informacija, ali na same vrednostne papirje, s katerimi je povezana notranja informacija, ter lahko, če postanejo javno znane, pomembno vplivajo na borzno ali tržno ceno teh vrednostnih papirjev. Šteje se, da ima tak vpliv informacija, ki bi jo razumen vlagatelj upošteval pri svojih naložbenih odločitvah. Za okoliščine v smislu prvega stavka se štejejo tudi okoliščine, pri katerih se lahko z zadostno verjetnostjo pričakuje, da bodo nastopile v prihodnje. […]“
            11. Člen 6(1) in (2) Direktive 2003/6 je bil v nemški pravni red prenesen s členom 15(1) in (3) WpHG. Na podlagi člena 15(6) mora izdajatelj, ki krši svoje obveznosti iz odstavkov od 1 do 4 istega člena, pod pogoji zlasti iz člena 37b WpHG povrniti škodo, ki je zaradi tega nastala tretji osebi.
            Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
            12. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je J. Schrempp, predsednik uprave družbe Daimler, po skupščini te družbe 6. aprila 2005 nameraval končati svoj mandat, ki naj bi trajal do leta 2008. O svojem namenu je 17. maja 2005 razpravljal s predsednikom nadzornega sveta te družbe, H. Kopperjem. Med 1. junijem 2005 in 27. julijem 2005 so bili o načrtovani razrešitvi J. Schremppa obveščeni tudi drugi člani nadzornega sveta in uprave.
            13. Družba Daimler je 10. julija 2005 začela pripravljati sporočilo za medije, izjavo za javnost in sporočilo delavcem.
            14. Seja predsedstva nadzornega sveta družbe Daimler (v nadaljevanju: predsedstvo) in seja nadzornega sveta sta bili sklicani 13. julija 2005, in sicer za 27. julij 2005 oziroma 28. julij 2005, ne da bi bila v sklicih omenjena morebitna zamenjava na položaju predsednika uprave.
            15. J. Schrempp in H. Kopper sta se 18. julija 2005 sporazumela, da bosta na seji nadzornega sveta 28. julija 2005 predlagala, naj bo J. Schrempp predčasno razrešen in kot njegov naslednik imenovan D. Zetsche.
            16. Na seji, ki se je začela 27. julija 2005 ob 17. uri, je predsedstvo nadzornemu svetu, ki bi moral imeti sejo naslednji dan, predlagalo, naj odobri to razrešitev in imenovanje.
            17. Nadzorni svet družbe Daimler je 28. julija 2005 ob okoli 9.50 sklenil, da bo J. Schrempp s koncem leta razrešen s položaja in da bo novi predsednik uprave D. Zetsche.
            18. O tej odločitvi so bile obveščene uprave borz in Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (zvezni urad za finančni nadzor), bila pa je tudi objavljena v podatkovni zbirk i sporočil družbe Deutsche Gesellschaft für Ad-hoc-Publizität (nemška družba za ad hoc objavo).
            19. Po tem razkritju javnosti se je cena delnice družbe Daimler, ki je po objavi rezultatov za drugo četrtletje leta 2005 istega jutra že narasla, občutno zvišala.
            20. Preden je bila ta odločitev razkrita javnosti, so M. Geltl in več drugih vlagateljev prodali delnice družbe Daimler. Zoper to družbo so pri Landgericht Stuttgart vložili tožbo, s katero so zahtevali odškodnino zaradi tega prepoznega razkritja javnosti. Navedeno sodišče je Oberlandesgericht Stuttgart pozvalo, naj v okviru vzorčnega postopka („Musterverfahren“) obravnava več vprašanj glede teh sporov.
            21. Oberlandesgericht Stuttgart je v odločbi z dne 22. aprila 2009, izdani v vzorčnem postopku, presodilo, da ni mogoče ugotoviti, da je 17. maja 2005 ali pozneje nastala notranja informacija o tem, da bo J. Schrempp enostransko odstopil s položaja, ne glede na odobritev nadzornega sveta družbe Daimler. Po mnenju navedenega sodišča je odločitev nadzornega sveta z dne 28. julija 2005 odločilno dejstvo, ki bi lahko vplivalo na ceno delnice te družbe. Potem ko je predsedstvo 27. julija 2005 po 17. uri odločilo, da bo nadzornemu svetu predlagalo, naj to odločitev sprejme, je ta odločitev postala dovolj verjetna. Zato je notranja informacija nastala šele tega dne. Oberlandesgericht Stuttgart je priznalo, da za odložitev razkritja te informacije javnosti niso bili v celoti izpolnjeni pogoji, kot so določeni v členu 15(3) WpHG, vendar je razsodilo, da bi škoda, ki jo uveljavljajo tožeče stranke, nastala tudi, če bi bili ti pogoji izpolnjeni.
            22. Predložitveno sodišče, ki odloča o pritožbi, poudarja, da Oberlandesgericht Stuttgart ni preučilo, ali so bile posamezne faze dogajanja, v okviru katerega se je sprejemala odločitev z dne 28. julija 2005, take, da bi lahko vplivale na ceno delnic družbe Daimler. Oberlandesgericht Frankfurt am Main je, nasprotno, v okviru postopka za naložitev globe, ki se je nanašal na okoliščine, enake tistim iz postopka v glavni stvari, odločilo, da je združitev več samostojnih okoliščin v eno globalno odločitev v nasprotju z besedilom člena 13(1) WpHG in direktiv 2003/6 in 2003/124 in da zato obveznost razkritja javnosti nastane takoj, ko je v internem procesu sprejeta odločitev in ko je ta razkrita odgovorni osebi zadevnega podjetja.
            23. V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
            „1. Ali je pri časovno razpetem dogajanju, pri katerem se v več vmesnih fazah uresniči neka okoliščina ali povzroči neki dogodek, uporaba člena 1[, točka 1,] Direktive 2003/6 in člena 1(1) Direktive 2003/124 odvisna le od tega, ali je treba to prihodnjo okoliščino ali prihodnji dogodek šteti za informacijo, ki je natančna, v smislu teh določb in v skladu s tem preizkusiti, ali se lahko razumno pričakuje, da bo ta prihodnja okoliščina ali prihodnji dogodek nastopil v prihodnje, ali pa lahko pri takem časovno razpetem dogajanju tudi vmesne faze, ki že obstajajo ali so nastopile in ki so povezane z uresničitvijo prihodnjih okoliščin ali dogodkov, pomenijo informacije, ki so natančne, v smislu navedenih določb?
            2. Ali je za ‚razumno pričakovanje‘ v smislu člena 1(1) Direktive 2003/124 potrebna ugotovitev pretežne ali večje verjetnosti ali pa je okoliščine, glede katerih se lahko razumno pričakuje, da bodo nastale v prihodnje, ali dogodke, glede katerih se lahko razumno pričakuje, da bodo nastopili v prihodnje, treba razumeti tako, da je stopnja verjetnosti odvisna od obsega učinkovanja na izdajatelje in da ob večji verjetnosti vplivanja na cene zadostuje, da je nastop prihodnjih okoliščin ali dogodkov negotov, vendar ne malo verjeten?“
            Vprašanji za predhodno odločanje
            24. V uvodu je treba opozoriti, da Direktiva 2003/6 zaradi zagotavljanja integritete finančnih trgov Evropske unije in povečanja zaupanja vlagateljev v te trge pod pogoji, določenimi v njenem členu 2, prepoveduje trgovanje na podlagi notranjih informacij in v skladu z svojim členom 6(1) izdajateljem finančnih instrumentov nalaga, da notranje informacije, ki jih neposredno zadevajo, čimprej sporočijo javnosti. V skladu z odstavkom 2 tega člena je mogoče pod določenimi pogoji razkritje take informacije javnosti odložiti, da se ne bi škodovalo pravno upravičenim interesom izdajatelja.
            25. V opredelitev pojma „notranja informacija“ iz člena 1, točka 1, prvi odstavek, navedene direktive, so vključeni štirje bistveni elementi. Prvič, gre za informacijo, ki je natančna. Drugič, ta informacija ni javna. Tretjič, posredno ali neposredno se nanaša na enega ali več finančnih instrumentov ali njihovih izdajateljev. Četrtič, ta informacija bi, če bi postala javna, pomembno vplivala na ceno zadevnih finančnih instrumentov ali na ceno z njimi povezanih izvedenih finančnih instrumentov. Prvi in četrti element sta natančneje opredeljena v odstavku 1 oziroma odstavku 2 člena 1 Direktive 2003/124.
            26. Z vprašanjema, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, se skuša razjasniti prvi od teh elementov, to je natančnost informacije.
            Prvo vprašanje
            27. S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1, točka 1, Direktive 2003/6 in člen 1(1) Direktive 2003/124 razlagati tako, da lahko pri časovno razpetem dogajanju, pri katerem se uresniči neka okoliščina ali povzroči neki dogodek, pomenijo informacije, ki so natančne, v smislu teh določb ne samo ta okoliščina ali ta dogodek, temveč tudi vmesne faze tega dogajanja, ki že obstajajo ali so nastopile in so povezane z njuno uresničitvijo.
            28. Iz uvodne izjave 3 Direktive 2003/124 je razvidno, da je namen te direktive natančnejša opredelitev pojma „informacija, ki ima natančno določene lastnosti [ki je natančna]“, uporabljenega v Direktivi 2003/6, da bi se povečala pravna varnost zadevnih tržnih udeležencev.
            29. V skladu s členom 1(1) Direktive 2003/124 se informacija šteje za natančno, če sta izpolnjena dva kumulativna pogoja. Prvič, navedena mora biti serija okoliščin, ki že obstajajo ali za katere se lahko razumno pričakuje, da bodo nastale v prihodnje, ali dogodek, ki je že nastopil ali za katerega se lahko razumno pričakuje, da bo nastopil v prihodnje. Drugič, ta informacija mora biti dovolj določna, da omogoči oblikovanje zaključkov o mogočem vplivu te serije okoliščin ali tega dogodka na cene zadevnih finančnih instrumentov ali na z njimi povezane izvedene finančne instrumente.
            30. Ker pojma „serija okoliščin“ in „dogodek“ v navedeni direktivi nista opredeljena, je treba preučiti njun splošen pomen.
            31. Ugotoviti je treba, da je lahko vmesna faza v časovno razpetem dogajanju serija okoliščin ali dogodek v običajnem pomenu teh pojmov.
            32. To ugotovitev potrjuje člen 3(1) Direktive 2003/124, v katerem so za primer kot notranje informacije, katerih razkritje javnosti je v skladu s členom 6(2) Direktive 2003/124 mogoče odložiti, navedene okoliščine, ki so tipični primeri vmesnih faz zaporednega dogajanja, in sicer pogajanja v teku in odločitve ali pogodbe, ki jih sprejme oziroma sklene poslovodni organ izdajatelja in za katere je potrebna odobritev drugega organa tega izdajatelja, da postanejo veljavne.
            33. Poleg tega je cilj Direktive 2003/6, kot je razvidno zlasti iz njenih uvodnih izjav 2 in 12, zagotavljati integriteto finančnih trgov Unije in povečati zaupanje vlagateljev v te trge. To zaupanje temelji zlasti na tem, da bodo ti vlagatelji postavljeni v enakopraven položaj in zaščiteni med drugim pred nezakonito uporabo notranjih informacij (glej v tem smislu sodbi z dne 23. decembra 2009 v zadevi Spector Photo Group in Van Raemdonck, C-45/08, ZOdl., str. I-12073, točka 47, in z dne 7. julija 2011 v zadevi IMC Securities, C-445/09, ZOdl., str. I-5917, točka 27).
            34. V zvezi s tem je v prvem stavku uvodne izjave 24 navedene direktive pojasnjeno, da takojšnje in pošteno razkrivanje informacij javnosti povečuje integriteto trga, medtem ko lahko selektivno razkrivanje s strani izdajateljev vodi v izgubo zaupanja vlagateljev v integriteto finančnih trgov.
            35. Z razlago pojmov „serija okoliščin“ in „dogodek“, s katero se ne bi upoštevale vmesne faze v časovno razpetem dogajanju, bi se lahko ogrozila cilja, ki sta navedena v prejšnjih dveh točkah te sodbe. Če bi se namreč izključilo, da se lahko informacija, povezana s tako fazo časovno razpetega dogajanja, šteje za natančno v smislu člena 1, točka 1, Direktive 2003/6, bi se izničila obveznost iz njenega člena 6(1), prvi pododstavek, da se ta informacija sporoči javnosti, čeprav bi bila popolnoma specifična in bi obstajali tudi drugi sestavni elementi notranje informacije, kot so navedeni v točki 25 te sodbe.
            36. V takem položaju bi lahko bili nekateri imetniki te informacije v ugodnejšem položaju v primerjavi z drugimi vlagatelji in bi jo lahko izkoristili v škodo tistih, ki z njo niso seznanjeni (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Spector Photo Group in Van Raemdonck, točka 48).
            37. Tveganje, da tak položaj nastane, bi bilo še toliko večje, ker bi bilo v nekaterih okoliščinah mogoče, da bi bil rezultat posameznega dogajanja vmesna faza v drugem dogajanju, ki bi bilo glede na prvo obsežnejše.
            38. Zato je lahko informacija, ki se nanaša na vmesno fazo, ki je del časovno razpetega dogajanja, informacija, ki je natančna. Treba je pojasniti, da ta razlaga ne velja le za faze, ki že obstajajo ali so že nastopile, temveč se v skladu s členom 1(1) Direktive 2003/124 nanaša tudi na faze, za katere se lahko razumno pričakuje, da bodo nastale ali nastopile v prihodnje.
            39. Kot je namreč razvidno iz točke 29 te sodbe, je opredelitev informacije kot informacije, ki je natančna, poleg tega odvisna od izpolnitve drugega pogoja, omenjenega v navedeni določbi, in sicer da mora biti informacija dovolj določna, da omogoči oblikovanje zaključkov o mogočem vplivu zadevne serije okoliščin oziroma dogodka na cene zadevnih finančnih instrumentov.
            40. Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 1, točka 1, Direktive 2003/6 in člen 1(1) Direktive 2003/124 razlagati tako, da lahko pri časovno razpetem dogajanju, pri katerem se uresniči neka okoliščina ali povzroči neki dogodek, pomenijo informacije, ki so natančne, v smislu teh določb ne samo ta okoliščina ali ta dogodek, temveč tudi vmesne faze tega dogajanja, ki so povezane z njuno uresničitvijo.
            Drugo vprašanje
            41. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(1) Direktive 2003/124 razlagati tako, da pojem „serija okoliščin […], za katere se lahko razumno pričakuje, da bodo nastale v prihodnje, ali dogodek, […] za katerega se lahko razumno pričakuje, da bo nastopil v prihodnje“ vključuje le okoliščine oziroma dogodke, glede katerih se šteje, da je verjetnost njihovega nastopa pretežna ali večja, ali pa ta pojem pomeni, da se upošteva obseg vpliva te serije okoliščin ali tega dogodka na cene zadevnih finančnih instrumentov.
            42. Med različnimi jezikovnimi različicami navedene določbe obstaja določeno razhajanje. V nekaterih od teh jezikovnih različic, med drugim v francoski, italijanski in nizozemski, je tako navedeno besedilo „se lahko razumno misli“, medtem ko je v drugih različicah, med drugim v danski, grški, angleški in švedski, navedeno besedilo „se lahko razumno pričakuje“. Španska in portugalska različica se nanašata na „serijo okoliščin, ki lahko razumno obstajajo“ oziroma na „serijo okoliščin ali dogodek, ki so razumno predvidljivi“. Nazadnje, v nemški različici je navedeno besedilo „z zadostno verjetnostjo“ („mit hinreichender Wahrscheinlichkeit“).
            43. V skladu z ustaljeno sodno prakso po eni strani formulacija, uporabljena v eni od jezikovnih različic določbe prava Unije, ne more biti edina podlaga za razlago te določbe oziroma je v zvezi s tem ni mogoče obravnavati prednostno glede na druge jezikovne različice. Po drugi strani je treba jezikovne različice besedila prava Unije razlagati enotno in je torej treba ob razhajanjih med njimi zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen predpisa, katerega del je (glej sodbo z dne 28. julija 2011 v zadevi Pacific World in FDD International, C-215/10, ZOdl., str. I-7255, točka 48 in navedena sodna praksa).
            44. Razen v nemški različici je v vseh drugih jezikovnih različicah člena 1(1) Direktive 2003/124, ki so obstajale ob sprejetju navedene direktive, uporabljen prislov „razumno“. Z uporabo tega merila je zakonodajalec Unije za ugotovitev, ali prihodnje okoliščine in dogodki spadajo na področje uporabe te določbe, uvedel merilo, ki temelji na pravilih, ki izhajajo iz splošne izkušnje.
            45. Da bi se ugotovilo, ali je razumno pričakovati, da bodo okoliščine v prihodnje nastale ali da bo dogodek v prihodnje nastopil, je treba v vsakem posameznem primeru opraviti celovito presojo elementov, ki so že na voljo.
            46. Zato člena 1(1) Direktive 2003/124 ni mogoče razlagati tako, da se z navedbo besedila „se lahko razumno pričakuje“ zahteva dokaz večje verjetnosti zadevnih okoliščin oziroma dogodkov.
            47. Če bi se glede prihodnjih okoliščin oziroma dogodkov področje uporabe člena 1, točka 1, Direktive 2003/6 in člena 1(1) Direktive 2003/124 omejilo na to stopnjo verjetnosti, bi bila ogrožena cilja, navedena v točki 33 te sodbe, to je zagotavljanje integritete finančnih trgov Unije in povečevanje zaupanja vlagateljev v te trge. V takem primeru bi lahko namreč osebe z notranjimi informacijami od nekaterih informacij, ki bi bile zaradi take ozke razlage obravnavane kot informacije, ki niso natančne, neupravičeno imele korist v škodo tretjih oseb, ki s temi informacijami niso bile seznanjene.
            48. Za zagotovitev pravne varnosti tržnih udeležencev – med katerimi so izdajatelji – na katero se sklicuje v uvodni izjavi 3 Direktive 2003/124, pa glede informacij o okoliščinah in dogodkih, za katere ni verjetno, da bodo nastopili, ni mogoče šteti, da gre za informacije, ki so natančne. V nasprotnem primeru bi lahko namreč izdajatelji menili, da so zavezani javnosti razkriti informacije, ki niso konkretne in ki ne morejo vplivati na ceno njihovih finančnih instrumentov.
            49. Iz tega je razvidno, da člen 1(1) Direktive 2003/124 z navedbo besedila „se lahko razumno pričakuje“ vključuje prihodnje okoliščine oziroma dogodke, glede katerih se na podlagi celovite presoje elementov, ki so že na voljo, zdi, da obstaja dejanska možnost, da bodo v prihodnje nastali oziroma nastopili.
            50. Na vprašanje, ali se lahko zahtevana verjetnost nastopa serije okoliščin oziroma dogodka spreminja glede na obseg njihovega vpliva na ceno zadevnih finančnih instrumentov, je treba odgovoriti nikalno.
            51. Prvič, taka razlaga pomena besedila „se lahko razumno pričakuje“ ni razvidna iz nobene jezikovne različice, navedene v točki 42 te sodbe.
            52. Drugič, razlaga, da večji kot je obseg verjetnega vpliva prihodnjega dogodka na ceno zadevnih finančnih instrumentov, nižja je zahtevana stopnja verjetnosti, da bi se informacija, ki se na ta dogodek nanaša, štela za informacijo, ki je natančna, bi implicitno nakazovala na to, da sta elementa, ki sestavljata notranjo informacijo in ki sta navedena v odstavku 1 oziroma odstavku 2 člena 1 Direktive 2003/124, in sicer natančnost informacije in sposobnost, da ta pomembno vpliva na ceno zadevnih finančnih instrumentov, soodvisna.
            53. Merili, natančno navedeni v teh odstavkih, sta minimalna pogoja, ki morata biti izpolnjena, da je mogoče informacijo opredeliti za „notranjo“ v smislu člena 1, točka 1, Direktive 2003/6.
            54. Kot je navedla vlada Združenega kraljestva v stališčih, predloženih Sodišču, ni mogoče izključiti, da lahko informacija, ki se nanaša na dogodek, za katerega je malo verjetno, da se bo zgodil, pomembno vpliva na ceno delnic zadevnega izdajatelja, ker bi bile zanj posledice tega dogodka posebej velike. Zato iz tega ni mogoče razumno sklepati, da bo navedeni dogodek v prihodnje nastopil.
            55. Kot je razvidno iz uvodne izjave 1 Direktive 2003/124, sicer razumni vlagatelji oblikujejo svoje naložbene odločitve na podlagi vseh predhodno razpoložljivih informacij. Torej morajo upoštevati ne samo „pričakovan vpliv“ dogodka na izdajatelja, ampak tudi stopnjo verjetnosti, da bo ta dogodek v prihodnje nastopil. S takimi preudarki pa se skuša ugotoviti, ali lahko informacija pomembno vpliva na ceno finančnih instrumentov izdajatelja.
            56. Glede na zgoraj navedena stališča je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(1) Direktive 2003/124 razlagati tako, da pojem „serija okoliščin […], za katere se lahko razumno pričakuje, da bodo nastale v prihodnje, ali dogodek, […] za katerega se lahko razumno pričakuje, da bo nastopil v prihodnje“ vključuje prihodnje okoliščine oziroma dogodke, glede katerih se na podlagi celovite presoje elementov, ki so že na voljo, zdi, da obstaja dejanska možnost, da bodo v prihodnje nastali oziroma nastopili. Vendar pa se ta pojem ne sme razlagati tako, da je treba upoštevati obseg vpliva te serije okoliščin ali tega dogodka na ceno zadevnih finančnih instrumentov.
            Stroški
            57. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
            1. Člen 1, točka 1, Direktive 2003/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o trgovanju z notranjimi informacijami in tržni manipulaciji (zloraba trga) in člen 1(1) Direktive Komisije 2003/124/ES z dne 22. decembra 2003 o izvajanju Direktive 2003/6 v zvezi z opredelitvijo in razkritjem notranjih informacij javnosti ter opredelitvijo tržne manipulacije je treba razlagati tako, da lahko pri časovno razpetem dogajanju, pri katerem se uresniči neka okoliščina ali povzroči neki dogodek, pomenijo informacije, ki so natančne, v smislu teh določb ne samo ta okoliščina ali ta dogodek, temveč tudi vmesne faze tega dogajanja, ki so povezane z njuno uresničitvijo.
            2. Člen 1(1) Direktive 2003/124 je treba razlagati tako, da pojem „serija okoliščin […], za katere se lahko razumno pričakuje, da bodo nastale v prihodnje, ali dogodek, […] za katerega se lahko razumno pričakuje, da bo nastopil v prihodnje“ vključuje prihodnje okoliščine oziroma dogodke, glede katerih se na podlagi celovite presoje elementov, ki so že na voljo, zdi, da obstaja dejanska možnost, da bodo v prihodnje nastali oziroma nastopili. Vendar pa se ta pojem ne sme razlagati tako, da je treba upoštevati obseg vpliva te serije okoliščin ali tega dogodka na ceno zadevnih finančnih instrumentov.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. decembra 1981. # Pfizer Inc. proti Eurim-Pharm GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Hamburg - Nemčija. # Zadeva 1/81.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 13. julija 2017.#Assens Havn proti Navigators Management (UK) Limited.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Højesteret.#Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Pristojnost v zvezi z zavarovanji – Nacionalna zakonodaja, ki pod nekaterimi pogoji določa pravico oškodovanca, da vloži tožbo neposredno zoper zavarovalnico povzročitelja nesreče – Dogovor o pristojnosti, sklenjen med zavarovalnico in povzročiteljem škode.#Zadeva C-368/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 13. julija 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Pristojnost v zvezi z zavarovanji – Nacionalna zakonodaja, ki pod nekaterimi pogoji določa pravico oškodovanca, da vloži tožbo neposredno zoper zavarovalnico povzročitelja nesreče – Dogovor o pristojnosti, sklenjen med zavarovalnico in povzročiteljem škode“
      V zadevi C‑368/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Højesteret (vrhovno sodišče, Danska) z odločbo z dne 20. junija 2016, ki je na Sodišče prispela 6. julija 2016, v postopku

         Assens Havn

      proti

         Navigators Management (UK) Limited,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik senata, M. Safjan (poročevalec) in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Navigators Management (UK) Limited H. Nissen, odvetnik,

               —

               za belgijsko vlado L. Van den Broeck in J. Van Holm, agentki,

               —

               za špansko vlado A. Rubio González in A. Gavela Llopis, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Heller in L. Grønfeldt, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13, točka 5, in člena 14, točka 2(a), Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Assens Havn (luka Assens, Danska) in družbo Navigators Management (UK) Limited, zavarovalnico (v nadaljevanju: Navigators Management), glede povračila škode, ki jo je na pristaniških napravah luke Assens povzročil pri tej družbi zavarovan vlačilec.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba št. 44/2001

               3

               V uvodnih izjavah 11 in 13 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:

                        „(11)

                        Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. […]

                  […]

                        (13)

                        Šibkejša stranka mora biti v zvezi z zavarovanjem, potrošniškimi pogodbami in zaposlitvijo zaščitena s pravili o pristojnosti, ki so za varstvo njenih pravic ugodnejša od splošnih pravil.“

               4

               V členih od 8 do 14, ki so v oddelku 3, naslovljenem „Pristojnost v zadevah v zvezi z zavarovanjem“, iz poglavja II navedene uredbe, so navedena pravila o pristojnosti v zadevah v zvezi z zavarovanjem.

               5

               Člen 8 te uredbe določa:
               „Brez poseganja v člen 4 in točko 5 člena 5 je pristojnost v zadevah v zvezi z zavarovanjem določena v tem oddelku.“

               6

               Člen 9(1) Uredbe št. 44/2001 določa:
               „Zavarovalnica s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena:

                        (a)

                        pred sodišči države članice, kjer ima stalno prebivališče [sedež]; ali

                        (b)

                        v drugi državi članici v primeru tožb, ki jih vložijo zavarovalec, zavarovanec ali upravičenec iz zavarovanja, pred sodiščem kraja, kjer ima stalno prebivališče tožnik […]

                  […]“

               7

               Člen 10 te uredbe določa:
               „Glede zavarovanja odgovornosti ali zavarovanja nepremičnin je zavarovalnica lahko tožena tudi pred sodiščem v kraju, kjer je prišlo do škodnega dogodka. Enako velja, če premičnine in nepremičnine krije ista zavarovalna polica in jih je prizadel isti dogodek.“

               8

               Člen 11(2) navedene uredbe določa:
               „Členi 8, 9 in 10 se uporabljajo za tožbe, ki jih je oškodovanec vložil neposredno zoper zavarovalnico, če so take neposredne tožbe dopustne.“

               9

               Člen 13 te uredbe določa:
               „Odstopanje od določb tega oddelka je mogoče samo po dogovoru:
               […]

                        2.

                        ki omogoča zavarovalcu, zavarovancu ali upravičencu iz zavarovanja, da sproži postopek pred drugimi sodišči kot tistimi, določenimi v tem oddelku; ali

                        3.

                        ki je sklenjen med zavarovalcem in zavarovalnico, ki imata oba v času sklenitve pogodbe stalno prebivališče ali običajno prebivališče v isti državi članici, in ki določa pristojnost sodišč te države, in sicer celo v primeru, da pride do škodnega dogodka v tujini, pod pogojem, da ta dogovor ni v nasprotju s pravom zadevne države; ali

                  […]

                        5.

                        ki se nanaša na zavarovalno pogodbo, ki krije enega ali več zavarovalnih primerov iz člena 14.“

               10

               Člen 14 Uredbe št. 44/2001 določa:
               „Člen 13(5) se nanaša na naslednje zavarovalne primere:

                        1.

                        vsako izgubo ali poškodovanje:

                                 (a)

                                 morskih plovil, naprav ob obali ali na odprtem morju, ali zrakoplovov, ki je posledica nevarnosti v zvezi z njihovo uporabo v gospodarske namene;

                           […]

                        2.

                        vsako odgovornost, razen za telesno poškodbo potnikov ali izgubo ali poškodovanje njihove prtljage:

                                 (a)

                                 ki izvira iz uporabe ali delovanja plovil, naprav ali zrakoplovov iz točke 1(a), razen če v primeru slednjega pravo države članice, v kateri je registriran ta zrakoplov, ne prepoveduje dogovorov o pristojnosti v zvezi z zavarovanji teh zavarovalnih primerov;

                  […]“

               11

               Člen 23 te uredbe, ki je v oddelku 7 navedenega poglavja II, naslovljenem „Dogovor o pristojnosti“, v odstavkih 1 in 5 določa:
               „1.   Če so se stranke, od katerih ima vsaj ena svoje stalno prebivališče v državi članici, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice, je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države članice. Ta pristojnost je izključna, razen če se stranke niso dogovorile drugače. Dogovor o pristojnosti mora biti sklenjen:

                        (a)

                        v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki; ali

                        (b)

                        v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama; ali

                        (c)

                        v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki so splošno priznani v mednarodni trgovini in redno upoštevani s strani strank pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge.

                  […]
               5.   Dogovori ali določbe iz akta o ustanovitvi trusta, ki podeljujejo pristojnost, nimajo pravne veljave, če so v nasprotju z določbami členov 13, 17 ali 21 ali če izključujejo pristojnost sodišč, ki imajo v skladu s členom 22 izključno pristojnost.“

               12

               Uredba št. 44/2001 je bila razveljavljena s členom 80 Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1). Na podlagi člena 81, drugi odstavek, zadnjenavedene uredbe se ta uporablja šele od 10. januarja 2015.

         Sporazum ES/Danska

               13

               Cilj Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Dansko o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2005, L 299, str. 62, v nadaljevanju: Sporazum ES/Danska), podpisanega v Bruslju 19. oktobra 2005 in odobrenega v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 2006/325/ES z dne 27. aprila 2006 (UL 2006, L 120, str. 22), je uporabiti določbe Uredbe št. 44/2001 in njene izvedbene ukrepe za odnose med Evropsko unijo in Kraljevino Dansko. Ta sporazum je v skladu s svojim členom 12(2) začel veljati 1. julija 2007 (UL 2007, L 94, str. 70).

               14

               V preambuli Sporazuma ES/Danska je navedeno:
               „[…]
               Ker bi moralo imeti Sodišče [Evropske unije] pod enakimi pogoji pristojnost za predhodno odločanje o vprašanjih glede veljavnosti in razlage tega sporazuma, ki jih sprožijo danska sodišča, in ker bi morala danska sodišča zaprositi za predhodno odločanje [vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe] glede razlage [Uredbe št. 44/2001] in njenih izvedbenih ukrepov pod enakimi pogoji kot sodišča drugih držav članic.
               […]“

               15

               Člen 2 Sporazuma ES/Danska, naslovljen „Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah“, v odstavku 1 določa:
               „Določbe [Uredbe št. 44/2001], ki je priložena temu sporazumu in tvori njegov sestavni del, skupaj z njenimi izvedbenimi ukrepi, sprejetimi v skladu s členom 74(2) Uredbe in – glede na izvedbene ukrepe, sprejete po začetku veljavnosti tega sporazuma – ki jih izvaja [Kraljevina Danska] skladno s členom 4 tega sporazuma, in ukrepi, sprejetimi v skladu s členom 74(1) Uredbe, se v skladu z mednarodnim pravom uporabljajo v odnosih med [Unijo] in [Kraljevino Dansko].“

               16

               Člen 6 Sporazuma ES/Danska, naslovljen „Pristojnost Sodišča [Evropske unije] pri razlagi Sporazuma“, v odstavku 1 določa:
               „Če se v sodnem postopku, ki teče pred danskim sodiščem, pojavijo vprašanja glede veljavnosti ali razlage tega sporazuma, navedeno sodišče zaprosi Sodišče, da odloča o tem, kadar bi pod enakimi pogoji moralo to storiti sodišče druge države članice Evropske unije glede na [Uredbo št. 44/2001] in njene izvedbene ukrepe iz člena 2(1).“

            Dansko pravo

               17

               Člen 95 forsikringsaftaleloven (zakon o zavarovalnih pogodbah) določa:
               „1.   Če je obveznost zavarovanca za povračilo škode ugotovljena in znesek odškodnine določen, se na oškodovanca prenese terjatev zavarovanca do zavarovalnice, če ta ni bila poravnana.
               2.   Na oškodovanca se prenese tudi terjatev zavarovanca do zavarovalnice, če na odškodninski zahtevek oškodovanca vpliva likvidacija, stečaj ali odpis oziroma reprogramiranje dolgov zavarovanca. Če terjatev oškodovanca ostane neporavnana, je mogoče zoper zavarovalnico vložiti polni zahtevek za odškodnino. V primerih iz prve točke mora zavarovalnica brez nepotrebnega odlašanja zavarovanca obvestiti, da je bila obveščena o odškodninskem zahtevku.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Jeseni 2007 je Skåne Entreprenad Service AB, družba švedskega prava (v nadaljevanju: Skåne Entreprenad), naročila prevoz sladkorne pese v tovarno v mestu Nykøbing Falster (Danska). Del prevoza je bil opravljen z ladjo iz Assensa v Nakskov (Danska). Za to pot je družba Skåne Entreprenad najela več vlačilcev in maon, med njimi vlačilec Sea Endeavour I, in je za to pri zavarovalnici Navigators Management sklenila zavarovanje odgovornosti.

               19

               Zavarovalna polica je med drugim vsebovala to določilo:
               „Pravo, ki se uporablja, in pristojna sodišča
               To zavarovanje je urejeno in se razlaga v skladu s pravom Anglije in Walesa, pri čemer se obe stranki strinjata, da so za reševanje morebitnih sporov izključno pristojna sodišča Anglije in Walesa.“

               20

               Poleg tega so zavarovalni pogoji zavarovalnice Navigators Management vsebovali to določilo:
               „7. Pravo, ki se uporablja, postopek v primeru spora in reševanje sporov
               To zavarovanje je urejeno in se razlaga v skladu z angleškim pravom. Zanj se zlasti uporabljajo določbe zakona o pomorskem zavarovanju iz leta 1906, z vsemi zakonskimi spremembami tega zakona, za katere se šteje, da so del zavarovalne pogodbe. Za to zavarovanje, vključno z vsemi spori, ki nastanejo na njegovi podlagi ali v zvezi z njim, je izključno pristojno [High Court of Justice (England & Wales)] v Londonu, Združeno kraljestvo].“

               21

               Med prehodom vlačilca Sea Endeavour I v luki Assens 24. novembra 2007 so bile poškodovane pristaniške naprave. Stranki iz postopka v glavni stvari se ne strinjata glede tega, kako je škoda nastala in kdo je zanjo odgovoren.

               22

               Ker je bil v vmesnem času zoper družbo Skåne Entreprenad uveden stečajni postopek, je Assens Havn pri Sø- og Handelsretten (sodišče za pomorske in gospodarske zadeve, Danska) vložila neposredno tožbo zoper zavarovalnico Navigators Management kot zavarovatelja odgovornosti domnevnega povzročitelja škode, pri čemer je zahtevala, da se navedeni zavarovalnici naloži, da ji mora za povračilo navedene škode izplačati znesek 1.310.536 danskih kron (DKK) (približno 176.270 EUR).

               23

               To sodišče je po tem, ko je vprašanje pristojnosti sodišča obravnavalo v posebnem postopku, tožbo s sodbo z dne 22. decembra 2014 zavrglo zaradi nepristojnosti danskih sodišč, ker je dogovor o pristojnosti, ki sta ga sklenili stranki zavarovalne pogodbe, zavezoval oškodovanca. Zoper to sodbo je Assens Havn vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               24

               Po mnenju predložitvenega sodišča je ključno vprašanje, ali Assens Havn, ki ima na podlagi člena 95(2) zakona o zavarovalnih pogodbah pravico vložiti tožbo neposredno zoper zavarovalnico povzročitelja škode, zavezuje dogovor o pristojnosti, ki ga vsebuje zavarovalna pogodba, sklenjena med družbo Skåne Entreprenad in zavarovalnico Navigators Management, in sicer na podlagi člena 13, točka 5, Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 14, točka 2(a), te uredbe. Če je odgovor pritrdilen, je Sø- og Handelsretten (sodišče za pomorske in gospodarske zadeve) utemeljeno zavrglo tožbo, ki jo je vložila Assens Havn.

               25

               Predložitveno sodišče poudarja, da čeprav v skladu z danskim pravom oškodovanec načeloma ne more vložiti tožbe neposredno zoper zavarovalnico povzročitelja škode, pa člen 95 danskega zakona o zavarovalnih pogodbah tako tožbo omogoča, med drugim kadar je zoper zavarovalca uveden stečajni postopek, kot se je zgodilo v obravnavanem primeru.

               26

               V teh okoliščinah je Højesteret (vrhovno sodišče, Danska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 13, točka 5, v povezavi s členom 14, točka 2(a), Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da oškodovanca, ki lahko v skladu z nacionalnim pravom vloži tožbo neposredno zoper zavarovalnico povzročitelja škode, zavezuje dogovor o pristojnosti, ki je v skladu s členom 13, točka 5, v povezavi s členom 14, točka 2(a), navedene uredbe veljavno sklenjen med zavarovalnico in zavarovalcem?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               27

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13, točka 5, Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 14, točka 2(a), te uredbe razlagati tako, da lahko oškodovanca, ki ima na voljo neposredno tožbo zoper zavarovalnico povzročitelja škode, ki mu je nastala, zavezuje dogovor o pristojnosti, sklenjen med to zavarovalnico in tem povzročiteljem.

               28

               Za odgovor na to vprašanje je treba upoštevati sistematiko določb oddelka 3 iz poglavja II Uredbe št. 44/2001 in cilje, na katerih te določbe temeljijo.

               29

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je v oddelku 3 iz poglavja II Uredbe št. 44/2001 vzpostavljen samostojen sistem določanja pristojnosti v zadevah v zvezi z zavarovanjem (glej v tem smislu sodbo z dne 12. maja 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, točka 29).

               30

               Enako kot pri zadevah v zvezi z delavci in potrošniki je za tožbe v zadevah v zvezi z zavarovanji značilno določeno neravnovesje med strankama (glej v tem smislu sodbo z dne 26. maja 2005, GIE Réunion européenne in drugi, C‑77/04, EU:C:2005:327, točka 22), ki se skuša odpraviti s pravili, določenimi v členu 8 oddelka 3 iz poglavja II Uredbe št. 44/2001, in sicer tako, da se za šibkejšo stranko uporabijo pravila o pristojnosti, ki so za varstvo njenih interesov ugodnejša od splošnih pravil (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, točka 40).

               31

               Navedene določbe zlasti olajšajo položaj oškodovanca iz zavarovanega škodnega dogodka s tem, da mu omogočijo predvsem, da zadevno zavarovalnico toži pred sodiščem v kraju, kjer je nastal škodni dogodek, če nacionalno pravo dopušča tako neposredno tožbo.

               32

               V obravnavanem primeru, kot je razvidno iz točk 24 in 25 te sodbe, predložitveno sodišče, ki je tisto, ki mora razlagati lastno nacionalno pravo, meni, da člen 95(2) zakona o zavarovalnih pogodbah, ki se uporablja za spor o glavni stvari, v korist oškodovanca vzpostavlja pravico, da zoper zavarovalnico vloži neposredno tožbo v smislu člena 11(2) Uredbe št. 44/2001.

               33

               Glede tega, da dogovor o pristojnosti zavezuje oškodovanca, je na eni strani očitno, da je v skladu s členom 13, točka 5, Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 14, točka 2(a), te uredbe s takim dogovorom mogoče odstopiti od določb oddelka 3 navedene uredbe, med drugim v primeru zavarovalnih pogodb, ki krijejo vsako odgovornost, ki izvira iz uporabe ali delovanja plovil.

               34

               Na drugi strani ni sporno, da se člen 11(2) Uredbe št. 44/2001, ki utemeljuje uporabo določb členov od 8 do 10 te uredbe v primeru neposredne tožbe, ki jo oškodovanec vloži zoper zavarovalnico, ne nanaša na člena 13 in 14 navedene uredbe in torej na dogovore o pristojnosti.

               35

               Iz sistematike določb oddelka 3 iz poglavja II Uredbe št. 44/2001 torej ni razvidno, da dogovor o pristojnosti zavezuje oškodovanca.

               36

               V zvezi s tem je Sodišče že imelo priložnost poudariti, da je v zadevah v zvezi z zavarovanji dogovor o pristojnosti strogo opredeljen s ciljem varstva ekonomsko najšibkejšega subjekta (glej v tem smislu sodbo z dne 12. maja 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, točka 31).

               37

               V členu 13 Uredbe št. 44/2001 so tako taksativno našteti primeri, v katerih lahko stranke odstopijo od pravil, določenih v oddelku 3 iz poglavja II te uredbe.

               38

               Še več, na podlagi člena 23(5) navedene uredbe dogovori, ki podeljujejo pristojnost, niso pravno veljavni, če so v nasprotju z določbami navedenega člena 13. Iz teh določb izhaja, da navedena uredba vzpostavlja sistem, v katerem se v zadevah v zvezi z zavarovanjem odstopanja od pravil o pristojnosti razlagajo restriktivno (glej po analogiji sodbo z dne 12. maja 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, točka 31).

               39

               Poleg tega je treba ugotoviti, da je položaj tretje stranke, ki je oškodovana zaradi zavarovanega škodnega dogodka, še bolj oddaljen od pogodbenega razmerja, ki vključuje dogovor o pristojnosti, kot položaj zavarovanega upravičenca, ki v ta dogovor ni izrecno privolil, za katerega je šlo v sodbi z dne 12. maja 2005, Société financière et industrielle du Peloux (C‑112/03, EU:C:2005:280).

               40

               Šteti je treba torej, da dogovor o pristojnosti, ki sta ga sklenila zavarovalnica in zavarovalec, ne zavezuje oškodovanca iz zavarovanega škodnega dogodka, ki želi vložiti tožbo neposredno zoper zavarovalnico pred sodiščem v kraju, kjer je nastal škodni dogodek, kot je bilo opozorjeno v točki 31 te sodbe, ali pred sodiščem v kraju, kjer ima stalno prebivališče, kar je možnost, ki jo je Sodišče priznalo v sodbi z dne 13. decembra 2007, FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, točka 31).

               41

               Razširitev zavezujočega učinka dogovorov o pristojnosti, ki temeljijo na povezanih določbah členov 13 in 14 Uredbe št. 44/2001, na oškodovance bi namreč lahko ogrozila cilj, ki mu sledi oddelek 3 iz poglavja II te uredbe, in sicer varstvo ekonomsko in pravno šibkejše stranke (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, točka 40).

               42

               Glede na vse navedeno je treba člen 13, točka 5, Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 14, točka 2(a), te uredbe razlagati tako, da oškodovanca, ki ima na voljo neposredno tožbo zoper zavarovalnico povzročitelja škode, ki mu je nastala, ne zavezuje dogovor o pristojnosti, sklenjen med to zavarovalnico in tem povzročiteljem.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Člen 13, točka 5, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi s členom 14, točka 2(a), te uredbe je treba razlagati tako, da oškodovanca, ki ima na voljo neposredno tožbo zoper zavarovalnico povzročitelja škode, ki mu je nastala, ne zavezuje dogovor o pristojnosti, sklenjen med to zavarovalnico in tem povzročiteljem.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: danščina.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 21. januarja 2015. # Grundig Multimedia AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-11/14.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 5. marca 2015.#Rose Vision, SL in Julián Seseña proti Evropski komisiji in drugim.#Arbitražna klavzula – Sedmi okvirni program za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007 – 2013) – Sporazumi o dodelitvi sredstev za projekte FIRST, FutureNEM in sISI – Ničnostna tožba in odškodninski zahtevek – Sprememba tožbe – Dopustnost – Začasna ustavitev izplačil – Rok za predložitev poročila o reviziji – Posredovanje informacij tretjim osebam.#Zadeva T-45/13.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 1982. # Calvin E. Williams proti Računskemu sodišču Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 9/81.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 27. oktobra 2010. # Gerhard Birkhoff proti Evropski komisiji. # Uradniki - Nadomestilo - Družinski dodatki. # Zadeva F-60/09.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. januarja 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Poljski. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2002/21/ES - Elektronska komunikacijska omrežja in storitve - Pojem ‚naročnik‘. # Zadeva C-492/07.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. januarja 2009 – Komisija proti Poljski
      (Zadeva C-492/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2002/21/ES – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Pojem ‚naročnik‘“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz neizpolnitve – Dokazno breme Komisije – Predložitev dokazov, iz katerih je razvidna
            neizpolnitev obveznosti – Izpodbijanje s strani zadevne države članice (člen 226 ES) (Glej točki 17 in 20.)
      2.                     Države članice – Obveznosti – Naloga nadzora, ki je zaupana Komisiji – Dolžnost držav članic – Sodelovanje pri preiskavah
            glede neizpolnitve obveznosti države članice – Obveznost obveščanja in informiranja (členi 10 ES, 211 ES in 226 ES; Direktiva
            Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21, člen 28(3)) (Glej točke od 17 do 19.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje ukrepov, potrebnih za uskladitev s členom 2(k) Direktive Evropskega parlamenta
                  in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna
                  direktiva) (UL L 108, str. 33) – Opredelitev naročnika

            Izrek
      1.     Republika Poljska s tem, da v svojo zakonodajo ni pravilno prenesla Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z
         dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) in zlasti
         njenega člena 2(k) v zvezi z opredelitvijo pojma „naročnik“, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

      2.      Republiki Poljski se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 5. oktobra 1995. # José Imbernon Martínez proti Bundesanstalt für Arbeit. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sozialgericht Nürnberg - Nemčija. # Socialna varnost - Družinski dodatki. # Zadeva C-321/93.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 12. junija 2014.#Nike International Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti R10 – Prejšnja neregistrirana nacionalna besedna znamka R10 – Prenos nacionalne znamke – Dokaz imetništva prejšnje znamke.#Zadeva T‑137/09 RENV.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 1. julija 1982. # Jakob Flamm proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva 567/79 A.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 12. maja 2009.#Jurado Hermanos, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti - Besedna znamka Skupnosti JURADO - Neobstoj zahteve imetnika za podaljšanje znamke - Izbris znamke ob poteku trajanja registracije - Zahteva za vrnitev v prejšnje stanje, ki jo vloži imetnik izključne licence.#Zadeva T-410/07.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 12. maja 2009 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Besedna znamka Skupnosti JURADO — Neobstoj zahteve imetnika za podaljšanje znamke — Izbris znamke ob izteku registracije — Zahteva za vrnitev v prejšnje stanje, ki jo vloži imetnik izključne licence“
      V zadevi T-410/07,

         Jurado Hermanos, SL, s sedežem v Alicanteju (Španija), ki jo zastopa C. Martín Álvarez, odvetnica,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata P. López Fernández de Corres in O. Montalto, zastopnika,
      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper Odločbo drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) z dne 3. septembra 2007 (zadeva R 866/2007-2) v zvezi z zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje, ki jo je vložila tožeča stranka,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi I. Pelikánová (poročevalka), predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in S. Soldevila Fragoso, sodnik,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 16. novembra 2007,
      na podlagi sklepa predsednika Sodišča prve stopnje z dne 18. februarja 2008 v zadevi Jurado Hermanos proti UUNT (JURADO) (T-410/07 R, neobjavljen v ZOdl.), s katerim je bil zavrnjen predlog za izdajo začasne odredbe, ki ga je vložila tožeča stranka,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 10. marca 2008,
      na podlagi obravnave z dne 17. decembra 2008
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Družba Café Tal de Costa Rica SA je 25. aprila 1996 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) zahtevala registracijo besedne znamke Skupnosti JURADO za kavo in druge proizvode iz razreda 30 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.

               2

               Potem ko je UUNT registriral prijavljeno znamko pod številko 240218, je družba Café tal de Costa Rica (v nadaljevanju: imetnik znamke) 5. avgusta 1998 s tožečo stranko, družbo Jurado Hermanos, SL, sklenila pogodbo o izključni licenci za sporno znamko. Ta pogodba, ki spada v okvir druge pogodbe o izključni licenci, ki sta jo isti pogodbenici sklenili 15. aprila 1996 in se nanaša na dve španski in eno poljsko znamko, je določala, da bo licenca trajala 48 let oziroma do leta 2046. Podelitev te licence je bila vpisana v register znamk Skupnosti v skladu s členom 22(5) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena.

               3

               UUNT je z dopisom z dne 26. septembra 2005 v skladu s členom 47(2) Uredbe št. 40/94 obvestil imetnika znamke in tožečo stranko kot imetnico izključne licence za sporno znamko, da bo trajanje registracije te znamke poteklo 25. aprila 2006. UUNT je v tem dopisu pojasnil podrobne pogoje za podaljšanje in navedel, da mora biti zahteva za to podaljšanje vložena pred 30. aprilom 2006 ali najpozneje do 1. novembra 2006, vendar je v tem primeru treba plačati dodatno pristojbino.

               4

               Ker UUNT v predvidenem roku ni prejel nobene zahteve za podaljšanje, je z dopisom z dne 24. novembra 2006 obvestil imetnika znamke, da je bila ta izbrisana iz registra znamk z učinkom od 25. aprila 2006.

               5

               Tožeča stranka je 23. marca 2007 vložila zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje na podlagi člena 78 Uredbe št. 40/94. Navedla je, da ni prejela dopisa z dne 26. septembra 2005 in da se je z nepodaljšanjem registracije seznanila povsem naključno, ko je pregledovala spletno mesto UUNT.

               6

               Oddelek UUNT za znamke in register je z odločbo z dne 21. maja 2007 zavrnil zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje, ker je menil, da tožeča stranka ni pokazala skrbnega ravnanja, ki so ga zahtevale okoliščine.

               7

               Tožeča stranka je 31. maja 2007 pri UUNT na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo zoper odločbo z dne 21. maja 2007.

               8

               Drugi odbor za pritožbe je z odločbo z dne 3. septembra 2007 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnil pritožbo, ne da bi preveril, ali je tožeča stranka izpolnila pogoj skrbnega ravnanja, ki so ga zahtevale okoliščine. Odbor za pritožbe je v bistvu menil, da tožeča stranka ni upravičena vložiti niti zahteve za podaljšanje registracije sporne znamke niti s tem povezane zahteve za vrnitev v prejšnje stanje, če je za to izrecno ne pooblasti imetnik znamke.

         Predlogi strank

               9

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo in ugodi zahtevi za vrnitev v prejšnje stanje, ki jo je vložila pri UUNT;

                        —

                        podredno, meritorno odloči o zadevi in ji prizna lastnost zainteresirane stranke v postopku za podaljšanje registracije sporne znamke;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               10

               Na obravnavi je tožeča stranka na vprašanje Sodišča prve stopnje pojasnila, da je namen njenega drugega predloga, da Sodišče prve stopnje spremeni izpodbijano odločbo.

               11

               UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               12

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, in sicer, prvič, kršitev pravice do obrambe in pravice do izjave in, drugič, napačno uporabo prava pri razlagi Uredbe št. 40/94. Sodišče prve stopnje meni, da je treba najprej preizkusiti drugi tožbeni razlog.

         Drugi tožbeni razlog: napačna uporaba prava pri razlagi Uredbe št. 40/94

      Trditve strank

               13

               Tožeča stranka v bistvu trdi, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi napačno razlagal člen 78(1) v povezavi s členom 47(1) Uredbe št. 40/94, ker je odbor za pritožbe menil, da tožeča stranka ni stranka v postopku za podaljšanje znamke, ker je imetnik znamke ni izrecno pooblastil, da zahteva podaljšanje registracije.

               14

               UUNT zavrača trditve tožeče stranke.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               15

               V skladu s členom 78(1) Uredbe št. 40/94 so pogoji za vrnitev v prejšnje stanje, prvič, da je prijavitelj stranka v zadevnem postopku, drugič, da kljub skrbnemu ravnanju, ki so ga zahtevale okoliščine, ni mogla upoštevati časovnega roka UUNT, in tretjič, da to neupoštevanje na podlagi določb Uredbe št. 40/94 neposredno povzroči izgubo katere koli pravice.

               16

               V zvezi s prvim pogojem lahko v skladu s členom 47(1) Uredbe št. 40/94 podaljšanje zahteva imetnik znamke ali katera koli oseba, ki jo imetnik izrecno pooblasti. Za stranke v postopku za podaljšanje naj bi bilo torej mogoče šteti le imetnika znamke ali osebe, ki jih imetnik izrecno pooblasti.

               17

               Predvsem – v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka – iz obveznosti UUNT na podlagi člena 47(2), prvi stavek, Uredbe št. 40/94, da imetnike registrirane pravice na zadevni znamki obvesti o poteku trajanja registracije, ni razvidno, da so navedeni imetniki stranke v postopku za podaljšanje. Kot je namreč razvidno iz člena 47(2), drugi stavek, Uredbe št. 40/94 – ki določa, da UUNT ni odgovoren, če se ti podatki ne preskrbijo – in iz pravila 29 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1) – ki določa, da če UUNT teh oseb ne obvesti, to ne vpliva na potek registracije – člen 47(2), prvi stavek, Uredbe št. 40/94 UUNT nalaga zgolj obveznost obvestitve, ki je za postopek povsem postranskega pomena, vendar ne priznava pravic niti imetnikom znamke niti drugim osebam.

               18

               Zavrniti je treba tudi trditev tožeče stranke, da dopisovanje med njo in UUNT v zvezi z vpisom licence za znamko in njenim nesoglasjem z imetnikom znamke dokazuje, da je bila po mnenju UUNT „stranka v spisu znamke“. Prvič, Uredba št. 40/94 namreč ne vsebuje pojma „stranka v spisu v zvezi z znamko“. Drugič, dopisovanje UUNT s tožečo stranko je mogoče pojasniti s tem, da je bila imetnica licence za znamko in torej stranka v postopku v zvezi z registracijo te licence. Tretjič, UUNT nima nadzora nad določbami Uredbe št. 40/94. Torej tudi če bi se izkazalo, da je UUNT napačno menil, da je tožeča stranka stranka v postopku za podaljšanje registracije, ta to ne bi mogla biti samo iz tega razloga.

               19

               Nazadnje je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da smernice v zvezi s postopki pred UUNT (del E, oddelek 6 z naslovom „Podaljšanje“), ki jih je predložila tožeča stranka in vsebujejo navedbo „Končna različica (27. 11. 2003)“, določajo, da je glede podaljšanja registracije imetnik licence na znamki pravno izenačen z imetnikom znamke.

               20

               Najprej je treba ugotoviti, da je postopek pred UUNT urejen z določbami uredb št. 40/94 in 2868/95. Smernice v zvezi s postopki pred UUNT, ki so objavljene na njegovem spletnem mestu, pomenijo zgolj kodifikacijo načinov ravnanja, ki naj bi se jih sam držal, tako da je njihova posledica – če so usklajeni s pravili višje veljave – samoomejitev UUNT, saj se mora ravnati po teh pravilih, ki si jih je določil. Vendar pa te smernice ne smejo odstopati od uredb št. 40/94 in 2868/95, zato se sposobnost tožeče stranke, da vloži zahtevo za podaljšanje registracije sporne znamke, lahko presoja zgolj v skladu z njima.

               21

               Drugič, smernice, ki jih je predložila tožeča stranka, ne glede na to, ali so veljale rationae temporis za dejansko stanje v zadevi, nimajo vsebine, kakršno jim je tožeča stranka hotela dati. Zlasti se je zgolj delno sklicevala na točko 6.3.1 smernic, pri čemer je med drugim izpustila odlomek, v skladu s katerim „[o]seba, ki ima registrirano pravico na znamki Skupnosti, ne more sama vložiti zahteve za podaljšanje, razen […] če jo imetnik znamke Skupnosti izrecno pooblasti, da zahteva podaljšanje“. Iz teh smernic torej nikakor ni mogoče sklepati, da je tožeča stranka kot imetnik licence za znamko glede podaljšanja pravno izenačena z imetnikom znamke, ampak ravno nasprotno, kot katero koli drugo osebo jo mora imetnik znamke izrecno pooblastiti, da lahko vloži zahtevo za podaljšanje, obstoj takšnega pooblastila pa mora dokazati.

               22

               Ker tožeča stranka zgolj zato, ker je imetnik licence na znamki, ni stranka v postopku za njeno podaljšanje, je treba preučiti, ali jo je imetnik znamke pooblastil, da zahteva podaljšanje registracije te znamke.

               23

               Glede tega je treba opozoriti, prvič, da tožeča stranka med postopkom pred UUNT ali Sodiščem prve stopnje ni predložila takšnega izrecnega pooblastila imetnika znamke. Dejstvo, da UUNT od nje ni izrecno zahteval, naj predloži takšno pooblastilo, glede tega ni upoštevno, saj je tožeča stranka dolžna dokazati, da so pogoji za uporabo določb, na katere se je nameravala sklicevati, izpolnjeni, ne da bi jo moral UUNT k temu pozvati.

               24

               Nato je treba zavrniti trditve tožeče stranke, da ima kot imetnica izključne licence med veljavnostjo licence pravico zahtevati podaljšanje znamke, če tega ne stori imetnik znamke. Res je, da licenčna pogodba načeloma lahko vsebuje izrecno pooblastilo. Toda v tem primeru ne vsebuje nikakršne določbe v zvezi s tem. Poleg tega, če tožeča stranka trdi, da pogodba o izključni licenci pooblašča imetnika licence, da zahteva podaljšanje registracije, ali celo, da mu je takšno pooblastilo priznano kot sankcija za zlorabo pravice ali goljufivo uporabo zakona, ki jo je domnevno storil imetnik znamke, je treba ugotoviti, da je ta trditev v očitnem nasprotju z določbo in namenom člena 47(1) Uredbe št. 40/94, ki določa, da mora biti pooblastilo izrecno, in ne vsebuje ničesar v zvezi s sankcijami zasebnih strank.

               25

               Tudi trditev tožeče stranke, da pred iztekom „podaljšanega roka“, ki ga določa člen 47(3), tretji stavek, Uredbe št. 40/94, ni mogoče doseči odločbe sodišča, ki bi imetniku znamke nalagala, naj jo izrecno pooblasti za vložitev zahteve za podaljšanje registracije, ni upoštevna. Namreč, tudi če bi bil takšen nemogoč pogoj izpolnjen, to ne bi odpravilo pogoja izrecnega pooblastila, ki ga določa člen 47(1) Uredbe št. 40/94.

               26

               Končno gre pri trditvi tožeče stranke v zvezi s tem, da bi bilo njene interese mogoče bolje zaščititi po upravni poti kot s civilno tožbo, saj bi tako znamka lahko ostala veljavna, za njene premisleke o smotrnosti glede izbire pravnih sredstev, ki jih je treba uporabiti za varstvo njenih poslovnih interesov, to je glede izbire, za katero je odgovorna izključno sama. Po drugi strani takšna izbira ne more zavezovati UUNT niti glede postopkovnega položaja, ki ga je treba v upravnem postopku priznati tožeči stranki, niti glede rezultata tega postopka. Če se je torej tožeča stranka odločila, da pooblastila za vložitev zahteve za podaljšanje registracije ne bo pridobila po sodni poti, UUNT ne more odpraviti te opustitve s tem, da ji v nasprotju z Uredbo št. 40/94 prizna to pravico.

               27

               Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da tožeča stranka, ker je imetnik znamke ni izrecno pooblastil, da zahteva podaljšanje registracije znamke, ni bila stranka v postopku za podaljšanje in zato v tem postopku ni mogla zahtevati vrnitve v prejšnje stanje. Odbor za pritožbe torej ni storil nikakršne napake, ko je iz tega razloga zavrnil pritožbo tožeče stranke.

               28

               Ker torej prvi pogoj, ki ga določa člen 78(1) Uredbe št. 40/94, ni bil izpolnjen, je treba drugi tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti preostale pogoje, ki so našteti s to določbo.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe in pravice do izjave

      Trditve strank

               29

               Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe izpodbijano odločbo utemeljil zlasti s tem, da se ji ne priznava položaj zainteresirane stranke v postopku za podaljšanje registracije sporne znamke. Nasprotno, ker v odločbi oddelka za znamke in register ni bilo nobenega dvoma o njenem položaju zainteresirane stranke v postopku, naj se ji ne bi zdelo potrebno v pritožbi podati pripombe k temu vprašanju. Odbor za pritožbe, ki je bil seznanjen z odločbo oddelka za znamke in register, naj bi zato pred zavrnitvijo njene pritožbe z utemeljitvijo, da ni zainteresirana stranka, moral sprejeti stališča navedenega oddelka.

               30

               UUNT zavrača trditve tožeče stranke.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               31

               V skladu s členom 73, drugi stavek, Uredbe št. 40/94 lahko odločbe UUNT temeljijo le na razlogih ali dokazih, h katerim so zadevne stranke imele možnost podati pripombe. Ta določba v okviru prava znamk Skupnosti zagotavlja splošno načelo varstva pravice do obrambe. Na podlagi tega splošnega načela prava Skupnosti je treba osebam, na interese katerih odločbe javnih organov občutno vplivajo, omogočiti, da podajo pripombe. Pravica do izjave se nanaša na vsa dejanska in pravna vprašanja, na katerih temelji odločba, ne pa na končno stališče, ki ga namerava uprava sprejeti (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 7. februarja 2007 v zadevi Kustom Musical Amplification proti UUNT (Oblika kitare), T-317/05, ZOdl., str. II-427, točke 24, 26 in 27 ter navedena sodna praksa).

               32

               Iz sodne prakse tudi izhaja, da je pravica do obrambe kršena zaradi postopkovne nepravilnosti samo, če je imela ta konkreten vpliv na možnost zadevnega podjetja, da se brani (sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. decembra 2005 v zadevi General Electric proti Komisiji, T-210/01, ZOdl., str. II-5575, točka 632 in navedena sodna praksa). Tako lahko neupoštevanje pravil, katerih namen je varstvo pravice do obrambe, vpliva na upravni postopek samo, če se dokaže, da bi se ta postopek lahko končal drugače, če tega neupoštevanja ne bi bilo (zgoraj navedena sodba Sodišča prve stopnje General Electric proti Komisiji, točka 632; glej v tem smislu tudi sodbi Sodišča prve stopnje z dne 17. decembra 1991 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, T-7/89, Recueil, str. II-1711, točka 56, in z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji, T-191/98 in od T-212/98 do T-214/98, Recueil, str. II-3275, točka 340).

               33

               Vendar je UUNT, kot je bilo ugotovljeno pri preučitvi drugega tožbenega razloga, upravičeno menil, da tožeča stranka ni stranka v postopku podaljšanja registracije, saj ni predložila izrecnega pooblastila imetnika znamke za vložitev zahteve za podaljšanje. Glede tega je treba dodati, da tožeča stranka nikoli ni navedla, da bi takšno pooblastilo lahko predložila, če bi se to od nje zahtevalo. Postopek pred UUNT torej nikakor ne bi mogel imeti drugačnega izida, kot da je odbor za pritožbe pritožbo zavrnil.

               34

               Prvi tožbeni razlog tožeče stranke je treba zato zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti, ali je imela tožeča stranka pred sprejetjem izpodbijane odločbe možnost, da učinkovito predstavi svoje stališče o tem, ali je bila stranka v postopku za podaljšanje.

               35

               Ker je treba tožbena razloga, ki jih je navedla tožeča stranka, zavrniti, je treba zavrniti tudi glavne in podredne predloge tožeče stranke.

         Stroški

               36

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov, skupaj s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Jurado Hermanos, SL se naloži plačilo stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, dne 12. maja 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. februarja 2012.#Jürgen Blödel‑Pawlik proti HanseMerkur Reiseversicherung AG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Hamburg.#Direktiva 90/314/EGS – Paketna potovanja, organizirane počitnice in izleti – Člen 7 – Varstvo za primer insolventnosti ali stečaja organizatorja potovanja – Področje uporabe – Insolventnost organizatorja zaradi goljufive uporabe preplačanih zneskov, ki so jih vplačali potrošniki.#Zadeva C‑134/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 16. februarja 2012 (
            *1
         )
      „Direktiva 90/314/EGS — Paketna potovanja, organizirane počitnice in izleti — Člen 7 — Varstvo za primer insolventnosti ali stečaja organizatorja potovanja — Področje uporabe — Insolventnost organizatorja zaradi goljufive uporabe preplačanih zneskov, ki so jih vplačali potrošniki“
      V zadevi C-134/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Hamburg (Nemčija) z odločbo z dne 2. marca 2011, ki je prispela na Sodišče 18. marca 2011, v postopku

         Jürgen Blödel-Pawlik

      proti

         HanseMerkur Reiseversicherung AG,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi M. Safjan, predsednik senata, A. Borg Barthet (poročevalec) in J.-J. Kasel, sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za J. Blödel-Pawlika M. Sauren, odvetnik,

               —

               za HanseMerkur Reiseversicherung AG G. Heinemann, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, zastopnika,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in J.-C. Halleux, zastopnika,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, zastopnika,

               —

               za estonsko vlado M. Linntam, zastopnica,

               —

               za grško vlado K. Paraskevopoulou in I. Bakopoulos, zastopnika,

               —

               za špansko vlado S. Centeno Huerta, zastopnica,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z L. Ventrello, avvocato dello Stato,

               —

               za madžarsko vlado Z. Fehér Miklós ter K. Szíjjártó in Z. Tóth, zastopniki,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, zastopnik,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo M. Owsiany-Hornung in S. Grünheid, zastopnici,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7 Direktive Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih (UL L 158, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 10, str. 132).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Blödel-Pawlikom in družbo HanseMerkur Reiseversicherung AG (v nadaljevanju: HanseMerkur Reiseversicherung) v zvezi z zavrnitvijo zadnjenavedene, da povrne znesek, ki ga je potrošnik plačal za turistični paket, organizator potovanja pa potovanja ni izvedel.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V sedmi, osemnajsti, enaindvajseti in dvaindvajseti uvodni izjavi Direktive 90/314 je navedeno:
               „ker ima turizem čedalje pomembnejšo vlogo pri gospodarstvu držav članic; ker je sistem turističnih paketov temeljni del turizma; ker bi se dejavnost turističnih agencij v državah članicah stimulirala k večji rasti in produktivnosti, če bi se sprejela vsaj minimalna skupna pravila, ki bi mu dala razsežnost na ravni Skupnosti; […]
               […]
               ker naj bo organizator potovanja in/ali pogodbeno vezani turistični agent odgovoren potrošniku za pravilno izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe; ker naj bo poleg tega organizator potovanja in/ali turistični agent odgovoren za škodo, ki nastane potrošniku zaradi neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve pogodbe, razen če pomanjkljivosti pri izvajanju pogodbe ni možno pripisati nobeni njihovi napaki ali napaki drugega izvajalca storitev;
               […]
               ker je dobro tako za potrošnike kot turistične agencije[,] če so organizatorji potovanj in/ali turistični agenti dolžni predložiti zadostni dokaz o jamstvu v primeru insolventnosti;
               ker naj imajo države članice možnost sprejeti ali ohraniti strožje predpise glede turističnih paketov z namenom varstva potrošnika.“

               4

               Člen 1 te direktive določa:
               „Cilj te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o turističnih paketih, ki se prodajajo ali ponujajo v prodajo na območju Skupnosti.“

               5

               Člen 4(6), prvi pododstavek, navedene direktive določa:
               „Če potrošnik odstopi od pogodbe v skladu z odstavkom 5 ali če organizator potovanja odpove turistični paket pred dogovorjenim datumom odhoda iz katerega koli razloga, ki ni po krivdi potrošnika, je potrošnik upravičen do:

                        a)

                        nadomestnega turističnega paketa enake ali višje kakovosti, kadar mu organizator potovanja in/ali turistični agent lahko ponudita takšen nadomestni turistični paket. Če je ponujen nadomestni turistični paket nižje kakovosti, organizator potovanja razliko v ceni povrne potrošniku;

                        b)

                        ali do čim prejšnje povrnitve vseh zneskov, ki jih je plačal po pogodbi.“

               6

               Člen 5(1) in (2) Direktive 90/314 določa:
               „1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev odgovornosti organizatorja potovanja in/ali turističnega agenta do potrošnika za pravilno izpolnjevanje obveznosti iz pogodbe, ne glede na to, ali mora obveznost izpolniti organizator potovanja in/ali turistični agent ali drugi izvajalci storitev brez poseganja v pravico organizatorja potovanja in/ali turističnega agenta, da ukrepa proti drugim izvajalcem storitev.
               2.   V primeru škode, ki bi nastala potrošniku zaradi neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve pogodbe, države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev odgovornosti organizatorja potovanja in/ali turističnega agenta, razen če neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve pogodbe ni mogoče pripisati nobenemu od njiju niti kateremu drugemu izvajalcu storitev […]“

               7

               Člen 7 navedene direktive določa:
               „Pogodbeni organizator potovanja in/ali turistični agent mora zagotoviti zadosten dokaz o jamstvu za povrnitev preplačanih zneskov in za vrnitev potrošnika na mesto odhoda v primeru insolventnosti.“

               8

               Člen 8 te direktive določa:
               „Države članice lahko sprejmejo ali ohranijo strožje predpise na področju, ki ga ureja ta direktiva, da zaščitijo potrošnika.“

         Nemška ureditev

               9

               Člen 651 k (1), točka 1, civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch), s katerim je bil v nemško pravo prenesen člen 7 Direktive 90/314, določa:
               „Organizator potovanja mora zagotoviti, da bo potniku povrnjen:
               1.   znesek, ki ga je plačal za potovanje, če potovalne storitve niso opravljene zaradi insolventnosti ali zaradi uvedbe postopka zaradi insolventnosti glede premoženja organizatorja […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               10

               J. Blödel-Pawlik je 4. avgusta 2009 za svojo ženo in zase rezerviral turistični paket pri družbi Rhein Reisen GmbH (v nadaljevanju: Rhein Reisen), ki je kot organizatorka potovanj z družbo HanseMerkur Reiseversicherung sklenila pogodbo o zavarovanju za primer insolventnosti z začetkom veljavnosti 1. avgusta 2009.

               11

               Družba Rhein Reisen je J. Blödel-Pawliku predložila dve potrdili o zavarovanju, v skladu s katerima naj bi mu bil znesek potovanja vrnjen, če potovanje ne bi bilo izvedeno zaradi insolventnosti organizatorja potovanja.

               12

               Družba Rhein Reisen je J. Blödel-Pawlika pred potovanjem obvestila, da je bila primorana razglasiti insolventnost.

               13

               Iz spisa izhaja, da družba Rhein Reisen, ki jo zastopa edini član upravnega odbora, ni imela nobenega namena izvesti spornega potovanja. Tako časovni potek dogodkov kot izpisek transakcij na bančnem računu tega organizatorja potovanj namreč kažeta na njegovo goljufivo ravnanje.

               14

               J. Blödel-Pawlik je v teh okoliščinah od družbe HanseMerkur Reiseversicherung zahteval vrnitev plačanega zneska za potovanje.

               15

               Vendar ta družba zatrjuje, da tega ni dolžna povrniti, ker primer, v katerem je vzrok za odpoved potovanja izključno goljufivo ravnanje organizatorja potovanja, ne spada na področje uporabe člena 7 Direktive 90/314.

               16

               Predložitveno sodišče dvomi tudi, ali je cilj Direktive 90/314 varstvo potrošnikov pred goljufivimi ravnanji organizatorjev potovanj.

               17

               Ker je rešitev spora, o katerem mora odločiti Landgericht Hamburg, odvisna od razlage Direktive 90/314, je to prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 7 [Direktive 90/314] uporabiti, tudi če je organizator potovanja postal insolventen zato, ker je ves denar, ki ga je od potnikov pobral z namenom, ki je bil že od začetka goljufiv, porabil v druge namene in izvedba potovanja ni bila nikoli predvidena?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 90/314 razlagati tako, da na njeno področje uporabe spada primer, v katerem je razlog za insolventnost organizatorja potovanja njegovo goljufivo ravnanje.

               19

               V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da člen 7 Direktive 90/314 določa obveznost organizatorja potovanj, da ta zagotovi zadosten dokaz o jamstvu za povrnitev preplačanih zneskov in za vrnitev potrošnika na mesto odhoda v primeru insolventnosti ali stečaja, namen takega jamstva pa je varstvo potrošnikov pred finančnimi tveganji zaradi insolventnosti ali stečaja organizatorja potovanja (glej sodbo z dne 8. oktobra 1996 v združenih zadevah Dillenkofer in drugi, C-178/94, C-179/94 in od C-188/94 do C-190/94, Recueil, str. I-4845, točki 34 in 35).

               20

               Temeljni cilj te določbe je torej jamstvo za vrnitev potrošnika na mesto odhoda in povrnitev preplačanih zneskov v primeru insolventnosti organizatorja potovanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Dillenkofer in drugi, točki 35 in 36).

               21

               Ugotoviti je torej treba, da besedilo člena 7 Direktive 90/314 ne določa posebnih pogojev glede razlogov za insolventnost organizatorja potovanj.

               22

               Sodišče je v zvezi s tem v točki 74 sodbe z dne 15. junija 1999 v zadevi Rechberger in drugi (C-140/97, Recueil, str. I-3499) odločilo, da člen 7 navedene direktive nalaga obveznost rezultata, in sicer da se potrošniku, ki vzame turistični paket, jamči za povrnitev preplačanih zneskov in za vrnitev potrošnika na mesto odhoda v primeru insolventnosti ter da je to jamstvo namenjeno varstvu potrošnikov pred posledicami stečaja, ne glede razlog zanj.

               23

               Sodišče tako sklepa, da okoliščine, kot je neprevidno ravnanje organizatorja potovanj ali nastanek izjemnih oziroma nepredvidljivih okoliščin, ne morejo biti ovira za povrnitev preplačanih zneskov in za vrnitev potrošnika na mesto odhoda na podlagi člena 7 Direktive 90/314 (glej zgoraj navedeno sodbo Rechberger in drugi, točki 75 in 76).

               24

               Poleg tega tako razlago člena 7 Direktive 90/314 potrjuje tudi cilj, ki ga mora uresničevati, in sicer zagotovitev visoke ravni varstva potrošnikov (glej zgoraj navedeno sodbo Dillenkofer in drugi, točka 39).

               25

               Ob upoštevanju navedenih ugotovitev je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti tako, da je treba člen 7 Direktive 90/314 razlagati tako, da primer, v katerem je razlog za insolventnost organizatorja potovanja njegovo goljufivo ravnanje, spada na njeno področje uporabe.

         Stroški

               26

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člen 7 Direktive Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih je treba razlagati tako, da primer, v katerem je razlog za insolventnost organizatorja potovanja njegovo goljufivo ravnanje, spada na njeno področje uporabe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 19. novembra 2015.#Helenska republika proti Evropski komisiji.#EKUJS – Jamstveni oddelek – EKJS in EKSRP – Odhodki, izključeni iz financiranja – Uredba (ES) št. 1782/2003 – Ureditev pravic do enotnega plačila – Nacionalna rezerva – Merila za dodelitev – Tveganje za sklad – Pogojnost.#Zadeva T-107/14.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 6. decembra 1990. # Max Witzemann proti Hauptzollamt München-Mitte. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Zadeva C-343/89.


Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 8. junija 2006. # Orlando Pérez-Díaz proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-156/03.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 19. septembra 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Zadeva C-221/01.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (drugi senat) z dne 23. oktobra 2012.#Gustav Eklund proti Evropski komisiji.#Javni uslužbenci – Zaposlovanje – Javni natečaj – Vpis na rezervni seznam – Ponudba za zaposlitev osebi, vpisani na rezervni seznam – Pogoji za pripustitev – Poklicne izkušnje, pridobljene po diplomi – Pristojnost natečajne komisije in OPI – Sprejetje ponudbe za zaposlitev – Umik ponudbe za zaposlitev.#Zadeva F‑57/11.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. septembra 1994. # Lio Bettaccini proti Fonds national de retraite des ouvriers mineurs. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Mons - Belgija. # Socialna varnost delavcev migrantov. # Zadeva C-301/93.