title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. junija 2005. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-266/03.

text:
      Zadeva C-266/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Velikemu vojvodstvu Luksemburg
      „Neizpolnitev obveznosti države – Pogajanje, sklenitev, ratifikacija in uveljavitev dvostranskih sporazumov države članice – Prevoz blaga in potnikov po celinskih plovnih poteh – Zunanja pristojnost Skupnosti – Člen 10 ES – Uredbi (EGS) št. 3921/91 in (ES) št. 1356/96“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Légerja, predstavljeni 25. novembra 2004
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. junija 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Mednarodni sporazumi – Pristojnost Skupnosti – Oblikovanje izključne zunanje pristojnosti Skupnosti zaradi izvrševanja njene
            notranje pristojnosti – Pogoji – Prevoz po plovnih poteh – Uredba št. 3921/91 – Nezadostnost ureditve Skupnosti za prenos
            izključne zunanje pristojnosti na Skupnost
      (člena 71(1) ES in 80(1) ES; Uredba Sveta št. 3921/91)
      2.     Države članice – Obveznosti – Obveznost sodelovanja – Odločitev, s katero je Komisiji podeljena pristojnost za pogajanja o
            večstranskem sporazumu v imenu Skupnosti – Dolžnosti držav članic, da ukrepajo in da se vzdržijo – Obseg
      (člen 10 ES)
      1.     Skupnost z izvrševanjem notranje pristojnosti pridobi izključno zunanjo pristojnost, kadar mednarodne obveznosti izhajajo
         s področja uporabe skupnih pravil ali v vsakem primeru obsegajo področje, ki ga že večinoma pokrivajo ta pravila, tudi če
         ne obstaja nobeno protislovje med temi pravili in navedenimi obveznostmi.

      Ko je Skupnost v svoje notranje zakonodajne akte vključila določbe glede obravnavanja, pridržanega za državljane tretjih držav,
         ali ko je svojim institucijam izrecno podelila pristojnost pogajanj s tretjimi državami, je pridobila izključno zunanjo pristojnost
         v obsegu teh aktov.

      To velja, celo če ni izrecne klavzule, ki bi institucije pooblaščala za pogajanja s tretjimi državami, tudi tedaj, ko je Skupnost
         izvršila popolno harmonizacijo na določenem področju, kajti lahko bi se vplivalo na sprejeta skupna pravila, če bi države
         članice ohranile svobodo pogajanja s tretjimi državami.

      Glede določitve pogojev, pod katerimi lahko prevozniki zunaj Skupnosti prevažajo blago ali potnike po celinskih plovnih poteh
         znotraj države članice, Skupnost ni pridobila izključno zunanje pristojnosti. Uredba št. 3921/91 o določitvi pogojev, pod
         katerimi lahko tuji prevozniki prevažajo blago ali potnike po celinskih plovnih poteh znotraj države članice, namreč ne ureja
         položaja navedenih prevoznikov, ker se nanaša zgolj na prevoznike iz države članice, zaradi česar na podlagi te uredbe ni
         bilo popolne harmonizacije.

      (Glej točke od 40 do 45, 48, 50 in 51.)
      2.     Dolžnost lojalnega sodelovanja iz člena 10 ES je splošno v veljavi in ni odvisna niti od izključnega značaja oziroma zadevne
         pristojnosti Skupnosti niti od morebitne pravice držav članic, da prevzamejo obveznosti do tretjih držav.

      Države članice so zlasti zavezane, da izpolnijo posebne ukrepe ali se jih vzdržijo, če je Komisija Svetu predložila predloge,
         ki, čeprav jih ta ni sprejel, pomenijo izhodiščno točko za usklajeno dejavnost Skupnosti.

      Iz tega sledi, da sprejetje odločitve s strani Sveta, ki pooblašča Komisijo za pogajanje v imenu Skupnosti o večstranskem
         sporazumu, kar pomeni začetek usklajene dejavnosti Skupnosti na mednarodnem področju, zato zahteva, če ne že dolžnosti vzdržanja
         držav članic, pa vsaj dolžnost tesnega sodelovanja med državami članicami in institucijami Skupnosti, zato da olajšajo izpolnjevanje
         nalog Skupnosti ter zagotovijo enotnost in povezanost ravnanja ter zastopanosti Skupnosti na mednarodni ravni.

      (Glej točke od 58 do 60.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 2. junija 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Pogajanje, sklenitev, ratifikacija in uveljavitev dvostranskih sporazumov države članice – Prevoz blaga in potnikov po celinskih plovnih poteh – Zunanja pristojnost Skupnosti – Člen 10 ES – Uredbi (EGS) št. 3921/91 in (ES) št. 1356/96“
      V zadevi C-266/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 18. junija 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata C. Schmidt in W. Wils, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Velikemu vojvodstvu Luksemburg, ki ga zastopa S. Schreiner, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), K. Lenaerts, S. von Bahr in K. Schiemann, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. novembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem da se je individualno
         pogajalo, sklenilo, ratificiralo, uveljavilo in zavrnilo odpoved

      –       Sporazuma med vlado Velikega vojvodstva Luksemburg ter vlado Češke in slovaške federativne republike o prevozu po celinskih
         plovnih poteh, podpisanega 30. decembra 1992 v Luxembourgu (Mémorial A 1994, str. 579),

      –       Sporazuma med vlado Velikega vojvodstva Luksemburg in vlado Romunije o prevozu po celinskih plovnih poteh, podpisanega 10. novembra 1993
         v Luxembourgu (Mémorial A 1995, str. 13), in

      –       Sporazuma med vlado Velikega vojvodstva Luksemburg in vlado Republike Poljske o prevozu po celinskih plovnih poteh, podpisanega
         9. marca 1994 v Luxembourgu (Mémorial A 1995, str. 1570),

      ni izpolnilo obveznosti, ki izhajajo iz člena 10 ES in tudi Uredbe Sveta (EGS) št. 3921/91 z dne 16. decembra 1991 o določitvi
         pogojev, pod katerimi lahko tuji prevozniki prevažajo blago ali potnike po celinskih plovnih poteh znotraj države članice
         (UL L 373, str. 1), ter Uredbe Sveta (ES) št. 1356/96 z dne 8. julija 1996 o skupnih pravilih, ki se uporabljajo za prevoz
         blaga ali potnikov po celinskih plovnih poteh med državami članicami z namenom vzpostavitve svobode opravljanja teh prevoznih
         storitev (UL L 175, str. 7).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Določila Pogodbe ES
      2       Člen 10 ES določa:
      „Države članice sprejemajo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo
         iz te pogodbe ali so posledica ukrepov institucij Skupnosti. Tako olajšujejo izpolnjevanje nalog Skupnosti..

      Vzdržijo se vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev te pogodbe.“
      3       Člen 70 ES za prevoz določa, da države članice uresničujejo cilje te pogodbe na področju, ki ga ureja ta naslov, v okviru
         skupne prometne politike.

      4       V členu 71(1) ES je določeno:
      „Za izvajanje člena 70 in ob upoštevanju posebnosti prevoza Svet v skladu s postopkom iz člena 251 in po posvetovanju z Ekonomsko-socialnim
         odborom in Odborom regij določi:

      (a)      skupna pravila, ki se uporabljajo za mednarodni prevoz na ozemlje ali z ozemlja države članice ali za prevoz prek ozemlja
         ene ali več držav članic;

      (b)      pogoje, pod katerimi lahko prevozniki opravljajo prevoz v državi članici, v kateri nimajo sedeža;
      (c)      ukrepe za izboljšanje varnosti prevoza;
      (d)      vse druge ustrezne predpise.“
      5       Na podlagi te določbe je Svet sprejel uredbi št. 3921/91 in št. 1356/96.
       Uredba št. 3921/91
      6       V skladu s tretjo uvodno izjavo Uredbe št. 3921/91 je treba tujim prevoznikom dovoliti opravljanje nacionalnih prevozov pod
         enakimi pogoji, kot jih zadevna država članica določa za svoje prevoznike.

      7       Člen 1, prvi odstavek, te uredbe določa, da lahko od 1. januarja 1993 vsak prevoznik blaga ali potnikov po celinskih plovnih
         poteh opravlja nacionalni prevoz blaga ali potnikov po celinskih plovnih poteh za najem ali plačilo v državi članici, v kateri
         nima sedeža, to je praksa, imenovana „kabotaža“, če ima sedež v državi članici v skladu z njeno zakonodajo in je glede na
         okoliščine primera upravičen do tega, da tam opravlja mednarodni prevoz blaga ali potnikov po celinskih plovnih poteh. Drugi
         odstavek tega člena določa, da lahko začasno opravlja kabotažo v zadevni državi članici, ne da bi moral tam ustanoviti statutarni
         sedež ali podružnico, če izpolnjuje te pogoje.

      8       Člen 2(1) te uredbe med drugim določa, da lahko prevoznik za kabotažo uporablja samo plovila, katerih lastnik ali lastniki
         so fizične osebe s stalnim prebivališčem v državi članici in državljanstvom držav članic oziroma pravne osebe, ki imajo sedež
         poslovanja v državi članici in v katerih večinski delež ali katerih večina pripada državljanom države članice.

      9       Nazadnje v skladu s členom 6 Uredbe št. 3921/91 ta uredba ne vpliva na pravice, ki izhajajo iz Revidirane konvencije o plovbi
         po Renu, podpisane v Mannheimu 17. oktobra 1868 (v nadaljevanju: Konvencija iz Mannheima).

       Uredba št. 1356/96
      10     Kot izhaja iz naslova in druge uvodne določbe, je namen Uredbe št. 1356/96 uvesti svobodo pri opravljanju storitev transporta
         blaga ali potnikov z odpravo vseh omejitev, ki jih ima izvajalec storitev zaradi svojega državljanstva ali dejstva, da ima
         sedež v drugi državi članici in ne v državi, v kateri naj bi se opravila storitev.

      11     Člena 1 in 2 določata, da vsak prevoznik, ki prevaža blago ali potnike po celinskih plovnih poteh, lahko opravlja prevozne
         dejavnosti brez diskriminacije zaradi svojega državljanstva in kraja ustanovitve. Omenjeni člen 2 prav tako navaja pogoje
         za ta dostop.

      12     V skladu s členom 3 te uredbe ta „ne vpliva na pravice prevoznikov tretjih držav po Revidirani konvenciji za plovbo po Renu
         (Konvencija iz Mannheima), Konvenciji o režimu plovbe na Donavi (Beograjska konvencija) ali pravice, ki izhajajo iz mednarodnih
         obveznosti Evropske skupnosti“.

       Dvostranski sporazumi, ki jih je sklenilo Veliko vojvodstvo Luksemburg
      13     Trije sporazumi, omenjeni v točki 1 te sodbe (v nadaljevanju: sporni dvostranski sporazumi), vsebujejo določbe o prevozu potnikov
         in blaga po celinskih plovnih poteh med pogodbenimi strankami in vzajemni uporabi celinskih plovnih poti teh.

      14     Ti sporazumi med drugim predvidevajo, da je za prevoz potnikov ali blaga z ladjami ene pogodbene stranke med dvema pristaniščema
         druge pogodbene stranke (kabotaža) potrebno posebno dovoljenje pristojnih organov slednje ter da ladje ene pogodbene stranke
         lahko izvajajo prevoz potnikov ali blaga med pristanišči druge pogodbene stranke in tistimi tretje države (povezava s tretjimi
         državami) v primerih, ki jih določijo pristojni organi zadevnih pogodbenih strank.

      15     Veliko vojvodstvo Luksemburg jih je ratificiralo z zakoni z dne 10. aprila 1994, 6. januarja 1995 in 24. julija 1995, veljati
         pa so začeli 6. junija 1994, 3. februarja 1995 in 1. oktobra 1995.

       Dejansko stanje in predhodni postopek
      16     Komisija je 28. junija 1991 Svetu posredovala priporočilo za sklep o začetku pogajanj za sklenitev večstranskega sporazuma
         med Skupnostjo in tretjimi državami na področju prevoza potnikov in blaga po celinskih plovnih poteh.

      17     Svet je s sklepom z dne 7. decembra 1992 „Komisijo pooblastil za sklenitev večstranskega sporazuma o pravilih glede prevoza
         potnikov in blaga med Evropsko gospodarsko skupnostjo na eni strani ter Poljsko in državami pogodbenicami Donavske konvencije
         (Madžarska, Češkoslovaška, Romunija, Bolgarija, nekdanja ZSSR, nekdanja Jugoslavija in Avstrija) na drugi strani“.

      18     Neposredno po tem sklepu Sveta je Komisija z dopisom z dne 24. aprila 1993 od več držav članic, med drugim od Velikega vojvodstva
         Luksemburg, zahtevala, „naj se vzdržijo vseh pobud, ki bi lahko škodovale razvoju pogajanj, ki potekajo na ravni Skupnosti“,
         ter še posebej, „naj se odpovedo ratifikaciji že parafiranih ali podpisanih sporazumov in začetku novih pogajanj z državami
         Srednje in Vzhodne Evrope glede plovbe po celinskih vodah.“

      19     Svet je 8. aprila 1994 sklenil, da je treba dati prednost pogajanjem s Češko republiko, z Republiko Madžarsko, Republiko Poljsko
         in s Slovaško republiko.

      20     Glede na to, da je luksemburška vlada kršila določbe člena 5 Pogodbe ES (sedaj člen 10 ES), s tem, da je nadaljevala pogajanja
         in začela postopek parlamentarne potrditve dvostranskih sporazumov, je Komisija v dopisu z dne 12. aprila 1994 ponovila zahtevo
         in od te vlade zahtevala, naj ne izmenja listin o ratifikaciji.

      21     Po večstranskih pogajanjih Komisije je bil dne 5. avgusta 1996 parafiran osnutek večstranskega sporazuma, na podlagi katerega
         je ta 13. decembra 1996 Svetu predložila predlog sklepa o sporazumu za določitev pogojev za prevoz blaga in potnikov po celinskih
         plovnih poteh med Evropsko skupnostjo na eni strani ter Češko republiko, Republiko Poljsko in Slovaško republiko na drugi
         strani.

      22     Vendar do danes Skupnost z zadevnimi državami ni sklenila nobenega večstranskega sporazuma.
      23     Ko je izvedela, da so začeli veljati dvostranski sporazumi, je Komisija uvedla postopek zaradi neizpolnitve, določen v členu
         226 ES. Potem ko je Veliko vojvodstvo Luksemburg pozvala, naj predloži svoje pripombe, je 28. februarja 2000 podala obrazloženo
         mnenje in državo članico pozvala, naj v dvomesečnem roku od tega obvestila sprejme potrebne ukrepe za prilagoditev zahtevam
         tega dopisa.

      24     Ker je ocenila, da položaj še vedno ni zadovoljiv, je Komisija vložila to tožbo.
       Tožba
      25     Komisija v utemeljitev tožbe navaja tri očitke. Prvič, Velikemu vojvodstvu Luksemburg očita kršitev izključne zunanje pristojnosti
         Skupnosti v smislu sodbe z dne 31. marca 1971 v zadevi Komisija proti Svetu, imenovana „AETR“ (22/70, Recueil, str. 263).
         Drugič, navaja kršitev člena 10 ES. Tretjič, poudarja, da sporni dvostranski sporazumi niso združljivi z Uredbo št. 1356/96.

       Prvi očitek: kršitev izključne zunanje pristojnosti Skupnosti
       Trditve strank
      26     Komisija s prvim očitkom poudarja, da je, s tem ko se je Veliko vojvodstvo Luksemburg pogajalo, sklenilo, ratificiralo in
         uveljavilo sporne dvostranske sporazume, kršilo izključno zunanjo pristojnost Skupnosti v smislu zgoraj navedene sodbe AETR.
         Dejansko bi ti sporazumi lahko vplivali na skupna pravila, ki jih je Skupnost sprejela z Uredbo št. 3921/91.

      27     Komisija meni, da naj bi sporni sporazumi vplivali na skupna pravila v Uredbi št. 3921/91, s tem da so prevoznikom iz zadevnih
         tretjih držav s posebnim dovoljenjem omogočili dostop do kabotaže v Luksemburgu, ker so od 1. januarja 1993 v celoti uskladili
         pogoje za dostop do kabotaže v državah članicah Skupnosti. Veliko vojvodstvo Luksemburg naj bi kršilo izključno zunanjo pristojnost
         Skupnosti tudi s tem, da si je pridržalo pravico do enostranskega priznanja pravic dostopa prevoznikom iz tretjih držav zunaj
         okvira Skupnosti.

      28     Komisija glede tega navaja, da Uredba št. 3921/91 ne vključuje samo prevoznikov Skupnosti, temveč tudi prevoznike iz tretjih
         držav, ker člen 6 pripoznava švicarskim prevoznikom pravico do dostopa, v skladu s Konvencijo iz Mannheima.

      29     Po mnenju luksemburške vlade je bila sklenitev spornih dvostranskih sporazumov nujna iz dveh razlogov: po eni strani se je
         bilo treba izogniti diskriminaciji med nacionalnimi prevozniki in prevozniki iz drugih držav članic, po drugi strani pa naj
         bi bilo potrebno zapolniti pravno praznino, nastalo v odnosih s tretjimi državami srednje in vzhodne Evrope, zaradi neobstoja
         večstranskega sporazuma glede rečne plovbe na ravni Skupnosti. Med čakanjem sklenitve takega sporazuma Skupnost svojim državam
         ne bi mogla preprečiti, da si države članice pomagajo z začasnimi dvostranskimi instrumenti.

      30     Sicer naj bi Uredba št. 3921/91 zadevala le države članice Skupnosti in naj ne bi vključevala tretjih držav.
      31     Luksemburška vlada prav tako navaja, da naj bi bilo za dostop prevoznikov nerezidentov do pravice do kabotaže v Luksemburgu
         potrebno dovoljenje luksemburškega ministra za transport in da naj tako dovoljenje še ne bi bilo podeljeno.

      32     Poleg tega naj bi sporni dvostranski sporazumi od 1. maja 2004, datuma pristopa Češke republike, Republike Poljske in Slovaške
         republike k Evropski uniji, izgubili vso pravno veljavo.

      33     Nazadnje luksemburška vlada navaja, da naj bi bilo Veliko vojvodstvo Luksemburg ob vložitvi tožbe edina država članica, proti
         kateri naj bi Komisija vložila tožbo zaradi neizpolnitve, čeprav so tudi druge države članice sklenile in ratificirale dvostranske
         sporazume na področju celinske plovbe.

       Presoja Sodišča
      34     Najprej je treba zavrniti trditev luksemburške vlade, da je Komisija vložila samo eno tožbo, čeprav naj bi tudi druge države
         članice sklenile dvostranske sporazume na področju celinske plovbe.

      35     Po eni strani namreč v sistemu, ki ga vzpostavlja člen 226 ES, Komisija razpolaga z diskrecijsko pravico za vložitev tožbe
         zaradi neizpolnitve in ni v pristojnosti Sodišča, da presoja namen njegovega izvrševanja (sodba z dne 10. maja 2001 v zadevi
         Komisija proti Nizozemski, C-152/98, Recueil, str. I-3463, točka 20), po drugi strani se država članica ne more sklicevati
         na načelo recipročnosti in v utemeljitev svoje neizpolnitve navajati morebitno kršitev določb pogodbe s strani druge države
         članice (sodbi z dne 14. februarja 1984 v zadevi Komisija proti Nemčiji, 325/82, Recueil, str. I-777, točka 11, in z dne 13.
         februarja 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-131/01, Recueil, str. I-1659, točka 46).

      36     V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba obstoj neizpolnitve presojati na podlagi položaja, v katerem je bila država članica
         ob poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, Sodišče pa kasnejših sprememb ne more upoštevati (glej zlasti sodbo z dne
         11. oktobra 2001 v zadevi Komisija proti Avstriji, C‑110/00, Recueil, str. I‑7545, točka 13).

      37     V tem primeru je rok, določen v obrazloženem mnenju, potekel 28. aprila 2000, tako da pristop Češke republike, Republike Poljske
         in Slovaške republike k Evropski uniji za ta spor nima pravnih posledic.

      38     V nadaljevanju je treba obravnavati zatrjevani obstoj zunanje izključne pristojnosti Skupnosti v smislu zgoraj navedene sodbe
         AETR.

      39     Če pogodba ES izrecno ne prenaša zunanje pristojnosti Skupnosti na področje prevoza po celinskih plovnih poteh, člena 71(1)
         in 80(1) vseeno predvidevata pristojnost ukrepanja Skupnosti na tem področju.

      40     V točkah od 16 do 18 in 22 zgoraj navedene sodbe AETR je Sodišče razsodilo, da pristojnost Skupnosti za sklepanje mednarodnih
         sporazumov ne izhaja le iz izrecnega pooblastila na podlagi Pogodbe, temveč tudi iz drugih določb Pogodbe in aktov, ki izhajajo
         iz teh določb in so jih sprejele institucije Skupnosti. Zlasti na področjih, na katerih mora Skupnost za izvrševanje s Pogodbo
         predvidene skupne politike sprejeti določbe, ki v kateri koli obliki predvidevajo skupna pravila, države članice niso več
         upravičene za individualno ali skupinsko ukrepanje, da bi se s tretjimi državami dogovarjale za obveznosti, ki vplivajo na
         ta pravila. Enako kot predvideva vzpostavitev teh skupnih pravil, lahko le Skupnost prevzame in z učinkom za vsa področja
         uporabe pravnega reda Skupnosti sprejme obveznosti do tretjih držav. Kjer so pravila Skupnosti dogovorjena za uresničevanje
         ciljev Pogodbe, države članice zunaj skupnih institucij ne morejo sprejemati obveznosti, ki bi lahko vplivale na ta pravila
         ali spremenile njihov pomen.

      41     Če bi države članice lahko sklepale mednarodne sporazume, ki vplivajo na skupna pravila, bi bila izvrševanje ciljev, ki jih
         ta pravila zasledujejo, in namen Skupnosti ter cilji Pogodbe spodkopana.

      42     Na pogoje, s katerimi lahko mednarodni sporazumi vplivajo na skupna pravila oziroma spreminjajo njihov namen, in na pogoje,
         s katerimi Skupnost z izvrševanjem notranje pristojnosti pridobi izključno zunanjo pristojnost, je Sodišče izrecno opozorilo
         v svoji sodbi z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Luksemburgu (C-472/98, Recueil, str. I‑9741).

      43     Tako je, kadar te mednarodne obveznosti izhajajo s področja uporabe skupnih pravil ali v vsakem primeru obsegajo področje,
         ki ga že večinoma pokrivajo ta pravila, tudi če ne obstaja nobeno protislovje med temi pravili in navedenimi obveznostmi (zgoraj
         navedena sodba Komisija proti Luksemburgu, točka 88).

      44     Ko je Skupnost v svoje notranje zakonodajne akte vključila določbe glede obravnavanja, pridržanega za državljane tretjih držav,
         ali ko je svojim institucijam izrecno podelila pristojnost pogajanj s tretjimi državami, je pridobila izključno zunanjo pristojnost
         v obsegu teh aktov (zgoraj navedena sodba Komisija proti Luksemburgu, točka 89).

      45     To velja, celo če ni izrecne klavzule, ki bi institucije pooblaščala za pogajanja s tretjimi državami, tudi tedaj, ko je Skupnost
         izvršila popolno harmonizacijo na določenem področju, kajti lahko bi se vplivalo na sprejeta skupna pravila v smislu zgoraj
         navedene sodbe AETR, če bi države članice ohranile svobodo pogajanja s tretjimi državami (zgoraj navedena sodba Komisija proti
         Luksemburgu, točka 90).

      46     Kot izhaja iz naslova ter členov 1 in 2 Uredbe št. 3921/91, ta določa pogoje, pod katerimi lahko tuji prevozniki prevažajo
         blago ali potnike po celinskih plovnih poteh znotraj države članice samo glede prevoznikov Skupnosti. Ti predpisi namreč vključujejo
         le prevoznike blaga ali potnikov po celinskih plovnih poteh s sedežem v državi članici, ki uporabljajo ladje, katerih lastnik
         ali lastniki imajo prebivališče v državi članici in so državljani države članice oziroma pravne osebe s sedežem v državi članici
         ter ki v večini pripadajo državljanom države članice.

      47     Sklicevanje v členu 6 Uredbe št. 3921/91 na pravice, ki izhajajo iz Konvencije iz Mannheima, ne bi moglo dati drugačnega sklepa,
         ker Skupnost s to določbo upošteva le pravne akte, ki izhajajo iz te konvencije za Švico, kot je navedel tudi generalni pravobranilec
         v točki 58 sklepnih predlogov.

      48     Iz tega sledi, da Uredba št. 3921/91 ne ureja pogojev, pod katerimi lahko prevozniki zunaj Skupnosti prevažajo blago ali potnike
         po celinskih plovnih poteh znotraj države članice.

      49     Ker dvostranski sporazumi ne spadajo na področje, ki ga ureja Uredba št. 3921/91, ne morejo vplivati na uredbo zaradi razloga,
         ki ga je navedla Komisija.

      50     Poleg tega izhaja prav iz dejstva, da Uredba št. 3921/91 ne ureja položaja prevoznikov s sedežem v tretji državi, ki delujejo
         v Skupnosti, da na podlagi te uredbe ni bilo popolne harmonizacije.

      51     Zato ni utemeljena trditev Komisije, da je Skupnost pridobila izključno zunanjo pristojnost v smislu zgoraj navedene sodbe
         AETR na področju, urejenem s spornimi dvostranskimi sporazumi.

      52     V teh okoliščinah je treba prvi očitek zavrniti.
       Drugi očitek: kršitev člena 10 ES
       Trditve strank
      53     Komisija z drugim očitkom poudarja, da je, s tem ko se je pogajala, sklenila, ratificirala in uveljavila sporne dvostranske
         sporazume, potem ko je Svet 7. decembra 1992 sklenil odobriti pogajanja o večstranskem sporazumu v imenu Skupnosti, Veliko
         vojvodstvo Luksemburg privolilo v izvrševanje te odločitve ter ni izpolnilo obveznosti, ki izhajajo iz člena 10 ES. Pogajanja
         Komisije o večstranskem sporazumu v imenu Skupnosti in pozneje njegova sklenitev s strani Sveta bi bila otežena zaradi vmešavanja
         posameznih držav članic. Poleg tega bi bil položaj Skupnosti v pogajanjih s tretjimi državami oslabljen, če skupaj s članicami
         ne bi delovala usklajeno.

      54     Luksemburška vlada poleg trditve, navedene že v točki 29 te sodbe, navaja, da so bila pogajanja v zvezi s spornimi dvostranskimi
         sporazumi zaključena pred 7. decembrom 1992, ko je Svet sklenil odobriti pogajanja o večstranskem sporazumu v imenu Skupnosti.

      55     Sklep Sveta z dne 8. aprila 1994 naj bi bil dejansko novo pooblastilo za pogajanja, ki je nadomestilo tisto z dne 7. decembra
         1992.

      56     Nazadnje naj bi luksemburška vlada izrazila pripravljenost za razveljavitev spornih dvostranskih sporazumov z uveljavitvijo
         večstranskega sporazuma na ravni Skupnosti.

       Presoja Sodišča
      57     Člen 10 ES državam članicam nalaga, naj Skupnosti omogočijo izpolnjevanje nalog in se vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili
         doseganje ciljev te pogodbe.

      58     Prav tako je treba ponovno dodati, da je ta dolžnost lojalnega sodelovanja splošno v veljavi in ni odvisna niti od izključnega
         značaja oziroma zadevne pristojnosti Skupnosti niti od morebitne pravice držav članic, da prevzamejo obveznosti do tretjih
         držav.

      59     Glede tega je Sodišče že razsodilo, da so države članice zavezane, da izpolnijo posebne ukrepe ali se jih vzdržijo, če je
         Komisija Svetu predložila predloge, ki čeprav jih ta ni sprejel, pomenijo izhodiščno točko za usklajeno dejavnost Skupnosti
         (glej sodbo z dne 5. maja 1981 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, 804/79, Recueil, str. 1045, točka 28).

      60     Sprejetje odločitve, ki pooblašča Komisijo za pogajanje v imenu Skupnosti o večstranskem sporazumu, pomeni začetek usklajene
         dejavnosti Skupnosti na mednarodnem področju in zato zahteva, če ne že dolžnosti vzdržanja držav članic, pa vsaj dolžnost
         tesnega sodelovanja med državami članicami in institucijami Skupnosti, zato da olajšajo izpolnjevanje nalog Skupnosti ter
         zagotovijo enotnost in povezanost ravnanja ter zastopanosti Skupnosti na mednarodni ravni.

      61     Gotovo je, da se je Veliko vojvodstvo Luksemburg pogajalo, sklenilo, ratificiralo in uveljavilo sporne dvostranske sporazume,
         ne da bi sodelovalo ali se posvetovalo s Komisijo, potem ko je Svet s sklepom z dne 7. decembra 1992 Komisijo pooblastil za
         pogajanja glede večstranskega sporazuma v imenu Skupnosti. Tako je ta država članica ogrozila izpolnjevanje nalog Skupnosti
         kot tudi doseganje ciljev pogodbe.

      62     Posvetovanje s Komisijo je bilo toliko bolj nujno, kolikor sta se Svet in Komisija sporazumela o tem, da se v pogajanjih o
         tem sporazumu uporabijo pravila vedenja iz džentelmenske pogodbe, dodana k pooblastilu za pogajanja z dne 7. decembra 1992,
         ki predvidevajo tesno sodelovanje med Komisijo in državami članicami. Naslov II, točka 3(d), džentelmenske pogodbe glede tega
         določa, da se „v pogajanjih […] Komisija izraža v imenu Skupnosti, predstavniki držav članic pa posredujejo le na prošnjo
         Komisije“ in da se „predstavniki držav članic […] vzdržijo vseh ravnanj, ki bi lahko Komisijo ovirala pri izvrševanju njenih
         nalog“.

      63     Sicer je mogoče – kot poudarja luksemburška vlada –, da so se pogajanja glede sporazuma s Češko in slovaško federativno republiko
         začela, preden je Svet sprejel sklep z dne 7. decembra 1992, vendar so bili vsi sporni dvostranski sporazumi podpisani in
         ratificirani po tem datumu.

      64     Poleg tega iz vlog ne izhaja, da je sklep Sveta z dne 8. aprila 1994 novo pooblastilo za pogajanja, ki nadomešča tisto z dne
         7. decembra 1992. Zdi se, da ta sklep natančneje določa in razširja pooblastilo, ki je bilo Komisiji dano leta 1992.

      65     Nazadnje, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 76 sklepnih predlogov, okoliščina, da je luksemburška vlada izrazila
         pripravljenost za razveljavitev spornih dvostranskih sporazumov z uveljavitvijo večstranskega sporazuma na ravni Skupnosti,
         ni dokaz za to, da je bila upoštevana dolžnost lojalnega sodelovanja na podlagi člena 10 ES.

      66     Iz navedenega izhaja, da Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem ko se je pogajalo, sklenilo, ratificiralo in uveljavilo sporne
         dvostranske sporazume, ne da bi sodelovalo ali se posvetovalo s Komisijo, ni izpolnilo obveznosti iz člena 10 ES.

      67     Zato je druga kritika utemeljena v okviru zgoraj omenjene točke.
       Tretji očitek: nezdružljivost spornih dvostranskih sporazumov z Uredbo št. 1356/96
       Trditve strank
      68     Komisija s tretjim očitkom navaja, da naj s členoma 1 in 2 ter splošnimi cilji Uredbe št. 1356/96 ne bi bilo združljivo, da
         so po njenem sprejetju v sporazumu ohranjene določbe, ki so za ladje, registrirane v tretjih državah, predvidevale možnost,
         da izvajajo storitve prevoza po celinskih plovnih poteh med Velikim vojvodstvom Luksemburg in drugimi državami članicami Skupnosti,
         če so imele posebno dovoljenje pristojnih oblasti.

      69     S tem da je Veliko vojvodstvo Luksemburg z enostransko dodelitvijo pravic dostopa ali vsaj s tem da si je ta država članica
         pridržala pravico, da prevoznim podjetjem, ki ne izpolnjujejo pogojev Uredbe št. 1356/96, enostransko prizna pravice dostopa,
         so sporazumi enostransko ter zunaj nadzora Skupnosti spremenili značaj in razsežnost pravil za prosto zagotavljanje storitev
         prevoza po celinskih plovnih poteh, določenih s pravom Skupnosti. Po mnenju Komisije ni sporno, da češki, poljski, slovaški
         in romunski prevozniki ter podjetja, ki bi v skladu s sporazumi lahko dobila dovoljenje za opravljanje prevoznih storitev
         med Velikim vojvodstvom Luksemburg in drugimi državami članicami Skupnosti, ne izpolnjujejo nobenega od teh pogojev.

      70     Luksemburška vlada navaja, da naj bi Uredba št. 1356/96 urejala prevoz po celinskih plovnih poteh znotraj držav članic in
         naj bi zadevala le prevoznike Skupnosti, izključeni naj bi bili prevozniki s sedežem v tretjih državah oziroma naj bi zanje
         veljale druge določbe Skupnosti.

       Presoja Sodišča
      71     Treba je spomniti, da je glavni namen Uredbe št. 1356/96 uresničevanje prostega zagotavljanja storitev na področju prevoza
         blaga in potnikov po celinskih plovnih poteh med državami članicami, z odpravo vseh omejitev ali diskriminacij na podlagi
         državljanstva ali sedeža izvajalca storitev.

      72     V skladu s členom 2 Uredbe št. 1356/96 je režim prostega zagotavljanja storitev prevoza blaga ali potnikov po celinskih plovnih
         poteh v korist predvsem prevozniku, ki:

      –       ima sedež v državi članici v skladu z zakonodajo te države članice;
      –       ima pravico v tej državi članici opravljati mednarodni prevoz blaga ali potnikov po celinskih plovnih poteh;
      –       uporablja za te prevozne dejavnosti plovila za plovbo po celinskih vodah, registrirana v državi članic, ali če te registracije
         ni, ima potrdilo o članstvu mornarice države članice, in

      –       izpolnjuje pogoje, določene v členu 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 3921/91 z dne 16. decembra 1991 o določitvi pogojev, po katerih
         lahko prevozniki nerezidenti prevažajo blago ali potnike po celinskih plovnih poteh v državi članici.

      73     Kot navaja generalni pravobranilec v točkah 85 in 86 sklepnih predlogov, čeprav Uredba št. 1356/96 ureja režim prostega zagotavljanja
         storitev prevoza blaga ali potnikov po celinskih plovnih poteh med državami članicami Skupnosti v korist prevoznih podjetij
         s sedežem v njih, je treba ugotoviti, da namen in učinek z Uredbo uvedenega režima ni ovirati prevozna podjetja, ki imajo
         sedež v zadevnih tretjih državah oziroma so tam registrirane ladje, da opravljajo take storitve med državami članicami Skupnosti.

      74     Kot je navedel generalni pravobranilec v točkah od 87 do 89 sklepnih predlogov, sporni dvostranski sporazumi ne uvajajo sistema
         prostega zagotavljanja storitev prevoza blaga ali potnikov po celinskih plovnih poteh med državami članicami Skupnosti v korist
         čeških, poljskih, slovaških in romunskih prevoznikov, temveč se omejujejo na to, da s posebnim dovoljenjem pristojnih organov
         pogodbenih strank za ladje, registrirane v zadevnih tretjih državah, te storitve zagotovijo med Velikim vojvodstvom Luksemburg
         in drugimi državami članicami Skupnosti.

      75     Iz tega sledi, da v nasprotju s tem, kar poudarja Komisija, določbe spornih dvostranskih sporazumov niso spremenile niti značaja
         niti pomena predpisov Uredbe št. 1356/96.

      76     V teh okoliščinah je treba tretji očitek zavrniti.
      77     Na podlagi vsega zgoraj navedenega je treba, prvič, ugotoviti, da Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem ko se je pogajalo, sklenilo,
         ratificiralo in uveljavilo sporne dvostranske sporazume brez sodelovanja ali posvetovanja s Komisijo, ni izpolnilo obveznosti
         na podlagi člena 10 ES, in drugič, tožbo v preostalem zavrniti.

       Stroški
      78     V skladu s členom 69(3), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka
         nosi svoje stroške, kadar vsaka stranka uspe samo deloma. Ker je Komisija s tožbo le deloma uspela, mora vsaka stranka nositi
         svoje stroške.

      Iz teh razlogov je, Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Veliko vojvodstvo Luksemburg je, s tem da se je pogajalo, sklenilo, ratificiralo in uveljavilo:
      –       Sporazum med vlado Velikega vojvodstva Luksemburg in vlado Češke in slovaške federativne republike o prevozu po celinskih
            plovnih poteh, podpisan 30. decembra 1992 v Luxembourgu,
      –       Sporazum med vlado Velikega vojvodstva Luksemburg in vlado Romunije o prevozu po celinskih plovnih poteh, podpisan 10. novembra 1993
            v Luxembourgu, ter
      –       Sporazum med vlado Velikega vojvodstva Luksemburg in vlado republike Poljske o prevozu po celinskih plovnih poteh, podpisan
            9. marca 1994 v Luxembourgu,
      ni izpolnilo obveznosti iz člena 10 ES.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Komisija Evropskih skupnosti in Veliko vojvodstvo Luksemburg nosita svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 9. julija 2003. # Laboratorios RTB, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-162/01.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 13. julija 2000. # Alfredo Albore. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte d'appello di Napoli - Italija. # Svoboda ustanavljanja. # Zadeva C-423/98.


Sodba Sodišča z dne 11. julija 1985. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # DDV. # Zadeva 278/83.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. julija 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti - Dopustnost - Člen 49 ES - Svoboda opravljanja storitev - Napotitev delavcev - Omejitve - Plačilo prispevka v nacionalni sklad za plačane dopuste - Prevod dokumentov - Prijava glede kraja opravljanja dela napotenih delavcev. # Zadeva C-490/04.

text:
      Zadeva C-490/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      „Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dopustnost – Člen 49 ES – Svoboda opravljanja storitev – Napotitev delavcev – Omejitve – Plačilo prispevka v nacionalni sklad za plačane dopuste – Prevod dokumentov – Prijava glede kraja opravljanja dela napotenih delavcev“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predhodni postopek – Predmet
      (člen 226 ES)
      2.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Pravica do ukrepanja Komisije – Rok za izvršitev
      (člen 226 ES)
      3.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz o neizpolnitvi obveznosti – Dokazno breme, ki ga nosi Komisija
      (člen 226 ES)
      4.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Napotitev delavcev
      (člen 49 ES)
      5.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Napotitev delavcev
      (člen 49 ES)
      1.        Namen predhodnega postopka, določenega v členu 226 ES, je zadevni državi članici omogočiti, da se uskladi z obveznostmi, ki
         izhajajo iz prava Skupnosti, ali da učinkovito uveljavlja svoja sredstva obrambe proti očitkom, ki jih navede Komisija.

      (Glej točko 25.)
      2.        Določbe iz člena 226 ES je treba uporabiti, ne da bi bila Komisija dolžna spoštovati določeni rok, razen če lahko predolgo
         trajanje predhodnega postopka, določenega v tej določbi, zadevni državi članici oteži zavrnitev trditev Komisije in tako povzroči
         kršitev pravic obrambe. Zadevna država članica mora predložiti dokaz takega vpliva.

      (Glej točko 26.)
      3.        V okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, začetega na podlagi člena 226 ES, mora namreč Komisija dokazati obstoj zatrjevane
         neizpolnitve obveznosti. Komisija mora Sodišču predložiti dokaze, ki so potrebni za to, da Sodišče preveri obstoj navedene
         neizpolnitve obveznosti, ne da bi se pri tem smelo opreti na kakršno koli domnevo.

      Poleg tega je treba vsebino nacionalnih zakonov in drugih predpisov presojati ob upoštevanju razlage, ki jo v zvezi s tem
         podajo nacionalna sodišča.

      (Glej točki 48 in 49.)
      4.        Obveznosti, naložene s členom 49 ES, izpolni država članica, ki tujim delodajalcem, ki zaposlujejo delavce na nacionalnem
         ozemlju, nalaga, da v jezik te države članice prevedejo določene dokumente, preden jih shranijo na kraju del med celotnim
         trajanjem dejanske zaposlitve napotenih delavcev.

      Tako naložena obveznost brez dvoma povzroči omejitev svobode opravljanja storitev ter stroške ter dodatna upravna in finančna
         bremena podjetjem s sedežem v drugi državi članici, tako da ta z vidika konkurence niso več v enakopravnem položaju z delodajalci
         s sedežem v državi gostiteljici in bi jih to lahko odvrnilo od opravljanja storitev v tej državi članici.

      Vendar pa se to obveznost lahko upraviči s ciljem v splošnem interesu, vezanim na socialno varstvo delavcev, zato ker ta pristojnim
         organom države gostiteljice na kraju del omogoči izvedbo nadzora, potrebnega za zagotovitev spoštovanja nacionalnih določb
         s tega področja. S tem da se prevod zahteva le za nekatere dokumente in ne povzroča velikega upravnega in finančnega bremena
         za delodajalca, ne presega tega, kar je potrebno za dosego želenega cilja socialnega varstva.

      (Glej točke 66, od 68 do 72 in 76.)
      5.        Država članica, s tem ko tujim podjetjem za začasno zaposlovanje nalaga, da prijavijo ne zgolj posredovanje delavca v korist
         podjetja uporabnika v zadevni državi članici, temveč tudi kraj zaposlitve tega delavca in vse spremembe v zvezi s tem krajem,
         medtem ko za podobna podjetja s sedežem v tej državi članici ta dodatna zahteva ne velja, ne izpolni obveznosti iz člena 49
         ES.

      (Glej točki 85 in 89 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 18. julija 2007(*)

      „Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dopustnost – Člen 49 ES – Svoboda opravljanja storitev – Napotitev delavcev – Omejitve – Plačilo prispevka v nacionalni sklad za plačane dopuste – Prevod dokumentov – Prijava glede kraja opravljanja dela napotenih delavcev“
      V zadevi C‑490/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene dne 29. novembra 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo E. Traversa, G. Braun in H. Kreppel, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopajo W.-D. Plessing, M. Lumma in C. Schulze-Bahr, zastopniki, skupaj s T. Lübbigom, odvetnik,

      tožena stranka,
      ob intervenciji:
      Francoske republike, ki jo zastopata G. de Bergues in O. Christmann, zastopnika,

      intervenientka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, R. Schintgen, A. Tizzano (poročevalec), M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. novembra 2006,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. decembra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo od Sodišča zahteva, naj ugotovi, da s sprejetjem predpisov, v skladu s katerimi so:

      –        tuja podjetja dolžna plačevati prispevke v nemški sklad za dopuste tudi tedaj, če delavci po zakonodaji države, v kateri ima
         njihov delodajalec sedež, uživajo v bistvu primerljivo varstvo (člen 1(3) zakona o napotitvi delavcev (Arbeitnehmer-Entsendegesetz)
         z dne 26. februarja 1996 (BGBl. 1996 I, str. 227, v nadaljevanju: AEntG));

      –         tuja podjetja dolžna v nemščino prevesti pogodbo o zaposlitvi ali dokumente, zahtevane po pravu države izvora delavca v okviru
         Direktive Sveta z dne 14. oktobra 1991 o obveznosti delodajalca, da zaposlene obvesti o pogojih, ki se nanašajo na pogodbo
         o zaposlitvi ali delovno razmerje 91/533/EGS (UL L 288, str. 32), obračune plač, dokazila o delovnem času, dokazila o izplačanih
         plačah kot tudi vse druge dokumente, ki jih zahtevajo nemški organi (člen 2 AEntG);

      –        tuja podjetja za začasno zaposlovanje dolžna opraviti prijavo ne samo pred vsakim posredovanjem delavca podjetju uporabniku
         v Nemčiji, ampak tudi pred vsako zaposlitvijo na gradbišču s strani podjetja uporabnika (člen 3(2) AEntG),

      Zvezna republika Nemčija ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 49 ES.
       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      Pogodba ES
      2        Člen 49 ES določa:

      „V okviru določb, navedenih v nadaljevanju, se omejitve svobode opravljanja storitev v Skupnosti prepovejo za državljane držav
         članic, ki imajo sedež v eni od držav Skupnosti, vendar ne v državi osebe, ki so ji storitve namenjene.

      [...]“
       Direktiva 96/71/ES
      3        V skladu s členom 1(1) se Direktiva Evropskega parlamenta in sveta 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na
         delo v okviru opravljanja storitev (UL L 18, str. 1) „uporablja za podjetja s sedežem v kateri od držav članic, ki v okviru
         čezmejnega opravljanja storitev napotijo delavce [...] na ozemlje katere od držav članic“.

      4        V skladu s členom 3 te direktive, naslovljenim „Določbe in pogoji za zaposlitev“:

      „1.      Države članice poskrbijo, da ne glede na to, katera zakonodaja se uporablja za delovno razmerje, podjetja iz člena 1(1) zagotovijo
         delavcem, ki so napoteni na njihovo ozemlje, pogoje za delo in zaposlitev v zvezi z naslednjimi zadevami, ki so urejene v
         državi članici, v kateri se opravlja delo:

      –        z zakonom ali drugim predpisom
      in/ali
      –        s kolektivnimi pogodbami ali arbitražnimi odločbami, razglašenimi za splošno veljavne v smislu odstavka 8, kolikor zadevajo
         dejavnosti, omenjene v Prilogi:

      [...]
      b)      minimalni plačani letni dopust;
      [...]
      d)      pogoje za posredovanje dela delavcev, zlasti kadar gre za delavce, ki jih zagotovijo podjetja za začasno zaposlovanje;
      [...]
      [...]“
      5        Člen 4 navedene direktive, naslovljen „Sodelovanje pri obveščanju“, določa:

      „1.      Države članice imenujejo za potrebe izvajanja te direktive v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso enega ali več uradov
         za sodelovanje ali enega ali več pristojnih nacionalnih organov.

      2.      Države članice poskrbijo za sodelovanje med javnimi organi, ki so v skladu z nacionalno zakonodajo odgovorni za spremljanje
         pogojev za delo in zaposlitev iz člena 3. To sodelovanje obsega predvsem odgovarjanje na utemeljene prošnje teh organov za
         informacije o čezmejnem posredovanju dela delavcem, tudi o očitnih zlorabah ali morebitnih primerih nezakonitih čezmejnih
         dejavnosti.

      [...]“
       Nacionalno pravo
      6        Ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, ki je bilo vročeno Zvezni republiki Nemčiji, je bila napotitev delavcev
         v tej državi urejena z AEntG.

      7        V skladu s členom 1(1) AEntG za delodajalce s sedežem v tujini, ki napotijo delavce v Nemčijo, veljajo kolektivne pogodbe
         v gradbeništvu s splošno obvezno močjo in vsebino, ki določajo trajanje dopusta za počitek, plačane dopuste in plačilo dodatne
         premije za dopust.

      8        Člen 1(3) AEntG določa:

      „Če kolektivna pogodba, ki ima splošno obvezno moč, določa vplačilo prispevkov ali opravljanje storitev organa, ki je skupen
         socialnim partnerjem v okviru podelitve pravic do dopusta, določenih v odstavku 1, imajo pravne norme te kolektivne pogodbe
         prav tako obvezen značaj za tuje delodajalce in njihove zaposlene, ki spadajo na teritorialno področje uporabe navedene kolektivne
         pogodbe, razen če ta ali katerakoli druga določba zagotavlja, da:

      1.      tuji delodajalec ni dolžan hkrati plačati prispevkov v skladu s tem zakonom primerljivemu organu v državi, v kateri je sedež
         njegovega podjetja, in

      2.      postopek organa, ki je skupen socialnim partnerjem, določa upoštevanje storitev, ki jih je tuji delodajalec že opravil za
         to, da bi zadostil pravicam do zakonitih, dogovorjenih ali pogodbenih delovnih dopustov svojih delavcev.

      […]“
      9        Člen 2(3) AEntG določa:

      „Vsak tuji delodajalec je dolžan v Nemčiji hraniti dokumente, ki se zahtevajo za nadzor izpolnjevanja pravnih obveznosti,
         ki izvirajo iz člena 1(1), drugi stavek, člena 1(2a), drugi stavek, in člena 1(3a), peti stavek, v nemškem jeziku, med celotnim
         trajanjem dejanske zaposlitve delavca na področju uporabe tega zakona in najmanj med celotnim trajanjem gradbišča, vendar
         ne več kot dve leti, tako da lahko te dokumente na zahtevo nadzornih organov predloži na gradbišču.“

      10      Nazadnje, člen 3(2) AEntG določa:

      „Podjetje za začasno zaposlovanje s sedežem v tujini, ki da podjetju uporabniku na področju uporabe tega zakona na razpolago
         enega ali več delavcev, mora […] pred vsakim začetkom dela pri pristojnih carinskih organih podati pisno izjavo v nemškem
         jeziku, ki vsebuje naslednje podatke:

      1.      priimek, ime in datum rojstva delavcev, posredovanih na področju uporabe tega zakona,
      2.      začetek in konec posredovanja,
      3.      kraj opravljanja dela (gradbišče),
      […]“
       Predhodni postopek
      11      Po preučitvi številnih pritožb je Komisija s pisnim opominom z dne 12. novembra 1998 in z dopolnilnim pisnim opominom z dne
         17. avgusta 1999 usmerila pozornost nemških organov na neskladnost nekaterih določb AEntG s členom 59 Pogodbe ES (po spremembi
         postal člen 49 ES).

      12      Komisija ni bila zadovoljna z razlagami, ki jih je v pismih z dne 8. marca, 4. maja in 25. oktobra 1999 podala Zvezna republika
         Nemčija, zato je 25. julija 2001 na to državo članico naslovila obrazloženo mnenje, s katerim jo je pozvala, naj v dveh mesecih
         od njegove vročitve sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem.

      13      Z dopisi z dne 1. oktobra 2001, 10. decembra 2001, 3. februarja 2003 in 4. decembra 2003 je Zvezna republika Nemčija Komisiji
         sporočila svoja stališča glede navedenega obrazloženega mnenja. Z dopisom z dne 23. januarja 2004 je ta država članica Komisiji
         posredovala različico AEntG, spremenjenega zaradi sprejetja tretjega zakona o sodobnem opravljanju storitev na trgu dela (Drittes
         Gesetz für moderne Dienstleistungen am Arbeitsmarkt) z dne 23. decembra 2003 (BGBl 2003 I, str. 2848).

      14      Ker je Komisija ugotovila, da je bil s spremembo AEntG odpravljen zgolj del uvodoma zatrjevanih kršitev, se je odločila, da
         vloži to tožbo.

       Tožba
       Dopustnost
      15      Nemška vlada navaja štiri ugovore nedopustnosti tožbe, in sicer na izbiro člena 49 ES kot ustrezne določbe za oceno skladnosti
         AEntG s pravom Skupnosti, predolgo trajanje predhodnega postopka, premajhno natančnost tožbe in spremembo predmeta prvega
         očitka, ki ga navaja Komisija.

       Izbira člena 49 ES kot ustrezne določbe za oceno skladnosti AEntG s pravom Skupnosti
      16      Nemški organi menijo, da bi morale biti zadevne določbe AEntG prednostno preverjene ob upoštevanju Direktive 96/71, ki se
         nanaša zlasti na napotitev delavcev, do katere pride v okviru opravljanja storitev. Natančneje, Komisija bi morala dokazati,
         da je Zvezna republika Nemčija nepravilno prenesla to direktivo ali da se navedene določbe ne uporabljajo v skladu s to direktivo.

      17      Glede tega je treba poudariti, da je namen Direktive 96/71 uskladitev zakonodaj držav članic z oblikovanjem seznama nacionalnih
         pravil, ki jih mora država članica uporabiti za podjetja s sedežem v drugi državi članici, ki napotijo delavce na njeno ozemlje
         v okviru čezmejnega opravljanja storitev.

      18      Tako člen 3(1), prvi pododstavek, te direktive določa, da države članice poskrbijo, da ne glede na to, katera zakonodaja se
         uporablja za delovno razmerje, navedena podjetja napotenim delavcem v zvezi z zadevami, določenimi v istem členu, zagotovijo
         pogoje za delo in zaposlitev, ki so predpisani v državi članici, na ozemlju katere se opravlja delo.

      19      Vendar pa Direktiva 96/71 ni uskladila materialne vsebine teh nacionalnih pravil (glej v tem smislu sporočilo Komisije Svetu,
         Evropskemu parlamentu, Ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij z dne 25. julija 2003 o izvajanju Direktive 96/71 v državah
         članicah, COM(2003) 458 konč., str. 7). To vsebino lahko države članice, ob upoštevanju Pogodbe in splošnih načel prava Skupnosti,
         zato prosto opredelijo, torej vključno s členom 49 ES v zvezi z obravnavano zadevo.

      20      Komisija v tožbi izpodbija skladnost vsebine členov 1(3), 2 in 3(2) AEntG s Pogodbo, ker naj bi ti členi vsebovali nedovoljene
         omejitve svobode opravljanja storitev znotraj Skupnosti.

      21      Ni sporno, da so omejitve te temeljne svobode prepovedane s členom 49 ES. Komisija se je zato za izpodbijanje skladnosti spornih
         določb s pravom Skupnosti pravilno sklicevala na ta člen.

      22      Iz navedenega izhaja, da je treba prvi ugovor nedopustnosti, ki ga je navedla Zvezna republika Nemčija, zavrniti.

      Predolgo trajanje predhodnega postopka
      23      Zvezna republika Nemčija meni, da je tožba nedopustna zaradi zamud, ki jih je treba pripisati Komisiji in ki so vplivale na
         ta postopek zaradi neizpolnitve obveznosti. Čeprav je Komisija na Zvezno republiko Nemčijo pisni opomin naslovila 12. novembra
         1998, naj bi vložila tožbo šele 29. novembra 2004, to je več kot 6 let po oddaji tega opomina. Malomarnost, ki izhaja iz teh
         zamud, naj bi povzročila kršitev, po eni strani obveznosti Komisije, da spoštuje razumni rok, in po drugi strani zahteve po
         pravni varnosti, ki jo lahko zahtevajo ta država članica in delavci, zaščiteni z AEntG.

      24      Po mnenju nemških organov bi morala Komisija, ki je imela to možnost, pospešiti potek postopka. Po uvedbi tega postopka je
         Sodišče namreč izreklo več sodb v zvezi z napotitvijo delavcev na splošno in eno sodbo, ki se je nanašala izrecno na AEntG
         (glej sodbo z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Finalarte in drugi, C-49/98, C‑50/98, od C-52/98 do C-54/98 in od C-68/98 do C‑71/98,
         Recueil, str. I-7831). Te sodbe bi morale omogočiti hitrejši zaključek te zadeve.

      25      Vendar pa je treba v zvezi s tem po eni strani opozoriti, da je namen predhodnega postopka, določenega v členu 226 ES, zadevni
         državi članici omogočiti, da se uskladi z obveznostmi, ki izhajajo iz prava Skupnosti, ali da učinkovito uveljavlja svoja
         sredstva obrambe proti očitkom, ki jih navede Komisija (sodba z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-475/98,
         Recueil, str. I‑9797, točka 35).

      26      Po drugi strani je treba poudariti, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča določbe iz člena 226 ES uporabiti, ne da bi
         bila Komisija dolžna spoštovati določeni rok, razen če lahko predolgo trajanje predhodnega postopka, določenega v tej določbi,
         zadevni državi članici oteži zavrnitev trditev Komisije in tako povzroči kršitev pravic obrambe. Zadevna država članica mora
         predložiti dokaz takega vpliva (glej sodbi z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-96/89, Recueil, str.
         I-2461, točki 15 in 16; z dne 21. januarja 1999 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-207/97, Recueil, str. I-275, točka 25,
         in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Avstriji, točka 36).

      27      Ne da bi bilo treba preizkusiti, ali se, glede na sodbe, ki jih je Sodišče izreklo na področju napotitve delavcev, rok, ki
         je pretekel med pisnim opominom, naslovljenim na Zvezno republiko Nemčijo in vložitvijo te tožbe, lahko v obravnavani zadevi
         obravnava kot predolg, je treba ugotoviti, da se ta država ni niti sklicevala na kršitev pravic obrambe zaradi trajanja predhodnega
         postopka niti ni navajala drugega elementa, ki bi predstavljal tako kršitev.

      28      Zato je treba drugi ugovor nedopustnosti, ki ga je navedla nemška vlada, zavrniti.

      Premajhna natančnost tožbe
      29      Nemška vlada trdi, da je tožba nedopustna, ker ne določa jasno očitkov, o katerih mora odločiti Sodišče. Komisija naj se zlasti
         ne bi izrekla o vprašanju, ali je njen namen zgolj izpodbijanje določb AEntG kot takih, ali tudi uporabe teh določb v konkretnih
         primerih s strani nemških upravnih in pravosodnih organov.

      30      V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 38(1)(c) Poslovnika določa, da je treba v vsaki tožbi navesti zlasti predmet postopka
         in povzetek tožbenih razlogov, na katerih temelji tožba. Posledično mora Komisija v vsaki tožbi, ki jo vloži na podlagi člena
         226 ES, na dovolj natančen in skladen način določiti očitke, na katere se sklicuje, da tako omogoči državi članici, da ta
         pripravi svojo obrambo, in Sodišču, da preveri obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti (glej v tem smislu sodbi z dne 13.
         decembra 1990 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-347/88, Recueil, str. I‑4747, točka 28, in z dne 4. maja 2006 v zadevi Komisija
         proti Združenemu kraljestvu, C-98/04, ZOdl., str. I-4003, točka 18).

      31      Vendar v obravnavani zadevi iz obrazložitve in iz tožbenih predlogov Komisije na dovolj jasen in natančen način izhaja, da
         se ta nanaša na skladnost vsebine členov 1(3), 2 in 3(2) AEntG s členom 49 ES. Navedena tožba zato ni nejasna.

      32      Posledično je treba zavrniti tretji ugovor nedopustnosti, ki ga je navedla nemška vlada.

       Sprememba predmeta prvega očitka
      33      Nemška vlada trdi, da je prvi očitek nedopusten, ker naj predmet tega očitka ne bi bil opredeljen na isti način v obrazloženem
         mnenju in v tožbi.

      34      Po eni strani naj bi Komisija v obrazloženem mnenju izjavila, da naj Zvezna republika Nemčija s tem, da tujim podjetjem nalaga
         odvajanje prispevka v nemški sklad za plačane dopuste v gradbeništvu, „medtem ko [ta] ostajajo zavezana za neposredno plačilo
         dopusta njihovim delavcem v državi članici sedeža“, ne bi izpolnila obveznosti iz člena 49 ES. Po drugi strani naj bi Komisija
         v svoji tožbi ugotovila kršitev Pogodbe, ki izvira iz obveznosti, naložene tujim podjetjem, da odvajajo v navedeni sklad,
         „čeprav delavci“ teh podjetij „v bistvu uživajo primerljivo varstvo v skladu z zakonodajo države sedeža“. Komisija naj bi
         tako spremenila in razširila predmet spora.

      35      Komisija ugovarja, da razlike pri formulaciji obrazloženega mnenja in tožbenih predlogov niso povzročile nikakršnih sprememb
         predmeta spora.

      36      Glede tega je v skladu s sodno prakso Sodišča res, da je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, omejen s predhodnim
         postopkom, določenim v tej določbi, zaradi česar morata posledično obrazloženo mnenje Komisije in tožba temeljiti na istih
         očitkih (glej sodbi z dne 17. novembra 1992 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-105/91, Recueil, str. I-5871, točka 12, in z
         dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-11/95, Recueil, str. I-4115, točka 73).

      37      Ta zahteva v nobenem primeru ne more naložiti popolne skladnosti med obrazložitvijo očitkov v pisnem opominu, izrekom obrazloženega
         mnenja in tožbenimi predlogi, če se predmet spora ni razširil ali spremenil (sodbi z dne 29. septembra 1998 v zadevi Komisija
         proti Nemčiji, C-191/95, Recueil, str. I‑5449, točka 56, in z dne 6. novembra 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C-358/01,
         Recueil, str. I-13145, točka 28).

      38      V obravnavani zadevi iz obrazloženega mnenja izhaja, da so se očitki Komisije v predhodnem postopku nanašali na dejstvo, da
         bi obveznost odvajanja v nemški sklad za plačane dopuste, naložena tujim podjetjem s členom 1(3) AEntG, vodila do dvojnega
         izplačila nadomestila plačanega dopusta, in sicer v državi članici sedeža in v državi napotitve, ter da bi bila navedena podjetja
         oproščena tega dvojnega plačevanja le, če bi v državi sedeža obstajal sklad, primerljiv z nemškim skladom. Komisija v svoji
         tožbi prav tako izpodbija obveznost dvojne ekonomske obremenitve delodajalca, ki napoti delavce v Nemčijo, in preveč restriktivno
         besedilo člena 1(3) AEntG za oprostitev obveznosti prispevanja.

      39      Zato je treba ugotoviti, da Komisija ni razširila ali spremenila predmeta tožbe in da zato ni kršila člena 226 ES.

      40      Iz navedenega izhaja, da je treba zavrniti tudi četrti ugovor nedopustnosti, ki ga je navedla nemška vlada, in posledično
         tožbo, ki jo je vložila Komisija, razglasiti za dopustno.

       Temelj
       Obveznost plačevanja prispevkov v nemški sklad za plačane dopuste (člen 1(3) AEntG)
       Trditve strank
      41      Komisija trdi, da je oprostitev obveznosti plačevanja prispevka, določena v členu 1(3), prvi stavek, AEntG, preveč restriktivna,
         čeprav bi to za delodajalca, ki napoti delavce v Nemčijo, lahko pomenilo dvojno ekonomsko obremenitev, ki ni v skladu s členom
         49 ES. Komisija meni, da bi AEntG moral obveznosti plačila prispevka oprostiti podjetja s sedežem v drugi državi članici,
         ki napotujejo delavce, ne le v primeru, kadar je zagotovljeno, da ta že prispevajo v primerljiv sistem v državi članici sedeža,
         temveč tudi kadar v tej državi obstajajo predpisi, ki, čeprav ne temeljijo na plačilu prispevkov s strani delodajalca, dajejo
         delavcu varstvo pravic do plačanega dopusta, enako varstvu, določenemu z nemško ureditvijo.

      42      Nemška vlada ugovarja, da Komisija ni predložila konkretnih dokazov, ki bi dokazovali, da člen 1(3) AEntG nasprotuje Pogodbi.
         Dodaja, da to določbo nacionalni upravni in pravosodni organi uporabljajo na način, ki je v skladu z obveznostmi, ki izvirajo
         iz prava Skupnosti.

      43      Da bi se izognila dvojni ekonomski obremenitvi za podjetja s sedežem v drugi državi članici, naj bi namreč Zvezna republika
         Nemčija vzpostavila pragmatično čezmejno sodelovanje z drugimi državami članicami, in sicer z nekaterimi izmed njih tudi s
         sklepanjem dvostranskih sporazumov o vzajemnem priznavanju nacionalnih sistemov plačanega dopusta.

      44      Poleg tega naj bi nemška sodišča, zlasti Bundesarbeitsgericht, vedno spoštovala načela, ki jih je za področje napotitve delavcev
         vzpostavilo Sodišče. Natančneje, poleg preverjanja obstoja dvostranskega sporazuma naj bi vedno zagotavljala, da napoteni
         delavec pridobi ugodnost iz nemške ureditve o pravicah do plačanih dopustov, s tem da slednjo uporabi le, če temu delavcu
         prinaša dejansko ugodnost v primerjavi z določbami, ki veljajo v državi, iz katere prihaja, in ki bi se lahko uporabile zanj.

       Presoja Sodišča
      45      Najprej je treba poudariti, da člen 1(3), prvi stavek, AEntG, nalaga tujim delodajalcem plačevanje prispevka v nemški sklad
         za plačane dopuste pod pogojem, da niso dolžni hkrati plačevati prispevka v navedeni sklad in primerljivemu organu v državi,
         kjer je sedež njihovega podjetja (točka 1), in da se upoštevajo storitve, ki jih je ta delodajalec že opravil za to, da bi
         zadostil pravicam do zakonitih, dogovorjenih ali pogodbenih delovnih dopustov (točka 2).

      46      Prav tako je treba opozoriti, da je o skladnosti te določbe AEntG s Pogodbo Sodišče že odločilo v zgoraj navedeni sodbi Finalarte
         in drugi. Natančneje, Sodišče je v točkah 45, 49 in 53 navedene sodbe poudarilo, da je skladnost člena 1(3) AEntG s pravom
         Skupnosti odvisna od dveh pogojev, katerih obstoj je moralo preveriti predložitveno sodišče. To sodišče je moralo tudi preveriti,
         ali zadevna nemška ureditev na področju plačanih dopustov daje dejansko dodatno varstvo delavcem, ki jih napotijo ponudniki
         storitev s sedežem zunaj Nemčije, in ali je bila uporaba navedene ureditve sorazmerna z dosego cilja socialnega varstva delavcev.

      47      V tem postopku zaradi neizpolnitve obveznosti ni sporno, da je bila naloga Komisije, da preveri, ali so bili pogoji izpolnjeni,
         in da predloži sodišču vse potrebne dokaze za ugotovitev skladnosti navedene določbe s členom 49 ES.

      48      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora namreč Komisija v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, začetega na podlagi
         člena 226 ES, dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti. Komisija mora Sodišču predložiti dokaze, ki so potrebni
         za to, da Sodišče preveri obstoj navedene neizpolnitve obveznosti, ne da bi se pri tem smelo opreti na kakršno koli domnevo
         (glej zlasti sodbi z dne 20. marca 1990 v zadevi Komisija proti Franciji, C-62/89, Recueil, str. I-925, točka 37, in z dne
         14. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-341/02, ZOdl., str. I-2733, točka 35).

      49      Poleg tega je treba poudariti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča vsebino nacionalnih zakonov in drugih
         predpisov presojati ob upoštevanju razlage, ki jo v zvezi s tem podajo nacionalna sodišča (glej zlasti sodbi z dne 8. junija
         1994 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C-382/92, Recueil, str. I-2435, točka 36, in z dne 29. maja 1997 v zadevi
         Komisija proti Združenemu kraljestvu, C-300/95, Recueil, str. I-2649, točka 37).

      50      Vendar pa je treba ugotoviti, da v obravnavani zadevi Komisija ni predložila dokazov, potrebnih za to, da se ugotovi neskladnost
         člena 1(3) AEntG s členom 49 ES. Komisija se je namreč omejila le na dobesedno razlago točke 1 sporne določbe, pri čemer se
         ni izrekla o obstoju dveh pogojev, postavljenih s sodbo Finalarte in drugi, navedenih v točki 46 te sodbe. Poleg tega se Komisija
         v utemeljitev svoje tožbe ni sklicevala na nobeno obrazložitev niti ni navedla nacionalnih sodnih odločb ali drugih elementov,
         ki bi dokazovali, da – v nasprotju s trditvami nemških organov – se člen 1(3) AEntG v praksi uporablja in razlaga na način,
         ki ni skladen s pravom Skupnosti.

      51      Po mnenju Komisije pa naj bi bila njena dobesedna razlaga člena 1(3), točka 1, AEntG potrjena s primerom, ki se nanaša na
         dansko zakonodajo. Na Danskem naj delavcu prispevka za dopust ne bi plačeval organ, primerljiv z nemškim skladom za plačane
         dopuste. Tako lahko v primeru, ko iz tega naslova s strani delodajalca ni opravljeno nobeno izplačilo, delavec vedno prejme
         plačilo od sindikata delodajalcev. Kljub obstoju tega jamstva bi bil delodajalec s sedežem na Danskem, ki napoti delavce v
         Nemčijo, dolžan plačevati prispevek v navedeni sklad. Po mnenju Komisije se je bilo tej obveznosti plačevanja prispevka možno
         izogniti le z upravnim sporazumom, ki je bil sklenjen med Kraljevino Dansko in Zvezno republiko Nemčijo in ki se nanaša na
         vzajemno priznavanje nacionalnih sistemov plačanega dopusta. Načelo pravne varnosti pa naj bi vendarle prepovedovalo, da so
         pravice, ki izvirajo iz Pogodbe, odvisne od sklenitve upravnih sporazumov.

      52      Vendar pa te utemeljitve ni mogoče sprejeti. Iz spisa namreč izhaja, da na Danskem obstajajo Arbejdsmarkedets Feriefond (skladi
         za plačane dopuste), primerljivi z nemškim skladom za plačane dopuste, in da člen 1(3), prvi stavek, AEntG, kot je uporabljen
         v skladu z navedenim upravnim sporazumom, od obveznosti plačevanja prispevka v ta nemški sklad oprošča danska podjetja, ki
         prispevajo v navedene danske sklade.

      53      Poleg tega, čeprav je res, da zahteva pravne varnosti nasprotuje temu, da je izvajanje pravic, ki jih imajo posamezniki na
         podlagi prava Skupnosti, odvisno od pogojev in omejitev, določenih z nacionalnimi upravnimi pravili (glej v tem smislu sodbi
         z dne 28. aprila 1993 v zadevi Komisija proti Italiji, C-306/91, Recueil, str. I-2133, točka 14, in z dne 8. julija 1999 v
         zadevi Komisija proti Franciji, C-354/98, Recueil, str. I-4927, točka 11), pa je treba ugotoviti, da v okviru čezmejne napotitve
         delavcev težav, ki se lahko pojavijo ob primerjavi nacionalnih ureditev plačanega dopusta, ni mogoče odpraviti – kadar ni
         usklajenosti na tem področju – brez učinkovitega sodelovanja uprav držav članic (glej v tem smislu sporočilo Komisije Svetu,
         Evropskemu parlamentu, Ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij z dne 25. julija 2003). Sklenitev upravnih sporazumov,
         katerih namen je zagotovitev vzajemnega priznavanja teh ureditev, temelji na tem sodelovanju in, bolj na splošno, na lojalnem
         sodelovanju držav članic na področjih, ki jih zajema pravo Skupnosti.

      54      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Komisija ni dokazala, da so tuja podjetja dolžna plačevati prispevek v nemški sklad
         za plačane dopuste, čeprav delavci, ki jih ta podjetja zaposlujejo, uživajo v bistvu primerljivo varstvo v skladu z zakonodajo
         države sedeža teh podjetij.

      55      Prvi očitek, ki ga navaja Komisija, je treba zato zavrniti.

       Obveznost hranjenja določenih dokumentov v nemškem jeziku na gradbišču (člen 2(3), AEntG)
       Trditve strank
      56      Po mnenju Komisije obveznost tujih podjetij, da v nemščino prevedejo vse dokumente, ki se zahtevajo v skladu s členom 2(3)
         AEntG, in sicer pogodbo o zaposlitvi (ali enakovreden dokument v smislu Direktive 91/533), obračune plač, dokazila o delovnem
         času in izplačanih plačah in vse druge dokumente, ki jih zahtevajo nemški organi, pomeni neutemeljeno in nesorazmerno omejitev
         svobode opravljanja storitev, zagotovljene s členom 49 ES.

      57      V zvezi z neutemeljenostjo te določbe AEntG Komisija poudarja, da je Sodišče v sodbi z dne 23. novembra 1999 v zadevi Arblade
         in drugi (C-369/96 in C-376/96, Recueil, str. I-8453) pravilno presodilo, da obveznost tujih podjetij, da hranijo dokumente
         na ozemlju države gostiteljice, ne more biti utemeljena z namenom splošne poenostavitve izvršitve nadzornih nalog organov
         te države. Vendar, po mnenju Komisije, če te obveznosti ni mogoče utemeljiti z navedenim namenom, bi bila tudi obveznost prevoda
         vseh zadevnih dokumentov – ki je vsaj tako omejujoča – neutemeljena.

      58      Komisija glede sorazmernosti zadevne določbe, sklicujoč se tudi na zgoraj navedeno sodbo Arblade in drugi, trdi, da naj bi
         zaradi sistema sodelovanja držav članic, določenega v členu 4 Direktive 96/71, splošna obveznost prevoda navedenih dokumentov
         postala nepotrebna.

      59      Zvezna republika Nemčija ob podpori Francoske republike meni, da je obveznost prevoda, določena v členu 2(3) AEntG, v skladu
         s členom 49 ES.

      60      Po mnenju nemških organov naj bi bila namreč ta obveznost utemeljena s potrebo, da se omogoči učinkovit nadzor spoštovanja
         pravnih obveznosti, ki izhajajo iz AEntG, in torej zagotovi učinkovito varstvo delavcev. Organi nadzora bi morali biti sposobni
         brati in razumeti zadevne dokumente, zato morajo biti prevedeni. Učinkovitost nadzora ne sme biti odvisna od jezikovnega znanja
         organov, ki zagotavljajo nadzor zadevnih gradbišč.

      61      Nemška in francoska vlada dodajata, da zgoraj navedena sodba Arblade in drugi ne omogoča neposrednih zaključkov glede utemeljitve
         in sorazmernega značaja člena 2(3) AEntG.

      62      Nazadnje navedeni vladi menita, da naj sodelovanje med nacionalnimi organi, določeno v členu 4 Direktive 96/71, ne bi nadomestilo
         obveznosti prevoda, ki se zahteva za tuje delodajalce.

       Presoja Sodišča
      63      Na podlagi ustaljene sodne prakse člen 49 ES ne zahteva samo odprave vsakršne diskriminacije ponudnika storitev s sedežem
         v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva, ampak tudi odpravo vsakršne omejitve, čeprav se ta omejitev uporablja
         brez razlikovanja za nacionalne ponudnike in ponudnike iz drugih držav članic, če je taka, da prepove ali drugače ovira dejavnosti
         ponudnika s sedežem v drugi državi članici, kjer ta opravlja podobne storitve (glej sodbe z dne 25. julija 1991 v zadevi Säger,
         C-76/90, Recueil, str. I-4221, točka 12; z dne 28. marca 1996 v zadevi Guiot, C-272/94, Recueil, str. I-1905, točka 10, in
         z dne 19. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-244/04, ZOdl., str. I-885, točka 30).

      64      Čeprav nacionalna zakonodaja na tem področju ni usklajena, je svobodo opravljanja storitev kot temeljnega načela Pogodbe mogoče
         omejiti le s predpisi, ki so utemeljeni z nujnimi razlogi v splošnem interesu in veljajo za vse osebe ali podjetja, ki opravljajo
         dejavnost na ozemlju države članice gostiteljice, če tega interesa ne varujejo pravila, ki za ponudnika veljajo v državi članici,
         kjer ima sedež (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Arblade in drugi, točki 34 in 35; sodbo z dne 24. januarja 2002 v zadevi
         Portugaia Construções, C-164/99, Recueil, str. I‑787, točka 19, in sodbo z dne 21. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Luksemburgu,
         C-445/03, ZOdl., str. I-10191, točka 21).

      65      Nazadnje, uporaba nacionalnih predpisov države članice za ponudnike s sedežem v drugih državah članicah mora zagotoviti uresničitev
         cilja, ki si ga prizadevajo doseči, in ne sme presegati tega, kar je potrebno za njegovo dosego (glej zlasti zgoraj navedeno
         sodbo Säger, točka 15; sodbi z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus, C-19/92, Recueil, str. I-1663, točka 32, in z dne 30. novembra
         1995 v zadevi Gebhard, C-55/94, Recueil, str. I-4165, točka 37).

      66      V obravnavani zadevi iz člena 2(3) AEntG izhaja, da je delodajalec s sedežem zunaj Nemčije, kadar zaposli delavce na ozemlju
         te države članice, dolžan hraniti določene dokumente v nemškem jeziku med celotnim trajanjem dejanske zaposlitve napotenih
         delavcev in najmanj med celotnim trajanjem del na gradbišču, pri čemer se ta obveznost ne more naložiti za več kot dve leti,
         tako da lahko te dokumente na zahtevo nadzornih organov predloži na gradbišču. Kot je na obravnavi pojasnila nemška vlada,
         ne da bi ji Komisija ugovarjala, so zadevni dokumenti pogodba o zaposlitvi, obračuni plač in dokazila o delovnem času ter
         izplačanih plačah.

      67      Ker na tem področju ni usklajevalnih ukrepov Skupnosti, je torej za presojo utemeljenosti drugega očitka, ki ga navaja Komisija,
         treba najprej preizkusiti, ali imajo zahteve iz tega člena AEntG omejujoče učinke na svobodo opravljanja storitev, in potem,
         po potrebi, ali na področju obravnavane dejavnosti nujni razlogi, vezani na splošen interes, utemeljujejo te omejitve svobode
         opravljanja storitev. V primeru pritrdilnega odgovora bo treba nazadnje preveriti, ali istega rezultata ne bi bilo možno doseči
         z manj omejujočimi pravili.

      68      Prvič, treba je ugotoviti, da navedena določba s tem, da se z njo zahteva prevod zadevnih dokumentov v nemščino, predstavlja
         omejitev svobode opravljanja storitev.

      69      Tako naložena obveznost namreč povzroči stroške ter dodatna upravna in finančna bremena podjetjem s sedežem v drugi državi
         članici, tako da ta z vidika konkurence niso več v enakopravnem položaju z delodajalci s sedežem v državi gostiteljici in
         bi jih to lahko odvrnilo od opravljanja storitev v tej državi članici.

      70      Drugič, vendarle je pomembno poudariti, da člen 2(3) AEntG zasleduje cilj, ki je v splošnem interesu, vezan na socialno varstvo
         delavcev v gradbeništvu in na nadzor spoštovanja tega varstva. Sodišče je ta cilj že priznalo med nujnimi razlogi, ki utemeljujejo
         te omejitve svobode opravljanja storitev (glej sodbi z dne 3. februarja 1982 v zadevi Seco et Desquenne & Giral, 62/81 in
         63/81, Recueil, str. 223, točka 14; z dne 27. marca 1990 v zadevi Rush Portuguesa, C-113/89, Recueil, str. I-1417, točka 18;
         in zgoraj navedeni sodbi Guiot, točka 16, in Arblade in drugi, točka 51).

      71      Namen člena 2(3) AEntG – s tem ko določa hranjenje zadevnih dokumentov v jeziku države članice gostiteljice na gradbišču –
         je namreč ta, da se pristojnim organom te države na kraju del omogoči izvedbo nadzora, potrebnega za zagotovitev spoštovanja
         nacionalnih določb s področja zaščite delavcev, zlasti tistih, ki se nanašajo na nadomestilo in na delovni čas. Ta način nadzora
         na kraju bi v praksi postal izredno težaven, celo nemogoč, če bi bili dokumenti lahko predloženi v jeziku države članice sedeža
         delodajalca, saj tega jezika uradniki države članice gostiteljice nujno ne poznajo.

      72      Iz tega izhaja, da je obveznost, določena v členu 2(3) AEntG, utemeljena.

      73      Te ugotovitve z zgoraj navedeno sodbo Arblade in drugi ni mogoče ovreči.

      74      Čeprav je res, da je v točki 76 te sodbe Sodišče presodilo, da za utemeljitev omejitve svobode opravljanja storitev – katere
         vsebina je naložitev tujemu delodajalcu, da hrani določene dokumente na naslovu stalnega bivališča fizične osebe s stalnim
         bivališčem v državi članici gostiteljici – ne zadošča, da obstoj teh dokumentov v navedeni državi na splošno poenostavi izvršitev
         nadzornih nalog organov te države, pa se je ta točka navedene sodbe nanašala na obveznost, naloženo delodajalcu, da je mora
         pristojnim organom dati na voljo določene dokumente, čeprav ni več zaposloval delavcev v državi članici gostiteljici.

      75      Vendar pa v obravnavani zadevi ne gre za to, saj člen 2(3) AEntG določa obveznost hranjenja dokumentov v nemškem jeziku med
         celotnim trajanjem dejanske zaposlitve napotenih delavcev in med trajanjem del na gradbišču. Poleg tega, kot izhaja iz točke
         74 te sodbe, se ta določba ne omejuje na splošno poenostavitev izvršitve nadzornih nalog pristojnih nemških organov, temveč
         je njen namen v praksi omogočiti izvedbo nadzora s strani teh organov na gradbiščih.

      76      Tretjič, ugotoviti je treba, da navedena določba nalaga prevod zgolj štirih dokumentov (pogodb o zaposlitvi, obračunov plač,
         dokazil o delovnem času in o izplačanih plačah), ki niso pretirano dolgi in za pripravo katerih se na splošno uporabljajo
         tipizirani obrazci. Posledično člen 2(3) AEntG – ker delodajalcu, ki napoti delavce v Nemčijo, ne povzroči velikega upravnega
         ali finančnega bremena – ne presega tistega, kar je potrebno za dosego zasledovanega cilja socialnega varstva.

      77      Nazadnje je treba ugotoviti, da v trenutnem stanju prava ni manj omejujočih ukrepov, ki bi omogočali uresničitev navedenega
         cilja.

      78      Zaradi organiziranega sistema sodelovanja in izmenjave informacij med nacionalnimi upravami, določenega v členu 4 Direktive
         96/71, namreč obveznost prevoda, naložena delodajalcem s sedežem zunaj Nemčije, ne postane nepotrebna. Iz spisa namreč izhaja,
         da dokumentov, ki se z AEntG zahtevajo od delodajalcev, nimajo uprave, ki jih torej, z ustreznimi prevodi, v razumnih rokih
         ne morejo izročiti pristojnim organom drugih držav članic.

      79      Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 86 sklepnih predlogov, trenutno ni nobenega normativnega instrumenta
         Skupnosti, ki bi v primeru čezmejne napotitve delavcev nalagal uporabo večjezičnih dokumentov.

      80      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba drugi očitek, ki ga navaja Komisija, zavrniti.

       Obveznost podjetij za začasno zaposlovanje, da opravijo prijavo v zvezi s krajem zaposlitve napotenih delavcev (člen 3(2)
            AEntG)
       Trditve strank
      81      Komisija trdi, da obveznost, naložena tujim podjetjem za začasno zaposlovanje, da pristojnim organom prijavijo ne zgolj posredovanje
         delavca v korist podjetja uporabnika, ampak tudi spremembe kraja zaposlitve tega delavca z enega gradbišča na drugo, medtem
         ko taka dodatna obveznost ni naložena podjetjem za začasno zaposlovanje s sedežem v Nemčiji, pomeni ukrep, zaradi katerega
         je opravljanje čezmejnih storitev težje od opravljanja notranjih storitev. Po mnenju Komisije naj noben utemeljen razlog ne
         bi upravičil takega neenakega obravnavanja.

      82      Zvezna republika Nemčija ugovarja, da je obveznost prijave, določena v členu 3(2) AEntG, v skladu s členom 49 ES. Ta obveznost
         naj bi bila namreč utemeljena z nujnostjo učinkovitega nadzora, in sicer v interesu boljše zaščite delavcev. Poleg tega naj
         ta obveznost zadevnemu podjetju za začasno zaposlovanje ne bi povzročila pretiranega bremena.

       Presoja Sodišča
      83      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da svoboda opravljanja storitev vključuje zlasti odpravo vsakršne diskriminacije ponudnika
         na podlagi državljanstva ali okoliščine, da je ustanovljen v državi, ki ni država, kjer se opravlja storitev (glej sodbe z
         dne 25. julija 1991 v zadevi Collectieve Antennevoorziening Gouda, C‑288/89, Recueil, str. I-4007, točka 10; Komisija proti
         Nizozemski, C-353/89, Recueil, str. I-4069, točka 14, in z dne 4. maja 1993 v zadevi Distribuidores Cinematográficos, C-17/92,
         Recueil, str. I- 2239, točka 13).

      84      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 3(2) AEntG povzroča diskriminacijo ponudnikov storitev s sedežem zunaj Nemčije.

      85      Ta določba namreč podjetjem za začasno zaposlovanje, ustanovljenim v drugih državah članicah, nalaga, da pristojne nemške
         organe pisno obvestijo ne zgolj o začetku in koncu posredovanja delavca v korist podjetja uporabnika v Nemčiji, temveč tudi
         o kraju zaposlitve tega delavca in vseh spremembah v zvezi s tem krajem, medtem ko za podobna podjetja s sedežem v Nemčiji
         ta zahteva, ki vedno zavezuje podjetja uporabnike, ne velja.

      86      Vendar je Sodišče že presodilo, da so nacionalni predpisi – neodvisno od njihovega izvora – ureditve, ki se za storitve ne
         uporabljajo brez razlikovanja, v skladu s pravom Skupnosti le, če izhajajo iz izrecnih določb v zvezi z odstopanjem, kot je
         člen 46 ES, na katerega napotuje člen 55 ES (glej sodbe Sodišča z dne 18. junija 1991 v zadevi ERT, C-260/89, Recueil, str.
         I-2925, točka 24; zgoraj navedeno Collectieve Antennevoorziening Gouda, točka 11, in z dne 21. marca 2002 v zadevi Cura Anlagen,
         C-451/99, Recueil, str. I-3193, točka 31). Iz člena 46 ES – ki ga je treba razlagati ozko – izhaja, da so diskriminatorna
         pravila lahko utemeljena z razlogi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja.

      87      Glede tega zadošča poudariti, da se nemška vlada v tem primeru ni sklicevala na noben element, ki bi se nanašal na enega izmed
         teh razlogov.

      88      Iz tega izhaja, da je tretji očitek, ki ga navaja Komisija, utemeljen.

      89      Zato je treba ugotoviti, da Zvezna republika Nemčija s sprejetjem take določbe, kot je člen 3(2) AEntG, v skladu s katerim
         so tuja podjetja za začasno zaposlovanje dolžna prijaviti ne zgolj posredovanje delavca v korist podjetja uporabnika v Nemčiji,
         ampak tudi vse spremembe, ki se nanašajo na kraj zaposlitve tega delavca, ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.

       Stroški
      90      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. V skladu s členom 69(3)
         tega poslovnika lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka stranka uspe
         samo deloma ali v izjemnih okoliščinah.

      91      V obravnavanem primeru je treba Komisiji, ki ni uspela v dveh od treh očitkov, ki jih je navajala, naložiti dve tretjini stroškov,
         Zvezni republiki Nemčiji pa tretjino stroškov.

      92      V skladu s členom 69(4) Poslovnika Francoska republika nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Zvezna republika Nemčija s sprejetjem take določbe, kot je člen 3(2) zakona o napotitvi delavcev (Arbeitnehmer-Entsendegesetz)
            z dne 26. februarja 1996, v skladu s katerim so tuja podjetja za začasno zaposlovanje dolžna prijaviti ne zgolj posredovanje
            delavca v korist podjetja uporabnika v Nemčiji, ampak tudi vse spremembe, ki se nanašajo na kraj zaposlitve tega delavca,
            ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo dveh tretjin stroškov. Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo tretjine
            stroškov.
      4)      Francoska republika nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.