Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 7. julija 1988. # Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) proti Heinrich Wolf in NV Microtherm Europe in drugim. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Cassatie - Belgija. # Združeni zadevi 154 in 155/87.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 12. marca 2009. # Johannes Hambura proti Evropskemu parlamentu. # Javni uslužbenci - Zaposlovanje. # Zadeva F-4/08.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (drugi senat)
      z dne 12. marca 2009
      Zadeva F-4/08
      Johannes Hambura
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Javni uslužbenci – Začasni uslužbenci – Zaposlovanje – Izbirni postopek – Nepripustitev – Razpis za prosto delovno mesto PE/95/S – Neuporaba obrazca za prijavo iz Uradnega lista Evropske unije – Dopustnost – Predhodni upravni postopek“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero J. Hambura predlaga razglasitev ničnosti odločbe Parlamenta z
         dne 5. decembra 2007, s katero je bila zavrnjena njegova prijava za začasnega uslužbenca na delovnem mestu zdravnika, ki je
         bilo predmet razpisa za prosto delovno mesto PE/95/S (UL C 244 A, 18.10.2007, str. 5).

      Odločitev:      Tožba se zavrne. Tožeči stranki se naloži plačilo vseh stroškov.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Javni natečaj – Pogoji za pripustitev – Določitev z razpisom javnega natečaja – Diskrecijska pravica uprave
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III)
      2.      Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti – Podroben povzetek tožbenih razlogov in trditev, navedenih
            pred Sodiščem za uslužbence
      (Statut Sodišča, člen 21, prvi odstavek, in Priloga I, člen 7(3); Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 35(1)(e))
      1.      Komisijo kljub njeni diskrecijski pravici zavezujejo besedilo in zlasti pogoji za pripustitev, določeni v razpisu javnega
         natečaja. Načeloma isto velja za upravo, ki mora tako upoštevati pogoje za sprejetje prijav, sicer krši načelo enakega obravnavanja.

      (Glej točko 46.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 25. marec 2004, Petrich proti Komisiji, T-145/02, RecFP, str. I-A-101 in II-447, točka 34;
      Sodišče za uslužbence: 11. julij 2006, Tas proti Komisiji, F-12/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-79 in II-A-1-285, točka 43.
      2.      V skladu s členom 35(1)(e) Poslovnika Sodišča za uslužbence mora tožba obsegati tožbene razloge ter dejanske in pravne trditve.
         Ti elementi morajo biti dovolj jasni in natančni, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe, Sodišču za uslužbence pa,
         da o tožbi po potrebi odloči brez dodatnih podatkov. Za zagotovitev pravne varnosti in dobrega delovanja sodnega sistema je
         za dopustnost tožbe nujno, da so bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih temelji, vsaj dosledno in razumljivo povzeti
         v besedilu same tožbe. To še toliko bolj velja, ker v skladu s členom 7(3) Priloge I k Statutu Sodišča pisni del postopka
         pred Sodiščem za uslužbence načeloma obsega le eno izmenjavo vlog, razen če Sodišče za uslužbence ne odloči drugače. Ta posebnost
         postopka pred Sodiščem za uslužbence pojasnjuje, da v nasprotju s tem, kar je v členu 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča predvideno
         za postopek pred Sodiščem prve stopnje ali Sodiščem, tožbeni razlogi in trditve v tožbi ne smejo biti navedeni v povzetku.
         V praksi bi taka prožnost povzročila, da bi posebno pravilo, naknadno določeno v Prilogi k Statutu Sodišča, ostalo brez velikega
         dela svojega učinka.

      (Glej točki 49 in 50.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 28. april 1993, De Hoe proti Komisiji, T-85/92, Recueil, str. II-523, točka 20; 21. maj 1999, Asia Motor
         France in drugi proti Komisiji, T-154/98, Recueil, str. II-1703, točka 42; 15. junij 1999, Ismeri Europa proti Računskemu
         sodišču, T-277/97, Recueil, str. II-1825, točka 29;

      Sodišče za uslužbence: 26. junij 2008, Nijs proti Računskemu sodišču, F-1/08, ZOdl. JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000, točka 25,
         zoper katerega je vložena pritožba pri Sodišču prve stopnje, zadeva T-376/08 P.


Sodba Sodišča z dne 3. marca 1971. # Acciaierie e Ferriere Riva S.p.a. proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 2-70.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 24. junija 2014.#Evropski parlament proti Svetu Evropske unije.#Ničnostna tožba – Sklep 2011/640/SZVP – Pravna podlaga – Skupna zunanja in varnostna politika (SZVP) – Člen 37 PEU – Mednarodni sporazum, ki se nanaša izključno na SZVP – Člen 218(6), drugi pododstavek, PDEU – Obveznost nemudoma in izčrpno obvestiti Parlament – Člen 218(10) PDEU – Ohranitev učinkov.#Zadeva C‑658/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 24. junija 2014 (
            *1
         )
      „Ničnostna tožba — Sklep 2011/640/SZVP — Pravna podlaga — Skupna zunanja in varnostna politika (SZVP) — Člen 37 PEU — Mednarodni sporazum, ki se nanaša izključno na SZVP — Člen 218(6), drugi pododstavek, PDEU — Obveznost nemudoma in izčrpno obvestiti Parlament — Člen 218(10) PDEU — Ohranitev učinkov“
      V zadevi C‑658/11,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU, vložene 21. decembra 2011,

         Evropski parlament, ki ga zastopajo R. Passos, A. Caiola in M. Allik, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      ob intervenciji

         Evropske komisije, ki jo zastopajo M. Konstantinidis, R. Troosters in L. Gussetti, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      intervenientka,
      proti

         Svetu Evropske unije, ki ga zastopajo F. Naert, G. Étienne, M. Bishop in G. Marhic, agenti,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Češke republike, ki jo zastopajo M. Smolek, E. Ruffer in D. Hadroušek, agenti,

         Francoske republike, ki jo zastopajo G. de Bergues, N. Rouam in E. Belliard, agenti,

         Italijanske republike, ki jo zastopata G. Palmieri, agentka, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

         Kraljevine Švedske, ki jo zastopa A. Falk, agentka,

         Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopajo L. Christie in A. Robinson, agenta, skupaj z D. Beardom, QC, in G. Facennom, barrister,
      intervenientke,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano (poročevalec), M. Ilešič, T. von Danwitz in M. Safjan, predsedniki senatov, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev, D. Šváby, sodniki, M. Berger, A. Prechal, sodnici, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. septembra 2013,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. januarja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropski parlament s tožbo predlaga, prvič, razglasitev ničnosti Sklepa Sveta 2011/640/SZVP z dne 12. julija 2011 o podpisu in sklenitvi Sporazuma med Evropsko unijo in Republiko Mauritius o pogojih za premestitev osumljenih piratov in z njimi povezanih zaseženih sredstev s pomorske sile pod vodstvom Evropske unije v Republiko Mauritius ter pogojih za ravnanje z osumljenimi pirati po premestitvi (UL L 254, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijani sklep oziroma Sporazum EU‑Mauritius) in, drugič, ohranitev učinkov tega sklepa.

         Pravni okvir

               2

               Naslov V Pogodbe EU vključuje poglavje 2 z naslovom „Posebne določbe o skupni zunanji in varnostni politiki“, v katero je vključen člen 36 PEU, ki določa:
               „Visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko se redno posvetuje z Evropskim parlamentom o glavnih vidikih in temeljnih usmeritvah skupne zunanje in varnostne politike ter skupne varnostne in obrambne politike in ga obvešča o razvoju teh politik. Skrbi, da se mnenja Evropskega parlamenta ustrezno upoštevajo. Pri obveščanju Evropskega parlamenta lahko sodelujejo posebni predstavniki.
               Evropski parlament lahko Svetu in visokemu predstavniku zastavlja vprašanja ali daje priporočila. Dvakrat na leto razpravlja o napredku pri izvajanju skupne zunanje in varnostne politike, vključno s skupno varnostno in obrambno politiko.“

               3

               Člen 37 PEU iz istega poglavja določa:
               „Unija lahko z eno ali več državami ali mednarodnimi organizacijami sklepa sporazume na področjih iz tega poglavja.“

               4

               Člen 218 PDEU določa:
               „1.   Brez poseganja v posebne določbe člena 207 potekajo pogajanja o sporazumih med Unijo in tretjimi državami ali mednarodnimi organizacijami ter njihovo sklepanje po spodaj opisanem postopku.
               2.   Svet odobri začetek pogajanj, določi pogajalske smernice, odobri podpis in sklene sporazum.
               3.   Komisija, kadar se predvideni sporazum izključno ali v pretežnem delu nanaša na skupno zunanjo in varnostno politiko [(v nadaljevanju: SZVP)] pa visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko, predloži priporočila Svetu, ki sprejme sklep o odobritvi začetka pogajanj in imenovanju pogajalca ali vodje pogajalske skupine Unije glede na predmet predvidenega sporazuma.
               […]
               5.   Svet na predlog pogajalca sprejme sklep o odobritvi podpisa sporazuma in po potrebi o njegovi začasni uporabi pred začetkom veljavnosti.
               6.   Svet na predlog pogajalca sprejme sklep o sklenitvi sporazuma.
               Razen pri sporazumih, ki zadevajo izključno [SZVP], Svet sprejme sklep o sklenitvi sporazuma:

                        (a)

                        po odobritvi Evropskega parlamenta pri:
                        […]

                                 (v)

                                 sporazumih na področjih, za katera velja redni zakonodajni postopek ali posebni zakonodajni postopek, kadar je potrebna odobritev Evropskega parlamenta.

                           […]

                        (b)

                        po posvetovanju z Evropskim parlamentom v drugih primerih. […]

                  […]
               10.   Evropski parlament se v vseh fazah postopka nemudoma in izčrpno obvesti.
               […]“

               5

               Skupni ukrep Sveta 2008/851/SZVP z dne 10. novembra 2008 o vojaški operaciji Evropske unije kot prispevku k odvračanju, preprečevanju in zatiranju piratstva in oboroženih ropov pred somalsko obalo (UL L 301, str. 33), kakor je bil spremenjen s Sklepom Sveta 2010/766/SZVP z dne 7. decembra 2010 (UL L 327, str. 49, v nadaljevanju: Skupni ukrep 2008/851), temelji na členih 14, 25, tretji odstavek, in 28(3) EU.

               6

               Člen 1 tega skupnega ukrepa, naslovljen „Misija“, v odstavku 1 določa:

                        „1.

                        Evropska unija […] izvaja vojaško operacijo v podporo resolucijama Varnostnega sveta Združenih narodov (VSZN) št. 1814 (2008), 1816 (2008) in 1838 (2008) skladno z dovoljenimi ukrepi v primeru piratstva za izvajanje členov 100 in naslednjih Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, podpisane v Montego Bayu dne 10. decembra 1982 (v nadaljnjem besedilu ‚Konvencija Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu‘), in predvsem na podlagi zavez, sprejetih s tretjimi državami (v nadaljnjem besedilu ‚Atalanta‘), za prispevanje k:

                                 —

                                 zaščiti ladij [Svetovnega programa za hrano], ki dovažajo pomoč v hrani razseljenemu prebivalstvu v Somaliji, skladno z mandatom, opredeljenim v Resoluciji VSZN št. 1814 (2008);

                                 —

                                 zaščiti ranljivih ladij, ki plovejo pred somalsko obalo ter k odvračanju, preprečevanju in zatiranju piratstva in oboroženih ropov pred somalsko obalo, skladno z mandatom, opredeljenim v Resoluciji VSZN št. 1816 (2008).“

               7

               Člen 2 navedenega skupnega ukrepa, naslovljen „Mandat“, določa:
               „Atalanta pod pogoji iz veljavnega mednarodnega prava, zlasti Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, in resolucij VSZN št. 1814 (2008), 1816 (2008) in 1838 (2008) ter v okviru razpoložljivih zmogljivosti:
               […]

                        (e)

                        za morebitno izvrševanje sodnega pregona s strani pristojnih držav članic pod pogoji iz člena 12 lahko na območjih, kjer je prisotna, prime, pridrži in premešča osebe, ki so storile ali so osumljene storitve kaznivih dejanj piratstva in oboroženega ropa, zaseže ladje, pirate in storilce oboroženega ropa ali zaseže ladje, ki so bile zajete s kaznivim dejanjem piratstva ali oboroženega ropa in so v rokah piratov, ter prav tako lahko zaseže sredstva, ki se nahajajo na teh ladjah;

                  […]“

               8

               Člen 10 Skupnega ukrepa 2008/851, naslovljen „Sodelovanje tretjih držav“, določa:
               „1.   Brez poseganja v avtonomijo odločanja [Unije] in v enotni institucionalni okvir ter v skladu z ustreznimi smernicami Evropskega sveta se k sodelovanju pri tej operaciji lahko povabijo tretje države.
               […]
               3.   Podrobnosti o sodelovanju tretjih držav so predmet sporazumov, ki se sklenejo v skladu s postopkom iz člena [37 PEU]. […] Če sta [Unija] in tretja država sklenili sporazum o vzpostavitvi okvira za sodelovanje te tretje države v operacijah za krizno upravljanje [Unije], se za namene te operacije uporabljajo določbe tega sporazuma.
               […]
               6.   Pogoji za premestitev prijetih in pridržanih oseb v tretjo državo, ki sodeluje v operaciji, z namenom izvrševanja jurisdikcije te države, se določijo ob sklenitvi ali ob izvedbi sporazumov o sodelovanju iz odstavka 3.“

               9

               Člen 12 tega skupnega ukrepa, naslovljen „Premestitev oseb, prijetih in pridržanih zaradi izvrševanja jurisdikcije“, določa:
               „1.   Na podlagi sprejetja izvrševanja jurisdikcije držav članic ali tretjih držav s strani Somalije na eni strani in na podlagi člena 105 Konvencije o pomorskem mednarodnem pravu na drugi strani se osebe, ki so storile ali so osumljene storitve kaznivega dejanja piratstva ali oboroženega ropa in so prijete ali pridržane v somalskih teritorialnih vodah ali na odprtem morju z namenom izvrševanja sodnega pregona, ter sredstva, uporabljena pri storitvi teh dejanj, predajo:

                        —

                        pristojnim organom države članice ali tretje države, ki sodeluje v operaciji, pod katere zastavo pluje ladja, ki je izvršila prijetje, ali

                        —

                        če ta država ne more ali ne želi izvrševati svoje jurisdikcije, državi članici ali tretji državi, ki želi izvrševati jurisdikcijo nad temi osebami in sredstvi.

                  2.   Nobene od oseb iz odstavka 1 ni mogoče premestiti v tretjo državo, če s to tretjo državo niso bili dogovorjeni ustrezni pogoji, ki so skladni z veljavnim mednarodnim pravom, predvsem z mednarodnim pravom človekovih pravic, s čimer se zlasti zagotovi, da te osebe niso podvržene smrtni kazni, mučenju ali drugemu krutemu, nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju.“

               10

               Člen 2 Sporazuma EU‑Mauritius, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
               „Za namene tega sporazuma:

                        (a)

                        ‚pomorske sile pod vodstvom Evropske unije (EUNAVFOR)‘ pomenijo vojaško poveljstvo EU in nacionalne kontingente, ki prispevajo k operaciji EU Atalanta, njihove ladje, zrakoplove in sredstva;

                  […]“

               11

               Člen 1 istega sporazuma, naslovljen „Cilj“, določa:
               „V sporazumu so opredeljeni pogoji in načini

                        (a)

                        premestitve oseb, osumljenih poskusa storitve, izvrševanja ali storitve piratstva znotraj območja operacije EUNAVFOR […];

                        (b)

                        premestitve z njimi povezanih sredstev, zaseženih s strani EUNAVFOR, z EUNAVFOR na Mauritius in

                        (c)

                        ravnanja s premeščenimi osebami.“

               12

               Poleg tega so v členu 3 Sporazuma EU‑Mauritius določena splošna načela, ki urejajo podrobnosti in pogoje za premestitev oseb, osumljenih piratstva, ki jih je pridržal EUNAVFOR, in z njimi povezanih sredstev, ki jih je ta zasegel, v Republiko Mauritius. Ta sporazum poleg tega v členu 4 določa pravila za obravnavo, pregon in sojenje premeščenim osebam, pri čemer je treba upoštevati prepoved smrtne kazni zanje, določene v členu 5. Isti sporazum v členu 6 določa ukrepe glede dokumentacije v zvezi s premestitvijo navedenih oseb, med drugim glede evidenc in uradnih obvestil, v členu 7(1) in (2) pa določa, da EUNAVFOR v okviru svojih sredstev in zmožnosti Republiki Mauritius zagotovi vso pomoč pri preiskavi in pregonu premeščenih oseb. V zvezi s tem člen 7(3) Sporazuma EU‑Mauritius določa možnost, da se stranke tega sporazuma dogovorijo glede načinov uporabe finančne, tehnične in druge pomoči, da se omogoči premestitev, pridržanje, preiskava, pregon in sojenje premeščenim osebam. Nazadnje, navedeni sporazum v členih 10 in 11 določa pravila za njegovo izvajanje in pravila o začetku njegove veljavnosti.

         Dejansko stanje in izpodbijani sklep

               13

               Svet je 22. marca 2010 visoki predstavnici Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko odobril začetek pogajanj za sklenitev sporazumov o premestitvi oseb med Unijo in nekaterimi tretjimi državami, vključno z Republiko Mauritius.

               14

               Svet je z dopisom z istega dne Parlament obvestil o tem sklepu.

               15

               Svet je po navedenih pogajanjih 12. julija 2011 na podlagi členov 37 PEU in 218(5) in (6) PDEU sprejel izpodbijani sklep, s katerim je odobril podpis Sporazuma EU‑Mauritius. Ta sklep je bil 30. septembra 2011 objavljen v Uradnem listu Evropske unije.

               16

               Sporazum EU‑Mauritius je bil podpisan 14. julija 2011 in se je od takrat začasno uporabljal.

               17

               Svet je o sprejetju izpodbijanega sklepa Parlament obvestil z dopisom z dne 17. oktobra 2011.

         Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

               18

               Parlament Sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep razglasi za ničen, odredi, da se učinki tega sklepa ohranijo, dokler ne bo sklep nadomeščen, in Svetu naloži plačilo stroškov.

               19

               Svet Sodišču predlaga, naj ugotovi, da je tožba delno nedopustna, v preostalem tožbo zavrne kot neutemeljeno in Parlamentu naloži plačilo stroškov. Svet podredno predlaga, naj se učinki izpodbijanega sklepa – če ga bo Sodišče razglasilo za ničnega – ohranijo, dokler ne bo nadomeščen.

               20

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 5. junija 2012 je bila Češki republiki, Francoski republiki, Italijanski republiki, Kraljevini Švedski ter Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta.

               21

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 20. novembra 2012 je bila Komisiji dovoljena intervencija v podporo Parlamentu pri ustnem postopku.

         Tožba

               22

               Parlament v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU in člena 218(10) PDEU.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU

      Trditve strank

               23

               Parlament v okviru prvega tožbenega razloga trdi, da je Svet napačno menil, da je izpodbijani sklep zadeval sporazum, ki se je nanašal „izključno“ na SZVP v smislu člena 218(6), drugi pododstavek, prvi del stavka, PDEU, in da je bil ta sklep zato lahko sprejet brez sodelovanja Parlamenta.

               24

               Parlament, ki ga v zvezi s tem podpira Komisija, najprej navaja, da člen 218(6) PDEU pomeni splošno pravilo, v skladu s katerim je za sklenitev mednarodnega sporazuma s strani Sveta potrebna predhodna odobritev Parlamenta ali posvetovanje z njim, odvisno od primera. Prvi del stavka drugega pododstavka navedenega člena 218(6) naj bi Svetu le izjemoma dovoljeval, da tak sporazum sklene brez sodelovanja Parlamenta „pri sporazumih, ki zadevajo izključno [SZVP]“. Ker je torej ta določba izjema, jo je treba razlagati ozko, in sicer tako, da kadar se sporazum ne nanaša le na SZVP, ampak tudi na druge politike Unije, je Parlament treba vključiti v postopek sklenitve tega sporazuma.

               25

               V obravnavanem primeru naj se Sporazum EU‑Mauritius ob upoštevanju njegovega cilja in vsebine ne bi nanašal le na SZVP, ampak tudi na pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah, policijsko sodelovanje in razvojno sodelovanje.

               26

               Najprej, kar zadeva pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah, naj bi namreč ta sporazum po eni strani vseboval več določb, med drugim člene od 3 do 7, ki so namenjeni olajšanju sodelovanja med Unijo in organi Republike Mauritius tako glede kazenskih postopkov, vključno z dopustnostjo dokazov, pravicami oseb in nekaterimi posebnimi elementi teh postopkov, kot glede izvrševanja sodnih odločb v smislu člena 82(1)(d) ter (2)(a) in (b) PDEU. Po drugi strani naj bi se navedeni sporazum, zlasti njegov člen 7(3), nanašal tudi na podporo usposabljanju sodnikov in drugega osebja v pravosodju v smislu člena 82(1)(c) PDEU. Poleg tega po mnenju Parlamenta okoliščina, da člen 11(5) Sporazuma EU‑Mauritius določa, da lahko naloge, ki jih EUNAVFOR izvaja na podlagi tega sporazuma, v bistvu izvajajo upravni organi, izključuje vojaško naravo teh nalog. Komisija v zvezi s tem dodaja, da cilj in vsebina Sporazuma EU‑Mauritius upravičujeta izbiro člena 82 PDEU za pravno podlago izpodbijanega sklepa.

               27

               Dalje, kar zadeva policijsko sodelovanje, naj bi se dejavnosti iz členov 6 in 7 Sporazuma EU‑Mauritius nanašale zlasti na „zbiranje, hrambo, obdelavo, analizo in izmenjavo ustreznih informacij“ v smislu člena 87(2)(a) PDEU in naj bi spadale pod dejavnosti, ki jih običajno opravljajo policijske službe v smislu člena 87(1) PDEU.

               28

               Nazadnje, ta sporazum naj bi se nanašal na razvojno sodelovanje, ker v členih od 7 do 10(2)(f) določa zagotovitev pomoči Republiki Mauritius, ki je država v razvoju v smislu člena 208 PDEU. Ta pomoč naj bi bila zagotovljena na področju „spremembe zakonodaje, usposabljanja preiskovalcev in tožilcev, preiskovalnega in sodnega postopka ter zlasti ureditve hranjenja in izročitve dokazov ter pritožbenega postopka“.

               29

               Parlament in Komisija ugotavljata, da bi moral izpodbijani sklep glede na to, da se redni zakonodajni postopek nanaša na ta področja delovanja Unije, temeljiti na členu 218(6), drugi pododstavek, točka (a)(v), PDEU in zato biti sprejet po odobritvi Parlamenta.

               30

               Svet ob podpori vseh držav članic intervenientk v bistvu odgovarja, da izpodbijani sklep pravilno temelji na členu 37 PEU in členu 218(5) in (6) PDEU, saj se Sporazum EU‑Mauritius v skladu s svojim ciljem in vsebino nanaša izključno na SZVP.

               31

               Po eni strani naj bi se namreč s tem sporazumom izvajal Skupni ukrep 2008/851, zlasti njegov člen 12, katerega cilj je okrepitev mednarodne varnosti v okviru skupne varnostne in obrambne politike Unije, kar poleg tega potrjuje člen 2 navedenega skupnega ukrepa, ki opredeljuje naloge Atalante. Navedena politika pa naj bi bila v skladu s členom 42(1) PEU sestavni del SVZP.

               32

               Po drugi strani naj vsebina navedenega sporazuma in, natančneje, okoliščina, da Atalanta osebo, osumljeno piratstva, izroči organom Republike Mauritius zaradi kazenskega pregona, ne bi omogočali sklepati, da dejavnosti, ki jih opravlja Atalanta, pomenijo policijsko ali pravosodno sodelovanje v smislu tretjega dela, naslov V, Pogodbe DEU. Čeprav imajo nekatere naloge Atalante značilnosti, ki so lahko podobne policijskim dejavnostim, naj namreč razporejene sile na podlagi svoje nacionalne zakonodaje na splošno ne bi imele policijskih ali pravosodnih pristojnosti.

               33

               Svet dodaja, da Sporazum EU‑Mauritius, zlasti njegovi členi od 4 do 6 in 8, vključuje ukrepe, ki se nanašajo na spodbujanje pravne države in spoštovanja človekovih pravic s strani Republike Mauritius. V skladu s členom 21(2)(b) PEU pa naj bi bilo spodbujanje človekovih pravic v tretjih državah cilj SZVP.

               34

               Svet pojasnjuje tudi, da ne cilj ne vsebina navedenega sporazuma ne omogočata ugotovitve, da se ta nanaša na območje svobode, varnosti in pravice ali razvojno sodelovanje.

               35

               Po eni strani naj bi namreč med drugim iz členov 82 PDEU in 87 PDEU izhajalo, da je vsak ukrep v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice, neodvisno od njegove morebitne zunanje razsežnosti, treba sprejeti s ciljem spodbujanja svobode, varnosti in pravice znotraj Unije. V obravnavani zadevi pa naj bi se Sporazum EU‑Mauritius nanašal predvsem na ukrepe, sprejete zaradi okrepitve mednarodne varnosti vzdolž somalske obale in torej zunaj Unije.

               36

               Po drugi strani naj bi Sodišče že potrdilo, da ne gre za ukrep v okviru razvojnega sodelovanja, če je njegov glavni namen izvajanje SZVP, pa čeprav prispeva h gospodarskemu in socialnemu razvoju držav v razvoju (sodba Komisija/Svet, C‑91/05, EU:C:2008:288, točka 72). V obravnavani zadevi naj bi se pomoč, ki se zagotavlja Republiki Mauritius, nanašala na dejavnost premestitve v smislu Sporazuma EU‑Mauritius in na zmožnost te države, da ta sporazum uporabi v skladu z mednarodnim pravom o človekovih pravicah. Cilj te pomoči naj ne bi bil razvoj Republike Mauritius, zato naj ne bi šlo za razvojni ukrep.

               37

               Parlament najprej odgovarja, da člen 218(3) PDEU uvaja razlikovanje med sporazumi, ki se nanašajo „izključno“ na SZVP, in sporazumi, ki se „v pretežnem delu“ nanašajo na SZVP. Odstavek 6 istega člena naj bi zato Svetu dopuščal sprejemanje sporazumov brez sodelovanja Parlamenta le, če se ti nanašajo „izključno“ na SZVP. Po drugi strani, če se ti sporazumi le „v pretežnem delu“ nanašajo na SZVP in vključujejo stranske ukrepe, ki se nanašajo tudi na druge politike, naj jih Svet ne bi smel skleniti brez predhodnega sodelovanja Parlamenta.

               38

               Dalje, Parlament trdi, da okoliščina, da se z izpodbijanim sklepom izvaja Skupni ukrep 2008/851 in da ta spada v SZVP, ne zadostuje za ugotovitev, da tudi izpodbijani sklep spada pod to politiko. Skupni ukrep 2008/851 in izpodbijani sklep naj bi namreč imela različno področje uporabe in cilje, saj je Atalanta operacija vojaškega značaja, ki izhaja iz skupne varnostne in obrambne politike ter s katero se skušajo zajeti domnevni pirati, medtem ko misije predstavnikov Unije in EUNAVFOR na podlagi Sporazuma EU‑Mauritius, ki predvidevajo zlasti morebitno poznejšo premestitev osumljencev in njihov kazenski pregon, nimajo vojaškega značaja in presegajo cilj Atalante.

               39

               Svet in države članice intervenientke v bistvu ugovarjajo, da je na vprašanje, ali se sporazum nanaša „izključno“ na SZVP v smislu člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU, treba odgovoriti izključno glede na materialnopravno podlago navedenega sporazuma. Sporazum, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki temelji izključno na členu 37 PEU, pa naj bi se nanašal „izključno“ na SZVP.

               40

               Po mnenju Sveta tega pristopa ni mogoče ovreči z razlikovanjem pojmov „v pretežnem delu“ in „izključno“ iz člena 218(3) in (6) PDEU. Odstavek 3 navedenega člena naj bi namreč s tem, da se sklicuje na sporazume, ki se nanašajo „izključno ali v pretežnem delu“ na SZVP, zadeval določitev organa, ki je pristojen za predstavitev priporočil Svetu v okviru pogajalskega postopka v zvezi s temi sporazumi, medtem ko naj bi se odstavek 6 istega člena s tem, da navaja sporazume, ki se nanašajo „izključno“ na SZVP, nanašal na sklenitev teh sporazumov.

               41

               Češka republika dodaja, da člen 218(6) PDEU temelji na vzporednosti pristojnosti Parlamenta na notranji in zunanji ravni. Cilj te določbe naj bi bil torej zagotoviti, da ima Parlament enako vlogo tako pri sprejemanju sklepa o sklenitvi sporazuma kot pri sprejemanju internega akta. Češka republika v zvezi s tem navaja – pri čemer opozarja, da je zadevna določba le procesne narave – da niso postopki tisti, ki opredeljujejo pravno podlago akta, ampak je pravna podlaga akta tista, ki opredeljuje postopke, ki jih je treba upoštevati pri sprejetju tega akta.

               42

               Kraljevina Švedska in Združeno kraljestvo pojasnjujeta, da razlaga člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU, ki jo je podal Parlament, po eni strani vpliva na medinstitucionalno ravnovesje, ki ga uvajata Pogodbi, ki določata strogo omejeno vlogo Parlamenta pri izvajanju SZVP, kot med drugim izhaja iz člena 36 PEU. Po drugi strani naj bi bila taka razlaga s tem, da omejuje področje uporabe postopkov na področju SZVP v korist postopkom, določenim s Pogodbo DEU, v nasprotju s členom 40 PEU. Ta naj bi namreč zagotavljal, da pristojnosti na podlagi Pogodbe DEU ne posegajo v pristojnosti, zajete s SZVP. Poleg tega naj bi imel Parlament v skladu z navedeno razlago pravico do veta na področju SZVP, kar je v nasprotju z odločitvijo avtorjev Lizbonske pogodbe, da se Parlamentu podeli bolj omejena vloga pri delovanju Unije v okviru SZVP.

         Presoja Sodišča

               43

               Takoj je treba opozoriti, da mora izbira pravne podlage akta Unije temeljiti na objektivnih elementih, ki jih je mogoče sodno preizkusiti, med katere spadata cilj in vsebina tega akta. Če se pri preizkusu ukrepa izkaže, da ima ta dvojni cilj ali da ima dva dela, pri čemer je eden od njih glaven, drugi pa zgolj stranski, mora akt temeljiti samo na eni pravni podlagi, in sicer tisti, ki se zahteva za glavni ali prevladujoči cilj oziroma del. Če pa ukrep hkrati sledi več ciljem ali ima več sestavnih delov, ki so neločljivo povezani, ne da bi bil eden v primerjavi z drugim stranski, tako da se uporabljajo različne določbe Pogodbe, mora tak ukrep izjemoma temeljiti na različnih ustreznih pravnih podlagah (glej v tem smislu sodbo Parlament/Svet, C‑130/10, EU:C:2012:472, točke od 42 do 44).

               44

               Za razmejitev obsega prvega tožbenega razloga pa je treba navesti, da Parlament s tem razlogom, kot je poleg tega potrdil na obravnavi, ne zatrjuje, da bi moral izpodbijani sklep temeljiti na materialnopravni podlagi, ki ni člen 37 PEU, saj Parlament izrecno priznava, da ta sklep, pa tudi Sporazum EU‑Mauritius, sledita ciljem SZVP.

               45

               Parlament poleg tega priznava, da so kljub temu, da navedeni sklep in navedeni sporazum poleg tega, da sledita ciljem SZVP, sledita tudi ciljem drugih politik Unije, ti cilji stranski v primerjavi s ciljem te politike in da lahko, ker je zadnjenavedeni cilj torej mogoče šteti za glavni cilj za opredelitev pravne podlage izpodbijanega sklepa, ta sklep upravičeno temelji le na členu 37 PEU, ob izključitvi vsakršne druge materialnopravne podlage.

               46

               Parlament po drugi strani trdi, da okoliščina, da izpodbijani sklep in sporazum EU‑Mauritius sledita, čeprav le postransko, ciljem, ki niso cilji SZVP, zadostuje za izključitev tega, da navedeni sklep zadeva izključno to politiko v smislu člena 218(6) PDEU.

               47

               Take razlage te določbe ni mogoče sprejeti.

               48

               V skladu z besedilom člena 218(6) PDEU Svet sklep o sklenitvi mednarodnega sporazuma res sprejme po odobritvi Parlamenta ali posvetovanju z njim, „[r]azen pri sporazumih, ki zadevajo izključno [SZVP]“.

               49

               Vendar ta dikcija sama ne omogoča enopomenske razlage te določbe.

               50

               Natančneje, kar zadeva sklep o sklenitvi sporazuma, ki sledi glavnemu cilju, ki spada pod SZVP, navedena dikcija ne omogoča ugotoviti, kot trdi Svet, da se za tak sklep lahko šteje, da „zadeva izključno [SZVP]“, zgolj zato, ker temelji na materialnopravni podlagi, ki spada v okvir te politike, ob izključitvi vsakršne druge materialnopravne podlage, niti da je, kot navaja Parlament, treba šteti, da se navedeni sklep nanaša tudi na druga področja prava Unije zaradi svojih stranskih ciljev, ki so drugačni od glavnega, ki spada pod SZVP.

               51

               V teh okoliščinah je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso pri razlagi določbe prava Unije treba upoštevati tako njeno besedilo kot tudi njene cilje in sobesedilo (glej v tem smislu sodbi Klarenberg, C‑466/07, EU:C:2009:85, točka 37, in Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, točka 34).

               52

               V zvezi s cilji člena 218 PDEU je treba navesti, da ta člen – da bi zadostil pogojem jasnosti, koherence in racionalizacije – od začetka veljavnosti Lizbonske pogodbe določa enoten in splošen postopek, ki se nanaša na pogajanja in sklenitev mednarodnih sporazumov, za katere je Unija pristojna na svojih področjih delovanja, vključno s SZVP, razen če Pogodbi določata posebne postopke.

               53

               Ta postopek pa mora prav zaradi svoje splošnosti upoštevati posebnosti, ki so s Pogodbama določene za vsako področje delovanja Unije, zlasti kar zadeva pristojnosti institucij.

               54

               V zvezi s tem je treba navesti, da člen 218(6) PDEU za to, da bi se upoštevale te posebnosti, vključuje tri vrste postopkov za sklepanje mednarodnega sporazuma, pri čemer je vloga Parlamenta v vsakem postopku drugačna. Ta institucija je lahko pozvana k odobritvi sklenitve sporazuma, z njo se lahko opravi tudi le posvet v zvezi s sporazumom ali pa je iz procesa sklepanja sporazuma izključena, vendar ne da bi to vplivalo na njeno pravico, da je nemudoma in izčrpno obveščena v vseh fazah postopka v skladu s členom 218(10) PDEU.

               55

               Kot je med drugim mogoče sklepati iz člena 218(6), drugi pododstavek, točka (a)(v), PDEU, je namen tega razlikovanja, da se na zunanji ravni odraža delitev pristojnosti med institucijami na notranji ravni. Lizbonska pogodba je namreč po eni strani zahtevala odobritev sklenitve mednarodnega sporazuma s strani Parlamenta prav za sporazume, ki vključujejo področja, za katera se na notranji ravni uporablja redni zakonodajni postopek, določen v členu 294 PDEU, ali izredni zakonodajni postopek, vendar le, če ta postopek zahteva odobritev Parlamenta. Po drugi strani je udeležba te institucije pri sklepanju takega sporazuma izključena le, če se ta nanaša izključno na SZVP, v okviru katere je Lizbonska pogodba Parlamentu podelila omejeno vlogo (glej v tem smislu sodbo Parlament/Svet, EU:C:2012:472, točka 82).

               56

               Kot je torej generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah od 30 do 32 sklepnih predlogov, člen 218(6) PDEU vzpostavlja simetrijo med postopkom sprejemanja ukrepov Unije na notranji ravni in postopkom sprejemanja mednarodnih sporazumov, da bi se zagotovilo, da imata Parlament in Svet v skladu z institucionalnim ravnovesjem, določenim s Pogodbama, v zvezi z danim področjem enake pristojnosti.

               57

               V teh okoliščinah ravno za zagotovitev tega, da se bo ta simetrija dejansko spoštovala, pravilo iz sodne prakse Sodišča, v skladu s katerim materialnopravna podlaga akta določa postopke, po katerih je treba ta akt sprejeti (glej sodbo Parlament/Svet, EU:C:2012:472, točka 80), velja ne le za postopke, določene za sprejetje internega akta, ampak tudi za postopke, ki se uporabljajo za sklenitev mednarodnih sporazumov.

               58

               Zato je v okviru postopka sklepanja mednarodnega sporazuma na podlagi člena 218 PDEU treba šteti, da materialnopravna podlaga sklepa o sklenitvi tega sporazuma določa vrsto postopka, ki se uporabi na podlagi odstavka 6 te določbe.

               59

               Konkretno, kadar sklep o sklenitvi zadevnega sporazuma veljavno temelji izključno na materialnopravni podlagi, ki spada pod SZVP, se uporabi vrsta postopka, določena v členu 218(6), drugi pododstavek, prvi del stavka, PDEU.

               60

               Taka razlaga je še toliko bolj upravičena glede zahtev, povezanih s pravno varnostjo. Z vezanjem procesnopravne podlage na materialnopravno podlago akta namreč ta razlaga omogoča določiti postopek, ki se uporabi na podlagi objektivnih meril, ki so lahko predmet sodnega nadzora, kot je opozorjeno v točki 43 te sodbe. To poleg tega zagotavlja koherenco pri izbiri pravne podlage akta. Nasprotno bi bila posledica razlage, ki jo zagovarja Parlament, uvedba stopnje negotovosti in nekoherentnosti pri tej izbiri, saj bi lahko narekovala uporabo različnih postopkov za pravne akte Unije, ki temeljijo na isti materialnopravni podlagi.

               61

               V preostalem, kar zadeva sobesedilo, v katero je zadevna določba umeščena, to ne dopušča drugačne razlage. Zlasti ob upoštevanju ciljev člena 218 PDEU okoliščina, ki jo zatrjuje Parlament, in sicer da se odstavek 3 člena 218 PDEU sklicuje na sporazume, ki se „izključno ali v pretežnem delu“ nanašajo na SZVP, medtem ko so v odstavku 6 istega člena omenjeni le sporazumi, ki se nanašajo „izključno“ na SZVP, ne utemeljuje razlage zadnjenavedene določbe, ki jo podaja Parlament. Poleg tega se ta odstavka nanašata na različne položaje. Odstavek 3 člena 218 PDEU se nanaša na določitev organa, ki v okviru postopka pogajanj o teh sporazumih Svetu predloži priporočila, in torej spada v fazo pred sklenitvijo mednarodnega sporazuma, odstavek 6 istega člena pa se nanaša na sklep Sveta o sklenitvi teh sporazumov.

               62

               V teh okoliščinah je bil izpodbijani sklep lahko sprejet brez odobritve Parlamenta ali posvetovanja z njim.

               63

               Iz tega izhaja, da prvi tožbeni razlog ni utemeljen.

         Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 218(10) PDEU

      Trditve strank

               64

               Parlament v okviru drugega tožbenega razloga zatrjuje, da je Svet s tem, da ga ni „nemudoma in izčrpno“ obveščal v vseh fazah pogajanj in sklenitve Sporazuma EU‑Mauritius, kršil člen 218(10) PDEU, ki se uporablja za vse sporazume, ki jih sklene Unija, vključno s tistimi, ki spadajo pod SZVP.

               65

               Parlament naj ne bi bil nemudoma obveščen zlasti zato, ker mu je Svet besedili izpodbijanega sklepa in Sporazuma EU‑Mauritius posredoval šele 17. oktobra 2011, to je več kot tri mesece po sprejetju tega sklepa in podpisu navedenega sporazuma, ki sta se zgodila 12. oziroma 14. julija 2011, ter 17 dni po njuni objavi v Uradnem listu Evropske unije.

               66

               Svet, katerega trditve v bistvu podpirajo Češka republika, Francoska republika, Kraljevina Švedska in Združeno kraljestvo, se sklicuje na nedopustnost drugega tožbenega razloga. Ker namreč izpodbijani sklep spada izključno pod SZVP, naj Sodišče ob upoštevanju člena 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU in člena 275 PDEU ne bi bilo pristojno za odločanje o njegovi zakonitosti.

               67

               Svet podredno zatrjuje, da ta tožbeni razlog ni utemeljen, saj naj bi bil Parlament v resnici ustrezno obveščen. Zlasti naj bi bil rok, v katerem je bil Parlament obveščen o izpodbijanem sklepu – čeprav nekoliko daljši od običajne prakse, ob upoštevanju tudi tega, da je vključeval čas poletnih počitnic – razumen.

               68

               Kar zadeva pristojnost Sodišča, Parlament ugovarja temu, da člen 24(1), drugi pododstavek, PEU to izključuje le glede posebnih določb v zvezi s SZVP iz poglavja 2 naslova V Pogodbe EU, ne pa glede člena 218(10) PDEU, katerega kršitev se zatrjuje z drugim tožbenim razlogom.

         Presoja Sodišča

               69

               Naprej, kar zadeva vprašanje pristojnosti Sodišča za odločanje o drugem tožbenem razlogu, je treba opozoriti, da – kot zatrjuje Svet – iz člena 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU in člena 275, prvi odstavek, PDEU izhaja, da Sodišče načeloma ni pristojno v zvezi z določbami, ki zadevajo SZVP, in akti, sprejetimi na njihovi podlagi.

               70

               Vendar navedena člena 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU in 275, prvi odstavek, PDEU pomenita odstopanje od pravila splošne pristojnosti, ki je s členom 19 PEU podeljen Sodišču za zagotovitev upoštevanja prava pri razlagi in uporabi Pogodb, in ju je zato treba razlagati ozko.

               71

               V obravnavani zadevi je treba navesti, da čeprav je bil izpodbijani sklep sprejet na podlagi ene same materialnopravne podlage, ki spada pod SZVP, in sicer člena 37 PEU, je iz preambule tega sklepa razvidno, da je njegova procesnopravna podlaga člen 218(5) in (6) PDEU, ki ureja postopek podpisa in sklenitve mednarodnih sporazumov.

               72

               Kot pa je bilo navedeno v točki 52 te sodbe, je postopek iz člena 218 PDEU splošen in se zato načeloma uporablja za vse mednarodne sporazume, o katerih se Unija pogaja in jih sklene na vseh svojih področjih delovanja, vključno s SZVP, za katero – drugače od drugih področij – ne velja noben poseben postopek.

               73

               V teh okoliščinah ni mogoče pritrditi temu, da se obseg omejitve pristojnosti Sodišča, ki predstavlja odstopanje, določeno v členu 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU in členu 275 PDEU, razteza do izključitve pristojnosti Sodišča za razlago in uporabo določbe, kot je člen 218 PDEU, ki ne spada pod SZVP, čeprav postopek določa na podlagi, na kateri je sprejet akt, ki spada pod SZVP.

               74

               Sodišče je zato pristojno za odločanje o drugem tožbenem razlogu.

               75

               Dalje, glede utemeljenosti tega tožbenega razloga je treba navesti, da člen 218(10) PDEU določa, da se Parlament „v vseh fazah postopka“ pogajanj in sklenitve mednarodnih sporazumov, določenega s tem členom, „nemudoma in izčrpno obvesti“.

               76

               Vendar je treba ugotoviti, da Parlament v obravnavani zadevi ni bil nemudoma obveščen v vseh fazah postopka pogajanj in sklenitve Sporazuma EU‑Mauritius.

               77

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je namreč razvidno, da je Svet Parlament po tem, ko ga je obvestil o začetku pogajanj, o sprejetju izpodbijanega sklepa in podpisu navedenega sporazuma obvestil šele 3 mesece pozneje in 17 dni po objavi v Uradnem listu Evropske unije.

               78

               Iz tega izhaja, da je Svet kršil člen 218(10) PDEU.

               79

               Te ugotovitve ne omaje trditev Sveta, da je bil izpodbijani sklep v vsakem primeru objavljen v Uradnem listu Evropske unije, tako da bi se Parlament z njim lahko seznanil. Taka objava je namreč predpisana v členu 297 PDEU in izpolnjuje zahteve po objavi, ki jih mora izpolnjevati akt Unije, da začne veljati, medtem ko je zahteva po informiranju iz člena 218(10) PDEU določena zato, da se zagotovi, da lahko Parlament izvaja demokratični nadzor nad zunanjim delovanjem Unije in, natančneje, da preveri, ali se njegove pristojnosti spoštujejo prav zaradi izbire pravne podlage sklepa o sklenitvi sporazuma.

               80

               Nazadnje, glede posledic kršitve člena 218(10) PDEU za veljavnost izpodbijanega sklepa je treba ugotoviti, da procesno pravilo iz te določbe pomeni bistveno postopkovno zahtevo v smislu člena 263, drugi odstavek, PDEU, katere kršitev povzroči ničnost akta, pri katerem je ta kršitev podana.

               81

               To pravilo je namreč izraz demokratičnih načel, na katerih temelji Unija. Sodišče je že presodilo, da je sodelovanje Parlamenta pri postopku odločanja odraz, na ravni Unije, temeljnega demokratičnega načela, v skladu s katerim ljudstvo sodeluje pri izvajanju pristojnosti prek predstavniške skupščine (glej v tem smislu sodbi Roquette Frères/Svet, 138/79, EU:C:1980:249, točka 33, in Parlament/Svet, EU:C:2012:472, točka 81).

               82

               V zvezi s tem je Lizbonska pogodba celo sistemsko ovrednotila pomembnost navedenega pravila s tem, da ga je vključila v neodvisno določbo, ki se uporablja za vse vrste postopkov iz člena 218 PDEU.

               83

               Kot je bilo opozorjeno v točki 55 te sodbe, vloga, ki jo je Lizbonska pogodba podelila Parlamentu na področju SZVP, res ostaja omejena.

               84

               Vendar iz te ugotovitve ni mogoče sklepati, da je Parlamentu s tem, da je izključen iz postopka pogajanj in sklenitve sporazuma, ki se nanaša izključno na SZVP, odvzeta vsakršna pravica do nadzora v zvezi s to politiko Unije.

               85

               Nasprotno, prav zato zahteva po informiranju iz člena 218(10) PDEU velja za vsak postopek sklenitve mednarodnega sporazuma, vključno s sporazumi, ki se nanašajo izključno na SZVP.

               86

               Če pa Parlament ni nemudoma in izčrpno obveščen v vseh fazah postopka v skladu s členom 218(10) PDEU, vključno s fazo pred sklenitvijo sporazuma, ne more uresničevati pravice do nadzora, ki mu je s Pogodbama podeljena na področju SZVP, in po potrebi izraziti svojega stališča, zlasti kar zadeva pravilno pravno podlago, na kateri mora zadevni akt temeljiti. Kršitev te zahteve po informiranju v teh okoliščinah ogroža pogoje za izvajanje nalog, ki jih ima Parlament na področju SZVP, in zato pomeni bistveno kršitev postopka.

               87

               V teh okoliščinah je drugi tožbeni razlog utemeljen, zato je izpodbijani sklep treba razglasiti za ničen.

         Ohranitev učinkov izpodbijanega sklepa

               88

               Parlament in Svet ter večina držav članic intervenientk Sodišču predlagajo, naj v primeru, da izpodbijani sklep razglasi za ničen, njegove učinke ohrani v veljavi, dokler ne bo nadomeščen.

               89

               Če Sodišče meni, da je to potrebno, lahko na podlagi člena 264, drugi odstavek, PDEU določi tiste učinke akta, ki je bil razglašen za ničen, ki jih je treba šteti za dokončne.

               90

               Treba pa je priznati, da razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa, ne da bi se njegovi učinki ohranili, lahko ovira potek dejavnosti, ki se izvajajo na podlagi Sporazuma EU‑Mauritius, in zlasti polno učinkovitost pregona in sodnih postopkov oseb, osumljenih piratstva, ki jih je pridržal EUNAVFOR.

               91

               Zato mora Sodišče izvajati pooblastila, ki so mu podeljena s členom 264, drugi odstavek, PDEU, in ohraniti učinke izpodbijanega sklepa, katerega ničnost je razglašena s to sodbo.

         Stroški

               92

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Vendar na podlagi člena 138(3) Poslovnika vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo deloma.

               93

               Ker sta bila v obravnavani zadevi Parlament in Svet s predlogi uspešna deloma, mora vsak nositi svoje stroške.

               94

               V skladu s členom 140(1) Poslovnika države članice in institucije, ki se kot intervenienti udeležijo postopka, nosijo svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Sklep Sveta 2011/640/SZVP z dne 12. julija 2011 o podpisu in sklenitvi Sporazuma med Evropsko unijo in Republiko Mauritius o pogojih za premestitev osumljenih piratov in z njimi povezanih zaseženih sredstev s pomorske sile pod vodstvom Evropske unije v Republiko Mauritius ter pogojih za ravnanje z osumljenimi pirati po premestitvi se razglasi za ničen.

                           2.

                           Učinki Sklepa 2011/640 ostanejo v veljavi.

                           3.

                           Evropski parlament in Svet Evropske unije nosita vsak svoje stroške.

                           4.

                           Češka republika, Francoska republika, Italijanska republika, Kraljevina Švedska, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ter Evropska Komisija nosijo vsak svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 21. oktobra 2003.#Solvay Pharmaceuticals BV proti Svetu Evropske unije.#Ničnostna tožba - Dopustnost.#Zadeva T-392/02.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. februarja 1996. # Inasti (Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants) proti Hans Kemmler. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Tournai - Belgija. # Svoboda ustanavljanja. # Zadeva C-53/95.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. junija 1998. # Chemische Afvalstoffen Dusseldorp BV in drugi proti Minister van Volkshuisvesting, Ruimtelijke Ordening en Milieubeheer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska. # Zadeva C-203/96.


Sodba Sodišča z dne 1. februarja 1977. # Verbond van Nederlandse Ondernemingen proti Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Zadeva 51-76.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 7. marca 2013. # Gábor Fekete proti Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Székesfehérvári Törvényszék - Madžarska. # Carinski zakonik Skupnosti - Člen 137 - Uredba o izvajanju carinskega zakonika - Člen 561(2) - Pogoji za popolno oprostitev uvoznih dajatev - Uvoz vozila, čigar lastnik ima sedež v tretji državi, v državo članico - Pooblastilo lastnika za zasebno uporabo vozila, ki ni bilo dano v pogodbi o zaposlitvi z uporabnikom - Neoprostitev. # Zadeva C-182/12.

text:
      SODBA SODIŠČA (osmi senat)
   z dne 7. marca 2013 (
         *1
      )
   „Carinski zakonik Skupnosti — Člen 137 — Uredba o izvajanju carinskega zakonika — Člen 561(2) — Pogoji za popolno oprostitev uvoznih dajatev — Uvoz vozila, čigar lastnik ima sedež v tretji državi, v državo članico — Pooblastilo lastnika za zasebno uporabo vozila, ki ni bilo dano v pogodbi o zaposlitvi z uporabnikom — Neoprostitev“
   V zadevi C-182/12,
   katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Székesfehérvári Törvényszék (Madžarska) z odločbo z dne 20. marca 2012, ki je prispela na Sodišče 19. aprila 2012, v postopku

      Gábor Fekete

   proti

      Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága,

   SODIŠČE (osmi senat),
   v sestavi E. Jarašiūnas, predsednik senata, C. Toader (poročevalka), sodnica, in C. G. Fernlund, sodnik,
   generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
   sodni tajnik: A. Calot Escobar,
   na podlagi pisnega postopka,
   ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

            —

            za G. Feketeja I. Falcsik, ügyvéd,

            —

            za madžarsko vlado M. Fehér in Á. Szilágyi, agenta,

            —

            za Evropsko komisijo B.-R. Killmann in A. Sipos, agenta,

      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
   izreka naslednjo

      Sodbo

            1

            Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 561(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 993/2001 z dne 4. maja 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 11, str. 286, v nadaljevanju: izvedbena uredba).

            2

            Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Feketejem in Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (regionalna uprava za carinski in davčni nadzor v Középdunántúlu, ki spada pod nacionalno upravo za finance in carino) glede določitve carinskega statusa vozila, ki je bilo registrirano v Gvineji Bissauu in vneseno na območje Evropske unije, G. Fekete pa ga je na Madžarskem uporabljal v zasebne namene.

      Pravni okvir

            3

            Člen 137 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik) določa:
            „Postopek začasnega uvoza omogoča, da se neskupnostno blago, ki je namenjeno za ponovni izvoz in ni doživelo nobene spremembe, razen običajnega razvrednotenja zaradi uporabe, uporablja na carinskem območju Skupnosti s popolno ali delno oprostitvijo uvoznih dajatev in ne da bi bilo predmet ukrepov trgovinske politike.“

            4

            Člen 232 izvedbene uredbe, ki se nanaša na postopek začasnega uvoza, določa:
            „1.   Kadar ni izrecno pisno ali ustno prijavljeno, se šteje, da je bilo blago prijavljeno za začasni uvoz z dejanjem iz člena 233, pri čemer se upošteva člen 579:
            […]

                     (b)

                     prevozna sredstva iz členov 556 do 561;

               […]“

            5

            Člen 234(2) te uredbe določa:
            „Če se pri kontroli ugotovi, da je dejanje iz člena 233 izvršeno, ne da bi blago, ki je bilo vneseno ali izneseno, izpolnjevalo pogoje iz členov 230 do 232, se šteje, kakor da je to blago vneseno ali izvoženo nezakonito.“

            6

            V skladu s členom 560(1), prvi pododstavek, te uredbe uživajo „[f]izične osebe s sedežem na carinskem območju Skupnosti […] popolno oprostitev uvoznih dajatev, kadar priložnostno uporabljajo prevozna sredstva zasebno po navodilih nosilca registracije, ki je v času uporabe na carinskem območju“.

            7

            Člen 561(2) izvedbene uredbe določa:
            „Popolna oprostitev uvoznih dajatev se odobri, kadar prevozna sredstva komercialno ali zasebno uporablja fizična oseba s sedežem na carinskem območju Skupnosti, ki jo zaposluje lastnik prevoznih sredstev s sedežem zunaj tega območja ali jo lastnik kako drugače pooblasti.
            Zasebno uporabo je treba predvideti v pogodbi o zaposlitvi.
            Pri stalni uporabi lahko carinski organi po tej določbi omejijo začasen uvoz prevoznih sredstev.“

      Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

            8

            G. Fekete, ki prebiva na Madžarskem in ima dvojno državljanstvo – madžarsko in bissavsko – se je predstavil kot ustanovitelj in predsednik upravnega odbora ustanove Együtt Afrikáért Alapítvány (Skupaj za Afriko) s sedežem v Gvineji Bissauu. Ta ustanova je lastnica osebnega vozila znamke Cadillac Escalade, ki je bilo na območje Unije vneseno brez carinske deklaracije, v postopku začasnega uvoza s popolno oprostitvijo uvoznih dajatev.

            9

            G. Fekete uporablja to vozilo v zasebne namene na carinskem območju Unije.

            10

            V skladu z informacijami, ki sta jih predložila predložitveno sodišče in madžarska vlada, je policija v Székesfehérváru (Madžarska) 13. aprila 2011 nad G. Feketejem, medtem ko je vozil to vozilo, opravila pregled. Med policijskim zaslišanjem naj bi G. Fekete navedel, da nima dovoljenja za uporabo tega vozila, ker je ustanovitelj in predsednik upravnega odbora navedene ustanove. Ker G. Fekete carinskega statusa vozila ni mogel izkazati, je carinski organ 14. aprila 2011 po uradni dolžnosti začel postopek za določitev carinskega statusa.

            11

            Iz predložitvene odločbe in stališč madžarske vlade je prav tako razvidno, da je G. Fekete 13. maja 2011 v okviru tega postopka predložil tipkan dokument v madžarskem jeziku z dne 1. septembra 2008, ki naj bi ga v Senegalu sestavil Toure Mourdje, ki je predsednik upravnega odbora ustanove Együtt Afrikáért Alapítvány. V skladu s tem dokumentom naj bi G. Fekete smel uporabljati in voziti zadevno vozilo. Madžarska vlada v zvezi s tem poudarja, da medtem ko naj bi bilo zadevno pooblastilo podpisano leta 2008 in ga naj ne bi podpisali dve priči, kot to zahteva madžarsko pravo, naj bi bilo potrdilo o registraciji tega vozila v Gvineji Bissauu datirano s 30. marcem 2011, to je en mesec pred policijskim pregledom, opravljenim na Madžarskem. Poleg tega naj bi to potrdilo vsebovalo netočne in nepopolne podatke in naj bi glede na nekatere uporabljene izraze v portugalskem jeziku celo vzbujalo dvom glede možnosti, da se opredeli kot potrdilo o registraciji.

            12

            Carinski organ prve stopnje je z odločbo z dne 18. maja 2011 ugotovil, da so bili z začasnim uvozom zadevnega vozila kršeni predpisi prava Unije, saj G. Fekete nima pogodbe o zaposlitvi, v kateri bi bila predvidena uporaba vozila v zasebne namene, v smislu člena 561(2) izvedbene uredbe. Ta organ je zato odločil, da je v skladu s členom 202 carinskega zakonika za to vozilo nastal carinski dolg, in je odredil plačilo carine v višini 729.355 HUF (približno 2500 EUR) in davka na dodano vrednost v višini 2.005.727 HUF (približno 7000 EUR).

            13

            G. Fekete se je zoper to odločbo pritožil pri carinskem organu druge stopnje, pri čemer je zatrjeval, da je bilo zadevno vozilo, ker je v lasti ustanove, na območje Unije vneseno brez formalnosti, v skladu z določbami t. i. Istanbulske konvencije, ki je bila potrjena s Sklepom Sveta 93/329/EGS z dne 15. marca 1993 o sklenitvi Konvencije o začasnem uvozu in sprejetju njenih prilog (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 5, str. 3). Poleg tega je trdil, da se je carinski organ napačno oprl na neobstoj pogodbe o zaposlitvi v smislu člena 561(2) izvedbene uredbe, da je zavrnil odobritev popolne oprostitve carinskih dajatev. Ker G. Fekete take pogodbe ni imel, naj bi moral ta organ preveriti le, ali je bilo za zasebno uporabo tega vozila dano „kako drug[o] pooblasti[lo]“ lastnika v smislu te določbe. V zvezi s tem G. Fekete dalje navaja, da je predložil pooblastilo predsednika upravnega odbora ustanove Együtt Afrikáért Alapítvány, v skladu s katerim je smel uporabljati in voziti vozilo v lasti te ustanove. G. Fekete je menil, da bi se na podlagi nalog, ki jih je opravljal v navedeni ustanovi, vsekakor moralo šteti, da je v njej zaposlen, čeprav ga ni mogoče opredeliti kot zaposlenega v navedeni ustanovi na podlagi predpisov nacionalnega prava.

            14

            Po zavrnitvi pritožbe je G. Fekete pri predložitvenem sodišču sprožil upravni spor za ponovno preučitev odločbe carinskega organa druge stopnje. Zatrjeval je predvsem, da se za popolno oprostitev carinskih dajatev na podlagi člena 561(2) izvedbene uredbe ne zahteva obstoj pogodbe o zaposlitvi, saj je vozilo uporabljal v zasebne namene, za kar je bil pooblaščen s pooblastilom z dne 1. septembra 2008. Madžarski carinski organ pa se je skliceval na zapisnik s seje odbora za carinski zakonik z dne 6. julija 2010 (TAXUD/A3/0039/2010 EN) in trdil, da mora biti za uporabo oprostitve iz zgoraj navedene določbe uporaba vozila v zasebne namene predvidena v pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni med lastnikom tega vozila s sedežem zunaj Unije in fizično osebo s sedežem v Uniji. V tej zadevi pa naj take pogodbe ne bi bilo.

            15

            Predložitveno sodišče opozarja, da se – čeprav člen 561(2) izvedbene uredbe dejansko določa, da mora biti, kadar je fizična oseba, ki uporablja vozilo, zaposlena pri lastniku prevoznega sredstva, zasebna uporaba tega vozila predvidena v pogodbi o zaposlitvi – zdi, da je v skladu z besedilom te določbe popolna oprostitev uvoznih dajatev mogoča tudi, kadar je za to, da fizična oseba vozilo uporablja v zasebne namene, dano „kako drug[o] pooblasti[lo]“ lastnika tega vozila.

            16

            V teh okoliščinah je Székesfehérvári Törvényszék prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali na podlagi člena 561(2) [izvedbene u]redbe […] za uporabo prevoznega sredstva v zasebne namene zadostuje pooblastilo lastnika prevoznega sredstva s sedežem zunaj območja Skupnosti ali pa je uporaba prevoznega sredstva v zasebne namene mogoča samo v okviru delovnega razmerja, natančneje, če je to (lastnik) določil v pogodbi o zaposlitvi?“

      Vprašanje za predhodno odločanje

            17

            Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, ali je treba člen 561(2) izvedbene uredbe razlagati tako, da je mogoče popolno oprostitev uvoznih dajatev za prevozno sredstvo, ki ga oseba s sedežem na carinskem območju Unije uporablja v zasebne namene, odobriti le, če je bila ta zasebna uporaba predvidena v pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni med to osebo in lastnikom vozila s sedežem zunaj tega območja, ali pa tako, da se lahko ta oprostitev odobri tudi, če lastnik vozila osebo neodvisno od obstoja delovnega razmerja drugače pooblasti za uporabo tega vozila v zasebne namene.

            18

            G. Fekete zatrjuje, da se lahko osebi, ki vozilo uporablja v zasebne namene, odobri popolna oprostitev uvoznih dajatev, tudi če je na lastnika vozila formalno ne veže pogodba o zaposlitvi ali tudi če ta uporaba ni predvidena v pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni med strankama. Po mnenju G. Feketeja za odobritev popolne oprostitve uvoznih dajatev zadošča, da tako osebo „lastnik kako drugače pooblasti“ v smislu člena 561(2) izvedbene uredbe.

            19

            Madžarska vlada in Evropska komisija, nasprotno, menita, da lahko za namene odobritve popolne oprostitve uvoznih dajatev, določene v členu 561(2) izvedbene uredbe, lastnik vozila sicer res da kako drugo pooblastilo za komercialno uporabo vozila, vendar pa mora biti zasebna uporaba vozila nujno predvidena v pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni med osebo, ki vozilo uporablja, in lastnikom vozila.

            20

            V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 561(2), prvi pododstavek, izvedbene uredbe določa, da se lahko popolna oprostitev uvoznih dajatev za prevozno sredstvo odobri, kadar prevozno sredstvo ali v zasebne ali v komercialne namene uporablja fizična oseba s sedežem na carinskem območju Unije.

            21

            V zadevi iz postopka v glavni stvari ni sporno, da se zadevno vozilo uporablja le v zasebne namene.

            22

            Iz besedila člena 561(2), prvi pododstavek, izvedbene uredbe izhaja, da je v okviru te določbe odobritev popolne oprostitve uvoznih dajatev pogojevana s tem, da je navedena fizična oseba zaposlena pri lastniku prevoznega sredstva s sedežem zunaj tega območja ali da jo lastnik tega prevoznega sredstva „kako drugače pooblasti“. Vendar pa drugi pododstavek tega člena za zasebno uporabo vozila določa, da jo je treba predvideti v pogodbi o zaposlitvi.

            23

            Tako iz povezanih določb teh dveh pododstavkov izhaja, da lahko za namene odobritve popolne oprostitve uvoznih dajatev v skladu s členom 561(2) izvedbene uredbe lastnik sicer res da „kako drug[o] pooblasti[lo]“ za komercialno uporabo, vendar pa to ne velja za zasebno uporabo, ki je mogoča le v okviru delovnega razmerja in mora biti nujno predvidena v pogodbi o zaposlitvi.

            24

            Prav tako je treba ugotoviti, da je, kot je pravilno poudarila madžarska vlada, trenutno besedilo člena 561(2) izvedbene uredbe rezultat Uredbe št. 993/2001, s katero so bile, kot izhaja iz uvodne izjave 9 te uredbe, določbe pod naslovom III dela II Uredbe št. 2454/93, ki se med drugim nanašajo na začasni uvoz, le poenostavljene in racionalizirane. S členom 1, točka 28, Uredbe št. 993/2001 je bil namreč naslov III Uredbe št. 2454/93, „Carinski postopki z ekonomskim učinkom“, pod katerim so bili členi od 496 do 787 te uredbe, nadomeščen z novim naslovom III, ki se prav tako glasi „Carinski postopki z ekonomskim učinkom“, pod katerim so od začetka veljavnosti Uredbe št. 993/2001 členi od 496 do 592 izvedbene uredbe.

            25

            Člena iz različice izvedbene uredbe pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 993/2001, ki ustrezata členu 561(2) te uredbe, namreč člena 718(1), (3)(a) in (b), (6) ter (7)(b), druga alinea, in 719(4)(b), sta odobritev popolne oprostitve uvoznih dajatev za uvoženo vozilo v primeru zasebne uporabe s strani osebe s sedežem v Uniji, ki ni lastnik vozila, prav tako pogojevala s tem, da to osebo na lastnika veže pogodba o zaposlitvi in da je v tej pogodbi o zaposlitvi predvidena zasebna uporaba.

            26

            Glede na zgoraj navedeno je na zastavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 561(2) izvedbene uredbe razlagati tako, da je mogoče popolno oprostitev uvoznih dajatev iz te določbe za prevozno sredstvo, ki ga oseba s sedežem na carinskem območju Unije uporablja v zasebne namene, odobriti le, če je bila ta zasebna uporaba predvidena v pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni med to osebo in lastnikom vozila s sedežem zunaj tega območja.

      Stroški

            27

            Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                  Člen 561(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 993/2001 z dne 4. maja 2001, je treba razlagati tako, da je mogoče popolno oprostitev uvoznih dajatev iz te določbe za prevozno sredstvo, ki ga oseba s sedežem na carinskem območju Evropske unije uporablja v zasebne namene, odobriti le, če je bila ta zasebna uporaba predvidena v pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni med to osebo in lastnikom vozila s sedežem zunaj tega območja.

                  Podpisi

         (
         *1
      )	Jezik postopka: madžarščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. novembra 2013.#Deutsche Lufthansa AG proti Flughafen Frankfurt-Hahn GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Koblenz.#Državne pomoči – Člena 107 PDEU in 108 PDEU – Ugodnosti, ki jih javno podjetje, ki upravlja letališče, dodeli nizkocenovni letalski prevozni družbi – Odločba o začetku formalnega postopka preiskave v zvezi s tem ukrepom – Obveznost sodišč držav članic, da upoštevajo presojo, ki jo je Komisija opravila v tej odločbi glede obstoja pomoči.#Zadeva C‑284/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Državne pomoči — Člena 107 PDEU in 108 PDEU — Ugodnosti, ki jih javno podjetje, ki upravlja letališče, dodeli nizkocenovni letalski prevozni družbi — Odločba o začetku formalnega postopka preiskave v zvezi s tem ukrepom — Obveznost sodišč držav članic, da upoštevajo presojo, ki jo je Komisija opravila v tej odločbi glede obstoja pomoči“
      V zadevi C‑284/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Koblenz (Nemčija) z odločbo z dne 30. maja 2012, ki je prispela na Sodišče 7. junija 2012, v postopku

         Deutsche Lufthansa AG

      proti

         Flughafen Frankfurt-Hahn GmbH,

      ob udeležbi

         Ryanair Ltd,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot in A. Arabadžiev (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. aprila 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Deutsche Lufthansa AG A. Martin-Ehlers, odvetnik,

               —

               za Flughafen Frankfurt-Hahn GmbH T. Müller-Heidelberg, odvetnik,

               —

               za Ryanair Ltd G. Berrisch, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze in K. Petersen, agenta,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in J.‑C. Halleux, agenta, skupaj z A. Lepièceom, odvetnikom,

               —

               za nizozemsko vlado M. Noort in C. Wissels, agentki,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna in M. Szpunar, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo V. Di Bucci in T. Maxian Rusche, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. junija 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 107 PDEU in 108 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Deutsche Lufthansa AG (v nadaljevanju: Lufthansa) in Flughafen Frankfurt-Hahn GmbH (v nadaljevanju: FFH), ki upravlja letališče Frankfurt-Hahn (Nemčija), zaradi ustavitve izplačil in vračila državnih pomoči, ki jih je FFH dodelila družbi Ryanair Ltd (v nadaljevanju: Ryanair).

         Pravni okvir

               3

               Člen 3 Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] (UL L 83, str. 1), naslovljen „Določba o mirovanju“, določa:
               „Pomoč, ki jo je treba prijaviti na podlagi člena 2(1), se ne izvaja, preden Komisija sprejme ali se šteje, da je sprejela, odločbo o odobritvi takšne pomoči.“

               4

               Člen 4 te uredbe, naslovljen „Predhodna preučitev uradne prijave in odločb Komisije“, v odstavkih od 2 do 4 določa:
               „2.   Če Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da prijavljeni ukrep ni pomoč, to ugotovitev navede v odločbi.
               3.   Če Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da ni dvomov o združljivosti prijavljenega ukrepa s skupnim trgom, kolikor sodi na področje uporabe člena [107(1) PDEU], potem odloči, da je ukrep združljiv s skupnim trgom […]
               4.   Če Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da obstajajo dvomi o združljivosti prijavljenega ukrepa s skupnim trgom, potem se odloči za začetek postopka na podlagi člena [108(2) PDEU] (v nadaljnjem besedilu: ‚odločba o začetku formalnega postopka preiskave‘).“

               5

               Člen 6 navedene uredbe, naslovljen „Formalni postopek preiskave“, v odstavku 1 določa:
               „Odločba o začetku formalnega postopka preiskave vsebuje povzetek bistvenih dejanskih in pravnih vprašanj, vključuje predhodno oceno Komisije o značaju pomoči predlaganega ukrepa in izpostavi dvome o njegovi združljivosti s skupnim trgom. Odločba od zadevne države članice in drugih zainteresiranih strank zahteva, da pošljejo pripombe v predpisanem roku, ki navadno ni daljši od enega meseca. […]“

               6

               Člen 7 iste uredbe, naslovljen „Odločbe Komisije o zaključku formalnega postopka preiskave“, določa:
               „1.   Brez poseganja v člen 8 se formalni postopek preiskave zaključi z odločbo, kot je določeno v odstavkih od 2 do 5 tega člena.
               2.   Če Komisija ugotovi, kjer je primerno po spremembi zadevne države članice, da prijavljeni ukrep ni pomoč, to ugotovitev navede v odločbi.
               3.   Če Komisija ugotovi, kjer je primerno po spremembi zadevne države članice, da so bili dvomi glede združljivosti prijavljenega ukrepa s skupnim trgom odpravljeni, potem sklene, da je pomoč združljiva s skupnim trgom […]
               4.   Komisija lahko pozitivni odločbi priloži pogoje […] in lahko določi obveznosti […]
               5.   Če Komisija ugotovi, da je prijavljena pomoč nezdružljiva s skupnim trgom, sklene, da se pomoč ne sme izvajati […]
               6.   Odločba, sprejeta na podlagi odstavkov 2, 3, 4 in 5, se sprejme takoj, ko so odpravljeni dvomi iz člena 4(4). Komisija si čim bolj prizadeva za sprejetje odločbe v roku 18 mesecev od začetka postopka. […]
               […]“

               7

               Člen 11 Uredbe št. 659/1999, naslovljen „Odredba o začasnem odlogu ali začasnem vračilu pomoči“, določa:
               „1.   Komisija lahko, potem ko zadevni državi članici omogoči, da predloži svoje pripombe, sprejme odločbo, ki od države članice zahteva, da začasno odloži vso nezakonito pomoč, dokler Komisija ne odloči o združljivosti pomoči s skupnim trgom […]
               2.   Komisija lahko, potem ko zadevni državi članici omogoči, da predloži svoje pripombe, sprejme odločbo, ki od države članice zahteva, da začasno odloži vso nezakonito pomoč, dokler Komisija ne odloči o združljivosti pomoči s skupnim trgom […]
               […]“

               8

               Člen 12 te uredbe, naslovljen „Neizpolnjevanje odločbe o uredbi“, določa:
               „Če država članica ne izpolni odredbe o začasnem odlogu ali odredbe o vračilu, je Komisija upravičena, medtem ko opravlja vsebinski pregled zadeve na podlagi razpoložljivih podatkov, zadevo predložiti neposredno Sodišču […] in zaprositi za izjavo, da je neizpolnjevanje kršitev Pogodbe.“

               9

               Člen 13 iste uredbe, naslovljen „Odločba Komisije“, določa:
               „1.   Pregled morebitne nezakonite pomoči se zaključi z odločbo na podlagi člena 4(2), (3) ali (4). V primeru odločbe o začetku formalnega postopka preiskave se postopek zaključi z odločbo na podlagi člena 7 […]
               2.   V primerih morebitne nezakonite pomoči in brez poseganja v člen 11(2) Komisije ne zavezuje rok, določen v členih 4(5), 7(6) in 7(7).
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               10

               Družba FFH, ki upravlja civilno letališče Frankfurt-Hahn, je bila do januarja 2009 v 65‑odstotni lasti družbe Fraport AG, 17,5‑odstotni lasti zvezne dežele Porenje-Pfalz in 17,5‑odstotni lasti zvezne dežele Hessen. Družba Fraport AG je delniška družba, ki kotira na borzi, in je v večinski lasti Zvezne republike Nemčije, zvezne dežele Hessen in mesta Frankfurt na Majni.

               11

               Družba FFH je od začetka opravljanja dejavnosti ustvarila letne izgube v višini več milijonov EUR. Na dan 31. decembra 2011 so te izgube znašale približno 197 milijonov EUR. Do leta 2009 je te izgube krila družba Fraport AG na podlagi sporazuma o prenosu rezultatov. Vendar je družba Fraport AG 1. januarja 2009 svoj delež prodala zvezni deželi Porenje-Pfalz po simbolični ceni 1 EUR. Razlog za to prodajo naj bi bila nemožnost, da bi se uvedla dajatev na potnike, da se zmanjša izguba, ki je nastala letališču Frankfurt-Hahn zaradi namena družbe Ryanair, da zapusti letališče, če bi bila taka dajatev uvedena.

               12

               Družba Ryanair je nizkocenovna letalska prevozna družba, ki ustvarja več kot 95 % potniškega prometa letališča Frankfurt-Hahn. V skladu s pravilnikom o pristojbinah tega letališča iz leta 2001 so letalske prevozne družbe, ki uporabljajo to letališče, dolžne plačati pristojbino v višini 4,35 EUR za odhajajočega potnika. Vendar družbi Ryanair ni bila zaračunana nobena pristojbina za vzlet, približevanje, pristanek ali uporabo letališke infrastrukture, ker je ta družba uporabljala izključno letala, ki so bila v skladu s tem pravilnikom te pristojbine oproščena, in sicer letala, katerih teža ob vzletu znaša od 5,7 do 90 ton.

               13

               Pravilnik o pristojbinah letališča Frankfurt-Hahn iz leta 2006 temelji na lestvici, določeni glede na število potnikov, ki jih letalska prevozna družba letno prepelje s tega letališča, pri tem pa razpon sega od 5,35 EUR za manj kot 100.000 potnikov letno do 2,24 EUR za več kot 3 milijone potnikov. Ta pravilnik določa tudi oprostitev pristojbine za pristanek in vzlet ter pristojbine v zvezi z letalskimi navigacijskimi storitvami in storitvami zemeljske oskrbe pod pogojem, da zemeljska oskrba ne traja več kot 30 minut. Navedeni pravilnik določa tudi odobritev „pomoči trženju“ za uvedbo novih letalskih linij. Znesek te pomoči se določi glede na skupno število potnikov, ki jih je prepeljala zadevna letalska prevozna družba. Družba Ryanair je prejela navedeno pomoč.

               14

               Ker je družba Lufthansa menila, da so poslovne prakse, ki jih je izvajala družba FFH, državna pomoč, ki ni bila priglašena Komisiji in je bila torej dodeljena v nasprotju s členom 108(3) PDEU, je 26. novembra 2006 pri Landgericht Bad Kreuznach vložila predlog za odredbo vračila zneskov, ki so bili družbi Ryanair izplačani kot „pomoč trženju“ v letih od 2002 do 2005, in zneskov, ki ustrezajo znižanjem letaliških pristojbin, ki naj bi jih bila družba Ryanair deležna leta 2003 zaradi uporabe pravilnika iz leta 2001, ter ustavitev vseh nadaljnjih pomoči v korist družbe Ryanair.

               15

               Ker je bil njen predlog zavrnjen, je družba Lufthansa vložila pritožbo pri Oberlandesgericht Koblenz. Ker tudi s pritožbo ni uspela, je pri Bundesgerichtshof vložila zahtevek za revizijo. Bundesgerichtshof je s sodbo z dne 10. februarja 2011 razveljavilo sodbo Oberlandesgericht Koblenz in mu zadevo vrnilo v razsojanje, da ugotovi, ali je bil kršen člen 108(3) PDEU.

               16

               Komisija je z odločbo z dne 17. junija 2008 začela formalni postopek preiskave v skladu s členom 108(2) PDEU v zvezi z morebitno državno pomočjo Zvezne republike Nemčije v korist družb FFH in Ryanair (UL 2009, C 12, str. 6). Med ukrepi iz te odločbe sta bila znižanje letaliških pristojbin in določbe o pomočeh trženju v korist družbe Ryanair. Komisija je v tej odločbi sprejela predhodno stališče, da sta oba posamezna ukrepa selektivna in pomenita državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, razen če ta pomoč izpolnjuje načelo zasebnega vlagatelja. Komisija je v zvezi s tem načelom navedla, da glede na podatke, ki jih ima na voljo ob sprejetju odločbe z dne 17. junija 2008, letališke pristojbine, ki jih je plačala družba Ryanair, niso zadoščale za pokritje stroškov, ki so nastali družbi FFH.

               17

               Oberlandesgericht Koblenz je zato na podlagi točke 3.2 Obvestila Komisije o izvrševanju zakonodaje o državni pomoči na nacionalnih sodiščih (UL 2009, C 85, str. 1) na Komisijo naslovilo zaprosilo za mnenje. Komisija je v mnenju navedla, da ni treba, da Oberlandesgericht Koblenz samo presoja, ali je mogoče zadevna ukrepa opredeliti kot državno pomoč ali ne, ker lahko na podlagi njene odločbe z dne 17. junija 2008 izpelje vse posledice, ki izhajajo iz kršitve člena 108(3) PDEU. Glede vsebine je Komisija natančno navedla, da je zadevna ukrepa mogoče pripisati državi in da sta selektivna.

               18

               Ker pa je Oberlandesgericht Koblenz menilo, da mora presoditi, ali zadevna ukrepa pomenita državno pomoč, in je izkazalo dvome glede selektivnosti teh ukrepov, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je posledica neizpodbite odločbe Komisije o začetku formalnega postopka preiskave na podlagi člena 108(3), drugi stavek, PDEU, da je nacionalno sodišče v postopku s tožbo zaradi vračila opravljenih plačil in zaradi opustitve prihodnjih plačil glede presoje, ali je mogoče sporni ukrep opredeliti za pomoč, vezano na pravno stališče Komisije v odločbi o začetku postopka?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:
                        Ali je treba ukrepe javnega podjetja v smislu člena 2(b)(i) Direktive Komisije 2006/111/ES z dne 16. novembra 2006 o preglednosti finančnih odnosov med državami članicami in javnimi podjetji ter o finančni preglednosti znotraj določenih podjetij (UL L 318, str. 17), ki upravlja letališče, glede na predpise, ki urejajo državne pomoči, opredeliti kot selektivne ukrepe v smislu člena 107(1) PDEU že zato, ker koristijo samo letalskim družbam, ki uporabljajo letališče?

                        3.

                        Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen:

                                 (a)

                                 Ali je treba šteti, da pogoj selektivnosti ni izpolnjen, če javno podjetje, ki upravlja letališče, vsem letalskim družbam, ki se odločijo za uporabo letališča, za to na pregleden način odobri enake pogoje?

                                 (b)

                                 Ali to velja tudi, če upravljavec letališča sledi posebnemu poslovnemu modelu (v obravnavanem primeru: sodelovanje z nizkocenovnimi letalskimi prevozniki – low‑cost carrier), v katerem so pogoji uporabe prilagojeni temu krogu strank in zato niso enako privlačni za vse letalske družbe?

                                 (c)

                                 Ali gre za selektivni ukrep vsaj tedaj, kadar pomemben delež števila potnikov letališča v obdobju več let odpade na eno letalsko družbo?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Dopustnost

               19

               Družba Lufthansa izpodbija dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker predložitvena odločba ni zadostno obrazložena in v njej ni podrobno predstavljen dejanski okvir spora o glavni stvari.

               20

               V tem pogledu je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso mogoče pridobiti razlago prava Unije, ki koristi nacionalnemu sodišču, le kadar to opredeli dejanski in pravni okvir, v kateri spadajo vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj dejanske hipoteze, na katerih ta vprašanja temeljijo (glej sodbi z dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7, C-380/05, ZOdl., str. I-349, točka 57 in navedena sodna praksa, in z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C-384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 32). Te zahteve prevladajo zlasti na področju konkurence, za katero so značilni zapleteni dejanski in pravni položaji (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 26. januarja 1993 v združenih zadevah Telemarsicabruzzo in drugi, od C-320/90 do C-322/90, Recueil, str. I-393, točka 7, in zgoraj navedeno sodbo Attanasio Group, točka 32 in navedena sodna praksa).

               21

               V skladu s sodno prakso Sodišča je tudi pomembno, da nacionalno sodišče navede natančne razloge, ki so mu vzbudili dvom o razlagi prava Unije in zaradi katerih meni, da je treba na Sodišče nasloviti vprašanja za predhodno odločanje (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 6. decembra 2005 v združenih zadevah ABNA in drugi, C-453/03, C-11/04, C-12/04 in C-194/04, ZOdl., str. I-10423, točka 46 in navedena sodna praksa, in sklep z dne 20. januarja 2011 v zadevi Chihabi in drugi, C‑432/10, točka 22).

               22

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da predložitvena odločba vsebuje dejanske in pravne okoliščine, ki omogočajo tako Sodišču, da predložitvenemu sodišču koristno odgovori, kot vladam državam članicam in drugim zainteresiranim strankam, da predložijo pripombe v skladu s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije. Razlogi, zaradi katerih je predložitveno sodišče Sodišču postavilo vprašanja za predhodno odločanje, so tudi jasno navedeni v predložitveni odločbi.

               23

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe je zato dopusten.

         Prvo vprašanje

               24

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je, kadar je Komisija na podlagi člena 108(3) PDEU začela formalni postopek preiskave iz odstavka 2 navedenega člena v zvezi z nepriglašenim državnim ukrepom, ki se izvršuje, nacionalno sodišče, ki mu je predložen predlog za ustavitev izvrševanja tega ukrepa in vračilo že izplačanih zneskov, dolžno izpeljati posledice morebitne kršitve obveznosti začasnega odloga izvrševanja tega ukrepa.

               25

               Člen 108(3) PDEU uvaja preventivni nadzor načrtov novih pomoči (sodbi z dne 11. decembra 1973 v zadevi Lorenz, 120/73, Recueil, str. 1471, točka 2, in z dne 12. februarja 2008 v zadevi CELF in Ministre de la Culture et de la Communication, v nadaljevanju: sodba CELF I, C-199/06, ZOdl., str. I-469, točka 37).

               26

               S tako organiziranim preprečevanjem se poskuša doseči, da se bodo izvrševale samo pomoči, ki so združljive s skupnim trgom. Da bi se dosegel ta cilj, se izvedba načrta pomoči odloži, dokler ni z dokončno odločitvijo Komisije odpravljen dvom o združljivosti (zgoraj navedena sodba CELF I, točka 48).

               27

               Izvajanje tega sistema nadzora je na eni strani naloženo Komisiji in na drugi strani nacionalnim sodiščem, ki imajo dopolnjujočo, a ločeno vlogo (glej v tem smislu sodbe z dne 11. julija 1996 v zadevi SFEI in drugi, C-39/94, Recueil, str. I-3547, točka 41; z dne 21. oktobra 2003 v združenih zadevah van Calster in drugi, C-261/01 in C-262/01, Recueil, str. I-12249, točka 74, in z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, ZOdl., str. I-9957, točki 36 in 37).

               28

               Medtem ko je za presojo združljivosti ukrepov pomoči z notranjim trgom izključno pristojna Komisija, ki deluje pod nadzorom sodišč Unije, so nacionalna sodišča pristojna, da do končne odločitve Komisije varujejo pravice posameznikov v primeru morebitne kršitve prepovedi iz člena 108(3) PDEU s strani državnih organov (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi van Calster in drugi, točka 75, ter Transalpine Ölleitung in Österreich in drugi, točka 38).

               29

               Posredovanje nacionalnih sodišč izhaja iz neposrednega učinka, ki je priznan prepovedi izvajanja načrtovane pomoči, ki je določena v zadnjem stavku člena 108(3) PDEU. Sodišče je v zvezi s tem pojasnilo, da se značilnost takojšnje uporabe v primeru prepovedi izvajanja iz te določbe nanaša na celotno pomoč, ki naj bi se izvajala brez obvestila (zgoraj navedena sodba Lorenz, točka 8; sodba z dne 21. novembra 1991 v zadevi Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires in Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, v nadaljevanju: sodba FNCE, C-354/90, Recueil, str. I-5505, točka 11, in zgoraj navedena sodba SFEI in drugi, točka 39).

               30

               Nacionalna sodišča morajo posameznikom zagotoviti, da bodo zaradi kršitve člena 108(3), zadnji stavek, PDEU sprejela vse ukrepe tako glede veljavnosti predpisov o izvedbi ukrepov kot tudi glede povračila finančne podpore, dodeljene ob kršitvi te določbe ali morebitnih začasnih ukrepov (zgoraj navedeni sodbi FNCE, točka 12, in SFEI in drugi, točka 40).

               31

               Cilj naloge nacionalnih sodišč je zato sprejetje ukrepov, primernih za odpravo nezakonitosti izvrševanja pomoči, da upravičenci – dokler ne bi bila sprejeta dokončna odločitev Komisije – ne bi še naprej prosto razpolagali s temi pomočmi (sodba z dne 11. marca 2010 v zadevi CELF in Ministre de la Culture et de la Communication, C-1/09, ZOdl., str. I-2099, točka 30).

               32

               Začetek formalnega postopka preiskave, določen v členu 108(2) PDEU, s strani Komisije nacionalnih sodišč torej ne sme odvezati dolžnosti varovati pravice posameznikov pri morebitnih kršitvah člena 108(3) PDEU (zgoraj navedena sodba SFEI in drugi, točka 44).

               33

               Vendar se lahko obseg te obveznosti razlikuje glede na vprašanje, ali je Komisija začela formalni postopek preiskave v zvezi z ukrepom, ki je predmet spora pred nacionalnim sodiščem, ali ne.

               34

               Če Komisija še ni začela formalnega postopka preiskave in se torej še ni izrekla o vprašanju, ali pregledovani ukrepi lahko pomenijo državno pomoč, so lahko nacionalna sodišča, kadar jim je predložen predlog, naj izpeljejo ukrepe v zvezi z morebitno kršitvijo člena 108(3), zadnji stavek, PDEU, zavezana, da razložijo in uporabijo pojem pomoči, da ugotovijo, ali so bile pomoči ustrezno priglašene Komisiji (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SFEI in drugi, točki 49 in 53 ter točka 1 izreka). Zato morajo med drugim preveriti, ali zadevni ukrep pomeni korist in ali je selektiven, torej ali daje prednost nekaterim podjetjem ali proizvajalcem v smislu člena 107(1) PDEU (zgoraj navedena sodba Transalpine Ölleitung in Österreich in drugi, točka 39).

               35

               Obveznost priglasitve in prepoved izvajanja iz člena 108(3) PDEU namreč veljata za načrte, ki bi jih bilo mogoče opredeliti kot državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU. Zato morajo nacionalna sodišča, preden izpeljejo posledice v zvezi z morebitno kršitvijo člena 108(3), zadnji stavek, PDEU, predhodno odločiti o tem, ali zadevni ukrepi pomenijo državno pomoč ali ne.

               36

               Če je Komisija že začela formalni postopek preiskave iz člena 108(2) PDEU, je treba preučiti, katere ukrepe morajo sprejeti nacionalna sodišča.

               37

               Čeprav so presoje iz odločbe o začetku formalnega postopka preiskave res predhodne, to ne pomeni, da ta nima pravnih učinkov.

               38

               Glede tega je treba poudariti, da bi bil v primeru, ko bi nacionalna sodišča lahko presodila, da ukrep ni pomoč v smislu člena 107(1) PDEU in zato ne bodo začasno odložila izvajanja ukrepa, medtem ko bi Komisija v odločbi o začetku formalnega postopka preiskave ugotovila, da ta ukrep lahko vsebuje elemente pomoči, ogrožen polni učinek člena 108(3) PDEU.

               39

               Če na eni strani Komisija predhodno presojo o naravi pomoči zadevnega ukrepa, ki jo vsebuje odločba o začetku formalnega postopka preiskave, naknadno potrdi v končni odločitvi, bodo nacionalna sodišča kršila svojo obveznost, ki jo določata člen 108(3) PDEU in člen 3 Uredbe št. 659/1999, da začasno odložijo izvajanje vseh načrtov pomoči do sprejetja odločitve Komisije o združljivosti tega načrta z notranjim trgom.

               40

               Na drugi strani pa, čeprav bi Komisija v končni odločbi morala sprejeti odločitev o neobstoju elementov pomoči, preventivni namen sistema nadzora državnih pomoči, ki ga je uvedla PDEU in je nanj opozorjeno v točkah 25 in 26 te sodbe, narekuje, da se zaradi dvoma, ki je v odločbi o začetku formalnega postopka preiskave izražen glede narave pomoči tega ukrepa in njegove združljivosti z notranjim trgom, njegovo izvajanje začasno odloži do takrat, ko bo Komisija ta dvom odpravila s končno odločitvijo.

               41

               Prav tako je treba poudariti, da uporaba predpisov Unije o državnih pomočeh temelji na obveznosti lojalnega sodelovanja med, na eni strani, nacionalnimi sodišči in na drugi strani Komisijo in sodišči Unije, v okviru katerega vsak deluje glede na vlogo, ki mu je zaupana s Pogodbo. V okviru tega sodelovanja morajo nacionalna sodišča sprejeti vse ustrezne, splošne ali posebne, ukrepe, da bi zagotovila izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije, in se vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev Pogodbe, kot to izhaja iz člena 4(3) PEU. Tako se morajo nacionalna sodišča zlasti vzdržati odločb, ki bi nasprotovale odločbi Komisije, čeprav le začasni.

               42

               Zato morajo nacionalna sodišča, kadar je Komisija začela formalni postopek preiskave v zvezi z ukrepom, ki se izvaja, sprejeti vse potrebne ukrepe, da izpelje posledice v zvezi z morebitno kršitvijo obveznosti začasnega odloga izvajanja navedenega ukrepa.

               43

               V ta namen lahko nacionalna sodišča odločijo, da bodo začasno odložila izvajanje zadevnega ukrepa in odredila vračilo že izplačanih zneskov. Lahko tudi odredijo začasne ukrepe, da zavarujejo na eni strani interese zadevnih strank in na drugi strani polni učinek odločbe Komisije o začetku formalnega postopka preiskave.

               44

               Kadar dvomijo, ali je zadevni ukrep državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU ali glede veljavnosti ali razlage odločbe o začetku formalnega postopka preiskave, lahko nacionalna sodišča na eni strani Komisijo zaprosijo za pojasnila, na drugi strani pa lahko vprašanje predložijo ali morajo predložiti Sodišču v predhodno odločanje v skladu s členom 267, drugi in tretji odstavek, PDEU, kot ga razlaga Sodišče (v ta namen glej, glede predlogov za sprejetje predhodne odločbe o presoji veljavnosti na področju državnih pomoči, sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C-222/04, ZOdl., str. I-289, točke od 72 do 74).

               45

               Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti:

                        —

                        Kadar je Komisija na podlagi člena 108(3) PDEU začela formalni postopek preiskave, določen v odstavku 2 navedenega člena, v zvezi z nepriglašenim ukrepom, ki se izvaja, mora nacionalno sodišče, ki mu je predložen predlog za ustavitev izvajanja tega ukrepa in vračilo že izplačanih zneskov, sprejeti vse potrebne ukrepe, da izpelje posledice v zvezi z morebitno kršitvijo obveznosti začasnega odloga izvajanja navedenega ukrepa.

                        —

                        V ta namen lahko nacionalno sodišče odloči, da bo začasno odložilo izvajanje zadevnega ukrepa ali odredilo vračilo že izplačanih zneskov. Lahko tudi odredi začasne ukrepe, da zavaruje na eni strani interese zadevnih strank in na drugi strani polni učinek odločbe Komisije o začetku formalnega postopka preiskave.

                        —

                        Kadar nacionalno sodišče dvomi, ali je zadevni ukrep državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU ali glede veljavnosti ali razlage odločbe o začetku formalnega postopka preiskave, lahko na eni strani Komisijo zaprosi za pojasnila, na drugi strani pa lahko vprašanje predloži ali mora predložiti Sodišču v predhodno odločanje v skladu s členom 267, drugi in tretji odstavek, PDEU.

         Drugo in tretje vprašanje

               46

               Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo in tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               47

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Kadar je Evropska komisija na podlagi člena 108(3) PDEU začela formalni postopek preiskave, določen v odstavku 2 navedenega člena, v zvezi z nepriglašenim ukrepom, ki se izvaja, mora nacionalno sodišče, ki mu je predložen predlog za ustavitev izvajanja tega ukrepa in vračilo že izplačanih zneskov, sprejeti vse potrebne ukrepe, da izpelje posledice v zvezi z morebitno kršitvijo obveznosti začasnega odloga izvajanja navedenega ukrepa.

                     V ta namen lahko nacionalno sodišče odloči, da bo začasno odložilo izvajanje zadevnega ukrepa ali odredilo vračilo že izplačanih zneskov. Lahko tudi odredi začasne ukrepe, da zavaruje na eni strani interese zadevnih strank in na drugi strani polni učinek odločbe Evropske komisije o začetku formalnega postopka preiskave.

                     Kadar nacionalno sodišče dvomi, ali je zadevni ukrep državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU ali glede veljavnosti ali razlage odločbe o začetku formalnega postopka preiskave, lahko na eni strani Evropsko komisijo zaprosi za pojasnila, na drugi strani pa lahko vprašanje predloži ali mora predložiti Sodišču v predhodno odločanje v skladu s členom 267, drugi in tretji odstavek, PDEU.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 17. julija 1997. # Krüger GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Izvozna nadomestila - Začasni ukrepi. # Zadeva C-334/95.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. maja 1993. # Niels Kristoffersen proti Skatteministeriet. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Østre Landsret - Danska. # Zadeva C-263/91.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 17. septembra 1997. # Fazenda Pública proti Fricarnes SA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalska. # Zadeva C-28/96.