title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 16. oktobra 2012. # Monier Roofing Components GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti CLIMA COMFORT - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b),Uredbe (ES) št. 207/2009 - Pravica do izjave - Člen 75, drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 - Preverjanje dejstev po uradni dolžnosti - Člen 76(1) Uredbe št. 207/2009. # Zadeva T-371/11.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 16. oktobra 2012 – Monier Roofing Components proti UUNT (CLIMA COMFORT)
      (Zadeva T-371/11)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti CLIMA COMFORT – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b),Uredbe (ES) št. 207/2009 – Pravica do izjave – Člen 75, drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 – Preverjanje dejstev po uradni dolžnosti – Člen 76(1) Uredbe št. 207/2009“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka – Presoja razlikovalnega učinka – Merila (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)(b)) (Glej točke 13, 18, 19 in 36.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka – Besedna znamka CLIMA COMFORT (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)(b)) (Glej točke 14, od 25 do 29 in od 32 do 43.)
      Predmet

               Tožba zoper Odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 28. aprila 2011 (zadeva R 2026/2010-1) glede zahteve za registracijo
                  besednega znaka CLIMA COMFORT kot znamke Skupnosti.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Monier Roofing Components GmbH se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. septembra 2008.#Caffaro Srl proti Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale civile di Roma - Italija.#Trgovinski posli - Direktiva 2000/35/ES - Boj proti zamudam pri plačilih - Postopek izterjave nespornih terjatev.#Zadeva C-265/07.

text:
      Zadeva C-265/07
      Caffaro Srl
      proti
      Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale civile di Roma)
      „Trgovinski posli – Direktiva 2000/35/ES – Boj proti zamudam pri plačilih – Postopek izterjave nespornih terjatev“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Direktiva 2000/35 – Postopek izterjave nespornih
            terjatev
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/35, člen 5)
      Direktivo 2000/35 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni
         določbi, na podlagi katere upnik, ki je pridobil izvršilni naslov za izterjavo nesporne terjatve do javne uprave, nastale
         na podlagi trgovinskega posla, ne more začeti izvršbe proti tej upravi pred potekom 120-dnevnega roka od vročitve izvršilnega
         naslova navedeni upravi.

      Z Direktivo 2000/35 je namreč v zvezi s postopkom izterjave nespornih terjatev usklajen le rok za pridobitev navedenega izvršilnega
         naslova, ne da bi bil urejen postopek prisilne izvršbe, ki je še vedno podvržen nacionalnemu pravu držav članic.

      (Glej točki 18 in 24 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 11. septembra 2008(*)

      „Trgovinski posli – Direktiva 2000/35/ES – Boj proti zamudam pri plačilih – Postopek izterjave nespornih terjatev“
      V zadevi C‑265/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale civile di Roma
         (Italija) z odločbo z dne 21. maja 2007, ki je prispela na Sodišče 4. junija 2007, v postopku

      Caffaro Srl
      proti
      Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C,

      ob udeležbi
      Banca di Roma SpA,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič in E. Levits (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. marca 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Caffaro Srl G. Barcellona in R. Crincoli, odvetnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti C. Zadra in S. Schønberg, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 24. aprila 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2000/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000
         o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL L 200, str. 35).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Caffaro Srl (v nadaljevanju: Caffaro), ki je upnik, in Azienda Unità Sanitaria
         Locale RM/C (v nadaljevanju: Azienda), italijansko javno upravo, ki je dolžnik, v zvezi s prisilno izvršbo z rubežem terjatev
         Aziende do Banca di Roma SpA (v nadaljevanju: Banca di Roma), ki je dolžnikov dolžnik in pri katerem je bil opravljen rubež.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Petnajsta uvodna izjava Direktive 2000/35 določa:

      „Ta direktiva samo opredeljuje izraz ‚izvršilni naslov‘, ne ureja pa različnih postopkov prisilne izvršbe takega naslova in
         pogojev, pod katerimi se prisilno izvršbo takega naslova lahko ustavi ali zadrži.“

      4        Člen 2 Direktive 2000/35 določa:

      „Za namene te direktive:
      […]
      5.      ‚izvršilni naslov‘ je katera koli odločba, sodba ali plačilni nalog, ki jo ali ga izda sodišče ali drugi pristojni organ,
         ne glede na to, ali gre za takojšnje plačilo ali plačilo po obrokih, in ki omogoča upniku, da izterja svojo terjatev do dolžnika
         s pomočjo prisilne izvršbe; izraz vključuje odločbe, sodbe ali plačilne naloge, ki so izvršljivi začasno in ostanejo začasno
         izvršljivi, četudi se dolžnik pritoži.“

      5        Triindvajseta uvodna izjava te direktive določa:

      „Člen 5 te direktive predpisuje, da se mora postopek izterjave nespornih terjatev zaključiti v kratkem času v skladu z nacionalno
         zakonodajo, vendar ne predpisuje, da bi morale države članice sprejeti določen postopek ali na določen način spremeniti svoje
         obstoječe pravne postopke.“

      6        Člen 5 navedene direktive določa:

      1.      „Države članice zagotovijo, da se lahko izvršilni naslov pridobi, ne glede na znesek dolga, običajno v 90 koledarskih dneh
         potem, ko upnik vloži tožbo ali zahtevo pri sodišču ali drugem pristojnem organu, pod pogojem, da dolg ali vidiki postopka
         niso sporni. Države članice opravljajo to dolžnost v skladu s svojimi nacionalnimi zakoni ali drugimi predpisi.

      2.      Ustrezni nacionalni zakoni in drugi predpisi uporabljajo enake pogoje za vse upnike s sedežem v Evropski skupnosti.
      […]
      4.      Ta člen ne posega v določbe Bruseljske konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju odločb v civilnih in gospodarskih
         zadevah.“

       Nacionalna ureditev
      7        Člen 14 uredbe zakona št. 669 z dne 31. decembra 1996, ki je bil po spremembi z zakonom št. 30 z dne 28. februarja, kot je
         bil spremenjen s členom 147 zakona št. 388 z dne 23. decembra 2000, spremenjen v zakon (redni dodatek h GURI št. 302 z dne
         29. decembra 2000, v nadaljevanju: uredba zakon št. 669/1996), določa:

      „Upravni organi države in javni neekonomski organi zaključijo postopek za izvršbo sodnih odločb in izvršljivih arbitražnih
         odločb, ki vsebujejo obveznost plačila določene vsote denarja v 120 dneh, šteto od vročitve izvršilnega naslova. Pred iztekom
         tega roka upnik nima pravice začeti izvršbe proti zgoraj navedenim upravnim in drugim organom, pa tudi opomin ne more biti
         izdan.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      8        Družba Caffaro, ki je pridobila izvršilni naslov, izdan v skladu z italijanskimi predpisi, s katerimi je bila v nacionalno
         pravo prenesena Direktiva 2000/35, je proti Aziendi sprožila postopek prisilne izvršbe.

      9        Prisilna izvršba se je izvedla v obliki rubeža terjatev Aziende do dolžnikovega dolžnika, Banca di Roma, na podlagi vabila
         na obravnavo pred predložitvenim sodiščem, ki je bilo vročeno dolžnikovemu dolžniku in Aziendi.

      10      Na obravnavi 13. junija 2006 je Banca di Roma predložitvenemu sodišču potrdila, da ima Azienda na njenih računih sredstva
         in da je izvedla rubež.

      11      Na tej obravnavi je predložitveno sodišče ugotovilo, da se je postopek prisilne izvršbe začel, ne da bi se iztekel rok 120
         dni, računano od vročitve izvršilnega naslova, predviden v členu 14 uredbe zakona št. 669/1996.

      12      Ker je družba Caffaro menila, da člen 14 uredbe zakona št. 669/1996 ni v skladu z Direktivo 2000/35, je predlagala, naj se
         ta določba ne uporabi ali, podredno, naj se izda predložitveni sklep za razlago Sodišča, da bi se slednje lahko izreklo glede
         skladnosti navedene nacionalne določbe z zgoraj navedeno direktivo.

      13      V teh okoliščinah je Tribunale civile di Roma prekinilo odločanje in Sodišču predložilo vprašanje za predhodno odločanje,
         ki ga je mogoče povzeti tako:

      „Ali je treba Direktivo 2000/35 razlagati tako, da nasprotuje členu 14 uredbe zakona št. 669/1996, na podlagi katere upnik,
         ki je pridobil izvršilni naslov za izterjavo nesporne terjatve do javne uprave, nastale na podlagi trgovinskega posla, ne
         more začeti izvršbe proti tej upravi pred potekom 120-dnevnega roka od vročitve izvršilnega naslova navedeni upravi?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      14      Uvodoma je treba poudariti, da je treba Direktivo 2000/35 razlagati glede na njen cilj in sistem, ki ga uvaja (glej v tem
         smislu sodbo z dne 23. marca 2006 v zadevi Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, ZOdl., str. I‑2879, točka 17).

      15      Glede na to je nesporno, da je namen Direktive 2000/35 zgolj, da se za boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih
         v največji možni meri uskladijo določena pravila in prakse plačevanja v državah članicah.

      16      Kot je namreč Sodišče že pojasnilo, ta direktiva ureja le določena posebna pravila za boj proti tem zamudam, na primer obresti
         v primeru zamude pri plačilu (člen 3), pridržek lastninske pravice (člen 4) in postopek izterjatve nespornih terjatev (člen
         5) (glej sodbi z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑302/05, ZOdl., str. I‑10597, točka 23, in z dne 3.
         aprila 2008 v zadevi 01051 Telecom, C‑306/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 21).

      17      Poleg tega ta direktiva na več mestih napotuje na uporabo nacionalne ureditve. Kot izhaja iz petnajste uvodne izjave te direktive,
         gre za to zlasti v primeru različnih postopkov prisilne izvršbe izvršilnega naslova in pogojev, pod katerimi se prisilna izvršba
         tega naslova lahko ustavi ali zadrži (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 24).

      18      Predvsem morajo države članice v okviru sistema, ki je uveden z Direktivo 2000/35, v skladu s členom 5 te direktive zagotoviti
         le, da se lahko izvršilni naslov, kot je opredeljen v členu 2, točka 5, te direktive, običajno pridobi v 90 koledarskih dneh,
         potem ko upnik vloži tožbo ali zahtevo pri sodišču ali drugem pristojnem organu, pod pogojem, da dolg ali vidiki postopka
         niso sporni. Iz tega izhaja, da je v zvezi s postopkom izterjave nespornih terjatev z navedeno direktivo usklajen le rok za
         pridobitev navedenega izvršilnega naslova, ne da bi bil urejen postopek prisilne izvršbe, ki je še vedno podvržen nacionalnemu
         pravu držav članic.

      19      Ugotoviti pa je treba, da se z nacionalno določbo, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, nikakor ne vpliva
         na rok, v katerem se lahko pridobi izvršilni naslov. S to določbo se ravno predpostavlja, da upnik takšen naslov že ima.

      20      Te ugotovitve ne more spodbiti trditev Komisije Evropskih skupnosti, da se člen 14 uredbe zakona št. 669/1996, v katerem je
         predvideno zadržanje prisilne izvršbe za obdobje 120 dni, nanaša na fazo postopka izterjave terjatve, ki je predhodna stopnja
         postopka prisilne izvršbe, tako da spada na področje uporabe Direktive 2000/35.

      21      Četudi bi namreč predpostavljali, da je, kot zatrjuje Komisija, posledica člena 14 odložitev začetka postopka prisilne izvršbe,
         to v ničemer ne bi vplivalo na rok za pridobitev izvršilnega naslova. Ta rok pa je, kot izhaja iz točke 18 te sodbe, edini
         vidik postopka izterjave nespornih terjatev, ki je usklajen s členom 5 navedene direktive.

      22      Poleg tega iz zgoraj navedenega sicer izhaja, da se lahko izvršilnemu naslovu na podlagi člena 14 uredbe zakona št. 669/1996
         začasno odvzame izvršilno moč, vendar pa to, v nasprotju z mnenjem Komisije, ne pomeni, da bi se pod vprašaj postavilo učinkovito
         varstvo upnika, s čimer bi se kršilo Direktivo 2000/35.

      23      Kot je v točki 38 sklepnih predlogov poudarila generalna pravobranilka, se namreč lahko opravljajo postopki, potrebni za izvršbo,
         pa tudi ukrepi uprave Aziende, ki so potrebni za plačilo njenega dolga, nikakor niso zadržani, kot je potrdila italijanska
         vlada. Prav nasprotno, uprava dolžnik mora namreč v skladu z navedenim členom 14 storiti vse, kar je potrebno za to, da se
         postopek plačila konča v roku 120 dni.

      24      V teh okoliščinah je na zastavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba Direktivo 2000/35/ES razlagati tako, da ne nasprotuje
         nacionalni določbi, kot je člen 14 uredbe zakona št. 669/1996, na podlagi katere upnik, ki je pridobil izvršilni naslov za
         izterjavo nesporne terjatve do javne uprave, nastale na podlagi trgovinskega posla, ne more začeti izvršbe proti tej upravi
         pred potekom 120-dnevnega roka od vročitve izvršilnega naslova navedeni upravi.

       Stroški
      25      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Direktivo 2000/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih
            poslih je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 14 uredbe zakona št. 669 z dne 31. decembra
            1996, ki je bil po spremembi z zakonom št. 30 z dne 28. februarja, kot je bil spremenjen s členom 147 zakona št. 388 z dne
            23. decembra 2000, spremenjen v zakon, na podlagi katere upnik, ki je pridobil izvršilni naslov za izterjavo nesporne terjatve
            do javne uprave, nastale na podlagi trgovinskega posla, ne more začeti izvršbe proti tej upravi pred potekom 120-dnevnega
            roka od vročitve izvršilnega naslova navedeni upravi.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 19. junija 2003. # Malika Tennah-Durez proti Conseil national de l'ordre des médecins. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'État - Francija. # Zadeva C-110/01.