title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 13. septembra 2006. # MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke z besednim elementom METRO - Prejšnja besedna nacionalna znamka METRO - Prenehanje veljavnosti prejšnje nacionalne znamke. # Zadeva T-191/04.

text:
      Zadeva T-191/04
      MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke z besednim elementom METRO – Prejšnja besedna nacionalna znamka METRO – Prenehanje veljavnosti prejšnje nacionalne znamke“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člena 8(1)(b) in 42)
      2.      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Obseg – Postopek pritožbe
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 61(1))
      3.      Znamka Skupnosti – Določbe postopka – Pridobivanje dokazov
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 76; Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravili 16 in 20)
      1.      V bistvu je cilj členov 8 in 42 Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti ter pravil 15, 16 in 20 izvedbene uredbe glede relativnih
         razlogov za zavrnitev in postopka z ugovorom zagotoviti, da prejšnja znamka ohrani nalogo označbe izvora, s tem ko predvidevajo
         možnost zavrnitve registracije nove znamke, ki nasprotuje prejšnji zaradi verjetnosti zmede med njima.

      Poleg tega druga znamka, ki se registrira šele po prenehanju veljavnosti prejšnje znamke, ne sme ogroziti naloge označbe izvora
         prejšnje znamke. Tako si prijavljena znamka in prejšnja znamka, ki ji je potekla veljavnost v obdobju ugovora, nikakor ne
         moreta nasprotovati, glede na to, da se lahko prijavljena znamka registrira le po koncu postopka z ugovorom.

      (Glej točke od 31 do 33.)
      2.      V skladu s sodno prakso je ob ponovni preučitvi odločbe o ugovoru, ki jo opravijo odbori za pritožbe Urada za usklajevanje
         na notranjem trgu (znamke in modeli) na podlagi člena 61(1) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, odločitev o pritožbi odvisna
         od tega, ali je lahko nova odločba z enakim izrekom kot odločba, ki je predmet pritožbe, zakonito sprejeta ob odločanju o
         pritožbi. Ob ponovni preučitvi odbori za pritožbe Urada izvršujejo, razen v primeru predaje v nadaljnjo obravnavo, pristojnosti
         oddelka, ki je izdal odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba. Posledično se načelo, ki je ustaljeno s to sodno prakso,
         uporabi pri presoji oddelka za ugovore, tako da niti oddelek za ugovore niti odbori za pritožbe ne morejo sprejeti odločbe,
         ki bi bila nezakonita, ko odločajo na podlagi dokazov, ki so jih v okviru postopka pred njimi predložile stranke. Zato morajo
         oddelek za ugovore in odbori za pritožbe upoštevati spremenjene okoliščine, ki nastanejo v času med vložitvijo ugovora in
         odločitvijo o ugovoru ter izhajajo iz predloženih dokazov strank na podlagi zahteve Urada po informacijah.

      (Glej točke od 34 do 36.)
      3.      Da bi se lahko v postopku z ugovorom presodilo, ali lahko prejšnja znamka izgubi nalogo označbe izvora zaradi soobstoja v
         istem obdobju kot prijavljena znamka, s katero lahko obstaja verjetnost zmede, mora Urad za usklajevanje na notranjem trgu
         (znamke in modeli) poznati obdobje veljavnosti prejšnje znamke.

      Iz določb Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti in izvedbene uredbe se lahko sklepa o pristojnosti, da se od ugovarjajoče stranke
         zahteva dodatne informacije o obdobju veljavnosti prejšnje znamke. Tako lahko na podlagi člena 76 Uredbe št. 40/94 Urad zahteva
         informacije in predložitev dokumentov pri vsakem postopku pred njim, zlasti tistih, ki so po njegovi presoji nujni za odločanje
         o ugovoru. Iz pravila 16 skupaj s pravilom 20 izvedbene uredbe nato izhaja, da Urad lahko pozove ugovarjajočo stranko k predložitvi
         dejstev, dokazov in navedb, zlasti potrdila o registraciji prejšnje znamke, ki jih ugovor ne vsebuje. Zato ima Urad pravico,
         da od vložnika ugovora zahteva dokaz o podaljšanju veljavnosti prejšnje znamke po tem, ko je prenehala veljati, kadar se veljavnost
         izteče po datumu vložitve ugovora in pred odločanjem Urada o ugovoru.

      (Glej točke od 38 do 41 in 46.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 13. septembra 2006(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke z besednim elementom METRO – Prejšnja besedna nacionalna znamka METRO – Prenehanje veljavnosti prejšnje nacionalne znamke“
      V zadevi T‑191/04,
      MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG, s sedežem v Düsseldorfu (Nemčija), ki jo zastopa R. Kaase, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje,
      Tesco Stores Ltd, s sedežem v Cheshuntu (Združeno kraljestvo), ki jo zastopa S. Malynicz, barrister,

      zaradi tožbe proti odločbi prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 23. marca 2004 (zadeva R 486/2003‑1) v zvezi s postopkom z
         ugovorom med MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG in Tesco Stores Ltd,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),
      v sestavi M. Jaeger, predsednik, V. Tiili, sodnica, in O. Czúcz, sodnik,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 27. maja 2004,
      na podlagi odgovorov intervenienta in UUNT, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 13. in 21. septembra 2004,
      na podlagi obravnave z dne 30. novembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        MIP METRO Group Intellectual Property GmbH & Co. KG, nekdanja METRO Cash & Carry GmbH (v nadaljevanju: tožeča stranka) je
         dne 20. marca 1998 na Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila prijavo znamke Skupnosti na
         podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

      2        Znamka, za katero se zahteva registracija, je spodaj prikazani figurativni znak:

      3        Zahteva za registracijo je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 86/99 z dne 2. novembra 1999.

      4        Tesco Stores Ltd (v nadaljevanju: intervenient) je 28. januarja 2000 vložil ugovor zoper zahtevano registracijo na podlagi
         člena 42 Uredbe št. 40/94. Ugovor je bil vložen na podlagi prejšnje besedne nacionalne znamke METRO št. 1543011, registrirane
         27. julija 1993 v Združenem kraljestvu s prvotno veljavnostjo do 27. julija 2000.

      5        UUNT je z dopisom z dne 13. junija 2000 obvestil intervenienta o odobritvi štirimesečnega roka, da predloži dodatna dejstva,
         dokaze in navedbe, za katere meni, da lahko podprejo njegov ugovor. V obvestilu, priloženem k temu dopisu, je UUNT obvestil
         intervienta, da mora intervenient v primeru prenehanja veljavnosti registracije prejšnje znamke pred „iztekom roka, do katerega
         [je treba] predložiti dokaze o prejšnjih pravicah“ v skladu s pravilom 20(2) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra
         1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1, v nadaljevanju: izvedbena uredba), ravno
         tako predložiti potrdilo o podaljšanju, ali temu enakovreden dokaz, ali dokaz, ki izkazuje pravilno vložitev zahteve za podaljšanje
         pred pristojnim organom. Štirimesečni rok je bil kasneje podaljšan in se dokončno iztekel 13. marca 2003.

      6        Dokaz o podaljšanju prejšnje znamke ni bil posredovan v zgoraj navedenem roku.

      7        Intervenient je bil v dopisu z dne 30. aprila 2003 obveščen, da bo, če ni posredoval dokaza o podaljšanju njegove registracije,
         sprejeta odločba o ugovoru na podlagi razpoložljivih dokazov.

      8        Z odločbo z dne 12. junija 2003 (v nadaljevanju: odločba oddelka za ugovore) je oddelek za ugovore zavrnil ugovor z obrazložitvijo,
         da intervenient, čeprav k temu pravilno pozvan, ni predložil dokazov o podaljšanju svoje prejšnje pravice po 27. juliju 2000,
         do katerega je bila registracija njegove znamke veljavna glede na predloženo dokumentacijo.

      9        Intervenient je 11. septembra 2003 zoper odločbo oddelka za ugovore vložil pritožbo pred UUNT na podlagi členov od 57 do 62
         Uredbe št. 40/94.

      10      Z odločbo z dne 23. maja 2004 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je prvi odbor za pritožbe UUNT ugodil pritožbi. Menil
         je, da je bila predhodna pravica še vedno veljavna v trenutku vložitve ugovora in zahteve po predložitvi dokazov (13. junija 2000)
         in torej intervenient ni bil dolžan dokazati podaljšanja registracije svoje znamke.

       Predlogi strank
      11      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razglasi tožbo za dopustno;
      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        naloži plačilo stroškov UUNT.
      12      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        ugodi tožbi tožeče stranke za razveljavitev izpodbijane odločbe;
      –        naloži intervenientu plačilo stroškov.
      13      Intervenient Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –         naloži tožeči stranki plačilo stroškov intervenienta.
       Dopustnost predlogov UUNT
      14      Glede postopkovnega položaja UUNT je treba opozoriti, da čeprav UUNT nima potrebne aktivne legitimacije za vložitev tožbe
         zoper odločbo odbora za pritožbe, po drugi strani ni zavezan sistematično braniti vsake izpodbijane odločbe odbora za pritožbe
         ali avtomatično zahtevati zavrnitev vsake tožbe, vložene zoper tako odločbo (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 30. junija 2004
         v zadevi GE Betz proti UUNT– Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, ZOdl., str. II‑1845, točka 34; z dne 15. junija 2005 v
         zadevi Spa Monopole proti UUNT – Spaform (SPAFORM), T‑186/04, ZOdl., str. II‑2333, točka 20, in z dne 25. oktobra 2005 v zadevi
         Peek & Cloppenburg proti UUNT (Cloppenburg), T‑379/03, ZOdl., str. II‑4633, točka 22). Nič ne nasprotuje temu, da se UUNT
         pridruži predlogu tožeče stranke ali še več, da se zadovolji s prepustitvijo razumni presoji Sodišča prve stopnje, pri čemer
         predloži vse trditve, ki jih presodi za ustrezne za pojasnitev Sodišču prve stopnje (zgoraj navedeni sodbi BIOMATE, točka
         36, in Cloppenburg, točka 22). Nasprotno pa ne more izdati predlogov za razveljavitev ali spremembo odločbe odbora za pritožbe
         pri točki, ki ni bila izpostavljena v vlogi, ali predložiti tožbenih razlogov, ki niso bili predstavljeni v vlogi (zgoraj
         navedena sodba Cloppenburg, točka 22; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 12. oktobra 2004, Vedial proti UUNT, C‑106/03 P,
         ZOdl., str. I‑9573, točka 34).

      15      Torej je treba predloge UNNT za razveljavitev razglasiti za dopustne v delu, kjer se ti predlogi in trditve, predložene v
         njihovo podporo, ujemajo s predlogom in tožbenimi razlogi tožeče stranke.

       Temelj
      A –  Trditve strank
      16      Tožeča stranka v podporo predlogom za razveljavitev izpodbijane odločbe navaja en tožbeni razlog. Navaja, da izpodbijana odločba
         krši Uredbo št. 40/94, še posebej njen člen 74, ter izvedbeno uredbo, še posebej pravili 16 in 20. Iz teh določb izhaja, da
         je upoštevni rok, do katerega mora biti prejšnja pravica v veljavi in za katero mora ugovarjajoča stranka predložiti dokaz
         o njeni veljavnosti, tisti, do katerega oddelek za ugovore odloči, ali vsaj tisti, ki je določen za predložitev drugih dokazov,
         in ne tisti, do katerega je treba vložiti ugovor.

      17      Dalje, tožeča stranka trdi, da ratio legis pravila 16 izvedbene uredbe določa, da morata imeti prijavitelj in oddelek za ugovore možnost preveriti veljavnost prejšnje
         znamke, na katero se sklicuje proti prijavi znamke Skupnosti, ker je lahko temelj ugovora samo veljavna znamka. Oddelek za
         ugovore je pooblaščen na podlagi pravila 16, točka 3, in pravila 20, točka 2, izvedbene uredbe za določitev roka, v katerem
         je treba predložiti dokaze, če niso predloženi skupaj z ugovorom.

      18      Tožeča stranka ravno tako trdi, da ugotovitve izpodbijane odločbe, po katerih oddelek za ugovore ne more, prvič, upoštevati
         prenehanja veljavnosti pravic prejšnje znamke, ki nastopi, preden sprejme odločitev o ugovoru in drugič, zahtevati dokaza
         o podaljšanju prejšnje znamke, niso v skladu z Uredbo št. 40/94 in izvedbeno uredbo, pa tudi ne s splošno sistematiko presoje
         relativnih razlogov za zavrnitev.

      19      UUNT se strinja s trditvami tožeče stranke. Zlasti poudarja, da izpodbijana odločba ni v skladu z njegovimi notranjimi smernicami,
         ki urejajo postopek z ugovorom, ki določajo, da „mora med štirimesečnim rokom, določenim za dopolnitev prijave, ugovarjajoča
         stranka predložiti dokaz, da je/so znamka/e na katero/e se opira ugovor, še vedno veljavna/e. Če dokaz o podaljšanju ni predložen,
         se prejšnja registracija ne upošteva […] ali se ugovor kot neutemeljen zavrne. Če pa pravilno dokazana registracija poteče
         med obdobjem od konca štirimesečnega roka do sprejetja odločitve oddelka za ugovore, mora preizkuševalec, ne glede na pripombe
         prijavitelja, od ugovarjajoče stranke zahtevati dokaz o podaljšanju registracije, da oddelek za ugovore ne bi sprejel odločitve
         na podlagi prejšnje znamke, ki ni bila podaljšana“.

      20      Po mnenju intervenienta šest trditev potrjuje njegovo stališče, da je oddelek za pritožbe pravilno uporabil Uredbo št. 40/94
         in izvedbeno uredbo.

      21      Prvič, v členu 8(1) Uredbe št. 40/94 se bolj uporablja sedanji („ob ugovoru“) kot prihodnji čas. Dalje, besedilo člena 8(2)
         omenjene uredbe uporablja pretekli čas („znamke, registrirane“). Ko se bereta določbi skupaj, je po njegovem mnenju očitno,
         da je datum ugovora tisti, ki je odločilen. Torej v členu 8 te uredbe ni nobene zahteve, da mora ugovarjajoča stranka ohraniti
         pravni položaj imetnika prejšnje znamke ali da ga mora dokazati po preteku roka za vložitev ugovora.

      22      Drugič, intervenient meni, da je edini pogoj za vložitev ugovora na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94, da temelji na tem,
         da znamka ne more biti registrirana po členu 8 omenjene uredbe. Meni, da je ta pogoj zahtevan tudi v sedanjem času. Med drugim
         se zahteva, da je vložnik ugovora imetnik prejšnje znamke iz člena 8(2) omenjene uredbe. V tej določbi je tudi uporabljen
         sedanji čas. Na podlagi tega sklepa, da vložnik ugovora nima nobene obveznosti, da dokaže, da bo ostal imetnik znamke do nedoločenega
         datuma v prihodnosti, po roku za vložitev ugovora. Po njegovi presoji člen 42(3) omenjene uredbe potrjuje to sklepanje s tem,
         da določa, da lahko vložnik ugovora podrobno opredeli razloge, s katerimi utemeljuje ugovor, in ponovno z uporabo sedanjega
         časa. Med drugim potrjuje, da mora vložnik ugovora navesti razloge, ki obstajajo v tem trenutku in na katere se je mogoče
         sklicevati zoper prijavljeno znamko. Nobena ugovorjajoča stranka ne bo mogla z gotovostjo trditi, kakšnen bo lahko položaj
         ob nedoločenem trenutku v prihodnosti, po preteku roka za vložitev ugovora. To v nobenem primeru ne bi bilo v skladu z besedilom
         člena 42(3) Uredbe št. 40/94.

      23      Tretjič, intervenient navaja, da sta pravili 15 in 16 izvedbene uredbe ne omenjata ničesar glede trditve tožeče stranke po
         kateri je treba dokazati veljavnost prejšnje znamke, ko oddelek za ugovore sprejme odločitev o ugovoru. Trdi, da je zakonodajalčevo
         sprejetje tako podrobnih določb, ne da bi podrobno opredelil obveznost ugovarjajoče stranke, da dokaže obstoj njegovih pravic
         po preteku roka za vložitev ugovora, treba razlagati kot zakonodajalčevo voljo, da takšen dokaz ne zahteva glede na načelo
         expressio unius est exclusio alterius. Intervenient med drugim opozarja, da so zadevne določbe izražene v sedanjem ali preteklem času.

      24      Sklicuje se tudi na pravilo 15(2)(c)(i) izvedbene uredbe, ki določa da „če ugovor vloži imetnik prejšnje znamke ali prejšnje
         pravice, [mora ugovor vsebovati] navedbo, da je imetnik te znamke ali pravice“. Iz tega sklepa, da je treba dokazati na podlagi
         tega pravila samo, da je ugovarjajoča stranka imetnik prejšnje znamke ob vložitvi ugovora.

      25      Četrtič, intervenient opozarja, da načelo pravne varnosti vsebuje zahtevo, da morajo skupnostna pravila zagotavljati zainteresiranim
         strankam gotovost glede obsega obveznosti, ki jim jih nalagajo (sodba Sodišča z dne 1. oktobra 1998 v zadevi Danska proti
         Komisiji, C‑233/96, Recueil, str. I‑5759, točka 38). Poudarja, da je predlagana rešitev tožeče stranke, torej da naj bi UUNT
         presojal veljavnost prejšnje znamke, ko sprejme odločitev o ugovoru, samovoljna in nedoločena. Meni, da bi možnost podaljševanja
         postopka zahtevala od vložnika ugovora, bodisi naj predvideva, kdaj bo sprejeta končna odločitev ali da neprestano predlaga
         nove dokaze o prejšnji znamki.

      26      Petič, intervenient navaja, da bi bila zahteva, da mora vložnik ugovora dokazati nadaljnji obstoj ali veljavnost prejšnje
         znamke po preteku roka za vložitev ugovora, v nasprotju z načelom prava Skupnosti o prepovedi retroaktivnosti.

      27      28. januarja 2000, ko je vložil ugovor, mu je bil poslan dopis, s katerim se mu je naložila predložitev potrdila o registraciji.
         Kopijo potrdila o registraciji prejšnje znamke bi moral predložiti do 24. februarja 2000. V točki 18 odgovora navaja, da je
         omenjena registracija v veljavi do 27. julija 2003, torej, ko je rok za ugovor že potekel. UUNT bi mu moral 13. junija 2000,
         sporočiti, da se je začela kontradiktorna faza postopka ter zahtevati predložitev dokazov, dejstev in navedb v podporo njegovim
         trditvam. Intervenient navaja, da če bi mu ta dopis naložil predložitev dokazov o podaljšanju registracije, ki so že bili
         predloženi v roku za vložitev ugovora, kakor zatrjuje tožeča stranka, bi bila taka zahteva retrospektivna in torej nedopustna.

      28      Šestič in nazadnje, intervenient trdi, da člen 74 Uredbe št. 40/94 ne podpira trditve tožeče stranke. Po njegovem mnenju je
         cilj te določbe opredeljen v njenem naslovu, torej, določiti obseg pristojnosti UUNT po uradni dolžnosti pri preučevanju dejstev.
         Zanika torej možnost, da ta del določbe nalaga obveznost vložniku ugovora, da dokaže UUNT obstoj te znamke in njeno veljavnost,
         vse dokler odločitev oddelka za ugovore ni sprejeta.

      B –  Presoja Sodišča prve stopnje
      29      Tožeča stranka, s katero se strinja UUNT, nasprotuje v bistvu dvema zaključkoma izpodbijane odločbe. Prvič, odbor za pritožbe
         naj bi napačno presodil, da prenehanje veljavnosti znamke, ki je temelj ugovora, ne pooblašča oddelka za ugovore, da za nazaj
         spremeni pravni položaj ugovarjajoče stranke in tako zavrne ugovor. Drugič, napačno naj bi ugotovil, da je vložnik ugovora
         dolžan samo enkrat predstaviti razloge ugovora in torej niti oddelek za ugovore niti odbori za pritožbe niso pooblaščeni,
         da zahtevajo naknadne dokaze o trenutni veljavnosti prejšnje znamke, ki je temelj ugovora. Splošna sistematika Uredbe št.
         40/94 in izvedbene uredbe naj bi nasprotovala tema trditvama, saj bi moral oddelek za ugovore odločati med prijavljeno znamko
         ter prejšnjo znamko, katere varstvo je poteklo.

      30      Glede na ustaljeno sodno prakso je treba poudariti, da je bistvena naloga znamke zagotoviti končnemu potrošniku ali uporabniku
         identiteto izvora proizvoda ali storitve, označenega z znamko, in mu omogočiti razlikovanje tega proizvoda od proizvodov drugega
         izvora brez morebitne zmede (sodbe Sodišča z dne 23. maja 1978 v zadevi Hoffmann-La Roche, 102/77, Recueil, str. 1139, točka
         7; z dne 29. aprila 2004 v zadevi Henkel proti UUNT, C‑456/01 P in C‑457/01 P, Recueil, str. I‑5089, točka 48, in z dne 16.
         septembra 2004 v zadevi SAT.1 proti UUNT, C‑329/02 P, ZOdl., str. I‑8317, točka 23). Podelitev varstva z Uredbo št. 40/94
         znamki, ki ne izpolnjuje temeljne funkcije, ni v splošnem interesu (zgoraj navedena sodba Henkel proti UUNT, točka 48).

      31      V bistvu je cilj členov 8 in 42 Uredbe št. 40/94 ter pravil 15, 16 in 20 izvedbene uredbe glede relativnih razlogov za zavrnitev
         in postopka z ugovorom zagotoviti, da prejšnja znamka ohrani nalogo označbe izvora, s tem ko predvidevajo možnost zavrnitve
         registracije nove znamke, ki nasprotuje prejšnji zaradi verjetnosti zmede med njima.

      32      Takšno nasprotovanje med dvema znamkama je treba obravnavati z dveh vidikov. S prvega, glede področja uporabe ratione materiae zgoraj omenjenih določb, mora obstajati enakost ali podobnost med prejšnjo znamko in prijavljeno znamko ter med proizvodi
         in storitvami, ki jih označujeta, da je mogoča verjetnost zmede med njima. Z drugega, glede uporabe ratione temporis omenjenih določb, morata ti dve znamki soobstajati v določenem obdobju. Druga znamka, ki se registrira šele po prenehanju
         veljavnosti prejšnje znamke, ne sme ogroziti naloge označbe izvora prejšnje znamke. Če ni obdobja, v katerem ti znamki soobstajata,
         si ti stranki ne moreta nasprotovati.

      33      Sodišče prve stopnje torej ugotavlja, da se s trditvijo v delu izpodbijane odločbe, ki pravi, da „nič ne pooblašča oddelka
         za ugovore, da za nazaj spremeni pravni položaj ugovarjajoče stranke, preprosto ker je med postopkom z ugovorom […] nacionalna
         registracija, […] potekla“ ne upoštevajo okoliščine, v okviru katerih si prijavljena znamka in prejšnja znamka, ki ji je potekla
         veljavnost v tem obdobju, ne moreta nasprotovati, glede na to, da se lahko prijavljena znamka registrira le po koncu postopka
         z ugovorom. Posledično je odbor za pritožbe podelil varstvo prejšnji znamki, ki ni utemeljeno na podlagi varstva bistvene
         naloge znamke ter ki nasprotuje duhu in sistematiki določb o presoji relativnih razlogov za zavrnitev in o postopku z ugovorom.

      34      Poleg tega tožeča stranka in UUNT pravilno ugotavljata, da morajo oddelek za ugovore in odbori za pritožbe upoštevati spremenjene
         okoliščine, ki nastanejo v času med vložitvijo ugovora in odločitvijo o ugovoru ter izhajajo iz predloženih dokazov strank
         na podlagi zahteve UUNT po informacijah.

      35      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče prve stopnje v sodbi z dne 23. septembra 2003 v zadevi Henkel proti UUNT –
         LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Recueil, str. II‑3253, točka 26) odločilo, da je ob ponovni preučitvi odločbe o ugovoru, ki
         jo opravijo odbori za pritožbe na podlagi člena 61(1) Uredbe št. 40/94, odločitev o pritožbi odvisna od tega, ali je lahko
         nova odločba z enakim izrekom kot odločba, ki je predmet pritožbe, zakonito sprejeta ob odločanju o pritožbi.

      36      Ob ponovni preučitvi odbori za pritožbe UUNT izvršujejo, razen v primeru predaje v nadaljnjo obravnavo, pristojnosti oddelka,
         ki je izdal odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba (sodba KLEENCARE, točka 35 zgoraj, točka 24). Posledično je treba
         ugotoviti, da se načelo, ki je ustaljeno s to sodno prakso, uporabi pri presoji oddelka za ugovore, tako da niti oddelek za
         ugovore niti odbori za pritožbe ne morejo sprejeti odločbe, ki bi bila nezakonita, ko odločajo na podlagi dokazov, ki so jih
         v okviru postopka pred njimi predložile stranke.

      37      Kljub temu intervenient meni, da je bila z izpodbijano odločbo pravilno ugotovljena obveznost ugovarjajoče stranke, da predstavi
         razloge in dokaze v podporo ugovoru samo enkrat za vselej. Ker zahteva za podatke o podaljšanju registracije nima podlage
         v nobeni določbi Uredbe št. 40/94 ali izvedbene uredbe, se oddelek za ugovore ne more opreti na pomanjkanje dokazov o podaljšanju
         veljavnosti prejšnje znamke.

      38      V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz sodb, navedenih v točki 30 zgoraj, izhaja, da je treba določbe Uredbe št. 40/94 in
         tiste v izvedbeni uredbi razlagati ob upoštevanju bistvene naloge znamke. UUNT mora poznati obdobje veljavnosti prejšnje znamke,
         da bi presodil, ali lahko prejšnja znamka izgubi nalogo označbe izvora zaradi soobstoja v istem obdobju kot prijavljena znamka,
         s katero lahko obstaja verjetnost zmede.

      39      Iz določb Uredbe št. 40/94 in izvedbene uredbe se lahko sklepa o pristojnosti, da se od ugovarjajoče stranke zahteva informacije
         v zvezi s tem. Tako lahko na podlagi člena 76 Uredbe št. 40/94, UUNT zahteva informacije in predložitev dokumentov pri vsakem
         postopku pred njim, zlasti tistih, ki so po njegovi presoji nujni za odločitev o utemeljenosti ugovora. Iz pravila 16 skupaj
         s pravilom 20 izvedbene uredbe nato izhaja, da UUNT lahko pozove ugovarjajočo stranko k predložitvi dejstev, dokazov in navedb,
         zlasti potrdila o registraciji prejšnje znamke, ki jih ugovor ne vsebuje.

      40      Intervenient meni ravno nasprotno, in sicer da ugovajajoča stranka ni dolžna dokazati, da ostaja imetnik prejšnje znamke do
         nedoločenega trenutka, ki nastopi po roku za vložitev ugovora.

      41      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da intervenient v prvi, drugi, tretji in šesti trditvi zgolj pokaže, da takšna obveznost
         ugovarjajoče stranke ne izhaja niti iz členov 8, 42 in 74 Uredbe št. 40/94 niti iz pravil 15 in 16 izvedbene uredbe. Ne predloži
         nikakšne obrazložitve, ki bi zanikala, da člen 76 Uredbe št. 40/94 ali povezano branje pravil 16 in 20 izvedbene uredbe podeljujeta
         pravico UUNT, da od vložnika ugovora zahteva dokaz o podaljšanju veljavnosti znamke po tem, ko je prenehala veljati, kadar
         se veljavnost izteče po datumu vložitve ugovora. Poleg tega so njegove trditve v zvezi s tem utemeljene na podlagi ločene
         razlage glagolskih časov, ki so uporabljeni v zgoraj omenjenih določbah in pravilih, in se nikakor ne nanašajo na načela,
         ki so podlaga relativnih razlogov za zavrnitev in postopka z ugovorom.

      42      Ravno tako je treba pripomniti, da njegove trditve prekoračijo dejanski okvir te zadeve. Ob poteku roka za predložitev informacij
         (13. marca 2003) ali ravno tako roka, ki ga je prvotno določil oddelek za ugovore (13. oktober 2000), veljavnost znamke ni
         bila odvisna od nobenega prihodnjega elementa, ampak od odgovora na vprašanje, ali je intervenient vložil vlogo za podaljšanje
         znamke, katere veljavnost je potekla dne 27. julija 2000, kar je torej zahteva po dokazu, ki dokazuje pretekli dogodek. Sodišče
         prve stopnje posledično ugotavlja, da se zahteva po informacijah ne nanaša na veljavnost znamke v nedoločenem trenutku v prihodnosti,
         nasprotno od tega, kar trdi intervenient.

      43      S četrto trditvijo intervenient trdi, da dejstvo, da vložnik ugovora ne ve, ali mora spontano in neprestano ali na podlagi
         povabila UUNT predlagati dokaze o podaljšanju registracije prejšnje znamke, ne zagotavlja pravne varnosti. Zaradi zahteve
         po dokazu glede veljavnosti prejšnje znamke bi torej vložnik ugovora moral predvidevati, kdaj bo sprejeta odločitev o ugovoru.

      44      Te trditve ravno tako ni mogoče sprejeti. Iz odločitve oddelka za ugovore nikakor ne izhaja, da se od ugovarjajoče stranke
         zahteva neprestano predlaganje dokazov o podaljšanju, brez zahteve po informacijah UUNT. Takšna obveznost ravno tako ne izhaja
         iz dokumentov, ki sta jih predložili tožeča stranka in UUNT. Dejansko smernice UUNT o postopku z ugovorom posebej določajo
         ravno nasprotno, torej, „preizkuševalec mora od ugovarjajoče stranke zahtevati dokaz o podaljšanju registracije“.

      45      Glede pete trditve, na podlagi katere bi bilo priznanje pristojnosti, da se zahtevajo podatki o podaljšanju veljavnosti prejšnje
         znamke, v nasprotju z načelom retroaktivnosti, zadostuje navedba, da je intervenient v odgovoru na vprašanje Sodišča prve
         stopnje, odgovor intervenienta točka 18, priznal posredovanje napačnega podatka za dokumentacijo oddelka za ugovore, in sicer,
         da je veljavnost prejšnje znamke do 27. julija 2003, medtem ko je pravilni podatek 27. julij 2000.

      46      Na podlagi predhodnih ugotovitev Sodišče prve stopnje meni, da je odbor za pritožbe napačno presodil, po eni strani, da oddelek
         za ugovore ne more upoštevati prenehanja veljavnosti prejšnje znamke pred odločitvijo o ugovoru, in po drugi strani, da oddelek
         za ugovore ni pooblaščen zahtevati podatkov o podaljšanju prejšnje znamke po prvotni predložitvi dokazov. Tako je odbor za
         pritožbe določbe Uredbe št. 40/94 in izvedbene uredbe, ki se nanašajo na presojo relativnih razlogov za zavrnitev in postopek
         z ugovorom, razlagal v nasprotju z načeli, na katerih temeljijo, in še posebej kršil člen 76 Uredbe št. 40/94 ter pravilo 20
         izvedbene uredbe.

      47      Torej je treba sprejeti edini tožbeni razlog tožeče stranke in razveljaviti izpodbijano odločbo.

       Stroški
      48      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se stranki, ki z zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni
         v vlogi stranke, ki je z zahtevkom uspela. Glede na predloge tožeče stranke nosi stroške UUNT, ki ni uspel, v delu izpodbijane
         odločbe, ki se razveljavi. Intervenient, ki ni uspel s predlogi, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 23. marca 2004 (zadeva
            R 486/2003‑1) se razveljavi.
      2)      UUNT nosi svoje stroške ter stroške, ki jih je priglasila tožeča stranka.
      3)      Intervenient nosi svoje stroške.

               Jaeger

                Tiili

                Czúcz

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. septembra 2006.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         *Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. oktobra 1994. # C proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Zaposlovanje - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-47/93.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 12. decembra 1985. # John Friedrich Krohn (GmbH & Co. KG) proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva 165/84.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 12. aprila 2013. # Tono proti Evropski komisiji. # Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Avtorske pravice v zvezi z javnim izvajanjem glasbenih del po spletu, po satelitu in s kabelsko retransmisijo - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Razdelitev geografskega trga - Dvostranski sporazumi med nacionalnimi kolektivnimi organizacijami - Usklajeno ravnanje, ki izključuje možnost izdajanja večozemeljskih in večrepertoarnih dovoljenj - Dokaz - Domneva nedolžnosti. # Zadeva T-434/08.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 11. septembra 2013. # José António de Brito Sequeira Carvalho proti Evropski komisiji. # Zadeva F-126/11.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. aprila 2009.#Copad SA proti Christian Dior couture SA, Vincent Gladel in Société industrielle lingerie (SIL).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de Cassation - Francija.#Direktiva 89/104/EGS - Pravo znamk - Izčrpanje pravic imetnika znamke - Licenčna pogodba - Prodaja z znamko označenih proizvodov v nasprotju z določilom licenčne pogodbe - Neobstoj soglasja imetnika znamke - Prodaja trgovcem s proizvodi po znižani ceni - Škodovanje ugledu znamke.#Zadeva C-59/08.

text:
      Zadeva C-59/08
      Copad SA
      proti
      Christian Dior couture SA in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija))
      „Direktiva 89/104/EGS – Pravo znamk – Izčrpanje pravic imetnika znamke – Licenčna pogodba – Prodaja z znamko označenih proizvodov v nasprotju z določilom licenčne pogodbe – Neobstoj soglasja imetnika znamke – Prodaja trgovcem s proizvodi po znižani ceni – Škodovanje ugledu znamke“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Licenca – Imetnik, ki se lahko zoper pridobitelja licence, ki krši določilo
            o prepovedi prodaje trgovcem s proizvodi po znižani ceni, sklicuje na pravice iz znamke – Pogoji
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 8(2))
      2.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Trženje proizvodov s strani pridobitelja licence, ki predstavlja kršitev
            določila licenčne pogodbe – Neobstoj nasprotovanja imetnika – Zahteva
      (Direktiva Sveta 89/104, člena 7(1) in 8(2))
      3.        Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Trženje prestižnih proizvodov s strani pridobitelja licence, ki pomeni
            kršitev določila licenčne pogodbe, ki pa ga je treba kljub temu šteti za storjeno s privoljenjem imetnika – Ugovor imetnika
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 7(2))
      1.        Člen 8(2) Prve direktive 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je treba razlagati tako,
         da imetnik znamke lahko uveljavlja pravice, ki so mu podeljene s to znamko, proti pridobitelju licence, ki krši določilo licenčne
         pogodbe, s katerim je zaradi prestižnosti znamke prepovedana prodaja takih proizvodov trgovcem proizvodov po znižani ceni,
         če se dokaže, da ta kršitev zaradi posebnih okoliščin obravnavane zadeve škoduje prestižnosti, ki navedenim proizvodom daje
         občutek luksuza.

      Kakovost prestižnega blaga ni le posledica njegovih materialnih značilnosti, ampak tudi prestižnosti, ki mu daje občutek luksuza.
      Ker so namreč prestižni proizvodi visokokakovostni artikli, je občutek luksuza, ki iz njih izhaja, bistvena sestavina tega,
         da jih potrošniki razlikujejo od drugih podobnih proizvodov.

      Zato škodovanje temu občutku luksuza lahko vpliva na kakovost teh proizvodov.
      Pristojno nacionalno sodišče mora preveriti, ali ob upoštevanju okoliščin spora, ki mu je predložen, kršitev določila, kot
         je to iz postopka v glavni stvari, ki jo je storil pridobitelj licence, škodi občutku luksuza teh proizvodov in s tem njihovi
         kakovosti.

      Glede tega je treba zlasti upoštevati po eni strani vrsto prestižnih proizvodov, označenih z znamko, obseg in sistematičnost
         oziroma sporadičnost prodaj teh proizvodov, ki jih opravi pridobitelj licence trgovcem s proizvodi po znižani ceni, ki niso
         del selektivnega distribucijskega omrežja, in po drugi strani vrsto proizvodov, ki jih ti trgovci s proizvodi po znižani ceni
         navadno dajejo na trg, ter načine običajne komercializacije v njihovem sektorju dejavnosti.

      (Glej točke od 24 do 26 in 31, 32, 37 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 7(1) Prve direktive 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je treba razlagati tako,
         da je pridobitelj licence, ki je dal z znamko označeno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, ravnal brez
         soglasja imetnika znamke, če se dokaže, da to določilo ustreza enemu od določil, navedenih v členu 8(2) te direktive.

      Dajanje na trg proizvodov, ki jih pridobitelj licence označi z znamko, je treba načeloma obravnavati kot opravljeno s soglasjem
         imetnika znamke v smislu člena 7(1) Direktive.

      Sicer lahko iz tega sklepamo, da se imetnik znamke v takih okoliščinah ne more sklicevati na pomanjkljivo izpolnitev pogodbe,
         da bi zoper pridobitelja licence uveljavil pravice, ki so mu podeljene z znamko, vendar pa je res, da licenčna pogodba ni
         enakovredna absolutnemu in brezpogojnemu soglasju imetnika znamke za to, da pridobitelj licenc daje na trg proizvode, označene
         s to znamko.

      Člen 8(2) Direktive namreč izrecno določa, da lahko imetnik znamke uveljavi pravice iz te znamke proti pridobitelju licence,
         ki ravna v nasprotju s katerim koli določilom iz licenčne pogodbe.

      (Glej točke od 46 do 48 in 51 ter točko 2 izreka.)
      3.        Sklepati je mogoče, da če pridobitelj licence proizvode proda trgovcu s proizvodi po znižani ceni, tako da krši določilo licenčne
         pogodbe, je treba tehtati po eni strani zakoniti interes imetnika znamke, ki je predmet licenčne pogodbe, do varstva proti
         trgovcu s proizvodi po znižani ceni, ki ni del selektivnega distribucijskega omrežja in uporablja to znamko v poslovne namene
         tako, da lahko škoduje ugledu te znamke, in po drugi strani interes trgovca s proizvodi po znižani ceni, da lahko ponovno
         proda zadevne proizvode tako, kot je običajno v njegovem sektorju dejavnosti.

      Zato mora nacionalno sodišče, če meni, da s prodajo, ki jo opravi pridobitelj licence tretji osebi, ni mogoče zanikati kakovosti
         prestižnih proizvodov, označenih z znamko, tako da je njihovo dajanje na trg treba šteti za opravljeno s soglasjem imetnika
         znamke, ob upoštevanju posebnih okoliščin vsake zadeve presoditi, ali poznejša komercializacija prestižnih proizvodov, označenih
         z znamko, ki jo opravijo tretje osebe tako, kot je običajno v njihovem sektorju dejavnosti, škoduje ugledu te znamke.

      V zvezi s tem je treba upoštevati zlasti naslovnike nadaljnje prodaje in posebne pogoje za komercializacijo prestižnih proizvodov.
      Torej, če se šteje, da je pridobitelj licence, ki je dal prestižno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe,
         ravnal s soglasjem imetnika znamke, se zadnjenavedeni lahko sklicuje na tako določilo, da bi nasprotoval nadaljnji prodaji
         tega blaga na podlagi člena 7(2) Prve direktive 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami,
         le če se ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve dokaže, da taka nadaljnja prodaja škoduje ugledu znamke.

      (Glej točke od 56 do 59 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 23. aprila 2009(*)

      „Direktiva 89/104/EGS – Pravo znamk – Izčrpanje pravic imetnika znamke – Licenčna pogodba – Prodaja z znamko označenih proizvodov v nasprotju z določilom licenčne pogodbe – Neobstoj soglasja imetnika znamke – Prodaja trgovcem s proizvodi po znižani ceni – Škodovanje ugledu znamke“
      V zadevi C-59/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija)
         z odločbo z dne 12. februarja 2008, ki je prispela na Sodišče 15. februarja 2008, v postopku

      Copad SA
      proti
      Christian Dior couture SA,

      Vincentu Gladelu, stečajnemu upravitelju Société industrielle lingerie (SIL),

      Société industrielle lingerie (SIL),

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Tizzano (poročevalec), A. Borg Barthet in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: M.-A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. novembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Copad SA H. Farge, odvetnik,
      –        za Christian Dior couture SA J.-M. Bruguière, P. Deprez in E. Bouttier, odvetniki,
      –        za francosko vlado B. Beaupère-Manokha, G. de Bergues in J.-C. Niollet, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Krämer, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 3. decembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 7 in 8(2) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988
         o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), kakor je bila spremenjena s
         Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1, str. 3, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Copad SA (v nadaljevanju: družba Copad) ter družbo Christian Dior couture
         SA (v nadaljevanju: družba Dior), družbo Société industrielle lingerie (v nadaljevanju: družba SIL) in V. Gladelom, stečajnim
         upraviteljem družbe SIL, glede prodaje proizvodov, označenih z znamko Christian Dior, ki jih je družba SIL prodajala družbi
         Copad, v nasprotju z določilom licenčne pogodbe med družbo SIL in družbo Dior.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 5, od (1) do (3), Direktive določa:

      „1.      Registrirana znamka podeljuje imetniku izključne pravice. Imetnik ima pravico, da tretjim osebam prepove, da brez njegovega
         dovoljenja v gospodarskem prometu uporabijo:

      a)      katerikoli znak, ki je enak znamki, za enako blago ali storitve, za katere je registrirana znamka;
      b)      katerikoli znak, pri katerem zaradi njegove enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev,
         označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti, ki vključuje verjetnost povezovanja med znakom in znamko.

      2.      Vsaka država članica lahko predvidi, da je imetnik upravičen preprečiti vsem tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja,
         da v gospodarskem prometu uporabljajo katerikoli znak, enak ali podoben znamki, v zvezi z blagom ali storitvami, ki niso podobne
         tistim, za katere je registrirana znamka, če ima slednja v državi članici ugled in če bi uporaba takega znaka brez upravičenega
         razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj [učinek] ali ugled znamke.

      3.      Po odstavkih 1 in 2 je lahko med drugim prepovedano naslednje:
      a)      opremljanje blaga ali njegove embalaže z znakom;
      b)      ponujanje blaga, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene pod tem znakom ali ponujanje ali opravljanje storitev
         pod tem znakom;

      c)      uvoz ali izvoz blaga pod tem znakom;
      d)      uporaba znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju.“
      4        Člen 7 Direktive je v prvotni različici določal:

      „1.      Znamka imetniku ne daje pravice, da prepove njeno uporabo v zvezi z blagom, ki je bilo dano na trg Skupnosti označeno s to
         znamko s strani imetnika ali z njegovim soglasjem.

      2.      Odstavek 1 se ne uporablja, če obstajajo zakoniti razlogi, da imetnik nasprotuje nadaljnji komercializaciji blaga, še zlasti,
         če se stanje blaga spremeni ali poškoduje po tem, ko je bilo dano na trg.“

      5        V skladu s členom 65(2) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) v povezavi s Prilogo XVII, točka 4, tega sporazuma
         je bila prvotna različica člena 7(1) Direktive spremenjena za namene tega sporazuma tako, da je bil izraz „Skupnosti“ nadomeščen
         z besedami „na ozemlju katere koli pogodbenice“.

      6        Člen 8 Direktive določa:

      „1.      Znamka je lahko predmet licence za nekatere ali vse vrste blaga ali storitev, za katere je registrirana, in za celotno ali
         del ozemlja zadevne države članice. Licenca je lahko izključna ali neizključna.

      2.      Imetnik znamke lahko uveljavi pravice iz znamke proti pridobitelju licence, ki ravna v nasprotju s katerokoli določbo [določilom]
         v licenčni pogodbi v zvezi s trajanjem, z obliko, zajeto v registraciji, v kateri se lahko uporablja znamka, obsegom [vrsto]
         blaga ali storitev, za katerega je podeljena licenca, ozemljem, na katerem se znamka lahko uporabi, ali kakovostjo proizvedenega
         blaga oziroma opravljenih storitev, ki jih opravlja pridobitelj licence.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      7        Družba Dior je 17. maja 2000 z družbo SIL sklenila licenčno pogodbo o uporabi znamke za proizvodnjo in distribucijo prestižnih
         steznikov, označenih z znamko Christian Dior, katere imetnik je družba Dior.

      8        Člen 8.2(5) te pogodbe določa, da „se pridobitelj licence zaradi ohranjanja prepoznavnosti in prestiža znamke obvezuje, da
         ne bo prodajal grosistom, kolektivnim podjetjem, trgovcem s proizvodi po znižani ceni in distribucijskim podjetjem, ki se
         ukvarjajo s kataloško prodajo in prodajo od vrat do vrat, razen če imajo predhodno pisno soglasje dajalca licence. Pridobitelj
         licence mora sprejeti vse previdnostne ukrepe za zagotovitev spoštovanja te določbe pri svojih distributerjih in trgovcih
         na drobno.“

      9        Družba SIL je zaradi ekonomskih težav prosila družbo Dior za dovoljenje za komercializacijo proizvodov, označenih s to znamko,
         zunaj svojega selektivnega distribucijskega omrežja. Družba Dior je v dopisu z dne 17. junija 2002 zavrnila to prošnjo.

      10      Družba SIL je kljub tej zavrnitvi kršila pogodbene obveznosti in družbi Copad, podjetju, ki trguje s proizvodi po znižani
         ceni, prodala proizvode, označene z znamko Christian Dior.

      11      Zato je družba Dior proti družbama SIL in Copad vložila tožbo zaradi kršitve znamke pri Tribunal de grande instance de Bobigny,
         ki je razsodilo, da kršitve licenčne pogodbe, ki jih je storila družba SIL, niso kršitve znamke in da je zadnjenavedena družba
         zaradi njih le pogodbeno odgovorna.

      12      Cour d’appel de Paris je zavrnilo pritožbo, ki jo je zoper to sodbo vložila družba Dior. Zlasti je odločilo, da prodaje družbe
         SIL niso kršitve znamke, ker se za spoštovanje določila licenčne pogodbe, sklenjene med družbama SIL in Dior glede načinov
         distribucije, ne uporabljajo nacionalne določbe prava znamk, s katerimi je bil prenesen člen 8(2) Direktive. Ugotovilo pa
         je, da zaradi teh prodaj niso bile izčrpane pravice družbe Dior iz znamke v smislu nacionalnih predpisov za prenos člena 7(1)
         Direktive.

      13      Družba Copad je pri Cour de cassation vložila pritožbo zoper sodbo Cour d’appel de Paris, pri čemer je zlasti zatrjevala,
         da so bile pravice družbe Dior iz znamke izčrpane, ker je družba SIL zadevne proizvode dala na trg. Tudi družba Dior je vložila
         nasprotno pritožbo, s katero je Cour d’appel de Paris očitala, da je napačno razsodilo, da niti družba SIL niti družba Copad
         nista kršili znamke.

      14      V teh okoliščinah je Cour de cassation zaradi dvomov glede razlage prava Skupnosti, ki ga je treba uporabiti, prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 8(2) [Direktive] razlagati tako, da lahko imetnik znamke uveljavi pravice iz te znamke proti pridobitelju
         licence, ki ravna v nasprotju s katerim koli določilom v licenčni pogodbi, v skladu s katerim je zaradi [prestiža] znamke
         prepovedana prodaja trgovcem s proizvodi po znižani ceni?

      2.      Ali je treba člen 7(1) te direktive razlagati v tem smislu, da je pridobitelj licence, ki je dal z znamko označeno blago na
         trg v [EGP] v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, v skladu s katerim je zaradi [prestiža] znamke prepovedana prodaja trgovcem
         s proizvodi po znižani ceni, ravnal brez soglasja imetnika znamke?

      3.      Ali se lahko imetnik v primeru nikalnega odgovora sklicuje na takšno določilo, zato da bi nasprotoval novi komercializaciji
         blaga, na podlagi člena 7(2) [Direktive]?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      15      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali se člen 8(2) Direktive nanaša na določilo licenčne pogodbe,
         s katerim je pridobitelju licence zaradi prestiža znamke prepovedano trgovcem proizvodov po znižani ceni prodajati proizvode,
         označene z znamko, ki je predmet te pogodbe.

      16      Družba Copad, francoska vlada in Komisija Evropskih skupnosti Sodišču predlagajo, naj na to vprašanje odgovori nikalno, pri
         čemer v glavnem trdijo, da zadevno določilo iz postopka v glavni stvari ne spada med določila, ki so taksativno našteta v
         navedenem členu 8(2). Družba Dior pa meni nasprotno.

      17      Za odgovor na to vprašanje je treba najprej preveriti, ali je seznam določil iz navedenega člena 8(2) izčrpen ali pa so določila
         v njem navedena primeroma.

      18      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ta določba ne vsebuje nobenega prislova ali izraza, kot sta „še zlasti“ ali „še posebej“,
         na podlagi katerih bi lahko primeri v tem seznamu bili našteti le primeroma.

      19      Poleg tega je treba opozoriti, da pa je Sodišče prav glede uporabe prislova „še zlasti“ priznalo tako značilnost v primerih
         iz člena 7(2) Direktive (glej sodbi z dne 11. julija 1996 v združenih zadevah Bristol-Myers Squibb in drugi, C‑427/93, C-429/93
         in C-436/93, Recueil, str. I-3457, točka 39, in z dne 4. novembra 1997 v zadevi Parfums Christian Dior, C‑337/95, Recueil,
         str. I‑6013, točka 42).

      20      Zato v nasprotju s trditvami družbe Dior iz samega besedila člena 8(2) Direktive sledi, da je navedeni seznam prav gotovo
         izčrpen.

      21      Po tej pojasnitvi je torej treba ugotoviti, ali določilo, kot je to iz postopka v glavni stvari, spada med določila, izrecno
         našteta v navedenem členu 8(2).

      22      V zvezi s tem je glede določil licenčne pogodbe, ki se nanašajo na „kakovost proizvedenega blaga […] pridobitelja licence“,
         na katere se sklicuje ta člen, opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso temeljna funkcija znamke zagotoviti potrošniku
         ali končnemu uporabniku identiteto porekla proizvoda ali storitve, ki ga označuje znamka, kar mu omogoča razlikovanje, brez
         mogoče zmede, tega proizvoda ali storitev od tistih, ki izvirajo od drugod. Da bi znamka lahko igrala vlogo temeljnega elementa
         sistema neizkrivljene konkurence, ki ga ima Pogodba ES namen vzpostaviti in ohranjati, mora pomeniti jamstvo, da so bili vsi
         proizvodi ali storitve, ki jih označuje, proizvedeni ali opravljeni pod nadzorom edinega podjetja, ki mu je mogoče pripisati
         odgovornost za njihovo kakovost (glej zlasti sodbe z dne 23. maja 1978 v zadevi Hoffmann‑La Roche, 102/77, Recueil, str. 1139,
         točka 7; z dne 18. junija 2002 v zadevi Philips, C‑299/99, Recueil, str. I‑5475, točka 30, in z dne 17. marca 2005 v zadevi
         Gillette Company in Gillette Group Finland, C‑228/03, ZOdl., str. I‑2337, točka 26).

      23      Tako člen 8(2) Direktive prav takrat, ko pridobitelj licence krši določila licenčne pogodbe, ki se nanašajo še posebej na
         kakovost proizvedenega blaga, imetniku znamke omogoča uveljavljanje pravic iz te znamke.

      24      Kot navaja generalna pravobranilka v točki 31 sklepnih predlogov, kakovost prestižnega blaga, kot je to iz postopka v glavni
         stvari, ni le posledica njegovih materialnih značilnosti, ampak tudi prestižnosti, ki mu daje občutek luksuza (glej v tem
         smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Parfums Christian Dior, točka 45).

      25      Ker so prestižni proizvodi visokokakovostni artikli, je občutek luksuza, ki iz njih izhaja, bistven element za to, da jih
         potrošniki razlikujejo od drugih podobnih proizvodov.

      26      Zato škodovanje temu občutku luksuza lahko vpliva na samo kakovost teh proizvodov.

      27      V tem okviru je torej treba preveriti, ali v postopku v glavni stvari dejstvo, da pridobitelj licence prodaja prestižne proizvode
         trgovcem s proizvodi po znižani ceni, ki niso del selektivnega distribucijskega omrežja, vzpostavljenega z licenčno pogodbo,
         lahko pomeni tako škodovanje.

      28      Sodišče je v zvezi s tem že ugotovilo, da lahko – v nasprotju s trditvami družbe Copad in Komisije – značilnosti in podrobna
         pravila sistema selektivne distribucije sami po sebi ohranijo kakovost in zagotovijo pravilno uporabo teh proizvodov (v tem
         smislu glej sodbo z dne 11. decembra 1980 v zadevi L’Oréal, 31/80, Recueil, str. 3775, točka 16).

      29      Organizacija sistema selektivne distribucije, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki je v skladu z določili licenčne pogodbe,
         sklenjene med družbo Dior in družbo SIL, namenjena temu, da se zagotovi, da se proizvode na prodajnih mestih predstavi na
         način, ki ustreza njihovi vrednosti, „zlasti glede določitve kroga strank, oglaševanja, predstavitve proizvodov in poslovne
         politike“, kot je priznala družba Copad, prispeva k ugledu zadevnih proizvodov in zato ohranja njihov občutek luksuza.

      30      Iz tega sledi, da ni mogoče izključiti, da pridobitelj licence s prodajo prestižnih proizvodov tretjim osebam, ki niso del
         selektivnega distribucijskega omrežja, vpliva na samo kakovost teh proizvodov tako, da je treba v takem primeru pogodbeno
         določilo, s katerim je navedena prodaja prepovedana, obravnavati, kot da se nanj nanaša člen 8(2) Direktive.

      31      Pristojno nacionalno sodišče mora preveriti, ali ob upoštevanju okoliščin spora, ki mu je predložen, kršitev določila, kot
         je to iz postopka v glavni stvari, ki jo je storil pridobitelj licence, škoduje občutku luksuza prestižnih proizvodov in s
         tem njihovi kakovosti.

      32      Glede tega je treba zlasti upoštevati, po eni strani, vrsto prestižnih proizvodov, označenih z znamko, obseg in sistematičnost
         oziroma sporadičnost prodaj teh proizvodov, ki jih opravi pridobitelj licence trgovcem s proizvodi po znižani ceni, ki niso
         del selektivnega distribucijskega omrežja, in, po drugi strani, vrsto proizvodov, ki jih ti trgovci s proizvodi po znižani
         ceni običajno dajejo na trg, ter načine običajne komercializacije v njihovem sektorju dejavnosti.

      33      Poleg tega je treba dodati, da razlage člena 8(2) Direktive, pojasnjene v prejšnjih točkah te sodbe, ni mogoče izpodbiti z
         argumenti družbe Dior, da določilo licenčne pogodbe, s katerim je zaradi prestiža znamke prepovedana prodaja trgovcem s proizvodi
         po znižani ceni, lahko spada med kakšne druge določbe, kot tiste v zvezi s „kakovostjo blaga“, in sicer tiste, ki jih določa
         tudi navedena določba in se nanašajo ali na „ozemlje, na katerem se znamka lahko uporabi,“ ali na „kakovost proizvedenega
         blaga […] pridobitelja licence“.

      34      Po eni strani je treba v zvezi s tem spomniti, da se mora člen 8(2) Direktive razlagati v povezavi z odstavkom 1 istega člena,
         ki se sklicuje na „ozemlje zadevne države članice“, tako da ima pojem „ozemlje“ v smislu teh določb lahko samo geografski
         pomen in ga zato ni mogoče razlagati, kot da se nanaša na vse pooblaščene gospodarske subjekte, ki so del selektivnega distribucijskega
         omrežja.

      35      Po drugi strani je treba v zvezi z drugo možnostjo, ki jo upošteva družba Dior, ugotoviti, da v skladu s sodno prakso Sodišča
         sicer noben prisilni razlog iz Direktive ali splošnih načel prava Skupnosti ne nasprotuje temu, da bi se na storitve, opravljene
         v okviru trgovine na drobno z blagom, nanašal pojem „storitve“ v smislu Direktive, da pa se zahteva, da je bila znamka registrirana
         za te storitve (v tem smislu glej sodbo z dne 7. julija 2005 v zadevi Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C‑418/02, ZOdl.,
         str. I‑5873, točka 35).

      36      V spisu, predloženem Sodišču, tako ni ničesar, kar bi omogočalo ugotovitev, da je bila znamka Christian Dior v postopku v
         glavni stvari registrirana za katero koli vrsto storitve.

      37      Glede na te preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8(2) Direktive razlagati tako, da imetnik znamke
         lahko uveljavlja pravice, ki so mu podeljene s to znamko, proti pridobitelju licence, ki krši določilo licenčne pogodbe, s
         katerim je zaradi prestižnosti znamke prepovedana prodaja takih proizvodov, kot so ti iz postopka v glavni stvari, trgovcem
         proizvodov po znižani ceni, če se dokaže, da ta kršitev zaradi posebnih okoliščin zadeve v glavni stvari škoduje prestižnosti,
         ki navedenim proizvodom daje občutek luksuza.

       Drugo vprašanje
      38      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu Sodišču predlaga, naj pojasni, v katerih okoliščinah to, da je pridobitelj
         licence dal z znamko označeno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, s katerim je prepovedana prodaja trgovcem
         s proizvodi po znižani ceni, pomeni, da je ravnal brez soglasja imetnika znamke v smislu člena 7(1) Direktive.

      39      Družba Copad in Komisija glede tega zatrjujeta, da je soglasje imetnika mogoče šteti za izključeno le v primeru kršitve določila
         licenčne pogodbe, ki ga vsebuje seznam iz člena 8(2) Direktive. Družba Dior in francoska vlada pa menita, da pridobitelj licence
         z vsako kršitvijo licenčne pogodbe preprečuje izčrpanje pravic, ki jih znamka podeljuje njenemu imetniku.

      40      Za odgovor na to vprašanje je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso členi od 5 do 7 Direktive vsebujejo popolno
         uskladitev pravil v zvezi s pravicami iz znamke, poleg tega pa opredeljujejo pravice, ki jih imetniki znamk uživajo v Skupnosti
         (sodbi z dne 16. julija 1998 v zadevi Silhouette International Schmied, C‑355/96, Recueil, str. I‑4799, točki 25 in 29, in
         z dne 20. novembra 2001 v združenih zadevah Zino Davidoff in Levi Strauss, od C‑414/99 do C‑416/99, Recueil, str. I‑8691,
         točka 39).

      41      Podrobneje, člen 5 Direktive daje imetniku znamke izključno pravico, da prepove tretjim osebam zlasti, da bi uvozile proizvode
         njegove znamke, jih ponujale, jih dale na trg ali jih zadržale v te namene. Člen 7(1) iste direktive vsebuje izjemo od tega
         pravila, in sicer predvideva, da je pravica imetnika izčrpana, ko so bili proizvodi dani na trg EGP s strani imetnika ali
         z njegovim soglasjem (zgoraj navedena sodba Zino Davidoff in Levi Strauss, točka 40; ter sodbi z dne 8. aprila 2003 v zadevi
         Van Doren + Q, C-244/00, Recueil, str. I-3051, točka 33, in z dne 30. novembra 2004 v zadevi Peak Holding, C-16/03, ZOdl.,
         str. I‑11313, točka 34).

      42      Tako kaže, da soglasje, ki je enakovredno odpovedi imetnika njegovi izključni pravici v smislu navedenega člena 5, pomeni
         odločilen element za izčrpanje te pravice in mora zato biti izraženo tako, da z gotovostjo izraža voljo imetnika po odpovedi
         tej pravici. Taka volja običajno izhaja iz izrecne podelitve tega soglasja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Zino Davidoff
         in Levi Strauss, točke 41, 45 in 46).

      43      Iz sodne prakse Sodišča pa tudi sledi, da v določenih primerih izčrpanje te izključne pravice učinkuje, če komercializacijo
         blaga opravi subjekt, ki je ekonomsko povezan z imetnikom znamke. To velja zlasti za pridobitelja licence (glej v tem smislu
         sodbo z dne 22. junija 1994 v zadevi IHT Internationale Heiztechnik in Danzinger, C‑9/93, Recueil, str. I‑2789, točka 34).

      44      V takem položaju ima namreč dajalec licence možnost nadzora nad kakovostjo proizvodov pridobitelja licence, s tem da v licenčno
         pogodbo vnese posebne klavzule, ki pridobitelja licence zavezujejo k izpolnjevanju njegovih navodil in mu dajejo možnost,
         da si zagotovi njihovo izpolnjevanje.

      45      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča taka možnost zadošča za to, da znamka izpolnjuje svojo temeljno funkcijo, ki – kot
         je bilo opozorjeno v točki 22 te sodbe –, pomeni jamstvo, da so bili vsi proizvodi, ki jih označuje ta znamka, proizvedeni
         pod nadzorom edinega podjetja, ki mu je mogoče pripisati odgovornost za njihovo kakovost (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo IHT Internationale Heiztechnik in Danzinger, točki 37 in 38).

      46      Zato je treba dajanje na trg proizvodov, ki jih pridobitelj licence označi z znamko, načeloma obravnavati kot opravljeno s
         soglasjem imetnika znamke v smislu člena 7(1) Direktive.

      47      Sicer iz tega sledi, da se imetnik znamke v takih okoliščinah ne more sklicevati na pomanjkljivo izpolnitev pogodbe za to,
         da bi zoper pridobitelja licence uveljavil pravice, ki so mu podeljene z znamko, vendar pa je res, da – v nasprotju s trditvami
         družbe Copad – licenčna pogodba ni enakovredna absolutnemu in brezpogojnemu soglasju imetnika znamke za to, da pridobitelj
         licenc daje na trg proizvode, označene s to znamko.

      48      Člen 8(2) Direktive namreč izrecno določa možnost, da imetnik znamke lahko uveljavi pravice iz te znamke proti pridobitelju
         licence, ki ravna v nasprotju s katerim koli določilom iz licenčne pogodbe.

      49      Poleg tega so ta določila, kot izhaja iz odgovora na prvo vprašanje, v členu 8(2) našteta izčrpno.

      50      Zato je, kot navaja generalna pravobranilka v točki 47 sklepnih predlogov, samo dejstvo, da pridobitelj licence krši eno od
         navedenih določil, ovira za izčrpanje pravice, ki je imetniku znamke podeljena z znamko, v smislu člena 7(1) Direktive.

      51      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7(1) Direktive razlagati tako, da
         je pridobitelj licence, ki je dal z znamko označeno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, ravnal brez soglasja
         imetnika znamke, če se dokaže, da to določilo ustreza enemu od določil, navedenih v členu 8(2) te direktive.

       Tretje vprašanje
      52      Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem izvedeti, ali se – če se to, da je pridobitelj licence dal z znamko označeno
         prestižno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, šteje, da je ravnal s soglasjem imetnika znamke –, zadnjenavedeni
         na podlagi člena 7(2) Direktive lahko kljub temu sklicuje na takšno določilo, da bi nasprotoval novi komercializaciji blaga.

      53      Družba Dior in francoska vlada menita, da prodaja proizvodov, označenih z znamko Christian Dior, trgovcu s proizvodi po znižani
         ceni zunaj selektivnega distribucijskega omrežja škoduje ugledu znamke, kar bi lahko utemeljilo uporabo navedenega člena 7(2).
         Družba Copad in Komisija pa trdita, da prodaja teh proizvodov trgovcu s proizvodi po znižani ceni ne škoduje ugledu znamke.

      54      V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišča, pojasnjene v točki 19 te sodbe, uporaba
         prislova „še zlasti“ v odstavku 2 tega člena 7 dokazuje, da je primer spremembe ali poslabšanja stanja proizvodov, označenih
         z znamko, podan le kot primer zakonitih razlogov (zgoraj navedeni sodbi Bristol-Myers Squibb in drugi, točki 26 in 39, ter
         Parfums Christian Dior, točka 42).

      55      Sodišče je tako že odločilo, da je škodovanje ugledu znamke načeloma lahko zakoniti razlog v smislu člena 7(2) Direktive,
         s katerim je mogoče utemeljiti nasprotovanje imetnika znamke poznejši komercializaciji prestižnih proizvodov, ki jih je dal
         na trg EGP ali so bili dani na trg EGP z njegovim soglasjem (glej zgoraj navedeno sodbo Parfums Christian Dior, točka 43,
         in sodbo z dne 23. februarja 1999 v zadevi BMW, C‑63/97, Recueil, str. I‑905, točka 49).

      56      Iz tega sledi, da če pridobitelj licence proizvode proda trgovcu s proizvodi po znižani ceni, tako da krši določilo licenčne
         pogodbe, kot je to iz postopka v glavni stvari, je treba tehtati, po eni strani, zakoniti interes imetnika znamke, ki je predmet
         licenčne pogodbe, do varstva proti trgovcu s proizvodi po znižani ceni, ki ni del selektivnega distribucijskega omrežja in
         uporablja to znamko v poslovne namene tako, da lahko škoduje ugledu te znamke, in, po drugi strani, interes trgovca s proizvodi
         po znižani ceni, da lahko ponovno proda zadevne proizvode na načine, ki so običajni v njegovem sektorju dejavnosti (glej po
         analogiji zgoraj navedeno sodbo Parfums Christian Dior, točka 44).

      57      Zato če nacionalno sodišče meni, da s prodajo, ki jo opravi pridobitelj licence tretji osebi, ni mogoče zanikati kakovosti
         prestižnih proizvodov, označenih z znamko, tako da je njihovo dajanje na trg treba šteti za opravljeno s soglasjem imetnika
         znamke, mora ob upoštevanju posebnih okoliščin vsake zadeve presoditi, ali poznejša komercializacija prestižnih proizvodov,
         označenih z znamko, ki jo opravijo tretje osebe tako, kot je običajno v njihovem sektorju dejavnosti, škoduje ugledu te znamke.

      58      V zvezi s tem je treba upoštevati zlasti naslovnike nadaljnje prodaje in, kot predlaga francoska vlada, posebne pogoje za
         komercializacijo prestižnih proizvodov.

      59      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti tako, da če se šteje, da je pridobitelj licence,
         ki je dal prestižno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, ravnal s soglasjem imetnika znamke, se zadnjenavedeni
         lahko sklicuje na takšno določilo, da bi nasprotoval nadaljnji prodaji tega blaga na podlagi člena 7(2) Direktive, le če se
         ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve dokaže, da taka nadaljnja prodaja škoduje ugledu znamke.

       Stroški
      60      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 8(2) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi
            znamkami, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, je treba razlagati
            tako, da imetnik znamke lahko uveljavlja pravice, ki so mu podeljene s to znamko, proti pridobitelju licence, ki krši določilo
            licenčne pogodbe, s katerim je zaradi prestižnosti znamke prepovedana prodaja takih proizvodov, kot so ti iz postopka v glavni
            stvari, trgovcem proizvodov po znižani ceni, če se dokaže, da ta kršitev zaradi posebnih okoliščin zadeve v glavni stvari
            škoduje prestižnosti, ki navedenim proizvodom daje občutek luksuza.
      2)      Člen 7(1) Direktive 89/104, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru, je treba razlagati tako,
            da je pridobitelj licence, ki je dal z znamko označeno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, ravnal brez
            soglasja imetnika znamke, če se dokaže, da to določilo ustreza enemu od določil, navedenih v členu 8(2) te direktive.
      3)      Če se šteje, da je pridobitelj licence, ki je dal prestižno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, ravnal
            s soglasjem imetnika znamke, se zadnjenavedeni lahko sklicuje na takšno določilo, da bi nasprotoval nadaljnji prodaji tega
            blaga na podlagi člena 7(2) Direktive 89/104, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru, le
            če se ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve dokaže, da taka nadaljnja prodaja škoduje ugledu znamke.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 22. septembra 2016.#Intercon Sp. z o.o. proti Evropski komisiji.#Arbitražna klavzula – Sedmi okvirni program za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007-2013) – Odločitev Komisije, da zahteva povrnitev zneskov, izplačanih tožeči stranki – Pogodbena narava spora – Člen 44(1)(c) in (5a) Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991 – Dopustnost – Obseg revizije – Dokumenti in stališča, predloženi po izteku določenih rokov.#Zadeva T-632/14.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 7. februarja 2001. # Compañía Internacional de Pesca y Derivados (Inpesca) SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ribištvo - Nedopustnost. # Zadeva T-186/98.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 24. marca 2009. # Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek ugotovitve ničnosti - Figurativne znamke Skupnosti GENERAL OPTICA v različnih barvah - Prejšnje trgovsko ime Generalóptica - Relativni razlog za zavrnitev - Lokalni pomen prejšnjega znaka - Člen 8(4) in člen 52(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94. # Združene zadeve T-318/06 do T-321/06.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 24. marca 2009 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek za ugotovitev ničnosti — Figurativne znamke Skupnosti GENERAL OPTICA v različnih barvah — Prejšnje trgovsko ime Generalóptica — Relativni razlog za zavrnitev — Lokalni pomen prejšnjega znaka — Člena 8(4) in 52(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V združenih zadevah od T-318/06 do T-321/06,

         Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda
         , s sedežem v Santo Tirso (Portugalska), ki jo zastopata M. Oehen Mendes in D. Jeffries, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa J. Novais Gonçalves, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Sodiščem prve stopnje, je bila

         General Óptica, SA, s sedežem v Barceloni (Španija), ki jo zastopata M. Curell Aguilà in X. Fàbrega Sabaté, odvetnika,
      zaradi štirih tožb zoper odločbe prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 8. avgusta 2006 (zadeve R 944/2005-1, R 945/2005-1, R 946/2005-1 in R 947/2005-1) v zvezi s štirimi postopki ugotovitve ničnosti med družbama Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda in General Óptica, SA,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi I. Pelikánová, predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in S. Soldevila Fragoso (poročevalec), sodnik,
      sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
      na podlagi tožb, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 27. novembra 2006,
      na podlagi odgovorov UUNT, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 23. marca 2007,
      na podlagi odgovorov intervenientke, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 23. marca 2007,
      na podlagi obravnave z dne 16. septembra 2008,
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Intervenientka, družba General Óptica, SA, je 10. julija 1997 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) prijavila dve znamki Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

               2

               Prijava se nanaša na znamki, ki vsebujeta ta figurativna znaka GENERAL OPTICA:

               3

               Storitve, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 42 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil dopolnjen in spremenjen.

               4

               Intervenientki je bila 10. septembra 1999 odobrena registracija znamk Skupnosti GENERAL OPTICA pod številkama 573592 in 573774 za storitve optike.

               5

               Intervenientka je 5. novembra 2001 za iste storitve prijavila dve novi znamki Skupnosti glede figurativnih znakov GENERAL OPTICA, navedenih v nadaljevanju. Ti znamki sta bili registrirani in pod številko 2436798 oziroma 2436723.

               6

               Intervenientka je tudi imetnica mednarodne znamke št. 483246, GENERAL OPTICA, za optične aparate, inštrumente in izdelke, ki spadajo v razred 9, ter za storitve pospeševanja prodaje in oglaševanja optičnih proizvodov, ki jih izdelujejo in prodajajo njihovi lastniki, ki spadajo v razred 35. Po zavrnitvi razširitve pravic iz znamke na Portugalsko 13. februarja 1997 je bila taka razširitev znova predlagana in odobrena . Ta znamka je ponatisnjena spodaj:

               7

               Tožeča stranka, družba Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda, je 27. januarja 2004 pri UNNT zahtevala ugotovitev ničnosti figurativnih znamk Skupnosti GENERAL OPTICA na podlagi člena 52(1)(c) in člena 8(4) Uredbe št. 40/94 v različici, ki se je uporabljala ob nastanku dejanskega stanja.

               8

               Tožeča stranka zahteve za ugotovitev ničnosti utemeljuje s svojim prejšnjim posedovanjem imena podjetja za uvoz in prodajo na drobno optičnih, merilnih in fotografskih naprav, Generalóptica, ki je bilo predlagano 4. septembra 1987 in odobreno .

               9

               Na podlagi tega je tožeča stranka vložila tožbo tudi pri portugalskem sodišču, da bi dosegla ugotovitev ničnosti razširitve mednarodne znamke na Portugalsko in firme intervenientke ter prepoved uporabe teh znakov. Med obravnavo je tožeča stranka predložila odločbo Supremo Tribunal de Justiça (portugalsko kasacijsko sodišče) z dne 10. julija 2008, s katero je to potrdilo odločbo Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (civilno sodišče v Lizboni, Portugalska) in Tribunal da Relação de Lisboa (pritožbeno sodišče v Lizboni), ki sta odločili v njeno korist. Potem ko so se stranke opredelile do tega vprašanja, je bila odločba Supremo Tribunal de Justiça vložena v spis, kar je bilo povzeto v zapisnik obravnave.

               10

               Oddelek za izbris UUNT je 7. junija 2005 zavrnil zahteve za ugotovitev ničnosti za štiri figurativne znamke Skupnosti GENERAL OPTICA, ker je menil, da tožeča stranka za uveljavljani znak ni dokazala resne uporabe in uporabe, ki presega lokalni pomen.

               11

               Tožeča stranka je 1. avgusta 2005 vložila pritožbe, in sicer zoper vsako od odločb oddelka za izbris, in z njimi zahtevala razveljavitev navedenih odločb in ugoditev zahtevam za ugotovitev ničnosti zgoraj omenjenih znamk Skupnosti.

               12

               Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbami z dne 8. avgusta 2006 (v nadaljevanju: izpodbijane odločbe) potrdil odločbe oddelka za izbris in vse štiri pritožbe zavrnil.

               13

               Odbor za pritožbe je v bistvu ugotovil, prvič, da tožeča stranka ni dokazala, da je resno uporabljala obravnavani znak, in drugič, da je bila uporaba tega znaka lokalnega pomena.

         Postopek in predlogi strank

               14

               S sklepom predsednika Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 10. julija 2008 so bile zadeve od T-318/06 do T-321/06 združene za ustni postopek ter izdajo skupne sodbe v skladu s členom 50 Poslovnika Sodišča prve stopnje.

               15

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje v bistvu predlaga, naj:

                        —

                        prekine postopek do pravnomočnosti odločbe portugalskega sodišča;

                        —

                        izpodbijane odločbe razglasi za nične;

                        —

                        registracijo figurativnih znamk Skupnosti GENERAL OPTICA razglasi za nično;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               16

               UUNT in intervenientka Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

                        —

                        tožbe kot neutemeljene zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

               17

               Med obravnavo je tožeča stranka izjavila, da se odpoveduje tretjemu tožbenemu predlogu, kar je bilo povzeto v zapisnik obravnave.

         Pravo

         Predlogi za prekinitev postopka

      Trditve strank

               18

               Tožeča stranka zatrjuje, da bi odločba Skupnosti, ki je v nasprotju z odločbo portugalskega sodišča, kršila načelo enotnosti sistema znamke Skupnosti, v skladu s katerim mora imeti ta znamka učinek v vseh državah članicah, in da ta sistem ni popolnoma neodvisen od različnih nacionalnih prav. Zato se tožeča stranka sklicuje na nujnost prekinitve postopka, dokler odločba portugalskega sodišča ne postane pravnomočna.

               19

               UUNT in intervenientka predlagata, naj se te utemeljitve zavrnejo.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               20

               Ugotoviti je treba, da je v sedanjem stanju postopka pri Sodišču prve stopnje in po sprejetju odločbe Supremo Tribunal de Justiça, omenjene v točki 9 zgoraj, s katero sta postali pravnomočni odločba portugalskega sodišča o mednarodni znamki št. 483246, GENERAL OPTICA, in firma intervenientke, predlog tožeče stranke za prekinitev postopka do pravnomočnosti odločbe portugalskega sodišča postal brezpredmeten.

               21

               Vsekakor je treba poudariti, da se odločba portugalskega sodišča nanaša le na razširitev mednarodne registracije znamke GENERAL OPTICA na Portugalsko in na firmo intervenientke. Ker odločba portugalskega sodišča ne vsebuje splošne prepovedi uporabe znamke, ki vključuje izraz „general optica“, na Portugalskem, se ta ne nanaša na znamke Skupnosti GENERAL OPTICA. Zato in v nasprotju z utemeljitvami tožeče stranke na obravnavi odločba Sodišča prve stopnje, ki potrjuje registracijo znamk Skupnosti GENERAL OPTICA, intervenientki ne omogoča, da obide odločbo portugalskega sodišča. Zlasti potrditev veljavnosti znamk Skupnosti GENERAL OPTICA ne vpliva na obveznost, ki izhaja iz odločbe Supremo Tribunal de Justiça, namreč vzdržati se uporabe mednarodne znamke GENERAL OPTICA in firme intervenientke na Portugalskem.

               22

               Nazadnje, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, protislovje med odločbo portugalskega sodišča in odločbo Sodišča prve stopnje ne more vzbuditi dvoma o enotnosti sistema znamke Skupnosti. Ta ne pomeni absolutnega načela, temveč dopušča izjeme, kakršne so določene v členu 106 o prepovedi uporabe znamk Skupnosti in v členu 107 o prejšnjih pravicah lokalnega pomena (sodba Sodišča z dne 22. junija 1994 v zadevi IHT Internationale Heiztechnik in Danzinger, C-9/93, Recueil, str. I-2789, točka 55).

               23

               Predloge za prekinitev postopka je torej treba zavrniti.

         Predlogi za razglasitev ničnosti

               24

               Tožeča stranka v podporo tožbi navaja dva tožbena razloga. Prvi se nanaša na kršitev členov 52(1)(c) in 8(4) Uredbe št. 40/94. Drugi se nanaša na kršitev pravil 22 in 40(6) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 (UL L 303, str. 1).

               25

               Če bi bilo treba predlog tožeče stranke za prekinitev postopka razlagati kot tožbeni razlog, s katerim se izpodbija dejstvo, da UUNT ni prekinil postopka do pravnomočne odločbe portugalskega sodišča, je treba ugotoviti, da ta okoliščina ne more vplivati na zakonitost izpodbijanih odločb. Zato je treba to trditev zavrniti kot neutemeljeno.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 52(1)(c) in člena 8(4) Uredbe št. 40/94

      Trditve strank

               26

               Prvič, tožeča stranka zatrjuje, da ime podjetja Generalóptica pomeni pravico, ki je starejša od registracije figurativnih znamk Skupnosti GENERAL OPTICA. To ime podjetja je bilo namreč registrirano 4. septembra 1987, medtem ko je bila prva zahteva za registracijo figurativnih znamk Skupnosti GENERAL OPTICA vložena šele .

               27

               Drugič, tožeča stranka trdi, da njena izključna pravica do imena podjetja Generalóptica prepoveduje poznejšo registracijo znaka kot znamko ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu v skladu s členom 295(2) Código da propriedade industrial (portugalski zakonik o industrijski lastnini).

               28

               Tretjič, glede trditve odbora za pritožbe, da tožeča stranka imena podjetja Generalóptica ni resno uporabljala v gospodarskem prometu v smislu člena 8(4) Uredbe št. 40/94, tožeča stranka trdi, da za imena portugalskih podjetij glede uporabe ne velja nobena določba Skupnosti, temveč le Código da propriedade industrial. Zatem tožeča stranka pojasnjuje, da je od leta 1987 do zdaj uporabljala znak Generalóptica kot ime podjetja v skladu s portugalsko zakonodajo, ki velja na tem področju.

               29

               Četrtič, tožeča stranka zatrjuje, da ima njena izključna pravica do imena podjetja Generalóptica nacionalni pomen, ker v skladu s členom 4(1) Código da propriedade industrial obsega celotno portugalsko ozemlje, in da se glede na to, da pravo na področju imen podjetij ni usklajeno, pravo Skupnosti ne uporablja za opredelitev upoštevne uporabe.

               30

               Nazadnje, petič, tožeča stranka pri utemeljevanju v zvezi s členom 8(4) Uredbe št. 40/94 trdi, prvič, da so njene gospodarske dejavnosti podobne gospodarskim dejavnostim intervenientke, in drugič, da figurativni znamki Skupnosti GENERAL OPTICA in ime podjetja Generalóptica vsebujejo popolnoma iste besede in se enako izgovarjajo, tako da jih ni mogoče razlikovati.

               31

               UUNT in intervenientka predlagata zavrnitev trditev tožeče stranke glede resne uporabe in pomena znaka. UUNT poleg tega ugovarja trditvi glede verjetnosti zmede.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               32

               Na podlagi člena 52(1)(c) Uredbe št. 40/94 v povezavi s členom 8(4) te uredbe obstoj znaka, ki ni znamka, omogoča ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti, če ta znak kumulativno izpolnjuje štiri pogoje: uporabljen mora biti v gospodarskem prometu; imeti mora več kot le lokalni pomen; pravice do tega znaka so morale biti v skladu s pravom države članice, kjer se je znak uporabljal, pridobljene pred datumom vložitve prijave znamke Skupnosti; nazadnje, ta znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše znamke. Ti štirje pogoji omejujejo število znakov, ki niso znamke in na katere se je mogoče sklicevati za izpodbijanje veljavnosti znamke Skupnosti na celotnem ozemlju Skupnosti v skladu s členom 1(2) Uredbe št. 40/94.

               33

               Prva pogoja, torej v zvezi z uporabo in pomenom uveljavljanega znaka, ki ne sme biti zgolj lokalen, izhajata iz samega besedila člena 8(4) Uredbe št. 40/94 in ju je torej treba razlagati ob upoštevanju prava Skupnosti. Uredba št. 40/94 tako postavlja enotne standarde glede uporabe znakov in njihovega pomena, ki so v skladu z načeli sistema, ki ga uvaja ta direktiva.

               34

               Nasprotno pa je iz izraza „če in v obsegu, določenem z zakonom države članice, ki ta znak ureja“ razvidno, da druga dva pogoja, navedena v nadaljevanju člena 8(4)(a) in (b) Uredbe št. 40/94, pomenita pogoja, določena z Uredbo, ki se drugače kot predhodna presojata ob upoštevanju meril, ki jih določa pravo, ki velja za uveljavljani znak. Ta napotitev na pravo, ki velja za uveljavljani znak, je vsekakor upravičena, glede na to, da Uredba št. 40/94 priznava možnost, da se znaki, ki ne spadajo v sistem znamke Skupnosti, uveljavljajo proti znamki Skupnosti. Torej le pravo, ki velja za uveljavljani znak, omogoča ugotovitev, ali je ta starejši od znamke Skupnosti in ali lahko utemelji prepoved uporabe poznejše znamke.

               35

               Zato je treba v nasprotju s trditvami tožeče stranke pogoje v zvezi z uporabo v gospodarskem prometu in pomenom uveljavljanega znaka razlagati ob upoštevanju enotnih standardov prava Skupnosti, in ne portugalskega prava.

               36

               Glede razlage pogoja v zvezi s pomenom obravnavanega znaka, ki ne sme biti zgolj lokalen, je treba najprej poudariti, da je ratio legis te določbe omejevanje sporov med znaki tako, da preprečuje, da bi prejšnji znak, ki ni dovolj pomemben ali značilen, omogočil izpodbijanje registracije ali veljavnosti znamke Skupnosti.

               37

               Sicer pa je treba pojasniti, da je treba pomen znaka, ki se uporablja za označevanje določenih poslovnih dejavnosti, opredeliti glede na njegovo vlogo označevanja. Za to ugotovitev je treba upoštevati, prvič, ozemeljsko razsežnost pomena znaka, torej ozemlje, na katerem se uporablja za označevanje gospodarske dejavnosti njegovega imetnika, kot je razvidno iz besedne razlage člena 8(4) Uredbe št. 40/94. Upoštevati je treba, drugič, gospodarsko razsežnost pomena znaka, ki se presoja ob upoštevanju časa, v katerem je imetnik opravljal svojo vlogo v gospodarskem prometu, in intenzivnosti njegove uporabe glede na krog naslovnikov, ki jim je zadevni znak postal znan kot razlikovalni element, torej potrošnikom, konkurentom pa tudi dobaviteljem, in glede na širjenje poznavanja znaka, na primer z oglaševanjem ali po spletu.

               38

               Pomembnost preučitve gospodarske razsežnosti je mogoče razumeti prek teleološke razlage pogoja v zvezi s pomenom uveljavljanega znaka. Tako je namen tega pogoja, kot je bilo ugotovljeno že v točki 36 zgoraj, omejiti možnosti sporov na tiste, ki so mogoči v zvezi z resnično pomembnimi znaki. Za ugotavljanje dejanske in resnične pomembnosti uveljavljanega znaka na zadevnem ozemlju se torej ne smemo omejiti na zgolj formalno presojo, temveč preučiti vpliv tega znaka na obravnavanem ozemlju, potem ko je bil uporabljen kot razlikovalni element.

               39

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke dejstvo, da znak imetniku podeljuje izključno pravico na celotnem nacionalnem ozemlju, samo po sebi ne zadostuje za ugotovitev, da njegov pomen ni zgolj lokalen v smislu člena 8(4) Uredbe št. 40/94.

               40

               Kar zadeva upoštevno ozemlje za ugotavljanje, da je uveljavljani znak več kot zgolj lokalnega pomena, je treba upoštevati dejstvo, da znaki, ki bi lahko posegali v znamko Skupnosti, pomenijo izključne pravice, ki imajo podlago v pravnih predpisih, ki se uporabljajo na različnih ozemljih. V skladu s tem je upoštevno ozemlje za presojo pomena izključnih pravic tisto, na katerem se uporablja vsak od teh pravnih predpisov. Na tem ozemlju namreč, v celoti ali na njegovem delu, neki predpis priznava izključne pravice, ki bi lahko posegale v znamko Skupnosti.

               41

               Z vidika prava Skupnosti obravnavani znak na upoštevnem ozemlju ni zgolj lokalnega pomena, če njegov vpliv ni omejen na ožji del navedenega ozemlja, kot je na splošno primer nekega mesta ali province. Kljub temu ni mogoče vnaprej abstraktno določiti, kakšen del ozemlja zadostuje za ugotovitev, da pomen nekega znaka presega lokalno razsežnost. Presojo pomena znaka je torej treba opraviti in concreto glede na okoliščine posameznega primera.

               42

               Nazadnje je treba za tehtno nasprotovanje registraciji znamke Skupnosti ali dosego razglasitve ničnosti dokazati, da je uveljavljani znak z uporabo pridobil pomembnost, ki z vidika zainteresiranih tretjih ni omejena na ožji del upoštevnega ozemlja.

               43

               Uredba št. 40/94 tožeči stranki prepušča izbiro sredstev za dokazovanje, da je uveljavljani znak več kot zgolj lokalnega pomena. To je mogoče dokazati z obstojem mreže podružnic, ki so gospodarsko dejavne na celotnem zadevnem ozemlju, pa tudi preprosteje, na primer s predložitvijo računov, ki so bili izdani zunaj regije, v kateri ima družba sedež, člankov, ki izkazujejo stopnjo prepoznavnosti uveljavljanega znaka v javnosti, ali z dokazom, da je bilo podjetje omenjeno v turističnih vodnikih.

               44

               Iz dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka, pa ni razvidno, da je znak, ki se uveljavlja v tem primeru, več kot zgolj lokalnega pomena v smislu člena 8(4) Uredbe št. 40/94. Kot je ugotovil odbor za pritožbe v točki 33 izpodbijanih odločb, iz dokumentov, ki jih je predložila tožeča stranka, ni razvidno, da je bil ob vložitvi zahtev za registracijo prvih dveh znamk Skupnosti obravnavani znak deset let uporabljan le za označevanje podjetja v portugalskem kraju Vila Nova de Famalicão, ki ima 120.000 prebivalcev. Tožeča stranka kljub pojasnilom med obravnavo ni predložila nobenega dokaza, ki bi potrdil njeno prepoznavnost med potrošniki, niti o svojih poslovnih razmerjih zunaj zgoraj navedenega kraja. Tožeča stranka niti ni dokazala, da je za svoje podjetje razvila kakršnokoli oglaševalsko dejavnost zunaj navedenega mesta. Torej je treba šteti, da je ime podjetja Generalóptica zgolj lokalnega pomena v smislu člena 8(4) Uredbe št. 40/94.

               45

               Ta ugotovitev nikakor ne krši načela subsidiarnosti, v nasprotju s tem, kar se zdi, da trdi tožeča stranka. V skladu z drugo in tretjo uvodno izjavo Uredbe št. 40/94 je ureditev Skupnosti za znamke posledica dodelitve pristojnosti Evropski uniji na področju notranjega trga, ki je namenjen odpravljanju ovir teritorialnosti pravic, ki jih imetnikom znamk podeljujejo zakonodaje držav članic. Zato načelo subsidiarnosti nima nobenega pomena. Poleg tega je treba poudariti, da pravna ureditev znamke Skupnosti upošteva nacionalno pravo, ker določa mehanizme, ki omogočajo, da se upošteva obstoj prejšnjih nacionalnih znakov. Tak je zlasti primer člena 106 Uredbe št. 40/94 za prejšnje pravice v smislu člena 8 ali člena 52(2) navedene uredbe in med temi za znake, ki so več kot zgolj lokalnega pomena. Tak je tudi primer člena 107 Uredbe št. 40/94 za znake, ki imajo lokalni pomen. V obravnavanem primeru bo treba možnost soobstoja znamk Skupnosti GENERAL OPTICA in imena podjetja Generalóptica preučiti v drugem postopku v skladu s členom 107 Uredbe št. 40/94, ki imetniku prejšnje pravice, ki velja v nekem kraju, omogoča, da nasprotuje uporabi znamke Skupnosti na ozemlju, kjer je njegova pravica varovana.

               46

               Glede na zgoraj navedeno je treba skleniti, da ime podjetja Generalóptica ni znak več kot zgolj lokalnega pomena v smislu člena 8(4) Uredbe št. 40/94.

               47

               Ker sta pogoja iz člena 8(4) Uredbe št. 40/94 kumulativna, za zavrnitev zahteve za ugotovitev ničnosti znamk Skupnosti zadošča, da ni izpolnjen eden od njiju. V teh okoliščinah ni treba preučiti, ali se je uveljavljani znak uporabljal v gospodarskem prometu.

               48

               Glede verjetnosti zmede med imenom podjetja Generalóptica in znamkami Skupnosti GENERAL OPTICA je treba pripomniti, da bi bilo to okoliščino v okviru presoje na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 40/94 mogoče upoštevati šele ob analizi možnosti nasprotovanja uporabi poznejše podobne ali enake znamke, ki jo nosilcu imena podjetja priznava člen 239(f) Código da propriedade industrial. Vendar bi bilo to analizo mogoče opraviti le, če bi ime podjetja izpolnjevalo preostala pogoja iz člena 8(4) Uredbe št. 40/94, ki pa jih v obravnavanem primeru ne.

               49

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da odbor za pritožbe ni ravnal napačno, ker je zavrnil zahteve za razglasitev ničnosti, ki temeljijo na prejšnji pravici v smislu člena 52(1)(c) in člena 8(4) Uredbe št. 40/94. Prvi tožbeni razlog je torej treba zavrniti.

         Drugi tožbeni razlog: kršitev pravil 22 in 40(6) Uredbe št. 2868/95

      Trditve strank

               50

               Tožeča stranka zatrjuje, da odbor za pritožbe ni izpolnil obveznosti poziva k predložitvi dokazov o prejšnji uporabi uveljavljanega znaka in da dodatni dokazi, ki jih je predložila med postopkom, niso bili upoštevani. Ti dokazi so zlasti potrdilo občine Vila Nova de Famalicão, da je podjetje neprekinjeno delovalo od leta 1988, kopija izjave, ki je bila poslana davčnim organom ob začetku poslovne dejavnosti, in izjava revizorja družbe, ki potrjuje datum začetka poslovne dejavnosti podjetja, dejstvo, da še vedno deluje, in njegov povprečni letni promet.

               51

               UUNT in intervenientka predlagata, naj se te trditve zavrnejo.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               52

               Najprej je treba ugotoviti, da v danem primeru odbor za pritožbe ni bil dolžan pozvati tožeče stranke k predložitvi dokazov o uporabi imena podjetja Generalóptica. Kot je že bilo ugotovljeno v točki 32 zgoraj, je dokaz uporabe uveljavljanega znaka eden od pogojev za varstvo, zagotovljeno s členom 8(4) Uredbe št. 40/94, in lahko torej tako varstvo zahtevajo samo imetniki znakov, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu. To je pomembna razlika glede na znamke Skupnosti in nacionalne znamke iz člena 8(2)(a) Uredbe št. 40/94, ki se uveljavljajo v postopku z ugovorom ali v postopku za ugotavljanje ničnosti. V skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 ter s praviloma 22 in 40(6) Uredbe št. 2868/95 je treba uporabo teh znamk dokazovati le, če to zahteva prijavitelj ali imetnik znamke Skupnosti. V skladu s praviloma 22(1) in 40(6) Uredbe št. 2868/95 mora v takem primeru UUNT stranko, ki ugovarja, ali vlagatelja zahteve za ugotovitev ničnosti pozvati, naj v določenem roku posreduje dokaze o uporabi.

               53

               Sicer pa je treba pripomniti, da tožbeni razlog glede tega, da naj bi odbor za pritožbe ravnal napačno, ker ni upošteval dokumentov, ki so bili prvič predloženi med postopkom s tožbo, ni utemeljen. Iz točke 33 izpodbijanih odločb je namreč razvidno, da je odbor za pritožbe navedene dokumente preučil, preden je sklenil, da niso zadosten dokaz, da ime podjetja Generalóptica ni zgolj lokalnega pomena. Zato je treba drugi tožbeni razlog zavrniti kot tudi tožbe v celoti.

         Stroški

               54

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožbe se zavrnejo.

                           2.

                           Družbi Alberto Jorge Moreira da Fonseca, Lda se naloži plačilo stroškov.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. marca 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.