title: Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 24. oktobra 2013. # Agenţia Naţională de Administrare Fiscală proti SC Rafinăria Steaua Română SA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Inalta Curte de Casaţie şi Justiţie - Romunija. # Obdavčenje - Davek na dodano vrednost - Vračilo presežka DDV s pobotom - Razglasitev ničnosti odločb o pobotu - Obveznost plačati davčnemu zavezancu zamudne obresti. # Zadeva C-431/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (deseti senat)
      z dne 24. oktobra 2013 (
            *1
         )
      „Obdavčenje — Davek na dodano vrednost — Vračilo presežka DDV s pobotom — Razglasitev ničnosti odločb o pobotu — Obveznost plačati davčnemu zavezancu zamudne obresti“
      V zadevi C-431/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Romunija) z odločbo z dne 21. junija 2012, ki je prispela na Sodišče 24. septembra 2012, v postopku

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală

      proti

         SC Rafinăria Steaua Română SA,

      SODIŠČE (deseti senat),
      v sestavi E. Juhász, predsednik desetega senata, v funkciji predsednika senata, A. Rosas in C. Vajda (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za SC Rafinăria Steaua Română SA D. Dascălu, odvetnik,

               —

               za romunsko vlado R. H. Radu, E. Gane in A.-L. Crişan, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo L. Keppenne in L. Lozano Palacios, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 183 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (nacionalna agencija romunske davčne uprave, v nadaljevanju: agencija) in družbo SC Rafinăria Steaua Română SA (v nadaljevanju: Steaua Română) zaradi zahtevka za plačilo obresti za nepravočasno vračilo presežka vstopnega davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) od DDV, ki ga je družba Steaua Română bila dolžna plačati.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 183, prvi odstavek, Direktive o DDV določa:
               „Če za dano davčno obdobje znesek odbitkov presega znesek dolgovanega DDV, lahko države članice vrnejo davek ali pa presežek prenesejo v naslednje obdobje v skladu s pogoji, ki jih določijo.“

               4

               Člen 252(2) Direktive o DDV določa:
               „Države članice določijo davčno obdobje na en, dva ali tri mesece.
               Države članice pa lahko določijo drugačna davčna obdobja pod pogojem, da ta obdobja ne presežejo enega leta.“

         Romunsko pravo

               5

               Davčni postopek je določen z uredbo vlade št. 92 o zakoniku o davčnem postopku (Ordonanţa Guvernului nr. 92 privind Codul de procedură fiscală) z dne 24. decembra 2003 (Monitorul Oficial al României, del I, št. 941 z dne 29. decembra 2003, ponovno objavljena v Monitorul Oficial al României, del I, št. 513 z dne 31. julija 2007) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o davčnem postopku).

               6

               Člen 124(1) zakonika o davčnem postopku določa:
               „Glede zneskov, ki jih je treba vrniti ali povrniti iz državnega proračuna, imajo davkoplačevalci pravico do zamudnih obresti od naslednjega dne po izteku predvidenega roka […]. Obresti se izplačajo na zahtevo davkoplačevalcev.“

               7

               Uredba ministra za gospodarstvo in finance št. 1857/2007 z dne 1. novembra 2007 (Monitorul Oficial al României, del I, št. 785 z dne 20. novembra 2007) o potrditvi metodologije obravnave obračunov DDV, iz katerih sta razvidna negativen saldo in izbira vračila, v poglavju 1, oddelek B, točka 6, določa:
               „Na zahtevke za vračilo se poda odgovor v skladu s kronološkim redom njihove registracije pri davčnem organu v roku 45 koledarskih dni od dneva predložitve obračuna [DDV], iz katerega sta razvidna negativen saldo in izbira vračila.“

         Dejansko stanje spora v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               8

               Iz obračunov DDV družbe Steaua Română za december 2007 in januar 2008 je bil razviden negativen saldo v višini 3.697.738 romunskih leuov (RON), katerega vračilo je agencija po opravljenem nadzoru odobrila.

               9

               Vendar pa je agencija po koncu navedenega nadzora izdala odmerno odločbo, s katero je družbi Steaua Română nezakonito naložila dvoje dodatnih davčnih bremen, in sicer v znesku 19.002.767 RON iz naslova DDV in 5.374.404 RON iz naslova zamudnih obresti. Potem je izdala dve odločbi, s katerima je prek pobota opravila vračilo presežka DDV, s čimer sta ti davčni obveznosti ugasnili.

               10

               Ker so bili ugovori družbe Steaua Română zoper odmerno odločbo in odločbi o pobotu zavrnjeni, je vložila tožbo pri Curtea de Apel Ploiești, ki je s sodbama z dne 4. decembra 2008 in 14. oktobra 2008 navedene odločbe odpravilo. Zoper ti sodbi je agencija vložila pritožbi, ki ju je Curte de Casaţie şi Justiţie zavrnilo s sodbama z dne 9. junija 2009 in 13. maja 2010. Agencija je tako morala družbi Steaua Română vrniti znesek 3.697.738 RON, ki je bil predmet glavnega zahtevka.

               11

               Družba Steaua Română je – sklicujoč se na nezakonitost odločb o pobotu in nepravočasnega vračila nezakonito pobotanega zneska DDV – od agencije zahtevala tudi plačilo obresti od tega zneska, izračunanih od dneva izteka zakonsko določenega 45-dnevnega roka za obravnavo obračunov DDV do dneva dejanskega vračila navedenega zneska. Znesek teh obresti je določila na 1.793.972 RON.

               12

               Ker agencija v roku, določenem v upoštevnih predpisih, na ta zahtevek ni odgovorila, je družba Steaua Română vložila dve pritožbi, s katerima je zahtevala plačilo skupnega zneska 1.793.972 RON iz naslova zakonitih obresti.

               13

               Ta zahtevek je agencija zavrnila z odločbo z dne 30. septembra 2010, ki pa jo je Curtea de Apel Bucureşti s sodbo z dne 14. februarja 2011 odpravilo in agenciji naložilo, naj družbi Steaua Română plača znesek 1.793.972 RON iz naslova zakonitih obresti do 27. julija 2009.

               14

               Agencija je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.

               15

               Agencija je v pritožbi med drugim trdila, da Curtea de Apel Bucureşti ni pravilno uporabilo prava, s tem ko ji je naložilo plačilo 1.793.972 RON iz naslova zakonitih obresti, saj upoštevna zakonodaja ne sankcionira načina obravnave zahtevkov davčnih zavezancev, ampak sankcionira samo prekoračitev roka za obravnavo teh zahtevkov. Obračuni DDV in drugi zahtevki, ki jih je podala družba Steaua Română, pa naj bi bili obravnavani v predpisanih rokih. Zamudne obresti naj zato ne bi bile dolgovane za obdobje, v katerem je odločba o pobotu bila v veljavi.

               16

               Družba Steaua Română se je sklicevala na sodbo z dne 12. maja 2011 v zadevi Enel Maritsa Iztok 3 (C-107/10, ZOdl., str. I-3873), pri čemer je trdila, da je Sodišče v navedeni sodbi izrecno presojalo o razlagi in uporabi načela nevtralnosti DDV v zvezi s pravico oseb do zamudnih obresti zaradi nepravočasnega vračila presežka DDV. Družba Steaua Română je zato predlagala, naj se pritožba zavrne kot neutemeljena, pri čemer je v bistvu trdila, da agencija ni spoštovala rokov za vračilo DDV.

               17

               V teh okoliščinah je Înalta Curte de Casaţie și Justiţie – ker je menilo, da se mora kot pritožbeno sodišče zadnje stopnje na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU obrniti na Sodišče – prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je razlaga določb člena 124 zakonika o davčnem postopku, v skladu s katero država ni dolžnica obresti v zvezi z zneski, ki se zahtevajo z obračuni DDV, v obdobju od dneva pobota teh zneskov do dneva razglasitve ničnosti aktov o pobotu s sodno odločbo, v nasprotju z določbami člena 183 Direktive Sveta 2006/112 […]?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 183 Direktive o DDV treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da davčni zavezanec, ki je zahteval vračilo presežka vstopnega DDV od DDV, ki ga je dolžan plačati, ni upravičen – za obdobje, v katerem so bili upravni akti, s katerimi je bila možnost vračila izključena in ki jih je kasneje sodišče odpravilo, v veljavi – od davčne uprave države članice prejeti zamudnih obresti zaradi nepravočasnega vračila s strani te uprave.

               19

               V zvezi s tem je treba poudariti, da čeprav v členu 183 Direktive o DDV nista določena ne obveznost plačila obresti na presežek DDV, ki ga je treba vrniti, ne datum, od katerega bi bile te obresti dolgovane, zgolj na podlagi te okoliščine ni mogoče sklepati, da je treba to določbo razlagati tako, da so načini vračila presežka DDV, ki jih določi država članica, izvzeti iz kakršnega koli nadzora prava Unije (zgoraj navedena sodba Enel Maritsa Iztok 3, točki 27 in 28 ter navedena sodna praksa).

               20

               Čeprav za izvajanje pravice do povračila presežka DDV iz člena 183 Direktive o DDV načeloma velja procesna avtonomija držav članic, pa namreč to avtonomijo omejujeta načeli enakovrednosti in učinkovitosti (zgoraj navedena sodba Enel Maritsa Iztok 3, točka 29).

               21

               Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da člen 183 Direktive o DDV – razlagan ob upoštevanju konteksta in splošnih načel, ki urejajo področje DDV – vsebuje posebna pravila, ki jih morajo države članice upoštevati pri izvrševanju pravice vračila presežka DDV. Pravica davčnih zavezancev, da od DDV, ki ga morajo plačati, odbijejo vstopni DDV, s katerim je bilo obdavčeno blago, ki so ga pridobili, in storitve, ki so bile opravljene zanje, pomeni namreč temeljno načelo skupnega sistema DDV, ki ga je določila zakonodaja Unije. Ta pravica je sestavni del mehanizma DDV in načeloma ne more biti omejena. Izvršuje se takoj za vse davke, ki se nanašajo na vstopne transakcije (zgoraj navedena sodba Enel Maritsa Iztok 3, točke od 30 do 32 in navedena sodna praksa).

               22

               Ob upoštevanju teh preudarkov je Sodišče že presodilo, da načini vračila presežka DDV ne smejo posegati v načelo davčne nevtralnosti, tako da davčnemu zavezancu v celoti ali delno nalagajo breme tega davka, kar pomeni, da se mora povračilo izvesti v razumnem roku (zgoraj navedena sodba Enel Maritsa Iztok 3, točka 33).

               23

               Iz teh istih razlogov izhaja, da načelo nevtralnosti davčnega sistema DDV zahteva – kadar je presežek DDV davčnemu zavezancu vrnjen izven razumnega roka – da se finančne izgube, ki so tako nastale davčnemu zavezancu zaradi nezmožnosti razpolaganja z zadevnimi zneski, nadomestijo s plačilom zamudnih obresti.

               24

               Glede tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je izračun obresti, ki jih dolguje državna blagajna, ki za datum, od katerega začnejo teči obresti, ne upošteva dneva, ko bi moral biti presežek DDV v skladu z Direktivo o DDV običajno povrnjen, načeloma v nasprotju z zahtevami iz člena 183 te direktive (zgoraj navedena sodba Enel Maritsa Iztok 3, točka 51). Iz predložitvene odločbe pa izhaja, da v postopku v glavni stvari upoštevna nacionalna zakonodaja načeloma določa izračun zamudnih obresti od dneva izteka 45-dnevnega roka, določenega za obravnavo obračunov DDV.

               25

               Poleg tega je treba ugotoviti, da je z vidika davčnega zavezanca razlog za nepravočasno vračilo presežka DDV brezpredmeten. V tem okviru ne obstaja upoštevna razlika med nepravočasnim vračilom, nastalim zaradi prekoračitve rokov pri upravni obravnavi zahtevka, in nepravočasnim vračilom, nastalim zaradi upravnih aktov, s katerimi je bilo vračilo nezakonito izključeno in ki jih je kasneje sodišče odpravilo.

               26

               Ob upoštevanju navedenega je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je člen 183 Direktive o DDV treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da davčni zavezanec, ki je zahteval vračilo presežka vstopnega DDV od DDV, ki ga je dolžan plačati, ni upravičen – za obdobje, v katerem so bili upravni akti, s katerimi je bila možnost vračila izključena in ki jih je kasneje sodišče odpravilo, v veljavi – od davčne uprave države članice prejeti zamudnih obresti zaradi nepravočasnega vračila s strani te uprave.

         Stroški

               27

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

                     Člen 183 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da davčni zavezanec, ki je zahteval vračilo presežka vstopnega davka na dodano vrednost od davka na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati, ni upravičen – za obdobje, v katerem so bili upravni akti, s katerimi je bila možnost vračila izključena in ki jih je kasneje sodišče odpravilo, v veljavi – od davčne uprave države članice prejeti zamudnih obresti zaradi nepravočasnega vračila s strani te uprave.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: romunščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 30. novembra 2006. # Camper, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti BROTHERS by CAMPER - Prejšnje nacionalne figurativne znamke BROTHERS - Nedopustnost - Relativni razlogi za zavrnitev - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-43/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 30. novembra 2006 – Camper proti UUNT – JC (BROTHERS by CAMPER)
      (Zadeva T-43/05)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti BROTHERS by CAMPER – Prejšnje nacionalne figurativne znamke BROTHERS – Nedopustnost – Relativni razlogi za zavrnitev – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve (Uredba Sveta
         št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 86 do 88 in 91.)

      Predmet

               Tožba proti odločbi prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 29. novembra 2004 (zadeva R 170/2004-1), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med JC AB in Camper, SL.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Camper, SL

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka BROTHERS by CAMPER za proizvode in storitve iz razredov 18, 25 in 39 – prijava št. 1954601

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               JC AB

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               švedska, finska in danska figurativna znamka BROTHERS za blago iz razreda 25

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora, kolikor je temeljil na prejšnji švedski registraciji; ugoditev ugovoru za del izpodbijanih proizvodov,
                  v katerem je temeljil na prejšnji danski in finski znamki

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Tožeči stranki se naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).

                  3)

                  	Intervenient nosi svoje stroške.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 7. julija 2010. # Evropska komisija proti Hellenic Ventures - Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE in drugi. # Arbitražna klavzula - Ukrep za ustanovitev in razvoj skladov zagonskega kapitala - Odpoved pogodbe - Tožba zoper družbenike družbe - Nedopustnost - Vračilo predplačil - Obresti. # Zadeva T-44/06.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 7. julija 2010 – Komisija proti Hellenic Ventures in drugim
      (Zadeva T-44/06)
      „Arbitražna klavzula – Ukrep za ustanovitev in razvoj skladov zagonskega kapitala – Odpoved pogodbe – Tožba zoper družbenike družbe – Nedopustnost – Vračilo predplačil – Obresti“
      1.                     Postopek – Predložitev zadeve Splošnemu sodišču na podlagi arbitražne klavzule (člen 238 ES) (Glej točke od 47 do 49, 54,
            55.)
      2.                     Proračun Evropskih skupnosti – Finančna pomoč Skupnosti – Obveznost upravičenca do pomoči, da spoštuje pogoje za odobritev
            pomoči (člena 238 ES in 274 ES) (Glej točke od 85 do 89, 91, od 94 do 96, 107, 108, 113, 116.)
      Predmet

               Tožba na podlagi člena 238 ES, s katero Komisija predlaga, da se toženi stranki naloži vračilo predplačila, ki ga je prejela
                  iz naslova izvajanja pogodbe „Seed Fund 601“, sklenjene med Komisijo in toženo stranko.

            Izrek

                  1.

                  	Hellenic Ventures – Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE mora Evropski komisiji plačati 70.000 EUR skupaj z
                     zamudnimi obrestmi po belgijski zakonski obrestni meri od 25. aprila 1999 do popolnega plačila dolga.

                  2.

                  	V preostalem se tožba zavrne.

                  3.

                  	Družba Hellenic Ventures nosi oziroma mora plačati stroške, razen stroškov, ki so jih priglasili Konstantinos Katsigiannis,
                     Panagiotis Chronopoulos in Nikolaos Poulakos.

                  4.

                  	Komisija mora plačati stroške K. Katsigiannisa, P. Chronopoulosa in N. Poulakosa.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 25. marca 1982. # K.J. Munk proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Odpust. # Zadeva 98/81.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 13. julija 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-160/99.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 29. februarja 1996. # Orlando Lopes proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-280/94.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 6. marca 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Finski. # Zadeva C-240/00.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 13. decembra 1990. # Nederlandse Associatie van de Farmaceutische Industrie "Nefarma" in Bond van Groothandelaren in het Farmaceutische Bedrijf proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Omni-Partijen Akkoord - Dopustnost. # Zadeva T-113/89.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (občna seja) z dne 26. oktobra 2006. # Pia Landgren proti Evropski ustanovi za usposabljanje (ETF). # Odpust. # Zadeva F-1/05.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (občna seja)
      z dne 26. oktobra 2006(*)

      „Začasni uslužbenec – Pogodba za nedoločen čas – Odpoved delovnega razmerja – Poklicna nesposobnost – Obveznost obrazložitve – Očitna napaka pri presoji“
      V zadevi F-1/05,
      zaradi tožbe, vložene na podlagi členov 236 ES in 152 AE,
      Pia Landgren, nekdanja začasna uslužbenka Evropske ustanove za usposabljanje, stanujoča v Torinu (Italija), ki jo zastopa M.-A. Lucas,
         odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropski ustanovi za usposabljanje (ETF), ki jo zastopata M. Dunbar, direktorica, skupaj z G. Vandersandenom, odvetnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (občna seja),
      v sestavi P. Mahoney, predsednik, H. Kreppel in S. Van Raepenbusch (poročevalec), predsednika senatov, I. Boruta, sodnica,
         H. Kanninen, H. Tagaras in S. Gervasoni, sodniki,

      sodni tajnik: S. Boni, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. julija 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        P. Landgren  s tožbo, ki jo je 28. aprila 2005 s telefaksom vložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje  Evropskih skupnosti
         (izvirnik je bil nato vložen 2. maja), predlaga zlasti razglasitev ničnosti sklepa Evropske ustanove za usposabljanje (ETF)
         z dne 25. junija 2004 o odpovedi pogodbe za nedoločen čas P. Landgren kot začasne uslužbenke (v nadaljevanju: sklep o odpovedi
         delovnega razmerja).

       Pravni okvir
      2        V skladu s členom 11, prvi pododstavek, Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: PZDU),
         se določbe členov od 11 do 26 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), ki
         se nanašajo na pravice in obveznosti uradnikov, uporabljajo po analogiji.

      3        V skladu s členom 25, drugi pododstavek, Kadrovskih predpisov:

      „O vsaki odločitvi, sprejeti po teh kadrovskih predpisih, ki se nanaša na nekega posameznika, je ta uradnik takoj pisno obveščen.
         V vsaki odločitvi, ki ima za uradnika škodljive posledice, morajo biti navedeni utemeljeni razlogi.“

      4        Poleg tega člen 47 PZDU določa:

      „Razen v primeru smrti začasnega uslužbenca zaposlitev slednjega preneha:
      […]
      c)       pri pogodbi za nedoločen čas:
      i)       ob koncu odpovednega roka, določenega v pogodbi; odpovedni rok ne sme biti krajši od enega meseca za vsako dopolnjeno leto
         delovne dobe, pri čemer je najkrajši rok tri in najdaljši deset mesecev. Vendar odpovedni rok ne sme začeti teči med porodniškim
         ali bolniškim dopustom, če ta ne traja dlje od treh mesecev. Odpovedni rok se med porodniškim ali bolniškim dopustom prekine
         z upoštevanjem zgoraj navedenih omejitev;

      […]“
      5        Člen 5(b) pogodbe začasne uslužbenke z dne 3. januarja 1995, sklenjene med tožečo in toženo stranko, kot je bila spremenjena
         z dodatkom z dne 18. julija 2000, s katerim je bila ta pogodba podaljšana za nedoločen čas, določa:

      „This contract may be terminated by the institution or by the staff member for any of the reasons specified in articles 47
         to 50 of the CEOS, subject to the conditions laid down in those articles.

      For the purposes of Article 47 § 2.a of the CEOS, should the employee decide to resign, the employee shall give a minimum
         of three months notice. In derogation from the Article 47 § 2.a of the CEOS, should the Foundation decide to terminate the
         contract, the Foundation shall give the employee a minimum of six months notice.“

      (Pogodbo lahko odpove institucija ali uslužbenec zaradi enega izmed razlogov, navedenih v členih od 47 do 50 PZDU, pod pogoji,
         ki so določeni v teh členih.

      Za namene člena 47(2)(a) PZDU mora zaposleni, če se odloči za odpoved, to sporočiti najmanj tri mesece vnaprej. Z odstopanjem
         od člena 47(2)(a), če se Evropska ustanova za usposabljanje odloči, da bo odpovedala pogodbo, mora dati zaposlenemu najmanj
         šestmesečni odpovedni rok.)

       Dejansko stanje
      6        P. Landgren, rojena 21. junija 1947, se je 3. januarja 1995 kot začasna uslužbenka kategorije C zaposlila v ETF za obdobje
         treh let od 1. januarja 1995 dalje. Začasno je bila razvrščena v naziv C 3, plačilni razred 1, nato pa z dodatkom k pogodbi
         o zaposlitvi z dne 1. julija 1996 v naziv C 1, plačilni razred 2.

      7        Njena pogodba se je 24. oktobra 1997 podaljšala za nadaljnje obdobje treh let, nato pa 18. julija 2000 za nedoločen čas.

      8        Na splošno je P. Landgren  od januarja 1995 do decembra 2001 opravljala naloge upravne delavke, pristojne za osebne spise
         in še posebej za postopke zaposlovanja, pripravo službenih potovanj in dopuste, ter naloge tajništva za eno ali več oseb.

      9        Poročilo o pripravništvu, ki je bilo za P. Landgren sestavljeno 10. maja 1995, vsebuje naslednje ocene:

      –        glede „Sposobnosti opravljanja svojih nalog“: „dobro“, glede „Razumevanja, prilagodljivosti, presoje“ pa je bila ocena „nezadostno“
         utemeljena z nenatančnostjo, površnostjo in neprevidnostjo;

      –        glede „Učinkovitosti“: „dobro“, glede „Hitrosti pri opravljanju dela“ pa je bila ocena „nezadostno“ utemeljena z nekaterimi
         zamudami, zlasti pri sestavljanju pogodb z zaposlenimi;

      –        glede „Obnašanja v službi“: „zelo dobro“.
      10      Prvo ocenjevalno poročilo P. Landgren, ki je bilo za obdobje 1995-1997 sestavljeno 13. maja 1997, je na splošno pozitivno.
         Tožeča stranka je bila pri ocenjevanju od 1 do 6, pri čemer te ocene ustrezajo pojmom od „odlično“ do „absolutno negativno“
         skupno ocenjena s „3“, kar ustreza pojmu „zadovoljivo“. Z „dobro“ je bila ocenjena za razdelka „Pristojnost“ in „Obnašanje
         v službi“, z „nezadovoljivo“ pa za razdelek „Učinkovitost“. V zvezi s tem se ponovno navaja neprevidnost in pomanjkanje hitrosti
         pri opravljanju nalog. Čeprav je bilo poudarjeno, da je bila skupna ocena pozitivna, pa se od tožeče stranke zahteva, da pokaže
         več natančnosti in izboljša svoj „politični občutek“.

      11      V okviru drugega ocenjevalnega poročila, ki je bilo za obdobje 1997-1998 sestavljeno 17. junija 1998, je bila skupno ocenjena
         višje, in sicer z „2“, kar ustreza pojmu „dobro“. Ocenjevalec je namreč ugotovil jasno izboljšanje dela tožeče stranke, pri
         čemer je glede razdelka „Učinkovitost“ poudaril, da je napredek še vedno mogoč.

      12      V okviru tretjega ocenjevalnega poročila, ki je bilo za obdobje 1999-2000 sestavljeno 17. januarja 2000, je bila tožeča stranka
         skupno ocenjena z „2“, pri čemer ni navedene nobene pomanjkljivosti, njeno delo je bilo glede vseh postavk prav tako ocenjeno
         kot „dobro“. Od tožeče stranke se je vendarle zahtevalo, da izboljša svoj „time management“ (organizacijo delovnega časa).
         Po drugi strani pa je bilo poudarjeno njeno poznavanje ureditve in delovanja ETF.

      13      Na podlagi četrtega ocenjevalnega poročila, ki je bilo za obdobje 2000-2001 sestavljeno 29. marca 2001, je bila tožeča stranka
         skupno nižje ocenjena, in sicer s „3“. Pri tem so se upoštevale komunikativne sposobnosti tožeče stranke, njena taktnost,
         vljudnost, široko poznavanje ETF, njena fleksibilnost in lojalnost nasproti nadrejenim, v poročilu pa so navedene pomanjkljivosti
         na področju računalniškega znanja in v razdelku „Analiza in presoja“ se je od tožeče stranke zahtevalo, naj ne sklepa prenaglo,
         zlasti, kadar o zadevah ni povsem obveščena, čeprav je bilo priznano, da je imela dobre predloge. Na koncu ji je bilo predlagano,
         naj začne z usposabljanjem na področju sestavljanja zapisnikov s sestankov.

      14      Tožeča stranka je bila od januarja 2002 do vključno januarja 2003 zaposlena na upravi ETF, kjer je opravljala naloge tajnice
         in upravne delavke, pristojne zlasti za naloge in dopuste članov uprave.

      15      U. Hillenkamp, namestnik direktorja ETF, je 9. julija 2002 sestavil vmesno ocenjevalno poročilo, v katerem je bilo ugotovljeno,
         da P. Landgren ni zadostno izpolnjevala zahtev svojega delovnega mesta. Ta ugotovitev je temeljila na pomanjkljivostih, ugotovljenih
         pri pripravi nalog in sestankov, ki se ji očitajo zaradi težav pri organizaciji, na omejenih sposobnosti uporabe računalniških
         sistemov ter na nezadostnem poznavanju nalog in strukture organizacije ETF. V tem poročilu pa je naveden tudi pozitiven pristop
         in trud P. Landgren pri opravljanju številnih nalog.

      16      Namestnika direktorja, U. Hillenkamp in L. Pescia, sta kot „Reporting officers“ (ocenjevalca) konec leta 2002 v skladu z novim
         sistemom ocenjevanja dela, ki je začel veljati januarja 2002, za isto leto sestavila osnutek ocenjevalnega poročila glede
         P. Landgren.

      17      U. Hillenkamp je 9. julija 2002 potrdil svojo oceno z ugotovitvijo o nezanesljivosti in resnih pomanjkljivostih v skoraj vsej
         vidikih opravljanja nalog, čeprav je bil v zvezi s tem poudarjen trud tožeče stranke. Navedel je, da je izgubil zaupanje v
         kakovost njenih storitev in zaključil, da tožeča stranka ne more več nadaljevati z opravljanjem svojih nalog.

      18      Ocena L. Pescie je bila veliko manj stroga, saj je menil, da je P. Landgren svoje posebne naloge na splošno opravljala zadovoljivo,
         nekatere izmed njih celo dobro, v svoji skupni oceni pa je poudaril zamude pri opravljanju nalog in napake, do katerih je
         prišlo zaradi neprevidnosti, kar pa bi bilo po njegovem mnenju mogoče pojasniti s prekomerno količino dela.

      19      P. Landgren je v svojih pripombah na to ocenjevalno poročilo ob ugovarjanju določenim posebnim očitkom U. Hillenkampa oziroma
         utemeljevanju svojega ravnanja priznala, da je bilo delovno mesto, na katerem je bila zaposlena, za njo preveč zahtevno. Prav
         tako je upravo opozorila na dejstvo, da bi bilo te težave mogoče pojasniti z začasnimi težavami s spominom zaradi njenega
         zdravstvenega stanja, ter na izredno negativne posledice, ki bi jih lahko zanjo pomenila izguba zaposlitve, ob upoštevanju
         njenih finančnih sredstev, družinskega položaja ter njenih let. Zato je zaprosila za preučitev možnosti, da bi se ji dodelile
         druge, manj zahtevne naloge v okviru iste uprave ali na drugih oddelkih.

      20      To ocenjevalno poročilo ni bilo nikoli zaključeno in tako ni bilo uvrščeno v osebni spis tožeče stranke.

      21      Tožeča stranka je bila 1. februarja 2003 za nedoločen čas premeščena na oddelek „Vzhodna Evropa in Srednja Azija“ (v nadaljevanju:
         VESA), in bila v okviru zaposlitve za polovični delovni čas kot tajnica dodeljena vodji oddelka S. Stefani, namestnici vodje
         oddelka S. Taurelli in koordinatorju ETF. Prošnja za zaposlitev za polovični delovni čas, ki ji je direktor ugodil, se je
         nanašala na obdobje od 1. februarja 2003 do 31. decembra 2004 in je bila utemeljena kot „preparation for retirement (as 55
         years of age)“ (priprava na upokojitev uslužbenca, ki je dosegel starost 55 let).

      22      Ocenjevalno poročilo tožeče stranke, sestavljeno 18. marca 2004, je pozitivno. To poročilo vsebuje naslednji odstavek:

      „Pia has achieved her key objectives set for 2003. An assessment of the related key indicators shows that she has been able
         to perform her tasks effectively and efficiently with respect of deadlines.

      Pia has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time. She has
         made a substantial effort to improve her memory.

      Pia has improved her IT skills.
      Pia maintains good, friendly but respectful relations with peers and fellow colleagues.“
      (Pia je dosegla glavne cilje, določene za leto 2003. Ocena ustreznih glavnih kazalcev kaže, da je bila sposobna naloge opraviti
         uspešno in učinkovito ob upoštevanju rokov.

      Pia je dokazala, da se je sposobna osredotočiti na svoje delo, čeprav je morala opravljati več nalog hkrati. Močno si je prizadevala
         za izboljšanje svojega spomina.

      Pia je izboljšala svoje znanje računalništva.
      Pia je vzdrževala dobre in prijateljske, pa vendar spoštljive odnose s svojimi kolegi.)
      23      To poročilo je sestavila S. Taurelli kot vršilka dolžnosti vodje oddelka, S. Stefani, ki je bila od novembra 2003 do vključno
         marca 2004 na bolniškem dopustu, podpisal pa ga je P. de Rooij, direktor. Čeprav S. Stefani poročila ni podpisala, je v njem
         poleg S. Taurelli vendarle navedena kot „Reporting Officer“. Ni sporno, da se vodja oddelka ni strinjala z oceno S. Taurelli
         in da je bilo njeno mnenje o delu tožeče stranke bilo prej negativno.

      24      Zato je tožeča stranka menila, da je treba v okviru sestanka s S. Stefani izpostaviti vprašanje možnosti nadaljnjega opravljanja
         dela s polovičnim delovnim časom. Po mnenju tožeče stranke naj namreč, čeprav ji je bilo delo s polovičnim delovnim časom
         odobreno za obdobje od 1. februarja 2003 do 31. decembra 2004, navedena odobritev 1. februarja 2004 ne bi več veljala, ker
         je člen 1 Priloge IVa h Kadrovskim predpisom v različici, ki je obstajala pred 1. majem 2004, to odobritev omejeval na obdobje
         enega leta. Vodja oddelka je na navedenem sestanku, ki je potekal 10. maja 2004, P. Landgren obvestila, da bo o tej prošnji
         morebiti govorila z direktorjem, P. de Rooijem.

      25      Tožeča stranka je imela 17. maja 2004 sestanek s P. de Rooijem, ki ji je predlagal izbiro med „predčasno upokojitvijo“ in
         odpovedjo delovnega razmerja. P. de Rooij je pojasnil tudi, da bi bila tožeča stranka v primeru odpovedi delovnega razmerja
         na podlagi člena 28(a) PZDU upravičena do nadomestil za brezposelnost, dokler ne bi dosegla minimalne starosti za upokojitev,
         in sicer 60 let.

      26      Tožeča stranka je imela 15. junija 2004 ponovno sestanek z P. de Rooijem, tokrat v prisotnosti posrednika, ki ga je imenovala
         ETF. P. de Rooij je na tem sestanku tožeči stranki pojasnil, da je bila „prijazna oseba, toda neučinkovita tajnica“ in da
         ji je zato predlagal, naj poda odpoved.

      27      P. de Rooij je na tretjem sestanku 25. junija 2004 tožeči stranki ob prisotnosti drugih odgovornih ETF izročil pismo o prenehanju
         pogodbe začasne uslužbenke, ki je začela veljati 1. januarja 2005. Iz spisa izhaja, da je direktor ETF pri določitvi datuma
         veljavnosti odpovedi delovnega razmerja upošteval, da naj bi zadevna oseba na ta datum dosegla deset let delovne dobe, na
         podlagi česar lahko pridobi pravico do pokojnine.

      28      Sklep o odpovedi delovnega razmerja se glasi:

      „Dear Pia,
      In accordance with article 47 of the Conditions of Employment of Other Servants and in accordance with the terms and conditions
         of your contract and its amending clauses, I am very sorry to inform you that your employment as temporary agent within the
         ETF will be terminated. The amending clause of your contract foresees a period of notice of six months, therefore your last
         working day will be 31 December 2004.

      Thank you very much for your contribution to the ETF and let me wish you a lot of success in your future career.“
      (Spoštovana Pia,
      Na podlagi člena 47 PZDU in pogojev iz vaše pogodbe in njenih dodatkov vas moram žal obvestiti, da bo vaša zaposlitev začasne
         uslužbenke v okviru ETF prenehala. Dodatek k vaši pogodbi določa šestmesečni odpovedni rok, tako bo vaš zadnji delovni dan
         31. december 2004.

      Zahvaljujem se za vaš prispevek k delu ETF in vam želim veliko uspeha na vaši nadaljnji poklicni poti.)
      29      Po tem sklepu je bila tožeča stranka 1. julija 2004 premeščena na oddelek „Uprava in centralne službe“. Na njeno prošnjo ji
         je bilo odobreno, da svoje delo od tega datuma dalje opravlja s polnim delovnim časom.

      30      Tožeča stranka, ki je bila oktobra 2004 podvržena kirurškemu posegu, je bila tri mesece na bolniškem dopustu. Zato je bil
         njen odpovedni rok za tri mesece prekinjen.

      31      Tožeča stranka je 27. septembra 2004 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov zoper sklep o odpovedi delovnega razmerja
         vložila ugovor.

      32      Organ, pristojen za sklepanje pogodb (v nadaljevanju: OSP) je s sklepom z dne 19. januarja 2005, prejetim 21. januarja, ta
         ugovor zavrnil z obrazložitvijo, da je bila ta odpoved delovnega razmerja utemeljena z nezadovoljivo in nezadostno opravljenim
         delom tožeče stranke in da OSP ni očitno napačno uporabil širokega pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima
         pri oceni interesa službe. Pri določitvi datuma začetka veljavnosti odpovedi delovnega razmerja naj bi na podlagi dolžne skrbnosti
         upošteval zlasti interes tožeče stranke.

       Postopek in predlogi strank
      33      Ta tožba je bila prvotno vpisana v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje pod številko T-180/05.

      34      Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne 15. decembra 2005 na podlagi člena 3(3) Sklepa Sveta z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi
         Sodišča za uslužbence Evropske unije (UL L 333, str. 7) to zadevo v odločanje prepustilo slednjemu. Tožba je bila vpisana
         v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence pod številko F-1/05.

      35      Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        sklep o odpovedi delovnega razmerja razglasi za ničnega;
      –        sklep z dne 19. januarja 2005 o zavrnitvi njenega ugovora z dne 27. septembra 2004, če je potrebno, razglasi za ničnega;
      –        ETF naloži povrnitev materialne škode, ki ji je bila povzročena s sklepom o odpovedi delovnega razmerja v znesku, ki ustreza
         plači in pokojnini, do katere naj bi bila upravičena, če bi lahko nadaljevala s svojim delom v ETF do starosti 65 let, zmanjšanem
         za odpravnino in nadomestilo za brezposelnost ter za pokojnino, ki jo je prejela ali jo bo prejela zaradi njene odpovedi delovnega
         razmerja;

      –        ETF naloži povrnitev nematerialne škode, ki ji je bila povzročena zaradi sklepa o odpovedi delovnega razmerja, v znesku, ki
         naj ga določi Sodišče za uslužbence;

      –        toženi stranki naloži plačilo stroškov.
      36      ETF Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        predloga za razglasitev ničnosti zavrne kot neutemeljena;
      –        zaradi nedopustnosti in podredno zaradi neutemeljenosti zavrne predlog za povrnitev domnevno utrpljene materialne in nematerialne
         škode;

      –        odloči o stroških v skladu s predpisi.
       Pravo
      37      Tožeča stranka se v utemeljitev svoje tožbe sklicuje na štiri tožbene razloge, in sicer:

      –        ETF naj ne bi dokazala, da je sklep o odpovedi delovnega razmerja utemeljen s pravno veljavnim razlogom;
      –        razlog za sklep o odpovedi delovnega razmerja naj bi bil nezakonit in v nasprotju z interesom službe v delu, v katerem naj
         bi ta razlog, in sicer zavrnitev S. Stefani, da tožečo stranko obdrži v službi po 31. decembru 2004, temeljil na odločitvi,
         za katero tožeča stranka pred premestitvijo na oddelek VESA ni vedela;

      –         razlog za sklep o odpovedi delovnega razmerja naj bi bil nezakonit in samovoljen v delu, v katerem naj bi zavrnitev S. Stefani,
         da tožečo stranko obdrži v službi po 31. decembru 2004, temeljila na predhodnih negativnih ocenah;

      –        odsotnost obrazložitve, kršitev pravic obrambe in očitna napaka pri presoji v delu, v katerem naj bi bila zavrnitev S. Stefani,
         da tožečo stranko obdrži v službi po 31. decembru 2004 ali po sklepu o odpovedi delovnega razmerja, utemeljena s poklicno
         nesposobnostjo slednje.

       Prvi in četrti tožbeni razlog
      38      Prvi in četrti tožbeni razlog je treba preučiti skupaj.

       Trditve strank
      39      Tožeča stranka v utemeljitev svojega prvega tožbenega razloga navaja, da mora sklep o odpovedi delovnega razmerja temeljiti
         na pravno dopustnem razlogu, ki se nanaša na interes službe in izključuje vsakršno samovoljo (glej v tem smislu sodbo Sodišča
         z dne 1. marca 1962 v zadevi De Bruyn proti Parlamentu, 25/60, Recueil, str. 39, točke od 58 do 60). To bi morala dokazati
         uprava, predvsem če je sklep o odpovedi delovnega razmerja v očitnem nasprotju z določenimi podatki iz spisa, kot je v tem
         primeru z zadnjim ugodnim ocenjevalnim poročilom o zadevni stranki iz leta 2004.

      40      Dejanski vzrok za odpoved delovnega razmerja je treba po mnenju tožeče stranke v tem primeru poiskati v navodilu P. de Rooija
         S. Stefani, naj tožeče stranke ne obdrži v službi od 31. decembra 2004 dalje, ko bi slednja lahko uveljavljala svoje pravice
         do pokojnine. Tako navodilo naj bi bilo očitno samovoljno, ker naj bi vnaprej določilo način, kako bo tožeča stranka v prihodnje
         opravljala svoje naloge.

      41      Utemeljitev tožene stranke, ki jo je navedla v odgovoru, ki se nanaša na zavrnitev ugovora glede dejstva, da se S. Stefani
         z zadnjim ocenjevalnim poročilom, ki je bilo za tožečo stranko pozitivno, ni strinjala in da ga je želela spremeniti, naj
         ne bi bila utemeljena, ker naj bi, prvič, sama S. Stefani 24. julija 2003 na sestanku o začasnem ocenjevalnem poročilu tožečo
         stranko obvestila, da je bilo njeno delo v celoti zadovoljivo glede obnašanja v službi in glede opravljanja nalog, in drugič,
         ker naj S. Stefani ne bi bila pristojna objektivno presojati dela tožeče stranke, ker je bila zaradi letnega in bolniškega
         dopusta med novembrom 2003 in marcem 2004 odsotna. V vsakem primeru, tudi če bi sklep o odpovedi delovnega razmerja temeljil
         na negativnem mnenju S. Stefani v zvezi s tožečo stranko, naj slednja o tem ne bi bila obveščena pred sprejetjem navedenega
         sklepa, ki naj bi bil tako sprejet ob kršitvi pravic obrambe.

      42      Čeprav naj bi se v okviru sklepa o zavrnitvi ugovora ugotovilo, da je bilo delo P. Landgren na splošno nezadovoljivo, kar
         naj bi bil edini razlog za odpoved njenega delovnega razmerja, pa naj bi ta ugotovitev temeljila le na negativni oziroma večplastni
         oceni dela tožeče stranke, ki naj bi jo v preteklosti podali nekateri njeni nadrejeni in na okoliščini, da naj bi bila njena
         delovna obremenitev in zahteve njenih nadrejenih normalne, ob upoštevanju njenega naziva C 1 in majhnosti ETF. Tožena stranka
         pa naj ne bi nikoli dokazala, da je bilo delo tožeče stranke v službi, ki jo je vodila S. Stefani, nezadovoljivo ali da je
         bilo nezadostno, da bi ovrglo dvome, ki so izhajali iz ocen, predhodno podanih glede njene poklicne sposobnosti.

      43      Poleg tega naj ocenjevalna poročila, ki se nanašajo na obdobje od leta 1995 do konca leta 2002, ne bi zadostno utemeljila
         odpovedi delovnega razmerja, ker naj bi bila ta poročila na splošno zadovoljiva, celo pozitivna oziroma zelo pozitivna, čeprav
         so se nekatera izmed njih sklicevala na nekatere pomanjkljivosti, in ker poročilo za leto 2002 ni bilo nikoli zaključeno.

      44      ETF  naj torej ob očitnem nasprotju med sklepom o odpovedi delovnega razmerja in ocenjevalnim poročilom z dne 18. marca 2004
         ne bi dokazala, vsaj ne v sklepu o zavrnitvi ugovora, da navedeni sklep temelji na pravno veljavnem razlogu.

      45      Tožeča stranka v utemeljitev četrtega tožbenega razloga dodaja, da je bil sklep o odpovedi delovnega razmerja, če ni temeljil
         na zavrnitvi S. Stefani, da jo obdrži v svoji službi po 31. decembru 2004, ampak na njeni domnevni poklicni nesposobnosti
         v celoti, tudi v okviru oddelka VESA, sprejet ob kršitvi pravic obrambe in na podlagi očitno napačnih presoj.

      46      To negativno mnenje naj bi namreč temeljilo na ocenah, s katerimi naj tožeča stranka ne bi bila seznanjena (kot je zavrnitev
         vodje oddelka „Tempus“, da se ji ob prijavi na prosto delovno mesto v tem oddelku omogoči razgovor) ali niso bile dokončne
         (kot je osnutek ocenjevalnega poročila za leto 2002).

      47      Poleg tega naj bi imele negativne ocene, vsebovane v prejšnjih poročilih, večjo težo kot izredno pozitivna ocena S. Taurelli
         v zadnjem poročilu, pri čemer direktor v sklepu o odpovedi delovnega razmerja oziroma na predhodnih sestankih ni navedel razlogov,
         zaradi katerih je menil, da so negativni vidiki prevladali nad pozitivnimi. Vendar naj bi se negativne ocene glede tožeče
         stranke v preteklosti lahko pojasnile zlasti z veliko delovno obremenitvijo, ki jo je imela takrat, in z zahtevami njenih
         nadrejenih.

      48      Tožeča stranka ni bila niti obveščena o razlogih, zaradi katerih se S. Stefani ni strinjala z ocenami iz poročila za leto
         2004, na sestankih, ki so potekali 17. maja ter 15. in 25. junija 2004, niti niso bili navedeni v sklepu o odpovedi delovnega
         razmerja ali v odgovoru o zavrnitvi ugovora. Ker naj bi sklep o odpovedi delovnega razmerja temeljil na negativnem mnenju
         S. Stefani, naj bi bile kršene pravice obrambe tožeče stranke in navedeni sklep naj bi bil obrazložen tako nezadostno, da
         naj bi bilo to enakovredno pomanjkanju obrazložitve.

      49      Na koncu se tožeča stranka sklicuje na kršitev dolžne skrbnosti, ker se v sklepu o odpovedi delovnega razmerja niso dovolj
         upoštevale njene zasluge in njeni legitimni interesi. Odpoved delovnega razmerja, do katere je prišlo dve leti, preden je
         dosegla minimalno starost za upokojitev, naj bi ji poleg materialne škode povzročila veliko nematerialno škodo v obliki globokega
         občutka ponižanja in nehvaležnosti navkljub trudu, ki ga je pokazala pri opravljanju svojih težavnih nalog. Čeprav je bilo
         njeno delo nekajkrat predmet očitkov, naj bi bilo slednje mogoče pojasniti z dvojno delovno obremenitvijo, ki jo je prevzela
         pod vodstvom dveh namestnikov direktorja, in njenimi zdravstvenimi težavami.

      50      Tožena stranka opozarja, da na splošno niti v PZDU niti v pogodbi o zaposlitvi tožeče stranke ne obstaja pravna podlaga, ki
         bi ji nalagala dolžnost obrazložitve sklepa o odpovedi delovnega razmerja (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 18. oktobra
         1977 v zadevi Schertzer proti Parlamentu, 25/68, Recueil, str. 1729, in Sodišča prve stopnje z dne 28. januarja 1992 v zadevi
         Speybrouck proti Parlamentu, T-45/90, Recueil, str. II-33). Členi od 47 do 50 PZDU naj ne bi napotili na člen 11 PZDU in še
         manj, po analogiji, na člen 25 Kadrovskih predpisov, ki nalaga obveznost obrazložitve odločitev, ki imajo za uradnike škodljive
         posledice.

      51      Glede na navedeno naj bi se tožeči stranki v tem primeru, kot izhaja iz sestankov s P. de Rooijem, ki sta potekala 15. in
         25. junija 2004, delovno razmerje odpovedalo, ker je bilo njeno delo ocenjeno kot tako nezadostno in nezadovoljivo, da ji
         ni bilo več mogoče zaupati. Tožena stranka zato prereka obstoj katerekoli odločitve, ki naj bi bila sprejeta konec leta 2002,
         pred premestitvijo tožeče stranke na oddelek VESA, v okviru katere naj bi bilo odločeno, da naj bi se zaposlitev tožeče stranke
         končala 31. decembra 2004.

      52      Po mnenju tožene stranke je dejstvo, da se uslužbencu odpove delovno razmerje zaradi poklicne nesposobnosti in nezadovoljivega
         opravljanja nalog v skladu s splošnim interesom.

      53      Ugotovitev poklicne nesposobnosti tožeče stranke naj bi objektivno izhajala iz različnih poročil o pripravništvu in ocenjevanju,
         ki se nanašajo na obdobje od leta 1995 do leta 2002, o vsebini katerih bi zadevna stranka lahko podala svoja stališča ob njihovi
         pripravi. Tožena stranka je v prilogi k svoji repliki na odgovor navedla številne izjave, ki so jih februarja in marca 2006
         sestavili P. de Rooij, U. Hillenkamp in F. Panzica, nekdanji vodja oddelka za zaposlene in upravo, ter S. Stefani in N. Perrine,
         tajnica pri ETF.

      54      Očitki, ki so jih natančno navedli in ponovili ocenjevalci, naj bi se nanašali obenem na vrsto in težo nalog, dodeljenih tožeči
         stranki. Vendar naj slednje (med drugim priprava sestankov in službenih potovanj uprave, priprave nalogov za službena potovanja,
         rezervacije hotelskih sob ter fotokopiranje dokumentov za sestanke), ne le ne bi bile zelo zahtevne glede na sposobnosti,
         ki se običajno zahtevajo od tajnika v nazivu C 1, ampak so bile tudi količinsko omejene. Tako težavnost kot količina nalog
         naj bi bili torej nižji od povprečja, ki se zahteva za delo tajnika na tej ravni. V tem primeru naj torej ne bi šlo za očitno
         napako pri presoji.

      55      Ocenjevalno poročilo za leto 2003, ki je bilo edino pozitivno poročilo za tožečo stranko, naj ne bi spremenilo skupne negativne
         ocene, ker za omejeni del navedenega leta odraža zgolj mnenje vršilke dolžnosti vodje oddelka in ne mnenja vodje oddelka,
         ki je bila v času njegove sestave na bolniškem dopustu.

      56      Tožena stranka dodaja, da naj bi S. Taurelli skušala z odstopanjem od negativnega mnenja S. Stefani opogumiti tožečo stranko,
         ne glede na pomanjkljivosti v njenem delu, in jo motivirati za delo v prihodnje.

      57      Ko se je S. Stefani po bolniškem in letnem dopustu vrnila na delo, naj bi bilo zadevno poročilo zaključeno in ga naj tako
         ne bi bilo mogoče spremeniti.

      58      P. de Rooij naj bi poleg tega tožečo stranko na sestankih 15. in 25. junija 2004 zelo natančno seznanil z očitki zoper njo.
         Po mnenju tožene stranke bi morala tožeča stranka vedeti za očitke zoper njo od leta 1995. Ker je imela tožeča stranka v teh
         okoliščinah možnost podati pripombe, ETF ni mogoče očitati, da je kršila pravice obrambe.

      59      Končno, čeprav je imela tožeča stranka dejansko zdravstvene težave, se te nikoli niso navajale zoper njo in odpoved delovnega
         razmerja ni temeljila na njih. V vsakem primeru naj bi navedena poklicna nesposobnost obstajala pred poslabšanjem njenega
         zdravstvenega stanja.

       Presoja Sodišča za uslužbence
      60      Najprej je treba odgovoriti na trditev tožene stranke, da v PZDU in v pogodbi o zaposlitvi ni nobene pravne podlage, ki bi
         ji nalagala dolžnost obrazložitve sklepa o odpovedi delovnega razmerja.

      61      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso (sodba Sodišča z dne 26. novembra 1981 v zadevi Michel
         proti Parlamentu, 195/80, Recueil, str. 2861, točka 22; sodbe Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 1991 v zadevi Pérez-Mínguez
         Casariego proti Komisiji, T-1/90, Recueil, str. II-143, točka 73; z dne 18. marca 1997 v zadevi Picciolo in Caló proti Odboru
         regij, T-178/95 in T-179/95, RecFP, str. I-A-51 in II-155, točka 33; z dne 20. julija 2001 v zadevi Brumter proti Komisiji,
         T-351/99, RecFP, str. I-A-165 in II-757, točka 28; z dne 16. marca 2004 v zadevi Afari proti ECB, T-11/03, RecFP, str. I-A-65
         in 267, točka 37, in z dne 6. julija 2004 v zadevi Huygens proti Komisiji, T-281/01, ZOdl. JU, str. I-A-203 in II-903, točka
         105, in z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Nijs proti Računskemu sodišču, T-171/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 36), obveznost
         obrazložitve pomeni bistveno načelo prava Skupnosti, od katerega so možna odstopanja zgolj iz nujnih razlogov. Njegov namen
         je, prvič, zainteresirani stranki omogočiti, da preveri utemeljenost ali neutemeljenost akta, ki ima za uradnika škodljive
         posledice, in da presodi možnost vložitve tožbe, in drugič, da omogoči sodni nadzor.

      62      To načelo, navedeno v členu 253 ES in povzeto v členu 25, drugi pododstavek, Kadrovskih predpisov, je del pravic in obveznosti
         uradnikov, na katere napotuje člen 11 PZDU. Sodišče je v zvezi s tem v sodbah z dne 15. julija 1960 v zadevi Von Lachmüller
         in drugi proti Komisiji (43/59, 45/59 in 48/59, Recueil, str. 933 in 956) in z dne 16. decembra 1960 v zadevi Fiddelaar proti
         Komisiji (44/59, Recueil, str. 1077 in 1099) odločilo, da mora pristojni organ natančno in tako, da jih je mogoče prerekati,
         navesti razloge, ki so ga vodili k enostranski odpovedi pogodbe o zaposlitvi, sklenjene med institucijo in članom njenega
         osebja.

      63      Res je, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Schertzer proti Parlamentu (točke od 38 do 40) glede prenehanja pogodbe začasnega
         uslužbenca na podlagi člena 47 PZDU v različici, uporabni za dejansko stanje v obravnavanem primeru, prišlo do drugačnega
         zaključka. Po mnenju Sodišča zaposlitev začasnega uslužbenca v primeru pogodb za nedoločen čas preneha ob izteku odpovednega
         roka iz pogodbe v skladu s členom 47(2) PZDU. Tako je enostransko prenehanje navedene pogodbe, ki je izrecno določeno v slednji
         določbi in ki se nanaša na široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku pristojnega organa ter s katerim se je usužbenec
         v času, ko se je zaposlil, strinjal, utemeljeno s pogodbo o zaposlitvi in ga ni treba obrazložiti. V tem vidiku se položaj
         začasnega uslužbenca bistveno razlikuje od položaja uradnika, saj je izključena analogna uporaba člena 25 Kadrovskih predpisov,
         ne glede na to, da člen 11 PZDU na splošno napotuje na člene od 11 do 26 Kadrovskih predpisov.

      64      To razlago potrjuje ustaljena sodna praksa (sodba Sodišča z dne 19. junija 1992 v zadevi V proti Parlamentu, C-18/91 P, Recueil,
         str. I-3997, točka 39; zgoraj navedena sodba Sodišča prve stopnje Speybrouck proti Parlamentu, točka 90; sodbe Sodišča prve
         stopnje z dne 17. marca 1994 v zadevi Hoyer proti Komisiji, T-51/91, RecFP, str. I-A-103 in II-341, točka 27; z dne 17. marca
         1994 v zadevi Smets proti Komisiji, T-52/91, RecFP, str. I-A-107 in II-353, točka 24; z dne 5. decembra 2002 v zadevi Hoyer
         proti Komisiji, T-70/00, RecFP, str. I-A-247 in II-1231, točka 55; z dne 7. julija 2004 v zadevi Schmitt proti EAO, T-175/03,
         ZOdl. JU, str. I-A-211 in II-939, točki 57 in 58; z dne 23. februarja 2006 v zadevi Kazantzoglou proti EAO, T-471/04, še neobjavljena
         v ZOdl., točki 43 in 44, in z dne 6. junija 2006 v zadevi Girardot proti Komisiji, T-10/02, še neobjavljena v ZOdl., točka
         72).

      65      Vendar je treba ob upoštevanju razvoja prava, ki se nanaša na varnost delavca zoper odpoved delovnega razmerja in zlorabo
         zaporednih pogodb ali delovnih razmerij za določen čas, in same skupnostne sodne prakse, ki se nanaša na zahtevo po formalni
         obrazložitvi aktov, ki imajo lahko za uradnika škodljive posledice, ki velja za bistveno načelo prava Skupnosti, kot je poudarjeno
         v točki 61 te sodbe, preizkusiti, ali lahko enostransko prenehanje pogodbe za nedoločen čas začasnega uslužbenca ostane neobrazloženo.

      66      Prvič, kot izhaja iz drugega stavka preambule in točke 6 splošnih pogojev okvirnega sporazuma o zaposlitvi za določen čas,
         sklenjenega med CES, UNICE in CEEP, ki se izvaja z Direktivo Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 (UL L 175, str. 43), pogodbe
         za nedoločen čas pomenijo „splošno obliko delovnih razmerij med delodajalci in delavci“, za katere je značilna stabilnost
         zaposlitve, medtem ko pogodbe o zaposlitvi za določen čas le v določenih okoliščinah lahko odgovarjajo potrebam tako delodajalcev
         kot delavcev. V zvezi s tem je Sodišče poudarilo, da je stabilna zaposlitev pomemben dejavnik varstva delavcev (sodba z dne
         22. novembra 2005 v zadevi Mangold, C-144/04, ZOdl., str. I-9981, točka 64; glej tudi sodbo z dne 4. julija 2006 v zadevi
         Adeneler in drugi, C-212/04, ZOdl., str. I-6057, točka 62).

      67      Dejstvo, da je bila sporna pogodba sklenjena s subjektom mednarodnega javnega prava, ni takšno, da bi upoštevnost te ugotovitve
         v obravnavani zadevi postavilo pod vprašaj. Sodišče je namreč v točki 54 navedene sodbe Adeneler in drugi odločilo, da se
         zgoraj navedena Direktiva 1999/70 in okvirni sporazum uporabljata tudi za pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja za določen
         čas, sklenjena z upravami in drugimi subjekti javnega sektorja (glej tudi sodbi Sodišča z dne 7. septembra 2006 v zadevi Marrosu
         in Sardino, C-53/04, še neobjavljena v ZOdl., točka 39, in v zadevi Vassallo, C-180/04, še neobjavljena v ZOdl., točka 32).

      68      Vendar pa, če bi delodajalcu dopustili, da odpove delovno razmerje za nedoločen čas, ne da bi navedel razloge za prenehanje,
         pri čemer bi upošteval zgolj odpovedni rok, bi prišlo do napačnega razumevanja narave pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas,
         saj slednje zagotavljajo določeno varnost zaposlitve, zabrisana pa bi bila tudi razlika med to kategorijo pogodb in kategorijo
         pogodb za določen čas. Čeprav je res, da stabilnost zaposlitve, ki je značilna za pogodbe za nedoločen čas, ni primerljiva
         s stabilnostjo, ki jo uradnikom zagotavljajo Kadrovski predpisi (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Speybrouck proti
         Parlamentu, točka 90), ker začasni uslužbenci nimajo pravice do stalne zaposlitve, ostaja dejstvo, da je kategorija pogodb
         o zaposlitvi za nedoločen čas posebnost z vidika varnosti zaposlitve, po kateri se bistveno loči od pogodb o zaposlitvi za
         določen čas.

      69      Drugič, upoštevati je treba obstoj mednarodnih standardov, ki v skladu z načelom pravne države določajo minimalne potrebne
         pogoje za preprečevanje protipravnih odpovedi delovnih razmerij. Tako se v skladu s členom 4 Konvencije št. 158 Mednarodne
         organizacije dela (v nadaljevanju: ILO), ki se nanaša na prenehanje delovnega razmerja na pobudo delodajalca, ki je bila sprejeta
         22. junija 1982, „[d]elavcu ne sme odpovedati delovnega razmerja, ne da bi obstajal veljaven razlog za odpoved, povezan s
         sposobnostjo ali obnašanjem delavca, ali utemeljen s potrebami delovanja podjetja, ustanove ali službe“. Poleg tega člen 24(a)
         Evropske socialne listine Sveta Evrope (št. 163), ki je bila sprejeta 3. maja 1996, ki se je na podlagi njenega pojasnjevalnega
         poročila „oblikoval na podlagi Konvencije št. 158 ILO“, zagotavlja „pravico delavcev zoper odpoved delovnega razmerja brez
         veljavnega razloga, povezanega z njihovo sposobnostjo ali obnašanjem ali utemeljenega s potrebami delovanja podjetja, ustanove
         ali službe“.

      70      Na podlagi navedenega člena 24(a) se je oblikoval člen 30 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije, ki je bila razglašena
         v Nici 7. decembra 2000 (UL C 364, str. 1). V skladu s tem členom „[i]ma vsak delavec pravico do varstva pred neupravičeno
         odpustitvijo v skladu s pravom Skupnosti ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“. Člen 41(2), tretja alinea, te listine
         iz naslova pravice do dobrega upravljanja na splošno določa „obveznost uprave, da svoje odločitve obrazloži“.

      71      Vendar, kot izhaja iz preambule Listine, je njen glavni cilj potrditi „pravice, kot izhajajo zlasti iz skupnih ustavnih tradicij
         in mednarodnih obveznosti držav članic, Pogodbe o Evropski uniji in pogodb Skupnosti [...] [EKČP], socialnih listin, ki sta
         jih sprejela Unija in Svet Evrope, ter sodne prakse Sodišča [...] in Evropskega sodišča za človekove pravice“ (glej v tem
         smislu sodbo Sodišča z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti Svetu, C-540/03, ZOdl., str. I-5769, točka 38).

      72      Poleg tega so skušali Parlament, Svet in Komisija Listini o temeljnih pravicah Evropske unije ob njeni svečani razglasitvi
         priznati poseben pomen, ki ga je v tem primeru treba upoštevati za razlago določb Kadrovskih predpisov in PZDU.

      73      V zvezi s tem je treba poudariti, da ni nobenega nujnega razloga, ki bi dopuščal, da bi bili začasni uslužbenci v smislu PZDU
         prikrajšani za zaščito zoper neupravičene odpovedi delovnega razmerja, zlasti, kadar imajo sklenjeno pogodbo za nedoločen
         čas ali kadar se jim, če imajo sklenjeno pogodbo za določen čas, delovno razmerje odpove pred iztekom tega časa.

      74      Vendar je treba za zagotovitev zadostne zaščite v tem smislu, prvič, zadevnim strankam omogočiti, da se prepričajo, ali so
         bili njihovi legitimni interesi spoštovani ali ne, in da presodijo, ali obstaja možnost, da se zadeva predloži sodišču, in
         drugič, da slednje izvede sodni nadzor, kar pomeni priznanje obstoja obveznosti obrazložitve, ki jo ima pristojni organ.

      75      Treba je še dodati, da priznanje take obveznosti obrazložitve, ki jo ima pristojni organ, ne izključuje dejstva, da ima slednji
         široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku na področju odpovedi delovnega razmerja in da je zato sodni nadzor sodišča
         Skupnosti omejen na preizkus neobstoja očitne napake oziroma zlorabe pooblastil (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 11. februarja
         1999 v zadevi Carrasco Benítez proti EMEA, T-79/98, RecFP, str. I-A-29 in II-127, točka 55; z dne 12. decembra 2000 v zadevi
         Dejaiffe proti UUNT, T-223/99, RecFP, str. I-A-277 in II-1267, točka 53, in z dne 6. februarja 2003 v zadevi Pyres proti Komisiji,
         T-7/01, RecFP, str. I-A-37 in II-239, točki 50 in 51).

      76      Poleg tega je treba ugotoviti, da besedilo člena 47 PZDU ne nasprotuje navedenim stališčem, saj se v točkah c) in i) omejuje
         na določitev odpovednega roka in njegovega trajanja, ne da bi pri tem odpiralo vprašanje utemeljenosti odpovedi delovnega
         razmerja.

      77      V teh okoliščinah je treba v obravnavanem primeru preizkusiti, ali je v sklepu o odpovedi delovnega razmerja izpolnjena obveznost
         obrazložitve kot bistvena postopkovna zahteva in, glede utemeljenosti razlogov akta, ali se je ETF držala razumnih omejitev
         in svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku ni uporabila očitno napačno.

      78      Prvič, glede formalne obveznosti obrazložitve iz sodne prakse izhaja, da je treba njen obseg presojati glede na dejanske okoliščine,
         zlasti vsebino akta, lastnosti podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga ima lahko naslovnik (sodbi Sodišča prve stopnje
         z dne 9. marca 2000 v zadevi Vicente Nuñez proti Komisiji, T-10/99, RecFP, str. I-A-47 in II-203, točka 41, in z dne 12. decembra
         2002 v zadevi Morello proti Komisiji, T-338/00 in T-376/00, RecFP, str. I-A-301 in II-1457, točka 46). Za presojo, ali je
         obrazložitev zadostno podana, je treba slednjo prav tako prenesti v okvir, v katerega se uvršča sprejetje izpodbijanega akta
         (sodba Sodišča prve stopnje z dne 27. aprila 1999 v zadevi Thinus proti Komisiji, T-283/97, RecFP, str. I-A-69 in II-353,
         točka 77, ter zgoraj navedena sodba Morello proti Komisiji, točka 47).

      79      Ob odpovedi delovnega razmerja uslužbenca, ki je zaposlen na podlagi pogodbe za nedoločen čas, je bistvenega pomena, da so
         razlogi, na katerih taka odpoved temelji, na splošno jasno podani v pisni obliki, najbolje v samem besedilu zadevnega sklepa.
         To je namreč edini akt, katerega zakonitost se presoja na dan, ko je sprejet, ki udejanja sklep institucije. Vendar je mogoče
         obveznost navajanja razlogov za odpoved delovnega razmerja prav tako šteti za izpolnjeno, če je bila zadevna stranka na sestankih
         s svojimi nadrejenimi pravilno obveščena o teh razlogih in če je bila odločitev OSP sprejeta v kratkem času po teh sestankih.
         OSP lahko glede na okoliščine primera to obrazložitev, v fazi odgovora na ugovor, ki ga je vložila zadevna stranka, tudi dopolni.

      80      V tem primeru iz spisa izhaja, da je bila tožeča stranka na sestankih s P. de Rooijem 15. in 25. junija 2004 obveščena o razlogih,
         ki so se nanašali na domnevno poklicno nesposobnost, zaradi katerih je bilo odločeno, da ji pogodba začasne uslužbenke preneha.
         OSP je v odgovoru na ugovor tožeče stranke ustrezno podal dodatna pojasnila, tako da je imela slednja možnost presoditi utemeljenost
         sklepa o odpovedi delovnega razmerja in na Sodišče prve stopnje vložiti tožbo.

      81      Iz tega izhaja, da je treba očitek glede kršitve obveznosti obrazložitve zavrniti.

      82      Drugič, glede utemeljenosti razlogov, ki upravičujejo sprejetje sklepa o odpovedi delovnega razmerja, je treba obravnavati
         presojo, ki jo je ETF podala glede interesa službe, pri čemer se je treba omejiti na preizkus neobstoja očitne napake, kot
         je bilo opozorjeno v točki 75 te sodbe.

      83      Prav tako iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je pristojni organ pri odločanju glede položaja uslužbenca dolžan upoštevati
         vse elemente, na podlagi katerih naj bi temeljila njegova odločitev, in zlasti interes zadevnega uslužbenca. To namreč izhaja
         iz dolžne skrbnosti uprave, ki odraža ravnotežje vzajemnih pravic in obveznosti, ki so jih Kadrovski predpisi in po analogiji
         PZDU oblikovali v razmerjih med javnim organom in njegovimi uslužbenci (zgoraj navedena sodba Sodišča prve stopnje Pyres proti
         Komisiji, točka 51, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 1. marca 2005 v zadevi Mausolf proti Europol, T-258/03, ZOdl. JU,
         str. II-189, točka 49; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 29. junija 1994 v zadevi Klinke proti Sodišču, C-298/93
         P, ZOdl., str. I-3009, točka 38; sodbo Sodišča prve stopnje z dne 18. aprila 1996 v zadevi Kyrpitsis proti EESO, T-13/95,
         RecFP, str. I-A-167 in II-503, točka 52, in zgoraj navedeno sodbo Dejaiffe proti UUNT, točka 53).

      84      V tem primeru se je ETF v utemeljitev odpovedi delovnega razmerja sklicevala le na „celostno“ poklicno nesposobnost tožeče
         stranke, kar naj bi potrjevalo kopičenje negativnih ocenjevalnih poročil oziroma očitkov v zvezi z opravljanjem njenega dela.
         Ocenjevalno poročilo za leto 2003, ki je bilo edino poročilo v prid tožeče stranke, naj po mnenju tožene stranke ne bi zadoščalo
         za spremembo te splošne ocene.

      85      V zvezi s tem, čeprav so se tožeči stranki med njeno zaposlitvijo pogosto očitale pomanjkljivosti, kot so pomanjkanje previdnosti,
         natančnosti in hitrosti pri opravljanju nalog, iz različnih poročil o pripravništvu oziroma ocenjevalnih poročil izhaja, da
         je bila skupna ocena uspešnosti tožeče stranke v nasprotju s trditvijo tožene stranke zadovoljiva, celo dobra (za obdobje
         od leta 1997 do leta 2000 ter za leto 2003).

      86      Res je, da sta izredno negativne ocene podali zlasti dve osebi, in sicer:

      –        U. Hillenkamp, namestnik direktorja, pri katerem je bila tožeča stranka zaposlena kot tajnica od januarja 2002 do januarja
         2003 in ki je v vmesnem ocenjevalnem poročilu z dne 9. julija 2002 menil, da slednja zahtev njenih nalog ne izpolnjuje zadostno;
         poleg tega je bilo v osnutku ocenjevalnega poročila za leto 2002 ugotovljeno pomanjkanje zanesljivosti in velike pomanjkljivosti
         v skoraj vseh vidikih nalog, ki jih je opravljala;

      –        S. Stefani, vodja oddelka, pri kateri je bila tožeča stranka prav tako zaposlena kot tajnica od 1. februarja 2003 do 30. junija
         2004.

      87      Vendar, prvič, glede osnutka ocenjevalnega poročila za leto 2002, ta dokument ne samo ni bil nikoli dokončan, ampak je bila
         tudi ocena drugega namestnika direktorja, L. Pescie, pri katerem je bila v istem obdobju tožeča stranka prav tako zaposlena,
         veliko manj stroga, ker je slednji opravljanje nalog zadevne stranke štel za zadovoljivo, celo dobro, čeprav je priznal določene
         pomanjkljivosti, ki jih je deloma pripisal njeni prekomerni delovni obremenitvi.

      88      Drugič, ocenjevalno poročilo za leto 2003, ki ga je 18. marca 2004 sestavila S. Taurelli, pri kateri je bila tožeča stranka
         prav tako zaposlena, in ga je 31. marca 2004 podpisal P. de Rooij, torej približno dva meseca pred sestanki, na katerih je
         slednji tožečo stranko obvestil o svoji nameri o odpovedi njene pogodbe, je bilo za slednjo še posebej ugodno. Iz njega namreč
         izhaja, da „has achieved her key objectives set for 2003 […] has been able to perform her tasks effectively and efficiently
         with respect of deadlines […] has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues
         at the same time […] has made a substantial effort to improve her memory […] has improved her IT skills […] maintains good,
         friendly but respectful relations with peers and fellow colleagues“ (je dosegla glavne cilje, določene za leto 2003 […] je
         bila sposobna učinkovito in uspešno v rokih opraviti svoje naloge […] je dokazala sposobnost osredotočiti se na svoje delo,
         pri čemer je morala reševati več problemov hkrati […] si je močno prizadevala za izboljšanje svojega spomina […] je izboljšala
         svoje znanje računalništva […] vzdržuje dobre in prijateljske, a kljub temu spoštljive odnose s svojimi kolegi).

      89      Sodišče za uslužbence enostranskim izjavam, priloženim k repliki na odgovor tožene stranke, ki so bile sestavljene po vložitvi
         te tožbe in ki dopolnjujejo ocenjevalna poročila tožeče stranke oziroma celo dokazujejo, da so bila v njihovi celostni presoji
         napačna, ne sme pripisati enake vrednosti, kot jo pripisuje samim poročilom, ker so bila ta sestavljena po kontradiktornem
         postopku prav za namen, ki omogoča objektivno oceno uspešnosti zadevne uslužbenke.

      90      Poleg tega iz spisa ne izhaja, da bi se opravljanje poklicnih nalog tožeče stranke od zadnjega ocenjevalnega poročila, ki
         ga je marca 2004 sestavila S. Taurelli, ki pozdravlja dejstvo, da je tožeča stranka učinkovito in v rokih opravila svoje naloge,
         in sprejetjem sklepa o odpovedi delovnega razmerja manj kot tri mesece pozneje, bistveno zmanjšalo. Slednji sklep je še toliko
         bolj sporen, ker je bil sprejet malo po sprejetju navedenega ocenjevalnega poročila.

      91      Iz tega izhaja, pri čemer ni treba nujno obravnavati očitkov glede nespoštovanja pravic obrambe in dolžne skrbnosti ter drugih
         tožbenih razlogov, na katere se sklicuje tožeča stranka, da sklep o odpovedi delovnega razmerja vključuje očitno napako pri
         presoji in ga je treba zato razglasiti za ničnega.

      92      Razglasitev akta za ničnega s strani sodišča ima za posledico odpravo tega pravnega akta z učinkom za nazaj (sodba Sodišča
         z dne 26. aprila 1988 v zadevi Asteris in drugi proti Komisiji, 97/86, 99/86, 193/86 in 215/86, Recueil, str. 2181, točka
         30, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 31. marca 2004 v zadevi Girardot proti Komisiji, T-10/02, RecFP, str. I-A-109 in II-483,
         točka 84). Če se je akt, ki je bil razglašen za ničnega, že izvršil, izničenje njegovih učinkov pomeni, da se ponovno vzpostavi
         pravni položaj, v katerem je bila tožeča stranka pred sprejetjem tega akta (sodba Sodišča z dne 31. marca 1971 v zadevi Komisija
         proti Svetu, 22/70, Recueil, str. 263, točka 60, in zgoraj navedena sodba Sodišča prve stopnje z dne 31. marca 2004 Girardot
         proti Komisiji, točka 84).

      93      Vendar je treba, ne da bi se bilo treba v tem primeru spraševati o obstoju morebitne pravice delavca do vrnitve na delovno
         mesto v primeru nezakonite odpovedi delovnega razmerja, ugotoviti, da je tožeča stranka na obravnavi izjavila, da se je njeno
         zdravstveno stanje močno poslabšalo in da naj ne bi bila fizično sposobna prevzeti dela v okviru ETF. V teh okoliščinah mora
         Sodišče za uslužbence, da bi se v interesu tožeče stranke zagotovil polni učinek sodbe o razglasitvi ničnosti, uporabiti pristojnost
         za odločanje v sporu polne jurisdikcije, ki jo ima v finančnih sporih, s tem, da toženo stranko pozove, naj poišče pravično
         rešitev, v okviru katere bodo pravice P. Landgren ustrezno zaščitene (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 6. julija 1993
         v zadevi Komisija proti Albani in drugi, C-242/90 P, Recueil, str. I-3839, točka 13, in zgoraj navedeno sodbo Sodišča prve
         stopnje z dne 31. marca 2004 Girardot proti Komisiji, točka 89).

      94      Iz tega izhaja, da sta stranki najprej pozvani, da se sporazumeta o pravičnem denarnem nadomestilu zaradi nezakonite odpovedi
         delovnega razmerja tožeče stranke, nato pa o tako določenem znesku obvestita Sodišče za uslužbence, oziroma, če sporazum ni
         dosežen v roku treh mesecev od razglasitve te sodbe,  da mu v zvezi s tem predložita svoje predloge.

      95      Pri presoji tega nadomestila bo treba upoštevati zlasti, da je P. Landgren prejela nadomestila za brezposelnost po odpovedi
         delovnega razmerja, in starost, ko bi bila ob upoštevanju njenega zdravstvenega stanja upravičena do pokojnine.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (občna seja)
      razsodilo:
      1)      Sklep Evropske ustanove za usposabljanje z dne 25. junija 2004 o prenehanju pogodbe za nedoločen čas, sklenjene s P. Landgren
            kot začasno uslužbenko, se razglasi za ničnega.
      2)      Stranki v roku treh mesecev od razglasitve te sodbe Sodišču za uslužbence predložita sporazum o znesku denarnega nadomestila,
            ki se nanaša na nezakonitost sklepa z dne 25. junija 2004, oziroma, če sporazum ni bil dosežen, njune predloge glede tega
            zneska.
      3)      Odločitev o stroških se pridrži.

               Mahoney

               Kreppel

               Van Raepenbusch

               Boruta

               Kanninen Tagaras

               Gervasoni

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. oktobra 2006.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               W. Hakenberg

                     P. Mahoney

         * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. junija 1997. # Codiesel - Sociedade de Apoio Técnico à Indústria Ldª proti Conselho Técnico Aduaneiro. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalska. # Skupna carinska tarifa. # Zadeva C-105/96.


Sodba Sodišča z dne 23. novembra 1976. # Milac GmbH Groß- und Außenhandel proti Hauptzollamt Freiburg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemčija. # Zadeva 28-76.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 16. septembra 2004. # Gerd Gschoßmann proti Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Halle - Nemčija. # Skupna kmetijska politika - Uredbi (EGS) št. 1765/92 in (ES) št. 1251/1999 - Sistem podpore za pridelovalce poljščin - Kompenzacijska plačila za zemljišča, namenjena poljščinam in prahi - Izključitev zemljišč, namenjenih "trajnim nasadom" - Pojem. # Zadeva C-366/02.

text:
      Zadeva C-366/02
      Gerd Gschoßmann
      proti
      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd
      (predlog za sprejetje predhodne odločbe Verwaltungsgericht Halle)
      „Skupna kmetijska politika – Uredbi (EGS) št. 1765/92 in (ES) št. 1251/1999 – Sistem podpore za pridelovalce poljščin – Kompenzacijska plačila za zemljišča, namenjena poljščinam in prahi – Izključitev zemljišč, namenjenih ‚trajnim nasadom‘ – Pojem“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Podpora za pridelovalce poljščin – Kompenzacijska plačila za zemljišča, namenjena
            poljščinam ali prahi – Izključitev zemljišč, namenjenih trajnim nasadom – Pojem –  Neobdelana zemljišča – Vključitev
      (Uredbi Sveta št 1765/92, člen 9, in št. 1251/1999, člen 7)
      2.        Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Podpora za pridelovalce poljščin – Kompenzacijska plačila za zemljišča, namenjena
            poljščinam ali prahi – Izključitev zemljišč, namenjenih trajnim nasadom – Prenehanje rabe zemljišč za trajne nasade sadnih
            dreves
      (Uredbi Sveta št. 1765/92, člen 9, in št. 1251/1999, člen 7)
      3.        Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Podpora za pridelovalce poljščin – Kompenzacijska plačila za zemljišča, namenjena
            poljščinam ali prahi – Izključitev zemljišč, namenjenih trajnim nasadom – Zemljišča, ki se prenehajo uporabljati za trajne
            nasade – Raba v nekmetijske namene – Pogoji
      (Uredba Sveta št. 1765/92, člen 9, in št. 1251/1999, čen 7)
      1.        Člena 9 Uredbe št.1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 - uredb o uvedbi sistema podpore za pridelovalce določenih poljščin, je
         treba razlagati tako, da izključitev zemljišč, namenjenih trajnim nasadom, iz kompenzacijskih plačil ne zahteva, da bi bila
         zemljišča obdelana, niti, posebej, da bi bili uporabljeni insekticidi ali pridelki obrani, ker se ti določbi nanašata samo
         na namembnost omenjenih zemljišč, ne da bi zahtevali obdelovanje v ožjem pomenu besede.

      (Glej točki 15, 19, izrek 1.)
      2.        Člena 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999, ki izključujeta zemljišča, namenjena trajnim nasadom, iz kompenzacijskih
         plačil, je treba razlagati tako, da v primeru pridelave jabolk raba zemljišč za trajne nasade preneha, ko so sadna drevesa
         podrta, čeprav še niso odstranjena. Vendar pa zgolj odločitev, da se drevesa podrejo, ne da bi bila ta odločitev uresničena,
         ne pomeni, da zemljišča niso namenjena za trajne nasade.

      (Glej točko 23, izrek 2.)
      3.        Člena 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 - uredb o uvedbi sistema podpore za pridelovalce določenih poljščin,
         ki izključujeta zemljišča, namenjena trajnim nasadom, iz kompenzacijskih plačil, je treba razlagati tako, da je treba zemljišča,
         ki niso več rabljena za trajne nasade, šteti kot uporabljena v nekmetijske namene, če se dokaže, da niso namenjena za gojenje
         drugih rastlin ali živali.

      (Glej točko 27, izrek 3.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 16. septembra 2004(*)

      „Skupna kmetijska politika – Uredbi (EGS) št. 1765/92 in (ES) št. 1251/1999 – Sistem podpore za pridelovalce poljščin – Kompenzacijska plačila za zemljišča, namenjena poljščinam in prahi – Izključitev zemljišč, namenjenih ‚trajnim nasadom‘ – Pojem“
      V zadevi C-366/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES,
      ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Halle (Nemčija) s sklepom z dne 30. septembra 2002, ki je prispel 14. oktobra 2002, v
         postopku

      Gerd Gschoßmann
      in
      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik, R. Schintgen (poročevalec), sodnik, in N. Colneric, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. Gschoßmanna R. Zimmermann, Rechtsanwalt,
      –        za Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd E. Stübner, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Niejahr, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. maja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 9 Uredbe Sveta (EGS) št. 1765/92 z dne 30. junija 1992 o
         uvedbi sistema podpore za pridelovalce določenih poljščin (UL L 181, str. 12) in člena 7 Uredbe Sveta (ES) št. 1251/1999 z
         dne 17. maja 1999 o uvedbi sistema podpore za pridelovalce določenih poljščin (UL L 160, str. 1).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med G. Gschoßmannom, kmetom, in Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd (uradom
         za kmetijstvo in arondacijo, v nadaljevanju: urad) glede zahtevka za povračilo kompenzacijskih plačil.

       Pravni okvir
      3        Iz druge uvodne izjave Uredbe št. 1765/92 je razvidno, da je cilj sistema podpore za pridelovalce določenih poljščin, uvedenega
         z navedeno uredbo, zagotavljanje boljšega ravnovesja na trgu s tem, da se cene v Skupnosti približajo cenam na svetovnem trgu
         in da se s kompenzacijskim plačilom pridelovalcem nadomestijo izgube dohodka, ki izvirajo iz tega prilagajanja.

      4        Uredba št. 1765/92 predvideva tudi dodelitev kompenzacijskih plačil za površine, namenjene poljščinam ali prahi. Člen 9 te
         uredbe pa določena zemljišča izključuje iz navedenih kompenzacijskih plačil:

      „Zahtevkov glede kompenzacijskih plačil, vključno s praho, ni mogoče predložiti za zemljišča, ki so bila do 31. decembra 1991
         namenjena trajnim pašnikom, trajnim nasadom, gozdovom ali uporabljena v nekmetijske namene.“

      5        Isto uredbo izvaja zlasti Uredba Komisije (EGS) št. 2780/92 z dne 24. septembra 1992 o pogojih dodelitve kompenzacijskih plačil
         v okviru sistema podpore pridelovalcem določenih poljščin (UL L 281, str. 5).

      6        Točka II Priloge I k Uredbi št. 2780/92, kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1959/94 z dne 27. julija 1994
         (UL L 198, str. 93), opredeljuje trajne nasade:

      „Nasadi, ki niso v kolobarju in niso trajni pašniki, in so na istem zemljišču pet let in več ter imajo zaporedne pridelke,
         razen večletnih poljščin, navedenih v Prilogi II.“

      7        Uredbo št. 2780/92 je nadomestila Uredba Komisije (ES) št. 658/96 z dne 9. aprila 1996 (UL L 91, str. 46). Opredelitev pojma
         „trajni nasadi“ v Prilogi I, točka 2, k tej uredbi pa je v bistvenem ostala enaka, in sicer:

      „Nasadi, ki niso v kolobarju in niso trajni pašniki, in so na istem zemljišču pet let ali več in imajo zaporedne pridelke,
         razen večletnih nasadov.“

      8        Uredbo št. 1765/92 je nadomestila Uredba št. 1251/1999, katere člen 7, prvi pododstavek, predvideva:

      „Zahtevkov glede kompenzacijskih plačil ni mogoče predložiti za zemljišča, ki so bila do 31. decembra 1991 namenjena trajnim
         pašnikom, trajnim nasadom, gozdovom ali uporabljena v nekmetijske namene.“

      9        Podrobna pravila za uporabo Uredbe št. 1251/1999 vsebuje Uredba Komisije (ES) št. 2316/1999 z dne 22. oktobra 1999 (UL L 280,
         str. 43), ki je nadomestila Uredbo št. 658/96. Opredelitev pojma „trajni nasadi“ v Prilogi I, točka 2, k Uredbi št. 2316/1999
         ustreza opredelitvi iz Priloge I, točka 2, k Uredbi št. 658/96, in sicer:

      „Nasadi, ki niso v kolobarju in niso trajni pašniki, in so na istem zemljišču pet let ali več in imajo zaporedne pridelke,
         razen večletnih nasadov.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      10      G. Gschoßmann je od urada prejemal kompenzacijska plačila za zemljišča, na katerih je nekoč obdeloval sadne plantaže, porasle
         z jablanami.

      11      V skladu s predložitvenim sklepom se ta zemljišča razdelijo na tri kategorije:

      –        zemljišča iz prve kategorije so bila 31. decembra 1991 še posajena z jablanami, ki niso bile več škropljene. Jabolka leta
         1991 tudi niso bila več obrana. Odločitev o izkrčitvi zadevnih zemljišč je bila že sprejeta in ta se je potem tudi izvedla;

      –        na zemljiščih druge kategorije so bila drevesa do referenčnega datuma že podrta, ampak še niso bila odstranjena, kar je onemogočalo
         kakršno koli obdelovanje polja. Odstranjevanje teh dreves se je izvedlo šele veliko kasneje;

      –        na zemljiščih iz tretje kategorije so bila drevesa že podrta in odstranjena, ampak zemljišča še niso bila določena za novo
         rabo.

      12      Z odločbo z dne 15. junija 2001 je urad zahteval delno povračilo kompenzacijskih plačil, ker so zadevna zemljišča, ki so „bila
         31. decembra 1991 namenjena […] trajnim nasadom […] ali uporabljena v nekmetijske namene“, spadala pod izjemo, predvideno
         v členih 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999.

      13      Ker je Verwaltungsgericht Halle dvomilo glede razlage zadevnih določb Skupnosti, je odločilo, da Sodišču v predhodno odločanje
         predloži naslednja vprašanja:

      „1.      Ali raba zemljišč za trajne nasade v smislu člena 9 Uredbe […] št. 1765/92 […] ali člena 7 Uredbe […] št. 1251/1999 […] zahteva
         obdelovanje rastlin, ki so na teh zemljiščih, in sicer v tem primeru jablan?

      2.      Ali se zemljišča še uporabljajo za trajne nasade, če lastnik ali zakupnik v obdobju rasti opusti uporabo insekticidov in nato
         dreves ne obira več?

      3.      V primeru zavrnilnega odgovora na drugo vprašanje, ali raba zemljišč za trajne nasade preneha, če se lastnik ali zakupnik
         odloči, da bo v bližnji prihodnosti podrl jablane, ne da bi to odločitev izvedel pred referenčnim datumom? Ali bi bil odgovor
         drugačen, če je pred referenčnim datumom za izkrčitev zadolženo drugo podjetje?

      4.      Če bo tudi odgovor na tretje vprašanje zavrnilen, ali raba zemljišč za trajne nasade preneha, če je lastnik ali zakupnik podrl
         jablane, ne da bi imel namen posaditi nova drevesa, in z drugimi besedami: ali v takem primeru rok za izkrčitev 31. december
         1991 ustreza roku, ki ga je treba upoštevati pri sistemu podpore?

      5.      Če bo tudi odgovor na četrto vprašanje zavrnilen, ali raba zemljišč za trajne nasade preneha z odstranitvijo podrtih dreves
         z zemljišč pred referenčnim datumom, da bi jih določili za njive?

      6.      Če bi katera koli od zgoraj navedenih okoliščin pomenila prenehanje rabe zemljišč za trajne nasade, se postavlja vprašanje,
         ali je treba zemljišča v smislu ene od dveh zgoraj navedenih uredb za namene njihove rabe za trajne nasade po prenehanju rabe
         do referenčnega datuma razvrstiti kot zemljišča, uporabljena v nekmetijske namene, in v primeru pritrdilnega odgovora na to
         vprašanje, ali lahko ena od teh okoliščin povzroči, da ta razvrstitev preneha?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      14      S prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preizkusiti skupaj, predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člena 9 Uredbe
         št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 razlagati tako, da izključitev zemljišč, namenjenih za trajne nasade, iz kompenzacijskih
         plačil zahteva, naj bi bila zadevna zemljišča obdelana in zlasti, naj bi bili v obdobju rasti uporabljeni insekticidi in pridelki
         obrani.

      15      Kot sta navedla Komisija in generalni pravobranilec v točkah 16 in naslednjih sklepnih predlogih, se člena 9 Uredbe št. 1765/92
         in 7 Uredbe št. 1251/1999 nanašata samo na rabo zemljišč, bodisi namenjenih trajnim pašnikom, trajnim nasadom ali gozdovom
         bodisi uporabljenih v nekmetijske namene, ne da bi zahtevala obdelovanje v ožjem pomenu besede.

      16      Trajni pašniki in gozdovi se dejansko lahko uporabijo kot taki, ne da bi bila zemljišča obdelana. V teh okoliščinah in brez
         nasprotnega dokaza v upoštevnih predpisih Skupnosti bi bilo nedosledno zahtevati obdelovanje zemljišč, če se uporabljajo za
         trajne nasade, ne pa če so namenjena trajnim pašnikom ali gozdovom.

      17      Poleg tega bi bila zahteva po obdelovanju zemljišč težko združljiva s skrbjo zakonodajalca Skupnosti, izraženo v sedemnajsti
         uvodni izjavi Uredbe št. 1765/92 in v šestindvajseti uvodni izjavi Uredbe št. 1251/1999, naj se iz kompenzacijskih plačil
         izključi zemljišča, ki niso bila obdelovana neposredno pred začetkom veljavnosti zadevnega sistema podpore. Zahteva po obdelovanju
         zemljišč, da bi bila ta izključena iz kompenzacijskih plačil, naj bi imela za posledico, da bi postala do kompenzacijskih
         plačil upravičena zemljišča, ki pred 31. decembrom 1991 niso bila posejana, ampak so bila spremenjena v njive samo zato, da
         bi se prejela navedena plačila.

      18      Ker za to, da bi bila izključena iz kompenzacijskih plačil, zadostuje, da so zadevna zemljišča uporabljena za trajne nasade,
         ne da bi morala biti obdelana, se v ta namen še toliko manj zahteva, naj bi bili uporabljeni insekticidi ali pridelki obrani.

      19      Zato je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 razlagati
         tako, da izključitev zemljišč, namenjenih trajnim nasadom, iz kompenzacijskih plačil ne zahteva, naj bi bila zemljišča obdelana,
         niti, posebej, naj bi bili uporabljeni insekticidi ali pridelki obrani.

       Tretje, četrto in peto vprašanje
      20      Predložitveno sodišče s tretjim, četrtim in petim vprašanjem, ki so tesno povezana, v bistvu sprašuje, ali je treba člena
         9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 razlagati tako, da v primeru pridelave jabolk raba zemljišč za trajne nasade
         preneha v trenutku, ko se pridelovalec odloči podreti jablane ali zaupati to nalogo drugemu podjetniku, ob dejanskem poseku
         jablan ali pa ob odstranitvi podrtih dreves.

      21      Ker iz odgovora na prvo vprašanje izhaja, da za izključitev iz kompenzacijskih plačil zadostuje, da so bila zemljišča namenjena
         trajnim nasadom, ne da bi morala biti obdelana, ta pogoj očitno ni več izpolnjen, če so bila v primeru sadnih nasadov drevesa
         podrta, a še ne odstranjena.

      22      Nasprotno pa preprosta odločitev, da se drevesa podrejo, ne da bi bila ta odločitev uresničena, ne pomeni, da zemljišča niso
         porasla s trajnimi nasadi.

      23      Zato je treba na tretje, četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člena 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999
         razlagati tako, da v primeru pridelave jabolk raba zemljišč za trajne nasade preneha, ko so sadna drevesa podrta, čeprav še
         niso odstranjena. Vendar pa preprosta odločitev, da se drevesa podrejo, ne da bi bila ta odločitev uresničena, ne pomeni,
         da zemljišča niso porasla s trajnimi nasadi.

       Šesto vprašanje
      24      Predložitveno sodišče s šestim vprašanjem sprašuje, ali je treba člena 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 razlagati
         tako, da je treba zemljišča šteti kot uporabljena v nekmetijske namene, ko se prenehajo uporabljati za trajne nasade.

      25      Kot je ugotovil tudi generalni pravobranilec v točki 25 sklepnih predlogov, uporaba zemljišč v kmetijske namene predpostavlja
         njihovo rabo za gojenje rastlin ali živali.

      26      Zato zemljišč, ki niso več rabljena za trajne nasade, ni mogoče šteti, kot da so uporabljena v nekmetijske namene, če se dokaže,
         da niso rabljena za gojenje drugih rastlin ali živali. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je bil ta pogoj v tem primeru
         izpolnjen.

      27      Zato je treba na šesto vprašanje odgovoriti, da je treba člena 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 razlagati tako,
         da je treba zemljišča, ki niso več rabljena za trajne nasade, šteti kot uporabljena v nekmetijske namene, če se dokaže, da
         niso namenjena za gojenje drugih rastlin ali živali.

       Stroški
      28      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člen 9 Uredbe Sveta (EGS) št. 1765/92 z dne 30. junija 1992 o uvedbi sistema podpore za pridelovalce določenih poljščin in
            člen 7 Uredbe Sveta (ES) št. 1251/1999 z dne 17. maja 1999 o uvedbi sistema podpore za pridelovalce določenih poljščin je
            treba razlagati tako, da izključitev zemljišč, namenjenih trajnim nasadom, iz kompenzacijskih plačil ne zahteva, naj bi bila
            zemljišča obdelana, niti, posebej, naj bi bili uporabljeni insekticidi ali pridelki obrani.
      2)      Člena 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 je treba razlagati tako, da v primeru pridelave jabolk raba zemljišč
            za trajne nasade preneha, ko so sadna drevesa podrta, čeprav še niso odstranjena. Vendar pa preprosta odločitev, da se drevesa
            podrejo, ne da bi bila ta odločitev uresničena, ne pomeni, da zemljišča niso porasla s trajnimi nasadi.
      3)      Člena 9 Uredbe št. 1765/92 in 7 Uredbe št. 1251/1999 je treba razlagati tako, da je treba zemljišča, ki niso več rabljena
            za trajne nasade, šteti kot uporabljena v nekmetijske namene, če se dokaže, da niso namenjena za gojenje drugih rastlin ali
            živali.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 1. aprila 1992. # Leonella Kupka-Floridi proti Ekonomsko-socialnemu odboru. # Uradniki - Zaposlovanje. # Zadeva T-26/91.