title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. julija 2017.#Češka republika proti Evropski komisiji.#Pritožba – Promet – Direktiva 2010/40/EU – Uvajanje inteligentnih prometnih sistemov v cestnem prometu – Člen 7 – Prenos pristojnosti na Evropsko komisijo – Omejitve – Delegirana uredba (EU) št. 885/2013 – Zagotavljanje storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in komercialna vozila – Delegirana uredba (EU) št. 886/2013 – Podatki in postopki za brezplačno zagotavljanje osnovnih splošnih informacij uporabnikom v zvezi z varnostjo v cestnem prometu – Člen 290 PDEU – Izrecna opredelitev ciljev, vsebine, področja uporabe in trajanja prenosa pristojnosti – Bistveni element zadevnega področja – Ustanovitev nadzorne službe.#Zadeva C-696/15 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 26. julija 2017 (
            *1
         )
      „Pritožba – Promet – Direktiva 2010/40/EU – Uvajanje inteligentnih prometnih sistemov v cestnem prometu – Člen 7 – Prenos pristojnosti na Evropsko komisijo – Omejitve – Delegirana uredba (EU) št. 885/2013 – Zagotavljanje storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in komercialna vozila – Delegirana uredba (EU) št. 886/2013 – Podatki in postopki za brezplačno zagotavljanje osnovnih splošnih informacij uporabnikom v zvezi z varnostjo v cestnem prometu – Člen 290 PDEU – Izrecna opredelitev ciljev, vsebine, področja uporabe in trajanja prenosa pristojnosti– Bistveni element zadevnega področja – Ustanovitev nadzorne službe“
      V zadevi C‑696/15 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 23. decembra 2015,

         Češka republika, ki jo zastopajo M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller in J. Pavliš, agenti,
      pritožnica,
      druga stranka v postopku je

         Evropska komisija, ki jo zastopajo A. Buchet, P. J. O. Van Nuffel, J. Hottiaux in Z. Malůšková, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász in C. Vajda, sodnika, K. Jürimäe, sodnica, in C. Lycourgos, sodnik,
      generalni pravobranilec: H. Saugmandsgaard Øe,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. oktobra 2016,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. decembra 2016
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Češka republika s pritožbo Sodišču predlaga, naj razveljavi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 8. oktobra 2015, Češka republika/Komisija (T‑659/13 in T‑660/13, neobjavljena, EU:T:2015:771, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeni tožbi v zadevi T‑659/13, primarno zaradi predloga za razglasitev ničnosti delegirane uredbe (EU) št. 885/2013 Komisije, z dne 15. maja 2013, o dopolnitvi Direktive 2010/40/EU Evropskega parlamenta in Sveta (direktiva „ITS“) v zvezi z zagotovitvijo informacijskih sistemov glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in komercialna vozila (UL 2013, L 247, str. 1) in podredno zaradi predloga za razglasitev ničnosti člena 3(1), člena 8 in člena 9(1)(a) Delegirane uredbe št. 885/2013, in tudi v zadevi T‑660/13, primarno zaradi predloga za razglasitev ničnosti delegirane uredbe (EU) št. 886/2013 Komisije, z dne 15. maja 2013 o dopolnitvi Direktive 2010/40/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s podatki in postopki za brezplačno zagotavljanje, kolikor je to možno, osnovnih splošnih informacij uporabnikom v zvezi z varnostjo v cestnem prometu (UL 2013, L 247, str. 6), in podredno zaradi predloga za razglasitev ničnosti člena 5(1), člena 9 in člena 10(1)(a) delegirane uredbe št. 886/2013.

         Zakonodajni okvir
      Direktiva 2010/40/EU

               2

               Iz člena 1(1) in (2) Direktive 2010/40/EU Evropskega parlamenta in Sveta, z dne 7. julija 2010 o okviru za uvajanje inteligentnih prometnih sistemov v cestnem prometu in za vmesnike do drugih vrst prevoza (UL 2010, L 207, str. 1) je razvidno, da ta vzpostavlja okvir v podporo usklajenemu in doslednemu uvajanju ter uporabi „inteligentnih prometnih sistemov (ITS)“ v Evropski uniji, zlasti preko meja držav članic, in določa splošne pogoje, ki so za to potrebni, ter določa razvoj specifikacij za ukrepe na prednostnih področjih iz člena 2, po potrebi pa tudi razvoj potrebnih standardov.

               3

               Člen 2(1) te direktive določa prednostna področja razvoja in uporabe specifikacij in standardov.

               4

               Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Prednostni ukrepi“, določa:
               „Prednostni ukrepi na prednostnih področjih za razvoj in uporabo specifikacij in standardov, kakor je določeno v Prilogi I, so:
               […]

                        (c)

                        podatki in postopki za, po možnosti, brezplačno zagotavljanje osnovnih splošnih prometnih informacij uporabnikom v zvezi z varnostjo v cestnem prometu;

                  […]

                        (e)

                        zagotavljanje storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in komercialna vozila;

                  […]“

               5

               Člen 4, točka 1, iste direktive opredeljuje ITS kot sisteme, v katerih se uporabljajo informacijske in komunikacijske tehnologije na področju cestnega prometa, vključno z infrastrukturo, vozili in uporabniki ter v upravljanju omrežja in upravljanju mobilnosti, kot tudi za vmesnike z drugimi vrstami prevoza.

               6

               Člen 4, točka 17, Direktive 2010/40 opredeljuje pojem „specifikacija“ kot „zavezujoč ukrep, ki vsebuje določbe o zahtevah, postopkih ali kakršnih koli drugih relevantnih pravilih“.

               7

               Člen 5(1) te direktive, naslovljen „Uvajanje ITS“, določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se pri uvajanju aplikacij in storitev ITS v skladu z načeli iz Priloge II uporabijo specifikacije, ki jih sprejme Komisija v skladu s členom 6. To ne posega v pravico posamezne države članice, da sama odloči o uvajanju takšnih aplikacij in storitev na svojem ozemlju. Ta pravica ne posega v noben zakonodajni akt, sprejet v skladu z drugim pododstavkom člena 6(2).“

               8

               Člen 6 te direktive, naslovljen „Specifikacije“, določa:
               „1.   Komisija najprej sprejme specifikacije, potrebne za zagotovitev združljivosti, medobratovalnosti in kontinuitete pri uvajanju in operativni uporabi ITS za prednostne ukrepe.
               […]
               4.   Po potrebi in glede na področje, na katero se nanaša specifikacija, lahko specifikacija vključuje naslednje vrste določb:

                        (a)

                        funkcionalne določbe, ki opisujejo vloge različnih zainteresiranih strani in pretok informacij med njimi;

                        (b)

                        tehnične določbe, ki zagotavljajo tehnična sredstva za izpolnitev funkcionalnih določb;

                        (c)

                        organizacijske določbe, ki opisujejo postopkovne obveznosti različnih zainteresiranih strani;

                        (d)

                        storitvene določbe, ki opisujejo različne ravni storitev in njihovo vsebino za aplikacije in storitve ITS.

                  5.   Brez poseganja v postopke na podlagi Direktive 98/34/ES se v specifikacijah po potrebi določijo pogoji, pod katerimi lahko države članice – po uradni obvestitvi Komisije – uvedejo dodatna pravila za opravljanje storitev ITS na vsem svojem ozemlju ali na delu tega ozemlja, če navedena pravila ne ovirajo medobratovalnosti.
               6.   Kadar je to ustrezno, specifikacije temeljijo na standardih iz člena 8.
               V specifikacijah je po potrebi predpisano ugotavljanje skladnosti v skladu s Sklepom št. 768/2008/ES.
               V specifikacijah se upoštevajo načela iz Priloge II.
               […]“

               9

               Člen 7(1) in (2) te direktive, naslovljen „Delegirani akti“, določa:
               „1.   Komisija lahko sprejme delegirane akte v skladu s členom 290 PDEU glede specifikacij. Komisija pri sprejemanju takšnih delegiranih aktov upošteva zadevne določbe te direktive, zlasti pa člen 6 ter Prilogo II.
               2.   Za vsakega od prednostnih ukrepov se sprejme ločen delegiran akt.“

         Delegirana uredba št. 885/2013

               10

               Delegirana uredba št. 885/2013 v skladu s členom 1 „določa specifikacije, potrebne za zagotovitev združljivosti, interoperabilnosti in kontinuitete uvajanja in operativne uporabe storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in komercialna vozila na ravni Unije“, v skladu z Direktivo 2010/40 in „uporablja se za zagotavljanje storitev obveščanja na vseevropskem cestnem omrežju (TERN)“.

               11

               Člen 3 navedene uredbe v zvezi z zahtevami za zagotavljanje storitev obveščanja določa:
               „1.   Države članice določijo območja, na katerih prometne in varnostne razmere zahtevajo uvedbo storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč.
               Prav tako določijo prednostna območja, na katerih bodo zagotovljene dinamične informacije.
               2.   Zagotavljanje storitev obveščanja je skladno z zahtevami iz členov 4 do 7.“

               12

               Člen 8 navedene uredbe določa:
               „1.   Države članice imenujejo nacionalno službo, pristojno za ugotavljanje, ali ponudniki storitev, upravljavci parkirišč in upravljavci cest izpolnjujejo zahteve iz členov 4 do 7. Ta služba je nepristranska in neodvisna od navedenih akterjev.
               Dve ali več držav članic lahko imenuje skupno regionalno službo, pristojno za ocenjevanje skladnosti z navedenimi zahtevami na njihovem ozemlju.
               Države članice imenovano službo sporočijo Komisiji.
               2.   Vsi ponudniki storitev imenovanim službam predložijo izjavo o njihovi skladnosti z zahtevami iz členov 4 do 7.
               Izjava vsebuje naslednje elemente:

                        (a)

                        podatke, zbrane v skladu s členom 4, o varnih in varovanih parkiriščih za tovornjake in komercialna vozila, vključno z odstotkom parkirišč, ki jih storitve obveščanja zajemajo;

                        (b)

                        sredstva za razširjanje storitev obveščanja uporabnikom;

                        (c)

                        obseg dinamičnih storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč;

                        (d)

                        podatke o kakovosti in razpoložljivosti zagotovljenih informacij, točki dostopa do informacij in obliki, v kateri so na voljo.

                  3.   Imenovane službe naključno preverijo točnost izjav več javnih in zasebnih ponudnikov storitev in upravljavcev parkirišč ter zahtevajo dokaze o skladnosti z zahtevami iz členov 4 do 7.
               Kakovost storitev se lahko oceni tudi s pripombami uporabnikov.
               Vsako leto imenovane službe ustreznim nacionalnim organom poročajo o predloženih izjavah in rezultatih naključnih pregledov.“

         Delegirana uredba št. 886/2013

               13

               V skladu s členom 1 Delegirane uredbe št. 886/2013 ta uredba „določa specifikacije, potrebne za zagotovitev združljivosti, interoperabilnosti in kontinuitete pri uvajanju in operativni uporabi podatkov in postopkov za, po možnosti, brezplačno zagotavljanje osnovnih splošnih informacij v zvezi z varnostjo v cestnem prometu uporabnikom na ravni Unije“ v skladu z Direktivo 2010/40/EU in se „uporablja […] za storitve zagotavljanja osnovnih splošnih informacij v zvezi z varnostjo v cestnem prometu na vseevropskem cestnem omrežju“.

               14

               Člen 5 navedene uredbe, v zvezi zagotavljanjem informacijskih storitev, določa:
               „1.   Države članice določijo odseke vseevropskega cestnega omrežja, kjer promet in varnostne razmere zahtevajo uvajanje storitev zagotavljanja osnovnih splošnih informacij v zvezi z varnostjo v cestnem prometu.
               Te cestne odseke sporočijo Komisiji.
               2.   Zagotavljanje informacijskih storitev je skladno z zahtevami iz členov 6 do 8.“

               15

               Člen 9 navedene uredbe določa:
               „1.   Države članice imenujejo nepristransko in neodvisno nacionalno službo, pristojno za oceno skladnosti javnih in zasebnih upravljavcev cest, ponudnikov storitev in postaj, namenjenih prometnim informacijam, z zahtevami iz členov 3 do 8. Dve ali več držav članic lahko imenuje skupno službo, pristojno za oceno skladnosti s temi zahtevami na njihovem ozemlju.
               Države članice o nacionalnih organih obvestijo Komisijo.
               2.   Javni in zasebni upravljavci cest, ponudniki storitev in postaje, namenjene prometnim informacijam, imenovanim nacionalnim službam predložijo podrobnosti o informacijah in opis informacijskih storitev, ki jih zagotavljajo, ter predložijo izjavo o skladnosti z zahtevami iz členov 3 do 8.
               Izjava po potrebi vsebuje naslednje elemente:

                        (a)

                        zajete kategorije v zvezi z varnostjo v cestnem prometu in cestno omrežje, ki ga pokrivajo informacijske storitve;

                        (b)

                        informacije o točkah dostopa do podatkov v zvezi z varnostjo v cestnem prometu in njihovimi pogoji za uporabo;

                        (c)

                        obliko podatkov v zvezi z varnostjo v cestnem prometu, ki so na voljo prek točke dostopa;

                        (d)

                        načine razširjanja informacijskih storitev končnim uporabnikom.

                  Javni in zasebni upravljavci cest, ponudniki storitev in postaje, namenjene prometnim informacijam, ob vsaki spremembi pri zagotavljanju svojih storitev nemudoma posodobijo svoje izjave.
               3.   Imenovane nacionalne službe naključno preverijo točnost izjav več javnih in zasebnih upravljavcev cest, ponudnikov storitev in postaj, namenjenih prometnim informacijam, ter zahtevajo dokazila o skladnosti z zahtevami iz členov 3 do 8.
               Vsako leto imenovane nacionalne službe nacionalnim organom poročajo o predloženih izjavah in o rezultatih naključnih pregledov.“

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               16

               Češka republika je 12. decembra 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbi, s katerima je predlagala razglasitev ničnosti Delegiranih uredb št. 885/2013 in 886/2013 (v nadaljevanju: skupaj: sporni uredbi).

               17

               V podporo tema ničnostnima tožbama je Češka republika navedla tri tožbene razloge, in sicer, prvič, kršitev člena 7(1) Direktive 2010/40 v povezavi s členom 5(1) in členom 6 te direktive, saj naj bi Komisija s sprejetjem spornih uredb prekoračila meje pooblastila iz te določbe, drugič, kršitev člena 290 PDEU, ker naj bi Komisija na podlagi spornih uredb prekoračila meje svoje pristojnosti za sprejemanje delegiranih nezakonodajnih aktov, ki ji je podeljena s tem členom, in tretjič, kršitev člena 13(2) PEU, saj naj bi Komisija s sprejetjem spornih uredb prekoračila meje pristojnosti, ki jih ima na podlagi Pogodb.

               18

               Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi zavrnilo vse navedene tožbene razloge, zato je tožbi tudi v celoti zavrnilo.

         Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

               19

               Primarno, Češka republika Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano sodbo razveljavi;

                        —

                        sporni uredbi v celoti razglasi za nični in

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               20

               Podredno, Češka republika Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano sodbo razveljavi;

                        —

                        člen 3(1), člen 8 in člen 9(1)(a) Uredbe št. 885/2013 ter člen 5(1), člen 9 in člen 10(1)(a) Uredbe št. 886/2013 razglasi za nične, in

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               21

               Komisija Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        pritožbo zavrne in

                        —

                        Češki republiki naloži plačilo stroškov.

         Pritožba
      Prvi pritožbeni razlog
      Trditve strank

               22

               S prvim pritožbenim razlogom Češka republika trdi, da je Splošno sodišče kršilo načelo pravne varnosti, ker je v točkah od 38 do 44 izpodbijane sodbe menilo, da s spornima uredbama ni določena obveznost za države članice, da na svojem ozemlju uvedejo aplikacije in storitve ITS. Zlasti naj bi ti uredbi vsebovali klasične določbe v zvezi z obvezno naravo vseh njunih elementov in njuno neposredno uporabo v vseh državah članicah. Poleg tega naj bi bilo v preambuli k tema uredbama izrecno navedeno, da želi Komisija naložiti obvezno uvedbo ITS v vseh državah članicah. Splošno sodišče je menilo, da je treba sporni uredbi razlagati ob upoštevanju Direktive 2010/40, pri tem pa naj bi ti uredbi razlagalo contra legem. Takšen pristop bi države članice postavil v negotov pravni položaj, ki z vidika načela pravne varnosti ne bi bil sprejemljiv.

               23

               Komisija meni, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

         Presoja Sodišča

               24

               Češka republika s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je razsodilo, da s spornima uredbama ni določena obveznost držav članic, da na svojem ozemlju uvedejo aplikacije in storitve ITS.

               25

               V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar zagovarja Češka republika, ti uredbi ne vsebujeta nobene določbe o izrecni obveznosti držav članic, da na svojem ozemlju uvedejo aplikacije in storitve ITS.

               26

               Natančneje, takšna izrecna obveznost ne izhaja iz standardnih določb, ki so na koncu vsake od spornih uredb, po katerih sta ti v celoti zavezujoči in se neposredno uporabljata v vseh državah članicah. Namreč, te standardne določbe, ki ustrezajo besedilu člena 288, drugi odstavek, drugi stavek, PDEU, se omejujejo na razglasitev vsebine spornih uredb kot obvezne v vseh državah članicah, tako kot izhaja iz njunih drugih določb, vendar ne urejajo vprašanja, ali ta vsebina vsebuje obveznost uvedbe aplikacij in storitev ITS.

               27

               Glede drugih določb teh uredb Češka republika ne navaja, da te določajo izrecno obveznost držav članic, da uvedejo aplikacije in storitve ITS na svojem ozemlju, kar vsekakor ni tako. Zlasti določbe člena 3(1) Delegirane uredbe št. 885/2013 in tudi člen 5(1) Uredbe št. 886/2013 ne določajo nobene izrecne obveznosti v tem smislu.

               28

               Ker ni izrecne obveznosti, ki bi izhajala iz besedila spornih uredb, v skladu s katero bi bile vse države članice zavezane, da na svojem ozemlju uvedejo aplikacije in storitve ITS, trditve Češke republike – da je razlaga teh uredb ob upoštevanju Direktive 2010/40, na katero se je oprlo Splošno sodišče, contra legem – ni mogoče sprejeti.

               29

               Nasprotno, ugotoviti je treba, kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah 27 in 28 sklepnih predlogov, da je v vsaki od teh uredb v členu 1 navedeno, da določa potrebne specifikacije „v skladu z Direktivo 2010/40“. Vendar pa člen 5(1) te direktive državam članicam nalaga obveznost, da sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se specifikacije, ki jih sprejme Komisija, uporabijo za aplikacije in storitve ITS „pri uvajanju“, pri čemer navaja, da ta obveznost „ne posega v pravico posamezne države članice, da sama odloči o uvajanju teh aplikacij in storitev [ITS] na svojem ozemlju“.

               30

               Zato iz sklicevanja na direktivo 2010/40, ki je vsebovano v členu 1 vsake od spornih uredb, nedvomno izhaja, da zadnjenavedeni ne obvezujeta držav članic, da uvedejo aplikacije in storitve ITS na svojem ozemlju, ampak samo, da sprejmejo potrebne ukrepe, da se specifikacije iz teh uredb uporabijo za aplikacije in storitve ITS med uvajanjem.

               31

               Tudi trditev Češke republike, da preambuli k spornima uredbama izrecno navajata namen Komisije, da vsem državam članicam naloži obveznost, da uvedejo aplikacije in storitve ITS, ni mogoče sprejeti.

               32

               Kot je v točkah 31 in 32 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, takšen namen ne izhaja iz teh preambul. Čeprav zadnjenavedeni navajata preferenco Komisije za scenarij, v katerem bi bilo treba obvezno uvesti aplikacije in storitve ITS v vseh državah članicah, na podlagi teh ni mogoče ugotoviti, da je bil cilj spornih uredb vzpostavitev takšnega scenarija.

               33

               V zvezi z argumentom Češke republike, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 40 izpodbijane sodbe razlagalo sporni uredbi glede na Direktivo 2010/40, je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba akte sekundarne zakonodaje, kolikor je to mogoče, razlagati v skladu s temeljnim aktom (glej v tem smislu sodbo z dne 19. julija 2012, Pie Optiek, C‑376/11, EU:C:2012:502, točka 34 in navedena sodna praksa). Vendar, kot izhaja iz točk 27 do 29 te sodbe, je razlaga Splošnega sodišča glede spornih uredb združljiva tako z njihovim besedilom kot tudi z Direktivo 2010/40.

               34

               Splošno sodišče je v točkah 42 in 43 izpodbijane sodbe torej pravilno presodilo, da je treba člen 3(1) delegirane uredbe št. 885/2013 in člen 5(1) delegirane uredbe št. 886/2013 razlagati tako, da se obveznosti, ki so določene v teh členih glede določitve območij ali odsekov cestnega omrežja za uvedbo aplikacij in storitev ITS, uporabljajo samo takrat, ko se država članica odloči za to uvedbo.

               35

               Zato je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

         Drugi pritožbeni razlog
      Trditve strank

               36

               Z drugim pritožbenim razlogom Češka republika Splošnemu sodišču očita, da je kršilo člen 290 PDEU, ker je zlasti v točkah od 58 do 63 izpodbijane sodbe presodilo, da Komisija ni prekoračila pooblastila iz člena 7 Direktive 2010/40, ko je državam članicam naložila vzpostavitev nadzorne službe, ki je določena v členu 8(1) delegirane uredbe št. 885/2013 in v členu 9(1) delegirane uredbe št. 886/2013, pri čemer te določbe določajo, da države članice vzpostavijo nacionalno službo, pristojno za ugotavljanje, ali različni zadevni akterji upoštevajo zahteve iz teh uredb (v nadaljevanju: nadzorna služba).

               37

               Splošno sodišče naj bi v zvezi s tem napačno menilo, da ni potrebno, da temeljni akt izrecno opredeljuje vsebino in obseg pooblastila Komisiji, in da je dovolj, da je ta institucija, ki razpolaga z diskrecijsko pravico, menila, da je vzpostavitev nadzorne službe potrebna, da se zagotovi uresničitev ciljev temeljnega akta. Po mnenju Češke republike sta vsebina in obseg pooblastila iz člena 7 Direktive 2010/40 razmejena z vrsto določb, ki so izrecno naštete v členu 6(4) te direktive. Te vrste določb naj ne bi dopuščale vzpostavitve nadzorne službe.

               38

               Komisija odgovarja, da člen 290 PDEU daje zakonodajalcu Unije vso diskrecijsko pravico, da na splošno ali podrobno razmeji vsebino prenosa pristojnosti, edina omejitev pri tem je, da ta ne more biti v zvezi z bistvenimi deli temeljnega akta.

               39

               Glede pooblastila, ki je določeno z Direktivo 2010/40, naj bi člen 7 te direktive pooblaščal Komisijo, da sprejme „specifikacije“ ob upoštevanju zadevnih določb te direktive kot celote in zlasti, vendar ne izključno, ob upoštevanju člena 6 in Priloge II. Zato naj bi člen 6(4) te direktive le neizčrpno našteval vrste določb, ki bi se lahko pojavile v takšni specifikaciji. Vsekakor naj bi člen 6(4)(c) te direktive med vrstami določb, ki se lahko pojavijo v specifikaciji, izrecno navajal „organizacijske določbe“, kar naj bi samo po sebi utemeljevalo pooblastilo Komisiji, da državam članicam naloži ustanovitev zadevne nadzorne službe.

         Presoja Sodišča

               40

               Z drugim pritožbenim razlogom Češka republika v bistvu trdi, da je Splošno sodišče kršilo člen 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU s tem, da je razlagalo pooblastilo iz člena 7 Direktive 2010/40 tako, da dovoljuje Komisiji, da državam članicam naloži ustanovitev nadzorne službe.

               41

               Kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 51 izpodbijane sodbe, člen 7(1) Direktive 2010/40 pooblašča Komisijo, da sprejema delegirane akte v skladu s členom 290 PDEU „glede specifikacij“ in da „upošteva zadevne določbe te direktive, zlasti pa člen 6 ter Prilogo II“ zadnjenavedene direktive.

               42

               Pojem „specifikacija“ je opredeljen v členu 4(17) te direktive kot „zavezujoč ukrep, ki vsebuje določbe o zahtevah, postopkih ali kakršnih koli drugih relevantnih pravilih“.

               43

               Komisija v skladu s členom 6(1) te iste direktive najprej sprejme specifikacije, potrebne za zagotovitev združljivosti, medobratovalnosti in kontinuitete pri uvajanju in operativni uporabi ITS za prednostne ukrepe.

               44

               V točkah od 58 do 62 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče pooblastilo iz člena 7(1) Direktive 2010/40 razlagalo tako, da ta pooblašča Komisijo, da sprejme specifikacije „v skladu z vsemi določbami Direktive 2010/40 in ne samo s členom 6 zadnjenavedene.“ Potem ko se je sklicevalo na člen 4(17), člen 5(1) in tudi na člen 6(4)(c) in (6) te direktive, je Splošno sodišče v točki 62 te sodbe ugotovilo, da to pooblastilo pooblašča Komisijo, da vzpostavi nadzorni mehanizem „v skladu z vsemi določbami Direktive 2010/40 in zlasti s cilji, ki so določeni v členu 6(1) in Prilogi II zadnjenavedene“.

               45

               V točki 63 navedene sodbe je Splošno sodišče glede tega pojasnilo, da „zadostuje, da je Komisija, ki razpolaga z diskrecijsko pravico, menila, da je ustanovitev takšne službe potrebna, da se zagotovi uresničitev ciljev združljivosti, medobratovalnosti in kontinuitete zaradi uvajanja“ ITS.

               46

               V zadnjenavedeni razlagi je pravo napačno uporabljeno.

               47

               Čeprav je na podlagi člena 7 Direktive 2010/40 Komisija dolžna sprejeti specifikacije ob upoštevanju ne samo člena 6 te direktive, ampak tudi vseh drugih upoštevnih določb te direktive, to ne spremeni dejstva, da glede na člen 290 PDEU, pooblastila iz tega člena 7 ni mogoče razlagati tako, da dovoljuje Komisiji, da preseže okvir, ki je določen s členom 6 navedene direktive, ki v odstavku 1 izrecno razmejuje ne samo namen specifikacij, ampak tudi njihovo vsebino in tudi njihov obseg, tako da izrecno določa, zlasti v odstavku 4, ukrepe, ki so lahko njegov predmet.

               48

               V skladu s členom 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU namreč zakonodajni akti izrecno razmejujejo ne samo cilje, ampak tudi vsebino, področje uporabe in trajanje pooblastila.

               49

               V zvezi s to zahtevo je Sodišče že večkrat presodilo, da ta pomeni, da se prenos delegirane pristojnosti nanaša na sprejetje pravil, ki spadajo v regulativni okvir, ki ga opredeljuje temeljni zakonodajni akt (sodbe z dne 18. marca 2014, Komisija/Parlament in Svet, C‑427/12, EU:C:2014:170, točka 38; z dne 16. julija 2015, Komisija/Parlament in Svet, C‑88/14, EU:C:2015:499, točka 29, in z dne 17. marca 2016, Parlament/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, točka 30). Sodna praksa sodišča zlasti zahteva, da mora biti razmejitev prenesenega pooblastila dovolj natančna, tako da mora jasno navesti meje tega pooblastila in mora biti take narave, da bo nad Komisijino uporabo tega pooblastila mogoč nadzor glede objektivnih meril, ki jih določi zakonodajalec Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 5. julija 1988, Central-Import Münster, 291/86, EU:C:1988:361, točka 13, in z dne 12. julija 2005, Alliance for Natural Health in drugi, C‑154/04 in C‑155/04, EU:C:2005:449, točka 90).

               50

               V teh okoliščinah je treba najprej zavrniti Komisijino razlago člena 290 PDEU, da je v okviru ureditve prenosa pristojnosti edina omejitev zakonodajalca Unije prepoved prenosa sprejema bistvenih elementov zadevnega področja.

               51

               Takšna razlaga ni v skladu z besedilom in smislom te določbe. Pooblastilo na podlagi te določbe na Komisijo prenaša pooblastilo za opravljanje nalog zakonodajalca Unije, saj ji omogoča, da dopolnjuje ali spreminja nebistvene elemente zakonodajnega akta. V zvezi s tem se z zahtevo, ki je določena v členu 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU, želi zagotoviti ravno to, da takšno pooblastilo izhaja iz izrecne odločitve zakonodajalca in da Komisijina uporaba tega pooblastila spoštuje okvir, ki ga je zakonodajalec sam določil v temeljnem aktu. V zvezi s tem mora zakonodajalec v skladu s to določbo določiti meje pooblastila Komisiji, ki so v njej navedene, in sicer cilje, vsebino, področje uporabe in trajanje.

               52

               Kot trdi Komisija, člen 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU sicer omogoča zakonodajalcu Unije, da Komisiji podeli diskrecijsko pravico za izvrševanje nanjo delegirane pristojnosti, ki je lahko glede na značilnosti zadevnega področja bolj ali manj široka. Vendar pa mora biti pooblastilo po členu 290 PDEU – in vsaka morebitna diskrecijska pravica, ki jo vsebuje – omejeno z omejitvami, določenimi v temeljnem aktu (glej v tem smislu sodbo z dne 11. maja 2017, Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, točka 53).

               53

               Ta razlaga člena 290 PDEU je tudi podprta s točko 52 smernic Komisije z dne 24. junija 2011 glede delegiranih aktov [SEC(2011) 855], ki so lahko, čeprav ne morejo zavezovati Sodišča, koristen vir navdiha (sodba z dne 17. marca 2016, Parlament/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, točka 43 in navedena sodna praksa). Komisija v njih namreč navaja, da mora „zakonodajalec opredeliti pooblastila, ki jih želi prenesti na Komisijo izrecno in natančno“, da „nejasne formulacije […] niso mogoče“ in da „pooblastila ne smejo biti prenesena na Komisijo tako, da se enostavno sestavi neizčrpen seznam ukrepov, ki se jih lahko sprejme“.

               54

               V teh okoliščinah člen 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU ne dopušča sodišču Unije, da bi odpravilo odsotnost meja, zahtevanih s to določbo, ki jih mora določiti sam zakonodajalec in v skladu s katerimi mora Komisija uporabiti pooblastilo.

               55

               V obravnavani zadevi pa je Splošno sodišče, namesto da bi spoštovalo okvir, ki ga je določil zakonodajalec, tako kot se zahteva s to določbo, pooblastilo iz člena 7 Direktive 2010/40 razlagalo samo glede na njene cilje, ne da bi se prepričalo, ali sta bili vsebina in obseg pooblastila prav tako zamejena – razmejitev, ki jo je Splošno sodišče prepustilo diskrecijski pravici Komisije.

               56

               Vendar pa je treba opozoriti, da čeprav je v obrazložitvi odločbe Splošnega sodišča podana kršitev prava Unije, njen izrek pa je utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, taka kršitev ne more povzročiti razveljavitve te odločbe, zato je treba obrazložitev nadomestiti (glej v tem smislu sodbe z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518, točka150, in z dne 5. marca 2015, Komisija in drugi/Versalis in drugi, C‑93/13 P in C‑123/13 P, EU:C:2015:150, točka 102 in navedena sodna praksa).

               57

               Tako je v obravnavani zadevi.

               58

               Kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah od 59 do 65 sklepnih predlogov, člen 7(1) Direktive 2010/40 v povezavi s členom 6(4)(c) te direktive podeljuje Komisiji zadostno pravno podlago za ustanovitev nadzorne službe.

               59

               Kot namreč izhaja iz točke 47 te sodbe, člen 6 te direktive izrecno razmejuje ne samo cilj, ampak tudi vsebino in obseg specifikacij, ki jih lahko sprejme Komisija. Na podlagi odstavka 4(c), te določbe, specifikacija lahko vsebuje „organizacijske določbe, ki opisujejo postopkovne obveznosti različnih zainteresiranih strani“.

               60

               Določbe v spornih uredbah glede ustanovitve nadzorne službe, torej v členu 8 delegirane uredbe št. 885/2013 in členu 9 delegirane uredbe št. 886/2013 predstavljajo takšne organizacijske določbe, ki opisujejo postopkovne obveznosti različnih zainteresiranih strani.

               61

               Kot je namreč Splošno sodišče navedlo v točkah 57 in 64 izpodbijane sodbe, iz teh členov izhaja, da je naloga nadzorne službe, da presodi, ali različni zadevni subjekti spoštujejo specifikacije, ki so določene v spornih uredbah. V zvezi s tem ta člena zahtevata, da je ta nadzorna služba neodvisna in nepristranska. Poleg tega nalagata zadevnim subjektom, da tej službi predložijo podrobnosti o informacijah in opis informacijskih storitev, ki jih zagotavljajo, in tudi izjavo o skladnosti. Nazadnje, ta člena določata, da nadzorna služba naključno preveri pravilnost izjav določenega števila subjektov in enkrat na leto pripravi poročilo pristojnemu nacionalnemu organu glede predloženih izjav in glede izida naključnih preverjanj.

               62

               Po eni strani sta torej člen 8 delegirane uredbe št. 885/2013 in člen 9 delegirane uredbe št. 886/2013 „organizacijske“ narave, ker določata ustanovitev in zagotovitev nadzorne službe, katere naloga je, da presodi, ali različni zadevni subjekti spoštujejo specifikacije, ki so določene s spornima uredbama, in zahtevata, da je ta nadzorna služba neodvisna in nepristranska.

               63

               Po drugi strani navedeni določbi „opisujeta postopkovne obveznosti različnih zainteresiranih strani“, ker nalagata obveznost zadevnim subjektom, da tej službi predložijo podrobnosti o informacijah, opis informacijskih storitev, ki jih zagotavljajo, in tudi izjave o skladnosti, na podlagi katerih mora ta služba na letni ravni pripraviti poročilo pristojnemu nacionalnemu organu.

               64

               Takšne razlage člena 6(4)(c) Direktive 2010/40 ne ovrže argument Češke republike, da člen 5(1) Direktive 2010/40 državam članicam omogoča izbiro sredstev, ki jih je treba uporabiti za zagotovitev uporabe specifikacij in storitev ITS.

               65

               Namreč, ta člen 5(1) Direktive državam članicam zgolj nalaga obveznost, da sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se specifikacije, ki jih sprejme Komisija, uporabijo za aplikacije in storitve ITS, ko se jih uvede. Zato nima vpliva na vsebino teh specifikacij.

               66

               Izrek izpodbijane sodbe je torej utemeljen, zato je treba zavrniti drugi pritožbeni razlog.

         Tretji pritožbeni razlog
      Trditve strank

               67

               S prvim delom tretjega pritožbenega razloga Češka republika trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo njeno argumentacijo, ki jo je navedla na prvi stopnji, s tem, da je v točki 39 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se strinja s Komisijo glede tega, da sporni uredbi ne veljata, če se država članica ni odločila, da bo na svojem ozemlju uvedla aplikacije in storitve ITS.

               68

               Z drugim delom tega pritožbenega razloga Češka republika Splošnemu sodišču očita, da ni upoštevalo njene trditve, da namen Komisije, da naloži obveznost vsem državam članicam, da uvedejo aplikacije in storitve ITS, izrecno izhaja iz preambul k spornima uredbama.

               69

               Nazadnje, tretji del tega pritožbenega razloga se nanaša na to, da naj bi splošno Sodišče napačno razsodilo, ko je zavrnilo njeno trditev, v skladu s katero nadzorna služba predstavlja bistven element zadevnega področja, ki ne more biti predmet pooblastila.

               70

               Komisija te trditve izpodbija.

         Presoja Sodišča

               71

               Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 85 sklepnih predlogov, prvi del tretjega pritožbenega razloga izhaja iz napačnega razumevanja prvega stavka točke 39 izpodbijane sodbe. Namreč, v nasprotju s trditvijo Češke republike, Splošno sodišče ni ugotovilo, da se stranki strinjata o razlagi spornih uredb, ampak samo glede razlage Direktive 2010/40.

               72

               V zvezi z drugim delom tretjega pritožbenega razloga, s katerim Češka republika v bistvu trdi, da Splošno sodišče ni izrecno odgovorilo na trditve, ki zadevajo preambuli k spornima uredbama, je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso dolžnost Splošnega sodišča, da na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije obrazloži sodbe, tega ne zavezuje k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in posamično sledila vsem razlogovanjem strank v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so bili zadevni ukrepi sprejeti, Sodišču pa, da razpolaga z dovolj elementi za sodni nadzor (sodbi z dne 29. marca 2011, ArcelorMittal Luxembourg/Komisija in Komisija/ArcelorMittal Luxembourg in drugi, C‑201/09 P in C‑216/09 P, EU:C:2011:190, točka 78, in z dne 8. marca 2016, Grčija/Komisija, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, točka 38 in navedena sodna praksa).

               73

               Vendar pa, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 89 sklepnih predlogov, je sklepanje Splošnega sodišča v točkah od 35 do 44 izpodbijane sodbe jasno in Češki republiki tako omogoča, da se seznani z razlogi, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo zadevni tožbeni razlog, Sodišču pa daje na voljo dovolj elementov za sodni nadzor. Iz tega sledi, da izpodbijana sodba v zvezi s tem vprašanjem ni bila pomanjkljivo obrazložena.

               74

               S tretjim delom tretjega pritožbenega razloga Češka republika Splošnemu sodišču očita, da je zavrnilo njene trditve v zvezi s tem, da nadzorna služba predstavlja „bistven element“ v smislu člena 290 PDEU, ki ne more biti predmet pooblastila.

               75

               V zvezi s tem je treba spomniti, da so v skladu s členom 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU bistveni elementi posameznega področja predmet zakonodajnega akta in torej ne morejo biti predmet prenosa pristojnosti.

               76

               Ta prepoved prenosa pristojnosti glede bistvenih elementov zadevnega področja je poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča (glej v tem smislu sodbi z dne 17. decembra 1970, Köster, Berodt & Co., 25/70, EU:C:1970:115, točka 6, in z dne 5. septembra 2012, Parlament/Svet, C‑355/10, EU:C:2012:516, točka 64 in navedena praksa).

               77

               V skladu s to sodno prakso vprašanje, katere elemente področja je treba opredeliti kot „bistvene“, ni odvisno zgolj od presoje zakonodajalca Unije, ampak mora temeljiti na objektivnih elementih, ki so lahko predmet sodnega nadzora. V zvezi s tem je treba upoštevati značilnosti in posebnosti zadevnega področja (sodbi z dne 5. septembra 2012, Parlament/Svet, C‑355/10, EU:C:2012:516, točki 67 in 68, in z dne 22. junija 2016, DK Recycling und Roheisen/Komisija, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, točka 48 in navedena sodna praksa).

               78

               Določen element je bistven v smislu člena 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU, zlasti če je treba za njegovo sprejetje opraviti politične odločitve, ki so v pristojnosti zakonodajalca Unije, ker zajema tehtanje različnih zadevnih interesov na podlagi več presoj, ali če omogoča tako poseganje v temeljne pravice zadevnih oseb, da je potrebno posredovanje zakonodajalca Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 5. septembra 2012, Parlament/Svet, C‑355/10, EU:C:2012:516, točke 65, 76 in 77).

               79

               V obravnavani zadevi je Splošno sodišče v točki 72 izpodbijane sodbe zavrnilo utemeljitev Češke republike, s katero je ta zatrjevala, da ustanovitev nadzorne službe predstavlja bistven element zadevnega področja, ki ne more biti predmet prenosa pristojnosti, saj je menilo, da je dovolj, da se v tem pogledu ugotovi, da Komisija ni prekoračila pristojnosti, ki je bila nanjo prenesena z Direktivo 2010/40.

               80

               Pri tem sklepanju je bilo pravo napačno uporabljeno.

               81

               S tem, da se izrecno zahteva, da so bistveni elementi posameznega področja pridržani za zakonodajni akt in torej ne morejo biti predmet prenosa pristojnosti, člen 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU omejuje manevrski prostor, ki ga ima zakonodajalec Unije v okviru ureditve prenosa pristojnosti. Ta določba je namreč namenjena zagotovitvi, da odločitve, ki se nanašajo na te elemente, sprejme zakonodajalec.

               82

               Vendar v izpodbijani sodbi Splošno sodišče ni preučilo vprašanja, ali ustanovitev nadzorne službe predstavlja bistven element v smislu te določbe ali ne, in torej ni izključilo, da bi to v tem primeru lahko bilo podano. Omejilo se je na napotitev na obseg prenosa pristojnosti s členom 7 Direktive 2010/40.

               83

               Splošno sodišče je tako kršilo člen 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU. Namreč, v nasprotju s tem, kar zahteva to določba, se Splošno sodišče v obravnavanem primeru ni prepričalo, ali je sprejem pravil glede bistvenih elementov zadevnega področja ostal pridržan zakonodajalcu Unije in ali ni bil predmet prenosa pristojnosti.

               84

               Vendar je bil izrek izpodbijane sodbe utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, zato je treba obrazložitev nadomestiti v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 56.

               85

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da opredelitev „bistvenega“ elementa ne bi smela biti prepuščena zakonodajalcu Unije, ampak je odvisna od meril, ki izhajajo iz objektivne razlage člena 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU, med katerim so zlasti merila, ki so navedena v točki 78 te sodbe.

               86

               V obravnavanem primeru je treba glede zagotovitve nadzorne službe, navedene v točki 61 te sodbe, ugotoviti, da njena ustanovitev ne pomeni niti politične odločitve niti poseganja v temeljne pravice subjektov, ki so tako pomembne, da se zahteva posredovanje zakonodajalca Unije. Natančneje, pristojnosti te službe ostajajo v bistvu omejene na zbiranje informacij in na predstavitev poročil o vrednotenju. Posledice ustanovitve te službe za zadevne subjekte so omejene na obveznost, da tej službi predložijo podrobnosti o informacijah in opis informacijskih storitev, ki jih zagotavljajo, ter izjave o skladnosti.

               87

               Zato ustanovitev nadzorne službe, v nasprotju s trditvijo Češke republike, ne pomeni „bistvenega elementa“ zadevnega področja v smislu člena 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU.

               88

               Zato je treba tretji pritožbeni razlog v celoti zavrniti kot neutemeljen.

               89

               Ker so bili vsi trije pritožbeni razlogi zavrnjeni, je treba pritožbo zavrniti.

         Stroški

               90

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) Poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               91

               Ker je Komisija predlagala, naj se Češki republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi razlogi ni uspela, nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.

                  Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožba se zavrne.

                           2.

                           Češki republiki se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: češčina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. maja 2001. # Henning Veedfald proti Århus Amtskommune. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Højesteret - Danska. # Približevanje zakonodaje. # Zadeva C-203/99.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. maja 2003. # Francoska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Kmetijstvo. # Zadeva C-393/01.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 14. junija 2016.#Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen GmbH proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije MEISSEN – Prejšnje besedne in figurativne nacionalne znamke in znamke Evropske unije MEISSEN, MEISSENER PORZELLAN, HAUS MEISSEN, Meissen in Meissener Porzellan – Relativni razlogi za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Razlikovalni učinek in ugled prejšnjih znamk – Člen 8(5) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Resna in dejanska uporaba prejšnjih znamk – Člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 – Člen 15(1) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-789/14.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 18. decembra 1980. # Pierre Gratreau proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik - Napredovanje. # Združeni zadevi 156/79 in 51/80.


Sodba Sodišča z dne 11. marca 1975. # Porrini in drugi proti Evropski skupnosti za atomsko energijo in Comont SpA in Bellintani in drugi proti Evropski skupnosti za atomsko energijo in Cemi SpA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Varese - Italija. # Zadeva 65-74.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 22. maja 2007. # Adelaida López Teruel proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Uradniki. # Zadeva F-97/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 22. maja 2007

      Zadeva F-97/06

      Adelaida López Teruel
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Uradniki – Invalidnost – Zavrnitev zahteve za sklic invalidske komisije“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero A. López Teruel zahteva razglasitev ničnosti odločbe UUNT z dne
         6. oktobra 2005, s katero je bila zavrnjena njena zahteva za sklic invalidske komisije v skladu s členom 78 Kadrovskih predpisov.

      Odločitev: Odločba z dne 6. oktobra 2005, s katero je UUNT zavrnil zahtevo tožeče stranke za sklic invalidske komisije, se razglasi za
         nično. UUNT se naloži plačilo stroškov.

      Povzetek

      1.      Uradniki – Invalidnost – Začetek postopka za ugotavljanje invalidnosti – Pogoji
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 59(4) in 78, prvi odstavek; Priloga VIII, člen 13)
      2.      Uradniki – Invalidnost – Začetek postopka za ugotavljanje invalidnosti – Pogoji
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 59(1) in 78, prvi odstavek; Priloga VIII, člen 13)

      1.      Pravica uradnika do invalidnine, zagotovljena z določbami člena 78, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov in člena 13(1) Priloge VIII
         h Kadrovskim predpisom, ki se lahko prizna samo po končanem postopku za ugotavljanje invalidnosti, implicitno, vendar nujno
         vključuje njegovo pravico, da doseže začetek navedenega postopka, če izpolnjuje pogoje, določene v zgoraj navedenih določbah.
         Te določbe organu za imenovanja ne dajejo diskrecijske pravice niti mu a fortiori ne dajejo možnosti, da odloči, ali bo začel postopek za ugotavljanje invalidnosti, temveč mu podeljujejo povezano pristojnost,
         tako da mora pristojni organ začeti postopek za ugotavljanje invalidnosti, ko ugotovi, da so pogoji iz teh določb izpolnjeni.
         Priznati, da je predložitev zadeve invalidski komisiji samo možnost, ki jo ima uprava, bi bilo v nasprotju z določbami člena 78
         Kadrovskih predpisov, ker bi taki pogoji za predložitev zadeve invalidski komisiji odvzeli učinkovitost pravici, priznani
         uradniku. Organ za imenovanja je torej upravičen zavrniti začetek postopka za ugotavljanje invalidnosti samo, če eden od zahtevanih
         pogojev ni izpolnjen. Tako uradnik, ki mu zaradi invalidnosti ni treba prenehati opravljati nalog, bodisi ker mu je bila predhodno
         podeljena starostna pokojnina bodisi ker je pred tem odstopil, nima pravice zahtevati začetka postopka za ugotavljanje invalidnosti.

      Člen 59(4) Kadrovskih predpisov, po katerem lahko organ za imenovanja seznani invalidsko komisijo s primerom vsakega uradnika,
         ki je bil v zaporednih treh letih več kot dvanajst mesecev na bolniškem dopustu, saj je predložitev zadeve invalidski komisiji
         samo možnost, se ne uporablja v primeru, ko uradnik zahteva od uprave, da skliče invalidsko komisijo.Ta določba se nanaša
         posebej na primer, ko da pobudo za začetek postopka za ugotavljanje invalidnosti uprava. Zato organu za imenovanja tudi dovoljuje,
         da po uradni dolžnosti začne postopek za ugotavljanje invalidnosti šele, ko uradnikova skupna odsotnost zaradi bolniškega
         dopusta preseže določeno obdobje: tak časovni pogoj uradniku zagotavlja razumen rok za okrevanje in vrnitev na delovno mesto,
         preden se mora invalidsko upokojiti. Iz tega sledi, da organ za imenovanja ne more zavrniti začetka postopka za ugotavljanje
         invalidnosti na zahtevo zainteresiranega uradnika z obrazložitvijo, da skupni bolniški dopust ni trajal zahtevanih dvanajst
         mesecev in da torej ne izpolnjuje časovnega pogoja iz člena 59(4) Kadrovskih predpisov, ker se ta pogoj ne more uporabljati
         za zahtevo, vloženo na podlagi člena 78 Kadrovskih predpisov.

      (Glej točke od 48 do 53 in 56.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 17. maj 1984, Bähr proti Komisiji, 12/83, Recueil, str. 2155, točki 12 in 13; 13. januar 2005, Nardone proti Komisiji,
         C‑181/03 P, ZOdl., str. I‑199, točka 39;

      Sodišče prve stopnje: 16. junij 2000, C proti Svetu, T‑84/98, RecFP, str. I‑A‑113 in II‑497, točka 68; 21. oktober 2003, Birkhoff
         proti Komisiji, T‑302/01, RecFP, str. I‑A‑245 in II‑1185, točka 38;

      Sodišče za uslužbence: 16. januar 2007, Gesner proti UUNT, F‑119/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 33.

      2.      Določbe člena 59(1) Kadrovskih predpisov o bolniškem dopustu in člena 78, prvi odstavek, o invalidnini z različnima ciljema
         urejajo neodvisna postopka. Vendar iz člena 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ki v skladu s členom 78 istih predpisov
         določa pogoje, pod katerimi ima uradnik pravico do invalidske pokojnine, nedvoumno izhaja, da so le uradniki, ki morajo prenehati
         opravljati svoje naloge, ker jih ne morejo več opravljati zaradi invalidnosti, lahko stranke v postopku za ugotavljanje invalidnosti.
         Iz tega sledi, da uradnik, ki mu zdravstveno stanje ne preprečuje opravljanja nalog, očitno ne more zahtevati, da se mu dodeli
         invalidska pokojnina.

      Zato se uprava kljub neodvisnosti postopkov iz členov 59(1) in 78, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov lahko opre na ugotovitev
         postopka za izdajo neodvisnega mnenja, da je uradnik zmožen opravljati delo, zato da zavrne zahtevo tega uradnika, da invalidska
         komisija preuči, ali je bolezen, ki jo želi uradnik predstaviti tej komisiji, ista kot bolezen, ki jo je preučil zdravnik,
         ki je izdal neodvisno mnenje. Uprava lahko zavrnitev sklica invalidske komisije utemelji tudi na podlagi take ugotovitve,
         če uradnikova zahteva pomeni zlorabo, zlasti če želi uradnik ob neobstoju kakršnih koli novih dejstev samo izpodbijati ugotovitve
         neodvisnega zdravniškega mnenja ali brez utemeljitve zatrjevati, da ima novo bolezen.

      (Glej točke od 59 do 61.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 9. julij 1975, Vellozzi proti Komisiji, združeni zadevi 42/74 in 62/74, Recueil, str. 871, točke od 25 do 27; zgoraj
         navedeni sodbi Bähr proti Komisiji, točka 12, in Nardone proti Komisiji, točka 39.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 25. junija 2009.#Roda Golf & Beach Resort SL.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier - Španija.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah - Predlog za sprejetje predhodne odločbe - Pristojnost Sodišča - Pojem ‚spor‘ - Uredba (ES) št. 1348/2000 - Vročanje zunajsodnih pisanj izven sodnega postopka - Notarska listina.#Zadeva C-14/08.

text:
      Zadeva C-14/08
      Roda Golf & Beach Resort SL
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier)
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pristojnost Sodišča – Pojem ‚spor‘ – Uredba (ES) št. 1348/2000 – Vročanje zunajsodnih pisanj izven sodnega postopka – Notarska listina“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Akt, sprejet na podlagi naslova IV iz tretjega dela Pogodbe – Uredba
            št. 1348/2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah
      (člen 68 ES)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Akt, sprejet na podlagi naslova IV iz tretjega dela Pogodbe – Uredba
            št. 1348/2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah
      (člen 68 ES; Uredba Sveta št. 1348/2000)
      3.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Vročanje sodnih in zunajsodnih pisanj – Uredba št. 1348/2000 – Zunajsodna pisanja
      (Uredba Sveta št. 1348/2000, člen 16)
      4.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Vročanje sodnih in zunajsodnih pisanj – Uredba št. 1348/2000 – Področje uporabe
      (člen 65 ES; Uredba Sveta št. 1348/2000, člena 2(1) in (2) in 14)
      1.        Ko Sodišče obravnava vprašanje za predhodno odločanje, ni dolžno odločiti o vprašanju glede možnosti ali nemožnosti vložitve
         pravnega sredstva zoper odločbo, ki jo bo predložitveno sodišče sprejelo v postopku v glavni stvari, če je predložitveno sodišče
         v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navedlo, da bo odločba, ki jo bo sprejelo v zadevi v glavni stvari, sprejeta na
         zadnji stopnji.

      (Glej točke 24, 28 in 29.)
      2.        Če je mogoče šteti, da sodni tajnik v državi članici, ki mu je na podlagi Uredbe št. 1348/2000 predložen predlog za vročitev
         sodnih ali zunajsodnih pisanj, ravna v vlogi upravnega organa, ki ni hkrati pozvan, naj odloča v sporu, pa to ne velja za
         sodišče, ki mora odločiti o pravnem sredstvu, ki je bilo vloženo zoper odločbo sodnega tajnika o zavrnitvi predlagane vročitve.
         Cilj takega pravnega sredstva je namreč razveljavitev navedene zavrnitve, ki domnevno krati pravico vlagatelja predloga, in
         sicer pravico do vročitve nekaterih pisanj tako, kot je določeno z Uredbo št. 1348/2000. Zato je predložitvenemu sodišču predložen
         spor in torej izvaja sodno funkcijo.

      Okoliščina, da je sodni tajnik del organizacijske strukture predložitvenega sodišča, ne more omajati tega sklepa. Ne vpliva
         namreč na sodno naravo funkcije, ki jo predložitveno sodišče izvaja v postopku v glavni stvari, saj je cilj tega postopka
         razveljavitev akta, ki domnevno krati pravice vlagatelja predloga.

      (Glej točke od 37 do 40.)
      3.        Pojem „zunajsodno pisanje“ v smislu člena 16 Uredbe št. 1348/2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih
         zadevah v državah članicah je pojem prava Skupnosti. Namen Amsterdamske pogodbe ustvariti območje svobode, varnosti in pravice,
         ki tako daje Skupnosti novo razsežnost, in prenos iz Pogodbe EU v Pogodbo ES ureditve, ki dopušča sprejem ukrepov, ki spadajo
         na področje pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah s čezmejnim učinkom, namreč pričata o volji držav članic po utrditvi
         takih ukrepov v pravnem redu Skupnosti in s tem potrditvi načela, da jih je treba razlagati avtonomno.

      (Glej točki 48 in 50.)
      4.        Vročanje notarske listine izven sodnega postopka spada na področje uporabe Uredbe št. 1348/2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih
         pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah. Glede na to, da je cilj sistema vročanja znotraj Skupnosti
         pravilno delovanje notranjega trga, pravosodno sodelovanje iz člena 65 Uredbe št. 1348/2000 ne more biti omejeno zgolj na
         sodne postopke, temveč se lahko zgodi tudi izven takega postopka, če ima to sodelovanje čezmejne posledice in je potrebno
         za pravilno delovanje notranjega trga.

      Ni nevarnosti, da bi to široko pojmovanje zunajsodnega pisanja pomenilo preveliko obremenitev sredstev nacionalnih sodišč,
         saj po eni strani lahko države članice na podlagi člena 2(1) in (2) Uredbe št. 1348/2000 za organe za pošiljanje in organe
         za sprejem za vročanje sodnih ali zunajsodnih pisanj imenujejo organe, ki niso nacionalna sodišča, po drugi strani pa člen 14
         navedene uredbe državam članicam dovoljuje, da osebam, ki prebivajo v drugi državi članici, vročijo sodna pisanja neposredno
         po pošti. V skladu s členom 16 navedene uredbe se ti določbi uporabljata za vročanje zunajsodnih pisanj.

      (Glej točke 55, 56 in od 59 do 61.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 25. junija 2009(*)

      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pristojnost Sodišča – Pojem ‚spor‘ – Uredba (ES) št. 1348/2000 – Vročanje zunajsodnih pisanj izven sodnega postopka – Notarska listina“
      V zadevi C‑14/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 68 ES, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5
         de San Javier (Španija) z odločbo z dne 3. januarja 2008, ki je prispela na Sodišče 14. januarja 2008, v postopku

       Roda Golf & Beach Resort SL,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Klučka, U. Lõhmus, sodnika, P. Lindh, sodnica, in A. Arabadjiev (poročevalec), sodnik,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Roda Golf & Beach Resort SL E. López Ayuso, odvetnica,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Bascones, zastopnik,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za grško vlado S. Chala, zastopnica,
      –        za italijansko vlado R. Adam, zastopnik, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za latvijsko vlado E. Balode-Buraka in E. Eihmane, zastopnici,
      –        za madžarsko vlado G. Iván, zastopnik,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za slovaško vlado J. Čorba, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Joris in F. Jimeno Fernández, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. marca 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 16 Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o
         vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (UL L 160, str. 37).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, ki jo je družba Roda Golf & Beach Resort SL (v nadaljevanju: Roda Golf) vložila pri
         Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier (prvostopenjsko in preiskovalno sodišče št. 5 v San Javieru)
         zoper odločbo sodnega tajnika tega sodišča, da naslovnikom s sedežem v Združenem kraljestvu in na Irskem izven sodnega postopka
         ne bo vročena notarska listina o vročitvi in pozivu, s katero se ugotavlja enostransko razdrtje šestnajstih pogodb o prodaji
         nepremičnine, ki jih je družba Roda Golf sklenila z vsakim od navedenih naslovnikov.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti in mednarodno pravo
      3        Svet Evropske unije je z aktom z dne 26. maja 1997 na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji (člene od K do K.9 Pogodbe
         o Evropski uniji so nadomestili členi od 29 EU do 42 EU) sestavil Konvencijo o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih
         ali gospodarskih zadevah v državah članicah Evropske unije (UL C 261, str. 1).

      4        Ta konvencija ni začela veljati. V delu, v katerem je njeno besedilo navdihnilo besedilo Uredbe št. 1348/2000, se je preambula
         uredbe sklicevala na pojasnjevalno poročilo te konvencije (UL 1997, C 261, str. 26).

      5        Uredba št. 1348/2000 ureja vročanje sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah v državah članicah.

      6        V uvodni izjavi 2 te uredbe je navedeno:

      „Pravilno delovanje notranjega trga vključuje potrebo po izboljšanem in hitrejšem pošiljanju sodnih in zunajsodnih pisanj
         v civilnih in gospodarskih zadevah zaradi vročanja med državami članicami.“

      7        V uvodni izjavi 6 je navedeno:

      „Učinkovitost in hitrost sodnih postopkov v civilnih zadevah pomeni, da mora posredovanje sodnih in zunajsodnih pisanj potekati
         neposredno in s hitrimi sredstvi med lokalnimi organi, ki jih imenujejo države članice […]“

      8        Člen 2(1) Uredbe št. 1348/2000 določa, da „[v]saka država članica imenuje javne uradnike, organe ali druge osebe, v nadaljevanju:
         ‚organi za pošiljanje‘, ki so pristojni za pošiljanje sodnih ali zunajsodnih pisanj za vročitev v drugo državo članico.“ Na
         podlagi člena 23(1) navedene uredbe države članice sporočajo ta podatek Komisiji Evropskih skupnosti, ki ga objavi v Uradnem
         listu.

      9        Iz sporočil, ki jih je Kraljevina Španija posredovala v skladu z navedenim členom 23 (UL 2001, C 151, str. 4, in C 202, str. 10),
         je razvidno, da so v Španiji organi za pošiljanje Secretarios Judiciales (sodni tajniki) različnih Juzgados (enoosebni sodni
         organi) in Tribunales (kolektivni sodni organi).

      10      Člen 16 Uredbe št. 1348/2000 iz poglavja III z naslovom „Zunajsodna pisanja“ določa:

      „Zunajsodna pisanja se pošiljajo za vročitev v drugi državi članici v skladu z določbami te uredbe.“
      11      Člen 17(b) te uredbe predvideva sestavo glosarja pisanj, ki se lahko vročajo po navedeni uredbi.

      12      Ta glosar je Priloga II k Odločbi Komisije 2001/781/ES z dne 25. septembra 2001 o sprejemu priročnika sprejemnih organov in
         glosarja pisanj, ki se vročajo v skladu z Uredbo št. 1348/2000 (UL L 298, str. 1, in – popravki – UL 2002, L 31, str. 88,
         ter UL 2003, L 60, str. 3), kakor je bila spremenjena z Odločbo Komisije 2007/500/ES z dne 16. julija 2007 (UL L 185, str. 24).
         Zajema podatke, ki jih na podlagi člena 17(b) Uredbe št. 1348/2000 zagotovijo države članice. Glede Španije je zlasti navedeno,
         da „zunajsodna pisanja, ki se lahko vročajo, niso sodni dokumenti, izda pa jih javni organ, pristojen za vročanje v skladu
         s španskim zakonom“.

      13      Uredba (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih
         ali gospodarskih zadevah v državah članicah (vročanje pisanj) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 (UL L 324,
         str. 79), ki je začela v celoti veljati 13. novembra 2008, je nadomestila Uredbo št. 1348/2000.

      14      Haaška konvencija o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v tujini z dne 15. novembra 1965
         uvaja mehanizem upravnega sodelovanja, ki omogoča vročanje pisanja s posredovanjem centralnega organa. Člen 17 te konvencije
         vsebuje določbe o vročanju zunajsodnih pisanj.

      15      V skladu s členom 20(1) Uredbe št. 1348/2000 ta prevlada nad določbami, ki jih vsebuje Haaška konvencija z dne 15. novembra 1965.

       Nacionalno pravo
      16      V členih 223 in 224 zakona o civilnem postopku 1/2000 (Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil) z dne 7. januarja 2000 (BOE št. 7
         z dne 8. januarja 2000, str. 575, v nadaljevanju: LEC) je ureditev za odločbe, ki jih izda sodni tajnik civilnega sodišča,
         opredeljena tako:

      „Člen 223: Ukrepi procesnega vodstva
      1.       Sodni tajniki morajo sprejeti ukrepe procesnega vodstva, da bo postopek potekal v skladu z zakonom.
      2.       Ukrepi procesnega vodstva vključujejo predmet, ime sodnega tajnika, ki je njihov avtor, datum in podpis sodnega tajnika.
      Člen 224: Revizija ukrepov procesnega vodstva
      1.       Ukrepi procesnega vodstva, s katerimi se odloča o vprašanjih, o katerih je v skladu z zakonom treba odločiti z začasno odločbo,
         sklepom ali sodbo, so nični.

      2.       Poleg primerov iz zgornjega odstavka se ukrepi procesnega vodstva lahko razveljavijo tudi na zahtevo oškodovane stranke, če
         se z njimi krši pravna določba ali urejajo vprašanja, o katerih je treba v skladu s tem zakonom odločiti z začasno odločbo,
         ki jo izreče sodnik.

      3.       Zahteva iz prejšnjega odstavka se preuči in reši v skladu z določbami, ki se uporabljajo za predlog za revizijo.“
      17      V zvezi s predlogom za revizijo, na katerega napotuje člen 224 LEC, njegov člen 454 določa:

      „Neizpodbojnost sklepa o predlogu za revizijo
      Razen v primerih, v katerih je mogoče vložiti pritožbo, zoper sklep o predlogu za revizijo ni nobenega pravnega sredstva,
         vendar to ne vpliva na možnost, da se v morebitni pritožbi zoper dokončno odločbo ponovno postavi vprašanje, ki je predmet
         predloga za revizijo.“

      18      V skladu s členom 455 LEC je pritožba zoper začasne odločbe Juzgados de Primera Instancia mogoča, če so odločbe „dokončne“
         ali če „je to izrecno določeno z zakonom “.

       Spor v glavni svari in vprašanji za predhodno odločanje
      19      Roda Golf, družba španskega prava, je 2. novembra 2007 sodnemu tajniku predložitvenega sodišča predlagala, naj v skladu z
         Uredbo št. 1348/2000 pristojnim sprejemnim organom v Združenem kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska ter na Irskem
         prenese šestnajst pisem za naslovljence s sedežem v teh dveh državah članicah. Cilj teh pisem je bil enostransko razdrtje
         pogodb o prodaji nepremičnin, ki so bile sklenjene med to družbo in navedenimi naslovljenci. Iz njihove vsebine ni razvidna
         nobena povezava s kakšnim tekočim sodnim postopkom.

      20      Kot je razvidno iz spisa, ki ga je Sodišču posredovalo predložitveno sodišče, in kot je tožeča stranka v postopku v glavni
         stvari zatrjevala v svojih stališčih, je ta pri notarju iz San Javiera dala sestaviti listino o vročitvi in pozivu, ki je
         vpisana v notarski vpisnik pod številko 111, in od notarja zahtevala, naj jo vroči prek sodnega tajnika, ki je na podlagi
         sporočila, ki ga je Kraljevina Španija posredovala v skladu s členom 23 Uredbe št. 1348/2000, pristojni organ.

      21      Sodni tajnik predložitvenega sodišča je zavrnil prenos pisanja iz postopka v glavni stvari, ker naj njegova vročitev ne bi
         bila v okviru sodnega postopka in naj torej ne bi spadala na področje uporabe Uredbe št. 1348/2000.

      22      Družba Roda Golf je zoper to odločbo vložila tožbo pri predložitvenem sodišču. Zatrjevala je zlasti, da se lahko zunajsodna
         pisanja na podlagi Uredbe št. 1348/2000 vročajo izven sodnega postopka.

      23      V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali se Uredba št. 1348/2000 […] uporablja za vročitev povsem zunajsodnih pisanj, kadar se ta vročitev opravi med posamezniki
         z uporabo materialnih sredstev in sodelovanjem osebja sodišč Evropske unije ter na podlagi evropskih predpisov, ne da bi bil
         sprožen kakršen koli sodni postopek?

      2.      Ali spada na področje uporabe Uredbe št. 1348/2000 le pravosodno sodelovanje med državami članicami v okviru tekočega sodnega
         postopka (členi 61(c) ES, 67(1) ES in 65 ES ter uvodna izjava 6 Uredbe št. 1348/2000)?“

       Pristojnost Sodišča
      24      Komisija Evropskih skupnosti uveljavlja dva ugovora nepristojnosti Sodišča glede postavljenih vprašanj. Na prvem mestu zatrjuje,
         da bo odločba, ki jo bo predložitveno sodišče sprejelo v postopku v glavni stvari, dokončna sodba, zoper katero bo mogoče
         vložiti pritožbo v skladu s členom 455 LEC. Tako naj bi bil predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, saj lahko v
         skladu s členom 68 ES vprašanja za predhodno odločanje v okviru naslova IV iz tretjega dela Pogodbe ES postavljajo le nacionalna
         sodišča, zoper odločitve katerih ni pravnega sredstva.

      25      V zvezi s tem je treba opozoriti, da če se postavi vprašanje o razlagi aktov institucij Evropske skupnosti na podlagi navedenega
         naslova IV v postopku, ki teče pred sodiščem države članice, zoper odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva,
         v skladu s členom 68 ES to sodišče – če meni, da je za izrek njegove sodbe potrebna odločitev – od Sodišča zahteva, naj odloči
         o tem vprašanju.

      26      Vprašanji, ki sta bili postavljeni v tem postopku, se nanašata na razlago Uredbe št. 1348/2000. Sprejel jo je Svet na podlagi
         členov 61(c) ES in 67(1) ES, ki sta v tretjem delu, naslov IV, Pogodbe ES, torej se v obravnavani zadevi člen 68 ES uporablja.

      27      V teh okoliščinah lahko le sodišče države članice, zoper odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, od
         Sodišča zahteva, naj odloči o vprašanju glede razlage navedene uredbe.

      28      Generalni pravobranilec je v zvezi s tem v točki 41 sklepnih predlogov ugotovil neenotnost španske sodne prakse glede možnosti
         vložitve pravnega sredstva zoper odločbo, kakršno bo predložitveno sodišče sprejelo v postopku v glavni stvari. Čeprav Komisija
         v zvezi s tem navaja nekatere nacionalne začasne odločbe, s katerimi je bila taka možnost priznana, pa vendar ne le da obstaja
         nasprotna sodna praksa, temveč v zvezi s tem ni enotnosti niti v pravni teoriji, saj del pravne teorije zanika vsakršno možnost
         pravnega sredstva v takem postopku.

      29      Vendar Sodišče ni dolžno odločiti o tem spornem vprašanju. V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje
         predhodne odločbe navedlo, da bo odločba, ki jo bo sprejelo v zadevi v glavni stvari, sprejeta na zadnji stopnji.

      30      Prvi ugovor nepristojnosti, ki ga uveljavlja Komisija, je torej treba zavrniti.

      31      Na drugem mestu Komisija meni, da predložitvenemu sodišču ni predložen spor, temveč „zunajsodni spis“. Sodišče naj torej ne
         bi bilo pristojno za odločanje o postavljenih vprašanjih, če se ta postavijo v primeru, ko nacionalno sodišče nastopa kot
         upravni organ in ne izvaja sodnih funkcij.

      32      Iz Sodišču predloženega spisa je razvidno, da sta bili vprašanji za predhodno odločanje postavljeni v zvezi s predlogom za
         revizijo, vloženem zoper odločbo sodnega tajnika o zavrnitvi vročitve pisanja iz postopka v glavni stvari. V okviru tega predloga
         je edina stranka postopka tožeča stranka v glavni stvari.

      33      Glede tega je treba opozoriti, da člen 234 ES, ki se v skladu s členom 68 ES uporablja za naslov IV iz tretjega dela Pogodbe ES,
         predloga Sodišču za sprejetje predhodne odločbe ne pogojuje s kontradiktornostjo postopka, med katerim bo nacionalno sodišče
         postavilo vprašanje za predhodno odločanje (glej sodbo z dne 17. maja 1994 v zadevi Corsica Ferries, C‑18/93, Recueil, str. I‑1783,
         točka 12).

      34      Vendar pa iz navedenega člena 234 ES izhaja, da lahko nacionalna sodišča sprožijo postopek pred Sodiščem le, če pred njimi
         poteka postopek in če odločajo v postopku, ki bo privedel do izdaje sodne odločbe (glej sklepa z dne 18. junija 1980 v zadevi
         Borker, 138/80, Recueil, str. 1975, točka 4, in z dne 5. marca 1986 v zadevi Greis Unterweger, 318/85, Recueil, str. 955,
         točka 4; sodbi z dne 19. oktobra 1995 v zadevi Job Centre, C‑111/94, Recueil, str. I‑3361, točka 9, in z dne 14. junija 2001
         v zadevi Salzmann, C‑178/99, Recueil, str. I‑4421, točka 14).

      35      Če torej predložitveni organ ravna v vlogi upravnega organa, ne da bi bil hkrati pozvan odločati v sporu, ni mogoče šteti,
         da opravlja sodno funkcijo. Tako je na primer, če odloča o zahtevi za vpis družbe v register na podlagi postopka, katerega
         cilj ni razglasitev ničnosti akta, ki krati pravico vlagatelja predloga (glej zgoraj navedeni sodbi Job Centre, točka 11,
         in Salzmann, točka 15, ter sodbo z dne 15. januarja 2002 v zadevi Lutz in drugi, C‑182/00, Recueil, str. I‑547, točka 14;
         glej v tem smislu tudi sodbo z dne 16. decembra 2008 v zadevi Cartesio, C‑210/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 57).

      36      Nasprotno pa sodišče, ki odloča o pritožbi zoper odločitev nižjega sodišča, pristojnega za vodenje registra, ki noče ugoditi
         taki prošnji za vpis, s tem da je cilj pritožbe razglasitev ničnosti navedene odločitve, za katero se domneva, da krati pravico
         vlagatelja predloga, odloča o sporu in opravlja sodno funkcijo (glej zgoraj navedeno sodbo Cartesio, točka 58). Zato je v
         takem primeru treba sodišče, ki odloča o pritožbi, načeloma šteti za sodišče, ki je pooblaščeno Sodišču postaviti vprašanje
         za predhodno odločanje na podlagi člena 234 ES (glej v zvezi s tem zlasti sodbe z dne 15. maja 2003 v zadevi Salzmann, C‑300/01,
         Recueil, str. I‑4899; z dne 13. decembra 2005 v zadevi SEVIC Systems, C‑411/03, ZOdl., str. I‑10805; z dne 11. oktobra 2007
         v zadevi Möllendorf in Möllendorf‑Niehuus, C‑117/06, ZOdl., str. I‑8361, in zgoraj navedeno sodbo Cartesio).

      37      Ta sodna praksa se lahko uporabi tudi v obravnavani zadevi. Če je mogoče šteti, da sodni tajnik, ki mu je na podlagi Uredbe
         št. 1348/2000 predložen predlog za vročitev sodnih ali zunajsodnih pisanj, ravna v vlogi upravnega organa, ki ni hkrati pozvan,
         naj odloča v sporu, pa to ne velja za sodišče, ki mora odločiti o pravnem sredstvu, ki je bilo vloženo zoper odločbo sodnega
         tajnika o zavrnitvi predlagane vročitve.

      38      Cilj takega pravnega sredstva je namreč razveljavitev navedene zavrnitve, ki domnevno krati pravico vlagatelja predloga, in
         sicer pravico do vročitve nekaterih pisanj tako, kot je določeno z Uredbo št. 1348/2000.

      39      Zato je predložitvenemu sodišču predložen spor in torej izvaja sodno funkcijo.

      40      Okoliščina, da je sodni tajnik del organizacijske strukture predložitvenega sodišča, ne more omajati tega sklepa. Ne vpliva
         namreč na sodno naravo funkcije, ki jo predložitveno sodišče izvaja v postopku v glavni stvari, saj je cilj tega postopka
         razveljavitev akta, ki domnevno krati pravice vlagatelja predloga.

      41      Iz tega je razvidno, da je treba tudi drugi ugovor nepristojnosti, ki ga uveljavlja Komisija, zavrniti.

      42      Sodišče je torej pristojno, da odgovori na postavljeni vprašanji.

       Vprašanji za predhodno odločanje
      43      Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali vročanje zunajsodnih pisanj
         izven sodnega postopka, ki se opravlja med posamezniki, spada na področje uporabe navedene uredbe.

       Uvodna ugotovitev
      44      Najprej je treba ugotoviti, ali je pojem „zunajsodno pisanje“ v smislu člena 16 Uredbe št. 1348/2000 pojem prava Skupnosti
         ali, nasprotno, pojem nacionalnega prava.

      45      Španska, češka, nemška, grška, latvijska, madžarska in poljska vlada menijo, da je treba vsebino pojma zunajsodnega pisanja
         določiti glede na pravo posamezne države članice. Zatrjujejo, da Uredba št. 1348/2000 prepušča državam članicam odločitev,
         ali se lahko zunajsodna pisanja vročajo, in, če se, katera. V zvezi s tem se sklicujejo na člen 17(b) te uredbe, ki kot pravilo
         za njeno izvajanje predvideva sestavo glosarja pisanj, ki se lahko vročajo po tej uredbi, in poudarjajo, da so v tem glosarju
         določeni seznami teh pisanj, katerih vsebina se med državami članicami razlikuje.

      46      Opozoriti je treba, da je cilj Uredbe št. 1348/2000 izboljšati in pospešiti pošiljanje sodnih in zunajsodnih pisanj med državami
         članicami v civilnih in gospodarskih zadevah zaradi vročanja. Kljub temu pa ta uredba pojma zunajsodnega pisanja ne opredeli
         natančno in enotno.

      47      Navedena uredba v skladu s členom 17(b) Komisiji prepušča nalogo, da po posvetovanju z državami članicami sestavi glosar,
         v katerem so navedena pisanja, ki se lahko vročajo. V uvodnem delu tega glosarja je navedeno, da so tako sporočene informacije
         držav članic le informativnega značaja. Iz njegove vsebine pa je razvidno, da so države članice pod nadzorom Komisije na različne
         načine opredelile pisanja, za katera menijo, da se lahko vročajo po navedeni uredbi. Vendar ne glede na obstoj navedenega
         glosarja velja, da je treba pojem „zunajsodno pisanje“ v smislu člena 16 Uredbe št. 1348/2000 šteti za pojem prava Skupnosti.

      48      Namen Amsterdamske pogodbe ustvariti območje svobode, varnosti in pravice, ki tako daje Skupnosti novo razsežnost, in prenos
         iz Pogodbe EU v Pogodbo ES ureditve, ki dopušča sprejem ukrepov, ki spadajo na področje pravosodnega sodelovanja v civilnih
         zadevah s čezmejnim učinkom, namreč pričata o volji držav članic po utrditvi takih ukrepov v pravnem redu Skupnosti in s tem
         potrditvi načela, da jih je treba razlagati avtonomno (sodba z dne 8. novembra 2005 v zadevi Leffler, C‑443/03, ZOdl., str. I‑9611,
         točka 45).

      49      Poleg tega izbira oblike uredbe, in ne direktive, ki jo je sprva predlagala Komisija (glej UL 1999, C 247 E, str. 11), kaže
         na pomen, ki ga zakonodajalec Skupnosti namenja neposredni in enotni uporabi določb Uredbe št. 1348/2000 (zgoraj navedena
         sodba Leffler, točka 46).

      50      Iz tega je razvidno, da je pojem „zunajsodno pisanje“ v smislu člena 16 Uredbe št. 1348/2000 pojem prava Skupnosti.

       Področje uporabe Uredbe št. 1348/2000
      51      Glede vprašanja, ali vročanje zunajsodnih pisanj izven sodnega postopka spada na področje uporabe Uredbe št. 1348/2000, španska
         in slovaška vlada zatrjujeta, da bi moral biti dokument dejansko povezan bodisi s sodnim postopkom, ki je v teku, bodisi z
         uvedbo takega postopka, da bi se ga lahko štelo za zunajsodno pisanje.

      52      Družba Roda Golf, nemška, grška, italijanska, latvijska, madžarska in poljska vlada ter Komisija menijo drugače.

      53      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je pravna podlaga Uredbe št. 1348/2000 člen 61(c) ES. Ta določba omogoča, da se za postopno
         vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice sprejmejo v členu 65 ES navedeni ukrepi. Ti ukrepi s področja pravosodnega
         sodelovanja v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami so v skladu z navedenim členom 65 ES med drugim namenjeni izboljšanju
         in poenostavitvi sistema čezmejne vročitve sodnih in zunajsodnih pisanj, kolikor je potrebno za pravilno delovanje notranjega
         trga.

      54      V uvodni izjavi 2 Uredbe št. 1348/2000 je prav tako navedeno, da pravilno delovanje notranjega trga vključuje potrebo po izboljšanem
         in hitrejšem pošiljanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah zaradi vročanja med državami članicami.

      55      Člen 65 ES in Uredba št. 1348/2000 sta tako namenjena vzpostavitvi sistema vročanja znotraj Skupnosti, katerega cilj je pravilno
         delovanje notranjega trga.

      56      Ob upoštevanju navedenega cilja pravosodno sodelovanje iz tega člena in te uredbe ne more biti omejeno zgolj na sodne postopke.
         Do sodelovanja namreč lahko pride tako v sodnem postopku kot izven njega, če ima to sodelovanje čezmejne posledice in je potrebno
         za pravilno delovanje notranjega trga.

      57      V nasprotju s trditvami španske, poljske in slovaške vlade dejstvo, da se v uvodni izjavi 6 Uredbe št. 1348/2000 omenja le
         učinkovitost in hitrost sodnih postopkov, ne zadošča, da bi s področja uporabe te uredbe izvzeli vsako pisanje, ki ni del
         sodnega postopka. Ta uvodna izjava se namreč nanaša le na eno od posledic glavnega cilja navedene uredbe. Omenjanje zunajsodnih
         pisanj v okviru sodnih postopkov v navedeni uvodni izjavi je zato treba razumeti tako, da se vročanje takega pisanja lahko
         zahteva v okviru sodnega postopka.

      58      Poleg tega je pisanje, ki je bilo v postopku v glavni stvari posredovano sodnemu tajniku, sestavil notar, kot je to razvidno
         iz točke 20 te sodbe, in je zato zunajsodno pisanje v smislu člena 16 Uredbe št. 1348/2000.

      59      Glede pomislekov španske in poljske vlade, da bi široko pojmovanje zunajsodnega pisanja pomenilo preveliko obremenitev sredstev
         nacionalnih sodišč, je treba poudariti, da obveznosti glede vročanja, ki izhajajo iz Uredbe št. 1348/2000, ne bremenijo nujno
         nacionalnih sodišč. Imenovanje organov za pošiljanje in organov za sprejem, ki so lahko v skladu s členom 2(1) in (2) navedene
         uredbe „javni uradniki, organi ali druge osebe“, je namreč v pristojnosti držav članic. Te lahko torej za organe za pošiljanje
         in organe za sprejem za vročanje sodnih ali zunajsodnih pisanj imenujejo organe, ki niso nacionalna sodišča.

      60      Sicer pa vročanje prek organov za pošiljanje in organov za sprejem ni edini način vročanja, predviden z Uredbo št. 1348/2000.
         Tako je z njenim členom 14 državam članicam dovoljeno, da osebam, ki prebivajo v drugi državi članici, vročijo sodna pisanja
         neposredno po pošti. Večina držav članic namreč dopušča tak način vročanja. Sicer pa v skladu s členom 15 ta uredba ne posega
         v pravico do vročanja sodnih pisanj neposredno po sodnih uradnikih, uradnikih ali drugih pristojnih osebah zaprošene države
         članice. V skladu s členom 16 navedene uredbe se ti določbi uporabljata za vročanje zunajsodnih pisanj.

      61      Na postavljeni vprašanji je torej treba odgovoriti, da vročanje notarske listine, kakršna je obravnavana v postopku v glavni
         stvari, izven sodnega postopka spada na področje uporabe Uredbe št. 1348/2000.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Vročanje notarske listine, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, izven sodnega postopka spada na področje uporabe
            Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah
            v državah članicah.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča z dne 18. marca 1997. # Diego Calì & Figli Srl proti Servizi ecologici porto di Genova SpA (SEPG). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Genova - Italija. # Zloraba prevladujočega položaja. # Zadeva C-343/95.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 6. marca 2007. # Golf USA, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti GOLF USA - Absolutni razlogi za zavrnitev - Opisna narava - Odsotnost razlikovalnega učinka. # Zadeva T-230/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 6. marca 2007 – Golf USA proti UUNT (GOLF USA)
      (Zadeva T-230/05)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti GOLF USA – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisna narava – Odsotnost razlikovalnega učinka“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, sestavljene izključno iz znakov ali oznak, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda – Znamke brez razlikovalnega učinka (Uredba Sveta št. 40/94, člen (7)(1)(c)) (Glej točke 32, 33, 45, 49 in 50.)

               Predmet
            Tožba za razveljavitev odločbe drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 25. aprila 2005 (zadeva R 823/2004‑2), s katero je zavrnil
         zahtevo za registracijo besedne znamke GOLF USA.

      Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Golf USA, Inc.

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka GOLF USA za proizvode in storitve iz razredov 25, 28 in 35 – prijava št. 3073715

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev registracije

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 7. julija 2009. # Marjorie Danielle Bernard proti Evropski policijski urad (Europol). # Javni uslužbenci. # Zadeva F-54/08.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (prvi senat)
      z dne 7. julija 2009
      Zadeva F-54/08
      Marjorie Danielle Bernard
      proti
      Evropskemu policijskemu uradu (Europol)
      „Javni uslužbenci – Uslužbenci Europola – Prenehanje delovnega razmerja – Nepodaljšanje pogodbe – Očitna napaka pri presoji – Ukrep procesnega vodstva – Ustavitev“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi člena 40(3) Konvencije na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji o ustanovitvi Evropskega policijskega
         urada (Konvencija o Europolu) in člena 93(1) Kadrovskih predpisov Europola, s katero M. D. Bernard predlaga, najprej, naj
         se razglasi ničnost odločb direktorja Europola z dne 31. julija 2007 o nepodaljšanju njene pogodbe po 31. maju 2008 in z dne
         29. februarja 2008 o zavrnitvi predhodne pritožbe zoper navedeno odločbo z dne 31. julija 2007, nato, naj se predloži poročilo
         ob koncu poskusnega dela z dne 25. februarja 2004 in nazadnje, naj se Europolu naloži plačilo stroškov.

      Odločitev:      O predlogu za predložitev poročila ob koncu poskusnega dela z dne 25. februarja 2004 ni treba več odločati. Odločba z dne
         31. julija 2007, s katero je direktor Europola zavrnil podaljšanje pogodbe tožeče stranke po 31. maju 2008, je razglašena
         za nično. Europolu se naloži plačilo stroškov.

      Povzetek
      Uradniki – Začasni uslužbenci – Zaposlovanje – Podaljšanje pogodbe za določen čas – Diskrecijska pravica uprave – Uslužbenci
            Europola
      (Kadrovski predpisi Europola, člen 6)
      Uprava ima načeloma široko diskrecijsko pravico pri podaljšanju pogodb začasnega uslužbenca, sklenjenih za določen čas, nadzor
         sodišča Skupnosti pa se mora omejiti na preverjanje neobstoja očitne napake in zlorabe pooblastil.

      Vendar se sprejetje posebne ureditve za zagotovitev preglednosti postopka podaljšanja pogodb – od trenutka, ko jo je uprava
         izdelala z notranjo direktivo – šteje za samoomejevanje diskrecijske pravice institucije in spremeni začetno ureditev pogodbenih
         uslužbencev, za katero je značilna negotovost v zvezi s pogodbami za določen čas, v ureditev, ki določa načelo podaljšanja
         pod nekaterimi pogoji. Odločba institucije Skupnosti, predložena vsem uslužbencem, v kateri so pojasnjeni merila in postopek
         za podaljšanje ali nepodaljšanje pogodbe, je notranja direktiva in kot tako jo je treba šteti za kodeks ravnanja, ki ga je
         uprava sprejela zase in od katerega ne more odstopiti, ne da bi za to navedla razloge, saj bi sicer kršila načelo enakega
         obravnavanja.

      Ker je Europol z notranjo direktivo vzpostavil posebno ureditev, ki določa načelo podaljšanja pogodbe pod nekaterimi pogoji,
         med katerimi je poklicna uspešnost uslužbenca, ki mora biti na podlagi ocene letnega ocenjevalnega poročila vsaj zadovoljiva,
         je bila storjena očitna napaka pri presoji s tem, da je bila sprejeta odločba o nepodaljšanju pogodbe z obrazložitvijo, da
         poklicna uspešnost uslužbenke ni bila zadovoljiva, medtem ko je bila v ocenjevalnih poročilih ocenjena kot splošno zadovoljiva.

      (Glej točke od 46 do 48, 50, 51 in 53.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 1. marec 2005, Mausolf proti Europolu, T-258/03, ZOdl. JU, str. I-A-45 in II-189, točke 23, 25, 26 in
         od 47 do 49.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. julija 1965. # Stefan Krawczynski proti Komisiji EGSA. # Zadeva 83-63.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 28. februarja 2013. # Dimitrios Pachtitis proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Splošni javni natečaj. # Zadeva F-51/11.