title: Sodba Sodišča z dne 5. marca 1996.#Brasserie du Pêcheur SA proti Bundesrepublik Deutschland in The Queen proti Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd in drugim.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija in High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court - Združeno kraljestvo.#Združeni zadevi C-46/93 in C-48/93.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 5. marca 1996(*)„Načelo
 odgovornost države članice za škodo, ki je posameznikom povzročena
zaradi kršitev Prava skupnosti, za katero odgovarja ta država – Kršitve,
 za katere odgovarja nacionalni zakonodajalec – Pogoji za odgovornost
države – Višina odškodnine – Združeni zadevi C-46/93 in C-48/93“V združenih zadevah C-46/93 in C-48/93,katerih
 predmet sta predloga, ki sta ju na Sodišče na podlagi člena 177 Pogodbe
 EGS naslovila Bundesgerichtshof (zadeva C-46/93) in High Court of
Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court (zadeva C-48/93) v
postopkih medBrasserie du pêcheur SAinBundesrepublik Deutschland, ter medThe QueeninSecretary of State for Transport ex parte: Factortame Ltd in drugi,za
 sprejetje predhodnih odločb glede razlage načela odgovornosti države za
 škodo, ki jo s kršitvami prava Skupnosti, za katere odgovarja država,
utrpijo posamezniki,SODIŠČE,v
 sestavi G.C. Rodríguez Iglesias (poročevalec), predsednik, C. N.
Kakouris, D. A. O. Edward in G. Hirsch (predsedniki senatov),
G. F. Mancini, F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de
 Almeida, C. Gulmann in J. L. Murray, sodniki,generalni pravobranilec: G. Tesauro,sodna tajnika: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika, in H. A. Rühl, administrator,ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:–        za Brasserie du Pêcheur SA H. Büttner, odvetnik iz Karlsruheja,–        za
 tožeče stranke od 1 do 36 in od 38 do 84 v zadevi C-48/93
D. Vaughan in G. Barling, QC, ter D. Anderson, barrister, po
pooblastilu S. Swabeya, solicitor,–        za
 tožeče stranke od 85 do 97 v zadevi C-48/93 Nicholas Green, odvetnik,
po pooblastilu N. Hortona, solicitor,–        za
 37. tožečo stranko v zadevi C-48/93 N. Forwood, QC, in P. Duffy,
barrister, po pooblastilu Holman Fenwick & Willan, solicitors, –        za
 vlado Zvezne republike Nemčije E. Röder, ministrski svetnik pri zveznem
 ministrstvu za gospodarstvo, zastopnik, skupaj z J. Sedemundom,
odvetnikom iz Kölna, –        za
 vlado Združenega kraljestva J. E. Collins, pomočnik pravnega
zastopnika pri ministrstvu za finance, zastopnik, in S. Richards, C.
Vajda in R. Thompson, barristers,–        za
 dansko vlado J. Molde, pravni svetovalec pri ministrstvu za zunanje
zadeve, zastopnik, –        za
 špansko vlado A. J. Navarro González, generalni direktor za pravne in
institucionalne zadeve Skupnosti, R. Silva de Lapuerta in G. Calvo Díaz,
 abogados del Estado iz državnega pravobranilstva, zastopnika, –        za
 francosko vlado J. P. Puissochet, direktor za pravne zadeve pri
ministrstvu za zunanje zadeve, in C. de Salins, namestnica direktorja
pravne službe pri tem ministrstvu, zastopnika,–        za irsko vlado A. Buckley, Chief State Solicitor, zastopnik,–        za
 nizozemsko vlado A. Bos, pravni svetovalec pri ministrstvu za zunanje
zadeve, zastopnik,–        za
 Komisijo Evropskih skupnosti C. Timmermans, pomočnik generalnega
direktorja pravne službe, J. Pipkorn, pravni svetovalec, in C. Docksey
iz pravne službe, zastopniki,ob upoštevanju poročila za obravnavo,po
 predstavitvi ustnih navedb Brasserie du Pêcheur SA, ki sta jo zastopala
 H. Buettner in P. Soler-Couteaux, odvetnik, član odvetniške
zbornice iz Strasbourga; tožečih strank od 1 do 36 in od 38 do 84 v
zadevi C-48/93, ki jih zastopajo D. Vaughan, G. Barling, D. Anderson in
S. Swabey; tožečih strank od 85 do 97 v zadevi C-48/93, ki jih zastopa
N. Green; 37. tožeče stranke v zadevi C‑48/93, ki jo zastopata N.
Forwood in P. Duffy; nemške vlade, ki jo zastopa J. Sedemund; vlade
 Združenega kraljestva, ki jo zastopajo sir N. Lyell, QC, Attorney
General, in S. Richards, C. Vajda in J. E. Collins; danske vlade,
ki jo zastopa P. Biering, pravni svetovalec pri ministrstvu za zunanje
zadeve, zastopnik; grške vlade, ki jo zastopa F. Georgakopoulos,
pomočnik pravnega svetovalca državnega pravnega sveta, zastopnik;
španske vlade, ki jo zastopata R. Silva de Lapuerta in G. Calvo Díaz;
francoske vlade, ki jo zastopa C. de Salins; nizozemske vlade, ki jo
zastopa J. W. de Zwaan, pomočnik pravnega svetovalca pri
ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik, in Komisije, ki jo zastopajo
C. Timmermans, J. Pipkorn in C. Docksey, na obravnavi 25. oktobra
1994,po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. novembra 1995izreka naslednjoSodbo1        S
 sklepoma z dne 28. januarja 1993 in 18. novembra 1992, ki ju je Sodišče
 prejelo 17. februarja 1993 in 18. februarja 1993, sta Bundesgerichtshof
 (zadeva C-46/93) in High Court of Justice, Queen's Bench Division,
Divisional Court (zadeva C‑48/93) na podlagi člena 177 Pogodbe EGS
predložili vprašanji za predhodno odločanje glede pogojev, pod katerimi
lahko država članica odgovarja za škodo, povzročeno posameznikom zaradi
kršitev prava Skupnosti, za katero odgovarja.2        Ti
 vprašanji sta bili vloženi v okviru dveh postopkov, in sicer Brasserie
du Pêcheur SA proti Zvezni republiki Nemčiji in Factortame Ltd in drugi
(v nadaljevanju: Factortame) proti Združenem kraljestvu Velika Britanija
 in Severna Irska. Zadeva C-46/933        Brasserie
 du Pêcheur, francosko podjetje s sedežem v Schiltigheimu (Alzacija),
pred predložitvenim sodiščem trdi, da je bilo leta 1981 prisiljeno
ustaviti izvoz piva v Nemčijo, ker so pristojne nemške oblasti menile,
da pivo, ki ga je to podjetje proizvajalo, ni ustrezalo Reinheitsgebot
(zahteve glede čistosti), kot so določene v členih 9 in 10 nemškega
zakona o davku na pivo z dne 14. marca 1952 (BGBl. I, str. 149), kot je veljal 14. decembra 1976 (BGBl. I, str. 3341, v nadaljevanju: BStG).4        Komisija
 je zavzela stališče, da so bile omenjene določbe v nasprotju s členom
30 Pogodbe EGS in proti Zvezni republiki Nemčiji uvedla postopek zaradi
neizpolnitve obveznosti, in sicer zaradi prepovedi, da se piva, ki so
bila v drugih državah članicah zakonito proizvedena po drugih metodah,
prodajajo pod označbo „Bier“ (pivo) in zaradi prepovedi uvoza piva, ki
vsebuje aditive. S sodbo z dne 12. marca 1987 v zadevi Komisija proti
Nemčiji (178/84, Recueil str. 1227) je Sodišče ugotovilo, da je bila
prepoved prodaje piva, uvoženega iz drugih držav članic, ki ni ustrezalo
 omenjenim določbam, nezdružljiva s členom 30 Pogodbe.5        Brasserie
 du Pêcheur je zato od Zvezne republike Nemčije zahtevala nadomestilo za
 izgubo, ki jo je utrpela zaradi prepovedi uvoza v letih 1981–1987, v
znesku 1.800.000 DEM, kar je samo del dejanske škode.6        Bundesgerichtshof
 se v zvezi s tem sklicuje na člen 839 Bürgerliches Gesetzbuch (nemški
civilni zakonik, v nadaljevanju: BGB) in člen 34 Grundgesetz (temeljni
zakon, v nadaljevanju: GG). Prvi stavek prvega odstavka 839 BGB določa:
„Če uradnik namenoma ali iz malomarnosti krši svoje obveznosti do
tretjih oseb mora tem tretjim osebam povrniti nastalo škodo.“ Člen 34 GG
 pa določa: „Če posameznik pri opravljanju njemu zaupane javne funkcije
krši svoje obveznosti do tretje osebe, mora odgovornost prevzeti država
ali organ, pri katerem je zaposlen.“7        Iz
 teh povezanih določb izhaja, da je pogoj za odgovornost države
okoliščina, da se kršena obveznost nanaša na tretjo osebo, kar pomeni,
da je država odgovorna za kršitev samo, če gre za obveznosti do tretje
osebe. Vendar, kot poudarja Bundesgerichtshof, nacionalni zakonodajalec z
 BStG določa dolžnost, ki zadeva samo širšo javnost in ne zadeva posebej
 nobene osebe ali kategorije oseb, ki bi jih lahko šteli za „tretje
osebe” v smislu navedenih določb.8        V
 zvezi s tem je Bundesgerichtshof Sodišču zastavilo ta vprašanja za
predhodno odločanje:„1.      Ali
 načelo prava Skupnosti, v skladu s katerim morajo države članice
povrniti škodo, ki jo je utrpel posameznik zaradi kršitev prava
Skupnosti, za katero odgovarjajo države, velja tudi, če je do kršitve
prišlo, ker nacionalni zakon, ki je bil sprejet v parlamentu, ni bil
prilagojen hierarhično višjim normam prava Skupnosti (v tem primeru:
prilagoditev členov 9 in 10 Biersteuergesetz členu 30 Pogodbe EGS)?2.      Ali
 lahko nacionalni pravni sistem določa, da je morebitna pravica do
odškodnine podvržena enakim omejitvam, kot veljajo, če nacionalni zakon
krši hierarhično višje norme nacionalnega prava, na primer ko zvezni
nemški zakon krši Grundgesetz Zvezne republike Nemčije?3.      Ali
 lahko nacionalni pravni sistem določa, da je pravica do odškodnine
pogojena z napako (namerno ali iz malomarnosti), za katero odgovarjajo
državni organi, ki so odgovorni za to, da prilagoditev ni bila
opravljena?4.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen in na drugo vprašanje nikalen:a)      Ali
 je lahko odškodninska odgovornost v okviru nacionalnega pravnega
sistema omejena na povračilo škode pri individualnih pravno varovanih
dobrinah, na primer lastnini, ali pa se zahteva polna odškodnina za
celotno premoženjsko škodo, vključno z izgubljenim dobičkom?b)      Ali
 odškodninska odgovornost zajema tudi povračilo škode, ki je nastala
preden je Sodišče Evropskih skupnosti s sodbo dne 12. marca 1987 v
zadevi Komisija proti Nemčiji (178/84) razsodilo, da je člen 10
Biersteuergesetz kršil hierarhično višje pravo Skupnosti?“ Zadeva C-48/939        Factortame
 in drugi, tj. posamezniki in družbe britanskega prava, skupaj z
direktorji in delničarji teh podjetij so 16. decembra 1988 sprožili
postopek pred High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional
Court (v nadaljevanju: Divisional Court), v katerem so izpodbijali
združljivost dela II Merchant Shipping Act 1988 (zakon o pomorskem
prevozu blaga) s pravom Skupnosti, še posebej s členom 52 Pogodbe EGS.
Ta zakon je začel veljati 1. decembra 1988, prehodno obdobje pa se je
izteklo 31. marca 1989. Zakon je predpisal uvedbo novega registra za
britanske ribiške ladje in je za registracijo teh ladij, vključno s
tistimi, ki so bile že registrirane v prejšnjem registru, določil pogoje
 glede državljanstva ali stalnega prebivališča lastnikov. Za ribiške
ladje, ki se niso mogle vpisati v nov register, je bila odvzeta pravico
do ribolova.10      V
 odgovor na vprašanja Divisional Court je Sodišče v sodbi z dne 25.
julija v zadevi Factortame II (C-221/89, Recueil, str. I-3905)
razsodilo, da so pogoji za registracijo, ki jo je uvedlo Združeno
kraljestvo, ki se nanašajo na državljanstvo in stalno prebivališče
lastnikov in upravljavcev ladij, v nasprotju s pravom Skupnosti, vendar
pa ni bila v nasprotju s pravom Skupnosti določba, da je pogoj za
registracijo ladij njihovo upravljanje, usmerjanje in nadziranje iz
Združenega kraljestva.11      Komisija
 je 4. avgusta 1989 proti Združenemu kraljestvu sprožila postopek zaradi
 neizpolnitve obveznosti. Hkrati je predlagala sprejetje začasnega
ukrepa za zadržanje uporabe pogoja državljanstva, ker je bil v nasprotju
 s členi 7, 52 in 221 Pogodbe EGS. S sklepom z dne 10. oktobra 1989 v
zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (246/89 R, Recueil, str.
3125) je predsednik Sodišča temu predlogu ugodil. V skladu s tem sklepom
 je Združeno kraljestvo sprejelo določbe, ki spreminjajo novi sistem
registracije, ki je začel veljati 2. novembra 1989. S sodbo z dne 4.
oktobra 1991 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (C‑246/89,
Recueil, str. I-4585) je Sodišče potrdilo, da so izpodbijani pogoji za
registracijo, ki so predmet tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, v
nasprotju s pravom Skupnosti.12      Medtem
 je Divisional Court 2. oktobra 1991 izdalo sklep, da bi dalo učinek
zgoraj navedeni sodbi Sodišča z dne 25. julija 1991 z dne 25. julija
1991, in hkrati tožeče stranke pozvalo, naj opredelijo svoje
odškodninske zahtevke. Tožeče stranke so nacionalnemu sodišču potem
predložile natančno opredeljene različne postavke odškodninskega
zahtevka, ki zajema stroške, in izgube, nastale od začetka veljavnosti
zadevne zakonodaje, tj. 1. aprila 1989, do njene razveljavitve, tj.
2. novembra 1989.13      Nazadnje
 je Divisional Court s sklepom z dne 18. novembra 1992 Rawlings
(Trawling) Ltd, 37. tožeči stranki v zadevi C-48/93, dovolilo, da
spremeni svoj odškodninski zahtevek in z njim zaobseže civilno kazen
zaradi neustavnega ravnanja državnih organov (exemplary damages for
unconstitutional behaviour).14      V tem kontekstu je Divisional Court Sodišču zastavilo ta vprašanja za predhodno odločanje:„1.      Glede na vse okoliščine te zadeve – in sicer:a)      da
 je zakonodaja države članice določala pogoje v zvezi z državljanstvom
ali stalnim prebivališčem lastnikov in upravljavcev ribiških ladij ter
delničarjev in direktorjev podjetij lastnikov in upravljavcev ribiških
ladijinb)      da
 je Sodišče v zadevah C-221/89 in C-246/89 razsodilo, da so ti pogoji v
nasprotju s členi 5, 7, 52 in 221 Pogodbe EGS –ali
 imajo ti lastniki ali upravljavci te vrste ladij oziroma direktorji
in/ali delničarji v podjetjih, ki so lastniki in upravljavci ladij, po
pravu Skupnosti pravico do odškodnine od države članice za izgube, ki so
 jih utrpeli zaradi vseh ali katere koli od zgoraj omenjenih kršitev
Pogodbe EGS?2.      Če
 je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen; kaj, če sploh, se mora po
pravu Skupnosti upoštevati pri odločanju o odškodninah:a)      stroški
 in/ali izguba dobička in/ali izguba prihodka od začetka veljavnosti
omenjenih pogojev, ko so bile ladje prisilno izločene iz prometa in so
se zanje morali sklepati alternativni sporazumi za ribarjenje in/ali se
je morala poizkušati registracija drugje;b)      izgube
 zaradi prodaje ladij, lastniških deležev ladij ali prodaje delnic
podjetij lastnikov ladij pod njihovo vrednostjo;c)      izgube
 zaradi obveznosti zagotavljanja jamstev, plačila glob in pravnih
stroškov za domnevne prekrške v zvezi z izbrisom ladij iz nacionalnega
registra;d)      izgube zaradi nezmožnosti takih oseb, da bi imele v lasti in bi upravljale dodatne ladje;e)      izguba honorarjev za upravljanje;f)      stroški, nastali zaradi poskusa zmanjšanja zgoraj navedenih izgub;g)      civilne kazni, kot se zahtevajo?“15      Glede
 bolj popolnega opisa dejanskega stanja v postopku v glavni stvari,
poteka postopka in stališč, predloženih Sodišču, se Sodišče sklicuje na
poročilo za obravnavo. Ti deli iz spisa so namreč v nadaljevanju
povzeti, le kolikor so potrebni za sklepanje Sodišča. Odgovornost
 države za dejanja in opustitve nacionalnega zakonodajalca, ki so v
nasprotju s pravom Skupnosti (prvo vprašanje v zadevi C-46/93 in v
zadevi C‑48/93)16      S
 prvima vprašanjema želita obe nacionalni sodišči ugotoviti, ali se
načelo, da je država članica dolžna povrniti škodo, povzročeno
posameznikom s kršitvami prava Skupnosti, za katere odgovarja, lahko
uporablja, ko je bil za obravnavano kršitev odgovoren nacionalni
zakonodajalec.17      Najprej
 je treba opozoriti, da je Sodišče v sodbi v zadevi Francovich in drugi
(C‑6/90 in C-9/90, Recueil, str. I-5357, točka 37) odločilo, da iz prava
 Skupnosti izhaja načelo, da so države članice dolžne nadomestiti škodo,
 povzročeno posameznikom s kršitvijo prava Skupnosti, za katero
odgovarjajo.18      Nemška,
 irska in nizozemska vlada trdijo, da morajo države članice povrniti
škodo, povzročeno posameznikom, samo če se kršene določbe ne uporabljajo
 neposredno. V sodbi Francovich in drugi naj bi Sodišče želelo samo
zapolniti praznino v sistemu varstva pravic posameznikov. Ker že doslej
nacionalno pravo posameznikom daje pravico, da sprožijo sodni postopek, s
 katerim lahko uveljavljajo svoje pravice iz določb prava Skupnosti, ki
se uporabljajo neposredno, naj namreč ne bi bilo potrebno, da se jim v
primeru kršitev takih določb prizna tudi pravica do odškodnine, ki
neposredno temelji na pravu Skupnosti.19      Te argumentacije ni mogoče sprejeti.20      V
 skladu z ustaljeno sodno prakso namreč pravica posameznikov, da se pred
 nacionalnimi sodišči sklicujejo na določbe Pogodbe, ki se uporabljajo
neposredno, ni minimalno jamstvo in sama po sebi ne zadošča, da se v
celoti in polno zagotavlja uporaba Pogodbe (glej zlasti sodbe z dne 15.
oktobra 1986 v zadevi Komisija proti Italiji, 168/85, Recueil, str.
2945, točka 11: z dne 26. februarja 1991 v zadevi Komisija proti
Italiji, C-120/88, Recueil, str. I-621, točka 10, in z dne 26. februarja
 1991 v zadevi Komisija proti Španiji, C-119/89, Recueil, str. I‑641,
točka 9). Ob tem, da je namen te pravice je zagotoviti, da se določbe
prava Skupnosti uveljavljajo zoper nacionalne določbe, pa ta pravica
posameznikom ne more v vseh primerih zagotoviti vseh koristi od pravic,
ki jim jih daje pravo Skupnosti, in zlasti ne more preprečiti, da jim
zaradi kršitve takih pravic, za katero odgovarja država članica, nastane
 škoda. Kot izhaja iz točke 33 zgoraj navedene sodbe Francovich in
drugi, bi bila polna učinkovitost določb prava Skupnosti zmanjšana, če
posamezniki ne bi mogli dobiti odškodnine, kadar so njihove pravice
kršene zaradi kršitve prava Skupnosti.21      To
 bo veljalo, ko posameznik, ki je oškodovan zaradi neprenesene direktive
 in se ne more neposredno sklicevati na njene posamezne določbe pred
nacionalnim sodiščem, ker niso dovolj natančne in brezpogojne, proti
državi članici, ki je storila napako, vloži odškodninsko tožbo zaradi
kršitve tretjega odstavka člena 189 Pogodbe. V takih okoliščinah, kot so
 obstajale v sodbi Francovich in drugi, je namen odškodnine nadomestiti
škodljive posledice za tiste, ki so pridobili pravice iz direktive, ki
je država članica ni prenesla.22      Navedeno
 še toliko bolj velja v primeru kršitve pravice, ki jo neposredno daje
določba prava Skupnosti in na katero se posamezniki lahko sklicujejo
pred nacionalnimi sodišči. V tem primeru je pravica do odškodnine nujen
korelat neposrednemu učinku določbe prava Skupnosti, katere kršitev je
povzročila nastalo škodo.23      V
 tem primeru ni sporno, da imajo obravnavane določbe prava Skupnosti, in
 sicer člen 30 Pogodbe v zadevi C-46/93 in člen 52 v zadevi C-48/93,
neposreden učinek, torej da posameznikom dajejo pravice, na katere se
lahko sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči. Kršenje takih
določb je lahko podlaga za odškodnino.24      Nemška
 vlada dalje meni, da lahko posamezniki splošno pravico do odškodnine
pridobijo le na podlagi zakonodaje in da bi bilo priznanje take pravice s
 sodno odločbo nezdružljivo z delitvijo pristojnosti med Skupnostjo in
državami članicami in institucionalnim ravnotežjem, določenim s Pogodbo.25      V
 zvezi s tem je treba poudariti, da je obstoj in obseg odgovornosti
države za škodo, ki nastane kot posledica kršitve obveznosti, ki jih ima
 država na podlagi prava Skupnosti, odvisen od razlage Pogodbe, ki pa je
 v pristojnosti Sodišča.26      V
 tej zadevi in v zgoraj navedeni sodbi Francovich in drugi so se
nacionalna sodišča z vprašanji za razlago na Sodišče obrnila na podlagi
člena 177 Pogodbe.27      Ker
 Pogodba ne vsebuje določb, ki bi jasno in natančno določale posledice v
 primeru, da države članice kršijo pravo Skupnosti, Sodišče, ki ob tem,
da opravlja nalogo, ki mu je bila naložena s členom 164 Pogodbe, in
sicer zagotavljanje spoštovanja prava pri razlagi in uporabi Pogodbe,
odloča o teh vprašanjih v skladu s splošno sprejetimi metodami razlage,
zlasti z uporabo temeljnih načel pravnega sistema Skupnosti in glede na
okoliščine primera splošnih načel, ki so skupna pravnim ureditvam držav
članic.28      Poleg
 tega se na splošna načela, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic,
 glede nepogodbene odgovornosti Skupnosti za škodo, ki so jo povzročile
njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti,
 sklicuje člen 215(2) Pogodbe.29      Načelo
 nepogodbene odgovornosti Skupnosti, ki je jasno določeno v členu 215
Pogodbe, je samo odraz splošnega načela, ki je sprejeto v pravnih redih
držav članic, in sicer da je škodo zaradi nezakonitega dejanja ali
opustitve treba povrniti. Ta določba odraža tudi obveznost za organe
oblasti, da povrnejo škodo, ki jo povzročijo pri opravljanju dolžnosti.30      Poleg
 tega je treba ugotoviti, da so v mnogih nacionalnih pravnih ureditvah
sodišča odločilno sooblikovala pravno ureditev odgovornosti države.31      Ob
 upoštevanju prejšnjih izvajanj je Sodišče v točki 35 zgoraj navedene
sodbe Francovich in drugi odločilo, da je načelo odgovornosti države za
škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Skupnosti, za katero
 odgovarja država, vsebovano v sistemu Pogodbe. 32      Iz
 tega sledi, da to načelo velja za vsak primer, ko država članica krši
pravo Skupnosti, ne glede na to, kateri državni organ je s svojim
dejanjem ali opustitvijo storil kršitev.33      Poleg
 tega ob upoštevanju temeljne zahteve pravnega reda Skupnosti, da se
mora pravo Skupnosti uporabljati enotno (glej zlasti sodbo z dne 21.
februarja 1991 v zadevi Zuckerfabrik, C-143/88 in C-92/89, Recueil, str.
 I-415, točka 26), dolžnost povrniti škodo, povzročeno posameznikom s
kršitvami prava Skupnosti, ne more biti odvisna od delitve pristojnosti
med ustavnimi nosilci oblasti.34      V
 zvezi s tem je treba, kot poudarja generalni pravobranilec v točki 38
sklepnih predlogov, navesti, da je v mednarodnem pravu država, ki
odgovarja za kršitev mednarodne obveznosti, ki jo je sprejela,
obravnavana kot ena sama entiteta, ne glede na to, ali za kršitev, ki je
 povzročila škodo, odgovarja sodna, zakonodajna ali izvršilna veja
oblasti. To mora še toliko bolj veljati v pravnem redu Skupnosti, ker so
 vse veje oblasti v državi, vključno z zakonodajalcem, pri izvajanju
svojih nalog dolžne spoštovati norme prava Skupnosti, ki lahko
neposredno urejajo položaj posameznikov.35      Dejstvo,
 da glede na nacionalne predpise za očitano neizpolnitev obveznosti
odgovarja zakonodajalec, ne more vplivati na zahteve, ki so neločljiv
del varstva pravic posameznikov, ki se sklicujejo na pravo Skupnosti, v
tem primeru na pravico do odškodnine, ki je posledica neizpolnitve
obveznosti, pred nacionalnimi sodišči.36      Zato
 je treba nacionalnim sodiščem odgovoriti, da se načelo, da so države
članice dolžne povrniti škodo, povzročeno posameznikom s kršitvami prava
 Skupnosti, za katere te države odgovarjajo, uporablja, ko je za očitano
 neizpolnitev obveznosti odgovoren nacionalni zakonodajalec.Pogoji
 pod katerimi lahko država odgovarja za dejanja in opustitve
nacionalnega zakonodajalca, ki so v nasprotju s pravom Skupnosti (drugo
vprašanje v zadevi C‑46/93 in prvo vprašanje v zadevi C-48/93)37      S
 tema vprašanjema sta nacionalni sodišči Sodišče prosili, naj pojasni,
pod katerimi pogoji pravo Skupnosti posameznikom zagotavlja pravico do
odškodnine zaradi škode, povzročene posameznikom s kršitvami prava
Skupnosti, za katere odgovarja država članica.38      V
 zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav odgovornost države izhaja iz
prava Skupnosti, so pogoji, pod katerimi ta odgovornost privede do
pravice do povrnitve škode, odvisni od narave kršitve prava Skupnosti,
ki je povzročila škodo (zgoraj navedena sodba Francovich in drugi, točka
 38).39      Za
 določitev teh pogojev je treba najprej upoštevati načela, ki so del
pravnega reda Skupnosti in ki so podlaga za odgovornost države, in sicer
 polni učinek norm prava Skupnosti in učinkovito varstvo pravic, ki jih
te norme dajejo, ter obveznost sodelovanja, ki jo državam članicam
nalaga člen 5 Pogodbe (Francovich in drugi, točke od 31 do 36).40      Poleg
 tega se je, kot so poudarile Komisija in več vlad, ki so predložile
svoja stališča, ustrezno sklicevati na sodno prakso Sodišča o
nepogodbeni odgovornosti Skupnosti.41      Tako
 se člen 215, drugi odstavek, Pogodbe glede nepogodbene odgovornosti
Skupnosti sklicuje na splošna načela, ki so skupna pravnim ureditvam
držav članic, s katerimi si Sodišče pomaga tudi na drugih področjih
prava Skupnosti, če ni zapisanih norm.42      Pogoji,
 pod katerimi lahko pride do odgovornosti države za škodo, povzročeno
posameznikom s kršitvijo prava Skupnosti, se, razen če ni za to posebej
utemeljenih razlogov, ne morejo razlikovati od tistih, ki urejajo
odgovornost Skupnosti v primerljivih okoliščinah. Varstvo pravic, ki
posameznikom pripadajo po pravu Skupnosti, se namreč ne more spreminjati
 glede na to, ali je za škodo odgovoren nacionalni organ oblasti ali
organ oblasti Skupnosti.43      Ureditev,
 ki jo je Sodišče izoblikovalo na podlagi člena 215 Pogodbe, prav glede
odgovornosti za zakonodajne akte, med drugim upošteva zapletenost
situacij, ki jih je treba urediti s predpisi, težave pri uporabi ali
razlagi besedil in zlasti okvir diskrecijske pravice, ki jo ima avtor
obravnavanega akta.44      Tako
 je bila sodna praksa Sodišča glede nepogodbene odgovornosti Skupnosti,
zlasti kar zadeva zakonodajne ukrepe, ki vključujejo odločitve ekonomske
 politike, izoblikovana ob upoštevanju široke dikrecijske pravice, ki jo
 imajo institucije pri udejanjanju politik Skupnosti.45      Za
 restriktivnost odgovornosti Skupnosti, ko ta izvaja zakonodajne
dejavnosti, so naslednji razlogi, in sicer opravljanje zakonodajne
dejavnosti, tudi na področjih, ki so predmet sodnega nadzora, nad
zakonitostjo aktov ne sme biti ovirana zaradi mogočih odškodninskih
zahtevkov, kadar splošni interes Skupnosti zahteva sprejetje
zakonodajnih ukrepov, ki lahko neugodno posegajo v interese
posameznikov, ter okoliščina, da v zakonodajnem kontekstu, za katerega
je značilnem široka diskrecija, ki je nujna za izvajanje politike
Skupnosti, Skupnost ne more biti odgovorna, razen če zadevna institucija
 očitno in resno ni upoštevala omejitev svojih pristojnosti (sodba z dne
 25. maja 1978 v zadevi HNL in drugi proti Svetu in Komisiji, 83/76,
94/76, 4/77, 15/77 in 40/77, Recueil, str. 1209, točki 5 in 6).46      Ob
 tem je treba ugotoviti, da nacionalni zakonodajalec niti institucije
Skupnosti sistematično nimajo široke dikrecijske pravice, ko ukrepajo na
 področju, ki ga ureja pravo Skupnosti. Pravo Skupnosti mu lahko naloži
obveznost rezultata ali obveznost ravnanja ali opustitve, ki včasih
znatno zmanjšuje okvire njegove diskrecijske pravice. To zlasti velja,
če so podane okoliščine, v katerih, kot v sodbi Francovich in drugi,
člen 189 Pogodbe državi članici nalaga obveznost, naj v določenem času
sprejme vse potrebne ukrepe za dosego cilja, ki ga določa direktiva. V
takem primeru dejstvo, da mora nacionalni zakonodajalec sprejeti
potrebne ukrepe, nima nobenega vpliva na odgovornost države članice, ker
 ni prenesla direktive.47      Po
 drugi strani pa morajo biti v primeru, ko država članica sprejema
ukrepe na področju, na katerem ima široko diskrecijsko pravico, ki je
primerljiva z diskrecijsko pravico institucij Skupnosti pri udejanjanju
politike Skupnosti, pogoji za odgovornost države načeloma enaki, kot so
pogoji za odgovornost institucij Skupnosti v primerljivi situaciji.48      V
 zadevi v postopku v glavni stvari (zadeva C-46/93) je nemški
zakonodajalec sprejel zakone na področju živil, zlasti piva. Ker ni
harmonizacije na ravni Skupnosti, je imel nacionalni zakonodajalec na
tem področju široko diskreciijsko pravico pri predpisih glede kakovosti
piva, ki je na trgu.49      Tudi
 v okviru dejanskega stanja v zadevi C-48/93 je imel zakonodajalec
Združenega kraljestva široko diskrecijsko pravico. Obravnavana
zakonodaja se je nanašala na registracijo ladij, kar je področje, ki je
glede na razvojno stopnjo prava Skupnosti v pristojnosti držav članic,
in na urejanje ribolova, ki je sektor, v katerem izvajanje skupne
ribiške politike državam članicam pušča določeno polje proste presoje. 50      V
 obeh zadevnih primerih sta se zakonodajalca Nemčije in Združenega
kraljestva srečala s situacijami, pri katerih gre za odločitve,
primerljive z odločitvami institucij Skupnosti pri sprejemanju
normativnih ukrepov v okviru politike Skupnosti.51      V
 takih okoliščinah pravo Skupnosti priznava pravico do odškodnine, če so
 izpolnjeni trije pogoji, in sicer – namen kršenega pravnega pravila je,
 da posameznikom priznava pravice, kršitev mora biti dovolj resna in
obstajati mora neposredna vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države
in škodo, povzročeno oškodovancem.52      Ti
 pogoji ustrezajo zahtevam po polnem učinku norm prava Skupnosti in po
učinkovitem varstvu pravic, ki jih te priznavajo.53      Ti
 pogoji po vsebini ustrezajo tistim, ki jih je Sodišče izoblikovalo na
podlagi člena 215 v sodni praksi glede odgovornosti Skupnosti za škodo,
povzročeno posameznikom z nezakonitimi zakonodajnimi ukrepi njenih
institucij.54      Prvi
 pogoj je očitno izpolnjen glede člena 30 Pogodbe, na katerega se nanaša
 zadeva C-46/93, in člena 52, na katerega se nanaša zadeva C-48/93.
Čeprav člen 30 državi članici nalaga prepoved, posameznikom vseeno daje
pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati (sodba z dne 22.
marca 1977 v zadevi Iannelli & Volpi proti Meroni, 74/76, Recueil,
str. 557, točka 13). Ravno tako člen 52 v bistvu posameznikom daje
pravice (sodba z dne 21. junija 1974 v zadevi Reyners, 2/74, Recueil,
str. 631, točka 25).55      Glede
 drugega pogoja je za odgovornosti Skupnosti po členu 215 in
odgovornosti države članice za kršitve prava Skupnosti odločilno merilo
za to, da je kršitev prava Skupnosti dovolj resna, ali obravnavana
država članica oziroma institucija Skupnosti očitno in resno ni
upoštevala omejitev svojega polja proste presoje.56      Med
 dejavniki, ki jih pristojno sodišče lahko upošteva, je treba
izpostaviti: stopnjo jasnosti in natančnosti prekršenega pravila, obseg
diskrecijske pravice, ki jo to pravilo pušča nacionalnim organom oziroma
 organom Skupnosti, ali je bila kršitev ali škoda storjena oziroma
povzročena namenoma ali nenamenoma, ali je bila morebitna napačna
uporaba prava opravičljiva ali neopravičljiva, morebitno dejstvo, da je
ravnanje institucije Skupnosti lahko pripomogla k opustitvi, sprejetju
ali nadaljnji uporabi nacionalnih ukrepov ali prakse, ki so v nasprotju s
 pravom Skupnosti.57      V
 vsakem pogledu je kršitev prava Skupnosti očitno dovolj resna, če se
pri njej vztraja kljub sodbi, v kateri je ugotovljena očitana
neizpolnitev obveznosti, ali sodbi o vprašanju za predhodno odločanje
oziroma ustaljeni sodni praksi Sodišča glede zadevne problematike, iz
katere je razvidno, da obravnavano ravnanje pomeni kršitev.58      V
 zadevnih primerih Sodišče s svojimi ugotovitvami ne more nadomestiti
ugotovitev nacionalnih sodišč, ki so izključno pristojna za ugotavljanje
 dejanskega stanja v postopku v glavni stvari in za odločanje, kako
opredeliti obravnavane kršitve prava Skupnosti. Vendar pa Sodišče meni,
da je zelo koristno navesti številne okoliščine, ki bi jih nacionalna
sodišča lahko upoštevala.59      Tako
 je v zadevi C-46/93 treba različno obravnavati dejstvo, da je nemški
zakonodajalec ohranil v veljavi določbe zakona o davku na pivo, ki se
nanašajo na čistost piva in prepovedujejo prodajo piva, uvoženega iz
drugih držav članic, ki je bilo v drugih državah članicah zakonito
proizvedeno po drugih metodah, pod označbo „Bier“, in dejstvo, da so
ostale v veljavi določbe istega zakona, ki prepovedujejo uvoz piva z
vsebnostjo aditivov. Namreč, glede določb nemške zakonodaje, ki se
nanašajo na označbo izdelka na trgu, bi kršitev člena 30 Pogodbe težko
obravnavali kot opravičljivo napako, saj je bila nezdružljivost take
ureditve s členom 30 pogodbe očitna glede na prej izoblikovano sodno
prakso Sodišča, še posebej v sodbah z dne 20. februarja 1976 v zadevi
Rewe-Zentral („Cassis de Dijon“) (120/78, Recueil, str. 649) in z dne 9.
 decembra 1981 v zadevi Komisija proti Italiji (193/80, Recueil, str.
3019). Po drugi strani pa so bila ob upoštevanju upoštevne sodne prakse
razpoložljiva merila, ki jih je imel nacionalni zakonodajalec za
odločanje o tem, ali je prepoved uporabe aditivov v nasprotju s pravom
Skupnosti, občutno manj določna do izdaje zgoraj navedene sodbe Komisija
 proti Nemčiji z dne 12. marca 1987, v kateri je Sodišče odločilo, da
prepoved ni združljiva s členom 30.60      Prav
 tako se lahko podajo številna stališča glede nacionalne zakonodaje, ki
je predmet obravnave v zadevi C-48/93.61      Odločitev
 zakonodajalca Združenega kraljestva, da v Merchant Shipping Act 1988
vnese določbe o pogojih za registracijo ribiških ladij, je treba
presojati različno glede na to, ali gre za določbe, ki registracijo
pogojujejo z državljanstvom, kar pomeni neposredno diskriminacijo, ki je
 očitno v nasprotju s pravom Skupnosti, ali za določbe, ki predpisujejo
pogoj stalnega prebivališča za lastnike in upravljavce ladij.62      Slednji pogoji se prima facie
 zdijo nezdružljivi s členom 52 Pogodbe, toda Združeno kraljestvo jih je
 poskušalo upravičiti v smislu ciljev skupne ribiške politike. V zgoraj
navedeni sodbi Factortame II je Sodišče to utemeljitev zavrnilo.63      Da
 bi nacionalno sodišče lahko presodilo, ali je kršitev člena 52, ki jo
je s tem storilo Združeno kraljestvo, dovolj resna, bi lahko med drugim
upoštevalo pravne pomisleke v zvezi z določenimi značilnostmi skupne
ribiške politike, odnos Komisije, ki je s svojim stališčem Združeno
kraljestvo pravočasno seznanila, in stališča glede določnosti prava
Skupnosti, ki so jih v okviru postopkov za izdajo začasnih odredb, ki so
 jih vložili posamezniki, ki jih je prizadela uporaba Merchant Shipping
Act, podala nacionalna sodišča.64      Nazadnje
 je treba upoštevati izjavo, ki jo je podal Rawlings (Trawling) Ltd,
37. tožeča stranka v zadevi C-48/93, in sicer da Združeno
kraljestvo ni takoj sprejelo ukrepov, potrebnih za izvršitev sklepa
predsednika Sodišča z dne 10. oktobra 1989 v zadevi Komisija proti
Združenemu kraljestvu, in da je to po nepotrebnem povečalo nastalo
škodo. Če bi se ta trditev, ki ji je Združeno kraljestvo na obravnavi
prerekalo, izkazala za resnično, bi jo moralo nacionalno sodišče samo po
 sebi šteti za očitno kršitev in torej za dovolj resno kršitev prava
Skupnosti.65      Glede
 tretjega pogoja morajo nacionalna sodišča preveriti, ali obstaja
neposredna vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države in med škodo,
ki so jo utrpeli oškodovanci.66      Prej
 navedeni trije pogoji so potrebni in zadostni za to, da posamezniki
pridobijo pravico do odškodnine, čeprav to ne pomeni, da država ne more
odgovarjati pod manj strogimi pogoji na podlagi nacionalnega prava.67      Kot
 je razvidno iz točk 41, 42 in 43 zgoraj navedene sodbe Francovich in
drugi, mora država, razen če je podlaga za pravico do odškodnine
neposredno v pravu Skupnosti, ko so izpolnjeni pogoji, na katere se
nanaša prejšnji odstavek, nastalo škodo povrniti v skladu z nacionalnim
pravom o odškodninski odgovornosti države, vendar pogoji za povrnitev
škode, ki jih predpisuje nacionalno pravo, ne smejo biti manj ugodni kot
 tisti, ki veljajo za podobne zahtevke na podlagi nacionalnega prava, in
 v praksi ne smejo biti taki, da je odškodnino nemogoče ali pretirano
težko dobiti (glej tudi sodbo z dne 9. novembra 1983 v zadevi San
Giorgio, 199/82, Recueil, str. 3595).68      V
 zvezi s tem so lahko omejitve, ki obstajajo v nacionalnih pravnih
sistemih za nepogodbeno odgovornost države, pri izvajanju zakonodajne
funkcije take, da je v praksi posameznikom onemogočeno ali pretirano
oteženo uveljavljanje pravice do odškodnine, kot jo pravo Skupnosti
zagotavlja za škodo, nastalo zaradi kršitve tega prava.69      V
 zadevi C-46/93 nacionalno sodišče posebej sprašuje, ali nacionalno
pravo lahko morebitno pravico do odškodnine podvrže istim omejitvam, ki
veljajo ob kršitvah hierarhično višjih nacionalnih določb, na primer ko
GG Zvezne republike Nemčije prekrši zvezni zakon.70      V
 zvezi s tem je treba poudariti, da je treba, čeprav se določanje takih
omejitev lahko zdi v skladu z zahtevo, da predpisani pogoji ne smejo
biti manj ugodni kot tisti, ki se nanašajo na podobne zahtevke na
podlagi nacionalnega prava, tudi preizkusiti, ali je zaradi teh omejitev
 v praksi nemogoče ali pretirano težko dobiti odškodnino.71      Pogoj,
 ki ga nalaga nemško pravo, ko zakon krši hierarhično višje norme
nacionalnega prava, in sicer da je odškodnina odvisna tega, ali
zakonodajalčevo dejanje ali opustitev zadeva posamično situacijo, bi v
praksi onemogočil oziroma pretirano otežil dobiti učinkovito povračilo
škode zaradi kršitve prava Skupnosti, ker se naloge zakonodajalca
načeloma nanašajo na širšo javnost in ne na osebo ali kategorijo oseb.72      Ker
 tak pogoj nacionalna sodišča ovira pri obveznosti, da zagotovijo polni
učinek prava Skupnosti s tem, da zagotavljajo učinkovito varstvo pravic
posameznika, je treba od njega odstopiti, kadar za neizpolnitev
obveznosti iz prava Skupnosti odgovarja nacionalni zakonodajalec.73      Enako
 je vsak pogoj – ki bi ga lahko naložilo angleško pravo v zvezi z
odgovornostjo države, za katero se načeloma zahteva dokaz zlorabe
pooblastil pri opravljanju javnih funkcij (misfeasance in public
office), taka zloraba pooblastila pa je nepredstavljiva v primeru
zakonodajalca – tudi tak, da je v praksi nemogoče ali zelo težko dobiti
odškodnino za škodo, nastalo zaradi kršitve prava Skupnosti, ko zanjo
odgovarja nacionalni zakonodajalec.74      Zato
 je treba na vprašanji nacionalnih sodišč odgovoriti, da so, kadar za
kršitev prava Skupnosti države članice odgovarja nacionalni
zakonodajalec, ki sprejema ukrepe na področju, na katerem ima široko
diskrecijsko pravico pri zakonodajnih odločitvah, posamezniki, ki so
utrpeli škodo, upravičeni do odškodnine, če je bil namen pravila prava
Skupnosti tak, da jim da pravice, če je kršitev dovolj resna in če
obstaja neposredna vzročna zveza med kršitvijo in škodo, ki so jo
utrpeli posamezniki. Glede na ta pogoj mora država povrniti posledice
škode, povzročene s kršitvijo prava Skupnosti, za katero odgovarja, v
skladu z njenim nacionalnim pravom o odškodninski odgovornosti, vendar
pa pogoji, ki jih predpisuje zakonodaja, ki se uporabi, ne smejo biti
manj ugodni kot tisti, ki se nanašajo na podobne zahtevke na podlagi
nacionalnega prava, ali pa oblikovani tako, da je v praksi nemogoče ali
pretirano težko dobiti odškodnino. Možnost pogojevanja odškodnine z obstojem napake (tretje vprašanje v zadevi C‑46/93)75      S
 tem tretjim vprašanjem Bundesgerichtshof v bistvu želi izvedeti, ali
lahko nacionalno sodišče v skladu z nacionalno zakonodajo, ki jo
uporablja, odškodnino pogojuje z obstojem napake (namerne ali nenamerne)
 državnega organa, ki zanjo odgovarja.76      Kot je očitno iz spisa, se napaka v različnih pravnih sistemih pojmuje različno.77      Iz
 odgovora na prejšnje vprašanje sledi, da je, kadar za kršitev prava
Skupnosti odgovarja država članica, ki sprejema ukrepe na področju, na
katerem ima široko diskrecijsko pravico pri zakonodajnih odločitvah,
priznanje pravice do odškodnine na podlagi prava Skupnosti med drugim
pogojeno s tem, da je zadevna kršitev dovolj resna.78      Zato
 so določeni objektivni in subjektivni dejavniki, ki se navezujejo na
opredelitev napake v okviru nacionalnega pravnega sistema, lahko
pomembni za odločanje o tem, ali je določena kršitev prava Skupnosti
resna ali ne (glej dejavnike, omenjene v točkah 56 in 57 zgoraj).79      Obveznost
 povračila škode, nastale posameznikom, pa ne more biti odvisna od
pogoja, ki temelji na kateri koli opredelitvi napake, ki presega dovolj
resno kršitev iz prava Skupnosti. Uvajanje takega dodatnega pogoja bi
privedlo do izpodkopavanja pravice do odškodnine, ki temelji na pravnem
redu Skupnosti.80      Torej
 mora biti odgovor na vprašanje nacionalnega sodišča tak, da v skladu z
nacionalno zakonodajo, ki jo sodišče uporablja, odškodnina za škodo ne
more biti pogojena z napako (namerno ali nenamerno) državnega organa,
odgovornega za kršitev, ki presega dovolj resno kršitev prava Skupnosti. Višina odškodnine (vprašanje 4(a) v zadevi C-46/93 in drugo vprašanje v zadevi C-48/93)81      S
 temi vprašanji nacionalni sodišči od Sodišče pravzaprav zahtevata, naj
opredeli merila za odločanje o višini odškodnine, ki jo mora plačati
država članica, odgovorna za kršitev.82      Da
 bi zagotovili učinkovito zaščito pravic posameznikov, mora odškodnina
za škodo, ki jim je bila povzročena zaradi kršitve prava Skupnosti,
ustrezati nastali škodi.83      Ob
 odsotnosti ustreznih določb prava Skupnosti na tem področju nacionalni
pravni red vsake države članice določi merila za ugotavljanje višine
odškodnine, vendar pa ta merila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki
se uporabljajo pri podobnih zahtevkih na podlagi nacionalnega prava, in
ne smejo biti taka, da je v praksi nemogoče ali pretirano težko dobiti
odškodnino.84      Z
 namenom določiti izgubo ali škodo, za katero se lahko prizna
odškodnina, lahko nacionalno sodišče poizve, ali si je oškodovana oseba
ustrezno prizadevala, da bi se izognila izgubi ali škodi oziroma da bi
omejila njeno velikost, in zlasti ali je pravočasno uporabila vsa pravna
 sredstva, ki jih je imela na voljo.85      Splošno
 načelo, ki je skupno vsem pravnim sistemom držav članic, je, da mora
oškodovanec pokazati ustrezno prizadevanje za omejitev velikosti škode,
ali pa tvega, da jo bo moral nositi sam (sodba z dne 19. maja 1992 v
zadevi Mulder in drugi proti Svetu in Komisiji, C-104/89 in C-37/90,
Recueil, str. I-3061, točka 33).86      Bundesgerichtshof
 sprašuje, ali nacionalna zakonodaja lahko na splošno omeji obveznost
povračila povzročene škode na določene posamične posebej varovane
dobrine, na primer lastnino, ali pa mora kriti tudi izgubljeni dobiček
tožečih strank. Poudarja, da se možnost prodaje izdelkov iz drugih držav
 članic v nemškem pravu ne šteje med varovane dobrine podjetja.87      V
 zvezi s tem je treba poudariti, da ob kršitvi prava Skupnosti ni mogoče
 sprejeti, da se izgubljeni dobiček iz naslova odškodnine v celoti
izključi. Zlasti v gospodarskih sporih ali sporih iz poslovnih razmerij
bi bilo s tako popolno izključitvijo izgube dobička povračilo škode
praktično nemogoče.88      Za
 različne odškodninske postavke, ki jih Divisional Court omenja v drugem
 vprašanju, zakonodaja Skupnosti ne določa konkretnih meril. O različnih
 odškodninskih postavkah mora ob upoštevanju zahtev iz točke 83 zgoraj
odločati nacionalno sodišče v skladu z nacionalnim pravom, ki ga
uporabi.89      Zlasti
 glede prisojanja civilnih kazni je treba poudariti, da ta način
povračila škode temelji na nacionalnem pravu, ki se, kot to navaja
Divisional Court, opira na ugotovitev, da so organi oblasti delovali
kruto, arbitrarno ali protiustavno. Kolikor bi tako delovanje lahko
pomenilo kršitev prava Skupnosti ali jo naredilo za še resnejšo, ni
mogoče izključiti prisojanja civilnih kazni na podlagi prava Skupnosti,
če je mogoče take civilne kazni prisoditi na podlagi nacionalnega prava.90      Torej
 je treba nacionalnima sodiščema odgovoriti, da mora biti odškodnina
držav članic za škodo, ki so jo posameznikom povzročile s kršenji prava
Skupnosti, enaka škodi, ki so jo utrpeli. Ker ni ustreznih določb prava
Skupnosti, nacionalni pravni sistem vsake države članice določi merila
za ugotavljanje višine odškodnine. Vendar ta merila ne morejo biti manj
ugodna od tistih, ki se uporabljajo za podobne zahtevke ali tožbe na
podlagi nacionalnega prava, in ne smejo biti taka, da je v praksi
nemogoče ali pretirano težko dobiti odškodnino. Nacionalna zakonodaja,
ki na splošno škodo, za katero se lahko prizna odškodnina, omejuje na
škodo, povzročeno pri določenih posebej varovanih posamičnih dobrinah,
in ki v to ne vključuje izgubljenega dobička posameznikov, ni združljiva
 s pravom Skupnosti. Še več, obstajati mora možnost, da se v okviru
zahtevkov ali tožb na podlagi prava Skupnosti prisodi posebne
odškodnine, kot so civilne kazni, ki jih določa angleško pravo, če se
lahko take škode prisodijo v okviru podobnih zahtevkov ali tožb na
podlagi nacionalnega prava. Dolžina obdobja, ki je upoštevno za odškodnino (vprašanje 4(b) v zadevi C‑46/93)91      S
 tem vprašanjem Bundesgerichtshof sprašuje, ali se lahko prizna
odškodnina tudi za škodo, nastalo v obdobju, preden je Sodišče
razsodilo, da je bila podana neizpolnitev obveznosti.92      Glede
 na odgovor na drugo vprašanje pravica do odškodnine po pravu Skupnosti
obstaja, ko so izpolnjeni pogoji iz točke 51 zgoraj.93      Eden
 od teh pogojev je, da mora biti kršitev prava Skupnosti dovolj resna.
Dejstvo, da že obstaja sodba Sodišča, s katero je bila ugotovljena
kršitev, je gotovo odločilno, toda to za izpolnitev tega pogoja ni nujno
 (glej točke 55, 56 in 57 te sodbe).94      Če
 bi bila dolžnost države članice, da povrne škodo, omejena na škodo, ki
se je zgodila po tem, ko je Sodišče s sodbo ugotovilo, da je podana
neizpolnitev obveznosti, bi to pomenilo, da je vprašljiva pravica do
odškodnine, ki jo priznava pravni red Skupnosti.95      Poleg
 tega bi bilo v primeru, če bi bila odškodnina za škodo pogojena z
zahtevo po predhodni ugotovitvi Sodišča, da je prišlo do neizpolnitve
obveznosti iz prava Skupnosti, za katero odgovarja država članica, to v
nasprotju z načelom učinkovitosti prava Skupnosti, ker bi to
izključevalo vsako pravico do odškodnine, dokler domnevna neizpolnitev
obveznosti ni predmet tožbe Komisije na podlagi člena 169 Pogodbe in
ugotovitve Sodišča o neizpolnitvi obveznosti. Pravice, ki jih imajo
posamezniki na podlagi določb Skupnosti, ki imajo neposredni učinek v
nacionalnem pravnem redu držav članic, pa ne morejo biti odvisne od
presoje Komisije, ali je ustrezno na podlagi člena 169 Pogodbe sprožiti
postopek proti državi članici, in od morebitne ugotovitve neizpolnitve
obveznosti s sodbo Sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra
1982 v zadevi Waterkeyn in drugi, 314/81, 315/81, 316/81 in 83/82,
Recueil, str. 4337, točka 16).96      Odgovor
 na vprašanje nacionalnega sodišča je torej tak, da obveznost držav
članic za povrnitev škode, povzročene posameznikom s kršitvami prava
Skupnosti, za katere odgovarja država, ne more biti omejena zgolj na
škodo, ki so jo posamezniki utrpeli po izreku sodbe Sodišča, ki je
ugotovilo, da je očitana neizpolnitev obveznosti podana. Zahteva po časovni omejitvi učinkov sodbe97      Nemška
 vlada od sodišča zahteva, naj omeji vsako škodo, ki jo mora Zvezna
republika Nemčija nadomestiti, na škodo, nastalo po izdaji sodbe v tej
zadevi, če oškodovanci niso že pred tem vložili pravnih sredstev oziroma
 ekvivalentnih zahtevkov. Meni, da je taka časovna omejitev učinkov te
sodbe potrebna zaradi obsega njenih finančnih posledic za Zvezno
republiko Nemčijo.98      Vedeti
 je treba, da bo država, če nacionalno sodišče ugotovi, da so izpolnjeni
 pogoji za odgovornost Zvezne republike Nemčije v tej zadevi, morala
povrniti škodo v okviru svojega nacionalnega odškodninskega prava.
Pogoji materialnega in procesnega prava, ki so določeni v zakonodaji, ki
 ureja odškodnine, lahko upoštevajo načelo pravne varnosti.99      Vendar
 ti pogoji ne morejo biti manj ugodni od tistih, ki se nanašajo na
podobne zahtevke na podlagi nacionalnega prava, in v praksi ne smejo
biti taki, da bi bilo nemogoče ali pretirano težko dobiti odškodnino
(zgoraj navedena sodba Francovich in drugi, točka 43).100    Glede na navedeno Sodišču ni treba časovno omejiti učinkov te sodbe. Stroški101    Stroški,
 ki so jih priglasile danska, nemška, grška, španska, francoska, irska
in nizozemska vlada ter vlada Združenega kraljestva in Komisija
Evropskih skupnosti, ki so Sodišču predložile stališča, se ne povrnejo.
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v
 postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.Iz teh razlogov je SODIŠČE glede
 vprašanj, ki sta mu jih predložili Bundesgerichtshof (sklep z dne
28. januarja 1993) in High Court of Justice, Queen's Bench
Division, Divisional Court (sklep z dne 18. novembra 1992), razsodilo:1)      Načelo,
 da so države članice dolžne povrniti škodo, povzročeno posameznikom s
kršitvami prava Skupnosti, za katere te države odgovarjajo, se
uporablja, ko je za očitano neizpolnitev obveznosti odgovoren nacionalni
 zakonodajalec.2)      Če
 za kršitev prava Skupnosti države članice odgovarja nacionalni
zakonodajalec, ki sprejema ukrepe na področju, na katerem ima široko
diskrecijsko pravico pri zakonodajnih odločitvah, so posamezniki, ki so
utrpeli škodo, upravičeni do odškodnine, če je bil namen pravila prava
Skupnosti tak, da jim da pravice, če je kršitev dovolj resna in če
obstaja neposredna vzročna zveza med kršitvijo in škodo, ki so jo
utrpeli posamezniki. Glede na ta pogoje mora država povrniti posledice
škode, povzročene s kršitvijo prava Skupnosti, za katero dogovarja, v
skladu z njenim nacionalnim pravom o odškodninski odgovornosti. Vendar
pogoji, ki jih predpisuje zakonodaja, ki se uporabi, ne smejo biti manj
ugodni kot tisti, ki se nanašajo na podobne zahtevke na podlagi
nacionalnega prava, ali pa oblikovani tako, da je v praksi nemogoče ali
pretirano težko dobiti odškodnino.3)      V
 skladu z nacionalno zakonodajo, ki jo sodišče uporablja, odškodnina za
škodo ne more biti pogojena z napako (namerno ali nenamerno) državnega
organa, odgovornega za kršitev, ki presega dovolj resno kršitev prava
Skupnosti.4)      Odškodnina
 držav članic za škodo, ki so jo te posameznikom povzročile s kršenji
prava Skupnosti, mora biti enaka škodi, ki so jo utrpeli. Ker ni
ustreznih določb prava Skupnosti, nacionalni pravni sistem vsake države
članice določa merila za ugotavljanje višine odškodnine. Vendar ta
merila ne morejo biti manj ugodna od tistih, ki se uporabljajo za
podobne zahtevke ali tožbe na podlagi nacionalnega prava, in ne smejo
biti taka, da je v praksi nemogoče ali pretirano težko dobiti
odškodnino. Nacionalna zakonodaja, ki na splošno škodo, za katero se
lahko prizna odškodnina, omejuje na škodo, povzročeno pri določenih
posebej varovanih posamičnih dobrinah, in ki v to ne vključuje
izgubljenega dobička posameznikov, ni združljiva s pravom Skupnosti.
Obstajati mora možnost, da se v okviru zahtevkov ali tožb na podlagi
prava Skupnosti prisodi posebne odškodnine, kot so civilne kazni
(exemplary damages), ki jih določa angleško pravo, če se lahko take
odškodnine prisodijo v okviru podobnih zahtevkov ali tožb na podlagi
nacionalnega prava.5)      Obveznost
 držav članic za povrnitev škode, povzročene posameznikom s kršitvami
prava Skupnosti, za katere odgovarja država, ne more biti omejena zgolj
na škodo, ki so jo posamezniki utrpeli po izreku sodbe Sodišča, ki je
ugotovilo, da je očitana neizpolnitev obveznosti podana.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardHirschManciniSchockweilerMoitinho de AlmeidaGulmannMurrayRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 5. marca 1996. Sodni tajnik       PredsednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias  * Jezika postopka: nemščina in angleščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. julija 1985. # AS-Autoteile Service GmbH proti Pierre Malhé. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Zadeva 220/84.