title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 12. decembra 1996. # Groupement d'achat Edouard Leclerc proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-19/92.

text:
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi razširjeni senat)z dne 12. decembra 1996(*)„Sporazum o distribuciji – Yves Saint Laurent Parfums“V zadevi T-19/92,Groupement d'achat Édouard Leclerc,
 družba po francoskem pravu, s sedežem v Parizu, ki jo zastopata Mario
Amadio in Gilbert Parléani, odvetniki pri odvetniški zbornici v Parizu, z
 naslovom za vročanje v Luxembourgu v pisarni Philippa Hossa, 15, Côte
d'Eich,tožeča stranka,protiKomisiji Evropskih skupnosti,
 ki jo je najprej zastopal Bernd Langeheine, nato Berend Jan Drijber,
člana pravne službe, zastopnika, skupaj s Hervéjem Lehmanom, odvetnikom
pri odvetniški zbornici v Parizu, z naslovom za vročanje v Luxembourgu
pri Carlosu Gómezu de la Cruzu, članu pravne službe, Centre Wagner,
Kirchberg,tožena stranka,ob intervencijiYves Saint Laurent Parfums SA,
 družba po francoskem pravu s sedežem v Neuilly-sur-Seine (Francija), ki
 jo zastopata Dominique Voillemot in Arnaud Michel, odvetnika pri
odvetniški zbornici v Parizu, z naslovom za vročanje v Luxembourgu v
pisarni Jacquesa Loescha, 11, rue Goethe,Fédération des Industries de la Parfumerie,
 zveza sindikatov, ustanovljenih po francoskem pravu, s sedežem v
Parizu, ki jo zastopa Robert Collin, odvetnik pri odvetniški zbornici v
Parizu, z naslovom za vročanje v Luxembourgu v pisarni Ernesta Arendta,
8–10, rue Mathias Hardt,Comité de liaison des syndicats européens de l'industrie de la parfumerie in des cosmétiques,
 mednarodno neprofitno združenje, ustanovljeno po belgijskemu pravu, s
sedežem v Bruslju, ki ga zastopata Stephen Kon, solicitor, in Mélanie
Thill-Tayara, odvetnica pri odvetniški zbornici v Parizu, z naslovom za
vročanje v Luxembourgu v pisani Winandy in Err, 60, avenue Gaston
Diderich,inFédération européenne des parfumeurs détaillants,
 združenje nacionalnih zvez ali sindikatov, ustanovljeno po francoskem
pravu, s sedežem v Parizu, ki ga zastopa Rolland Verniau, odvetnik pri
odvetniški zbornici v Lyonu, z naslovom za vročanje v Luxembourgu v
pisarni Nica Schaefferja, 12, avenue de la Porte‑Neuve,intervenienti,zaradi
 razglasitve ničnosti Odločbe Komisije 92/33/EGS z dne 16. decembra 1991
 v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe EGS (IV/33.242 – Yves
Saint Laurent Parfums) (UL L 12, str. 24), SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi razširjeni senat),v sestavi H. Kirschner, predsednik, B. Vesterdorf, C. W. Bellamy, A. Kalogeropoulos in A. Potocki, sodniki,sodni tajnik: J. Palacio González, administrator,na podlagi pisnega postopka in ustne obravnave z dne 28. in 29. februarja 1996izreka naslednjoSodbo Dejansko stanje Uvod1        Skupina
 kozmetičnih izdelkov pokriva široko izbiro izdelkov, ki zlasti
vključujejo dišave, negovalne in lepotilne izdelke ter izdelke za nego
las in toaletne izdelke. V tej skupini obstaja del, ki ga sestavljajo
luksuzni izdelki: visoko kakovostni in dražji izdelki, ki se tržijo pod
prestižno znamko. Na splošno se kozmetični luksuzni izdelki prodajajo le
 po selektivnih distribucijskih mrežah, za katere veljajo primerljivi
pogoji. Te mreže so večinoma specializirane trgovine z dišavami ali
specializirani oddelki v veleblagovnicah.2        Družba
 Yves Saint Laurent SA (v nadaljevanju: Yves Saint Laurent) je
proizvajalka luksuznih kozmetičnih izdelkov. Je del skupine Yves Saint
Laurent, katere dejavnosti vključujejo izdelavo in distribucijo
luksuznih izdelkov. Yves Saint Laurent je imela v letu 1992 približno
9-% delež trga Skupnosti na področju luksuznih izdelkov dišav.3        Razčlemba
 po skupinah izdelkov, ki jo je v postopku predložila Yves Saint
Laurent, kaže, da je prodaja luksuznih dišav v letih 1990 in 1991
predstavljala od 75 do 100 % njene skupne prodaje s selektivno
distribucijo, odvisno od zadevne države članice, preostanek pa je
predstavljal prodajo luksuznih negovalnih in lepotilnih izdelkov. Ti
izdelki se prodajajo na približno 7500 pooblaščenih prodajnih mestih in v
 brezcarinskih prodajalnah, v katerih je bil v več državah članicah
ustvarjen pomemben prodajni delež.4        Yves
 Saint Laurent je 7. julija 1989 Komisijo obvestila o mreži pogodb o
selektivni distribuciji za trženje svojih dišav, negovalnih in
lepotilnih izdelkov v Skupnosti in podala zahtevo za negativni izvid na
podlagi člena 2 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve
uredbe o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe EGS (UL 13, str. 204, v
nadaljevanju: Uredba št. 17), in podredno za izjemo na podlagi člena
85(3) Pogodbe.5        Komisija
 je 20. decembra 1990 v skladu s členom 19(3) Uredbe št. 17 objavila
obvestilo (UL C 320, str. 11) in izrazila svoj namen, da bo sprejela
ugodno odločbo v zvezi s priglašenimi pogodbami, kot so bile spremenjene
 na podlagi njenih pripomb, in zainteresirane tretje stranke pozvala,
naj ji v roku 30 dni pošljejo svoje morebitne pripombe.6        Tožeča
 stranka, Groupement d'Achat Édouard Leclerc (v nadaljevanju: skupina
Galec), je v odgovor na to objavo predložila pripombe z dne 17. januarja
 1991. Skupina Galec je prodajna skupina v obliki zadruge, ki oskrbuje
mrežo prodajnih mest v Franciji, imenovanih Centres Distributeurs
Leclerc (v nadaljevanju: centri Leclerc), večina so veleblagovnice ali
samopostrežne trgovine. Skupina Galec je v svojih pripombah ugovarjala
predlagani odločbi, zlasti ker bi bili z njeno izdajo nekateri centri
Leclerc, ki so prilagojeni za distribucijo luksuzne kozmetike,
izključeni iz dobave.7        Skupina
 Galec je prav tako sodelovala v upravnem postopku v zadevi Parfums
Givenchy, v kateri je Komisija 24. julija 1992 sprejela Odločbo
92/428/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe EGS (zadeva
št. IV/33.542 – Sistem selektivne distribucije dišav Givenchy) (UL L
236, str. 11) in ki je predmet vzporedne tožbe pred Sodiščem prve
stopnje (zadeva Galec proti Komisiji, T‑88/92).8        Komisija
 je 16. decembra 1991 sprejela Odločbo 92/33/EGS v zvezi s postopkom na
podlagi člena 85 Pogodbe EGS (IV/33.242 – Yves Saint Laurent Parfums)
(UL L 12, str. 24, v nadaljevanju: Odločba). Ta odločba je predmet
te sodbe.  Pogodba Yves Saint Laurent9        Iz
 „pogodbe o pooblaščenih trgovcih na drobno“ in splošnih prodajnih
pogojih, ki so priloženi v različici z dne 11. julija 1991, ki jo zadeva
 Odločba, izhaja, da je distribucijska mreža Yves Saint Laurent zaprta
mreža, ki svojim članom prepoveduje prodajo ali nabavo izdelkov znamke
Yves Saint Laurent zunaj mreže. Yves Saint Laurent je zato zavezana, da
zagotovi distribucijo v skladu z veljavnimi zakoni in predpisi in da
svojo znamko umakne s prodajnih mest, ki ne izpolnjujejo pogojev iz
pogodbe o selektivni distribuciji.10      Izbirna
 merila pooblaščenih trgovcev na drobno, ki jih določa pogodba, se
predvsem nanašajo na strokovno usposobljenost osebja, lokacijo in
ureditev prodajnega mesta, znaka trgovine na drobno ter na nekatere
druge pogoje, ki jih mora izpolniti trgovec na drobno, zlasti glede
skladiščenja izdelkov, minimalno letno prodajo, dolžnost, da se za eno
leto vzdrži aktivne prodaje novih izdelkov, danih na trg v drugi državi,
 ter oglaševalsko in promocijsko sodelovanje med trgovcem na drobno in
Yves Saint Laurent.11      Točka III.5 pogodbe v zvezi s strokovnimi kvalifikacijami določa:„5.      Strokovna kvalifikacija na področju parfumerijePooblaščen
 trgovec na drobno se obvezuje, da bo upošteval določbe v zvezi s
strokovno kvalifikacijo, ki jih določa člen I.3 splošnih prodajnih
pogojev, in da bo svojemu prodajnemu osebju omogočil usposabljanja, ki
jih bo organiziral izključni distributer.“12      Točki I.2 in I.3 splošnih prodajnih pogojev določata:„2.      Prodajno osebjePooblaščen
 trgovec na drobno mora imeti na voljo zadosti prodajnega osebja glede
na prodajno površino prodajnega mesta in število izdelkov, ki so na
voljo potrošnikom. To prodajno osebje mora biti sposobno potrošnikom
zagotoviti kakovostno svetovanje in predstavitev.3.      Strokovna kvalifikacijaPooblaščeni
 trgovec na drobno in njegovo prodajno osebje morajo imeti strokovno
kvalifikacijo na področju parfumerijskih izdelkov (kozmetični in
negovalni izdelki) v obliki:–        diplome na področju kozmetične stroke;–        certifikata
 o strokovnem izobraževanju na področju parfumerije, ki ga izda priznana
 trgovska ali gospodarska zbornica;–        najmanj
 triletnih izkušenj na področju prodaje prestižnih parfumerijskih
izdelkov (kozmetični in negovalni izdelki).“13      Točka I.1 splošnih prodajnih pogojev glede prodajnega mesta določa:„a)      Okolica prodajnega mestaČetrt, ulice in trgovine v bližini prodajnega mesta morajo vedno ustrezati ugledu in slovesu znamke Yves Saint Laurent.b)      Drugi upoštevni dejavnikiZnak
 trgovine, fasada zgradbe, v kateri je prodajno mesto, opozorilna tabla o
 prisotnosti prodajnega mesta, izložbe, zunanja osvetlitev, prodajna
površina, notranja osvetlitev, tla, stene in strop, pohištvo, notranja
oprema, reklamno gradivo, snažnost in urejenost prodajnega mesta,
snažnost izdelkov in reklamnega gradiva, police, identifikacija in
predstavitev znamke, razmere skladiščenja, območje predstavitev, podoba
in nastop prodajnega osebja. Ta merila morajo nenehno ustrezati ugledu in slovesu znamke Yves Saint Laurent.c)      Prodajna površinaProdajna
 površina mora biti sorazmerna s številom prodajanih izdelkov.
Pooblaščenemu trgovcu mora dopuščati, da glede na druge ponujene znamke
zagotovi prostor za izdelke, ki ustrezajo ugledu in slovesu znamke Yves
Saint Laurent.d)      Druge dejavnosti na prodajnem mestuČe se na prodajnem mestu izvajajo ena ali več dejavnosti, je treba upoštevati naslednja merila:–        pomembnost te(h) dejavnosti;–        notranjo in zunanjo predstavitev te(h) dejavnosti;–        ločenost te(h) dejavnosti od dejavnosti, povezane s parfumerijo;–        razporeditev
 osebja med to(temi) dejavnosti(mi) in dejavnostjo, povezano s
parfumerijo;–        strokovnost prodajnega osebja, določenega za vsako od teh dejavnosti;–        osebni
 videz in oblačila prodajnega osebja, določenega za vsako od teh
dejavnosti.[...]“14      Točki III.3 in III.4 Pogodbe določata:„3.      Vrsta in kakovost izdelkov, prodajanih na prodajnem mestuPooblaščeni
 trgovec na drobno je navedel vrsto in kakovost vseh izdelkov, ki jih
prodaja ali jih bo prodajal na prodajnem mestu. Pooblaščeni trgovec na
drobno na prodajnem mestu ne sme prodajati nobenih izdelkov, ki bi lahko
 škodili podobi znamke Yves Saint Laurent.“ „4.      Standardi in vzdrževanje prodajnega mestaPooblaščeni
 trgovec na drobno mora vzdrževati prodajno mesto v odličnem in
neoporečnem stanju za skladiščenje in predstavitev proizvodov. Ureditev,
 pohištvo in dekoracija prodajnega mesta ali posebnega oddelka za
parfumerijo znotraj prodajnega mesta morajo ustrezati standardom in
kakovosti, ki se povezuje s podobo znamke Yves Saint Laurent.“15      Točka
 I, drugi pododstavek, splošnih prodajnih pogojev glede znaka trgovine
na drobno določa:„Znak parfumerije,
trgovine, kjer se nahaja oddelek parfumerije, ali prostora, v kateri je
oddelek parfumerije ali parfumerije, mora vedno ustrezati slovesu znamke
 Yves Saint Laurent. Ta znak mora biti v skladu z načeli, ki veljajo za
distribucijo visoko luksuznih in kakovostnih izdelkov. To ne velja za
znak, katerega podoba se povezuje z neobstojem ali omejitvijo storitve
svetovanja končnim uporabnikom, standarda ali primerne opreme.“16      Glede
 postopka vključitve v mrežo vsaki zahtevi za odprtje računa sledi v
povprečnem roku treh in maksimalnem petih mesecev ocena predlaganega
prodajnega mesta, ki jo opravi Yves Saint Laurent ali njen izključni
zastopnik s poročilom o oceni, katerega kopijo je Yves Saint Laurent
predložila med postopkom (priloga 16 k intervencijski vlogi, v
nadaljevanju: poročilo o oceni). V tem poročilu o oceni so merila v
zvezi z zunanjo podobo prodajnega mesta, njeno notranjo podobo in
strokovno usposobljenostjo označena v skladu s tabelo, ki vsebuje 33
različnih rubrik ali 37 za prodajno mesto z eno ali več glavnimi
dejavnostmi poleg prodaje parfumerijskih izdelkov. Vsaka rubrika, glede
na primer, vsebuje od dve do deset točk ali od dve do sedem točk.17      Bodoči
 pooblaščeni trgovec na drobno mora doseči skupno število doseženih
točk, ki je večje od 231 (33 rubrik x 7) ali od 259 (37 rubrik x 7),
glede na primer. Izloči se vlagatelj, ki prejme tri ocene „2“ v rubrikah
 lokacija prodajnega mesta, okolica, fasada, osvetlitev, tla, stene,
pohištvo, drugi izdelki, ki se prodajajo na prodajnem mestu, in
strokovna usposobljenost. Za veleblagovnice je Yves Saint Laurent do
leta 1992 uporabljala prilagojeno različico poročila o oceni, vendar je
to različico treba nadomestiti z novo, ki ustreza vsem nespecializiranim
 trgovinam. Po mnenju Yves Saint Laurent se v vmesnem času za
nespecializirana prodajna mesta različne rubrike sedanjega poročila o
oceni, ki se nanašajo na notranjo podobo trgovine in prodajno osebje,
uporabljajo le za „oddelek“ parfumerije (odgovor z dne 16. januarja 1996
 na vprašanja Sodišča prve stopnje, str. 3 in 4).18      Na
 podlagi zaključkov ocene se prošnja zavrne z obrazložitvijo ali pa se
vlagatelja obvesti o ukrepih, ki jih bo moral sprejeti, da bo zadostil
merilom. V tem primeru se mu odobri maksimalni rok šestih mesecev, da
izpolni ta merila, potem pa se opravi nova ocena. Ob pozitivnem izidu se
 račun odpre v roku devetih mesecev od dneva ocene. Odločba Komisije19      Komisija
 je v točki II. A. 4 Odločbe menila, da se člen 85(1) Pogodbe EGS ne
uporablja za sistem selektivne distribucije, kadar so izpolnjeni trije
pogoji: prvič, da lastnosti predmetnega izdelka zahtevajo uvedbo takega
sistema, da se ohrani njegova kakovost in zagotovi njegova pravilna
uporaba; drugič, da se preprodajalci izberejo na podlagi objektivnih
kakovostnih meril v zvezi s strokovnimi kvalifikacijami preprodajalca in
 njegovega osebja ter v zvezi z ustreznostjo njegovih prodajnih
prostorov, in tretjič, da se taki pogoji določijo enotno za vse
morebitne preprodajalce in se ne uporabljajo diskriminatorno (glej sodbe
 Sodišča z dne 25. oktobra 1997 v zadevi Metro proti Komisiji, v
nadaljevanju: sodba Metro I, 26/76, Recueil, str. 1875, točka 20; z dne
11. decembra 1980 v zadevi L'Oréal, 31/80, Recueil, str. 3775,
točka 16, in z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG-Telefunken proti
Komisiji, v nadaljevanju: sodba AEG, 107/82, Recueil, str. 3151, točka
33).20      V tej zvezi Komisija v točki II. A. 5, drugi pododstavek, Odločbe ugotavlja: „Zadevni
 izdelki so visoko kakovostni izdelki, ki so rezultat posebnih raziskav,
 kar se odraža v izvirnosti njihove izdelave, sofisticiranosti trženih
kolekcij in kakovostni ravni uporabljenih materialov, predvsem pri
njihovi embalaži. Njihova luksuznost navsezadnje izhaja iz
ekskluzivnosti in ugleda, ki jih loči od podobnih izdelkov, ki sodijo v
druge dele trga in ustrezajo drugim zahtevam potrošnika. Taka značilnost
 je na eni strani tesno povezana s zmožnostjo proizvajalca, da razvije
in ohrani podobo znamke velikega slovesa, in je na drugi strani odvisna
od ustrezne javne predstavitve, ki predstavlja estetske ali funkcionalne
 posebnosti vsakega posameznega izdelka ali linije izdelkov […]“21      Dalje
 Komisija meni, da izbirna merila Yves Saint Laurent glede strokovne
usposobljenosti, lokacije in opremljenosti prodajnega mesta ter napisa
prodajalca na drobno ne spada pod člen 85(1) Pogodbe. Komisija zlasti
ocenjuje, da „je zahteva, da je na prodajnem mestu na voljo
specializirano strokovno svetovanje, upravičena, ker je zahtevano
posebno znanje nujno potrebno za pomoč potrošniku pri izbiri izdelka, ki
 najbolj ustreza njegovemu okusu in potrebam, in mu lahko zagotovi
najboljšo informacijo o uporabi in celo o ohranitvi takih izdelkov“
(točka II. A. 5, tretji pododstavek), in da „ker je vzdrževanje podobe
prestižne znamke na trgu luksuznih kozmetičnih izdelkov pomemben
konkurenčni dejavnik, noben proizvajalec ne more ohraniti svojega
položaja na tem trgu, ne da bi se nenehno trudil za promocijo. Take
promocijske dejavnosti pa naj ne bi bile uspešne, če bi bili izdelki
Yves Saint Laurent na ravni maloprodaje trženi na način, ki bi lahko
vplival na to, kako jih potrošniki zaznavajo. Tako so merila v zvezi z
lokacijo in estetskimi in funkcionalnimi lastnostmi prodajnega mesta
upravičene zahteve proizvajalca, saj želi zagotoviti potrošniku okvir,
ki je v skladu z luksuznostjo in ekskluzivnostjo zadevnih izdelkov, in
predstavitev, ki izraža podobo znamke Yves Saint Laurent. Poleg tega
merilo v zvezi z znakom trgovine želi zagotoviti, da je znak parfumerije
 ali trgovine ali prostora, v katerem je oddelek parfumerije ali
parfumerija v skladu z načeli, ki urejajo distribucijo zadevnih
izdelkov, in da tako izključi vsako podobo, ki bi se povezovala z
neobstojem ali omejitvijo storitev strankam, ugleda ali pomanjkanja
primerne opreme. V tej zvezi je treba poudariti, da značaja prodajnega
mesta, ki zmanjšuje ugled, ali njegovega znaka v nobenem primeru ni
mogoče povezati z običajno cenovno politiko distributerja“ (točka II. A.
 5, četrti pododstavek).22      Komisija nadaljuje v točki II. A. 5, peti in šesti pododstavek:„Namen
 prepovedi prodaje blaga, ki lahko zaradi svoje neposredne bližine škodi
 podobi znamke Yves Saint Laurent, je le zaščita ugleda in
ekskluzivnosti zadevnih izdelkov v očeh javnosti in s tem preprečitev
zamenljivosti z blagom nižje kakovosti. Podoben cilj zasleduje izbirno
merilo, katerega namen je na prodajnih mestih, kjer se izvaja več
dejavnosti, zagotoviti, da je prostor, ki je namenjen prodaji
parfumerijskih izdelkov, ustrezen in dovolj ločen od prostora, ki je
namenjen prodaji drugih izdelkov. V zvezi s tem je treba poudariti, da
ta merila sama po sebi niso takšna, da bi izključila nekatere moderne
oblike distibucije, kot so veleblagovnice, ker je sistem selektivne
distribucije Yves Saint Laurent Parfums odprt za trgovine s
specializiranim prodajnim oddelkom in ker je Yves Saint Laurent Parfums
na ravni Skupnosti odobrila različne oblike distribucije.Dolžnost,
 da pooblaščeni distributer za izdelke Yves Saint Laurent Parfums
zagotovi prostor, ki glede na druge predstavljene znamke ustreza ugledu
znamke Yves Saint Laurent in ki omogoča, da jo potrošnik prepozna,
ustreza cilju, da se zagotovi, da bodo izdelki, ki so predmet pogodbe,
pravilno predstavljeni. […] tako izbirno merilo samo po sebi ne more
omejiti svobode distributerja, da prodaja in promovira konkurenčne
znamke ali da obira razvoj novih oblik distribucije.“23      Komisija
 meni, da se druge obveznosti in pogoji, ki jih mora izpolniti
pooblaščeni prodajalec na drobno, nanašajo na postopek vključitve v
mrežo, dosego minimalnih letnih nabav, sodelovanje pri oglaševanju in
promociji, skladiščenje izdelkov in uvajanje novih izdelkov na trg, za
katere velja člen 85(1) (glej točko II. A. 6 Odločbe), in da ugotovljene
 ovire konkurence pomenijo občutno omejevanje trgovine znotraj Skupnosti
 (točka II. A. 8).24      Komisija
 vendarle v točki II. B. 1 Odločbe ugotavlja, da pogodbe, ki oblikujejo
distribucijski sistem Yves Saint Laurent, izpolnjujejo štiri pogoje, ki
jih določa člen 85(3) Pogodbe.25      Komisija
 o vprašanju, ali sporne določbe prispevajo k izboljšanju proizvodnje in
 distribuciji v smislu člena 85(3) Pogodbe, meni (točka II. B. 2):„Luksuzni
 kozmetični izdelki se razlikujejo od podobnih izdelkov, ki ustrezajo
drugim potrebam potrošnikov, med drugim s podobo ekskluzivnosti in
ugleda, ki je v očeh potrošnika povezana z znamko, pod katero se
prodajajo. Sposobnost proizvajalca, da oblikuje in ohrani originalno in
prestižno podobo znamke, je tako odločilni konkurenčni dejavnik. Iz tega
 sledi, da je luksuzno kozmetično znamko mogoče distribuirati le na
podlagi ekskluzivnosti. Izkušnje namreč kažejo, da splošna distribucija
luksuznega kozmetičnega izdelka lahko vpliva na spremembo potrošnikovega
 zaznavanja in lahko povzroči dolgoročno zmanjšanje povpraševanja po
njem.“26      V
 teh okoliščinah Komisija meni, da je posledica pogodbenih določb, ki
sodijo v člen 85(1) (glej točko 23 zgoraj), to, „da zagotovi, da se
izdelki Yves Saint Laurent distribuirajo le pod pogoji, ki lahko
ohranijo podobo visoke kakovosti in ekskluzivnosti, ki je povezana z
dejstvom, da gre za luksuzne kozmetične izdelke“ (točka II. B. 2, sedmi
pododstavek, in fine).27      Komisija
 v zvezi z vprašanjem „ustrezne udeležbe“ potrošnikov pri „dobičku“ v
smislu člena 85(3) Pogodbe zlasti meni, da „priglašeni distribucijski
sistem dopušča zaščito ekskluzivnosti pogodbenih izdelkov, kar je
temeljni razlog za potrošnikovo izbiro“ (točka II. B. 3, drugi
pododstavek), in da „v primeru, kadar stranka podobo znamke ali storitev
 v sistemu selektivne distribucije ocenjuje kot postransko, lahko na
vsak način izberejo podobne izdelke sosednjega trga, ki se ne
distribuirajo s sistemom selektivne distribucije, in s tem sankcionirajo
 tudi poslovno strategijo proizvajalca“ (točka II. B. 3, tretji
pododstavek).28      Končno
 Komisija v točki II. B. 4 Odločbe meni, da distribucijski sistem Yves
Saint Laurent ne vsebuje nobenih obveznosti, ki omejujejo konkurenco, v
smislu člena 85(3)(a) Pogodbe, ki niso nepogrešljivi za dosego
predvidenih ciljev, in v točki II. B. 5 meni, da zadevne pogodbe
zainteresiranim podjetjem ne dajejo možnosti, da v smislu člena 85(3)(a)
 Pogodbe izključijo konkurenco glede bistvenega dela zadevnih izdelkov.
Komisija posebej dodaja, da „ni mogla ugotoviti, da razširjenost
sistemov selektivne distribucije na področju luksuznih kozmetičnih
izdelkov načeloma preprečuje nekatere moderne distribucijske oblike, kot
 so veleblagovnice. Izbirna merila Yves Saint Laurent Parfums namreč
niso taka, da jih ne bi mogle izpolniti tudi te distribucijske oblike,
čeprav bi to pomenilo delno spremembo njihovih posebnih metod trženja“
(točka II. B. 5, četrti pododstavek).29      Člen 1 Odločbe določa:„Določbe člena 85(1) Pogodbe EGS se v skladu s členom 85(3) ne uporabljajo:–        za
 tipsko pogodbo pooblaščenega distributerja, ki veže Yves Saint Laurent
Parfums na njene specializirane prodajalce na drobno, s sedežem v
Franciji, in za splošne prodajne pogoje, ki so priloženi,in–        za
 tipsko pogodbo pooblaščenega distributerja, ki veže ekskluzivne
zastopnike Yves Saint Laurent Parfums, s sedežem v državi članici
Evropske gospodarske skupnosti, ki ni Francija, na njihove
specializirane prodajalce na drobno, in za splošne prodajne pogoje, ki
so priloženi.Ta odločba se uporablja od 1. junija 1991 do 31. maja 1997.“ Postopek in predlogi strank30      Z
 vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 9. marca 1992,
je tožeča stranka vložila to tožbo. S sklepom z dne 12. oktobra 1992 je
bila Yves Saint Laurent, Comité de Liaison des Syndicats Européens de
l'Industrie de la Parfumerie et des Cosmétiques (Evropsko združenje
parfumske industrije in industrije izdelkov za nego telesa, v
nadaljevanju: Colipa), Fédération des Industries de la Parfumerie (Zveza
 parfumerijske industrije, v nadaljevanju: FIP) in Fédération Européenne
 des Parfumeurs Détaillants (Evropska zveza prodajalcev parfumerije na
drobno, v nadaljevanju: FEPD) dovoljena intervencija v podporo predlogom
 tožene stranke.31      Na
 podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje odločilo,
da odpre ustni postopek brez izvedbe predhodnih pripravljalnih ukrepov.
Vendar so bile v okviru ukrepov procesnega vodstva, predvidenih v členu
64 Poslovnika, tožena stranka, Yves Saint Laurent in FEPD pozvane, naj
pisno odgovorijo na določena vprašanja in predložijo določene listine
pred obravnavo. Stranke so odgovore vložile med 16. in 24. januarjem
1996.32      Stranke
 so podale ustne navedbe in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje
na obravnavi 28. in 29. februarja 1996.33      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        Odločbo v celoti razglasi za nično;–        Komisiji naloži plačilo vseh stroškov in izdatkov postopka.34      Tožena stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        zavrne tožbo;–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.35      Intervenientka Yves Saint Laurent Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        tožbo razglasi za nedopustno;–        podredno zavrne tožbo kot neutemeljeno;–        tožeči
 stranki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki bodo nastali z
intervencijo Yves Saint Laurent.36      Intervenientka FIP Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        odloči o dopustnosti tožbe po pravu;–        zavrne tožbo kot neutemeljeno;–        tožeči
 stranki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki bodo nastali z
intervencijo FIP.37      Intervenient Colipa Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        zavrne tožbo; –        tožeči
 stranki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki bodo nastali z
intervencijo Colipa.38      Intervenientka FEPD Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        zavrne tožbo; –        tožeči
 stranki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki bodo nastali z
intervencijo FEPD.39      Tožeča stranka v stališčih o vlogah intervenientov Sodišču prve stopnje predlaga, naj:–        njeno tožbo razglasi za dopustno;–        intervenientom odredi plačilo lastnih stroškov. Dopustnost Povzetek trditev strank40      Yves
 Saint Laurent navaja, da je tožba nedopustna, ker, prvič, Odločba ne
individualizira skupine Galec in, drugič, ker Odločba te neposredno ne
zadeva in nima pravnega interesa.41      Prvič,
 Odločba se niti neposredno niti posredno ne sklicuje na skupino Galec
ali na centre Leclerc; niti je dejstvo, da je dejavna na trgu
distribucije, ne bi individualiziralo ne iz razloga določenih, njemu
lastnih značilnosti, ne iz razloga dejanskega stanja, ki ga opredeljuje
glede na druge subjekte, ki so prisotni na trgu (glej zlasti sodbi
Sodišča z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji, 25/62,
Recueil, str. 197, in z dne 10. decembra 1969 v zadevi Eridania in drugi
 proti Komisiji, 10/68 in 18/68, Recueil, str. 459).42      Poleg
 tega naj bi bile intervencije skupine Galec zelo omejene. Čeprav je v
upravnem postopku Komisiji poslala stališča, naj skupina Galec ne bi
nikoli vložila nobenega zahtevka, da bi pridobila odobritev Yves Saint
Laurent. Skupina Galec naj tudi ne bi vložila prijave zoper pogodbe Yves
 Saint Laurent. Sodišče naj bi v sodbi Metro I in v sodbah z dne 22.
oktobra 1986 v zadevi Metro proti Komisiji (75/84, Recueil, str. 3021, v
 nadaljevanju: sodba Metro II) ter z dne 28. januarja 1986 v zadevi
Cofaz proti Komisiji, 169/84, Recueil, str. 391) priznalo dopustnost
tožbe tretjih oseb le na podlagi strožjih meril individualizacije.43      Drugič,
 skupina Galec naj bi v skladu s Statutom delovala kot posrednica med
svojimi člani, centri Leclerc in njihovimi dobavitelji, pri čemer pa
deluje le za račun prvih. Zato je ni mogoče opredeliti za distributerja,
 še manj pa za prodajalca na drobno, ki ga je pooblastila Yves Saint
Laurent. Zato Odločba ne zadeva skupine Galec in ji ne škoduje (glej
sodbo Sodišča z dne 28. oktobra 1982 v zadevi Groupement des agences de
voyages proti Komisiji, 135/81, Recueil, str. 3799). Odločba naj je
torej ne bi neposredno zadevala in naj ne bi imela nobenega interesa,
pridobljenega ali sedanjega, za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta.44      Končno,
 ob domnevi, da je skupina Galec vložila tožbo v interesu svojih članov,
 njen Statut ne vsebuje nobene določbe, ki bi ji dodeljevala pooblastilo
 za sodno ukrepanje v njihovem imenu. Na podlagi načela „nul ne plaide
par procureur“ bi bila tožba skupine Galec zato nedopustna (glej sklepne
 predloge generalne pravobranilke Rozès za zgoraj navedeno sodbo
Groupement des agences de voyages proti Komisiji, str. 3811).45      Tožeča
 stranka poudarja, da je v upravnem postopku na podlagi člena 19(3)
Uredbe št. 17 predložila stališča, katerih namen je enak namenu prijave,
 in da je Komisija v Odločbi upoštevala njena stališča, zlasti v točki
I. D in na koncu točke II. B. 5.46      Poleg
 tega ni mogoče resno izpodbijati neposrednega in osebnega interesa
skupine Galec za vložitev tožbe. Kot nakupni center gospodarske skupine
naj bi bila neposredni subjekt na trgu parfumov in kozmetičnih izdelkov,
 ker izbira proizvajalce in se z njimi pogaja o pogojih za izbor
izdelkov in ceno, o finančnih, dobavnih in nabavnih pogojih. Skupina
Galec dodaja, da bi brez Odločbe lahko na tak ali drugačen način
normalno pridobila izdelke Yves Saint Laurent, sprejetje Odločbe pa ji
je odvzelo vsako pravico do normalnega dostopa do tega trga.47      Tožena
 stranka, sklicujoč se posebej na sodbo Metro II, meni, da je tožba
skupine Galec dopustna.48      Skupina
 Galec naj bi namreč jasno izkazala voljo, da distribuira luksuzne
parfume, tako v stališčih, ki jih je vložila v upravnem postopku, kot v
številnih poskusih različnih centrov Leclerc, da bi prodajali luksuzne
parfume, kar je privedlo do številnih sporov pred nacionalnimi sodišči.49      Poleg
 tega naj bi iz Statuta skupine Galec izhajalo, da je bil njen namen
zbiranje naročil svojih članov in jih posredovati dobaviteljem (člen 2)
in da je smela kupovati neposredno v svojem imenu (člen 30A). Iz tega
naj bi izhajalo, da bi skupina Galec, če bi bila nekaterim njenim članom
 odobrena vključitev v mrežo Yves Saint Laurent, lahko kupovala zadevne
izdelke v njihovem imenu. Poleg tega ni mogoče ugovarjati, da bi člani
skupine Galec lahko imeli interes za sodelovanje v distribucijski mreži
Yves Saint Laurent. Položaj, ki je bil obravnavan v zgoraj navedeni
sodbi Groupement des agences de voyages proti Komisiji, naj bi se torej
pomembno razlikoval od položaja v tem primeru. Presoja Sodišča prve stopnje50      Tožena
 stranka ni predlagala razglasitve nedopustnosti tožbe. V teh
okoliščinah Yves Saint Laurent ni upravičena uveljavljati ugovora
nedopustnosti in Sodišče prve stopnje tako ni dolžno preizkusiti
tožbenih razlogov, ki jih uveljavlja (sodba Sodišča z dne 24. marca 1993
 v zadevi CIRFS in drugi proti Komisiji, C-313/90, Recueil, str. I-1125,
 točke od 20 do 22).51      Vendar
 je treba na podlagi člena 113 Poslovnika po uradni dolžnosti
preizkusiti dopustnost tožbe (glej zgoraj navedeno sodbo CIRFS in drugi
proti Komisiji, točka 23).52      V
 skladu s členom 173 Pogodbe lahko fizična ali pravna oseba sproži
postopek zoper odločbo, ki ni naslovljena nanjo, če jo neposredno in
posamično zadeva. Ker je bila Odločba naslovljena na Yves Saint Laurent,
 je treba preizkusiti, ali sta ta pogoja izpolnjena glede skupine Galec.53      Glede
 vprašanja, ali Odločba „posamično“ zadeva skupino Galec, iz ustaljene
sodne prakse izhaja, da se lahko subjekti, ki niso naslovniki odločbe,
sklicujejo na to, da jih odločba posamično zadeva, le kadar vpliva nanje
 zaradi nekaterih njihovih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja,
ki jih opredeljuje glede na vse druge subjekte in jih torej
individualizira podobno kot samega naslovnika odločbe (glej zgoraj
navedeno Plaumann proti Komisiji, str. 223, in sodbo Sodišča prve
stopnje z dne 6. julija 1995 v zadevi AITEC in drugi proti Komisiji,
T-447/93, T-448/93 in T-449/93, Recueil, str. II-1971, točka 34).54      V
 tej zvezi Sodišče prve stopnje navaja, da je skupina Galec zadruga z
variabilnim kapitalom, katere člani so distributerji, ki trgujejo pod
znakom trgovine É. Leclerc, in je bila ustanovljena po francoskem zakonu
 št. 72-652 z dne 11. julija 1972. Člen 1 tega zakona določa, da je cilj
 takih zadrug, da s skupnimi prizadevanji članov izboljšujejo razmere, v
 katerih opravljajo poslovno dejavnost. V ta namen lahko, med drugim,
svoje člane oskrbujejo z vsem blagom ali delom blaga, živili, opravljajo
 storitve, dobavljajo opremo in material, ki so potrebni za njihovo
poslovanje. Člen 2(2) statuta skupine Galec med drugim določa, da
storitve, ki jih ponuja svojim članom, niso omejene niti po naravi niti
po količini in se lahko posebej nanašajo na vse transakcije in
dejavnosti, ki so kakorkoli povezane s poslovanjem njenih članov. V
skladu s členom 30A statuta skupina Galec posluje le za račun svojih
članov, da bi jim omogočila zmanjšanje njihovih stroškov nakupa in
prodaje njihovim članom in/ali potrošnikom. Še posebej sme opravljati
nakupe v svojem imenu za račun svojih članov.55      Glede
 na izjave skupine Galec na obravnavi, ki jih ni nihče izpodbijal, se je
 na številne parfumerje, skupaj z Yves Saint Laurent, preden je bila
sprejeta Odločba, obračala s prošnjo, naj vsaj nekatere njene člane
sprejmejo v mrežo kot pooblaščene prodajalce na drobno. Kasneje je z
dopisom z dne 22. avgusta 1990 članica skupine Galec, družba Rocadis, ki
 vodi center Leclerc v Poitiersu, zaprosila za sprejem v mrežo Yves
Saint Laurent.56      Yves
 Saint Laurent je to prošnjo z dopisom z dne 28. septembra 1990 zavrnila
 iz razloga, ker je pred francoskimi sodišči še potekal spor med Yves
Saint Laurent in družbo Rocadis glede prodaje izdelkov Yves Saint
Laurent s strani družbe Rocadis zunaj njene distribucijske mreže.57      Prav
 tako ni sporno, da je več drugih centrov Leclerc izrazilo željo po
distribuiranju izdelkov Yves Saint Laurent, kot je razvidno iz številnih
 sodnih sporov po nacionalnem pravu, na katere se skupina Galec sklicuje
 v svojih vlogah.58      Poleg
 tega se je skupina Galec udeležila upravnega postopka pred Komisijo in
podala natančne pripombe po objavi obvestila v skladu s členom 19(3)
Uredbe št. 17 (glej točka 6 zgoraj). V teh pripombah je skupina Galec
posebej navedla, da bi bila posledica Odločbe izključitev njenih članov
iz distribucije izdelkov Yves Saint Laurent, in povabila Komisijo, naj
na kraju samem preveri pogoje za distribucijo luksuznih izdelkov na
prodajnih mestih v centrih Leclerc, ki se želijo vključiti v
distribucijo luksuznih dišav.59      Komisija
 je z dopisom z dne 12. februarja 1991 potrdila, da bo pripombe skupine
Galec pozorno preučila. Na obravnavi je Komisija priznala, da je te
pripombe upoštevala pri sprejetju Odločbe. Vendar je nesporno, da
Komisija pravzaprav odobrava posebnosti sistema selektivne distribucije
Yves Saint Laurent, ki jih je skupina Galec kritizirala v upravnem
postopku.60      V
 teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da se položaj v obravnavanem
 primeru vsebinsko ne razlikuje od tistega, ki je bil podlaga za sodbo
Metro II (točke od 21 do 23), v kateri je Sodišče presodilo, da je
Odločba, s katero je Komisija potrdila merila, kritizirana v upravnem
postopku, neposredno in posamično zadevala gospodarski subjekt, ki mu je
 bila zavrnjena prošnja, da bi se vključil v mrežo kot pooblaščeni
distributer, in ki je predložil pripombe na podlagi člena 19(3) Uredbe
št. 17.61      Dodati
 je treba , da Odločba škoduje lastnim interesom skupine Galec, ker je
njen namen po Statutu pogajanje o dobavnih pogodbah za centre Leclerc.
Odločba torej prav tako posamično zadeva skupino Galec kot pogajalko za
te dobavne pogodbe (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 2. februarja
1988 v zadevi Van der Kooy in drugi proti Komisiji, 67/85, 68/85 in
70/85, Recueil, str. 219, točke od 20 do 25, in zgoraj navedeno sodbo
CIRFS in drugi proti Komisiji, točka 30).62      Dalje
 iz statuta skupine Galec, in zlasti iz njegovega člena 2, izhaja, da je
 bila ta implicitno pooblaščena, da v upravnem postopku uveljavlja ne le
 svoja stališča, temveč tudi stališča svojih članov, ki se želijo
vključiti v mrežo Yves Saint Laurent. Ker so slednji morebitni
konkurenti pooblaščenih distributerjev za Yves Saint Laurent, so tudi
„zainteresirane tretje osebe“ v smislu člena 19(3) Uredbe št. 17. Torej
Odločba posamično zadeva tudi skupino Galec, če je v upravnem postopku
sodelovala kot predstavnica svojih članov (glej po analogiji zgoraj
navedeno sodbo AITEC in drugi, točke od 60 do 62).63      V
 zvezi z vprašanjem, ali je skupina Galec neposredno prizadeta, zadošča
ugotovitev, da Odločba v ničemer ni spremenila učinkov mreže Yves Saint
Laurent in s tem omogočila Yves Saint Laurent, da neposredno proti
skupini Galec in njenim članom uveljavlja izbirna merila, katerih
zakonitost je skupina Galec izpodbijala v upravnem postopku.64      Poleg
 tega, četudi skupina Galec sama ne želi postati pooblaščena prodajalka
na drobno za Yves Saint Laurent, mora pri nakupih izdelkov Yves Saint
Laurent v prihodnje upoštevati izbirna merila, katerih zakonitost je
bila ugotovljena v Odločbi. Skupina Galec ima tako obstoječ in dejanski
interes za izpodbijanje utemeljenosti Odločbe.65      Torej je tožba dopustna. Temelj66      Glavni
 očitek skupine Galec je, da so določene veleblagovnice z znakom
trgovine É. Leclerc zaradi kumuliranja izbirnih meril, ki jih je
odobrila Odločba, a priori izključene iz mreže Yves Saint
Laurent, kljub dejstvu, da bi bile primerne za trženje luksuznih dišav
pod lojalnimi in zahtevnimi pogoji. V okviru tega glavnega očitka
skupina Galec v tožbi navaja tri skupine tožbenih razlogov, namreč
nepravilno obrazložitev, napačno ugotovljeno dejansko stanje in zmotno
uporabo prava. Ti tožbeni razlogi se prekrivajo in so v bistvu
sestavljeni iz naslednjih štirih temeljnih trditev: a) Odločba naj bi
vsebovala napake pri obrazložitvi in/ali očitne napake dejanskega
stanja, ker so metode, po katerih je blago razstavljeno na velikih ali
srednje velikih površinah (v nadaljevanju: velika distribucija), v tej
odločbi označene kot neprimerne za distribucijo luksuznih dišav; b)
Odločba naj bi vsebovala napake pri obrazložitvi in/ali očitne napake
dejanskega stanja glede potrošnikovih potreb in pričakovanj; c) Odločba
naj bi vsebovala pravne napake in/ali napake pri obrazložitvi, ker je
Komisija odločila, da merila, povzeta v točki II. A. 5 te odločbe, ne
spadajo pod člen 85(1) Pogodbe; d) Odločba naj bi vsebovala pravne
napake in/ali očitne napake dejanskega stanja in/ali napake pri
obrazložitvi glede uporabe člena 85(3) Pogodbe.67      Najprej
 je treba preizkusiti utemeljenost Odločbe glede na člen 85(1) Pogodbe s
 strnitvijo vseh zadevnih tožbenih razlogov in trditev strank, in nato
utemeljenost Odločbe glede na člen 85(3) Pogodbe. I –   Utemeljenost Odločbe glede na člen 85(1) Pogodbe  Povzetek trditev strank Trditve skupine Galec68      Najprej
 skupina Galec pojasnjuje, da prek svojih članov, ki poslujejo pod
znakom trgovine É. Leclerc, distribuira številne luksuzne izdelke (hi-fi
 opremo, kakovostna vina, nakit, ure in zapestne ure, kamere, luksuzna
oblačila itn.) v povsem primernih pogojih in da priznava nujnost
sistema, ki temelji na konceptu „luksuzne selektivnosti“, da bi se
ohranil ugled luksuznih izdelkov in zadostila pričakovanja potrošnikov.
Prav tako priznava, da vse trgovine, ki poslujejo pod znakom trgovine É.
 Leclerc, niso primerne za tako obliko trženja. Vendar nekatere velike
veleblagovnice ali samopostrežne trgovine, ki poslujejo pod tem znakom, s
 posebnimi tehnikami, kot je ureditev posebnega oddelka v trgovini ali
posebnega prostora znotraj prodajne površine, po potrebi skupaj z
dodatnim znakom (na primer „Éole“), že izvajajo luksuzno selektivnost.
Take trgovine se prilagajajo ali se lahko prilagodijo prodaji luksuzne
kozmetike, kot je posebej razvidno iz tožbi priloženih fotografij
prostorov za „lepoto in zdravje“ v določenih centrih Leclerc.69      Vendar
 naj bi bili veliki distributerji avtomatično izključeni iz mreže Yves
Saint Laurent s kumulativnim učinkom izbirnih meril, ki jih je odobrila
Odločba, posebej tistih glede neposredne okolice, to je ocenitev
„četrti“, „ulic“ ali „trgovin v soseščini“ (točka I.1(a) prodajnih
pogojev), v zvezi s „fasado“ z „izložbami“, z „okrasitvijo“, splošno
ureditvijo celotne prodajne površine in drugimi dejavniki, ki se
upoštevajo in so navedeni v točki I.1(b) prodajnih pogojev, prisotnost
drugih izdelkov za prodajo, „ki lahko s svoj prisotnostjo v bližini
škodujejo ugledu znamke Yves Saint Laurent“ in drugih dejavnosti, kot je
 parfumerija na prodajnem mestu, ki jih je po točki I.1(d) prodajnih
pogojev treba ocenjevati glede na pomen, zunanjo predstavitev, njihovo
ločenost od dejavnosti parfumerije in oblačila osebja, ki je dodeljeno
vsaki dejavnosti.70      Po
 mnenju skupine Galec je najbolj arbitrarno in samovoljno merilo znaka
trgovine. Znak trgovine É. Leclerc naj bi zaobsegal zelo različna
prodajna mesta in čeprav nekateri distribucijski centri, ki poslujejo
pod tem znakom, ne morejo zahtevati, da bi distribuirali luksuzne
izdelke, naj Komisija ne bi upoštevala možnosti, da bi lahko nekateri
drugi centri zadostili objektivnim merilom, ki se zahtevajo za
distribucijo takih izdelkov.71      Iz
 tega naj bi izhajalo, da naj bi v nasprotju z načeli, ki jih je Sodišče
 uporabilo v zgoraj navedenih sodbah Metro I, Metro II in L'Oréal ter v
sodbi z dne 10. julija 1980 v zadevi Lancôme (99/79, Recueil, str.
2511), zadevni sistem selektivne distribucije izključeval nove tržne
oblike z uporabo meril, ki niso objektivna, enotna, se ne uporabljajo na
 nediskriminatoren način in niso sorazmerna s tistim, kar je potrebno.
Poleg tega naj bi merila, ki jih določa Odločba, izključila „posebno
tržno obliko“ v nasprotju s sodno prakso Sodišča v sodbah Metro I (točki
 20 in 50), Metro II (točka 34) in AEG (točki 36 in 73).72      Tožeča
 stranka meni, da Odločba bodisi pomeni, da se lahko v mrežo vključijo
le določene oblike velikih distributerjev, kot so veleblagovnice, na
primer Le Printemps ali Galeries Lafayette, kar naj bi potrjevalo
poročilo profesorja Webra, omenjenega v točki I. B Odločbe, in trditve,
ki jih je Yves Saint Laurent navedla v intervencijski vlogi, bodisi da
merila, ki jih je odobrila Komisija, od velikih distributerjev
zahtevajo, naj storijo več kot le delno prilagodijo svoje tržne metode.
Za izpolnitev teh meril, na primer lokacija v določenih ulicah, kjer
trgovine ustrezajo ugledu znamke, prostorska ločitev parfumerijske
dejavnosti od drugih dejavnosti, oblačenje vseh zaposlenih na prodajnem
območju v službena oblačila, omejitev „neluksuznih“ dejavnosti ali
trgovin z izložbami, bi veliki distributerji morali popolnoma opustiti
svoje tržne metode.73      Tožeča
 stranka meni, da bi morala biti Odločba, ki je v tem primeru načelna
odločba, posebej temeljito obrazložena. Komisija naj ne bi zadostno
obrazložila svoje trditve, da priglašena merila, ki po mnenju tožeče
stranke izključujejo vse tržne oblike, ki niso specializirani prodajalci
 na drobno, ne pomenijo omejitve konkurence v smislu člena 85(1)
Pogodbe. S sklicevanjem na zgoraj navedene sodbe Metro I, AEG, Lancôme
in L'Oréal naj bi Komisija v zaščito podobe znamk luksuznih izdelkov
vključila merila, ki so bila do sedaj pridržana „tehnični“
selektivnosti, ne da bi svojo odločitev obrazložila tako, kot to
zahtevajo navedene sodbe.74      Poleg
 tega naj bi zgoraj navedene sodbe L'Oréal, Lancôme in Metro zahtevale,
naj Komisija presodi omejevalnost sporazumov glede na gospodarski
kontekst. Komisija, ki je vedela, da so vsi „parfumerji znamke“ sprejeli
 enak način ekskluzivne distribucije, bi morala obrazložiti kumulativni
učinek mrež, posebej zato, ker je načelno odobrila popolno in absolutno
izključitev vseh tržnih oblik distribucije obravnavanih izdelkov.75      Enako
 naj Komisija ne bi zadostno obrazložila Odločbe, ker naj ne bi
upoštevala stališč, ki jih je skupina Galec predložila v upravnem
postopku, da danes veliki distributerji prodajajo luksuzne izdelke v
popolnoma ustreznih pogojih. V zadnjem desetletju naj bi veliki
distributerji temeljito preoblikovali svoje tržne metode in naj bi
uspeli ne le zaščititi podobo znamk visoko tehničnih ali luksuznih
izdelkov, temveč tudi postati konkurenčni v smislu podob teh izdelkov.76      Še
 več, Komisija naj ne bi obrazložila svojega stališča glede pričakovanj
potrošnikov v zvezi z znakom velikega distributerja. Sodobni potrošniki
naj bi pričakovali široko ponudbo luksuznih izdelkov in naj bi se nanjo
spontano odzivali. Komisija naj bi tej preverljivi trditvi nasprotovala
le z neobrazloženimi izjavami, da naj bi znaki določenih trgovin sami po
 sebi – in vedno – zmanjševali ugled (točka II. A. 5, četrti
pododstavek, Odločbe) in da potrošniki v zaznavanju zahtevo po „podobi
ekskluzivnosti in ugleda“ povezujejo samo z ekskluzivno distribucijo
prek specializiranih prodajalcev na drobno (točka II. B. 2, prvi
pododstavek). Te izjave naj ne bi potrjevala nobena raziskava, analiza
javnega mnenja ali statistična študija, tako da naj Komisija Sodišču ne
bi omogočila preizkusa, ali so to predstave povprečnega potrošnika.77      Glede
 napak dejanskega stanja v Odločbi tožeča stranka trdi, da Komisija iz
že navedenih razlogov ni upoštevala sposobnosti velikih distributerjev,
da prodajajo luksuzne dišave v zadovoljivih razmerah. Poleg tega naj bi
Komisija očitno napačno presodila nagibe potrošnikov, ko je v točki II.
B. 3, drugi pododstavek, Odločbe navedla, da „priglašeni sistem
distribucije omogoča zaščito ekskluzivnosti pogodbenih izdelkov, kar
pomeni glavni razlog za izbiro potrošnikov“. Po mnenju tožeče stranke
naj bi šlo za zastarel nagib, ki se brez slehernega dokaza pripisuje
potrošnikom.78      Takoj
 ko veliki distributerji uspejo tržiti luksuzne izdelke, se v resnici
soočijo z velikim in spontanim povpraševanjem potrošnikov, ki iščejo
razkošje in sanje, ne pa nujno ceno, ki se zahteva v zaprti
distribucijski mreži. Zlasti naj bi obstajala skupina potrošnikov –
pogosto dokaj mladi, premožni, urbani in željni novosti in izdelkov z
znamko – ki nakupe, skupaj z vsemi „vrhunskimi“ izdelki, najraje
opravijo pri velikih distributerjih, vendar Komisija zanika obstoj te
skupine.79      Poleg
 tega naj bi spremembe v distribuciji temeljito spremenile potrošnikovo
zaznavanje trgovskih imen. Tako bi bila napačna domneva, da imajo
potrošniki še vedno enotno in podcenjevalno mnenje o velikih
distributerjih ali da s prodajo prek velikega distributerja vsi luksuzni
 izdelki postanejo vsakdanji. Komisija naj bi se povsem zavedala tega
razvoja, vendar ga ni upoštevala, kar je privedlo do očitno napačne
presoje (glej točki 74 in 75 sodbe AEG).80      V
 zvezi s pravnimi napakami, ki naj bi jih storila Komisija, tožeča
stranka navaja, da je Komisija kršila pravo Skupnosti s tem, ko je
odločila, da merila iz točke II. A. 5 Odločbe in posebej tista v zvezi z
 usposobljenim osebjem, lokacijo, videzom in znakom prodajnega mesta,
drugimi dejavnostmi trgovine in pomenom znamke Yves Saint Laurent v
primerjavi s konkurenčnimi znamkami, ne spadajo pod prepoved iz člena
85(1) Pogodbe.81      Z ugotovitvijo, da so bila taka merila, ki po mnenju tožeče stranke a priori
 izključujejo nekatere morebitne prodajalce na drobno, legitimna, naj bi
 Komisija kršila načelo, da morajo biti omejitve za distribucijo
izdelkov sorazmerne, in načelo, da so količinske omejitve a priori nedopustne
 (glej zlasti sodbe Metro I, Metro II, L'Oréal in AEG). Omejitve naj bi
namreč presegale tisto, kar je nujno glede na značilnosti zadevnih
izdelkov, nujnost zaščite njihove kakovosti in pravilne uporabe.82      Komisija
 naj bi tudi kršila pravo Skupnosti s tem, ko očitnih omejitev, ki
izhajajo iz mreže Yves Saint Laurent, ni presodila v njihovem kontekstu
(glej točko 40 sodbe Metro II). V tej zvezi tožeča stranka poudarja, da
je Komisija v odgovoru na tožbo zatrdila, da je upošteven trg
„kozmetičnih izdelkov“, medtem ko je v Odločbi in v drugih delih
odgovora na tožbo navedla, da je trg luksuznih dišav poseben in
avtonomen trg. V nasprotju s trditvami Komisije naj ne bi bilo dvoma, da
 naj bi kumulativen učinek podobnih distribucijskih mrež izključil
velike distributerje iz trga luksuznih dišav, ki naj bi bil v tej zadevi
 upošteven trg. Trditve Komisije83      Tožena
 stranka navaja, da v Odločbi ni izrazila mnenja o tem, ali so nekateri
centri Leclerc lahko izpolnili merila, ki jih je priglasila Yves Saint
Laurent, ampak je preverjala vsebino, učinke in zakonitost teh meril po
pravu Skupnosti. Poleg tega naj Odločba ne bi a priori
izključevala nobene tržne oblike. V Odločbi naj bi bilo zapisano, prvič,
 da ta merila „po naravi ne morejo izključiti določenih sodobnih oblik
distribucije, kot so veleblagovnice“ (točka II. A. 5, peti pododstavek, in fine),
 in drugič, da določene sodobne oblike distribucije lahko zadostijo
izbirnim merilom tako, da spremenijo tržne metode (točka II. B. 5,
četrti pododstavek). Na obravnavi je zastopnik Komisije potrdil, da
Odločba a priori ne izključuje nobene oblike distribucije, kot je
 „samopostrežna trgovina“ v sektorju luksuzne kozmetike, in da je treba
izraz „velike trgovine“ iz točke II. A. 5, peti pododstavek, in iz točke
 II. B. 5, četrti pododstavek, Odločbe razlagati, kot da zajema tudi
veleblagovnice.84      Trditev
 tožeče stranke, da lahko zahtevanim merilom zadostijo le specializirani
 prodajalci na drobno v mestnih središčih, naj ne bi bila pravilna; tako
 v središču kot v predmestju naj bi obstajale trgovine, ki niso
specializirani distributerji. Tudi zahteva po primernosti ugleda in
slovesa znamke naj ne bi bila nujno neprimerna za velike distributerje,
saj lahko glede na fotografije, ki jih je predložila skupina Galec,
nekatere njene trgovine zagotovijo notranjo dekoracijo, ki je primerna
za trženje uglednih znamk.85      Potreba
 po merilu v zvezi z znakom trgovine je posebej očitna, če štejemo, da
omogoča izključitev določenih znakov z očitno zmanjšanim ugledom.
Dejansko je ena od metod za povečanje vrednosti centrov Leclerc za
prodajo luksuznih izdelkov, da jim določijo dodatne prostore z drugim
znakom, na primer „Éole“. Dalje naj bi Odločba poudarjala, da znak
trgovine z zmanjšanim ugledom ni mogoče povezati z običajno cenovno
politiko distributerja (točka II. A. 5, peti pododstavek, in fine).86      Trditev
 skupine Galec, da lahko veliki distributerji izpolnijo predmetna merila
 le, če radikalno spremenijo tržne metode, nikakor ne ustreza stališču
Komisije. Ta merila bi lahko privedla le do delne spremembe posebnih
tržnih metod določenih sodobnih oblik distribucije, obseg zahtevanih
sprememb pa je odvisen od presoje vsakega posameznega primera.87      Obrazložitev
 Odločbe naj bi bila jasna in popolna, posebej v točki II. A. 5. Poleg
tega naj bi iz zgoraj navedenih sodb Lancôme in L'Oréal in iz Odločbe
Komisije 85/616/EGS z dne 16. decembra 1985 v zvezi s postopkom na
podlagi člena 85 Pogodbe EGS (IV/30.665 - Villeroy & Boch) (UL L
376, str. 15) izhajalo, da ne bi bilo novo stališče, da ohranitev
prestižne podobe izdelka lahko opraviči merila kakovosti glede poklicne
usposobljenosti prodajalcev in glede prostorov. Prav tako naj ne bi bila
 resnična trditev, da Komisija ni upoštevala kumulativnega učinka
selektivnih distribucijskih sistemov, kot je razvidno iz točke II. A. 8
Odločbe.88      Tožena
 stranka izpodbija, da naj bi bil glavni nagib potrošnika luksuznih
izdelkov, čeprav ga lahko kratkoročno privabijo nizke cene, zagotovilo,
da izdelek ne bo postal vsakdanji zaradi banalizacije njegove podobe in
znižanja ravni ustvarjalnosti, kar bi bila dolgoročno posledica nizkih
cen. Poleg tega naj bi iz točke I. D Odločbe izhajalo, da je iz stališč
zvez potrošnikov, ki jih je Komisija upoštevala, razvidna želja
potrošnikov, da luksuzne parfumerijske izdelke prodaja le kvalificirano
osebje v kakovostnih prodajalnah na drobno.89      Tožena
 stranka zanika, da naj bi izrazila mnenje glede morebitne primernosti
velikih distributerjev za prodajo izdelkov Yves Saint Laurent. Ali lahko
 nekatere njihove trgovine zadostijo merilom, ki jih zahteva selektivna
distribucija luksuznih dišav, je vprašanje, ki ga mora v vsakem
posameznem primeru najprej preučiti Yves Saint Laurent, in ne Komisija. V
 Odločbi ni navedeno, da se luksuzni izdelki banalizirajo s prodajo prek
 velikih distributerjev.90      Končno,
 glede člena 85(1) Pogodbe tožena stranka meni, da so merila, ki jih
obravnava točka II. A. 5 Odločbe, očitno objektivna in kakovostna, take
vrste, kot so opisana v sodbi Metro I, in so določena enotno in
nediskriminatorno, saj ne izključujejo nobenega distributerja, ki jih
lahko izpolni. Poleg tega naj bi Komisija izjavila, da je ta merila
treba uporabljati nediskriminatorno, kar je vprašanje prakse in ne
presoja meril kot takih. Sprejeta merila naj tudi ne bi nasprotovala
načelu sorazmernosti, saj naj bi bila nujna za ohranitev prestiža in
ekskluzivnosti, ki obravnavane izdelke razlikuje od drugih podobnih
izdelkov, in za ohranitev podobe prestižne znamke.91      Točka
 40 sodbe Metro II naj ne bi bila pomembna, saj naj bi se ta sodba
nanašala na položaj, v katerem ni bilo več druge distribucijske oblike
kot selektivne mreže in togosti cen ni izravnavala učinkovita konkurenca
 med znamkami. Tak naj ne bi bil položaj na trgu kozmetičnih izdelkov,
kjer obstaja široka ponudba proizvajalcev in distributerjev, in delež
izdelkov, ki jih tržijo pooblaščene distribucijske mreže, predstavlja le
 del vse prodaje kozmetičnih izdelkov, ki niha od 22,4 % v Veliki
Britaniji do 36,2 % v Italiji. Potrošnik bi tako lahko kupoval druge
dišave po nižji ceni zunaj selektivnih distribucijskih mrež in obstajala
 bi učinkovita konkurenca med konkurenčnimi znamkami luksuznih dišav in
luksuznimi izdelki iste znamke. Trditve intervenientov92      Ker
 so intervenienti obširno razlagali trditve, ki so podobne trditvam
Komisije, je treba povzeti le naslednje točke.93      Po mnenju Yves Saint Laurent tožba temelji na napačni domnevi. Komisija naj ne bi a priori
 odobrila izključitve tržne oblike in naj ne bi priznala ekskluzivnosti v
 korist specializiranih prodajalcev na drobno v mestnih središčih.
Nasprotno naj bi se v Odločbi preverilo le, ali je distribucijski sistem
 odprt vsem tržnim oblikam in nobene izmed njih a priori ne izključuje (točka II. B. 5).94      Mreža
 Yves Saint Laurent naj bi dejansko vključevala, poleg specializiranih
parfumerij, tudi verige veleblagovnic (v Nemčiji, Franciji, Italiji,
Veliki Britaniji, Grčiji, Španiji in Belgiji) in v vseh državah članicah
 prodajalne na drobno, ki so specializirane za raznovrstne izdelke,
posebej dišave in izdelke za gospodinjstvo (Velika Britanija,
Nizozemska, Nemčija in Danska), dišave in lekarniške izdelke (Francija,
Italija, Španija, Portugalska), dišave in oblačila (Španija,
Portugalska), „Boots“, specializirano verigo za različne izdelke v
Veliki Britaniji, in sodobne verige velikih parfumerij, posebej v
Nemčiji, Belgiji, na Nizozemskem, v Italiji in Franciji. 99,6 % prodaje v
 Veliki Britaniji in 75 % prodaje na Danskem naj bi se ustvarilo v
nespecializiranih prodajalnah na drobno. V Franciji, Španiji in na
Nizozemskem naj bi ta delež nihal med 20 % in 40 %. Prav tako naj bi
bila iz zemljevidov, ki jih je predložila Yves Saint Laurent, razvidna
prodajna mesta izven mestnih središč.95      Glede
 analize nagibov in pričakovanj potrošnikov naj bi presojo Komisije
potrjevale tudi druge raziskave, ki so priložene intervencijski vlogi
Yves Saint Laurent, namreč raziskave profesorja Glaisa, ameriške revije Mademoiselle
 in profesorja Thoeniga, iz katerih naj bi izhajalo, da potrošniki
pripisujejo pomen znamki izdelka in da dajejo prednost distribucijskemu
sistemu, ki ščiti prestižno podobo izdelka. Nasprotno, trditve skupine
Galec, da analiza Komisije izraža posebej izrabljeno in zastarelo vizijo
 o nagibih potrošnikov, naj ne bi dokazovala nobena študija ali tržna
raziskava.96      Glede
 nujnosti sistema selektivne distribucije Yves Saint Laurent poudarja,
da je Komisija, čeprav se je ukvarjala s prestižem in slovesom znamke
Yves Saint Laurent, upoštevala tudi posebnosti izdelkov, zlasti kakovost
 uporabljenih surovin, raziskovalnih in razvojnih postopkov ter
materiala za embalažo (točka II. A. 5). Na primer, potrebovali naj bi
tri leta za razvoj novega izdelka do njegove industrijske izdelave, in
vsako leto naj bi stalni raziskovalni in razvojni center Yves Saint
Laurent raziskoval različne formule. Uporabljali naj bi več kot 5000
surovin, od katerih so mnoge redke, prefinjene in drage, in potrebni naj
 bi bili mnogi poskusi. Izvirnost, prefinjenost in visoka kakovost teh
izdelkov v povezavi s prestižem in slovesom znamk, pod katerimi jih
prodajajo, naj bi tako upravičevali selektivno distribucijo, v
nasprotnem primeru bi doživeli enako usodo kot dišave Coty, ki naj bi
izginile s tržišča zaradi neskladnosti med kakovostjo izdelka in načinom
 distribucije, ki ni izpolnil pričakovanja potrošnikov.97      Glede
 člena 85(1) Pogodbe naj bi bilo merilo strokovne usposobljenosti nujno,
 da se zadosti pričakovanjem potrošnikov ter ker so izdelki po naravi
tehnični in vključujejo posebno raziskovalno delo. Tudi zunanje okolje
prodajnega mesta naj bi bilo objektivno merilo, ki je nujno za
izboljšanje podobe samega prodajnega mesta in prodajnega izdelka, vendar
 naj ne bi izključevalo nobene oblike distribucije. Videz, urejenost in
izložba prodajnega mesta zagotavljajo „vitrino“ za izdelek in morajo
biti v skladu z njegovo podobo. Znak trgovine naj bi bil tudi objektivno
 izbirno merilo, ki lahko vzbudi pozitivno, nevtralno ali negativno
podobo v smislu usposobljenosti osebja, storitev in ustrežljivosti, ki
se izražajo v prodajnih izdelkih. Končno, fizična delitev, ki se zahteva
 na nespecializiranih prodajnih mestih, med kozmetičnimi oddelki in
oddelki, ki so namenjeni vsakdanjim potrošniškim izdelkom, naj ne bi
omejevala konkurence in naj ne bi ovirala dostopa do specializiranih
tržnih oblik. To naj bi ustrezalo posebnemu pričakovanju proizvajalcev
in potrošnikov, namreč da nakupa luksuznih izdelkov ne smemo zamenjati z
 nakupom vsakdanjega potrošniškega blaga, kot so prehrambeni izdelki.98      Iz
 poročila o oceni prodajnih mest (točka 16 zgoraj) naj bi izhajalo, da
se postopek za vključitev v mrežo izvede na objektivni in enotni osnovi.
 Kandidat, trgovec na drobno, naj bi se seznanil s to oceno in naj bi
smel zaprositi za drugo oceno. Spori se lahko predložijo nacionalnim
sodiščem. Za določitev, ali lahko znak trgovine škodi podobi znamke, se
Yves Saint Laurent zanaša na raziskave javnega mnenja, ki jih neodvisne
organizacije izvajajo pri potrošnikih. Intervencijski vlogi prilaga
seznam vprašanj, določenih za te raziskave, in poudarja, da se izidi
pošljejo prizadetemu podjetju, ki jim lahko svobodno ugovarja.99      Colipa
 najprej opozarja, da se Odločba sklicuje na poročilo profesorja Webra,
ki se strinja z njenim tržnim poznavanjem. Iz tega poročila naj bi
izhajalo, da je trg kozmetičnih izdelkov v Skupnosti razdeljen in da to
razdelitev spremljajo razlike v metodah distribucije glede na predmetni
sektor. To poročilo naj bi ustrezalo zaključkom Komisije, posebej tistim
 iz točke II. B. 3, da čeprav lahko luksuzne kozmetične izdelke in
podobne izdelke, ki spadajo v druge tržne segmente, v zavesti
potrošnikov do določene mere medsebojno nadomestimo, lahko potrošniki,
ki podobo znamke ali storitve, povezane s prodajo znotraj sistemov
selektivne distribucije, štejejo za sekundarno, kupijo izdelke na
sosednjem trgu, ki ne uporablja takih sistemov.100    Dalje
 naj bi poročilo profesorja Webra potrjevalo, da obstajajo številni
proizvajalci in distributerji, ki delujejo na tržišču luksuznih
kozmetičnih izdelkov v dinamičnih in visoko konkurenčnih razmerah in da
jih veliko vstopi na tržišče. Poleg tega bi morali proizvajalci stalno
raziskovati in razvijati nove izdelke in ohraniti tržno politiko, ki je
primerna podobi ugledne znamke. Komisija naj bi torej v Odločbi pravilno
 ocenila konkurenčni okvir priglašenih sporazumov. Trditve tožeče
stranke, da naj bi ti sporazumi izključevali velike distributerje, naj
ne bi dokazovala nobena gospodarska analiza oziroma drugi dokazi.101    Colipa
 dalje izpostavlja pravna načela, ki veljajo za selektivno distribucijo
in ki jih izpeljuje predvsem iz analize sodne prakse Sodišča in iz
načela „free rider“ (osamljeni jezdec) v ameriškem pravu in
„Immanenztheorie“ v nemškem pravu, in meni, da je ta oblika distribucije
 popolnoma upravičena za luksuzno kozmetiko, kot naj bi priznalo
Sodišče, posebej v zgoraj navedenih sodbah L'Oréal in Lancôme, ter
generalni pravobranilec Reischl v sklepnih predlogih za sodbo Sodišča z
dne 10. julija 1980 v zadevi Guerlain in drugi (253/78, 1/79, 2/79 in
3/79, Recueil, str. 2327, 2377).102    Ta
 gospodarski pristop, ki temelji na „rule of reason“, namreč priznava,
da ima konkurenca, ki temelji na drugih dejavnikih kot na ceni,
prednosti, še posebej če upoštevamo nujno osnovno vlaganje in potrebo,
da se onemogočijo „paraziti“ med prodajalci na drobno, ki živijo na
račun tistih, ki sprejmejo gospodarske omejitve tržne politike
proizvajalca. Še več, konkurenca naj ne bi bila odstranjena na zadevnem
trgu, ker naj bi obravnavana selektivna distribucija obstajala poleg
različnih metod, ki v tem primeru predstavljajo več kot 50 % izdelkov
evropske parfumerijske industrije.103    Vzporeden
 obstoj drugih selektivnih distribucijskih mrež naj bi bil pomemben le,
če pomeni oviro za dostop na tržišče (glej sodbo Sodišča z dne 28.
februarja 1991 v zadevi Delimitis, C-234/89, Recueil, str. I-935), ali
če ne pusti prostora drugim oblikam distribucije, ki so osredotočene na
drugačno konkurenčno politiko, ali če privede do togosti cen, ki ni
izravnana z drugimi dejavniki konkurence (sodba Metro II), kar naj ne bi
 držalo v tem primeru. Nasprotno, nobena sodobna oblika distribucije ni
nujno izvzeta iz sprejema v mrežo, in za sprejem bi skupina Galec morala
 predložiti le vlogo za sprejem in izpolniti izbirna merila.104    Na
 obravnavi se je Colipa sklicevala tudi na Poročilo Komisije za monopole
 in združitve „Fine Fragrances – A report on the supply in the UK for
retail sale of fine fragrances“ (Cm 2380, november 1993), v skladu s
katerim selektivna distribucija na sektorju luksuzne kozmetike ni v
nasprotju z javnim interesom v smislu Fair Trading Act Združenega
kraljestva iz leta 1973. Colipa je tudi poudarila, da se v več državah
članicah luksuzna kozmetika prodaja preko selektivne distribucijske
mreže v „nespecializiranih“ ali „multiproizvodnih“ trgovinah, kot so
Boots v Veliki Britaniji, Matas na Danskem, Sephora v Franciji, Müller v
 Nemčiji, itd.105    FIP
 navaja, da naj bi bil pri vsakem luksuznem izdelku nematerialni element
 bistven in da pri vsaki prestižni storitvi prevladuje ustvarjena
atmosfera, ker sta prestiž znamke in posledično njen uspeh v rokah
njenih preprodajalcev, ki so izložba za potrošnike. V zvezi s tem naj bi
 pooblaščeni prodajalec na drobno potrošniku nudil vrsto jamstev:
predstavitev vseh izdelkov ali zadostne izbire, skupaj z zadnjimi
novostmi izdelkov znamke, svetovanje strokovnega osebja, ki ga je izučil
 proizvajalec, zagotovitev garancije in popravil, oblikovanje prodajnega
 okolja, da bo nakup pomenil užitek in sanje. Vendar je mogoče
simbolično vrednost, od katere je odvisen njen luksuz, uničiti, če se
prestižni izdelki tržijo v neprimernih razmerah ali poleg izdelkov (na
primer živila ali izdelki za vzdrževanje), ki lahko škodijo prestižni
podobi zadevne znamke, kar naj bi privedlo do izginotja dišav Coty
zaradi banalizacije znamke. Ohranitev podobe znamke v očeh potrošnikov
naj bi bila toliko nujnejša, ker v primerjavi z samimi stroški surovin
proizvajalec vlaga velike vsote v razvoj novih izdelkov, stalni nadzor
njihove kakovosti in oglaševanje, ki lahko znašajo do 30 % prometa
znamke.106    V
 tej zvezi FIP meni, da so zadevne obveznosti kakovosti, skupaj s
tistimi, ki se nanašajo na znak trgovine, nepogrešljive za ohranitev
podobe znamke proizvajalca in za zagotovitev boljšega svetovanja
potrošnikov, tudi če bi te zahteve lahko privedle do tega, da nekateri
distributerji ne bodo sprejeti v mrežo. V tem primeru naj bi Komisija
skrbno spoštovala sodno prakso Sodišča in naj nikakor ne bi a priori sprejela izključitve določenih oblik distribucije.107    FEPD
 najprej uveljavlja, da koristnost selektivne distribucije, ki jo
priznavajo proizvajalci, distributerji in potrošniki ter jo potrjuje
sodna praksa Sodišča, izhaja iz njenih ciljev: da se ohranita skladnost
in podoba distribucijske mreže za luksuzne in visoko kakovostne izdelke,
 da zagotovi boljše storitve potrošnikom in zadovolji nekatere svoje
potrebe. Kadar potrošniki kupujejo visoko kakovostne izdelke,
pričakujejo, da bodo prejeli primeren nasvet v okolju, ki naj bi
stimuliralo izbiro izdelka. V tem primeru naj bi spremembe pogodb, ki
jih je dosegla Komisija, določale prag, pod katerim naj ne bi bilo več
selektivne distribucije luksuznih dišav, saj če bi bila merila manj
zahtevna, bi jih lahko izpolnil vsak distributer.108    V
 tej zvezi naj bi si specializirane prodajalne na drobno dovolj
prizadevale in imele potrebne lastnosti, da zadostijo potrebam
potrošnikov, zlasti zaradi svoje strukture, specializacije, prostorov in
 geografske razširjenosti. Na splošno naj bi šlo za majhna podjetja, ki
se lahko odločajo fleksibilno in imajo primerno znanje in prostore za
prodajo zadevnih izdelkov, kar naj bi bilo nujno za pridobitev zvestih
strank. Prodajna mesta naj ne bi bila omejena na specializirane
prodajalce na drobno v mestnih središčih, ampak naj bi bila tako v
mestnih središčih kot v obrobju in predmestjih, skupaj s trgovinami v
nakupovalnih centrih in veleblagovnicah. Te trditve naj bi potrjevalo
poročilo profesorja Glaisa, iz katerega naj bi še posebej izhajalo, da
imajo visoko vrednost nasveti, ki jih je mogoče pridobiti v
specializiranih trgovinah.109    Cilj
 tožbe naj bi bilo znižanje selektivnosti zahtevanih meril na dejansko
raven centrov Leclerc, kar bi lahko privedlo do odprave specializiranih
prodajaln na drobno in do razočaranja potrošnikov ter bi proizvajalce
prisililo k opuščanju raziskovalnih, inovatorskih in oglaševalskih
dejavnosti, vse dokler ne bo izginil luksuzni element izdelkov. Tožeča
stranka naj bi bila sama odgovorna za svojo izključitev, ki jo zatrjuje,
 saj se ni želela prilagoditi skladnim in upoštevnim merilom. Tožeča
stranka naj ne bi bila a priori izključena, ampak bi morala le
prilagoditi svoje metode glede na naravo predmetnih izdelkov, kar pa naj
 ne bi zahtevalo radikalne spremembe prodajnih metod centrov Leclerc. Ugotovitve Sodišča prve stopnje110    Presoja
 utemeljenosti Odločbe v delu, v katerem je uporabljen člen 85(1)
Pogodbe, postavlja štiri glavna vprašanja, namreč: (A) ali je selektivna
 distribucija, ki temelji na kakovostnih merilih v sektorju luksuzne
kozmetike, načelno združljiva s členom 85(1) Pogodbe; (B) ali izbirna
merila Yves Saint Laurent, navedena v točki II. A. 5 Odločbe,
izpolnjujejo zahtevane pogoje, da se lahko štejejo za dopustne glede na
člen 85(1) Pogodbe; (C) ali so tožbeni razlogi in trditve tožeče stranke
 utemeljeni glede vprašanja, ali so njeni člani a priori
izključeni iz mreže Yves Saint Laurent in glede na odnos potrošnikov v
tej zvezi; in (D) ali je treba uporabiti člen 85(1) Pogodbe, ker v
zadevnem sektorju obstajajo vzporedne mreže.A –  Načelna
 združljivost sistema selektivne distribucije, ki temelji na kakovostnih
 merilih v sektorju luksuzne kozmetike, s členom 85(1) Pogodbe111    Čeprav
 tožeča stranka navaja, da priznava nujnost sistema, ki temelji na
konceptu „selektivnosti“, da se ohrani prestiž luksuznih izdelkov in da
se izpolnijo pričakovanja potrošnikov, vseeno izpodbija zakonitost
izbirnih meril Yves Saint Laurent v luči člena 85(1) Pogodbe. V teh
okoliščinah je treba najprej preučiti osnovna pravna načela, ki urejajo
uporabo člena 85(1) Pogodbe v sektorju luksuzne kozmetike.112    Iz
 sodne prakse Sodišča izhaja, da sistemi selektivne distribucije
pomenijo element konkurence v skladu s členom 85(1) Pogodbe, če
izpolnjujejo štiri pogoje: prvič, da značilnosti zadevnega izdelka
zahtevajo sistem selektivne distribucije v tem smislu, da je tak sistem
legitimna zahteva ob upoštevanju narave tega izdelka, posebej njegovo
visoko kakovost ali tehnično izpopolnjenost, da se ohrani njegova
kakovost in zavaruje njegova pravilna uporaba (glej zgoraj navedeno
sodbo L'Oréal, točka 16, razlagano v luči sodbe Metro I, točki 20 in 21,
 sodbe AEG, točka 33, in sodbe Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja
1992 v zadevi Vichy proti Komisiji, T-19/91, Recueil, str. II-415, točke
 od 69 do 71); drugič, da se preprodajalci izberejo na podlagi
objektivnih kakovostnih meril, ki so določena enotno za vse morebitne
preprodajalce in se ne uporabljajo diskriminatorno (glej na primer sodbo
 Metro I, točka 20, zgoraj navedeno sodbo L'Oréal, točka 15, in sodbo
AEG, točka 35); tretjič, da obravnavani sistem poskuša doseči rezultat,
ki krepi konkurenco in tako izravnava omejitev konkurence, ki je
povezana s sistemom selektivne distribucije, posebej v zvezi s ceno
(glej sodbe Metro I, točke od 20 do 22, AEG, točke 33, 34 in 73, ter
Metro II, točka 45); in četrtič, da naložena merila ne presegajo
tistega, kar je nujno (glej zgoraj navedeni sodbi L'Oréal, točka 16, in
Vichy, točke od 69 do 71). Vprašanje, ali so izpolnjeni ti pogoji, je
treba presoditi objektivno ob upoštevanju interesa potrošnika (glej
sodbo Metro I, točka 21, in zgoraj navedeno sodbo Vichy, točke od 69 do
71).113    Čeprav
 je Sodišče med drugim presodilo, da je take sisteme selektivne
distribucije, ki temeljijo na kakovostnih merilih, mogoče sprejeti v
sektorju proizvodnje trajnih, visoko kakovostnih in tehnično
izpopolnjenih potrošniških izdelkov, brez kršitve člena 85(1) Pogodbe,
da bi zlasti ohranili specializirane trgovine, ki lahko zagotovijo
posebne storitve za take izdelke (glej sodbe Metro I, točka 20, AEG,
točka 33, Metro II, točka 54, in sodbo Sodišča z dne 10. decembra 1985 v
 zadevi ETA, 31/85, Recueil, str. 3933, točka 16), iz sodne prakse
Sodišča tudi izhaja, da se sistemi selektivne distribucije, ki jih
upravičuje specifičnost izdelkov ali zahteve za njihovo distribucijo,
lahko vzpostavijo v drugih gospodarskih sektorjih brez kršitve člena
85(1) (glej sodbi Sodišča z dne 3. julija 1985 v zadevi Binon, 243/83,
Recueil, str. 2015, točki 31 in 32, in z dne 16. junija 1981 v zadevi
Salonia, 126/80, Recueil, str. 1563). Enako je Sodišče v sodbi Metro I
(točka 20) razsodilo, da narava in intenzivnost „učinkovite konkurence“,
 ki je nujna za dosego ciljev Pogodbe, lahko nihata glede na zadevne
izdelke ali storitve in gospodarsko strukturo predmetnih tržnih
sektorjev, ne da bi bilo kršeno načelo neizkrivljanja konkurence iz
členov 3 in 85 Pogodbe.114    Nesporno
 je, da, prvič, luksuzno kozmetiko, in zlasti luksuzne dišave, ki
oblikujejo večino predmetnih izdelkov, tvorijo prefinjeni in visoko
kakovostni izdelki, ki so rezultat posebnih raziskav in za katere se
uporabljajo materiali visoke kakovosti, posebej za njihovo embalažo;
drugič, da imajo ti izdelki „luksuzno podobo“, ki jih razlikuje od
drugih podobnih izdelkov, ki nimajo take podobe; in tretjič, da je ta
luksuzna podoba pomembna v očeh potrošnikov, ki cenijo možnost nakupa
luksuzne kozmetike, posebej pa luksuznih dišav. V mislih potrošnika
obstaja le nizka stopnja nadomestljivosti med luksuznimi kozmetičnimi
izdelki in podobnimi izdelki, ki spadajo v druge segmente sektorja (glej
 točko II. A. 8 Odločbe).115    V
 teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da pojma „značilnosti“
luksuzne kozmetike v smislu zgoraj navedene sodbe L'Oréal ni mogoče
omejiti na njene materialne značilnosti, temveč zajema posebno
zaznavanje potrošnikov o njih, posebej o njeni „luksuzni avri“. V tem
primeru gre torej za izdelke, ki so visoke kakovosti in luksuzni, kar
izhaja iz njihove narave same.116    Glede
 vprašanja, ali je selektivna distribucija legitimna zahteva v primeru
izdelkov, ki imajo take značilnosti, Sodišče prve stopnje navaja, da
obrazložitev Odločbe v tej točki (točka II. A) ne temelji na konceptu
specializirane trgovine, ki lahko zagotovi posebne storitve za tehnično
izpopolnjene izdelke v smislu sodb Metro I, Metro II in AEG, temveč prej
 na dveh drugih načelnih preudarkih, namreč (a) interesu Yves Saint
Laurent kot proizvajalke luksuznih kozmetičnih izdelkov, da ohrani
prestižno podobo znamke in da zaščiti uspehe svojih promocijskih
dejavnosti (glej točko II. A. 5, drugi in četrti pododstavek, Odločbe in
 v istem smislu točko II. B. 2), in (b) potrebi, da se v zaznavanju
potrošnika zaščitita ekskluzivnost in prestiž predmetnih izdelkov,
posebej z zavarovanjem „primerne predstavitve javnosti, ki izraža
specifično estetično ali funkcionalno kakovost“ izdelkov (točka II. A.
5, drugi pododstavek), in „ureditvijo, ki je skladna z luksuzno in
ekskluzivno naravo izdelkov, ter predstavitvijo, ki je v skladu s podobo
 znamke“ (točka II. A. 5, četrti pododstavek; glej tudi peti in šesti
pododstavek).117    V
 tej zvezi je treba pojasniti, da čeprav lahko proizvajalec svobodno
izbira svojo tržno politiko, mora upoštevati člen 85(1) Pogodbe, kadar
uporaba te politike privede do sporazumov, ki drugim neodvisnim
gospodarskim subjektom nalagajo obveznosti, ki lahko omejujejo njihovo
svobodo konkuriranja tako, da znatno prizadenejo trgovino znotraj
Skupnosti. V teh okoliščinah samo dejstvo, da si je proizvajalec znatno
prizadeval za promocijo svojih izdelkov, samo po sebi ne pomeni
objektivne upravičenosti, da lahko izključi uporabo člena 85(1) Pogodbe
za distribucijsko mrežo, ki omejuje svobodo konkuriranja sodelujočih
podjetij in tretjih strank. V nasprotnem primeru bi lahko vsak
proizvajalec upravičil uporabo sistema selektivne distribucije zgolj na
podlagi svojih promocijskih prizadevanj, in bi bilo vsako omejitveno
izbirno merilo upravičeno iz razloga, da je to bilo nujno za zaščito
tržne politike proizvajalca (glej zgoraj navedeno sodbo Vichy proti
Komisiji, točka 71).118    Sodišče
 prve stopnje tako meni, da sistem selektivne distribucije spada na
področje uporabe člena 85(1) Pogodbe le, če je objektivno upravičen in
upošteva tudi interes potrošnikov (glej točko 112, in fine, zgoraj).119    V
 tej zvezi Sodišče prve stopnje šteje, da je v interesu potrošnikov, ki
želijo kupiti luksuzno kozmetiko, da so taki izdelki primerno
predstavljeni na prodajnih mestih. Ker gre za visoko kakovostne izdelke,
 katerih luksuzno podobo ocenjujejo potrošniki, merila, ki želijo le
zagotoviti, da se primerno predstavijo , zasledujejo cilj, da z
ohranitvijo te luksuzne podobe izboljšajo konkurenco in tako izravnajo
omejitev konkurence, ki je povezana s sistemi selektivne distribucije.
Taka merila  so torej legitimna zahteva v smislu zgoraj navedene sodne
prakse (glej sodbo Metro I, točka 37).120    Sodišče
 prve stopnje v tej zvezi meni, da je v interesu potrošnikov luksuzne
kozmetike, da se takim izdelkom ne odvzame luksuzna podoba, ker jih
sicer ne bi več šteli za luksuzne izdelke. Trenutna delitev kozmetičnega
 sektorja med luksuzno in neluksuzno kozmetiko izraža različne potrebe
potrošnikov in je zato ni mogoče razumeti v gospodarskem smislu. Čeprav
„luksuznost“ luksuzne kozmetike, med drugim, izhaja tudi iz njene visoke
 notranje kakovosti, višje cene in oglaševalskih akcij proizvajalcev,
Sodišče prve stopnje meni, da dejstvo, da se ti izdelki prodajajo v
okviru sistema selektivne distribucije, ki želijo zagotoviti, da bo
kozmetika na prodajnih mestih zahtevno predstavljena, tudi prispeva k
tej luksuzni podobi in s tem k ohranitvi ene izmed glavnih značilnosti
izdelkov, ki jih želijo kupiti potrošniki. Splošna distribucija
predmetnih izdelkov, v okviru katere Yves Saint Laurent ne bi imela
možnosti zagotoviti, da bodo izdelki prodajani v ustreznih razmerah, bi
povzročila nevarnost poslabšanja predstavitve izdelkov na prodajnih
mestih, ki bi lahko škodila „luksuzni podobi“ in tako sami naravi
izdelkov. Posledično merila, ki naj bi zagotovila, da bodo izdelki
predstavljeni na prodajnih mestih na način, ki ustreza njihovi
luksuznosti, pomenijo legitimno zahtevo, ki lahko izboljša konkurenco v
interesu potrošnikov v smislu zgoraj navedene sodne prakse.121    Tega
 sklepa ne omaja dejstvo, ugotovljeno v tem postopku, da v določenih
državah članicah, posebej na Nizozemskem, vendar tudi v Veliki Britaniji
 in Franciji, večji ali manjši prodajni delež ustvarijo nepooblaščeni
distributerji, ki se oskrbujejo na vzporednem tržišču. Ni mogoče
izključiti, da je potrošnikov interes za take prodaje delno posledica
luksuzne podobe, h katere ohranitvi vsaj delno prispeva selektivna
distribucija. Iz tega tako ne sledi, da bi luksuzna podoba ostala
neokrnjena, če ne bi bilo selektivne distribucije.122    Vendar
 čeprav je v interesu potrošnikov, da lahko pridobijo luksuzno
kozmetiko, ki je primerno predstavljena za prodajo, in da se tako ohrani
 njihova luksuzna podoba, je v njihovem interesu tudi, da se sistem
distribucije, ki temelji na tej ugotovitvi, ne uporablja pretirano
restriktivno, in zlasti, da se dostop do izdelkov ne omeji preveč, kot
so štiri zveze potrošnikov navedle v predhodnem postopku (glej točko 175
 spodaj). Enako izhaja tudi iz sodne prakse Sodišča, da ni mogoče šteti,
 da sistem Yves Saint Laurent zasleduje legitimen cilj izravnavanja
omejitve konkurence, ki je neizogibno povezana s tem sistemom, razen če
je odprt za vse morebitne prodajalce na drobno, ki lahko zagotovijo, da
bodo izdelki dobro predstavljeni potrošnikom v primernih okvirih in da
bodo ohranili luksuzno podobo teh izdelkov (glej točko 112 zgoraj).
Sistem selektivne distribucije, ki bi posledično privedel do izključitve
 določenih oblik trženja, ki jih je mogoče uporabiti za prodajo izdelkov
 v primernih razmerah, na primer na prilagojenem prostoru ali območju,
bi namreč ščitil le obstoječe tržne oblike pred konkurenco novih
subjektov in zato ne bi bil v skladu s členom 85(1) Pogodbe (glej sodbo
AEG, točki 74 in 75).123    Iz
 tega sledi, da v sektorju luksuzne kozmetike kakovostna merila za
izbiro distributerjev, ki ne presegajo tistega, kar je potrebno za
zagotovitev, da bodo ti izdelki primerno predstavljeni za prodajo,
načeloma niso zajeti v členu 85(1) Pogodbe, če so objektivni, določeni
enotno za vse morebitne preprodajalce in se uporabljajo
nediskriminatorno.B –  Vprašanje,
 ali izbirna merila Yves Saint Laurent iz točke II. A. 5 Odločbe
izpolnjujejo zahtevane pogoje, da se štejejo za dopustna v luči člena
85(1)1.     Vloge Sodišča prve stopnje oziroma pristojnih nacionalnih sodišč oziroma organov124    Skupina
 Galec meni, da nekatera izbirna merila Yves Saint Laurent tej puščajo
pretirano svobodo presoje, ki je ni mogoče nadzorovati, in torej niso
objektivna v smislu sodne prakse Sodišča. Komisija in intervenienti
menijo, da ta merila vodijo k presoji proizvajalca vsakega posameznega
primera, pri kateri je treba upoštevati načelo prepovedi diskriminacije
in jo predložiti v nadzor pristojnim sodiščem.125    Glede
 na te trditve je najprej treba natančneje določiti vloge Sodišča prve
stopnje oziroma pristojnih nacionalnih sodišč oziroma organov.126    Glede
 vprašanja, ali zadevna merila izpolnjujejo zahtevane pogoje, da se
štejejo za dopustna v luči člena 85(1) Pogodbe, namreč ali gre za merila
 kakovosti in so objektivna in ali niso diskriminatorna ali
nesorazmerna, se sodni nadzor Sodišča prve stopnje na podlagi člena 173
Pogodbe omejuje na preizkus, ali so ugotovitve Komisije iz točke II. A. 5
 Odločbe pomanjkljivo obrazložene, vsebujejo očitno dejansko ali pravno
napako, očitno zmotno presojo ali je prišlo do zlorabe pooblastila.
Sodišču prve stopnje se ni treba izjaviti o uporabi teh meril v
konkretnih primerih.127    Vendar,
 kot sta Komisija in Yves Saint Laurent pravilno navedli, uporaba teh
meril v konkretnih primerih ne sodi le v diskrecijo proizvajalca, ampak
jo je treba določiti objektivno. Iz tega sledi, da možnost neodvisnega
in učinkovitega nadzora nad uporabo teh meril v konkretnih primerih
pomeni bistven dejavnik za zakonitost mreže Yves Saint Laurent v smislu
člena 85(1) (glej točki II. A. 6(a) in II. B. 4, četrti pododstavek,
Odločbe).128    V
 skladu z usklajeno sodno prakso so nacionalna sodišča pristojna za
uporabo člena 85(1) Pogodbe zaradi njegovega neposrednega učinka (glej
sodbo Sodišča z dne 30. januarja 1974 v zadevi BRT, 127/73, Recueil,
str. 51, točki 15 in 16). Iz tega sledi, da kandidat, ki mu je zavrnjena
 vključitev v mrežo in ki meni, da zadevna merila v njegovem primeru
niso bila uporabljena v skladu s členom 85(1) Pogodbe, in predvsem, da
so bila uporabljena diskriminatorno in nesorazmerno, lahko vloži tožbo
pri pristojnih nacionalnih sodiščih. Glede na okoliščine primera je tako
 tožbo mogoče vložiti pri nacionalnih organih, ki so pristojni za
uporabo člena 85(1).129    Pristojna
 nacionalna sodišča oziroma organi, ki prejmejo tako tožbo, morajo v
luči sodne prakse Sodišča in Sodišča prve stopnje in glede na okoliščine
 primera odločiti o vprašanju, ali so bila v konkretnem primeru izbirna
merila Yves Saint Laurent uporabljena diskriminatorno ali nesorazmerno
in ali je bil s tem kršen člen 85(1) Pogodbe. Nacionalna sodišča oziroma
 organi morajo posebej poskrbeti za to, da zadevna merila niso
uporabljena z namenom, da se prepreči vključitev v mrežo novim
gospodarskim subjektom, ki lahko distribuirajo zadevne izdelke v
razmerah, ki ne škodijo njihovi podobi. 130    Poleg
 tega ima kandidat, ki mu je bil zavrnjena vključitev v mrežo, ob
upoštevanju načel, ki jih je Sodišče prve stopnje določilo v sodbi z dne
 18. septembra 1992 v zadevi Automec proti Komisiji (T-24/90, Recueil,
str. II-2223), možnost, da vloži prijavo pri Komisiji na podlagi člena 3
 Uredbe št. 17, zlasti če se pogoji za vključitev sistematično
uporabljajo na način, ki ni združljiv s pravom Skupnosti (glej sodbo
AEG, točke od 44 do 46, 67 in naslednje).2.     Načelna dopustnost zadevnih meril glede na člen 85(1) Pogodbea)     Merila glede strokovne kvalifikacije131    Skupina
 Galec v vlogah ni ugovarjala merilom glede strokovne kvalifikacije
osebja in glede svetovanja in predstavitev iz točk I.2 in I.3 splošnih
prodajnih pogojev (glej točko 25 njenih pripomb na intervencijske
vloge), temveč je na obravnavi zatrdila, da so ta merila nesorazmerna
glede na zahteve prodaje zadevnih izdelkov v primernih razmerah.132    Sodišče
 prve stopnje meni, da je prisotnost osebe na prodajnem mestu, ki lahko
svetuje potrošnikom ali jim posreduje ustrezne informacije, načeloma
legitimna zahteva za prodajo luksuzne kozmetike in je sestavni del
primerne predstavitve teh izdelkov.133    Sicer
 tožeča stranka ni navedla dokazov, na podlagi katerih bi Sodišče prve
stopnje lahko odločilo o vprašanju, ali so zahtevane kvalifikacije iz
točke I.3 splošnih prodajnih pogojev, namreč diploma na področju
kozmetične stroke ali podobna strokovna kvalifikacija, ali najmanj
triletne izkušnje na področju prodaje prestižnih parfumerijskih
izdelkov, nesorazmerne glede na naravo teh izdelkov.134    V
 vsakem primeru morajo pristojna nacionalna sodišča oziroma organi
poskrbeti, da se določbe pogodbe, ki se nanašajo na strokovno
kvalifikacijo, v konkretnih primerih ne uporabljajo diskriminatorno ali
nesorazmerno.b)     Merila glede prostora in opremo prodajnega mesta 135    Kritike
 skupine Galec zlasti zadevajo merila glede „okolja“ prodajnega mesta,
njegovega zunanjega videza in predvsem izložb, in prodaje drugega blaga
na prodajnem mestu. Po mnenju skupine Galec so ta merila preveč
subjektivna, nesorazmerna in diskriminirajo njene člane.–       „Okolje“ in položaj prodajnega mesta 136    Točka
 I.1(a) splošnih prodajnih pogojev določa: „Četrt, ulice in trgovine v
bližini prodajnega mesta morajo vedno ustrezati ugledu in slovesu znamke
 Yves Saint Laurent“. Iz prve in druge rubrike poročila o oceni je
razvidno, da je trgovina, ki se nahaja v četrti, ki je „dobro trgovsko
povezano “ ali je „v trgovinskem centru“ in na ulici, ki je v bližini
„zahtevnih ali luksuznih“ trgovin, z zgradbami, ki so „višjega
standarda“ ali „zelo vredne“, v oceni Yves Saint Laurent bolje ocenjena
kot trgovina, ki se nahaja v drugi četrti ali na drugi ulici. V poročilu
 o oceni ti rubriki prinašata 30 točk in sta tako relativno pomembni.137    Sodišče
 prve stopnje meni, da merilo, ki se nanaša na okolje, v katerem je
prodajno mesto luksuzne kozmetike, samo po sebi ne sodi v člen 85(1)
Pogodbe, če je njegov namen zagotoviti, da se taki izdelki ne bodo
prodajali na popolnoma neustreznih mestih. Vendar Sodišče prve stopnje
poudarja, da morajo pristojna nacionalna sodišča oziroma organi
poskrbeti, da se ta merila v konkretnih primerih ne uporabljajo
diskriminatorno ali nesorazmerno.–       Zunanji videz prodajnega mesta138    Skupina
 Galec zlasti kritizira določbe točke I.1(b) splošnih prodajnih pogojev
glede kakovosti fasade in izložb, in določbe točke III.4 pogodbe, ki
določa, da mora „dekoracija“ prodajnega mesta ustrezati standardom in
kakovosti, ki se povezujejo s podobo znamke Yves Saint Laurent. Rubriki 3
 in 4 glede zunanjega izgleda prodajnega mesta, skupaj z izložbami, v
poročilu o oceni prinašata skupno 80 točk, to je približno 25 %
največjega števila možnih točk.139    Sodišče
 prve stopnje meni, da take določbe, in predvsem tiste v zvezi z
izložbami, dajejo možnost diskriminatorne uporabe proti prodajnemu mestu
 – kot je veleblagovnica –, ki nima enake fasade kot tradicionalna
trgovina, zlasti fasado z izložbami, vendar je prostor ali območje
znotraj trgovine opremilo na način, ki ustreza prodaji luksuzne
kozmetike. Dalje se ne zdi, da so zunanje izložbe potrebne za dobro
predstavitev izdelkov v kontekstu prostora ali območja, ki je opremljen
znotraj trgovine z več izdelki.140    Vendar
 ni mogoče izključiti, da se merila v zvezi z izložbami lahko razlagajo
tako, da se nanašajo na „izložbe“ območja, ki je opremljeno znotraj
prodajnega mesta, in ne na zunanje izložbe. 141    V
 teh okoliščinah zadošča ugotovitev, da morajo pristojna nacionalna
sodišča oziroma organi zagotoviti, da se merila glede zunanjega videza
prodajnega mesta, vključno z merili glede izložb, ne uporabljajo
diskriminatorno ali nesorazmerno.–       Prodaja drugega blaga, ki lahko škodi podobi znamke Yves Saint Laurent142    Edina
 kritika glede notranjosti prodajnega mesta, ki jo je skupina Galec
navedla pred Sodiščem prve stopnje, zadeva omejitev prodaje drugega
blaga. V tem oziru skupina Galec posebej izpodbija dopustnost točke
III.3 pogodbe, ki določa, da „pooblaščen prodajalec na drobno ne sme
prodajati izdelkov, katerih bližina lahko škoduje podobi znamke Yves
Saint Laurent“, in točke I.1(d) splošnih prodajnih pogojev, po kateri
„je treba v primeru, da se na prodajnem mestu opravlja druga dejavnost,
upoštevati pomen te dejavnosti, njeno notranjo in zunanjo predstavitev,
njeno ločitev od dejavnosti parfumerije, ločitev prodajnega osebja med
tema dejavnostma, strokovnost prodajnega osebja za vsako dejavnost in
oblačenja prodajnega osebja, določenega za vsako dejavnost.143    Ugotoviti
 je treba, da niti pogodba niti poročilo o oceni natančneje ne določata
izdelkov, ki bi zaradi bližine lahko škodili podobi znamke Yves Saint
Laurent, če bi jih prodajali na istem mestu. V Odločbi je Komisija le
ugotovila, da je namen te določbe, da v zaznavanju javnosti zaščiti
prestiž in ekskluzivnost, ki je tesno povezana z zadevnimi izdelki, in
se s tem prepreči kakršno koli povezovanje z blagom nižje kakovosti“
(točka II. A. 5, peti pododstavek).144    Tako
 je treba navesti, da točka III.3 pogodbe ni dovolj natančna in jasna in
 da daje možnost subjektivne in morebitne diskriminatorne uporabe. Enako
 se zdi, da točka I.1(d) Splošnih prodajnih pogojev daje Yves Saint
Laurent zelo široko diskrecijsko pravico, zlasti ker ji dovoljuje
presojo ne le pomena drugih prodajanih izdelkov in njihovo predstavitev,
 ampak tudi število, strokovnost in oblačenje osebja, ki je določeno za
prodajo teh izdelkov.145    Vendar
 Sodišče prve stopnje opozarja, da po mnenju Komisije veleblagovnic ni
mogoče izključiti iz mreže le zato, ker prodajajo drugo blago (glej
točko II. A. 5, peti pododstavek, Odločbe in točko 164 in naslednje
spodaj). Poleg tega intervenienti niso opredelili izdelkov, razen
prehrambenih in čistilnih izdelkov, katerih distribucija bi lahko
škodila njihovi „podobi“.146    V
 teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da je Odločbo treba
razlagati tako, da prodaja drugega blaga, ki ga je običajno mogoče najti
 v veleblagovnicah, sama po sebi ne more škoditi „luksuzni podobi“
predmetnih izdelkov, če sta mesto ali območje, namenjeno prodaji
luksuzne kozmetike, urejena tako, da so izdelki predstavljeni na
zahtevan način. Lahko se zahteva, da se nekateri drugi izdelki, kot so
prehrambeni in čistilni izdelki, ne smejo prodajati „v bližini“ luksuzne
 kozmetike, ali da se prodaja luksuzne kozmetike zadostno loči od
prodaje drugih izdelkov nižje kakovosti (glej točko II. A. 5, peti
pododstavek, Odločbe).147    V
 luči navedenega Sodišče prve stopnje meni, da nadzor pristojnih
nacionalnih sodišč oziroma organov, kadar nastanejo težave, lahko
nadomesti nejasnost tega merila. Ti morajo namreč zagotoviti, da se ta
določba ne uporabi nesorazmerno ali diskriminatorno.–       Pomen drugih dejavnosti, ki se opravljajo na prodajnem mestu148    Glede
 meril v zvezi z drugimi dejavnostmi trgovine je skupina Galec v tožbi
kritizirala tudi dejstvo, da se, če se na prodajnem mestu opravlja druga
 dejavnosti, prošnja za status pooblaščenega trgovca presoja glede na
pomen te dejavnosti (glej točko I.1(d) splošnih prodajnih pogojev). Iz
rubrike 8 poročila o oceni Yves Saint Laurent, ki šteje 20 točk, izhaja,
 da zadevni kandidat prejme oceno „2“ ali oceno, ki lahko privede do
njegove izločitve, če drugi izdelki zasedajo več kot 40 % površine
prodajnega mesta, prodajnih polic ali izložb. 149    Res
 je, da ta rubrika ni omenjena v Odločbi. Vendar iz Odločbe (točka II.
A. 5, peti pododstavek) izhaja, da je Komisija odločila, da merila Yves
Saint Laurent v zvezi s pomenom drugih dejavnosti, ki se opravljajo na
prodajnem mestu, ne spadajo v člen 85(1) Pogodbe. Ker je poročilo o
oceni sestavni del postopka za vključitev v mrežo, na katero se nanaša
Odločba, kot je Yves Saint Laurent sama navedla, iz tega sledi, da je
Odločbo treba razlagati tako, da je v njej odločeno, da merilo, kot je
merilo iz rubrike 8, ne spada pod člen 85(1).150    Čeprav
 je v skladu s poročilom o oceni kandidat izločen le, če v enajstih
posebnih rubrikah prejme tri ocene „2“ (točka 17 zgoraj), rubrika 8 tega
 poročila vseeno prispeva k izločitvi kandidatov, kot so trgovine z „več
 izdelki“, katerih dejavnost parfumerije predstavlja manj kot 60 %
njihovih dejavnosti, in to tudi, če imajo specializirano območje za
prodajo teh izdelkov.151    V
 teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da je rubriko 8 poročila o
oceni treba šteti kot nesorazmerno, ker golo dejstvo, da dejavnost
parfumerije trgovine predstavlja manj kot 60 % njenih dejavnosti, samo
po sebi nima nobene zveze z legitimno zahtevo po ohranitvi luksuzne
podobe predmetnih izdelkov.152    Dalje
 Sodišče prve stopnje ocenjuje, da je ta rubrika diskriminatorna, ker
teži k dajanju prednosti prošnjam specializiranih parfumerij v škodo
prošnjam trgovin z „več izdelki“, ki imajo posebno urejen prostor, ki
izpolnjuje ustrezne pogoje kakovosti za prodajo luksuzne kozmetike.153    Iz
 tega sledi, da lahko ta rubrika sama po sebi omeji ali izkrivi
konkurenco v smislu člena 85(1) Pogodbe, ker je njen učinek
defavoriziranje kandidata zgolj iz razloga, da je njegova parfumerijska
dejavnost manj pomembna v primerjavi z drugimi dejavnostmi trgovine.154    Čeprav
 je poročilo o oceni sestavni del postopka za vključitev v mrežo, je
treba ugotoviti, da točka II. A. 5 Odločbe ne vsebuje nobene
obrazložitve glede utemeljitve te rubrike. Zato je obrazložitev Odločbe v
 tem delu pomanjkljiva.155    Zato
 je treba razglasiti ničnost odločbe v delu, v katerem je odločeno, da
določba, ki Yves Saint Laurent dopušča defavoriziranje prošenj
prodajalcev na drobno le zato, ker ima njihova dejavnost parfumerije
manjši pomen, ni zajeta v člen 85(1) Pogodbe.c)     Merilo znaka trgovine156    Določbi
 točke I, drugi pododstavek, splošnih pogojev prodaje glede merila znaka
 trgovine skupina Galec očita subjektivnost, diskriminatornost in
nesorazmernost. Komisija in intervenienti menijo, da je ta določba nujna
 za ohranitev luksuznosti izdelkov in luksuzne podobe znamke Yves Saint
Laurent (glej točko II. A. 5, četrti pododstavek, Odločbe).157    Točka 1, drugi pododstavek, splošnih prodajnih pogojev določa:„Znak
 parfumerije, trgovine, kjer je oddelek parfumerije, ali prostora, v
katerem je oddelek parfumerije ali parfumerije, mora vedno ustrezati
slovesu znamke Yves Saint Laurent. Posledično mora biti ta znak v skladu
 z načeli, ki veljajo za distribucijo visoko luksuznih in kakovostnih
izdelkov. To ne velja za znak, katerega podoba se povezuje z neobstojem
ali omejitvijo storitve svetovanja končnim uporabnikom, standarda ali
primerne opreme.“158    Sodišče
 prve stopnje meni, da merilo, katerega edini namen je zagotoviti, da
znak trgovine prodajalca na drobno ne zmanjšuje luksuzne podobe luksuzne
 kozmetike, načeloma pomeni legitimno zahtevo za distribucijo takih
izdelkov in s tem nujno ne spada pod člen 85(1) Pogodbe. Če takega
merila ne bi bilo, bi obstajala nevarnost, da bi prodaja izdelkov
luksuzne kozmetike prek prodajalcev na drobno, katerih znak trgovine ima
 v očeh potrošnikov očitno nizko vrednost, škodila luksuzni podobi teh
izdelkov in s tem njihovi naravi.159    Vendar,
 posebej glede dejstva, da drugače kot merila, ki se nanašajo na
materialne vidike prodajnega mesta, merila znaka trgovine ni mogoče
preveriti s fotografsko reportažo ali pregledom na kraju samem, morajo
pristojna nacionalna sodišča oziroma organi zagotoviti, da se to merilo
ne bo uporabljalo neupravičeno ali nesorazmerno.160    Prvič,
 to merilo se lahko nanaša le na trenutno potrošnikovo zaznavanje
predmetnega znaka. Iz tega sledi, da točke 1, drugi pododstavek,
splošnih prodajnih pogojev ni mogoče razlagati, kot da izključuje
sodobne tržne oblike, ki od nastanka temeljijo na omejitvi dekoracije
ali storitev, vendar pa so pozneje razvile nove metode večanja vrednosti
 prodaje luksuznih izdelkov, tako da se njihov znak ne šteje več, kot da
 zmanjšuje zadevno vrednost.161    Drugič,
 v skladi z načeli, ki jih je Sodišče prve stopnje že izpostavilo (glej
točko 127 in naslednje, zgoraj), dojemanje zadevnega znaka ne sodi zgolj
 v diskrecijo proizvajalcev, ampak ga je treba vzpostaviti čim bolj
objektivno. V zvezi s tem se je Yves Saint Laurent v tem primeru
predvsem zanesla na raziskave ali tržne študije, ki jih je izvedla v ta
namen. V primeru sporov bi morali objektivne dokaze, kot so raziskave
ali tržne študije, po potrebi predložiti v presojo pristojnim
nacionalnim sodiščem oziroma organom.162    Tretjič,
 kot je tožena stranka sama poudarila, je iz točke II. A. 5 Odločbe
razvidno, da podobe, ki izhaja iz „običajne cenovne politike
distributerja“ ne smemo šteti, da zmanjšuje vrednost. Merila znaka
trgovine ne smemo uporabiti le za namen, da se izključijo trgovine, ki
so sposobne ponuditi izdelke po nižjih cenah, ampak v razmerah, ki
povečujejo vrednost izdelka.163    Končno
 Sodišče prve stopnje meni, da je treba merilo znaka trgovine
uporabljati posebej previdno, kadar ni dvoma, da je trgovec na drobno
opravil potrebna vlaganja za zadovoljitev vseh zahtev glede vsebinskih
pogojev za prodajo izdelkov (oprema, ločitev od drugih izdelkov,
kvalificirano osebje in tako naprej) in je sprejel obveznosti
skladiščenja izdelkov, minimalno letno prodajo, oglaševalsko
sodelovanje, in tako naprej. V takem primeru morajo pristojna nacionalna
 sodišča oziroma organi ugotoviti, da se merilo znaka trgovine ne
uporablja le za namen, da se iz mreže izključi prodajno mesto, ki je
primerno za prodajo zadevnih izdelkov, ne da bi obstajala resnična
nevarnost škodovanja njihovi podobi.C –  Tožbeni razlogi in trditve tožeče stranke v zvezi z vprašanjem, ali so njeni člani a priori izključeni iz mreže Yves Saint Laurent, in v zvezi z odnosom potrošnikov v tej zvezi164    V
 luči navedenega je na tej stopnji sklepanja treba izpostaviti tožbene
razloge in trditve skupina Galec v zvezi z vprašanjem, ali so njeni
člani a priori izključeni iz mreže Yves Saint Laurent s kumulacijo izbirnih meril, in v zvezi z odnosom potrošnikom v tej zvezi.165    Sodišče
 prve stopnje najprej opozarja, da je Komisija večkrat v tem postopku
poudarila, da se Odločba ne ukvarja z a priori izključitvijo
sodobnih oblik trgovine, kot so samopostrežne trgovine, ki jih vodijo
centri Leclerc (glej na primer točki 83 in 86 zgoraj). Yves Saint
Laurent je poudarila, da Odločba ugotavlja, da je njen sistem odprt za
vse oblike distribucije in a priori ne izključuje nobene (glej
točko 93 zgoraj). Preostali trije intervenienti so prav tako
izpodbijali, da Odločba sama po sebi ne izključuje oblike distribucije,
ki jo izvajajo člani skupine Galec, ali drugih sodobnih oblik
distribucije. Nasprotno, Yves Saint Laurent in drugi intervenienti so,
da bi prikazali neomejevalnost sistema Yves Saint Laurent, med drugim
poudarili, da so v različnih državah članicah pooblaščeni distributerji
za prodajo veliko izdelkov.166    Iz
 tega sledi, da pred Sodiščem prve stopnje nobena stranka ni navajala,
da veleblagovnice ali druge oblike distribucije veliko izdelkov načeloma
 niso primerne za prodajo luksuzne kozmetike. Komisija in intervenienti
priznavajo, da Odločba predvideva to možnost, če so taka prodajna mesta
primerno opremljena in sprejmejo obveznosti, ki so enake tistim, ki so
jih sprejeli drugi pooblaščeni distributerji. Sodišče prve stopnje tudi
meni, da bi v nasprotnem primeru mreža Yves Saint Laurent kršila člen
85(1) Pogodbe s tem, da iz sistema a priori izključuje skupino morebitnih distributerjev (glej točko 122, zgoraj).167    Čeprav
 se je v točki II. A. 5, peti pododstavek, in v točke II. B. 5, četrti
pododstavek, Odločbe Komisija dvoumno izrazila s tem, da je uporabila
izraz „veleblagovnice“, ki se navadno nanaša na tradicionalno obliko
prodaje, in s tem, da je poudarila, da „ni bila sposobna ugotoviti“, da
razširitev sistemov selektivne distribucije na področju luksuznih
kozmetičnih izdelkov „načeloma“ izključuje nekatere sodobne oblike
distribucije, je med tem postopkom s sprejetjem Odločbe ugotovila, da
nima namena izključiti oblike prodaje, kot so veleblagovnice članov
skupine Galec, in da izraz „veleblagovnice“ v Odločbi zajema take
prodajne oblike (glej točko 83, zgoraj).168    Poleg
 tega je Sodišče prve stopnje v tej sodbi poudarilo vlogo pristojnih
nacionalnih sodišč oziroma organov pri nediskriminatorni in sorazmerni
uporabi zadevnih meril (glej točko 124 in naslednje, zgoraj).169    Iz
 tega sledi, da tožeča stranka ni pravno zadostno dokazala, da dejansko
obstajajo ovire za sodelovanje velikih distributerjev pri distribuciji
luksuzne kozmetike, če so njihova prodajna mesta primerno urejena za
prodajo takih izdelkov.170    Skupina
 Galec ali njeni člani morajo namreč vložiti prijavo in če je potrebno,
morajo pristojna nacionalna sodišča oziroma organi odločiti, ali je
odklonitev sprejema v konkretnem primeru v skladu s členom 85(1)
Pogodbe, v luči sodne prakse Sodišča in Sodišča prve stopnje. Dalje mora
 Komisija, zlasti v primeru predloga podaljšanja Odločbe, zagotoviti, da
 iz mreže Yves Saint Laurent ali podobne mreže ne bodo neupravičeno
izključene sodobne oblike distribucije.171    Iz tega izhaja, da je treba trditev skupine Galec, da so njeni člani a priori izključeni iz mreže Yves Saint Laurent, zavrniti.172    Prav
 tako je treba zavrniti tožbene razloge in/ali trditve skupine Galec, da
 Komisija ni obrazložila svoje navedbe, da so metode spodbujanja velikih
 distributerjev neprimerne za prodajo luksuznih izdelkov. Ni mogoče
šteti, da Odločba vsebuje tako trditev.173    Iz
 istih razlogov je treba zavrniti trditev skupine Galec, da je Komisija
storila očitno dejansko napako glede domnevne izključitve velikih
distributerjev iz trženja predmetnih izdelkov.174    Prav
 tako je iz istih razlogov treba zavrniti dvojni očitek skupine Galec
Komisiji, da ni utemeljila svojih navedb v zvezi z nagibi potrošnika in
da je v tem delu storila očitno dejansko napako.175    V
 tej zvezi je res, da se Komisija ni oprla na neodvisno izvedensko
mnenje, ki bi lahko izkazalo njene navedbe glede nagibov potrošnikov,
posebej v točki II. B. 2 Odločbe. Prav tako je res, kot je skupina Galec
 to potrdila na obravnavi, da štiri francoske zveze potrošnikov, ki so
predložile stališča v upravnem postopku, namreč Union Féminine Civique
et Sociale (civilna in socialna federacija žensk, v nadaljevanju: UCS),
Institut National de la Consommation (nacionalni institut potrošnikov, v
 nadaljevanju: INC), Confédération Syndicale du Cadre de Vie (sindikat
zveze za kakovost življenja, v nadaljevanju: CSCV) in Confédération des
Familles (zveza za družine, v nadaljevanju: CSF), niso brez pridržka
podprle stališče, sprejeto s strani Komisije. CSF in INC sta izrazili
nasprotovanje glede predlagane Odločbe, posebej ker naj bi imela učinek
ohranitve čezmerno visokih cen in preprečevanja dostopa do teh izdelkov
znatnemu delu prebivalstva. UCS je zatrjevala, da so nekatere predmetne
določbe otežile dostop na trg novim oblikam distribucije bolj kot prej
in da te določbe „ne delujejo v smeri odprtja in izvajanja izboljšane
konkurence na posameznem trgu ali v smeri interesa potrošnikov“. CSCV je
 svoja stališča zaključila s pripombo, da „Yves Saint Laurent SA pod
krinko tehnične narave svojih izdelkov in prestižnosti znamke omejuje
konkurenco z diskriminacijskimi izbirnimi merili in umetno vzdržuje zelo
 visoke cene svojih izdelkov“.176    Vendar
 je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija
storila očitno dejansko napako ali da ni obrazložila pričakovanj
potrošnikov. Iz Odločbe namreč sledi, da morajo potrošniki, ki luksuzno
kozmetiko raje kupujejo na primerno urejenem prodajnem mestu velike
površine, imeti to priložnost, medtem ko potrošniki, na katere se
sklicuje poročilo profesorja Glaisa, ki nakupe raje opravijo v
specializirani parfumeriji ali v tradicionalni veliki trgovini, prav
tako ostanejo svobodni, da še naprej obiskujejo taka prodajna mesta.177    Iz
 tega sledi, da je treba zavrniti vse tožbene razloge in trditve tožeče
stranke v zvezi z vprašanjem, ali so njeni člani a priori izključeni iz prodaje luksuzne kozmetike, ter povezane tožbene razloge in trditve glede pričakovanj potrošnikov.D –  Vprašanje, ali je treba uporabiti prepoved iz člena 85(1) Pogodbe, ker v predmetnem sektorju obstajajo vzporedne mreže178    Skupina
 Galec še navaja, da je bil člen 85(1) Pogodbe v tem primeru zagotovo
kršen, ker mreže, ki so podobne mreži Yves Saint Laurent, obstajajo v
celotnem predmetnem sektorju, tako da ni prostora za druge oblike
distribucije in na predmetnem trgu – se pravi na trgu „luksuznih
parfumov“ – ni učinkovite konkurence v smislu točk od 40 do 42 sodbe
Metro II. Komisija in intervenienti zavzemajo stališče, da kljub obstoju
 mrež, ki so vzporedne mreži Yves Saint Laurent, na predmetnem trgu –
trgu „luksuzne kozmetike“ – obstaja učinkovita konkurenca, tako da člen
85(1) Pogodbe ni uporabljiv.179    Sodišče
 prve stopnje opozarja, da je Sodišče v točki 40 sodbe Metro II
presodilo, da kljub temu, da lahko „enostavni“ sistemi selektivne
distribucije (to so sistemi, ki temeljijo le na kakovostnih merilih)
pomenijo dejavnik konkurence, ki je skladen s členom 85(1) Pogodbe,
lahko vseeno obstaja omejitev ali izključitev konkurence, kadar obstoj
določenega števila takih sistemov ne pušča prostora za druge oblike
distribucije, ki temeljijo na drugačni konkurenčni politiki, ali vodi k
togosti v cenovni strukturi, ki je ne izravnavajo drugi dejavniki
konkurence med izdelki iste znamke in obstoj učinkovite konkurence med
različnimi znamkami. Vendar v skladu s točkama 41 in 42 iste sodbe
obstoj večjega števila takih sistemov selektivne distribucije sam po
sebi ne dovoljuje sklepanja, da je konkurenca omejena ali izkrivljena v
smislu člena 85(1) Pogodbe. Kjer obstaja širitev „enostavnih“ sistemov
selektivne distribucije, se člen 85(1) Pogodbe uporablja le, če je
predmetni trg tako strog in strukturiran, da ni več učinkovite
konkurence glede cene (glej tudi točki 44 in 45 te sodbe).180    Drugače
 kot v zadevi, ki je bila podlaga za sodbo Metro II, kjer zadevne
potrošniške elektronske opreme niso vedno prodajali prek mreže
selektivne distribucije, v tej zadevi ni sporno, da skoraj vsi
izdelovalci, ki delujejo v sektorju luksuzne kozmetike, uporabljajo
podobne distribucijske sisteme kot Yves Saint Laurent.181    Vendar
 je Sodišče prve stopnje že ugotovilo, da selektivna distribucija
luksuzne kozmetike lahko izboljša konkurenco v interesu potrošnikov,
posebej s prispevkom k ohranitvi „luksuzne“ podobe izdelkov v primerjavi
 z drugimi podobnimi izdelki, ki nimajo take podobe, tako da se člen
85(1) Pogodbe ne uporablja za določena merila kakovosti, ki zasledujejo
ta cilj (točka 114 in naslednje zgoraj).182    V
 teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da v sodbi Metro II omenjeno
 dejstvo, da naj bi bila odpravljena konkurenca, „kadar zaradi obstoja
določenega števila sistemov ni več prostora za druge oblike
distribucije, ki temeljijo na drugačni konkurenčni politiki“, ne pomeni,
 da se člen 85(1) Pogodbe avtomatično uporablja zgolj zato, ker so se
vsi proizvajalci v sektorju luksuzne kozmetike odločili za iste metode
distribucije. V tem primeru je treba točke od 40 do 46 sodbe Metro II
razlagati tako, da lahko, če nekatera izbirna merila Yves Saint Laurent,
 vzeta posamično, niso zajeta v členu 85(1) Pogodbe, kumulativni učinek
drugih mrež spremeni ta sklep le, če se ugotovi, da dokler ni
ugotovljeno, da obstajajo ovire, ki preprečujejo dostop na trg drugim
konkurentom, ki so primerni za prodajo predmetnih izdelkov, tako da
imajo zadevni sistemi selektivne distribucije učinek ohromitve
distribucije v korist določenih obstoječih kanalov (glej zgoraj navedeno
 sodbo Delimitis, točka 15 in naslednje), ali da ni učinkovite
konkurence, posebej glede cene, ob upoštevanju narave predmetnih
izdelkov.183    Sodišče
 prve stopnje je že odločilo, da obstoj ovir, ki preprečujejo vstop
novih konkurentov, ki so primerni za prodajo predmetnih izdelkov, ni bil
 ugotovljen glede veleblagovnic, ki so povezane s tožečo stranko (glej
točko 164 in naslednje zgoraj).184    Bolj
 splošno, glede vprašanja, ali obstaja učinkovita konkurenca, je najprej
 treba določiti upoštevni trg. Čeprav je Komisija v Odločbi utemeljeno
obravnavala celotni sektor luksuzne kozmetike, ker imajo luksuzna
parfumerija, lepotilni in negovalni izdelki isto luksuzno podobo, in jih
 pogosto prodajajo skupno pod isto znamko, je vprašanje o učinkoviti
konkurenci mogoče presojati le v okviru trga, ki zajema celoto izdelkov,
 ki so glede na značilnosti posebej primerni za zadostitev stalnih
potreb in so le v manjši meri zamenljivi z drugimi izdelki (glej zgoraj
navedeno sodbo L'Oréal, točka 25).185    V
 tej zadevi je nesporno, da dišava ni zamenljiva z vidika svojih
značilnosti ali uporabe z lepotilnim izdelkom (na primer z ličilom) ali z
 negovalnim izdelkom (na primer z nočno kremo). Tudi ni sporno, da so v
času dejanskega stanja luksuzne dišave predstavljale več kot 80 %
celotne prodaje Yves Saint Laurent. Glede na pomembnost tega ločenega
sektorja je treba ugotoviti, ali so luksuzne dišave podvržene učinkoviti
 konkurenci na ravni prodaje na drobno, kljub dejstvu, da jih vedno
tržijo s selektivno distribucijo.186    V
 tej zvezi je treba najprej zavrniti trditev Komisije in intervenientov v
 zvezi s točko B. 3, tretji pododstavek, Odločbe, v skladu s katero „v
primeru, če stranka oceni podobo znamke ali storitve v zvezi s prodajo
znotraj selektivnega sistema distribucije kot sekundarno, lahko vsekakor
 izbere podobne izdelke, ki spadajo v sosednji trg in ki se tržijo brez
uporabe sistemov selektivne distribucije, in s tem tako kaznujejo tako
poslovno izbiro proizvajalca“. V Odločbi je Komisija sama ugotovila, da
je stopnja zamenljivosti luksuzne kozmetike s podobnimi izdelki, ki
spadajo v druge segmente sektorja, na „splošno omejena“ (točka I. B,
prvi pododstavek) in da je „glede na nizko stopnjo zamenljivosti v
mislih potrošnika, med luksuznimi kozmetičnimi izdelki in podobnimi
izdelki, ki spadajo v druge segmente sektorja, predmetni trg trg
izdelkov luksuzne kozmetike“ (točka II. A. 8). Dodatno je iz točk I. B
in II. A. 8 Odločbe razvidno, da je Komisija upoštevala delež Yves Saint
 Laurent na trgu luksuznih izdelkov parfumerije, da bi preverila, ali so
 bile predmetne omejitve takšne, da so lahko znatno prizadele trgovino
znotraj Skupnosti.187    Iz
 tega sledi, da za določitev, ali so luksuzne dišave podvržene
učinkoviti konkurenci, ni primerno upoštevati domnevno konkurenco z
neluksuznimi dišavami.188    Zavrniti
 je treba tudi trditev Komisije in intervenientov, da lahko o obstoju
učinkovite konkurence sklepamo iz dejstva, da glede na točko I. B,
tretji pododstavek, Odločbe, ki temelji na poročilu profesorja Webra,
izdelki trženi prek mrež pooblaščenih distributerjev, „ki so v letu 1987
 predstavljali 24,7 % delež v Zvezni republiki Nemčiji, 30,3 % v
Franciji, 36,2 % v Italiji in 22,4 % v Veliki Britaniji v primerjavi s
celotno prodajo kozmetičnih izdelkov“. Ti številčni podatki izhajajo iz
tabele št. 22 v poročilu profesorja Webra in predstavljajo delež prodaje
 selektivne distribucije, izražen kot odstotek celotne prodaje vseh
kategorij kombinirane kozmetike, to je dišav, lepotilnih, negovalnih
izdelkov, izdelkov za nego las (posebej šamponov) in toaletnih izdelkov
(zobna pasta, milo, deodoranti in tako naprej). Iz tega poročila (str.
89) tudi izhaja, da je bil delež dišav, prodanih v Italiji prek
selektivne distribucije, 81 % in v Franciji 65 %. V skladu s številčnimi
 podatki, ki jih je predložila FIP, je delež dišav, prodanih v Franciji
preko selektivne distribucije, 73 % (glej prilogo I k njeni
intervencijski vlogi, str. 17). Številčni podatki, navedeni v točki I.
B, tretji pododstavek, Odločbe, torej niso koristili za presojo
učinkovitosti konkurence na posebnem področju, kot je področje luksuznih
 dišav.189    Komisija
 in intervenienti vseeno trdijo, da četudi se trg luksuznih dišav šteje
kot tak, obstaja učinkovita konkurenca tako med izdelovalci (inter
brand) kot tudi med pooblaščenimi distributerji Yves Saint Laurent
(intra brand).190    V
 zvezi s tem Sodišče prve stopnje meni, da stališča Komisije in
intervenientov potrjuje poročilo profesorja Webra, iz katerega izhaja,
zlasti na straneh 71, od 89 do 96, 105 in 110, da je leta 1987 obstajala
 le zelo omejena konkurenca med distibuterji luksuznih dišav in med
različnimi oblikami distribucije. Vendar je treba ugotoviti, da je
Komisija pred sprejetjem Odločbe zahtevala od Yves Saint Laurent, naj
spremeni svoje pogodbe, iz katerih bi morala odstraniti vsa izključno
količinska izbirna merila, izbrisati klavzule, ki omejujejo nadaljnjo
prodajo drugim članom selektivne mreže, klavzule, ki omejujejo svobodo
distributerjev v zvezi z drugimi znamkami, ki bi jih ponujali na
prodajnem mestu, in izrecno priznanje, da so prosti pri neodvisnem
določanju cen. Poleg tega, kot je Sodišče prve stopnje pravkar
ugotovilo, Odločba predvideva, da nove tržne oblike, ki so primerne za
distribucijo zadevnih izdelkov, pridobijo dostop do mreže Yves Saint
Laurent.191    V
 teh okoliščinah je morala skupina Galec predložiti dokaze, ki bi lahko
pravno zadostno izkazali, da je v skladu z Odločbo trg postal tako strog
 in strukturiran, da ni več učinkovite konkurence med pooblaščenimi
distributerji luksuznih dišav, zlasti glede cene (glej sodbo Metro II,
točki 42 in 44). Ker skupina Galec ni predložila nobenega konkretnega
dokaza v tej zvezi, Sodišče prve stopnje ugotavlja, da v tem primeru ne
obstajajo taki dokazi.192    Iz
 vsega navedenega sledi, da je treba zavrniti tožbene razloge in trditve
 skupine Galec o kršitvi člena 85(1) Pogodbe ter drugih povezanih
razlogov in trditev, razen kar zadeva določbo, navedeno v točki 155
zgoraj.II –  Utemeljenost Odločbe glede na člen 85(3) Pogodbe Povzetek trditev strank193    Glede
 odobrene izjeme skupina Galec uveljavlja pet glavnih trditev za dokaz,
da pogoji iz člena 85(3) Pogodbe niso izpolnjeni. Prvič, Komisija vidi
izboljšanje proizvodnje in distribucije luksuznih dišav le v okviru
ekskluzivnosti (glej točko II. B. 2, prvi pododstavek, Odločbe), čeprav
lahko veliki distributerji izpolnijo dodatne obveznosti, ki so naštete v
 točki II. B. 2, drugi do šesti pododstavek Odločbe. Drugič, glede
koristi potrošnikov je Komisija obdržala zastarel pogled na obnašanja in
 pričakovanja potrošnikov. Tretjič, Komisija je ugotovila popolno
pomanjkanje cenovne konkurence znotraj znamke, ki bi jo lahko zagotovili
 veliki distributerji. Četrtič, v nasprotju z načelom sorazmernosti
Komisija ni izvedla primerjave selektivne distribucije prek
specializiranih distributerjev s selektivno distribucijo, ki vključuje
druge tržne oblike, s čimer je spregledala dejstvo, da bi veliki
distributerji bili zavezani istim dolžnostim in bremenom kot vsi drugi
pooblaščeni distributerji (glej zlasti točko II. B. 4, drugi
pododstavek, in fine, Odločbe). Petič, z naložitvijo „nekaterih
delnih sprememb njihovih posebnih tržnih metod“ drugim oblikam
distribucije naj bi Odločba odpravljala konkurenco teh oblik
distribucije, razen v marginalnem primeru samopostrežnih trgovin.194    Tožena
 stranka v odgovoru pojasnjuje, da se odobrena izjema nanaša le na
postopek sprejema, minimalno letno prodajo, obveznosti glede
skladiščenja, oglaševalsko in promocijsko sodelovanje, prepoved prodaje
izdelkov, ki še niso bili uvedeni, preverjanje računov s strani Yves
Saint Laurent, in kjer je stranka sama distributer, preverjanje, ali
pripada uradni distribucijski mreži – obveznosti, ki naj jih tožeča
stranka ne bi ni kritizirala glede člena 85(1) Pogodbe.195    Dalje
 naj kritike tožeče stranke ne bi bile upoštevne. Sodišče naj bi v točki
 45 sodbe Metro II poudarilo, da je treba upoštevati stroške, ki jih
nosijo distributerji mreže zaradi pogodbenih obveznosti. Glede odprave
konkurence naj bi bilo v Odločbi izrecno pojasnjeno, da določene sodobne
 distribucijske oblike niso načelno izključene in ugotavlja, da obstaja
konkurenca med znamkami in med pooblaščenimi distributerji.196    Trditve intervenientov podpirajo stališče Komisije. Presoja Sodišča prve stopnje197    Kot
 je Komisija pravilno poudarila, se obrazložitev iz točke II.B Odločbe
nanaša le na vidike pogodbe, za katere je štela, da sodijo v člen 85(1)
Pogodbe, se pravi vidike v zvezi s postopkom za vključitev v mrežo,
skladiščenjem, minimalno letno prodajo, uvajanje novih izdelkov ter
oglaševalsko in promocijsko sodelovanje. Skupina Galec v tožbi ni
kritizirala teh vidikov pogodbe.198    Glede
 prve trditve skupina Galec, da Komisija predvideva izboljšanje
proizvodnje in distribucije le v okviru „ekskluzivnosti“, Sodišče prve
stopnje meni, da ugotovitev Komisije v točki II. B. 2, prvi pododstavek,
 Odločbe, da „je znamko luksuzne kozmetike mogoče distribuirati le z
upoštevanjem njene ekskluzivnosti“, nanaša na skrb Komisije, da ohrani
zaščito ekskluzivnosti in luksuznosti predmetnih izdelkov (glej točko
II. B. 3, drugi pododstavek). Tega stavka tako ni mogoče razlagati tako,
 da pomeni, da so veliki distributerji avtomatično izključeni iz prodaje
 predmetnih izdelkov in da je njihova distribucija pridržana izključno
tradicionalnim kanalom, kot so parfumerije in veleblagovnice v ožjem
smislu.199    Ker
 je Sodišče prve stopnje že ugotovilo, da Komisija ni imela namena
izključiti velikih distributerjev iz prodaje predmetnih izdelkov (glej
točko 164 in naslednje zgoraj), je treba zavrniti trditev skupine Galec,
 da je Komisija videla izboljšanje proizvodnje in distribucije v smislu
člena 85(3) Pogodbe le v okviru, ki izključuje velike distributerje iz
prodaje zadevnih izdelkov.200    Glede
 druge trditve skupine Galec, da je Komisija obdržala zastarel pogled na
 pričakovanja potrošnikov, Sodišče prve stopnje opozarja, da je že
zavrnilo utemeljitve glede nagibov potrošnikov v točki 174 in naslednjih
 zgoraj.201    Glede
 tretje trditve skupine Galec, da naj bi Komisija ugotovila popolno
pomanjkanje cenovne konkurence znotraj znamke, je Sodišče prve stopnje
že presodilo, da skupina Galec ni predložila nobenih dokazov v tem
smislu (glej točko 191 zgoraj).202    Glede
 četrte trditve skupine Galec, da je Komisija primerjala selektivno
distribucijo preko specializiranih distributerjev s splošno distribucijo
 s tem, da je spregledala možnost selektivne distribucije preko drugih
tržnih oblik, Sodišče prve stopnje ugotavlja, da Komisija ni opravila
take primerjave.203    Glede
 pete trditve skupine Galec, da je naložitev „delnih sprememb posebnih
metod trženja“ velike distributerje izključila iz sektorja luksuzne
kozmetike, je bilo v tem postopku ugotovljeno, da Odločba ne predvideva
izključitve velikih distributerjev iz sektorja luksuzne kozmetike. Sklic
 na „delno spremembo njenih posebnih tržnih metod“ moramo zato razlagati
 tako, da zahteva tovrstne spremembe znotraj trgovine, ne pa sprememb,
ki lahko radikalno spremenijo sam značaj trgovine kot samopostrežne
trgovine ali veleblagovnice. Čeprav bi bilo zaželeno, da bi bila Odločba
 bolj jasna v tej točki, dejstvo, da Komisija niti v splošnih pojmih ni
opredelila sprememb, ki jih je treba sprejeti, samo po sebi ne zadostuje
 za nezakonitost Odločbe, ker so konkretni primeri glede na potrebe
predmet nadzora pristojnih nacionalnih sodišč oziroma organov.204    Iz
 tega sledi, da je tožbene razloge in trditve tožeče stranke o kršitvi
člena 85(3) Pogodbe treba zavrniti.205    Iz
 vsega navedenega sledi, da je tožbo treba zavrniti, razen v delu, ki
zadeva del Odločbe, opredeljen v točki 155 zgoraj. Stroški206    V
 skladu s členom 87(2), prvi pododstavek, Poslovnika se neuspeli stranki
 naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom
87(4), zadnji pododstavek, lahko Sodišče prve stopnje intervenientu, ki
ni država članica ali institucija, naloži, naj nosi svoje stroške.207    Ker
 tožeča stranka v bistvenem delu svojih predlogov ni uspela, se ji
naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov Komisije ter intervenienta
Yves Saint Laurent, ki je naslovnik Odločbe.208    V
 zvezi z intervenienti, FIP, Colipa in FEPD, Sodišče prve stopnje meni,
da je interes teh treh združenj za rešitev spora manj neposreden od
interesa Yves Saint Laurent. Ker so ti trije intervenienti podali
splošne pripombe v interesu svojih članov in niso dodali odločilnih
podatkov k trditvam Komisije, Sodišče prve stopnje meni, da je pravično,
 da jim na podlagi člena 87(4) Poslovnika naloži plačilo lastnih
stroškov.Iz teh razlogov jeSODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi razširjeni senat)razsodilo:1)      Odločba
 Komisije 92/33/EGS z dne 16. decembra 1991 v zvezi s postopkom na
podlagi člena 85 Pogodbe EGS (IV/33.242 – Yves Saint Laurent Parfums) se
 razglasi za nično v delu, v katerem določa, da določba, ki dovoljuje
Yves Saint Laurent, da prošnje distributerjev obravnava manj ugodno
zgolj iz razloga, ker je parfumerija manjši del njihove dejavnosti, ne
spada pod člen 85(1) Pogodbe.2)      V preostalem se tožba zavrne.3)      Tožeča stranka nosi stroške Komisije in intervenienta Yves Saint Laurent Parfums SA ter lastne stroške.4)      Intervenienti
 Fédération des Industries de la Parfumerie, Comité de Liaison des
Syndicats Européens de l'Industrie de la Parfumerie et des Cosmétiques
in Fédération Européenne des Parfumeurs Détaillants nosijo lastne
stroške.Kirschner  Vesterdorf  BellamyKalogeropoulos         PotockiRazglašeno na obravnavi v Luksemburgu, 12. decembra 1996.Sodni tajnik         PredsednikE. Coulon         B. Vesterdorf* Jezik postopka: francoščina.