title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. aprila 2007.#De Landtsheer Emmanuel SA proti Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne in Veuve Clicquot Ponsardin SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija.#Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES - Primerjalno oglaševanje - Določitev identitete konkurenta ali blaga ali storitev, ki jih ponuja konkurent - Blago ali storitve, ki zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen - Navajanje navedb porekla.#Zadeva C-381/05.

text:
      Zadeva C-381/05
      De Landtsheer Emmanuel SA
      proti
      Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne
      in
      Veuve Clicquot Ponsardin SA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo cour d'appel de Bruxelles)
      „Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES – Primerjalno oglaševanje – Določitev identitete konkurenta ali blaga ali storitev, ki jih ponuja konkurent – Blago ali storitve, ki zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen – Navajanje navedb porekla“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče oglaševanje in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 2, točka 2a)
      2.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče oglaševanje in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 2, točki 2a in 3a, (1)b))
      3.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče oglaševanje in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 3a(1))
      4.        Približevanje zakonodaj – Zavajajoče oglaševanje in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 2, točki 2a in 3a (1)(f) in (g))
      1.        Člen 2, točka 2a, Direktive 84/450 s področja zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da se lahko za primerjalno oglaševanje v oglasu šteje sklicevanje na vrsto proizvoda,
         in ne na podjetje ali določen proizvod, če je mogoče določiti identiteto tega podjetja ali proizvodov, ki jih ponuja, kot
         da se ta oglas nanje konkretno nanaša. To, da se lahko določi identiteta več konkurentov oglaševalca ali blaga ali storitev,
         ki jih ponujajo, kot da se ta oglas nanje konkretno nanaša, ni pomembno za priznanje primerjalne narave oglaševanja.

      (Glej točko 24 in točko 1 izreka.)
      2.        Konkuriranje – v smislu Direktive 84/450 s področja zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 97/55 – med oglaševalcem in podjetjem, katerega identiteto je mogoče ugotoviti na podlagi oglasa, ne more obstajati
         neodvisno od blaga ali storitev, ki jih ponuja podjetje.

      Obstoj takega konkuriranja med podjetji je namreč odvisen od ugotovitve, ali proizvodi, ki jih ponujajo, pomenijo določeno
         stopnjo zamenljivosti med njimi.

      Da bi se ugotovilo konkuriranje, je treba upoštevati sedanje stanje na trgu in obstoječe navade potrošnikov ter možnosti za
         razvoj teh navad, del ozemlja Skupnosti, na katerem se oglasi objavijo, ne da bi izključili učinke, ki jih ima lahko razvoj
         navad potrošnikov, ugotovljenih v drugih državah članicah, na zadevni nacionalni trg, in posebne značilnosti proizvoda, ki
         ga želi oglaševalec promovirati, ter podobo, ki mu jo želi dati.

      Merila, s katerimi se lahko ugotovi konkuriranje v smislu člena 2, točka 2a, te direktive, in merila, s katerimi se lahko
         preveri, ali primerjava izpolnjuje pogoj, ki je določen v členu 3a(1)(b) te direktive, niso enaka. Člen 2, točka 2a, namreč
         predpostavlja konkuriranje med podjetji, člen 3a(1)(b) pa nalaga posamično in konkretno presojo proizvodov, ki so predmet
         primerjave v oglasu, da bi se ugotovil obstoj dejanske možnosti zamenjave.

      (Glej točke 31, 32, 42, 47 in 49 ter točko 2 izreka.)
      3.        Oglaševanje, ki se sklicuje na vrsto proizvodov, ne da bi določilo identiteto konkurenta ali blaga, ki ga ta ponuja, ni nedovoljeno
         glede na člen 3a(1) Direktive 84/450 s področja zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 97/55. Pogoje dovoljenosti takega oglaševanja je treba preučiti glede na druge določbe nacionalnega prava ali,
         če je to potrebno, prava Skupnosti, neodvisno od dejstva, da bi to lahko pomenilo manjše varstvo potrošnikov ali konkurenčnih
         podjetij.

      (Glej točko 56 in točko 3 izreka.)
      4.        Člen 3a(1)(f) Direktive 84/450 s področja zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da ni nedovoljena vsaka primerjava, ki se pri proizvodih, ki nimajo navedbe porekla,
         nanaša na proizvode, ki imajo navedbo porekla.

      Na podlagi odstavka 1(g) tega člena je primerjalno oglaševanje dovoljeno, če se ne okorišča nepošteno z ugledom blagovne znamke,
         trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ali z navedbo porekla konkurenčnih izdelkov. Polni učinek te zahteve
         bi bil deloma ogrožen, če bi se preprečilo, da bi se proizvodi, ki nimajo navedbe porekla, primerjali s proizvodi, ki tako
         navedbo imajo.

      (Glej točke 65, 66 in 72 ter točko 4 izreka.)

SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 19. aprila 2007(*)

      „Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES – Primerjalno oglaševanje – Določitev identitete konkurenta ali blaga ali storitev, ki jih ponuja konkurent – Blago ali storitve, ki zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen – Navajanje navedb porekla“
      V zadevi C-381/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo cour d’appel de Bruxelles
         (Belgija) z odločbo z dne 13. oktobra 2005, ki je prispela na Sodišče dne 19. oktobra 2005, v postopku

      De Landtsheer Emmanuel SA
      proti
      Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne,

      Veuve Clicquot Ponsardin SA,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), K. Schiemann, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: M.-A. Gaudissart, vodja oddelka,
       in obravnave z dne 21. septembra 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –      za De Landtsheer Emmanuel SA J. Stuyck in M. Demeur, odvetnika,
      –        za Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne in Veuve Clicquot Ponsardin SA T. van Innis in N. Clarembeaux, odvetnika,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica,
      –        za francosko vlado R. Loosli-Surrans, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J.-P. Keppenne in A. Aresu, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. novembra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2, točka 2a, in člena 3a(1)(b) in (f) Direktive Sveta 84/450/EGS
         z dne 10. septembra 1984 s področja zavajajočega oglaševanja in primerjalnega oglaševanja (UL L 250, str. 17), kakor je bila
         spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/55/ES z dne 6. oktobra 1997 (UL L 290, str. 18, v nadaljevanju:
         Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne (v nadaljevanju: CIVC) in francosko
         družbo Veuve Clicquot Ponsardin SA (v nadaljevanju: Veuve Clicquot) ter belgijsko družbo De Landtsheer Emmanuel SA (v nadaljevanju:
         De Landtsheer) zaradi oglaševalske prakse, ki jo je uporabila slednja za trženje piva z imenom „Malheur Brut Réserve“.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 2, točka 2a, Direktive „primerjalno oglaševanje“ pomeni vsako oglaševanje, ki izrecno ali z nakazovanjem
         določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja konkurent.

      4        Člen 3a(1) Direktive določa:

      „Kar zadeva primerjavo, se dovoli primerjalno oglaševanje, če so izpolnjeni ti pogoji:
      a)      oglaševanje ni zavajajoče v skladu s členi 2(2), 3 in 7(1);
      b)      primerja blago ali storitve, ki zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen;
      c)      objektivno primerja eno ali več pomembnih, preverljivih in reprezentativnih lastnosti takega blaga ali storitev, s čimer so
         mišljene tudi cene;

      […]
      f)      pri izdelkih z navedbo porekla v vsakem primeru obravnava izdelke z enakim poreklom;
      g)      se ne okorišča nepošteno z ugledom blagovne znamke, trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ali z navedbo
         porekla konkurenčnih izdelkov; […]“

      5        Člen 13(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2081/92 z dne 14. julija 1992 o zaščiti geografskih označb in navedb porekla za kmetijske
         proizvode in živila (UL L 208, str. 1) določa:

      „Registrirana imena so zaščitena proti:
      a)       vsaki neposredni ali posredni komercialni uporabi registriranega imena za proizvode, ki niso zajeti v registraciji, če so
         ti proizvodi primerljivi s proizvodi, registriranimi pod tistim imenom, ali če uporaba imena izkorišča ugled zaščitenega imena;

      b)       vsaki zlorabi, posnemanju ali navajanju, četudi je pravo poreklo proizvoda označeno ali če je zaščiteno ime prevedeno ali
         mu je dodan izraz, kot je „slog“, „tip“, „metoda“, „kakor se proizvaja v“, „imitacija“ in podobno;

      c)       vsaka druga napačna ali zavajajoča navedba izvora, porekla, vrste ali bistvenih lastnosti proizvoda na notranji ali zunanji
         embalaži, reklamnem materialu ali dokumentih, ki se nanašajo na zadevni proizvod, in pakiranje proizvoda v posode, ki lahko
         dajejo lažen vtis o poreklu;

      d)       vsaka druga praksa, ki lahko zavaja javnost glede pravega porekla proizvoda.
      […]“
       Nacionalna ureditev
      6        Člen 23 Zakona z dne 14. julija 1991 o praksah trženja in informiranja ter varstva potrošnikov (Moniteur belge z dne 29. avgusta 1991), kakor je bil spremenjen z Zakonom z dne 25. maja 1999 (Moniteur belge z dne 23. junija 1999, v nadaljevanju: LPCC), določa:

      „Brez vpliva na druge zakonske ali druge predpise je prepovedano vsako oglaševanje:
      1º      ki vsebuje trditve, podatke ali predstavitve, ki lahko zavajajo glede identitete, vrste, sestave, porekla, količine, razpoložljivosti,
         načina in dneva izdelave ali značilnosti proizvoda ali učinkov na okolje; značilnosti pomenijo odlike proizvoda, zlasti z
         vidika njegovih lastnosti, možnosti uporabe, rezultatov, ki se lahko pričakujejo ob uporabi, pogojev, pod katerimi se lahko
         pridobi, zlasti cene ali načina njihove določitve in bistvenih značilnosti testov ali nadzorov, opravljenih na proizvodu in
         spremljajočih storitvah;

      […]
      6°      ki, brez poseganja v določbe iz člena 23a, žali drugega prodajalca, njegove proizvode, storitve ali dejavnosti;
      7°      ki, brez poseganja v določbe iz člena 23a, vsebuje zavajajoče ali žaljive primerjave ali brez potrebe vključuje možnost ugotovitve
         identitete enega ali več drugih prodajalcev;

      8°      ki, brez poseganja v določbe iz člena 23a, vsebuje elemente, ki lahko ustvarjajo zmedo med njim in drugim prodajalcem, njegovimi
         proizvodi, storitvami ali dejavnostjo;

      […]“
      7        Člen 23a LPCC določa naslednje:

      „§ 1.      Primerjalno oglaševanje je dovoljeno, če so glede primerjave izpolnjeni naslednji pogoji:
      1°      ni zavajajoče v smislu člena 23, od 1° do 5°, tega zakona;
      […]
      3°      objektivno primerja eno ali več bistvenih, upoštevnih, preverljivih in reprezentativnih značilnosti teh proizvodov in storitev,
         tudi ceno;

      […]
      6°      pri proizvodih z navedbo porekla blaga v vsakem primeru obravnava proizvode z enakim poreklom;
      7°      se nepošteno ne okorišča z ugledom znamke, trgovskega imena ali drugimi znaki razlikovanja konkurenta ali z navedbo porekla
         konkurenčnih proizvodov;

      […]
      § 2.      Vsaka primerjava, ki se nanaša na posebno ponudbo, mora jasno in nedvoumno navajati dan zaključka ponudbe ali, če je to ustrezno,
         da posebna ponudba velja le za razpoložljivo blago in storitve, in, če se posebna ponudba še ni začela, dan začetka obdobja,
         v katerem se uporablja posebna cena ali drugi posebni pogoji.

      § 3.      Ni dovoljeno primerjalno oglaševanje, ki ne izpolnjuje pogojev, določenih v § 1 in § 2.“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        Družba De Landtsheer proizvaja in trži več vrst piva pod znamko Malheur. Leta 2001 je dala na trg pivo z imenom „Malheur Brut
         Réserve“, katerega postopek izdelave se zgleduje po metodi proizvodnje penečega vina in kateremu je nameravala dati značaj
         izjemnega proizvoda.

      9        Na steklenici, na zloženki, pritrjeni na steklenici, in na kartonski embalaži so bile med drugim oznake „BRUT RÉSERVE“, „Prvo
         pivo BRUT na svetu“, „Svetlo pivo po tradicionalni metodi“ in „Reims-France“ ter sklicevanje na vinogradnike iz Reimsa in
         Épernaya. Družba De Landtsheer je ob predstavitvi tega proizvoda uporabila izraz „Champagnebier“, da bi poudarila, da gre
         za pivo, proizvedeno po metodi, po kateri se proizvaja šampanjec. Poleg tega je ta družba hvalila izvirnost novega piva Malheur,
         tako da se je sklicevala na značilnosti penečega vina, zlasti šampanjca.

      10      Odbor CIVC in družba Veuve Clicquot sta 8. maja 2002 družbo De Landtsheer pozvala pred gospodarsko sodišče v Nivelles, da
         bi dosegla prepoved, med drugim, uporabe zgoraj navedenih oznak. Taka uporaba naj ne bi bila le zavajajoča, temveč naj bi
         pomenila tudi nedovoljeno primerjalno oglaševanje.

      11      To sodišče je s sodbo z dne 26. julija 2002 med drugim naložilo družbi De Landtsheer, da opusti vsakršno uporabo oznak „Tradicionalna
         metoda“, navedbo porekla „Champagne“, oznako izvora „Reims-France“ ter navedbo vinogradnikov iz Reimsa in Épernaya in metodo
         izdelave šampanjca. Sodišče je zavrnilo predlog odbora CIVC in družbe Veuve Clicquot v delu, v katerem se je nanašal na uporabo
         izrazov „BRUT“, „RÉSERVE“, „BRUT RÉSERVE“ in „Prvo pivo BRUT na svetu“.

      12      Hkrati z odpovedjo uporabi navedbe porekla „Champagne“ v izrazu „Champagnebier“ je družba De Landtsheer vložila pritožbo na
         to sodbo v delu, v katerem se nanaša na druge elemente spora. Odbor CIVC in družba Veuve Clicquot sta vložili nasprotno tožbo
         zaradi uporabe izrazov „BRUT“, „RÉSERVE“, „BRUT RÉSERVE“ in „Prvo pivo BRUT na svetu“.

      13      Ker je cour d’appel de Bruxelles menilo, da je za odločitev o sporu, ki mu je bil predložen v odločanje, potrebna razlaga
         Direktive, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali opredelitev primerjalnega oglaševanja zajema oglase, v katerih se oglaševalec sklicuje samo na vrsto proizvoda, tako da
         bi bilo treba v tem primeru šteti, da se tak oglas sklicuje na vsa podjetja, ki ponujajo to vrsto proizvoda, in da lahko vsako
         izmed njih trdi, da je bila njegova identiteta določena?

      2.      Z namenom, da se ugotovi, ali si oglaševalec in podjetje, na katerega se oglas sklicuje, v smislu člena [2, točka] 2a, Direktive
         konkurirata:

      a)      Ali je treba zlasti na podlagi primerjave člena [2, točka] 2a, s členom 3a(1)(b) šteti, da je v smislu te določbe konkurent
         vsako podjetje, katerega identiteto je mogoče ugotoviti na podlagi oglasa, ne glede na to, katere proizvode ali storitve ponuja?

      b)      Če je treba na prejšnje vprašanje odgovoriti nikalno in če se za to, da se ugotovi konkuriranje, zahteva izpolnitev drugih
         pogojev: ali je treba upoštevati sedanje stanje na trgu in obstoječe navade potrošnikov v Skupnosti ali pa je treba upoštevati
         tudi možnosti za razvoj teh navad?

      c)      Ali je treba to ugotavljanje omejiti na del ozemlja Skupnosti, na katerem se oglasi objavijo?
      d)      Ali se je treba pri ugotavljanju obstoja konkurence opreti na vrsto proizvodov, ki se primerjajo, in na način, na katerega
         se te vrste proizvodov na splošno zaznavajo, ali pa je treba pri presoji stopnje mogoče nadomestljivosti upoštevati tudi posebne
         značilnosti proizvoda, ki ga želi oglaševalec promovirati v spornem oglasu, in podobo, ki mu jo želi dati?

      e)      Ali so merila, s katerimi se lahko ugotovi konkuriranje v smislu člena 2, točka 2a, in merila, s katerimi se lahko preveri,
         ali primerjava izpolnjuje pogoj, ki je določen v členu 3a(1)(b), enaka?

      3.      Ali iz primerjave člena 2, točka 2a, Direktive […] in člena 3a te direktive izhaja:
      a)      bodisi, da v primeru, da sklicevanje ne omogoča ugotovitve identitete konkurenta ali proizvodov, ki jih ta ponuja, ni dovoljeno
         nobeno primerjalno oglaševanje, na podlagi katerega se lahko ugotovi identiteta vrste proizvodov?

      b)      bodisi, da je treba dopustnost primerjave preučiti zgolj glede na nacionalne določbe, ki ne prenašajo določb direktive na
         področju primerjalnega oglaševanja, kar bi lahko privedlo do manjšega varstva potrošnikov ali podjetij, ki ponujajo vrsto
         proizvoda, ki ima zvezo s proizvodom, ki ga ponuja oglaševalec?

      4.      Ali je treba, če se ugotovi, da gre za primerjalno oglaševanje v smislu člena 2, točka 2a, na podlagi člena 3a(1)(f) Direktive
         sklepati, da ni dovoljena nobena primerjava, ki se v primeru proizvodov, ki nimajo navedbe porekla, sklicuje na proizvode,
         ki imajo navedbo porekla[?]“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      14      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2, točka 2a, Direktive razlagati tako, da se
         lahko za primerjalno oglaševanje v oglasu šteje sklicevanje na vrsto proizvoda, in ne na podjetje ali določen proizvod.

      15      Opozoriti je treba, da v skladu s členom 2, točka 2a, Direktive „primerjalno oglaševanje“ pomeni vsako oglaševanje, ki izrecno
         ali z nakazovanjem določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja konkurent.

      16      V skladu z ustaljeno sodno prakso gre za široko opredelitev, ki pokriva vse oblike primerjalnega oglaševanja, tako da za to,
         da gre za primerjalno oglaševanje, zadostuje ena navedba, ki se, pa čeprav z nakazovanjem, sklicuje na konkurenta ali proizvode
         ali storitve, ki jih ponuja (glej sodbi z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Toshiba Europe, C-112/99, Recueil, str. I-7945, točki
         30 in 31, in z dne 8. aprila 2003 v zadevi Pippig Augenoptik, C-44/01, Recueil, str. I-3095, točka 35).

      17      Element, ki se zahteva za ugotovitev primerjalnega značaja oglasa, je torej določitev, izrecna ali z nakazovanjem, konkurenta
         oglaševalca ali blaga ali storitev, ki jih ponuja (zgoraj navedena sodba Toshiba Europe, točka 29).

      18      Samo dejstvo, da se podjetje v svojem oglasu sklicuje le na vrsto proizvodov, ne omogoča a priori izključitve tega oglasa s področja uporabe Direktive.

      19      Tak oglas lahko šteje za primerjalno oglaševanje, če se lahko identiteta konkurenta ali blaga ali storitev, ki jih ponuja,
         določi, kot da se to oglaševanje nanje konkretno nanaša, pa čeprav z nakazovanjem.

      20      V teh okoliščinah ni pomembno, da lahko sklicevanje na vrsto blaga glede na okoliščine primera in zlasti glede na strukturo
         zadevnega trga omogoči določitev identitete več konkurentov ali blaga ali storitev, ki jih ponujajo.

      21      Dobesedna razlaga člena 2, točka 2a, Direktive, ki naj bi nalagala določitev identitete enega samega konkurenta oglaševalca
         ali blaga ali storitev enega samega konkurenta, naj bi bila nezdružljiva s široko opredelitvijo primerjalnega oglaševanja
         in zato v nasprotju z ustaljeno sodno prakso Sodišča.

      22      Nacionalna sodišča morajo za vsak posamezen primer, upoštevajoč vse upoštevne elemente zadeve, preveriti, ali oglaševanje
         potrošnikom omogoča, da, izrecno ali z nakazovanjem ter, kot da se to oglaševanje nanje konkretno nanaša, določijo identiteto
         enega ali več določenih podjetij ali blaga ali storitev, ki jih slednja ponujajo.

      23      Ta sodišča morajo ob tej presoji upoštevati predvideno pričakovanje normalno obveščenega in razumno pozornega ter preudarnega
         povprečnega potrošnika (glej zgoraj navedeno sodbo Pippig Augenoptik, točka 55, in sodbo z dne 19. septembra 2006 v zadevi
         Lidl Belgium, C-356/04, ZOdl., str. I-8501, točka 78).

      24      Na prvo vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba člen 2, točka 2a, Direktive, razlagati tako, da se lahko za primerjalno
         oglaševanje v oglasu šteje sklicevanje na vrsto proizvoda in ne na podjetje ali določen proizvod, če je mogoče določiti identiteto
         tega podjetja ali proizvodov, ki jih ponuja, kot da se ta oglas nanje konkretno nanaša. To, da se lahko določi identiteta
         več konkurentov oglaševalca ali blaga ali storitev, ki jih ponujajo, kot da se ta oglas nanje konkretno nanaša, ni pomembno
         za priznanje primerjalne narave oglaševanja.

       Drugo vprašanje
      25      Drugo vprašanje je sestavljeno iz treh delov.

      26      Prvič, predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali konkuriranje v smislu člena 2, točka 2a, Direktive, med oglaševalcem
         in podjetjem, katerega identiteto je mogoče ugotoviti na podlagi oglasa, lahko nastane neodvisno od blaga ali storitev, ki
         jih ta ponuja. Drugič, v primeru nikalnega odgovora na to vprašanje predložitveno sodišče v primeru konkuriranja sprašuje
         Sodišče o primernosti uporabe določenih meril, kot je analiza sedanjega ali prihodnjega stanja trga in navad potrošnikov,
         določitev omejenega področja v Skupnosti glede na ozemlje, na katerem se oglasi objavijo, in zamenljivost proizvodov, ki se
         primerjajo, pri čemer je zamenljivost odvisna od vrste proizvodov, ki se presojajo abstraktno, oziroma se upošteva značilnosti
         in podobo, ki jim jo oglaševalec želi dati. Tretjič, predložitveno sodišče sprašuje, ali so ta merila enaka merilom, s katerimi
         se lahko preveri, ali primerjava izpolnjuje pogoj, ki je določen v členu 3a(1)(b) Direktive.

       Prvi del
      27      Kot izhaja iz člena 2, točka 2a, Direktive, je posebni element pojma primerjalnega oglaševanja določitev identitete „konkurenta“
         oglaševalca ali blaga in storitev, ki jih ponuja.

      28      Značilnost „konkurenčnih podjetij“ po definiciji temelji na zamenljivosti blaga ali storitev, ki jih ta podjetja ponujajo
         na trgu.

      29      Prav to je razlog, zaradi katerega člen 3a(1)(b) Direktive za pogoj dopustnosti primerjalnega oglaševanja postavlja primerjavo
         blaga ali storitev, ki zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen.

      30      Kot je Sodišče že presodilo, dejstvo, da proizvodi v določeni meri zadovoljujejo iste potrebe, omogoča sklepanje o določeni
         stopnji zamenljivosti med njimi (sodbi z dne 27. februarja 1980 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, 170/78, Recueil,
         str. 417, točka 14, in z dne 9. julija 1987 v zadevi Komisija proti Belgiji, 356/85, Recueil, str. 3299, točka 10).

      31      Zato je treba na prvi del drugega vprašanja odgovoriti, da konkuriranje med oglaševalcem in podjetjem, katerega identiteto
         je mogoče ugotoviti na podlagi oglasa, ne more obstajati neodvisno od blaga ali storitev, ki jih ponuja podjetje.

       Drugi del
      32      Kot je bilo navedeno v točki 28 te sodbe, je obstoj konkuriranja med podjetji odvisen od ugotovitve, ali proizvodi, ki jih
         ponujajo, pomenijo določeno stopnjo zamenljivosti med njimi.

      33      Konkretna presoja te stopnje zamenljivosti, za katero so pristojna nacionalna sodišča in ki mora biti opravljena ob upoštevanju
         ciljev Direktive in načel, ki so bila postavljena v sodni praksi Sodišča, predpostavlja preučitev meril, ki omogočajo sklepanje
         o obstoju konkurenčnega razmerja med vsaj delom ponudbe proizvodov, ki jih ponujajo zadevna podjetja.

      34      V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz druge uvodne izjave Direktive 97/55 izhaja, da primerjalno oglaševanje pomaga objektivno
         prikazati odlike raznih primerljivih izdelkov in spodbuja konkurenco med dobavitelji blaga in storitev v korist potrošnikov.

      35      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pogoje, ki se zahtevajo za primerjalno oglaševanje, razlagati tako, da so zanj
         najugodnejši (zgoraj navedene sodbe Toshiba Europe, točka 37, Pippig Augenoptik, točka 42 in Lidl Belgium, točka 22).

      36      Natančneje, Sodišče je z namenom ugotovitve konkuriranja med proizvodi presodilo, da je treba upoštevati ne samo sedanje stanje
         trga, temveč tudi možnosti za razvoj v okoliščinah prostega pretoka blaga na ravni Skupnosti in nove možnosti zamenljivosti
         med proizvodi, ki jih lahko odkrije povečanje trgovine (zgoraj navedena sodba Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka
         6).

      37      Sodišče je prav tako obrazložilo, da se za merjenje mogoče stopnje zamenljivosti ne smemo omejevati na obstoječe navade potrošnikov
         v državi članici ali določeni regiji. Teh navad, ki se v času in kraju bistveno razlikujejo, ni mogoče šteti za nespremenljive
         (zgoraj navedena sodba Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 14).

      38      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da nacionalna sodišča, ki so poklicana, da presodijo konkuriranje med podjetji
         z namenom morebitne uporabe ureditve o primerjalnem oglaševanju, izvršujejo svojo pristojnost na delu ozemlja Skupnosti, na
         katerem delujejo ta podjetja. Na tem ozemlju želi podjetje s pomočjo oglasa spreminjati odločitve o nakupih potrošnikov, tako
         da poudarja odlike proizvoda, ki ga ponuja.

      39      V teh okoliščinah je treba zadevno konkuriranje analizirati glede na trg, na katerem se primerjalno oglašuje. Vendar pa morajo
         nacionalna sodišča ob upoštevanju, da je treba na tem področju uporabiti analizo prihodnjih navad potrošnikov in da nikakor
         ni mogoče izključiti, da imajo lahko spremembe teh navad, ugotovljene v državi članici, učinke v drugih državah članicah,
         to upoštevati, da bi presodila morebitne poznejše učinke sprememb teh navad v svoji državi članici.

      40      Poleg tega je treba, ker nespremenljivost proizvodov v bistvu temelji na odločitvah o nakupih potrošnikov, ugotoviti, da če
         se te odločitve lahko razvijajo glede na odlike, ki jih slednji priznavajo blagu ali storitvam, je treba konkretne značilnosti
         proizvodov, ki jih promovira oglas, poleg abstraktne presoje kot vrste proizvodov šteti za upoštevne elemente v okviru presoje
         zamenljivosti.

      41      To velja še bolj pri podobi, ki jo oglaševalec želi dati svojim proizvodom, saj ta podoba namreč pomeni enega od odločujočih
         elementov pri razvoju izbire potrošnikov.

      42      Glede na vse navedeno je treba na drugi del drugega vprašanja odgovoriti, da je treba z namenom ugotovitve konkuriranja med
         oglaševalcem in podjetjem, katerega identiteto je mogoče ugotoviti na podlagi oglasa, upoštevati:

      –        sedanje stanje na trgu in obstoječe navade potrošnikov ter možnosti za razvoj teh navad,
      –        del ozemlja Skupnosti, na katerem se oglasi objavijo, ne da bi izključili učinke, ki jih ima lahko razvoj navad potrošnikov,
         ugotovljenih v drugih državah članicah, na zadevni nacionalni trg, in

      –        posebne značilnosti proizvoda, ki ga želi oglaševalec promovirati, in podobo, ki mu jo želi dati.
       Tretji del
      43      V okviru usklajevanja primerjalnega oglaševanja v Skupnosti opravljata člena 2, točka 2a in 3a(1)(b) različni nalogi.

      44      Člen 2, točka 2a, namreč določa merila za opredelitev pojma primerjalnega oglaševanja in tako omejuje področje uporabe Direktive.
         Člen 3a(1)(b) Direktive določa enega od pogojev dovoljenega primerjalnega oglaševanja, s tem da zahteva, da primerjani konkurenčni
         proizvodi zadovoljujejo iste potrebe ali imajo enak namen, kar pomeni, da imajo za potrošnika zadostno stopnjo medsebojne
         zamenljivosti (zgoraj navedena sodba Lidl Belgium, točka 26).

      45      Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 93 sklepnih predlogov, bi bil člen 3a(1)(b) Direktive brez učinka, če bi bila
         merila enaka, saj se nobeno oglaševanje, ki je lahko primerjalno, v smislu člena 2, točka 2a, nikoli ne bi moglo izkazati
         kot nasprotno zadevnemu pogoju dopustnosti.

      46      Seveda pa sta si obe določbi Direktive očitno podobni.

      47      Vendar pa, medtem ko opredelitev primerjalnega oglaševanja iz člena 2, točka 2a, Direktive predpostavlja konkuriranje med
         podjetji in se glede tega izkaže za zadostno, da se preveri, ali proizvodi, ki jih ponujajo, na splošno pomenijo določeno
         stopnjo zamenljivosti med njimi, pogoj iz člena 3a(1)(b) iste direktive nalaga posamično in konkretno presojo proizvodov,
         ki so predmet primerjave v oglasu, da bi se ugotovil obstoj dejanske možnosti zamenjave.

      48      Navesti je treba, da merila, postavljena v točkah od 36 do 41 te sodbe, veljajo mutatis mutandis tudi v okviru člena 3a(1)(b) Direktive.

      49      Ob upoštevanju navedenega je treba na tretji del drugega vprašanja odgovoriti, da merila, s katerimi se lahko ugotovi konkuriranje
         v smislu člena 2, točka 2a, Direktive, in merila, s katerimi se lahko preveri, ali primerjava izpolnjuje pogoj, ki je določen
         v členu 3a(1)(b), niso enaka.

       Tretje vprašanje
      50      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem sprašuje, prvič, ali oglaševanje, ki se sklicuje na vrsto proizvoda, ne da bi določilo
         identiteto konkurenta ali blago, ki ga ponuja, ni dovoljeno glede na člen 3a(1)(b) Direktive. Drugič, želi izvedeti, ali bi
         bilo pogoje dovoljenosti tega oglaševanja bolje preučiti glede na druge nacionalne določbe, čeprav bi v tem primeru ta presoja
         lahko privedla do manjšega varstva potrošnikov ali podjetij, ki ponujajo vrsto proizvodov, na katere se nanaša oglaševanje.

      51      Kot izhaja iz točk od 17 do 19 te sodbe, je določitev identitete konkurenta oglaševalca ali blaga ali storitev, ki jih ponuja,
         na podlagi oglasa nujni pogoj za to, da se ta oglas lahko šteje za primerjalno oglaševanje in tako spada na področje uporabe
         Direktive.

      52      Iz tega izhaja, da pogoji dovoljenosti primerjalnega oglaševanja, kot so našteti v členu 3a(1)(b) Direktive, veljajo le za
         oglase s primerjalnim značajem.

      53      Morebitna nedovoljenost oglaševanja, ki se sklicuje na vrsto proizvodov, ne da bi določila identiteto konkurenta ali blaga,
         ki ga ta ponuja, ne spada na področje primerjalnega oglaševanja in zato ne more biti ugotovljena na podlagi člena 3a(1) Direktive.

      54      Pogoje dovoljenosti takega oglaševanja je zato treba presojati glede na druge določbe nacionalnega prava ali, če je to potrebno,
         prava Skupnosti, zlasti določbe Direktive o zavajajočem oglaševanju.

      55      Taka presoja bi nujno temeljila na drugih merilih, kot so ta, ki se nanašajo na dovoljenost primerjalnega oglaševanja, ne
         da bi bilo treba upoštevati obstoj različnih ravni varstva potrošnikov ali konkurenčnih podjetij, ki bi lahko iz njih izhajale.

      56      Na podlagi vsega navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da:

      –        prvič, oglaševanje, ki se sklicuje na vrsto proizvodov, ne da bi določilo identiteto konkurenta ali blaga, ki ga ta ponuja,
         ni nedovoljeno glede na člen 3a(1) Direktive,

      –        drugič, pogoje dovoljenosti takega oglaševanja je treba preučiti glede na druge določbe nacionalnega prava ali, če je to potrebno,
         prava Skupnosti, neodvisno od dejstva, da bi to lahko pomenilo manjše varstvo potrošnikov ali konkurenčnih podjetij.

       Četrto vprašanje
      57      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 3a(1)(f) Direktive razlagati tako, da ni dovoljena
         nobena primerjava, ki se pri proizvodih, ki nimajo navedbe porekla, nanaša na proizvode, ki imajo navedbo porekla.

      58      Na podlagi člena 3a(1)(f) Direktive je primerjalno oglaševanje, ki promovira izdelke z navedbo porekla, dovoljeno, če v vsakem
         primeru obravnava izdelke z enako navedbo.

      59      Iz dvanajste uvodne izjave Direktive 97/55 izhaja, da je cilj tega pogoja dovoljenosti upoštevanje določb Uredbe št. 2081/92
         in zlasti člena 13 te uredbe, katerega cilj je prepoved zlorab zaščitenih imen.

      60      Med temi ravnanji člen 13(1) te uredbe med drugim navaja neposredno ali posredno komercialno uporabo registriranega imena
         za proizvode, ki niso zajeti v registraciji, ter zlorabo, posnemanje ali navajanje.

      61      Vprašanje, ali pogoj dovoljenosti primerjalnega oglaševanja iz člena 3a(1)(f) Direktive velja tudi v primeru, ko se to oglaševanje
         nanaša na proizvod, ki nima navedbe porekla in se sklicuje na drugega, ki tako navedbo ima, je treba, prvič, preučiti glede
         na cilje Direktive.

      62      Kot je bilo izpostavljeno v točki 34 te sodbe, primerjalno oglaševanje pomaga objektivno prikazati odlike raznih primerljivih
         izdelkov in spodbuja konkurenco med dobavitelji blaga in storitev v korist potrošnikov. V skladu s peto uvodno izjavo Direktive
         97/55 je primerjalno oglaševanje, če primerja pomembne, preverljive in reprezentativne lastnosti in če ni zavajajoče, lahko
         zakonito sredstvo informiranja potrošnikov o odlikah.

      63      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba pogoje, ki se zahtevajo za primerjalno oglaševanje, razlagati tako, da so zanj
         najugodnejši (glej točko 35 te sodbe).

      64      Drugič, člen 3a(1)(f) Direktive je treba brati v povezavi s členom 3a(1)(g) iste direktive.

      65      Na podlagi slednje določbe je primerjalno oglaševanje dovoljeno, če se ne okorišča nepošteno z ugledom blagovne znamke, trgovskega
         imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ali z navedbo porekla konkurenčnih izdelkov.

      66      Polni učinek te zahteve bi bil deloma ogrožen, če bi se preprečilo, da bi se proizvodi, ki nimajo navedbe porekla, primerjale
         s proizvodi, ki tako navedbo imajo.

      67      V primeru take prepovedi bi bilo namreč tveganje, da bi lahko oglaševalec nezakonito imel korist od navedbe porekla konkurenčnega
         proizvoda, po naravi izključeno, saj bi moral proizvod, katerega odlike promovira oglaševanje, nujno imeti enako navedbo porekla,
         kot je navedba njegovega konkurenta.

      68      Nasprotno pa bi moral v vseh primerih, kjer bi bil cilj oglasa, namenjenega promoviranju proizvoda, ki nima navedbe porekla,
         nepošteno okoriščanje z navedbo proizvoda konkurenčnega izdelka, veljati člen 3a(1)(g) Direktive.

      69      V okviru te presoje je treba zlasti ugotoviti, ali je cilj tega oglaševanja le razločevanje med proizvodi oglaševalca in proizvodi
         njegovega konkurenta in s tem objektivno poudarjanje razlik (zgoraj navedena sodba Toshiba Europe, točka 53, in sodba z dne
         23. februarja 2006 v zadevi Siemens, C-59/05, ZOdl., str. I-2147, točka 14).

      70      Če so izpolnjeni vsi pogoji dovoljenosti primerjalnega oglaševanja, bi bilo varstvo navedb porekla, katerega učinek bi bila
         absolutna prepoved primerjav proizvodov, ki nimajo navedbe porekla, s proizvodi, ki to navedbo imajo, neupravičeno in nezakonito
         glede na določbe člena 3a(1)(f) Direktive.

      71      Poleg tega, ker taka prepoved ne izhaja izrecno iz besedila člena 3(1)(f) Direktive, bi njena ugotovitev načeloma, s posredovanjem
         široke razlage tega pogoja dovoljenosti primerjalnega oglaševanja, vključevala omejitev njene vsebine. Ta rezultat bi bil
         v nasprotju z ustaljeno sodno prakso Sodišča (glej točko 63 te sodbe).

      72      Upoštevajoč navedeno je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3a(1)(f) Direktive razlagati tako, da ni nedovoljena
         vsaka primerjava, ki se pri proizvodih, ki nimajo navedbe porekla, nanaša na proizvode, ki imajo navedbo porekla.

       Stroški
      73      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 2, točka 2a, Direktive Sveta 84/450/EGS z dne 10. septembra 1984 s področja zavajajočega oglaševanja in primerjalnega
            oglaševanja, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/55/ES z dne 6. oktobra 1997, je treba
            razlagati tako, da se lahko za primerjalno oglaševanje v oglasu šteje sklicevanje na vrsto proizvoda, in ne na podjetje ali
            določen proizvod, če je mogoče določiti identiteto tega podjetja ali proizvodov, ki jih ponuja, kot da se ta oglas nanje konkretno
            nanaša. To, da se lahko določi identiteta več konkurentov oglaševalca ali blaga ali storitev, ki jih ponujajo, kot da se ta
            oglas nanje konkretno nanaša, ni pomembno za priznanje primerjalne narave oglaševanja.
      2.      Konkuriranje med oglaševalcem in podjetjem, katerega identiteto je mogoče ugotoviti na podlagi oglasa, ne more obstajati neodvisno
            od blaga ali storitev, ki jih ponuja podjetje.
      Z namenom ugotovitve konkuriranja med oglaševalcem in podjetjem, katerega identiteto je mogoče ugotoviti na podlagi oglasa,
            je treba upoštevati:
      –        sedanje stanje na trgu in obstoječe navade potrošnikov ter možnosti za razvoj teh navad,
      –        del ozemlja Skupnosti, na katerem se oglasi objavijo, ne da bi izključili učinke, ki jih ima lahko razvoj navad potrošnikov,
            ugotovljenih v drugih državah članicah, na zadevni nacionalni trg, in
      –        posebne značilnosti proizvoda, ki ga želi oglaševalec promovirati, in podobo, ki mu jo želi dati.
      Merila, s katerimi se lahko ugotovi konkuriranje v smislu člena 2, točka 2a, Direktive 84/450, kakor je bila spremenjena z
            Direktivo 97/55, in merila, s katerimi se lahko preveri, ali primerjava izpolnjuje pogoj, ki je določen v členu 3a(1)(b) te
            direktive, niso enaka.
      3.      Oglaševanje, ki se sklicuje na vrsto proizvodov, ne da bi določilo identiteto konkurenta ali blaga, ki ga ta ponuja, ni nedovoljeno
            glede na člen 3a(1) Direktive 84/450, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55. Pogoje dovoljenosti takega oglaševanja
            je treba preučiti glede na druge določbe nacionalnega prava ali, če je to potrebno, prava Skupnosti, neodvisno od dejstva,
            da bi to lahko pomenilo manjše varstvo potrošnikov ali konkurenčnih podjetij.
      4.      Člen 3a(1)(f) Direktive 84/450, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da ni nedovoljena vsaka
            primerjava, ki se pri proizvodih, ki nimajo navedbe porekla, nanaša na proizvode, ki imajo navedbo porekla.
      Podpisi
      *Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 21. oktobra 2004.#Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) proti Belgijski državi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija.#Šesta direktiva o DDV - Člena 4 in 9(2)(e) - Pojem davčnega zavezanca - Kraj opravljanja storitev - SICAV.#Zadeva C-8/03.

text:
      Zadeva C-8/03
      Banque Bruxelles Lambert SA (BBL)
      proti
      državi Belgiji
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal de première instance de Bruxelles)
      „Šesta direktiva o DDV – Člena 4 in 9(2)(e) – Pojem davčnega zavezanca – Kraj opravljanja storitev – SICAV“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Uskladitev zakonodaje – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Gospodarska dejavnost v
            smislu člena 4(2) Šeste direktive – Skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti, v prenosljive vrednostne papirje – Vključitev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 4(2))
      2.        Davčne določbe – Uskladitev zakonodaje – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanci – Pojem
            – Investicijske družbe z variabilnim kapitalom (SICAV), katerih edini namen je skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti,
            v prenosljive vrednostne papirje – Vključitev – Kraj opravljanja storitev, ki so opravljene taki organizaciji s sedežem v
            drugi državi članici, ki ni država članica, kjer ima sedež izvajalec – Sedež gospodarske dejavnosti
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 4 in 9(2)(e))
      1.        Dejavnost, ki zajema skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti in proti plačilu, ki presega okvir preproste pridobitve
         in preproste prodaje vrednostnih papirjev in ki ima namen trajno dosegati dohodek, je gospodarska dejavnost v smislu člena
         4(2) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih.

      (Glej točki 42 in 43.)
      2.        Investicijske družbe z variabilnim kapitalom (sociétés d’investissement à capital variable – SICAV), katerih edini namen je
         skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti, v prenosljive vrednostne papirje v skladu z Direktivo Sveta 85/611 o usklajevanju
         zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih podjemih za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP), so davčni
         zavezanci v smislu člena 4 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, tako da je kraj
         opravljanja storitev, navedenih v členu 9(2)(e) te direktive, ki so opravljene SICAV s sedežem v drugi državi članici, ki
         ni država članica, kjer ima sedež izvajalec, kraj, kjer imajo SICAV sedež gospodarske dejavnosti.

      (Glej točko 48 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 21. oktobra 2004(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člena 4 in 9(2)(e) – Pojem davčnega zavezanca – Kraj opravljanja storitev – SICAV“
      V zadevi C-8/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal de première instance
         de Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 24. decembra 2002, ki je prispela na Sodišče 10. januarja 2003, v postopku

      Banque Bruxelles Lambert SA (BBL)
      proti
      državi Belgiji,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Rosas, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts in S. von Bahr (poročevalec),
         sodnika,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. marca 2004,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –      za Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) B. de Duve, S. Houx in F. Herbert, avocats,
      –      za Kraljevino Belgijo E. Dominkovitis, zastopnica, skupaj z G. Vandersandnom in E. De Plaenom, avocats,
      –      za Helensko republiko D. Kalogiros in S. Spyropoulos, zastopnika, skupaj z M. Tassopoulou,
      –      za Komisijo Evropskih skupnosti E. Traversa in C. Giolito, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. maja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4, člena 9(2)(e) in člena 13(B)(d), točka 6, Šeste direktive
         Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano
         vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) (v nadaljevanju: BBL) in državo Belgijo v zvezi
         s tem, kako bi bilo treba za namene davčne zavezanosti za davek na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) določiti kraj opravljanja
         storitev, ki jih je BBL opravila za luksemburške investicijske družbe z variabilnim kapitalom (v nadaljevanju: SICAV).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 2(1) Šeste direktive je predmet DDV „dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak,
         opravi na ozemlju države za plačilo“.

      4        V skladu s členom 4(1) in (2) te direktive:

      „1.      ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne glede
         na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2.      Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje tudi izkoriščanje
         premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

      5        Člen 9(1) in (2)(e), tretja in peta alinea, te direktive določa:

      „1.      Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno poslovno
         enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče
         ali običajno prebiva.

      2.      Vendar:
      [...]
      (e)      je kraj, kjer so navedene storitve opravljene, če se opravijo za naročnike s sedežem izven Skupnosti ali za davčne zavezance
         s sedežem v Skupnosti, vendar ne v isti državi, kjer ima izvajalec sedež, kraj, kjer ima naročnik sedež svoje dejavnosti ali
         ima stalno poslovno enoto, za katero se opravi storitev, ali, če takšen kraj ne obstaja, kraj, kjer ima naročnik stalno prebivališče
         ali začasno prebivališče:

      [...]
      –        storitve svetovalcev, inženirjev, svetovalnih pisarn, odvetnikov, računovodij in druge podobne storitve ter obdelava podatkov
         in dajanje informacij; prenos in odstop avtorskih pravic, patentov, licenc, blagovnih znamk in podobnih pravic;

      […]
      –        bančne, finančne in zavarovalne transakcije, vključno s pozavarovanjem, razen najema sefov“.
      6        Člen 13(B)(d), točki 5 in 6, Šeste direktive določa, da države članice davka oprostijo:

      „5.      transakcije, vključno s posredovanjem, razen upravljanja in hrambe, z delnicami, deleži v družbah ali združenjih, obveznicami
         in drugimi vrednostnimi papirji, razen z [...];

      6.      upravljanje posebnih investicijskih skladov, ki jih opredelijo države članice.“
      7        Člen 1(2) Direktive Sveta 85/611/EGS z dne 20. decembra 1985 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih
         podjemih za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP) (UL L 375, str. 3) opredeljuje kolektivne naložbene podjeme
         za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (v nadaljevanju: KNPVP) kot podjeme:

      „–      katerih edini namen je skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti, v prenosljive vrednostne papirje po načelu razpršitve
         tveganj

               in
      –      katerih enote premoženja se na zahtevo imetnikov ponovno odkupijo ali izplačajo, neposredno ali posredno, iz sredstev teh
         podjemov. […]“

      8        Na podlagi odstavka 3 člena 1 se lahko ti podjemi „ustanovijo bodisi po pogodbenem pravu (kot splošni skladi, ki jih upravljajo
         družbe za upravljanje) ali po investicijskem pravu (kot vzajemni skladi) ali po statutu (kot investicijske družbe)“.

       Nacionalna ureditev
      9        Člen 4(1) belgijskega code de la TVA, v različici, ki je veljala ob nastanku dejstev, ki so pomembna za postopek v glavni
         stvari, določa:

      „Davčni zavezanec je vsaka oseba, ki redno in neodvisno v okviru izvajanja gospodarske dejavnosti, kot glavno ali pomožno
         dejavnost, pridobitno ali nepridobitno, opravlja dobave blaga ali storitve, ki so navedene v tem zakoniku, ne glede na kraj,
         kjer se izvaja gospodarska dejavnost.“

      10      Člen 21(2) tega zakonika določa:

      „Za kraj opravljanja storitev se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež dejavnosti ali stalno poslovno
         enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno ali običajno
         prebivališče.“

      11      Člen 21(3)(7)(d) in (e) belgijskega code de la TVA določa, da se z odstopanjem od odstavka 2 za kraj opravljanja storitev
         šteje:

      „7°      kraj, kjer ima prejemnik storitve sedež gospodarske dejavnosti ali stalno poslovno enoto, za katero se je opravila storitev,
         ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno ali običajno prebivališče, če se storitev opravi
         za prejemnika storitve s sedežem izven Skupnosti ali za namene njegove gospodarske dejavnosti za davčnega zavezanca s sedežem
         v Skupnosti, vendar ne v isti državi, kjer ima izvajalec sedež, in so te storitve naslednje:

      […]
      d)      intelektualno delo, ki ga v okviru redne dejavnosti opravijo pravni in drugi svetovalci, revizorji, inženirji, svetovalna
         podjetja in drugi izvajalci storitev, ki opravljajo podobno dejavnost, ter obdelava podatkov in posredovanje informacij […];

      e)      bančne, finančne in zavarovalne transakcije, vključno s pozavarovanjem, razen najema sefov“.
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      12      Iz predložitvene odločbe izhaja, da je med spornim obdobjem v postopku v glavni stvari BBL opravila storitve za luksemburške
         SICAV (BBL Renta Fund, BBL Renta Cash, BBL Patrimonial, International Aviation Fund, BBL Capital Cash, BBL Portfolio in BBL
         (L) Invest). S svetovalno pogodbo, ki jo je podpisala z vsakim izmed SICAV, se je BBL zavezala, da bo:

      –        SICAV pomagala pri upravljanju premoženja, tako da bo zagotovil, da bodo bojo njeni nasveti popolnoma v skladu s splošnimi
         smernicami upravljanja in naložbeno politiko, ki jo je sprejela SICAV;

      –        odgovornim za dnevno upravljanje SICAV posredovala dokumentacijo, informacije ter ustno in pisno svetovanje, za katerega odgovorni
         menijo, da je nujno za izpolnitev njihovih nalog;

      –        pomagala SICAV pri pridobivanju, vpisovanju, prenosu in odtujitvi delnic, obveznic in vseh drugih prenosljivih vrednostnih
         papirjev ter pri deviznih in gotovinskih transakcijah.

      13      Februarja 1998 je inspection spéciale des impôts Liège opravila pregled za obdobje od 1. maja 1993 do 31. decembra 1997. Po
         tem pregledu je bil 28. maja 1998 narejen zapisnik, v katerem je bilo navedeno, da BBL ni obračunala DDV na provizije iz svetovanja,
         ki jih je terjala od luksemburških SICAV, ker je menila, da je kraj opravljanja teh storitev Veliko vojvodstvo Luksemburg
         na podlagi člena 21(3)(7)(d) ali (e) belgijskega code de la TVA.

      14      Glede tega je predložitveno sodišče poudarilo, da izhaja iz zapisnika, da se člen 21(3)(7) belgijskega code de la TVA ne uporablja,
         ker luksemburške SICAV v skladu z luksemburško zakonodajo niso davčni zavezanci.

      15      Poleg tega je v tem zapisniku navedeno, da naj bi BBL delovala z namenom, da se izogne oziroma da omogoči izognitev DDV, saj
         naj ji ne bi moglo ostati prikrito, da DDV, ki bi ga bilo treba plačati na ceno storitev, opravljenih za luksemburške SICAV,
         ni bil plačan niti belgijski niti luksemburški državi.

      16      8. junija 1998 je bil izdan sklep o izvršbi BBL, med drugim za zapadli DDV za obdobje od 1. maja 1993 do 31. decembra 1997
         v višini 45.491.373,03 evra, za globo po 200-odstotni stopnji v višini 90.982.746,07 evra in za zamudne obresti za obdobje
         od 1. januarja do 20. junija 1998 v višini 1.819.654,49 evra.

      17      BBL je vložila tožbo zoper sklep o izvršbi pri Tribunalu de première instance de Bruxelles.

      18      Predložitveno sodišče navaja, da domneva, da je vsaka država članica prosta pri tem, da osebam, ki so na njenem ozemlju ali
         ki tam delujejo, prizna, da so davčni zavezanci ali ne, ne priznava določb Skupnosti na področju DDV, katerih namen je ravno
         uskladitev pojma davčni zavezanec in razdeliti med države članice pristojnost za obdavčitev transakcij z enotno opredelitvijo
         kraja dobave blaga in opravljanja storitev.

      19      V skladu z obveznostjo, da mora biti razlaga skladna s pravom Skupnosti, bi bilo treba člen 21(3)(7) belgijskega code de la
         TVA, s katerim je bil v belgijsko pravo prenesen člen 9(2)(e) Šeste direktive, razlagati v smislu izrazov in cilja, ki ga
         zasleduje ta direktiva, ne da bi se bilo pri tem treba sklicevati na luksemburško pravo.

      20      Predložitveno sodišče je poudarilo, da o vprašanju, ali SICAV opravljajo gospodarsko dejavnost v smislu člena 4 Šeste direktive,
         torej ali so davčni zavezanci za DDV, Sodišče še ni odločilo.

      21      Če se SICAV ne bi uvrstile med davčne zavezance in bi se posledično za kraj opravljenih storitev, ki jih je opravila BBL,
         štela Belgija, predložitveno sodišče ugotavlja, da se zastavlja vprašanje, ali bi lahko bile te storitve oproščene davka na
         podlagi člena 13(B)(d), točka 6, Šeste direktive.

      22      Na podlagi teh ugotovitev je Tribunal de première instance de Bruxelles odločilo, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno
         odločanje predloži naslednji vprašanji:

      „1.      Ali so investicijske družbe z variabilnim kapitalom (SICAV) s sedežem v državi članici, katerih edini namen je skupno vlaganje
         kapitala, zbranega pri javnosti, v prenosljive vrednostne papirje v skladu z Direktivo Sveta 85/611/EGS z dne 20. decembra
         1985 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih podjemih za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje
         (KNPVP), davčni zavezanci za DDV v smislu člena 4 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje
         držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, tako da se šteje za kraj
         opravljanja storitev, navedenih v členu 9(2)(e) te direktive, ki so jim bile opravljene, kraj, kjer imajo SICAV sedež?

      2.      Ob negativnem odgovoru na prejšnje vprašanje, katere vrste storitev, opravljenih za SICAV, so lahko predmet oprostitve, določene
         v členu 13(B)(d), točka 6, Šeste direktive: ali je treba pri tem razlikovati med pomožnimi storitvami in upravljavskim svetovanjem
         na eni strani ter samimi storitvami upravljanja na drugi strani, pri čemer se zadnje od prvih razlikujejo v tem, da vsebujejo
         pooblastilo za odločanje upravljavca glede upravljanja in razpolaganja z upravljanim premoženjem?“

       Prvo vprašanje
      23      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali so SICAV, katerih edini namen je skupno vlaganje kapitala,
         zbranega pri javnosti, v prenosljive vrednostne papirje v skladu z Direktivo 85/611, davčni zavezanci v smislu člena 4 Šeste
         direktive, tako da se šteje za kraj opravljenih storitev, navedenih v členu 9(2)(e) te direktive, ki so bile opravljene za
         te SICAV, ki imajo sedež v drugi državi članici, kot ga ima izvajalec storitve, kraj, kjer imajo SICAV sedež gospodarske dejavnosti.

       Stališča, predložena Sodišču
      24      Vse stranke, ki so predložile stališča, menijo, da SICAV, ustanovljene v skladu z Direktivo 85/611, opravljajo gospodarsko
         dejavnost, ki jim podeljuje status davčnega zavezanca v skladu s členom 4 Šeste direktive.

      25      BBL v zvezi s tem opozarja na sodno prakso Sodišča, ki na področju finančnih inštrumentov razmejuje med transakcijami, ki
         sodijo na področje gospodarskih dejavnosti v smislu Šeste direktive, in tistimi, ki se nahajajo zunaj tega področja, predvsem
         na sodbe z dne 20. junija 1991 v zadevi Polysar Investments Netherlands (C‑60/90, Recueil, str. I-3111); z dne 22. junija
         1993 v zadevi Sofitam (C-333/91, Recueil, str. I-3513) in z dne 20. junija 1996 v zadevi Wellcome Trust (C-155/94, Recueil,
         str. I-3013).

      26      Dejavnosti KNPVP bi bilo treba v tem smislu preučiti na dveh ravneh: na eni strani razmerje med KNPVP in imetniki deležev
         ter na drugi strani razmerje med KNPVP in trgom.

      27      Glede razmerja med KNPVP in imetniki deležev BBL trdi, da pomenijo KNPVP glede na druge gospodarske subjekte, ki so dejavni
         na finančnem trgu, posebnost, saj aktivno kupujejo in prodajajo svoje deleže. Ob navedenem nakupu oziroma prodaji naj bi KNPVP
         prejeli, odvisno od primera, vstopno oziroma izstopno provizijo.Te pravice so protivrednost za pravico vstopa oziroma izstopa
         vpisnikov k oziroma iz KNPVP ter za dobavo storitev, ki so povezane s tem pristopom oziroma izstopom.

      28      BBL glede razmerja med KNPVP in trgom navaja, da KNPVP stremijo k temu, da ponudijo širši javnosti storitev, ki je primerljiva
         s storitvami, ki jih nudijo zasebne banke na področju upravljanja premoženja svojim privilegiranim strankam.

      29      Ker naj bi imele SICAV, katerih dejavnosti so urejene z Direktivo 85/611, status davčnega zavezanca v skladu s členom 4 Šeste
         direktive, BBL ugotavlja, da bi se lahko uporabil člen 9(2)(e) te direktive.

      30      Belgijska vlada trdi, da se v skladu s sodno prakso Sodišča sama pridobitev in samo posedovanje družbenih deležev ne moreta
         obravnavati kot gospodarska dejavnost v smislu Šeste direktive, ki bi njihovemu pridobitelju in imetniku podelila status davčnega
         zavezanca (glej med drugim zgoraj navedeno sodbo Polysar Investments Netherlands, točka 13, in sodbo z dne 6. februarja 1997
         v zadevi Harnas & Helm, C-80/95, Recueil, str. I-745, točka 15).

      31      Vendar naj bi bile dejavnosti SICAV navedene v členu 13(B)(d), točki 4 in 5, Šeste direktive in transakcije, navedene v teh
         določbah, sodijo na področje uporabe DDV, zlasti če so opravljene v okviru dejavnosti trgovanja z vrednostnimi papirji (glej
         zgoraj navedeni sodbi Polysar Investements Netherlands, točka 14, in Harnas & Helm, točka 16).

      32      Grška vlada trdi, da transakcije, ki jih opravijo SICAV, niso dejavnost navadnega investitorja, ki je pridobil družbene deleže
         z namenom ohraniti jih in z njimi doseči dobiček, kot naj bi bilo v zadevi Polysar Investments Netherlands, ampak gre za organizirano
         uporabo kapitala, ki obstaja v nakupu in prodaji vrednostnih papirjev. Ta vlada namreč poudarja, da to, da je v skladu s členom
         13(B)(d), točka 6, Šeste direktive, upravljanje posebnih investicijskih skladov oproščeno DDV, pomeni, da so osebe, ki upravljajo
         z njimi, načeloma davčni zavezanci za ta davek.

      33      Komisija uvodoma poudarja, da naj razen v Belgiji in Luksemburgu vprašanje davčne zavezanosti SICAV za DDV v državah članicah
         ne bi bilo povsem rešeno. Na Nizozemskem naj bi se SICAV, sklicujoč se na zgoraj navedeno sodbo Polysar Investments Netherlands,
         obravnavale tako kot v Luksemburgu, kot da niso davčno zavezane. V Belgiji, Nemčiji, na Danskem, v Španiji, Franciji, na Irskem,
         v Italiji, na Portugalskem in v Združenem kraljestvu naj bi se SICAV obravnavale kot davčni zavezanci, vendar pa naj bi bile
         oproščene.

      34      Dalje, Komisija opaža, da je družba za upravljanje v smislu Direktive 85/611 na splošno podjetje, ki opravlja storitve, za
         katere prejme upravljavsko provizijo. Dejstvo, da člen 13(B)(d), točka 6, Šeste direktive izrecno predvideva oprostitev upravljanja
         posebnih investicijskih skladov, kaže na to, da gre za transakcije, ki sodijo na področje uporabe DDV.

      35      Družba za upravljanje ali SICAV, ki upravlja sklad, neizpodbitno opravlja dejavnost, ki zajema izkoriščanje premoženja v stvareh
         ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka, v smislu člena 4(2) Šeste direktive, in se tako razlikuje od holdingov,
         ki imajo samo deleže. Različno obravnavanje upravljavca sklada glede na to, ali naloge opravlja družba za upravljanje zunaj
         sklada ali SICAV sam, bi bilo v nasprotju z načelom nevtralnosti DDV.

       Presoja Sodišča
      36      Opozoriti je treba, da je v skladu s členom 4(1) Šeste direktive davčni zavezanec vsaka oseba, ki neodvisno opravlja katero
         koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2 tega člena. Pojem „gospodarska dejavnost“ je opredeljen v navedenem odstavku 2 kot
         obsegajoč vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, še posebej izkoriščanje premoženja v stvareh
         ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka. Ta pojem „izkoriščanje“ se nanaša v skladu z zahtevami načela nevtralnosti
         skupnega sistema DDV na vse transakcije, ne glede na njihovo pravno obliko (glej sodbe z dne 4. decembra 1990 v zadevi Van
         Tiem, C-186/89, Recueil, str. I-4363, točka 18; z dne 11. julija 1996 v zadevi Régie dauphinoise, C-306/94, Recueil, str. I-3695,
         točka 15, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi EDM, C-77/01, Recueil, str. I-4295, točka 48).

      37      V skladu z namenom Šeste direktive, ki med drugim stremi k temu, da bi sistem DDV temeljil na enotni opredelitvi davčnih zavezancev,
         je treba to lastnost presoditi izključno na podlagi meril, navedenih v členu 4 Šeste direktive (zgoraj navedena sodba Van
         Tiem, točka 25).

      38      Poleg tega je treba opomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso preprosta pridobitev in samo imetništvo družbenih deležev
         ne more obravnavati kot gospodarska dejavnost v smislu Šeste direktive, ki bi njihovemu pridobitelju oziroma imetniku podelila
         status davčnega zavezanca. Preprosta pridobitev finančnih deležev v drugih podjetjih ne pomeni izkoriščanja premoženja, ki
         je namenjeno trajnemu doseganju dohodka, ker morebitna dividenda izhaja iz samega lastništva premoženja in ni protistoritev
         za nobeno gospodarsko dejavnost v smislu te direktive (glej zgoraj navedeno sodbo Harnas & Helm, točka 15, in sodbo z dne
         26. junija 2003 v zadevi KapHag, C-442/01, Recueil, str. I-6851, točka 38). Če torej te dejavnosti kot take niso gospodarska
         dejavnost v smislu navedene direktive, mora isto veljati tudi za prodajo takih deležev (glej zgoraj navedeni sodbi Wellcome
         Trust, točka 33, in KapHag, točka 40).

      39      Prav tako ne moreta preprosta pridobitev in prodaja drugih vrednostnih papirjev pomeniti izkoriščanja premoženja z namenom
         trajnega doseganja dohodka, saj je edino plačilo iz teh transakcij morebitni dohodek pri prodaji teh vrednostnih papirjev
         (glej zgoraj navedeno sodbo EDM, točka 58).

      40      Te transakcije kot take namreč načeloma ne bi mogle biti gospodarska dejavnost v smislu Šeste direktive.

      41      Vendar, kot izhaja iz člena 13(B)(d), točka 5, Šeste direktive, bi lahko transakcije, ki se nanašajo na vrednostne papirje,
         sodile na področje uporabe DDV. Sodišče je že razsodilo, da so transakcije, predvidene s to določbo, take, pri katerih gre
         za namen trajnega doseganja dohodka iz dejavnosti, ki presegajo okvir preproste pridobitve in prodaje vrednostnih papirjev,
         kot so na primer transakcije, opravljene v okviru opravljanja dejavnosti nakupa in prodaje vrednostnih papirjev (glej zgoraj
         navedeno sodbo EDM, točka 59).

      42      Vendar iz člena 1(2) Direktive 85/611 izhaja, da so transakcije SICAV skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti. Dejansko
         s kapitalom, ki ga vpisniki vložijo z nakupom deležev, SICAV oblikujejo in upravljajo za račun vpisnikov in proti plačilu
         premoženje, sestavljeno iz vrednostnih papirjev.

      43      Taka dejavnost, ki presega okvir preproste pridobitve in preproste prodaje vrednostnih papirjev in ki ima namen trajno dosegati
         dohodek, je gospodarska dejavnost v smislu člena 4(2) Šeste direktive.

      44      Iz tega sledi, da SICAV imajo status davčnega zavezanca v smislu člena 4 Šeste direktive.

      45      Torej je kraj opravljanja storitev, navedenih v členu 9(2)(e) Šeste direktive, ki so opravljene SICAV s sedežem v drugi državi
         članici, ki ni država članica, kjer ima sedež izvajalec, kraj, kjer imajo SICAV sedež gospodarske dejavnosti.

      46      V tem kontekstu belgijska vlada, ki priznava, da storitve svetovanja, obdelave podatkov in posredovanja informacij, ki so
         bile opravljene SICAV, sodijo na področje uporabe člena 9(2)(e), tretja alinea, Šeste direktive, vendarle trdi, da storitve
         upravljanja, ki so opravljene SICAV in za katere je značilno dejansko ali pravno pooblastilo za odločanje, nasprotno niso
         zajete s to določbo.

      47      V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da, kot je opozoril generalni pravobranilec v točki 20 sklepnih predlogov, člen 9(2)(e),
         tretja in peta alinea, Šeste direktive zajema tako storitve svetovanja kot bančne in finančne transakcije.

      48      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da so SICAV, katerih edini namen je skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti,
         v prenosljive vrednostne papirje v skladu z Direktivo 85/611, davčni zavezanci v smislu člena 4 Šeste direktive, tako da je
         kraj opravljanja storitev, navedenih v členu 9(2)(e) te direktive, ki so opravljene SICAV s sedežem v drugi državi članici,
         ki ni država članici, kjer ima sedež izvajalec, kraj, kjer imajo SICAV sedež gospodarske dejavnosti.

       Drugo vprašanje
      49      Ker je bilo drugo vprašanje zastavljeno samo za primer, če bi Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo negativno, nanj ni treba
         odgovoriti.

       Stroški
      50      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Investicijske družbe z variabilnim kapitalom (sociétés d’investissement à capital variable – SICAV), katerih edini namen je
            skupno vlaganje kapitala, zbranega pri javnosti, v prenosljive vrednostne papirje, v skladu z Direktivo Sveta 85/611/EGS z
            dne 20. decembra 1985 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih podjemih za vlaganja v prenosljive
            vrednostne papirje (KNPVP), so davčni zavezanci v smislu člena 4 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju
            zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, tako da je kraj
            opravljanja storitev, navedenih v členu 9(2)(e) te direktive, ki so opravljene SICAV s sedežem v drugi državi članici, ki
            ni država članica, kjer ima sedež izvajalec, kraj, kjer imajo SICAV sedež gospodarske dejavnosti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.