title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. januarja 2009.#Consiglio Nazionale degli Ingegneri proti Ministero della Giustizia in Marco Cavallera.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Consiglio di Stato - Italija.#Priznavanje diplom - Direktiva 89/48/EGS - Priznanje dokazila o študiju - Inženir.#Zadeva C-311/06.

text:
      Zadeva C-311/06
      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      proti
      Ministero della Giustizia
      in
      Marcu Cavalleri
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato)
      „Priznavanje diplom – Direktiva 89/48/EGS – Priznanje dokazila o študiju – Inženir“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Delavci – Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem
            in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta – Direktiva 89/48
      (Direktiva Sveta 89/48, člen 1(a))
      Na določbe Direktive Sveta 89/48 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem
         in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta se ni mogoče sklicevati, da bi dostop do poklica, ki je reguliran v eni državi
         članici, imel imetnik dokazila, ki ga je izdal organ druge države članice in ne potrjuje nobenega izobraževanja v okviru izobraževalnega
         sistema te države članice niti ne temelji na izpitu ali na poklicnih izkušnjah, pridobljenih v navedeni državi članici.

      Namen Direktive 89/48 je namreč odprava ovir za opravljanje poklica v državi članici, ki ni država članica, v kateri je bilo
         izdano potrdilo, ki dokazuje zadevne poklicne kvalifikacije. Iz prve, tretje in pete uvodne izjave navedene direktive je razvidno,
         da dokazilo o poklicnih kvalifikacijah ne more biti enakovredno „diplomi“ v smislu te direktive, razen če so bile kvalifikacije
         v celoti ali deloma pridobljene v okviru izobraževalnega sistema države članice, ki je izdala zadevno dokazilo. Poleg tega
         je Sodišče že odločilo, da dokazilo olajšuje dostop do poklica ali njegovega opravljanja, če dokazuje dodatne kvalifikacije.

      Če bi v okoliščinah, v katerih potrdilo o priznanju, pridobljeno v drugi državi članici, torej ne dokazuje nobene dodatne
         kvalifikacije in niti priznavanje niti vpis v poklicni register v tej drugi državi članici nista temeljila na preverjanju
         kvalifikacij ali poklicnih izkušenj tožeče stranke, potrdili, da se je mogoče za dostop do zadevnega reguliranega poklica
         v izvorni državi članici sklicevati na Direktivo 89/48, bi to osebi, ki je pridobila zgolj dokazilo, izdano v tej državi članici,
         ki samo po sebi ne daje dostopa do navedenega reguliranega poklica, vseeno omogočilo dostop do poklica, ne da bi potrdilo
         o priznanju, pridobljeno v drugi državi članici, potrjevalo pridobitev dodatnih kvalifikacij ali poklicnih izkušenj. To bi
         bilo v nasprotju z načelom iz Direktive 89/48, navedenim v peti uvodni izjavi, po katerem si države članice pridržujejo pravico
         do določitve minimalne stopnje potrebne izobrazbe stopnje, da se zagotovi kakovost storitev na njihovih ozemljih.

      (Glej točke od 55 do 57 in 59 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 29. januarja 2009(*)

      „Priznavanje diplom – Direktiva 89/48/EGS – Priznanje dokazila o študiju – Inženir“
      V zadevi C‑311/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Consiglio di Stato (Italija)
         z odločbo z dne 28. februarja 2006, ki je prispela na Sodišče 17. julija 2006, v postopku

      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      proti
      Ministero della Giustizia,

      Marcu Cavalleri,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.‑C. Bonichot, K. Schiemann (poročevalec), J. Makarczyk in L. Bay Larsen,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. septembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Consiglio Nazionale degli Ingegneri A. Romei, odvetnik,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica,
      –        za češko vlado sprva T. Boček, nato M. Smolek, zastopnika,
      –        za grško vlado E. Skandalou, zastopnica,
      –        za ciprsko vlado C. Lycourgos in I. Neofitou, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za švedsko vlado A. Falk in A. Kruse, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Støvlbæk in E. Montaguti, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. februarja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 89/48/EGS z dne 21. decembra 1988 o splošnem sistemu
         priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta (UL 1989,
         L 19, str. 16).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Consiglio Nazionale degli Ingegneri (nacionalni svet inženirjev) in Ministero
         della Giustizia (ministrstvo za pravosodje), ker zadnje ni priznalo španskega dokazila glede poklica inženirja M. Cavalleri,
         italijanskemu državljanu, ki ga je pridobil s priznanjem italijanskega dokazila o končanem študiju za namene vpisa v register
         inženirjev v Italiji.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V prvi uvodni izjavi Direktive 89/48 je navedeno:

      „ker v skladu s členom 3(c) Pogodbe predstavlja odprava ovir za svobodno gibanje oseb in storitev med državami članicami enega
         od ciljev Skupnosti; ker za državljane držav članic to predstavlja predvsem možnost opravljanja poklica, bodisi kot samozaposlena
         ali zaposlena oseba v državi članici, ki ni država, kjer so si pridobili poklicno kvalifikacijo“.

      4        V tretji uvodni izjavi te direktive je navedeno:

      „ker je za to, da se hitro odgovori na pričakovanja državljanov držav članic Skupnosti, ki imajo visokošolske diplome, ki
         podeljujejo poklicno izobrazbo in so bile izdane v eni od držav članic, ki ni država članica, v kateri želijo opravljati svoj
         poklic, potrebno obenem vzpostaviti še drug način priznavanja diplom, ki bo omogočal državljanom opravljanje vseh poklicnih
         aktivnosti, ki so v neki državi članici gostiteljici podvržene zahtevi po izobrazbi, ki presega srednjo stopnjo, če imajo
         diplomo, ki jih pripravlja na opravljanje take aktivnosti in zajemajo najmanj tri leta trajajočega postopka študija ter so
         bile izdane v drugi državi članici“.

      5        V peti uvodni izjavi navedene direktive je podrobneje navedeno:

      „ker si za poklice, za katere Skupnost ni določila minimalne stopnje potrebne izobrazbe, države članice pridržujejo pravico
         do določitve te stopnje z namenom, da se zagotovi kvaliteta storitev; ker vendarle ne morejo, kljub obveznostim, ki jih določa
         člen 5 Pogodbe, naložiti državljanu neke države članice obveznosti pridobitve kvalifikacije le na podlagi primerjave z diplomami,
         izdanimi v okviru njihovega nacionalnega izobraževalnega sistema, če je kandidat že pridobil vso ali del kvalifikacij v drugi
         državi članici; ker je, glede na to, vsaka država članica gostiteljica, kjer je nek poklic urejen, dolžna upoštevati kvalifikacije,
         pridobljene v drugi državi članici in oceniti, če te kvalifikacije ustrezajo kvalifikacijam, ki jih sama zahteva“.

      6        Člen 1(a) in (b) Direktive 89/48 določa:

      „Za namene te direktive je:
      „(a)      diploma vsaka diploma, spričevalo ali drugo dokazilo o formalnih kvalifikacijah ali vsaka celota takih diplom, spričeval ali
         drugih dokazil:

      –        ki jo je izdal pristojni organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni, in drugimi predpisi te države;
      –        iz katere je razvidno, da je imetnik uspešno zaključil visokošolski študij v trajanju najmanj treh let ali v enakem trajanju
         ob delu, na univerzi ali visokošolski ustanovi ali v drugi ustanovi, ki nudi enako stopnjo izobrazbe, in da je, v danem primeru,
         uspešno zaključil poklicno usposabljanje, zahtevano poleg srednješolske izobrazbe, in

      –        iz katere je razvidno, da ima imetnik poklicne kvalifikacije, zahtevane za dostop in opravljanje določenega poklica v tej
         državi članici,

               če je bilo izobraževanje in usposabljanje, potrjeno s pridobitvijo te diplome, spričevala ali drugega dokazila o formalnih
         kvalifikacijah, v prevladujoči meri pridobljeno v Skupnosti, ali če ima imetnik tri leta poklicnih izkušenj, potrjenih v s
         strani države članice, ki je priznala diplomo, spričevalo ali druga dokazila o formalnih kvalifikacijah, izdana v tretji državi.

               V smislu prvega odstavka velja za diplomo: vsaka diploma, spričevalo ali drugo dokazilo o formalnih kvalifikacijah ali vsaka
         celota takih diplom, spričeval ali drugih dokazil, ki jih je izdala pristojna oblast države članice kot priznanje izobrazbe
         in usposobljenosti, pridobljene v Skupnosti in priznane s strani pristojne oblasti te države članice kot enakovredne ustrezni
         stopnji, ter tako priznala enake pravice do dostopa in opravljanja zakonsko določenega poklica;

      (b)      država članica gostiteljica: je država članica, v kateri državljan neke države članice prosi za opravljanje reguliranega poklica
         v tej državi članici, ki ni država, v kateri je diplomo pridobil ali v njej opravljal ta poklic“.

      7        Le v italijanski in madžarski različici se člen 1(b) Direktive 89/48 nanaša na državljane „neke druge države članice“ („di
         un altro Stato membro“/„egy másik tagállam“) namesto državljana „neke države članice“.

      8        Člen 2, prvi odstavek, Direktive 89/48 določa:

      „Ta direktiva velja za vsakega državljana države članice, ki želi opravljati reguliran poklic v državi članici gostiteljici
         kot samozaposlena ali zaposlena oseba“.

      9        Le v nemški in madžarski različici se člen 2, prvi odstavek, te direktive nanaša na opravljanje reguliranega poklica „v neki
         drugi državi članici“ („in einem anderen Mitgliedstaat“/„egy másik tagállamban“) namesto opravljanje reguliranega poklica
         „v državi članici gostiteljici“.

      10      Člen 3, prvi odstavek, (a), Direktive 89/48 določa:

      „Če je v državi članici gostiteljici za opravljanje reguliranega poklica zahtevana diploma, pristojni organi ne morejo iz
         naslova nezadostnih kvalifikacij zavrniti odobritve državljanu druge države članice, da opravlja poklic pod enakimi pogoji
         kot njeni državljani:

      (a)      če ima prosilec diplomo, ki jo druga država članica predpisuje za dostop do tega poklica in njegovo opravljanje na njenem
         ozemlju, in je bila ta diploma pridobljena v drugi državi članici […]“

      11      Le v italijanski, španski in slovenski različici se člen 3, prvi odstavek, te direktive nanaša na zavrnitev državljana „druge
         države članice“ („di un altro Stato membro“/„de otro Estado miembro“/„druge države članice“) namesto zavrnitev državljana
         „neke države članice“.

      12      Le v italijanski in slovenski različici se člen 3, prvi odstavek, (a), navedene direktive nanaša na diplomo, pridobljeno v
         „drugi državi članici“ („in un altro Stato membro“/„drugi državi članici“) namesto diplomo, pridobljeno „v neki državi članici“.

      13      Ne glede na člen 3 Direktive 89/48 njen člen 4 državi članici gostiteljici dovoljuje, da pod določenimi pogoji od kandidata
         zahteva, naj priloži dokaze o poklicnih izkušnjah z določenim trajanjem, naj konča največ triletno prilagoditveno obdobje
         ali naj opravi preizkus usposobljenosti. Ta člen 4 določa nekatera pravila in pogoje v zvezi z izravnalnimi ukrepi, ki se
         lahko zahtevajo za odpravo nezadostne izobrazbe in usposobljenosti, na katero se sklicuje navedeni kandidat.

       Nacionalna ureditev
       Ureditev poklica inženirja v Španiji in Italiji
      14      Poklic inženir je v Španiji in Italiji reguliran poklic.

      –       Izobraževalna sistema in pogoji za dostop do poklica inženirja
      15      Italijanski in španski izobraževalni sistem sta si podobna glede kvalifikacij na področju inženirstva. V teh državah članicah
         se lahko takšne kvalifikacije pridobijo po končanem tri‑ ali petletnem visokošolskem študiju.

      16      V Italiji se na podlagi univerzitetnih diplom, ki se pridobijo po treh letih študija („laurea triennale“), pridobi izobrazba
         in usposobljenost za nižjega inženirja („ingegnere junior“).

      17      Za dostop do poklica nižjega inženirja je treba imeti zahtevano univerzitetno diplomo, uspešno pa je treba opraviti tudi državni
         izpit („esame di Stato“), ki ustreza zadevnemu poklicu (člen 4 kraljeve uredbe št. 2537 z dne 23. oktobra 1925 (Gazzetta ufficiale
         št. 37 z dne 15. februarja 1926)). V skladu s členoma 47 in 48 uredbe predsednika republike št. 328 z dne 5. junija 2001 (redni
         dodatek h GURI št. 190 z dne 17. avgusta 2001) ta izpit obsega najmanj dva pisna, en ustni in en praktični preizkus znanja.
         Kandidatom, ki so uspešno opravili državni izpit, se podeli pravica do opravljanja poklica inženirja („abilitazione all’esercizio
         della professione di ingegnere“).

      18      V Španiji se na podlagi univerzitetne diplome, pridobljene po treh letih študija, doseže kvalifikacija tehničnega inženirja
         („ingeniero técnico“).

      19      V španski zakonodaji na področju univerzitetnih diplom obstaja razlika med dvema vrstama diplom, namreč med „uradnimi diplomami“,
         katerih veljavnost je priznana na celotnem nacionalnem ozemlju in omogočajo dostop do reguliranih poklicev, in „posebnimi
         diplomami“, ki jih lahko izdajajo različne univerze, vendar ne omogočajo dostopa do reguliranih poklicev. To področje je urejeno
         s sistemskim zakonom 6/2001 z dne 21. decembra 2001, ki se nanaša na univerze (BOE št. 307, 24. december 2001, str. 49400).

      20      V Španiji je za dostop do poklica tehničnega inženirja načeloma treba imeti uradno univerzitetno diplomo v smislu sistemskega
         zakona 6/2001, ki ustreza zadevnemu poklicu.

      21      Tako v Italiji kot v Španiji se je za opravljanje poklica inženirja poleg tega treba vpisati v poklicni register. V Italiji
         vodi Consiglio dell’Ordine degli Ingegneri (svet inženirjev) za vsako pokrajino register inženirjev. Ta je razdeljen na dva
         dela, pri čemer se del B nanaša na nižje inženirje. V Španiji so glede na stroko in regijo pristojne različne „colegios de
         ingenieros“ (inženirske zbornice). V teh dveh državah članicah je vpis v register inženirjev zgolj upravni ukrep, ki sam po
         sebi ne potrjuje poklicne kvalifikacije zadevnih oseb, ampak je njegov namen zagotoviti, da se pri opravljanju poklica spoštujejo
         določena deontološka pravila.

      –       Poklic strojnega inženirja v Italiji
      22      Osebe, ki želijo opravljati poklic strojnega inženirja v Italiji, morajo navadno imeti univerzitetno diplomo strojnega inženirja
         („laurea in ingegneria meccanica“), za pridobitev katere je potrebno triletno izobraževanje in usposabljanje, ter pravico
         do opravljanja poklica inženirja, ki se podeli po uspešno opravljenem državnem izpitu. Te osebe morajo biti poleg tega vpisane
         v pokrajinski register inženirjev, in sicer v del B, industrijski sektor.

      –       Poklic inženirja tehničnih ved, stroka strojništvo, v Španiji
      23      V Španiji morajo osebe, ki želijo opravljati poklic inženirja tehničnih ved, stroka strojništvo („ingeniero técnico industrial,
         especialidad mecánica“), v skladu s sistemskim zakonom 6/2001 navadno imeti uradno univerzitetno diplomo za inženirja tehničnih
         ved, stroka strojništvo. Ta diploma se pridobi po triletnem študiju. Poleg tega morajo biti te osebe vpisane v register inženirjev
         „Colegio de ingenieros técnicos industriales“ (poklicna zbornica tehničnih inženirjev).

       Postopek priznavanja v Italiji
      24      V Italiji se zakonska uredba št. 115 z dne 27. januarja 1992 (GURI št. 40 z dne 18. februarja 1992, v nadaljevanju: zakonska
         uredba št. 115/1992) nanaša na prenos Direktive 89/48 v nacionalni pravni red.

      25      Člen 1 zakonske uredbe št. 115/1992 z naslovom „Priznavanje dokazil o izobrazbi, pridobljenih v Evropski skupnosti“, določa:

      „1.      V Italiji se pod pogoji, določenimi v tej uredbi, priznajo diplome, ki so izdane v državi članici Evropske skupnosti, dokazujejo
         poklicno izobrazbo in ki se v skladu z zakonodajo te države članice zahtevajo za opravljanje poklica.

      2.      Priznanje se odobri državljanu Skupnosti, da bi kot samozaposlena ali zaposlena oseba v Italiji opravljal poklic, ki ustreza
         poklicu, za katerega je usposobljen v državi, ki je izdala diplomo, navedeno v prejšnjem odstavku.

      3.      Diplome se priznajo, če so izdane s potrdilom, v skladu s katerim je bil uspešno končan najmanj triletni visokošolski študij
         (ali študij s polovičnim časom z enakovrednim trajanjem) na univerzi ali visokošolski ustanovi ali v drugi ustanovi, ki daje
         enako stopnjo izobrazbe.“

      26      Predložitveno sodišče meni, da zakonska uredba št. 115/1992 ne omogoča priznanja diplome, izdane v drugi državi članici, na
         podlagi italijanskega dokazila o študiju. To sodišče podrobneje navaja, da mora na podlagi člena 1(3) te zakonske uredbe tuja
         diploma potrjevati, da je prijavitelj študiral, kar pomeni, da mora obstajati neposredna zveza med dokazilom in študijem,
         kar mora neposredno potrjevati diploma. Poleg tega te določbe ni mogoče uporabiti za diplomo iz druge države članice, ki v
         bistvu potrjuje obstoj italijanskega dokazila o študiju.

       Postopek priznavanja v Španiji
      27      V španskem pravu je treba razlikovati postopek priznavanja univerzitetnih diplom od postopka priznavanja poklicnih kvalifikacij,
         ki je določen v kraljevi uredbi št. 1665/1991 z dne 25. oktobra 1991 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom,
         ki so izdane v državah članicah Evropske unije in za katere je potrebno najmanj triletno izobraževanje in usposabljanje (BOE
         št. 280, 22. november 1991, str. 37916), katere namen je prenesti Direktivo 89/48 v španski pravni red. Priznavanje pomeni
         preskus akademske vsebine opravljenega študija, ki vodi do pridobitve diplome, in sicer glede znanja.

      28      Postopek priznavanja tujih univerzitetnih diplom je bil v Španiji do 4. septembra 2004 urejen s kraljevo uredbo št. 86/1987
         z dne 16. januarja 1987 (BOE št. 20 z dne 23. januarja 1987) in z zakonodajo, sprejeto na podlagi prve.

      29      Pojem priznavanja je bil opredeljen v členu 1 kraljeve uredbe št. 87/1987. V skladu s to določbo je priznanje diplom visokošolskega
         izobraževanja, pridobljenega v tujini za akademske namene, odvisno od priznanja njene uradne veljavnosti v Španiji.

      30      Iz člena 2 te kraljeve uredbe izhaja, da čeprav se za priznanje tujih diplom nujno ne zahtevajo dodatni izpiti, če izobrazba,
         ki jo tuja diploma dokazuje, ni enakovredna izobrazbi, ki jo dokazuje ustrezna španska diploma, se za priznanje lahko zahtevajo
         uspešno opravljeni preizkusi znanja, ki se v Španiji zahteva za pridobitev diplome.

      31      Na podlagi člena 3 kraljeve uredbe št. 86/1987 se priznavanje uporablja le za uradno izobraževanje. Druge vrste izobraževanje,
         ki jih izvajajo univerze in niso take, so torej izključene s področja uporabe te kraljeve uredbe.

      32      Če se tuja diploma prizna, ima enake učinke kot ustrezna španska diploma ali univerzitetni naziv.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      33      M. Cavallera, italijanski državljan, ima dokazilo o študiju strojnega inženirstva, ki ga je 9. marca 1999 izdala univerza
         v Torinu (Italija) po triletnem študiju.

      34      M. Cavallera je v Španiji zaprosil ministrstvo za šolstvo in znanost, naj mu prizna dokazilo o študiju, da bi bilo v skladu
         s kraljevo uredbo št. 86/1987 enakovredno španskim univerzitetnim nazivom. Navedeno ministrstvo je 17. oktobra 2001 priznalo
         dokazilo M. Cavallera o študiju kot enakovredno španskemu uradnemu nazivu inženirja tehničnih ved, stroka strojništvo.

      35      M. Cavallera lahko tako v Španiji opravlja reguliran poklic inženirja tehničnih ved, stroka strojništvo. M. Cavallera se je
         na podlagi potrdila o priznanju italijanskega dokazila o študiju vpisal v register ene od „colegio de ingenieros técnicos
         industriales“ v Kataloniji.

      36      Ni sporno, da M. Cavallera ni opravljal poklicne dejavnosti zunaj italijanskega ozemlja in da se ni niti izobraževal niti
         opravljal izpitov v okviru španskega izobraževalnega sistema. Niti ni sporno, da ni opravil državnega izpita, ki ga določa
         italijanska zakonodaja za opravljanje poklica inženirja.

      37      M. Cavallera je z vlogo z dne 6. marca 2002 v Italiji Ministero della Giustizia zaprosil, naj mu na podlagi kraljeve uredbe
         št. 115/1992 prizna njegove španske kvalifikacije, da bi se lahko v tej državi članici vpisal v register inženirjev.

      38      Za to vlogo se je v skladu z italijansko zakonodajo zahtevalo mnenje preiskovalne komisije, ki ji je z večino ugodila, vendar
         je predstavnik Consiglio Nazionale degli Ingegneri, član te komisije, glasoval proti.

      39      Ministero della Giustizia je z uredbo z dne 23. oktobra 2002 priznalo veljavnost španskega dokazila M. Cavallere za vpis v
         register inženirjev (del B, industrijski sektor). Na podlagi te uredbe se je M. Cavallera vpisal v register inženirjev mesta
         Alessandria (Italija), v katerem prebiva.

      40      Consiglio nazionale degli Ingegneri je izpodbijal navedeno uredbo ministrstva pri Tribunale amministrativo regionale per il
         Lazio (Italija), pri čemer je navedel, da na podlagi Direktive 89/48 in upoštevne nacionalne ureditve italijanski organi ne
         bi smeli priznati španskega dokazila M. Cavallere, ker bi bil zaradi tega priznanja oproščen državnega izpita, ki ga določa
         italijanska ureditev.

      41      To sodišče je s sodbo z dne 5. oktobra 2004 zavrnilo tožbo Consiglio Nazionale degli Ingegneri, ker je menilo, da je Ministero
         della Giustizia ravnalo zakonito. Consiglio Nazionale degli Ingegneri je nato zoper to sodbo vložil pritožbo pri Consiglio
         di Stato (Italija).

      42      Consiglio di Stato meni, da se Direktiva 89/48 ne uporablja za položaj M. Cavallere, ker naj ta ne bi pridobil nobene diplome
         v smislu člena 1(a) Direktive 89/48 v Španiji in svojo vlogo v celoti utemeljuje z italijanskimi kvalifikacijami. Vendar Consiglio
         di Stato dvomi glede tega.

      43      Consiglio di Stato je tako prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali se Direktiva 89/48/EGS uporabi za italijanskega državljana, ki:
      –        je v Italiji z diplomo končal triletni inženirski študij;
      –        je dosegel, da je bilo italijansko dokazilo priznano kot enakovredno ustreznemu španskemu dokazilu;
      –        je bil vpisan v španski register inženirjev, vendar tega poklica v Španiji ni nikoli opravljal; [in]
      –        je na podlagi španskega potrdila o priznanju zaprosil za vpis v register inženirjev v Italiji?
      2.      Če je odgovor Sodišča na prvo vprašanje pritrdilen, ali je v skladu z Direktivo 89/48/EGS določba notranjega prava (člen 1
         zakonske uredbe [št. 115 iz leta 1992]), s katero je v Italiji onemogočeno priznavanje dokazila, ki ga je izdala ena od držav
         članic in […] je […] izključno [posledica] priznanja predhodnega italijanskega dokazila?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      44      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se je mogoče sklicevati na določbe Direktive 89/48, da bi
         dostop do poklica, ki je reguliran v eni državi članici, imel imetnik dokazila, ki ga je izdal organ druge države članice
         in ne potrjuje nobenega izobraževanja v okviru izobraževalnega sistema te države članice niti ne temelji na izpitu ali na
         poklicnih izkušnjah, pridobljenih v tej državi članici.

      45      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba preučiti, ali se za priznanje dokazila, kakršno je to, o katerem teče postopek
         v glavni stvari, uporablja Direktiva 89/48.

      46      Ob upoštevanju določb člena 4 Direktive 89/48 ima na podlagi njenega člena 3, prvi odstavek, (a), vsak kandidat z ,,diplomo“
         v smislu te direktive, ki mu omogoča opravljanje reguliranega poklica v državi članici, pravico opravljati enak poklic v katerokoli
         drugi državi članici. Splošni sistem priznavanja visokošolskih diplom, določen s to direktivo, temelji torej na pojmu „diploma“,
         ki je opredeljen v členu 1(a) Direktive 89/48.

      47      V zvezi s kvalifikacijami, na katere se sklicuje M. Cavallera, je najprej treba spomniti, da je „diploma“ v smislu člena 1(a)
         Direktive 89/48 lahko sestavljena iz celote dokazil.

      48      Dalje, pogoj iz člena 1(a), prva alinea, Direktive 89/48 je izpolnjen glede dokazil, na katera se sklicuje M. Cavallera, ker
         je vsako od dokazil izdal pristojni organ, imenovan v skladu z italijanskimi in španskimi zakonodajnimi določbami.

      49      V zvezi s pogojem iz člena 1(a), druga alinea, Direktive 89/48 je iz spisa, poslanega Sodišču, razvidno, da je M. Cavallera
         očitno izpolnjeval pogoj o uspešnem končanju najmanj triletnega univerzitetnega študija. To dejstvo pa je izrecno potrjeno
         z dokazilom o študiju, ki mu ga je izdala univerza v Torinu.

      50      Dalje, v zvezi s pogojem iz člena 1(a), tretja alinea, Direktive 89/48 iz potrdila o priznanju, ki ga je izdalo ministrstvo
         za šolstvo in znanost, izhaja, da ima M. Cavallera poklicne kvalifikacije, ki se zahtevajo za dostop do reguliranega poklica
         v Španiji. Čeprav naj to ne bi izrecno izhajalo iz navedenega potrdila, je jasno izkazano s tem, da je M. Cavallera v Španiji
         vpisan v ustrezni poklicni register.

      51      Opredeliti je še treba, ali je vsa dokazila, ki jih ima M. Cavallera – ker potrdilo o priznanju, na katero se sklicuje, ne
         potrjuje nobenega izobraževanja v okviru španskega izobraževalnega sistema in ne temelji niti na izpitu niti na poklicnih
         izkušnjah, pridobljenih v Španiji – vseeno mogoče obravnavati kot „diplomo“ v smislu Direktive 89/48 oziroma ali so enakovredna
         diplomi iz člena 1(a), druga alinea, Direktive 89/48.

      52      Tako ni mogoče sprejeti trditve, ki so jih navedli Consiglio Nazionale degli Ingegneri ter italijanska in avstrijska vlada,
         ki temeljijo na besedilih nekaterih jezikovnih različic Direktive 89/48, ki se, kot je razvidno iz točk 7, 9, 11 in 12 te
         sodbe, razlikujejo od drugih jezikovnih različic, saj je v njih uporabljen izraz „druga država članica“, medtem ko je v večini
         drugih jezikovnih različic naveden le izraz „država članica“ ali „država članica gostiteljica“.

      53      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da zaradi potrebe po enotni razlagi prava Skupnosti ni dovoljeno, da
         bi se ob dvomu neko besedilo obravnavalo ločeno, ampak se zahteva, da se razlaga in uporablja ob upoštevanju različic v vseh
         drugih uradnih jezikih (sodbe z dne 12. novembra 1969 v zadevi Stauder, 29/69, Recueil, str. 419, točka 3, z dne 2. aprila
         1998 v zadevi EMU Tabac in drugi, C‑296/95, Recueil, str. I‑1605, točka 36, in z dne 9. marca 2006 v zadevi Zuid–Hollandse
         Milieufederatie in Natuur en Milieu, C‑174/05, ZOdl., str. I‑2443, točka 20).

      54      Dalje, čeprav je res bilo odločeno, da Direktiva 89/48 ne vsebuje omejitev glede države članice, v kateri bi moral kandidat
         pridobiti poklicne kvalifikacije (sodbi z dne 23. oktobra 2008 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑274/05, ZOdl., str. I‑0000,
         točka 28, in v zadevi Komisija proti Španiji, C‑286/06, ZOdl., str. I‑0000, točka 62), ta sodna praksa razlikuje med geografskim
         prostorom, kjer je potekalo izobraževanje, in izobraževalnim sistemom, h kateremu spada izobraževanje. V teh sodbah so se
         zadevne osebe namreč izobraževale v okviru izobraževalnega sistema, ki ni sistem države članice, v kateri so se želele sklicevati
         na svoje poklicne kvalifikacije.

      55      Namen Direktive 89/48 je odprava ovir za opravljanje poklica v državi članici, ki ni država članica, v kateri je bilo izdano
         potrdilo, ki dokazuje zadevne poklicne kvalifikacije. Iz prve, tretje in pete uvodne izjave navedene direktive je razvidno,
         da dokazilo o poklicnih kvalifikacijah ne more biti enakovredno „diplomi“ v smislu te direktive, razen če so bile kvalifikacije
         v celoti ali deloma pridobljene v okviru izobraževalnega sistema države članice, ki je izdala zadevno dokazilo. Poleg tega
         je Sodišče že odločilo, da dokazilo olajšuje dostop do poklica ali njegovega opravljanja, če dokazuje dodatne kvalifikacije
         (glej v tem smislu sodbi z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus, C‑19/92, Recueil, str. I‑1663, točke od 18 do 23, in z dne 9.
         septembra 2003 v zadevi Burbaud, C‑285/01, Recueil, str. I‑8219, točke od 47 do 53).

      56      Špansko potrdilo o priznanju torej ne dokazuje nobene dodatne kvalifikacije. V zvezi s tem niti priznavanje niti vpis v register
         ene od „colegios de ingenieros técnicos industriales“ v Kataloniji nista temeljila na preverjanju kvalifikacij ali poklicnih
         izkušenj M. Cavallere.

      57      Če bi v takih okoliščinah potrdili, da se je mogoče za dostop do zadevnega reguliranega poklica, ki je predmet postopka v
         zadevi v glavni stvari, v Italiji sklicevati na Direktivo 89/48, bi to osebi, ki je pridobila zgolj dokazilo, izdano v tej
         državi članici, ki samo po sebi ne daje dostopa do navedenega reguliranega poklica, vseeno omogočilo dostop do poklica, ne
         da bi špansko potrdilo o priznanju potrjevalo pridobitev dodatnih kvalifikacij ali poklicnih izkušenj. To bi bilo v nasprotju
         z načelom iz Direktive 89/48, navedenim v peti uvodni izjavi, po katerem si države članice pridržujejo pravico do določitve
         minimalne stopnje potrebne izobrazbe stopnje, da se zagotovi kakovost storitev na njihovih ozemljih.

      58      Na podlagi zgoraj navedenega je treba člen 1(a) Direktive 89/48 razlagati tako, da opredelitev pojma „diploma“, ki ga določa,
         ne zajema dokazila, ki ga je izdala država članica in ne potrjuje nobenega izobraževanja v okviru njenega izobraževalnega
         sistema in ne temelji niti na izpitu niti na poklicnih izkušnjah, pridobljenih v navedeni državi članici.

      59      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da se ni mogoče sklicevati na določbe Direktive 89/48, da bi dostop do poklica,
         ki je reguliran v eni državi članici, imel imetnik dokazila, ki ga je izdal organ druge države članice in ne potrjuje nobenega
         izobraževanja v okviru izobraževalnega sistema te države članice niti ne temelji na izpitu ali na poklicnih izkušnjah, pridobljenih
         v navedeni državi članici.

      60      Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      61      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Na določbe Direktive Sveta 89/48/EGS z dne 21. decembra 1988 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih
            s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta se ni mogoče sklicevati, da bi dostop do poklica,
            ki je reguliran v eni državi članici, imel imetnik dokazila, ki ga je izdal organ druge države članice in ne potrjuje nobenega
            izobraževanja v okviru izobraževalnega sistema te države članice niti ne temelji na izpitu ali na poklicnih izkušnjah, pridobljenih
            v navedeni državi članici.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 18. maja 2017.#Fondul Proprietatea SA proti Complexul Energetic Oltenia SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Curtea de Apel Craiova.#Predhodno odločanje – Državne pomoči – Terjatev družbe, katere večino delniškega kapitala ima romunska država, do družbe, katere edini delničar je ta država – Nadomestna izpolnitev – Pojem ‚državna pomoč‘ – Obveznost priglasitve Evropski komisiji.#Zadeva C-150/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 18. maja 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Državne pomoči — Terjatev družbe, katere večino delniškega kapitala ima romunska država, do družbe, katere edini delničar je ta država — Nadomestna izpolnitev — Pojem ‚državna pomoč‘ — Obveznost priglasitve Evropski komisiji“
      V zadevi C‑150/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Curtea de Apel Craiova (pritožbeno sodišče v Craiovi, Romunija) z odločbo z dne 3. marca 2016, ki je na Sodišče prispela 14. marca 2016, v postopku

         Fondul Proprietatea SA

      proti

         Complexul Energetic Oltenia SA,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi J. L. da Cruz Vilaça (poročevalec), predsednik senata, M. Berger, sodnica, A. Borg Barthet, E. Levits in F. Biltgen, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Fondul Proprietatea SA C. Dontu, D. Petrache in A. Dăscălescu, odvetniki,

               —

               za romunsko vlado R. H. Radu ter R. Mangu in M. Bejenar, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo L. Nicolae in P. Němečková, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 107 PDEU in člena 108(3) PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Fondul Proprietatea SA (v nadaljevanju: Fondul) in družbo Complexul Energetic Oltenia SA (v nadaljevanju: CE Oltenia), ki se nanaša na zahtevo za ugotovitev ničnosti sklepa skupščine CE Oltenia, da za terjatev te družbe do družbe Electrocentrale Grup SA (v nadaljevanju: Electrocentrale) sprejme nadomestno izpolnitev.

         Romunsko pravo

               3

               Člen 1469(2) romunskega civilnega zakonika določa: „Plačilo se izvede z izročitvijo denarnega zneska ali pa s katero koli drugo dajatvijo, ki je predmet obveznosti.“

               4

               Člen 1609 navedenega zakonika določa:

                        „1.

                        Za prenovitev gre takrat, kadar dolžnik v razmerju do upnika prevzame novo obveznost, ki nadomesti prvotno obveznost, ki ugasne.

                        2.

                        Za prenovitev gre tudi takrat, ko nov dolžnik nadomesti prejšnjega, katerega upnik oprosti obveznosti; prejšnja obveznost tako ugasne. V tem primeru do prenovitve pride brez soglasja prejšnjega dolžnika.

                        3.

                        Za prenovitev gre tudi takrat, kadar na podlagi nove pogodbe nov upnik nadomesti prejšnjega, dolžnik pa zoper tega upnika nima več obveznosti; prejšnja obveznost ugasne.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               5

               Družba CE Oltenia, katere 77,17 % osnovnega kapitala ima romunska država, 21,53 % pa družba Fondul, je bila upnik družbe Electrocentrale, katere edini delničar je romunska država, in sicer za znesek 28.709.475,13 romunskih leuov (RON) (okoli 6,4 milijonov EUR).

               6

               Skupščina družbe CE Oltenia je 27. septembra 2013 odobrila, da se v korist te družbe kot nadomestna izpolnitev prenese lastništvo na termoelektrarni Chișcani (Romunija), ki je bila v lasti Electrocentrale (v nadaljevanju: sklep v zadevi v glavi stvari).

               7

               Ker je bila termoelektrarna Chișcani ocenjena na 36.810.200 RON (okoli 8,2 milijonov EUR) je družba CE Oltenia razliko med tem zneskom in zneskom dolga, ki ga je imela družba Electrocentrale, poravnala tako, da je tej družbi plačala znesek 8.100.724,87 RON (okoli 1,8 milijonov EUR). Poleg tega je družba CE Oltenia prevzela 280 zaposlenih družbe Electrocentrale, ki so delali v termoelektrarni Chișcani in si zagotovila prenos pravic do emisije toplogrednih plinov.

               8

               Družba Fondul je 24. decembra 2013 pri prvostopenjskem sodišču vložila ničnostno tožbo zoper sklep v zadevi v glavni stvari. Ker je bil njen predlog za ugotovitev ničnosti zavrnjen, se je družba Fondul obrnila na Curtea de Apel Craiova (pritožbeno sodišče v Craiovi, Romunija).

               9

               Družba Fondul pred tem sodiščem navaja, da termoelektrarna Chişcani ni rentabilna, zato nadomestna izpolnitev iz zadeve v glavni stvari ne zagotavlja nobene koristi družbi CE Oltenia in koristi zgolj družbi Electrocentrale, ki se je lahko, ker ne nosi več bremen te elektrarne, obdržala na trgu dobave električne energije.

               10

               V teh okoliščinah je Curtea de Apel Craiova (pritožbeno sodišče v Craiovi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali sklep skupščine delničarjev – s katerim je bilo podano soglasje za to, da dolg družbe Electrocentrale v vrednosti 28.709.475,13 RON do družbe CE Oltenia preneha z nadomestno izpolnitvijo[, ki obsega prenos lastništva na] sredstvih, sestavljenih iz premoženja, vpisanega pod št. 70301 v zemljiško knjigo občine Chișcani v okrožju Brăila, in s katerim je bilo hkrati odločeno, da se družbi Electrocentrale plača razlika med tržno vrednostjo sredstev in vrednostjo terjatve družbe CE Oltenia, sprejet z glasovanjem romunske države, ki jo zastopa oddelek za energijo ministrstva za gospodarstvo, kot delničarke, ki ima v lasti 77,17 % delniškega kapitala družbe CE Oltenia – pomeni državno pomoč v smislu člena 107 PDEU, torej: (i) ali gre za ukrep, ki ga financira država ali ki se financira iz državnih sredstev, (ii) ali je ta selektiven in (iii) ali bi lahko prizadel trgovino med državami članicami?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali za tako državno pomoč velja obveznost priglasitve iz člena 108(3) PDEU?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               11

               S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje ali v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, odločitev družbe, ki je v večinski lasti države članice, da za prenehanje terjatve sprejme nadomestno izpolnitev s sredstvom, ki je last druge družbe, katere edini delničar je ta država članica, in da plača znesek, ki ustreza razliki med ocenjeno vrednostjo tega sredstva in zneskom te terjatve, lahko pomeni državno pomoč v smislu člena 107 PDEU.

               12

               Najprej je treba poudariti, da pristojnost Evropske komisije, da presoja združljivost pomoči z notranjim trgom, ne preprečuje, da nacionalno sodišče Sodišče v okviru predhodnega odločanja vpraša glede razlage pojma „pomoč“. Tako lahko Sodišče nacionalnemu sodišču predloži elemente razlage prava Unije, s katerimi bo lahko ugotovilo, ali je mogoče nacionalni ukrep šteti za „državno pomoč“ v smislu navedenega prava (sodba z dne 19. marca 2015, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, točka 30 in navedena sodna praksa).

               13

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča morajo biti za to, da se nacionalni ukrep opredeli kot „državna pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, izpolnjeni vsi pogoji, navedeni v nadaljevanju. Prvič, ukrep mora biti državen ali iz državnih sredstev. Drugič, ta ukrep države mora biti tak, da lahko vpliva na trgovino med državami članicami. Tretjič, z njo mora biti prejemniku podeljena selektivna prednost. Četrtič, biti mora tak, da izkrivlja konkurenco ali bi jo lahko izkrivljal (glej med drugim sodbe z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi, C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 15; z dne 22. oktobra 2015, EasyPay in Finance Engineering, C‑185/14, EU:C:2015:716, točka 35, in z dne 21. decembra 2016, Komisija/World Duty Free Group SA in drugi, C‑20/15 P in C‑21/15 P, EU:C:2016:981, točka 53).

         Pogoj državnega financiranja ukrepa ali financiranja iz državnih sredstev

               14

               Najprej je treba pojasniti, da morajo biti prednosti, da bi jih bilo mogoče opredeliti kot pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, neposredno ali posredno podeljene iz državnih sredstev in pripisljive državi (sodbi z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 24 in navedena sodna praksa, in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi, C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 16).

               15

               Glede, prvič, pogoja, da mora biti prednost neposredno ali posredno podeljena iz državnih sredstev je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je pojem „pomoči“ splošnejši od pojma „subvencije“, ker zajema ne le aktivna ravnanja, kot so subvencije, ampak tudi ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in ki so tako, ne da bi bili subvencije v strogem smislu besede, enake narave in imajo enake učinke (glej med drugim sodbi z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C‑222/04, EU:C:2006:8, točka 131, in z dne 19. marca 2015, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, točka 40).

               16

               V zvezi s tem je Sodišče že presodilo, da člen 107(1) PDEU pokriva vsa finančna sredstva, ki jih javni organi dejansko lahko uporabijo za pomoč podjetjem, ne glede na to, ali so ta sredstva stalno del premoženja države. Zato, čeprav zneski, ki ustrezajo zadevnemu ukrepu, niso stalno v lastni državne blagajne, dejstvo, da ostajajo stalno pod javnim nadzorom in torej na voljo pristojnim nacionalnim organom, zadostuje, da se opredelijo kot državna sredstva (glej sodbo z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi, C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 21 in navedena sodna praksa).

               17

               Glede, natančneje, javnih podjetij, kot je CE Oltenia, je Sodišče poleg tega presodilo, da država z izvrševanjem svojega prevladujočega položaja nad takimi podjetji lahko usmerja uporabo njihovih virov za financiranje, po potrebi, specifičnih prednosti v korist drugih podjetij (sodba z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, točka38).

               18

               Glede, drugič, pogoja pripisljivosti ukrepa pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, državi, je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je nanjo mogoče sklepati iz sklopa indicev, ki zadevajo okoliščine posameznega primera, in konteksta, v katerem je prišlo do tega ukrepa (sodba z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 55).

               19

               V zvezi s tem je Sodišče med drugim upoštevalo dejstvo, da zadevni subjekt izpodbijane odločbe ne bi mogel sprejeti, ne da bi upošteval zahteve javnih organov, ali da so morala tista javna podjetja, prek katerih so bile odobrene pomoči, poleg elementov, ki javna podjetja organsko povezujejo z državo, upoštevati smernice državnih teles. Glede na okoliščine primera so lahko za ugotovitev pripisljivosti ukrepa pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, državi, upoštevni drugi indici, kot so zlasti:

                        —

                        njegova integracija v strukture javne uprave,

                        —

                        vrsta dejavnosti podjetja in njihovo izvajanje na trgu v običajnih pogojih konkurence z zasebnimi izvajalci dejavnosti;

                        —

                        pravni status podjetja (javno pravo ali splošno pravo gospodarskih družb);

                        —

                        intenzivnost nadzora javnih organov nad upravljanjem podjetja;

                        —

                        ali kateri koli drug indic, ki v konkretnem primeru kaže na vpletenost ali na težko verjetno nevpletenost javnih organov pri sprejetju ukrepa, poleg tega pa se upošteva tudi njegov obseg, njegova vsebina ali pogoji, ki so z njim določeni (sodba z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, točki 55 in 56).

               20

               Le okoliščina, da je javno podjetje ustanovljeno v obliki kapitalske družbe splošnega prava, ob upoštevanju avtonomije, ki mu jo lahko daje taka pravna oblika, ni dovolj za izključitev tega, da se neki ukrep pomoči, ki ga je sprejela taka družba, pripiše državi. Obstoj položaja nadzora in dejanske možnosti izvajanja prevladujočega vpliva, ki jih ta položaj daje v praksi, namreč preprečujejo vnaprejšnjo izključitev vsakršne pripisljivosti ukrepa, ki ga je sprejela taka družba, državi, in posledično verjetnosti nespoštovanja pravil Pogodbe v zvezi z državnimi pomočmi, ne glede na to, da je pravna oblika javnega podjetja upoštevna kot eden od indicev, na podlagi katerega je mogoče v posameznem primeru ugotoviti, ali je podana vpletenost države (sodba z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 57).

               21

               Predložitveno sodišče preveri, ali sklep v zadevi v glavni stvari pomeni prednost, ki se neposredno ali posredno dodeli iz državnih sredstev, in ali se glede na indice, navedene v točkah 19 in 20 te sodbe, pripiše zadevni državi članici.

         Pogoj selektivne prednosti

               22

               Eden od konstitutivnih elementov državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU je obstoj selektivne prednosti, dane podjetju.

               23

               Družba Fondul meni, da nadomestna izpolnitev iz zadeve v glavni stvari pomeni državno pomoč, dodeljeno družbi Electrocentrale, saj termoelektrarna v Chișcani, katere lastništvo je bilo preneseno na družbo CE Oltenia, ni bila rentabilna. Zato naj romunska država ne bi ravnala v splošnem interesu ali v interesu družbe CE Oltenia, temveč zgolj z namenom, da družbi Electrocentrale da finančno prednost, zato da ta ostane na trgu z električno energijo.

               24

               V zvezi s tem je treba poudariti, da nadomestna izpolnitev, ki jo je potrdila družba, katere večinski delničar je država, ne pomeni nujno državne pomoči.

               25

               V skladu z ustaljeno sodno prakso pogoji, ki jih mora ukrep izpolnjevati, da se lahko šteje za „pomoč“ v smislu člena 107 PDEU, namreč niso izpolnjeni, če bi lahko upravičeno podjetje v okoliščinah, ki ustrezajo običajnim razmeram na trgu, pridobilo enako prednost, kot mu je bila dodeljena iz državnih sredstev. Taka presoja, če javni upnik da olajšave kar zadeva plačilo dolga, ki mu ga je dolžno podjetje, se izvede z načelno uporabo merila zasebnega upnika (glej med drugim sodbi z dne 24. januarja 2013, Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, točki 70 in 71, in z dne 21. marca 2013, Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, točki 31 in 32).

               26

               Takšne olajšave plačil predstavljajo državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, če podjetje ob upoštevanju s tem priznane gospodarske prednosti primerljivih olajšav očitno ne bi prejelo od zasebnega upnika, ki je v čim bolj podobnem položaju kot javni upnik in ki želi doseči poplačilo zneskov, ki mu jih dolguje dolžnik s finančnimi težavami (sodba z dne 24. januarja 2013, Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, točka 72).

               27

               Predložitveno sodišče za ugotovitev, ali družba Electrocentrale od zasebnega upnika ne bi dobila podobnih olajšav, izvede celostno presojo, pri kateri upošteva vse relevantne elemente v zadevi v glavni stvari, in sicer zlasti vrednost sredstva, ki je bilo predmet nadomestne izpolnitve, in znesek razlike, ki jo je plačala družba CE Oltenia (glej po analogiji sodbo z dne 24. januarja 2013, Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, točka 73).

         Pogoja vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivljanja konkurence

               28

               Člen 107(1) PDEU prepoveduje pomoči, ki prizadenejo trgovino med državami članicami in izkrivljajo ali bi lahko izkrivljale konkurenco.

               29

               Za opredelitev nacionalnega ukrepa kot državno pomoč ni treba dokazati stvarnega vpliva pomoči na trgovino med državami članicami niti dejanskega izkrivljanja konkurence, ampak je treba le preučiti, ali ta pomoč lahko vpliva na to trgovino in izkrivlja konkurenco (sodbi z dne 30. aprila 2009, Komisija/Italija in Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, točka 50, in z dne 26. oktobra 2016, Orange/Komisija, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, točka 64).

               30

               Vendar vpliv na trgovino med državami članicami ne sme biti zgolj hipotetičen ali domnevan. Zato je treba ugotoviti razlog, iz katerega obravnavani ukrep izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco in lahko, s svojimi predvidenimi učinki, vpliva na trgovino med državami članicami (glej v tem smislu sodbo z dne 30. aprila 2009, Komisija/Italija in Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, točka 64).

               31

               Kadar pomoč države članice okrepi položaj enega podjetja v razmerju do drugih konkurenčnih podjetij v trgovini znotraj Skupnosti, se šteje, da pomoč vpliva na ta podjetja (sodba z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C‑222/04, EU:C:2006:8, točka 141).

               32

               V zvezi s tem ni potrebno, da podjetje, ki je prejemnik pomoči, samo sodeluje v trgovini znotraj Skupnosti. Kadar namreč država članica dodeli pomoč podjetju, lahko s tem ohrani ali poveča njegovo notranjo dejavnost, s tem pa posledično zmanjša možnosti podjetij s sedeži v drugih državah članicah, da vstopijo na trg te države članice (sodba z dne 14. januarja 2015, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, točka 67).

               33

               Glede pogoja izkrivljanja konkurence je treba poudariti, da pomoči, ki naj bi podjetju omogočile razbremenitev stroškov, ki jih sicer nosi v okviru izvajanja tekočih poslov ali običajnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence (sodba z dne 30. aprila 2009, Komisija/Italija in Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, točka 54).

               34

               Poleg tega okoliščina, da se je gospodarski sektor, kot je energetski sektor, liberaliziral na ravni Unije, lahko poveča dejanski ali potencialni vpliv pomoči na konkurenco in njen učinek na trgovino med državami članicami (glej v tem smislu sodbi z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C‑222/04, EU:C:2006:8, točka 142, in z dne 5. marca 2015, Banco Privado Português in Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, točka 51).

               35

               Ker je električna energija, kot je v pisnih stališčih poudarila Komisija, predmet čezmejnega trgovanja, dodelitev pomoči s sklepom iz zadeve v glavni stvari lahko vpliva na trgovino. Taka pomoč lahko tudi izkrivlja konkurenco na trgu električne energije.

               36

               Nacionalno sodišče bo v sporu o glavni stvari moralo glede na prej navedena merila razlage presoditi, ali sta obravnavana pogoja izpolnjena.

               37

               Glede na prej navedene preudarke je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, odločitev družbe, ki je v večinski lasti države članice, da za ugasnitev terjatve sprejme nadomestno izpolnitev s sredstvom, ki je v lasti druge družbe, katere edini delničar je ta država članica, in da plača znesek, ki ustreza razliki med ocenjeno vrednostjo tega sredstva in zneskom te terjatve, lahko pomeni državno pomoč v smislu člena 107 PDEU, če:

                        —

                        ta odločitev pomeni prednost, ki se neposredno ali posredno dodeli iz državnih sredstev in je pripisljiva državi,

                        —

                        podjetje, ki je prejemnik, ne bi dobilo primerljivih olajšav od zasebnega upnika, in

                        —

                        zadevna odločitev lahko vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja konkurenco.

               38

               Nacionalna sodišča preverijo, ali so ti pogoji izpolnjeni.

         Drugo vprašanje

               39

               V primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali za državno pomoč iz zadeve v glavni stvari velja obveznost priglasitve iz člena 108(3) PDEU.

               40

               Člen 108(3) PDEU vzpostavlja preventivni nadzor nad načrti novih pomoči. S tako zasnovano prevencijo se skuša doseči, da se bodo izvršile samo pomoči, ki so združljive z notranjim trgom. Da bi se dosegel ta cilj, se izvedba načrta pomoči odloži, dokler ni z dokončno odločitvijo Komisije odpravljen dvom o združljivosti (sodba z dne 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, točki 25 in 26).

               41

               Izvajanje tega sistema nadzora nad državnimi pomočmi je na eni strani naloženo Komisiji in na drugi nacionalnim sodiščem, njena oziroma njihove vloge so dopolnjujoče, a ločene (sodba z dne 13. februarja 2014, Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, točka 19).

               42

               Medtem ko je za presojo združljivosti ukrepov pomoči z notranjim trgom izključno pristojna Komisija, ki deluje pod nadzorom sodišč Unije, so nacionalna sodišča pristojna, da do končne odločitve Komisije varujejo pravice posameznikov, če državni organi kršijo prepoved iz člena 108(3) PDEU (sodba z dne 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, točka 28).

               43

               Iz tega sledi, da morajo nacionalni organi, če bi sklep iz zadeve v glavni stvari pomenil državno pomoč v korist družbe Electrocentrale, v skladu s členom 108(3) PDEU to pomoč priglasiti Komisiji pred njeno izvršitvijo.

               44

               Glede na vse prej navedene preudarke je treba na drugo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da morajo organi države članice, če nacionalno sodišče za državno pomoč opredeli odločitev družbe, ki je v večinski lasti te države članice, da za ugasnitev terjatve sprejme nadomestno izpolnitev s sredstvom, ki je v lasti druge družbe, katere edini delničar je ta država članica, in da plača znesek, ki ustreza razliki med ocenjeno vrednostjo tega sredstva in zneskom te terjatve, v skladu s členom 108(3) PDEU to pomoč pred njeno izvršitvijo priglasiti Komisiji.

         Stroški

               45

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                           V okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, odločitev družbe, ki je v večinski lasti države članice, da za ugasnitev terjatve sprejme nadomestno izpolnitev s sredstvom, ki je v lasti druge družbe, katere edini delničar je ta država članica, in da plača znesek, ki ustreza razliki med ocenjeno vrednostjo tega sredstva in zneskom te terjatve, lahko pomeni državno pomoč v smislu člena 107 PDEU, če:

                                 —

                                    ta odločitev pomeni prednost, ki se neposredno ali posredno dodeli iz državnih sredstev in je pripisljiva državi,

                                 —

                                    podjetje, ki je prejemnik, ne bi dobilo primerljivih olajšav od zasebnega upnika, in

                                 —

                                    zadevna odločitev lahko vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja konkurenco.

                                 —

                                    Nacionalna sodišča preverijo, ali so ti pogoji izpolnjeni.

                           2.

                           Če nacionalno sodišče za državno pomoč opredeli odločitev družbe, ki je v večinski lasti države članice, da za ugasnitev terjatve sprejme nadomestno izpolnitev s sredstvom, ki je v lasti druge družbe, katere edini delničar je ta država članica, in da plača znesek, ki ustreza razliki med ocenjeno vrednostjo tega sredstva in zneskom te terjatve, morajo organi te države članice v skladu s členom 108(3) PDEU to pomoč pred njeno izvršitvijo priglasiti Evropski komisiji.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: romunščina


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 19. aprila 1988. # SPRL Louis Erauw-Jacquery proti Société coopérative La Hesbignonne. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de commerce de Liège - Belgija. # Zadeva 27/87.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. septembra 2017.#Kazenski postopek zoper Giorgia Fidenata in druge.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Udine.#Predhodno odločanje – Kmetijstvo – Gensko spremenjena živila in krma – Izredni ukrepi – Nacionalni ukrep prepovedi gojenja gensko spremenjene koruze tipa MON 810 – Ohranitev oziroma obnovitev ukrepa – Uredba (ES) št. 1829/2003 – Člen 34 – Uredba (ES) št. 178/2002 – Člena 53 in 54 – Pogoji uporabe – Previdnostno načelo.#Zadeva C-111/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 13. septembra 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje – Kmetijstvo – Gensko spremenjena živila in krma – Izredni ukrepi – Nacionalni ukrep prepovedi gojenja gensko spremenjene koruze tipa MON 810 – Ohranitev oziroma obnovitev ukrepa – Uredba (ES) št. 1829/2003 – Člen 34 – Uredba (ES) št. 178/2002 – Člena 53 in 54 – Pogoji uporabe – Previdnostno načelo“
      V zadevi C‑111/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale di Udine (okrožno sodišče v Vidmu, Italija) z odločbo z dne 10. decembra 2015, ki je na Sodišče prispela 24. februarja 2016, v kazenskem postopku proti

         Giorgiu Fidenatu,

         Leandru Tabogi,

         Lucianu Tabogi,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi L. Bay Larsen (poročevalec), predsednik senata, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Bobek,
      sodni tajnik: R. Schiano, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. februarja 2017,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za G. Fidenata ter Leandra in Luciana Tabogo F. Longo, odvetnik,

               –

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,

               –

               za grško vlado G. Kanellopoulos in D. Ntourntoureka, agenta,

               –

               za Evropsko komisijo C. Zadra, K. Herbout-Borczak in C. Valero, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. marca 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 34 Uredbe (ES) št. 1829/2003 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. septembra 2003 o gensko spremenjenih živilih in krmi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 32, str. 432) ter členov 53 in 54 Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 463).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka proti Giorgiu Fidenatu ter Leandru in Lucianu Tabogi, s katerim se jim očita, da so gojili gensko spremenjeno koruzo tipa MON 810 in s tem kršili nacionalno ureditev, v skladu s katero je to gojenje prepovedano.

         Pravni okvir
      Uredba št. 1829/2003

               3

               V uvodnih izjavah od 1 do 3 Uredbe št. 1829/2003 je navedeno:

                        „(1)

                        Prosti pretok varnih in zdravstveno ustreznih živil in krme je bistven vidik notranjega trga ter znatno prispeva k zdravju in dobremu počutju državljanov ter njihovim socialnim in ekonomskim interesom.

                        (2)

                        Za uresničevanje politik Skupnosti je treba zagotoviti visoko raven varstva življenja in zdravja ljudi.

                        (3)

                        Da bi se zavarovalo zdravje ljudi in živali, morajo biti živila in krma, ki so sestavljeni iz gensko spremenjenih organizmov, jih vsebujejo ali so iz njih proizvedeni (v nadaljnjem besedilu gensko spremenjena živila in krma), po postopku Skupnosti podvrženi presoji varnosti, preden se dajo na trg Skupnosti.“

               4

               Na podlagi člena 1(a) in (b) te uredbe je njen namen zlasti, v skladu s splošnimi načeli, določenimi v Uredbi št. 178/2002, vzpostaviti temelj za zagotavljanje visoke ravni varstva življenja in zdravja ljudi, zdravja in zaščite živali, okolja ter interesov potrošnikov v zvezi z gensko spremenjenimi živili in krmo, ob zagotavljanju učinkovitega delovanja notranjega trga kot tudi določiti postopke Skupnosti za odobritev in nadzor gensko spremenjenih živil in krme.

               5

               Člen 34 navedene direktive, naslovljen „Ukrepi ob nesreči“, določa:
               „Kadar je očitno, da bodo proizvodi, ki jih ta uredba odobri ali so odobreni v skladu z njo, verjetno predstavljali resno tveganje za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje […], se sprejmejo ukrepi po postopkih, predvidenih v členih 53 in 54 Uredbe [št. 178/2002].“

         Uredba št. 178/2002

               6

               V uvodnih izjavah 20 in 21 Uredbe št. 178/2002 je navedeno:

                        „(20)

                        Za zagotovitev varovanja zdravja v Skupnosti je bilo uporabljeno previdnostno načelo, kar je povzročilo ovire pri prostem pretoku živil in krme. Zato je treba sprejeti na celotnem področju Skupnosti enotno podlago za uporabo tega načela.

                        (21)

                        V posebnih okoliščinah kadar gre za tveganje za življenje ali zdravje, obenem pa še vedno obstaja znanstvena negotovost, previdnostno načelo zagotavlja mehanizem za določitev ukrepov za obvladovanje tveganja ali pa druge dejavnosti, da se zagotovi izbrana visoka raven varovanja zdravja v Skupnosti.“

               7

               Člen 6 te uredbe določa:
               „1.   Za doseganje splošnega cilja visoke ravni varovanja zdravja in življenja ljudi, živilska zakonodaja temelji na analizi tveganja, razen če to glede na okoliščine ali vrsto ukrepa ni primerno.
               2.   Ocena tveganja temelji na razpoložljivih znanstvenih dognanjih in se izvaja na neodvisen, objektiven in pregleden način.
               3.   Obvladovanje tveganja upošteva rezultate ocene tveganja in zlasti mnenja [Evropske agencije za varnost hrane] iz člena 22, druge dejavnike, pomembne za obravnavano zadevo in previdnostno načelo v okoliščinah iz člena 7(1) za doseganje splošnih ciljev živilske zakonodaje iz člena 5.“

               8

               Člen 7 navedene uredbe, naslovljen „Previdnostno načelo“, določa:
               „1.   V nekaterih primerih, kadar je po oceni razpoložljivih informacij ugotovljena možnost neželenih učinkov na zdravje, obstaja pa znanstvena negotovost, se lahko sprejmejo začasni ukrepi za obvladovanje tveganja za zagotovitev visoke ravni varovanja zdravja, ki jo je Skupnost izbrala, dokler niso na voljo nadaljnje znanstvene informacije za bolj izčrpno oceno tveganja.
               2.   Ukrepi, sprejeti na podlagi člena 1, so v sorazmerju in ne ovirajo trgovine bolj, kakor je potrebno za doseganje visoke ravni varovanja zdravja, ki jo je Skupnost izbrala, ob upoštevanju tehnične in gospodarske izvedljivosti in drugih dejavnikov, pomembnih za obravnavano zadevo. Ukrepi se ponovno pregledajo v primernem roku, odvisno od vrste ugotovljenega tveganja za življenje ali zdravje in vrste znanstvenih informacij, ki so potrebne za razjasnitev znanstvene negotovosti in za izvedbo bolj izčrpne ocene tveganja.“

               9

               Člen 53 Uredbe št. 178/2002, naslovljen „Ukrepi v nujnih primerih za živila in krmo s poreklom iz Skupnosti ali uvoženih iz tretjih držav“, določa:
               „1.   Kadar je očitno, da bodo živila ali krma s poreklom iz Skupnosti ali uvoženih iz tretjih držav verjetno predstavljala resno tveganje za zdravje ljudi, živali ali okolje in da takega tveganja ni možno na zadovoljiv način obvladati z ukrepi, ki jih sprejme(jo) prizadeta(e) država(e) članica(e), Komisija v skladu s postopkom iz člena 58(2) na lastno pobudo ali na zahtevo države članice, odvisno od resnosti razmer, takoj sprejme enega ali več naslednjih ukrepov:

                        (a)

                        pri živilih ali krmi s poreklom iz Skupnosti:

                                 (i)

                                 začasno ustavitev dajanja v promet ali uporabe zadevnega živila;

                                 (ii)

                                 začasno ustavitev dajanja v promet ali uporabe zadevne krme;

                                 (iii)

                                 določitev posebnih pogojev za zadevna živila ali krmo;

                                 (iv)

                                 kakšen drug ustrezen začasen ukrep;

                        (b)

                        pri živilih ali krmi, uvoženih iz tretje države:

                                 (i)

                                 začasno ustavitev uvoza zadevnega živila ali krme iz celotne ali dela zadevne tretje države in, kadar je to uporabno, iz tretje tranzitne države;

                                 (ii)

                                 določitev posebnih pogojev za zadevna živila ali krmo iz celotne ali dela zadevne tretje države;

                                 (iii)

                                 kakšen drug ustrezen začasen ukrep.

                  2.   V nujnih primerih lahko Komisija začasno sprejme ukrepe iz odstavka 1 po posvetovanju s prizadeto(imi) državo(ami) članico(ami) in potem, ko je o tem obvestila druge države članice.
               […]“

               10

               Člen 54 te uredbe, naslovljen „Drugi nujni ukrepi“, določa:
               „1.   Kadar država članica uradno obvesti Komisijo o potrebi sprejetja nujnih ukrepov in Komisija ne ukrepa v skladu s členom 53, lahko država članica sprejme začasne zaščitne ukrepe. V takem primeru takoj obvesti druge države članice in Komisijo.
               2.   V 10 delovnih dneh Komisija predloži zadevo [Stalnemu odboru za prehranjevalno verigo in zdravje živali], da podaljša, spremeni ali razveljavi začasne nacionalne zaščitne ukrepe.
               3.   Države članice lahko svoje začasne zaščitne ukrepe ohranijo do sprejetja ukrepov Skupnosti.“

               11

               Člen 58(1) navedene uredbe določa:
               „Komisiji pomaga Stalni odbor za prehranjevalno verigo in zdravje živali, […], ki ga sestavljajo predstavniki držav članic in mu predseduje predstavnik Komisije. [Ta] odbor se organizira po sektorjih, ki obravnavajo vse pomembne zadeve.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Komisija je z Odločbo z dne 22. aprila 1998 o dajanju v promet gensko spremenjene koruze (Zea mays L., linija MON 810) na podlagi Direktive Sveta 90/220/EGS (UL 1998, L 131, str. 32) dovolila dajanje koruze MON 810 na trg.

               13

               Italijanska vlada je z dopisom z dne 11. aprila 2013 Komisijo pozvala, naj v skladu s postopkom, določenim v členu 53 Uredbe št. 178/2002, sprejme nujne ukrepe, določene v členu 34 Uredbe št. 1829/2003, za prepoved gojenja te koruze. V podporo svoji prošnji je ta vlada predložila znanstvene študije, ki sta jih izvedla Consiglio per la Ricerca e la sperimentazione in Agricoltura (raziskovalni in eksperimentalni odbor za kmetijstvo, Italija) (CRA) in Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (višji inštitut za okoljevarstvo in okoljske raziskave, Italija) (ISPRA).

               14

               Komisija je v svojem odgovoru z dne 17. maja 2013 navedla, da na podlagi predhodne presoje elementov, ki so ji bili predloženi, ni ugotovila, da bi bilo nujno treba sprejeti ukrepe na podlagi členov 53 in 54 Uredbe št. 178/2002.

               15

               Komisija je 29. maja 2013 za bolj poglobljeno analizo znanstvenih podatkov, ki jih je predložila ta država članica, prosila Evropsko agencijo za varnost hrane, naj preuči te dokaze pred koncem meseca septembra 2013.

               16

               Italijanska vlada je z decreto Adozione delle misure d’urgenza ai sensi dell’art. 54 del regolamento (CE) no 178/2002, concernente la coltivazione di varietà di mais geneticamente modificato MON 810 (uredba o sprejetju nujnih ukrepov v smislu člena 54 Uredbe (ES) št. 178/2002 o gojenju gensko spremenjene koruze tipa MON 810 z dne 12. julija 2013) (GURI št. 187 z dne 10. avgusta 2013) prepovedala gojenje gensko spremenjene koruze tipa MON 810.

               17

               Evropska agencija za varnost hrane je 24. septembra 2013 izdala znanstveno mnenje št. 3371, v katerem je navedeno, da delovna skupina za gensko spremenjene organizme (v nadaljevanju: GSO) v dokumentih, ki jih je predložila italijanska vlada v podporo nujnim ukrepom v zvezi s koruzo MON 810, ni odkrila novih znanstvenih dokazov, ki bi upravičevali sprejetje zahtevanih nujnih ukrepov. Tako je ta skupina menila, da so njene predhodne ugotovitve o presojah tveganja v zvezi s koruzo MON 810 ostale veljavne.

               18

               Iz spisa, predloženega Sodišču, kot tudi iz pojasnil Komisije med obravnavo izhaja, da je ta obvestila Stalni odbor za prehranjevalno verigo in zdravje živali o obvestilu italijanske vlade glede zaščitnih ukrepov, ki jih je ta sprejela, ne da bi mu posredovala osnutek odločbe glede podaljšanja, spremembe ali razveljavitve začasnih nacionalnih zaščitnih ukrepov v skladu s členom 54(2) Uredbe št. 178/2002.

               19

               V teh okoliščinah so bili G. Fidenato ter Leandro in Luciano Taboga kazensko preganjani pred Tribunale di Udine (okrožno sodišče v Vidmu, Italija) zaradi gojenja, na nedoločen datum, sorte gensko spremenjene koruze, in sicer tipa MON 810, kar pomeni kršitev nacionalne ureditve, v skladu s katero je gojenje te prepovedano.

               20

               Preiskovalni sodnik pri Tribunale di Udine (okrožno sodišče v Vidmu, Italija) je na datum, ki ni naveden, izdal kaznovalni nalog proti zadevnim osebam.

               21

               Zadnjenavedeni so zoper ta kaznovalni nalog vložili ugovor s sklicevanjem na nezakonitost nacionalne zakonodaje, na podlagi katere je bil ta sprejet, ker ta zakonodaja krši člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s členoma 53 in 54 Uredbe št. 178/2002.

               22

               V teh okoliščinah je Tribunale di Udine (okrožno sodišče v Vidmu, Italija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali mora Komisija v skladu z odstavkom 1 [člena] 54 [Uredbe] št. 178/2002[,] če jo za to prosi država članica, sprejeti nujne ukrepe v smislu [člena] 53 [Uredbe] št. 178/2002, tudi če presodi, da za posamezna živila ali krmo ni razlogov za resno in očitno tveganje za zdravje ljudi in živali ali za okolje?

                        2.

                        Ali lahko država članica, ki prosi za presojo, v skladu s [členom 53] [Uredbe] št. 178/2002 sprejme začasne ukrepe, če je presoja, ki jo Komisija predloži državi članici in za katero jo je ta država prosila, v nasprotju z zahtevami navedene države članice in vsebinsko nasprotuje potrebi po sprejetju nujnih ukrepov, zaradi česar Komisija ne sprejme nujnih ukrepov v smislu [člena] 34 [Uredbe] št. 1829/2003, ki jih zahteva sama država članica?

                        3.

                        Ali je mogoče s premisleki, povezanimi s previdnostnim načelom, ki presegajo merila za resno in očitno tveganje za zdravje ljudi in živali ali za okolje pri uporabi živila ali krme, upravičiti sprejetje nujnih začasnih ukrepov s strani države članice v smislu [člena] 34 [Uredbe] (ES) št. 1829/2003?

                        4.

                        Ali lahko država članica še naprej ohranja veljavnost svojih nujnih začasnih ukrepov in/ali podaljša njihovo veljavnost, če se je obdobje, za katero so bili predvideni, izteklo, če je jasno in očitno, da je Evropska komisija presodila, da niso izpolnjeni bistveni pogoji za sprejetje nujnih ukrepov za posamezno živilo ali krmo, pri čemer je bila navedena presoja pozneje potrjena z znanstvenim mnenjem Evropske agencije za varnost hrane in je bila pisno predložena državi članici, ki je zanjo prosila?“

         Vprašanja za predhodno odločanje
      Prvo vprašanje

               23

               S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s členom 53 Uredbe št. 178/2002 razlagati tako, da mora Komisija sprejeti nujne ukrepe v smislu tega zadnjega člena, kadar jo država članica uradno obvesti v skladu s členom 54(1) te zadnjenavedene uredbe o potrebi sprejetja takšnih ukrepov, če ni očitno, da proizvod, ki ga Uredba št. 1829/2003 odobri ali ki je v skladu z njo, verjetno pomeni resno tveganje za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje.

               24

               Uredbi št. 1829/2003 in 178/2002 imata zlasti namen, da se glede živil zagotovi visoka raven varovanja zdravja ljudi in interesov potrošnikov ob hkratnem zagotavljanju nemotenega delovanja notranjega trga.

               25

               Poleg tega, kot to izhaja iz uvodne izjave 1 Uredbe št. 1829/2003, čeprav je prosti pretok varnih in zdravstveno ustreznih živil bistven vidik notranjega trga, lahko država članica sprejme prepoved ali omejitev gojenja GSO, ki so dovoljeni na podlagi Uredbe št. 1829/2003 in vpisani v skupni katalog na podlagi Direktive Sveta 2002/53/ES z dne 13. junija 2002 o skupnem katalogu sort poljščin (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 36, str. 281), v primerih, ki so izrecno določeni v pravu Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2012, Pioneer Hi Bred Italia, C‑36/11, EU:C:2012:534, točki 63 in 70).

               26

               Med temi izjemami so zlasti ukrepi, sprejeti na podlagi člena 34 Uredbe št. 1829/2003.

               27

               Kot tudi izhaja iz besedila člena 34 Uredbe št. 1829/2003, kadar je očitno, da proizvod, ki ga ta uredba odobri ali je odobren v skladu z njo, verjetno pomeni resno tveganje za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje, takrat se sprejmejo ukrepi po postopkih, predvidenih v členih 53 in 54 Uredbe (ES) št. 178/2002. V zvezi s tem je treba poudariti, da se člen 53 Uredbe št. 178/2002 nanaša na nujne ukrepe, ki jih lahko sprejme Komisija, medtem ko se za sprejetje teh ukrepov s strani držav članic uporablja člen 54 te uredbe.

               28

               Zato kadar ni očitno, da proizvod, ki ga odobri Uredba št. 1829/2003 ali je odobren v skladu z njo, verjetno pomeni resno tveganje za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje, takrat Komisiji na podlagi člena 34 te uredbe v povezavi s členom 53 Uredbe št. 178/2002 ni treba sprejeti nujnih ukrepov v smislu teh členov.

               29

               Dejstvo, da naj bi sprejetje takšnih ukrepov zahtevala država članica, ne vpliva na diskrecijsko pravico, s katero razpolaga Komisija v tem pogledu.

               30

               Glede na vse navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s členom 53 Uredbe št. 178/2002 razlagati tako, da Komisiji ni treba sprejeti nujnih ukrepov v smislu tega zadnjega člena, kadar jo država članica uradno obvesti v skladu s členom 54(1) zadnjenavedene uredbe o potrebi sprejetja takšnih ukrepov, če ni očitno, da proizvod, ki ga Uredba št. 1829/2003 odobri ali, ki je odobren v skladu z njo, lahko pomeni resno tveganje za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje.

         Drugo in četrto vprašanje

               31

               Z drugim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s členom 54 Uredbe št. 178/2002 razlagati tako, da država članica lahko – potem ko je uradno obvestila Komisijo o potrebi po sprejetju nujnih ukrepov in ko ta ni sprejela nobenega ukrepa v skladu s členom 53 Uredbe št. 178/2002 – po eni strani sprejme takšne ukrepe na nacionalni ravni in jih po drugi strani ohrani ali obnovi, dokler Komisija ne sprejme, v skladu s členom 54(2) zadnjenavedene uredbe, sklepa o njihovem podaljšanju, njihovi spremembi ali njihovi razveljavitvi.

               32

               V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 34 Uredbe št. 1829/2003 državi članici dovoljuje, da sprejme nujne ukrepe na podlagi tega člena ob spoštovanju temeljnih pogojev, določenih v tem členu, kot tudi postopkovnih zahtev iz člena 54 Uredbe št. 178/2002 (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi, C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, točke od 66 do 69).

               33

               Na podlagi člena 54(1) te uredbe, kadar država članica uradno obvesti Komisijo o potrebi po sprejetju nujnih ukrepov in Komisija ni sprejela nobenega ukrepa v skladu s členom 53 navedene uredbe, lahko ta država članica sprejme zaščitne ukrepe.

               34

               Postopkovne zahteve so pojasnjene v členu 54(1), ki državam članicam nalaga po eni strani, da „uradno“ obvestijo Komisijo o potrebi po sprejetju nujnih ukrepov, in po drugi strani, če ta ni sprejela nobenega ukrepa v skladu s tem členom 53, da „takoj“ obvestijo Komisijo in druge države članice o nacionalnih zaščitnih ukrepih, ki so bili sprejeti. Zato je treba člen 54(1) Uredbe št. 178/2002 – ob upoštevanju nujnosti ukrepanja zadevne države članice in cilja varovanja javnega zdravja, ki ga uresničuje Uredba št. 1829/2003 – razlagati tako, da zahteva, da je treba v nujnih primerih Komisijo obvestiti, tako kot je določeno, najkasneje ob sprejetju nujnih ukrepov s strani zadevne države članice (sodba z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi, C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, točka 73).

               35

               Člen 54(3) Uredbe št. 178/2002 med drugim določa, da se nujni ukrepi, ki jih sprejmejo države članice, lahko ohranijo do sprejetja ukrepov Evropske unije.

               36

               Navedbo ohranitve teh ukrepov v tem členu moramo razumeti kot tako, ki pokriva tudi obnovitev navedenih ukrepov, če so bili ti sprejeti začasno. Iz te uredbe namreč po eni strani ne izhaja, da je zakonodajalec Unije nameraval omejiti sredstva, s katerimi se zadevni državi članici dovoli, da še naprej ohranja veljavnost sprejetih ukrepov, in po drugi strani bi nasprotna razlaga pomenila oviro za obvladovanje tveganja za zdravje ljudi živali ali okolja, ki ga živila ali krma s poreklom iz Skupnosti ali uvožena iz tretje države lahko predstavljajo.

               37

               Kljub temu, tako kot je Sodišče poudarilo v točki 78 sodbe z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi (C‑58/10 à C‑68/10, EU:C:2011:553), sta ob upoštevanju strukture sistema, določenega v Uredbi št. 1829/2003, in njegovega cilja preprečevanja umetnih razhajanj pri obravnavanju resnega tveganja za oceno in upravljanje resnega ter očitnega tveganja nazadnje pristojna le Komisija in Svet Evropske unije pod nadzorom Sodišča Unije.

               38

               Iz tega izhaja, da so med sprejetjem in izvajanjem nujnih ukrepov iz člena 34 Uredbe št. 1829/2003 s strani držav članic, dokler se odločitev o tem ne sprejme na ravni Unije, nacionalna sodišča, ki jim je predloženo vprašanje o zakonitosti teh nacionalnih ukrepov, pristojna za presojo njihove zakonitosti glede na vsebinske pogoje, določene v tem členu 34, in glede na postopkovne zahteve iz člena 54 Uredbe št. 178/2002, ker lahko enotno uporabo prava Unije Sodišče zagotovi v okviru postopka za predhodno odločanje, saj če nacionalno sodišče dvomi o razlagi določbe prava Unije, lahko oziroma mora v skladu s členom 267, drugi in tretji odstavek, PDEU predložiti Sodišču vprašanje za predhodno odločanje (sodba z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi, C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, točka 79 in navedena sodna praksa).

               39

               V zvezi s tem je treba navesti, da iz pisnih stališč, ki jih je Komisija predložila Sodišču, izhaja, da v nasprotju z zahtevami iz člena 54(2) Uredbe št. 178/2002 na ravni Unije ni bila sprejeta nobena odločba glede podaljšanja, spremembe ali razveljavitve začasnega nacionalnega zaščitnega ukrepa.

               40

               Iz te določbe pa izhaja, da Komisija v roku 10 delovnih dni predloži zadevo Stalnemu odboru za prehranjevalno verigo in zdravje živali, ustanovljenemu s členom 58(1) te uredbe, v skladu s postopkom iz člena 58(2), da podaljša, spremeni ali razveljavi začasne nacionalne zaščitne ukrepe.

               41

               Vendar ko je Komisija predložila zadevo Odboru za prehranjevalno verigo in zdravje živali in je bila na ravni Unije sprejeta odločba, je presoja dejanskih in pravnih elementov te zadeve, vsebovana v tej odločbi, obvezujoča za vse organe države članice, na katere je v skladu s členom 288 PDEU ta odločba naslovljena, in tudi za njena sodišča, ki morajo odločiti o zakonitosti sprejetih ukrepov na nacionalni ravni (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi, C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, točka 80 in navedena sodna praksa).

               42

               Glede na vse navedeno je treba na drugo in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s členom 54 Uredbe št. 178/2002 razlagati tako, da država članica lahko – potem ko je uradno obvestila Komisijo o potrebi po sprejetju nujnih ukrepov in ko ta ni sprejela nobenega ukrepa v skladu s členom 53 Uredbe št. 178/2002 – po eni strani sprejme takšne ukrepe na nacionalni ravni in jih po drugi strani ohrani ali obnovi, dokler Komisija ni sprejela v skladu s členom 54(2) zadnjenavedene uredbe sklepa o njihovem podaljšanju, njihovi spremembi ali njihovi razveljavitvi.

         Tretje vprašanje

               43

               S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s previdnostnim načelom razlagati tako, da državam članicam daje možnost, da sprejmejo v skladu s členom 54 Uredbe št. 178/2002 nujne začasne ukrepe izključno na podlagi tega načela, ne da bi bili izpolnjeni pogoji, določeni v členu 34 Uredbe št. 1829/2003.

               44

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 7 Uredbe št. 178/2002 opredeljuje previdnostno načelo na področju živilske zakonodaje. Odstavek 1 tega člena določa, da v nekaterih primerih, kadar je po oceni razpoložljivih informacij ugotovljena možnost neželenih učinkov na zdravje, obstaja pa znanstvena negotovost, se lahko sprejmejo začasni ukrepi za obvladovanje tveganja za zagotovitev visoke ravni varovanja zdravja, ki jo je Unija izbrala, dokler niso na voljo nadaljnje znanstvene informacije za izčrpnejšo oceno tveganja.

               45

               Člen 34 Uredbe št. 1829/2003 določa, kot je bilo omenjeno v točki 27 te sodbe, pogoje, na podlagi katerih je proizvod, ki ga ta uredba odobri ali ki je v skladu z njo, lahko predmet nujnih ukrepov, s tem pa natančno opredeli stopnjo nujnosti, s katero je pogojeno sprejetje teh ukrepov.

               46

               Čeprav, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 78 sklepnih predlogov, je previdnostno načelo, kot je zajeto v členu 7 Uredbe št. 178/2002, splošno načelo živilske zakonodaje, je zakonodajalec Unije v členu 34 Uredbe št. 1829/2003 določil natančno pravilo glede sprejetja nujnih ukrepov v skladu s postopki iz členov 53 in 54 Uredbe št. 178/2002.

               47

               Kot pa je navedlo Sodišče v točki 71 sodbe z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi (C‑58/10 à C‑68/10, EU:C:2011:553), je treba zahteve iz člena 54(1) Uredbe št. 178/2002, predmet katerih je sprejetje nujnih ukrepov, razlagati med drugim ob upoštevanju previdnostnega načela zaradi zagotovitve visoke ravni varovanja življenja in zdravja ljudi ter ob tem zagotavljati prosti pretok varnih in zdravstveno ustreznih živil in krme, ki predstavlja bistven vidik notranjega trga.

               48

               Kljub temu se to načelo ne sme razlagati v smislu, ki omogoča potrditev ali spremembo določb iz člena 34 Uredbe št. 1829/2003, posebej tako, da se jih omili.

               49

               V zvezi s tem je treba poudariti, tako kot je bilo opozorjeno v točki 38 te sodbe, da so nacionalna sodišča, ki morajo preveriti zakonitost nujnih nacionalnih ukrepov iz člena 34 te uredbe, pristojna za presojo njihove zakonitosti glede na temeljne pogoje, določene v tem členu te uredbe, in glede na postopkovne zahteve iz člena 54 Uredbe št. 178/2002.

               50

               Poleg tega je treba ugotoviti, tako kot je navedel generalni pravobranilec v točki 68 sklepnih predlogov, da začasni ukrepi za obvladovanje tveganja, ki se lahko sprejmejo na podlagi previdnostnega načela, in nujni ukrepi, sprejeti v skladu s členom 34 Uredbe št. 1829/2003, ne delujejo po enakem sistemu. Iz člena 7 Uredbe št. 178/2002 namreč izhaja, da je sprejetje teh začasnih ukrepov pogojen s tem, da ocena razpoložljivih informacij razkrije možnost neželenih učinkov za zdravje, vendar pa obstaja znanstvena negotovost. Nasprotno pa člen 34 Uredbe št. 1829/2003 dovoljuje uporabo nujnih ukrepov, kadar proizvod, ki ga odobri zadnjenavedena uredba, „očitno“ lahko pomeni „resno“ tveganje za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje.

               51

               V zvezi s tem je Sodišče navedlo v točkah 76 in 77 sodbe z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi (od C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553), da je treba izraza „očitno“ in „resno tveganje“ v smislu člena 34 Uredbe št. 1829/2003 razumeti tako, da se nanašata na veliko tveganje, ki pomeni očitno nevarnost za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje. To tveganje je treba ugotoviti na podlagi novih elementov, ki temeljijo na zanesljivih znanstvenih podatkih. Namreč varnostni ukrepi, sprejeti na podlagi tega člena 34, ne morejo biti veljavno utemeljeni s povsem hipotetičnim pristopom, ki temelji na preprostih, še nepreverjenih znanstvenih domnevah. Nasprotno, takšni varnostni ukrepi se ne glede na njihovo začasnost in preventivnost lahko sprejmejo le, če temeljijo na čim popolnejši oceni nevarnosti ob upoštevanju posebnih okoliščin obravnavanega primera, ki pokažejo, da so ti ukrepi nujni.

               52

               Poleg tega je treba poudariti, tako kot je navedel generalni pravobranilec v točkah od 74 do 76 sklepnih predlogov, da mora biti razlika med stopnjo tveganja, ki se zahteva s členom 34 Uredbe št. 1829/2003 na eni strani, in stopnjo tveganja, ki se zahteva s členom 7 Uredbe št. 178/2002 na drugi strani, razumljena ob upoštevanju postopkovnega izvajanja teh določb, in sicer se člen 34 Uredbe št. 1829/2003 uporabi za proizvode, ki so odobreni na podlagi te uredbe, in člen 7 Uredbe št. 178/2002 za celotno področje živilske zakonodaje, vključno s proizvodi, ki nikoli niso bili predmet postopka za pridobitev dovoljenja.

               53

               Da bi se preprečilo, da bi člen 7 Uredbe št. 178/2002 zmanjšal raven negotovosti, ki se zahteva v skladu s pravilom iz člena 34 Uredbe št. 1829/2003 za sprejetje nujnih ukrepov, tako takšne samostojne uporabe previdnostnega načela, kot je opredeljeno v členu 7 Uredbe št. 178/2002, ne da bi bili izpolnjeni temeljni pogoji iz člena 34 Uredbe št. 1829/2003 za sprejetje nujnih ukrepov, ki so določeni v tem zadnjenavedenem členu, ni mogoče sprejeti.

               54

               Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s previdnostnim načelom, kot je opredeljeno v členu 7 Uredbe št. 178/2002, razlagati tako, da državam članicam ne daje možnosti, da v skladu s členom 54 Uredbe št. 178/2002 sprejmejo nujne začasne ukrepe izključno na podlagi tega načela, ne da bi bili izpolnjeni pogoji, določeni v členu 34 Uredbe št. 1829/2003.

         Stroški

               55

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                              1.

                              Člen 34 Uredbe (ES) št. 1829/2003 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. septembra 2003 o gensko spremenjenih živilih in krmi v povezavi s členom 53 Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane, je treba razlagati tako, da Evropski komisiji ni treba sprejeti nujnih ukrepov v smislu tega zadnjega člena, kadar jo država članica uradno obvesti v skladu s členom 54(1) zadnjenavedene uredbe o potrebi sprejetja takšnih ukrepov, kadar ni očitno, da proizvod, ki ga Uredba št. 1829/2003 odobri ali ki je odobren v skladu z njo, lahko pomeni resno tveganje za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje.

                              2.

                              Člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s členom 54 Uredbe št. 178/2002 je treba razlagati tako, da država članica lahko – potem ko je uradno obvestila Evropsko komisijo o potrebi po sprejetju nujnih ukrepov in ko ta ni sprejela nobenega ukrepa v skladu s členom 53 Uredbe št. 178/2002 – po eni strani sprejme takšne ukrepe na nacionalni ravni in jih po drugi strani ohrani ali obnovi, dokler Komisija ne sprejme v skladu s členom 54(2) zadnjenavedene uredbe sklepa o njihovem podaljšanju, njihovi spremembi ali njihovi razveljavitvi.

                              3.

                              Člen 34 Uredbe št. 1829/2003 v povezavi s previdnostnim načelom, kot je opredeljeno v členu 7 Uredbe št. 178/2002, je treba razlagati tako, da državam članicam ne daje možnosti, da sprejmejo v skladu s členom 54 Uredbe št. 178/2002 nujne začasne ukrepe izključno na podlagi tega načela, ne da bi bili izpolnjeni pogoji, določeni v členu 34 Uredbe št. 1829/2003.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.