title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 17. junija 2010.#Nawras Bolbol proti Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Fővárosi Bíróság - Madžarska.#Direktiva 2004/83/ES - Minimalni standardi glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca - Oseba brez državljanstva, palestinskega porekla, ki ni zaprosila za varstvo ali pomoč Agencije Združenih narodov za pomoč in zaposlovanje palestinskih beguncev na Bližnjem vzhodu (UNRWA) - Prošnja za podelitev statusa begunca - Zavrnitev z utemeljitvijo, da niso izpolnjeni pogoji iz člena 1(A) Konvencije o statusu beguncev, podpisane v Ženevi 28. julija 1951 - Pravica te osebe brez državljanstva do priznanja statusa begunca na podlagi člena 12(1)(a), drugi stavek, Direktive 2004/83.#Zadeva C-31/09.

text:
      Zadeva C-31/09
      Nawras Bolbol
      proti
      Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság)
      „Direktiva 2004/83/ES – Minimalni standardi glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se
         jim prizna status begunca – Oseba brez državljanstva, palestinskega porekla, ki ni zaprosila za varstvo ali pomoč Agencije Združenih narodov za pomoč
         in zaposlovanje palestinskih beguncev na Bližnjem vzhodu (UNRWA) – Prošnja za podelitev statusa begunca – Zavrnitev z utemeljitvijo, da niso izpolnjeni pogoji iz člena 1(A) Konvencije o statusu beguncev, podpisane v Ženevi 28.
         julija 1951 – Pravica te osebe brez državljanstva do priznanja statusa begunca na podlagi člena 12(1)(a), drugi stavek, Direktive 2004/83“

      Povzetek sodbe
      Vizumi, azil in priseljevanje – Azilna politika – Status begunca ali status subsidiarne zaščite – Direktiva 2004/83
      (Direktiva Sveta 2004/83, člen 12(1)(a), prvi stavek)
      Za namene uporabe člena 12(1)(a), prvi stavek, Direktive 2004/83 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati
         državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje
         mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite oseba uživa varstvo ali pomoč agencije Združenih narodov, razen Urada visokega
         komisarja Združenih narodov za begunce (UNCHR), če to varstvo ali pomoč dejansko uveljavi.

      Člen 1(D) Ženevske konvencije o statusu beguncev, na katerega napotuje člen 12(1)(a) Direktive, se omejuje na izključitev
         oseb, ki „zdaj uživajo“ varstvo ali pomoč drugih organov ali agencij Združenih narodov, razen UNCHR, s področja uporabe navedene
         konvencije. Iz jasnega besedila člena 1(D) Ženevske konvencije je razvidno, da so le osebe, ki dejansko uveljavijo pomoč,
         ki jo ponuja Agencija Združenih narodov za pomoč in zaposlovanje palestinskih beguncev na Bližnjem vzhodu, zajete z izključitveno
         klavzulo glede priznanja statusa begunca, ki je določena v tej konvenciji in ki jo je treba kot tako razlagati ozko, in zato
         ne more vključevati tudi oseb, ki so ali so bile samo upravičene do uživanja varstva ali pomoči te agencije.

      (Glej točke 50, 51 in 53 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 17. junija 2010(*)

      „Direktiva 2004/83/ES – Minimalni standardi glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se
         jim prizna status begunca – Oseba brez državljanstva, palestinskega porekla, ki ni zaprosila za varstvo ali pomoč Agencije Združenih narodov za pomoč
         in zaposlovanje palestinskih beguncev na Bližnjem vzhodu (UNRWA) – Prošnja za podelitev statusa begunca – Zavrnitev z utemeljitvijo, da niso izpolnjeni pogoji iz člena 1(A) Konvencije o statusu beguncev, podpisane v Ženevi 28.
         julija 1951 – Pravica te osebe brez državljanstva do priznanja statusa begunca na podlagi člena 12(1)(a), drugi stavek, Direktive 2004/83“

      V zadevi C‑31/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi členov 68 ES in 234 ES, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság
         (Madžarska) z odločbo z dne 15. decembra 2008, ki je prispela na Sodišče 26. januarja 2009, v postopku

      Nawras Bolbol
      proti
      Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, predsedniki senatov, R. Silva de Lapuerta,
         predsednica senata, A. Rosas, P. Kūris, J.-J. Kasel in M. Safjan, sodniki,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. oktobra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Bolbol G. Győző, ügyvéd,
      –        za madžarsko vlado R. Somssich, M. Fehér in K. Borvölgyi, zastopniki,
      –        za belgijsko vlado C. Pochet in T. Materne, zastopnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in N. Graf Vitzthum, zastopnika,
      –        za francosko vlado E. Belliard, G. de Bergues in B. Beaupère-Manokha, zastopniki,
      –        za vlado Združenega kraljestva I. Rao, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti B. Simon in M. Condou-Durande, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 4. marca 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 12(1)(a) Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004
         o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da
         se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna
         izdaja v slovenščini: poglavje 19, zvezek 7, str. 96, in popravek UL 2005, L 204, str. 24, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med N. Bolbol, osebo brez državljanstva, palestinskega porekla, in Bevándorlási és
         Állampolgársági Hivatal (urad za imigracijo in državljanstvo, v nadaljevanju: BAH) v zvezi s tem, da je BAH zavrnil prošnjo
         za priznanje statusa begunke, ki jo je vložila N. Bolbol.

       Pravni okvir
       Mednarodno pravo
       Konvencija o statusu beguncev
      3        Konvencija o statusu beguncev, podpisana v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)), je začela veljati 22. aprila 1954. Dopolnjena je bila s Protokolom o statusu beguncev
         z dne 31. januarja 1967, ki je začel veljati 4. oktobra 1967 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija).

      4        Na podlagi člena 1(A)(2), prvi pododstavek, Ženevske konvencije se izraz „begunec“ uporablja za vsako osebo, ki se zaradi
         „utemeljenega strahu pred preganjanjem, osnovanem na rasi, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini
         ali določenemu političnemu prepričanju, nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti
         zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven države, kjer je imela običajno prebivališče, pa se zaradi
         takšnih dogodkov ne more ali zaradi omenjenega strahu noče vrniti v to državo.“

      5        Člen 1(D) Ženevske konvencije določa:

      „Ta Konvencija se ne uporablja za osebe, ki zdaj uživajo varstvo ali pomoč drugih organov ali agencij Združenih narodov, razen
         visokega komisarja Združenih narodov za begunce.

      Kadar bi takšno varstvo ali pomoč iz kateregakoli razloga prenehala, položaj teh oseb pa ne bi bil dokončno urejen v skladu
         z ustreznimi resolucijami Generalne skupščine Združenih narodov, bodo te osebe ipso facto upravičene do ugodnosti te Konvencije.“

       Komisija Združenih narodov za spravo za Palestino
      6        Komisija Združenih narodov za spravo za Palestino (UNCCP) je bila ustanovljena z Resolucijo Generalne skupščine Združenih
         narodov št. 194 (III) z dne 11. decembra 1948. V odstavku 11 te resolucije je navedeno, da Generalna skupščina Združenih narodov:

      „odloča, da je treba beguncem, ki to želijo, omogočiti vrnitev na svoje domove v kar najkrajšem času in življenje v miru s sosedi,
         in da je treba plačati odškodnino za premoženje tistih, ki se odločijo, da se ne vrnejo na svoje domove, in za izgubljeno
         ali poškodovano premoženje, kadar morajo vlade ali odgovorni organi v skladu z načeli mednarodnega prava in pravičnosti to
         izgubo ali škodo popraviti;

      daje navodila [UNCCP] za olajšanje repatriacije, ponovne naselitve in ekonomske in socialne pomoči beguncem in plačila odškodnine in za
         vzdrževanje tesnih stikov z direktorjem sklada Združenih narodov za palestinske begunce ter prek njega z ustreznimi organi
         in agencijami Združenih narodov.“

       Agencija Združenih narodov za pomoč in zaposlovanje palestinskih beguncev na Bližnjem vzhodu
      7        Z Resolucijo Generalne skupščine Združenih narodov št. 302 (IV) z dne 8. decembra 1949 je bila ustanovljena Agencija Združenih
         narodov za pomoč in zaposlovanje palestinskih beguncev na Bližnjem vzhodu (UNRWA). Mandat te agencije se redno podaljšuje,
         sedanji pa se ji izteče 30. junija 2011. Območje delovanja UNRWA obsega Libanon, Sirsko arabsko republiko, Jordanijo, Zahodni
         breg (vključno z vzhodnim Jeruzalemom) in območje Gaze.

      8        V odstavku 20 Resolucije št. 302 (IV) je navedeno, da Generalna skupščina Združenih narodov:

      „daje navodila [UNRWA], da se dogovarja z [UNCCP], tako da lahko obe najbolje izpolnjujeta svoje naloge, zlasti v zvezi z odstavkom
         11 Resolucije št. 194 (III), ki jo je Generalna skupščina sprejela 11. decembra 1948.“

      9        Odstavek 6 Resolucije št. 2252 (ES-V), ki jo je Generalna skupščina Združenih narodov sprejela 4. julija 1967, določa, da
         ta:

      „odobri […] sredstva, ki jih potrebuje generalni komisar [UNRWA], da se zaradi nujnosti in kot začasni ukrep daje humanitarna pomoč
         v kar največjem obsegu osebam iz regije, ki so zaradi nedavnih spopadov trenutno razseljene in resno potrebujejo takojšno
         pomoč“.

      10      Generalna skupščina Združenih narodov je v odstavkih od 1 do 3 Resolucije št. 63/91, ki jo je sprejela 5. decembra 2008, navedla,
         da:

      „1.      z obžalovanjem ugotavlja, da se ni zgodila repatriacija niti se niso izplačale odškodnine, kar določa odstavek 11 Resolucije št. 194 (III), in da zato
         položaj palestinskih beguncev še vedno zbuja veliko skrbi in da ti še dalje potrebujejo pomoč, da bi zadovoljili svoje osnovne
         potrebe na področju zdravja, izobraževanja in preživljanja;

      2.      z obžalovanjem ugotavlja tudi, da [UNCCP] ni mogla najti načina za uporabo odstavka 11 Resolucije št. 194 (III), in znova prosi [UNCCP], naj si še naprej
         prizadeva za to in naj ji o tem poroča, kadar ji bo ustrezalo, vendar najpozneje 1. septembra 2009;

      3.      potrjuje nujnost nadaljevati delo [UNRWA] in pomen njenih nalog, ki jih je treba neovirano opravljati, in storitev, in sicer zaradi
         zagotovitve dobrega počutja in človeškega razvoja palestinskih beguncev in stabilnosti regije v pričakovanju pravične ureditve
         vprašanja palestinskih beguncev“.

       Urad Visokega komisarja Združenih narodov za begunce
      11      V skladu z odstavkom 7(c) Priloge k Resoluciji Generalne skupščine Združenih narodov št. 428 (V) z dne 14. decembra 1950 o
         statutu Visokega komisariata za begunce (UNCHR), pristojnost visokega komisarja Združenih narodov za begunce „ne zajema oseb,
         ki še naprej uživajo varstvo ali pomoč od drugih organov ali agencij Združenih narodov“.

       Ureditev Unije
      12      V drugi in tretji uvodni izjavi Direktive je navedeno:

      „(2)      Evropski [s]vet je na posebnem zasedanju v Tampereju dne 15. in 16. oktobra 1999 soglašal, da si bo prizadeval za oblikovanje
         skupnega evropskega azilnega sistema, ki bo temeljil na popolni in splošni uporabi Ženevske konvencije […], s čimer se bo
         potrdilo načelo nevračanja in se bo zagotovilo, da nihče ne bo poslan nazaj na področje, kjer je trpel preganjanje.

      (3)      Ženevska konvencija […] predstavlja temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev.“
      13      V uvodni izjavi 6 Direktive je navedeno:

      „Glavni cilj te direktive je po eni strani zagotoviti, da države članice uporabljajo skupna merila za ugotavljanje, katere
         osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, po drugi strani pa zagotoviti, da je v vseh državah članicah tem osebam na
         voljo določena minimalna raven ugodnosti.“

      14      V uvodni izjavi 10 Direktive je navedeno:

      „Ta direktiva upošteva temeljne pravice in spoštuje načela, priznana zlasti z Listino o temeljnih pravicah Evropske unije.
         Ta direktiva si prizadeva zlasti zagotoviti polno spoštovanje človekovega dostojanstva in pravice azila prosilcev za azil
         in družinskih članov, ki jih spremljajo.“

      15      V uvodni izjavi 16 in 17 Direktive je navedeno:

      „(16) Določijo naj se minimalni standardi za opredelitev in vsebino statusa begunca, ki pristojnim nacionalnim organom držav članic
         pomagajo pri uporabi Ženevske konvencije.

      (17)      Treba je uvesti skupna merila za priznavanje statusa begunca prosilcem za azil v smislu člena 1 Ženevske konvencije.“
      16      Člen 2, točke od (c) do (e), Direktive določa, da za namene te direktive:

      „(c)      ‚begunec‘ pomeni državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne
         pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in
         ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven prejšnje
         države stalnega prebivališča zaradi enakih razlogov, kot so navedeni zgoraj, in se zaradi tega strahu noče vrniti vanjo, in
         za katero se ne uporablja člen 12;

      (d)      ‚status begunca‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice;
      (e)      ‚oseba, upravičena do subsidiarne zaščite‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki ni opredeljena
         kot begunec, a je bilo v zvezi z njim dokazano, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se zadevna oseba, če
         bi se vrnila v izvorno državo, ali v primeru osebe brez državljanstva, v prejšnjo državo stalnega prebivališča, soočila z
         utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot je opredeljena v členu 15, in za katero se člen 17(1) in (2) ne uporablja,
         in ki zaradi takega tveganja noče izkoristiti zaščite te države“.

      17      Člena 13 in 18 Direktive določata, da države članice priznajo status begunca ali status subsidiarne zaščite državljanu tretje
         države, ki izpolnjuje ustrezne pogoje iz poglavij II in III oziroma poglavij II in V te direktive.

      18      Člen 12 Direktive, naslovljen „Izključitev“, ki je v poglavju III o pogojih, ki jih morajo izpolnjevati begunci, v odstavku
         1(a) določa:

      „Državljan tretje države ali oseba brez državljanstva ne more biti begunec, če:
      (a)      sodi na področje uporabe člena [1(D)] Ženevske konvencije glede zaščite ali pomoči organov ali uradov Združenih narodov, razen
         visokega komisarja Združenih narodov za begunce. Kadar je takšna zaščita ali pomoč prenehala iz katerega koli razloga, ne
         da bi se položaj takšne osebe dokončno uredil skladno z ustreznimi resolucijami, ki jih je sprejela Generalna skupščina Združenih
         narodov, so takšne osebe avtomatično upravičene do ugodnosti iz te direktive“.

      19      Člen 13 Direktive določa:

      „Države članice priznajo status begunca državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki izpolnjuje pogoje za begunca
         v skladu s poglavjema II in III.“

      20      Člen 21(1) Direktive, ki je v poglavju VII, naslovljenem „Vsebina mednarodne zaščite“, določa:

      „Države članice spoštujejo načelo nevračanja skladno s svojimi mednarodnimi obveznostmi.“
      21      V skladu s členoma 38 in 39 Direktive je ta začela veljati 20. oktobra 2004 in je morala biti prenesena najpozneje do 10. oktobra 2006.

       Nacionalna ureditev
      22      Člen 3(1) zakona št CXXXIX iz leta 1997 o pravici do azila (Magyar Közlöny 1997/112 (XII.15.), v nadaljevanju: zakon o pravici do azila) določa:

      „Na podlagi prošnje organ, pristojen za begunce, ob upoštevanju izjeme, določene v členu 4, prizna status begunca tujcu, ki
         prepričljivo dokaže ali potrdi, da zanj veljajo določbe Ženevske konvencije v skladu s členom 1(A) in (B)(1)(b) navedene konvencije
         in v skladu s členom 1(2) in (3) protokola.“

      23      Pristojni organ v odločbi o zavrnitvi prošnje za azil v skladu s členom 38(2) zakona o pravici do azila ugotovi, ali obstaja
         prepoved vračanja in izgona ali ne.

      24      Člen 51(1) zakona št. II iz leta 2007 o vstopu in prebivanju državljanov tretjih držav (a harmadik országbeli állampolgárok
         beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény, Magyar Közlöny 2007/1 (I.5.), v nadaljevanju: zakon o vstopu in prebivanju) določa:

      „Državljani tretjih držav ne smejo biti vrnjeni ali izgnani na ozemlje države, ki se ne šteje za varno izvorno državo ali
         varno tretjo državo za zadevne osebe, zlasti če bi lahko bile te osebe tam preganjane zaradi rasne ali verske pripadnosti,
         narodne pripadnosti ali njihove pripadnosti kaki družbeni skupini, niti na ozemlje ali do meje države, kjer bi obstajali resni
         razlogi za mnenje, da bi lahko bili izgnani državljani tretjih držav tam izpostavljeni mučenju ali krutemu, nečloveškemu ali
         ponižujočemu ravnanju oziroma kazni.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      25      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je N. Bolbol 10. januarja 2007, potem ko je skupaj z možem zapustila območje Gaze,
         z vizumom vstopila na Madžarsko. Tam ji je organ, pristojen za imigracijo, izdal dovoljenje za prebivanje.

      26      N. Bolbol je 21. junija 2007 za primer, da njeno dovoljenje za prebivanje ne bi bilo podaljšano, vložila prošnjo za azil pri
         BAH, in se sklicevala na nevarne okoliščine, ki obstajajo na območju Gaze zaradi vsakodnevnih spopadov med Fatahom in Hamasom.
         Prošnjo je utemeljila na členu 1(D), drugi stavek, Ženevske konvencije in zatrjevala, da je Palestinka, ki prebiva zunaj območja
         delovanja UNRWA. Od njenih članov družine naj bi le njen oče ostal na območju Gaze.

      27      Glede na predložitveno odločbo N. Bolbol ni uveljavila varstva in pomoči UNRWA. Vendar N. Bolbol trdi, da bi lahko bila do
         njiju upravičena in v podporo tej trditvi se sklicuje na registracijsko karto UNRWA, izdano družini bratranca njenega očeta.
         Tožena stranka v sporu o glavni stvari zaradi pomanjkanja listinskih dokazov dvomi o povezavi z družino, na katero se sklicuje
         N. Bolbol. Poleg tega naj UNRWA, čeprav je N. Bolbol ukrepala pri njej, ne bi mogla potrditi pravice, da je N. Bolbol na podlagi
         družinskih vezi registrirana pri njej.

      28      Tožena stranka v sporu o glavni stvari je v odločbi z dne 14. septembra 2007 zavrnila prošnjo za azil, ki jo je vložila N.
         Bolbol, in pri tem ugotovila, da v zvezi z njo ni mogoče sprejeti ukrepa izgona.

      29      Zavrnitev prošnje za azil, ki jo je vložila N. Bolbol, temelji na členu 3(1) zakona o pravici do azila. V skladu z obrazložitvijo
         zavrnitvene odločbe člen 1(D), drugi stavek, Ženevske konvencije ne nalaga brezpogojnega priznanja statusa begunca, ampak
         določa kategorijo oseb, za katere se uporabljajo določbe te konvencije. Iz tega naj bi sledilo, da morajo Palestinci imeti
         možnost sprožitve postopka, v katerem lahko pridobijo status begunca, in da je treba preveriti, ali spadajo pod pojem „begunec“
         v smislu člena 1(A) navedene konvencije. V skladu z isto odločbo ni mogoče priznati statusa begunke N. Bolbol, ker člen 1(A)
         Ženevske konvencije zanjo ne velja, saj ni zapustila izvorne države zaradi preganjanja na podlagi rasne ali verske pripadnosti,
         narodne pripadnosti ali na podlagi političnih razlogov.

      30      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da velja za N. Bolbol prepoved izgona na podlagi člena 38 zakona o pravici do azila
         in člena 51(1) zakona o vstopu in prebivanju z utemeljitvijo, da je ponovno sprejetje Palestincev v pristojnosti izraelskih
         organov in da bi bila N. Bolbol zaradi kritičnega stanja, ki vlada na območju Gaze, tam izpostavljena mučenju ali nečlovečnemu
         in ponižujočemu ravnanju.

      31      N. Bolbol predložitvenemu sodišču predlaga, naj spremeni zavrnitveno odločbo BAH in ji podeli status begunke na podlagi člena
         1(D), drugi stavek, Ženevske konvencije, ki je po njenem mnenju avtonomni naslov za priznavanje statusa begunca. Ker so namreč
         pogoji iz te določbe izpolnjeni, ima pravico, da se ji prizna status begunke neodvisno od tega, ali se šteje za begunko v
         smislu 1(A). Navedeni člen 1(D) naj bi po mnenju N. Bolbol pojasnjeval, da če registrirana oseba ali oseba, ki je upravičena
         do registracije pri UNRWA, iz kakršnega koli razloga prebiva zunaj območja delovanja te agencije in iz resnih razlogov ni
         mogoče od nje pričakovati, da se bo tja vrnila, bi ji morale države, ki so pogodbenice Ženevske konvencije, samodejno priznati
         status begunca. Glede na to, da naj bi bila po očetovi strani upravičena do registracije pri UNRWA, prebiva pa na Madžarskem,
         torej zunaj območja delovanja te agencije, bi ji moral biti brez nadaljnjega preverjanja priznan status begunke.

      32      Tožena stranka v sporu o glavni stvari predlaga zavrnitev tožbe in trdi, da prošnja N. Bolbol za pridobitev statusa begunke
         ni utemeljena, ker zadevna oseba ni zapustila svoje države iz enega od razlogov, naštetih v členu 1(A) Ženevske konvencije,
         in ker člen 1(D) ne podeljuje samodejno pravice za priznanje statusa begunca, temveč je le člen za področje osebne uporabe
         te konvencije. Palestinci naj bi bili torej upravičeni do pridobitve tega statusa le, če spadajo pod opredelitev pojma „begunec“,
         določenega v členu 1(A) navedene konvencije, kar pa naj bi bilo treba preveriti od primera do primera.

      33      Predložitveno sodišče navaja, da je treba pravno vprašanje, postavljeno v zadevi v postopku v glavni stvari, obravnavati ob
         upoštevanju člena 12(1)(a) Direktive. Ker je bil predlog v postopku v glavni stvari vložen 21. junija 2007, ko navedeni člen
         še ni bil prenesen v madžarski pravni red, bi bilo treba v tem primeru neposredno uporabiti določbe prava Unije.

      34      Člen 1(D) Ženevske konvencije je mogoče po mnenju predložitvenega sodišča razlagati na več načinov. Visoki komisar Združenih
         narodov za begunce naj bi oktobra 2002 res izdal priročnik o „uporabi člena 1(D) Ženevske konvencije za palestinske begunce“.
         Vendar naj iz tega priročnika ne bi bilo mogoče razbrati dovolj jasnih in nedvoumnih napotkov za zagotovitev enotne uporabe
         te določbe glede Palestincev.

      35      V teh okoliščinah je Fővárosi Bíróság prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „Za namene člena 12(1)(a) Direktive Sveta 2004/83 ES:
      1.      Ali je treba šteti, da oseba uživa varstvo in pomoč agencije Združenih narodov zgolj zaradi dejstva, da ima pravico do pomoči
         ali varstva, ali mora to varstvo ali pomoč tudi dejansko uveljaviti?

      2.      Ali prenehanje varstva ali pomoči agencije pomeni prebivanje zunaj območja delovanja agencije, prenehanje agencije in prenehanje
         možnosti prejemanja varstva ali pomoči agencije ali morda objektivno oviro, zaradi katere oseba, ki ima pravico do varstva
         ali pomoči, tega ne more uveljaviti?

      3.      Ali ugodnosti te direktive pomenijo priznanje statusa begunca ali katere koli od dveh oblik varstva, vključenih v področje
         uporabe te direktive (priznanje statusa begunca in pravice do subsidiarne zaščite), v skladu z izbiro države članice, ali
         morda [ne pomenijo priznanja] nobene od njih samodejno, ampak [vodijo] le [do tega, da zadevna oseba] spada na področje uporabe
         ratione personae Direktive?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      36      Direktiva je bila sprejeta med drugim na podlagi člena 63, prvi odstavek, točka 1(c), ES, na podlagi katerega je bilo Svetu
         Evropske unije naloženo, da ukrepe, ki se nanašajo na azil, sprejema v skladu z Ženevsko konvencijo in drugimi ustreznimi
         mednarodnimi pogodbami na področju minimalnih standardov za priznanje statusa begunca državljanom tretjih držav.

      37      Iz uvodnih izjav 3, 16 in 17 Direktive je razvidno, da je Ženevska konvencija temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito
         beguncev in da so bile določbe Direktive o priznanju statusa begunca in njegovi vsebini sprejete za pomoč pristojnim organom
         držav članic pri uporabi te konvencije ob uporabi skupnih pojmov in meril (glej sodbo z dne 2. marca 2010 v združenih zadevah
         Salahadin Abdulla in drugi, C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 in C‑179/08, ZOdl., str. I-1493, točka 52).

      38      Določbe Direktive je torej treba razlagati ob upoštevanju njene splošne sistematike in namena ter ob spoštovanju Ženevske
         konvencije in drugih upoštevnih pogodb, ki so navedene v členu 63, prvi odstavek, točka 1, ES. Kot je razvidno iz uvodne izjave
         10 Direktive, je treba pri tej razlagi spoštovati tudi temeljne pravice in načela, priznana zlasti z Listino Evropske unije
         o temeljnih pravicah (zgoraj navedena sodba Salahadin Abdulla in drugi, točki 53 in 54).

       Prvo vprašanje
      39      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem izvedeti, ali za namene uporabe člena 12(1)(a), prvi stavek, Direktive oseba
         uživa varstvo in pomoč agencije Združenih narodov, razen UNCHR, zgolj zaradi dejstva, da ima pravico do te pomoči ali varstva,
         ali pa mora to varstvo ali pomoč tudi dejansko uveljaviti.

      40      Za uvod je treba navesti, da je v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe za ugotovitev dejanskega stanja pristojno
         nacionalno sodišče.

      41      N. Bolbol, kot je bilo navedeno v točki 27 te sodbe, ni uveljavila varstva ali pomoči UNRWA.

      42      V skladu s členom 12(1)(a), prvi stavek, Direktive, ki je v poglavju III o pogojih, ki jih morajo izpolnjevati begunci, državljan
         tretje države ali oseba brez državljanstva ne more biti begunec, če „sodi na področje uporabe člena [1(D)] Ženevske konvencije
         glede zaščite ali pomoči organov ali uradov Združenih narodov, razen UNCHR“.

      43      Člen 1(D) Ženevske konvencije določa, da ta konvencija ne velja za „osebe, ki zdaj uživajo varstvo ali pomoč“ takih organov
         ali agencij Združenih narodov.

      44      Ni sporno, da je UNRWA ena od organov in agencij Združenih narodov, razen UNCHR, iz člena 12(1)(a) Direktive in člena 1(D)
         Ženevske konvencije in da je bila UNRWA, kot je razvidno zlasti iz predloga direktive Sveta, ki ga je predložila Komisija
         12. septembra 2001 (COM(2001) 510 konč.), ustanovljena ravno zaradi posebnega položaja palestinskih beguncev.

      45      Iz „Konsolidiranih navodil o upravičenosti in registraciji“ (Consolidated Eligibility and Registration Instructions, v nadaljevanju:
         CERI) UNRWA, katerih trenutno veljavna različica je bila sprejeta leta 2009, je razvidno – kot je navedla generalna pravobranilka
         v točkah 12 in 13 sklepnih predlogov – da čeprav se pojem „palestinski begunec“ za namene UNRWA uporablja za vse „osebe, katerih
         običajno prebivališče je v obdobju od 1. junija 1946 do 15. maja 1948 bila Palestina in ki so zaradi konflikta iz leta 1948
         izgubile dom in sredstva za preživljanje“ (točka III.A.1 CERI), lahko tudi druge osebe zahtevajo varstvo ali pomoč UNRWA.
         Med temi so „neregistrirane osebe, razseljene zaradi sovražnosti v letu 1967 in pozneje“ (točka III.B CERI; glej tudi zlasti
         odstavek 6 Resolucije Generalne skupščine Združenih narodov št. 2252 (ES-V) z dne 4. julija 1967).

      46      V teh okoliščinah ni mogoče takoj izključiti, da je lahko oseba, kot je N. Bolbol, ki ni registrirana pri UNRWA, kljub temu
         med osebami, ki spadajo na področje uporabe člena 1(D) Ženevske konvencije in tako člena 12(1)(a), prvi stavek, Direktive.

      47      Vključitvi oseb, razseljenih zaradi sovražnosti v letu 1967, na področje uporabe člena 1(D) Ženevske konvencije, ni mogoče
         nasprotovati – kot vlada Združenega kraljestva – s trditvijo, da so v členu 1(D) te konvencije in torej v členu 12(1)(a) Direktive
         določeni le palestinski begunci, ki so ob sklenitvi prvotne različice Ženevske konvencije iz leta 1951 zaradi konflikta iz
         leta 1948 uživali pomoč ali varstvo UNRWA.

      48      Prvotna različica Ženevske konvencije iz leta 1951 je bila namreč spremenjena s Protokolom o statusu beguncev z dne 31. januarja
         1967 ravno zato, da bi se omogočila razlaga navedene konvencije z vidika razvoja in upoštevanje novih kategorij beguncev,
         poleg tistih, ki so to postali zaradi „dogodkov pred 1. januarjem 1951“.

      49      Za presojo, ali oseba, kot je N. Bolbol, spada na področje uporabe člena 12(1)(a), prvi stavek, Direktive, je zato treba,
         kot predlaga predložitveno sodišče, preveriti, ali zadostuje ugotovitev, da je taka oseba upravičena do uživanja pomoči, ki
         jo ponuja UNRWA, ali mora biti dokazano, da je navedeno pomoč dejansko uveljavila.

      50      Člen 1(D) Ženevske konvencije, na katerega napotuje člen 12(1)(a) Direktive, se omejuje na izključitev oseb, ki „zdaj uživajo“
         varstvo ali pomoč drugih organov ali agencij Združenih narodov, razen UNCHR, s področja uporabe navedene konvencije.

      51      Iz jasnega besedila člena 1(D) Ženevske konvencije je razvidno, da so le osebe, ki dejansko uveljavijo pomoč, ki jo ponuja
         UNRWA, zajete z izključitveno klavzulo glede priznanja statusa begunca, ki je določena v tej konvenciji in ki jo je treba
         kot tako razlagati ozko, in zato ne more vključevati tudi oseb, ki so ali so bile samo upravičene do uživanja varstva ali
         pomoči te agencije.

      52      Čeprav je registracija pri UNRWA dokaz, ki zadostuje za dejansko uživanje pomoči te agencije, pa je bilo v točki 45 te sodbe
         navedeno, da je mogoče tako pomoč dajati tudi, če take registracije ni, in v takem primeru je treba zadevni osebi dopustiti,
         da to dokaže kakorkoli drugače.

      53      V teh okoliščinah je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da za namene uporabe člena 12(1)(a), prvi stavek, Direktive
         2004/83, oseba uživa varstvo ali pomoč agencije Združenih narodov, razen UNCHR, če to varstvo ali pomoč dejansko uveljavi,
         kar pa se v primeru N. Bolbol ni zgodilo.

      54      Treba je dodati, da je prošnjo oseb, ki pred svojo prošnjo za priznanje statusa begunca dejansko niso uveljavile varstva ali
         pomoči UNRWA, vsekakor mogoče preučiti na podlagi člena 2(c) Direktive.

       Drugo in tretje vprašanje
      55      Kot je bilo navedeno v točki 41 te sodbe, N. Bolbol ni uveljavila varstva ali pomoči UNRWA.

      56      V teh okoliščinah in glede na odgovor na prvo vprašanje ni treba odgovoriti na drugo in tretje postavljeno vprašanje.

       Stroški
      57      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Za namene uporabe člena 12(1)(a), prvi stavek, Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede
            pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca
            ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite oseba uživa varstvo ali pomoč agencije
            Združenih narodov, razen Urada visokega komisarja Združenih narodov za begunce, če to varstvo ali pomoč dejansko uveljavi.

      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 16. maja 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-142/01.


Sodba Sodišča z dne 22. septembra 1988. # Land de Sarre in drugi proti Ministre de l'Industrie, des P et T et du Tourisme in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal administratif de Strasbourg - Francija. # Zadeva 187/87.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. decembra 1982. # H.P. Klughardt oHG proti Hauptzollamt Hamburg-St. Annen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva 309/81.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 2. oktobra 2003. # Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba. # Zadeva C-198/99 P.


Sodba Sodišča z dne 2. avgusta 1993. # Maria Grana-Novoa proti Landesversicherungsanstalt Hessen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundessozialgericht - Nemčija. # Socialna varnost delavcev migrantov. # Zadeva C-23/92.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 30. aprila 1998. # Barbara Bellone proti Yokohama SpA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Bologna - Italija. # Zadeva C-215/97.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 22. junija 1994. # Lello Di Marzio in Giorgio Lebedef proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Združeni zadevi T-98/92 in T-99/92.


Sodba Sodišča z dne 9. julija 1975. # I. Schroeder KG proti Oberstadtdirektor der Stadt Köln. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Köln - Nemčija. # Zadeva 21-75.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 17. septembra 2008. # Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti Neurim PHARMACEUTICALS - Znamki Skupnosti in prejšnji nacionalni besedni znamki EURIM-PHARM - Jezik pritožbenega postopka - Roki - Dopustnost pritožbe pred odborom za pritožbe - Načelo sorazmernosti - Nadaljevanje postopka - Vrnitev v prejšnje stanje - Členi 59, 78 in 78a Uredbe (ES) št. 40/94 - Pravilo 48(1)(c) in (2), pravilo 49(1) in pravilo 96(1) Uredbe (ES) št. 2868/95. # Zadeva T-218/06.

text:
      Zadeva T-218/06
      Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti Neurim PHARMACEUTICALS – Znamki Skupnosti in prejšnji nacionalni besedni znamki EURIM-PHARM – Jezik pritožbenega postopka – Roki – Dopustnost pritožbe pred odborom za pritožbe – Načelo sorazmernosti – Nadaljevanje postopka – Vrnitev v prejšnje stanje – Členi 59, 78 in 78a Uredbe (ES) št. 40/94 – Pravilo 48(1)(c) in (2), pravilo 49(1) in pravilo 96(1) Uredbe (ES) št. 2868/95“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Tožbeni postopek – Rok in oblika tožbe
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 59; Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravila 48(1)(c) in (2), 49(1) in 96(1))
      2.      Akti institucij – Domneva zakonitosti
      (člen 249 ES)
      3.      Znamka Skupnosti – Jeziki Urada
      (Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravilo 96(1))
      4.      Znamka Skupnosti – Postopkovne določbe – Vrnitev v prejšnje stanje
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 78(2))
      1.      Iz pravila 48(1)(c) in (2) Uredbe št. 2868/95 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti izhaja,
         da mora pritožba vsebovati navedbo odločbe, ki je predmet pritožbe, in obseg, v katerem se zahteva sprememba ali razveljavitev
         odločbe, ter da je treba pritožbo vložiti v jeziku postopka, v katerem je bila sprejeta ta odločba.

      Pravilo 49(1) Uredbe št. 2868/95 določa, da če pritožba ne izpolnjuje med drugim pogojev iz pravila 48(1)(c) in (2), jo odbor
         za pritožbe zavrže kot nedopustno, razen če so bile vse pomanjkljivosti odpravljene pred iztekom roka, določenega v členu
         59 Uredbe št. 40/94, in sicer v dveh mesecih po datumu obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba.

      Iz pravila 49(1) Uredbe št. 2868/95 izhaja, da neupoštevanje pravila 48(1)(c) in (2) te uredbe povzroči neposredno in brez
         predhodnega opozorila zavrženje pritožbe kot nedopustne, in sicer po izteku roka, določenega v pravilu 96(1) te uredbe, v
         skladu s katerim lahko, razen če določbe te uredbe predvidevajo drugače, katera koli stranka uporablja kateri koli jezik Urada
         za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli), ki ni jezik postopka, če ta stranka predloži prevod v ta jezik v roku
         enega meseca od datuma oddaje izvirnega dokumenta. Niti iz določb niti iz sodne prakse ne izhaja, da bi bil Urad dolžan morebitne
         pritožnike pred odborom za pritožbe opozoriti o posledicah neupoštevanja postopkovnih določb teh uredb.

      Tudi če bi obveščanje tožečih strank o formalnih nepravilnostih njihovih aktov pomenilo običajno prakso Urada, to ne bi moglo
         spremeniti začetka teka roka, določenega s pravilom 96(1) Uredbe št. 2868/95. Poleg tega so bila v skladu z ustaljeno sodno
         prakso določena pravila glede rokov prav zato, da se zagotovi pravna varnost in prepreči vsaka diskriminacija oziroma samovoljno
         obravnavanje. Ta splošna ugotovitev velja tudi za roke, določene z uredbami o znamki Skupnosti. Zato uporaba roka, določenega
         v omenjenem pravilu 96(1), ne krši načela enakega obravnavanja.

      (Glej točke od 37 do 39, 43 in 44.)
      2.      Če bi odbor za pritožbe zavrnil upoštevanje pravil 96(1), 49(1) ter 48(1)(c) in (2) Uredbe št. 2868/95 o podrobnih pravilih
         za izvajanje Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki urejajo dopustnost pritožbe, bi bilo kršeno načelo domneve zakonitosti,
         v skladu s katero ima zakonodaja Skupnosti polni učinek, če njene nezakonitosti ni ugotovilo pristojno sodišče.

      (Glej točko 52.)
      3.      Pravila 96(1), 49(1) ter 48(1)(c) in (2) Uredbe št. 2868/95 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti
         so del določb, ki urejajo jezikovno ureditev, uvedeno z Uredbo št. 40/94. Ker je v skladu s sodno prakso jezikovna ureditev
         združljiva z načelom sorazmernosti, ni mogoče šteti, da so ta pravila s tem načelom v nasprotju.

      (Glej točko 54.)
      4.      Časovni rok dveh mesecev, ki je za vložitev zahteve za vrnitev v prejšnje stanje določen v členu 78(2) Uredbe št. 40/94 o
         znamki Skupnosti, prične teči, ko je odpravljen vzrok, ki je prijavitelju onemogočil spoštovanje roka glede Urada za usklajevanje
         na notranjem trgu (znamke in modeli), in ne ko urad morebiti sporoči nepravilnost v postopku.

      (Glej točko 77.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
      z dne 17. septembra 2008(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti Neurim PHARMACEUTICALS – Znamki Skupnosti in prejšnji nacionalni besedni znamki EURIM-PHARM – Jezik pritožbenega postopka – Roki – Dopustnost pritožbe pred odborom za pritožbe – Načelo sorazmernosti – Nadaljevanje postopka – Vrnitev v prejšnje stanje – Členi 59, 78 in 78a Uredbe (ES) št. 40/94 – Pravilo 48(1)(c) in (2), pravilo 49(1) in pravilo 96(1) Uredbe (ES) št. 2868/95“
      V zadevi T-218/06,
      Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd, s sedežem v Tel Avivu (Izrael), ki jo zastopa M. Kinkeldey, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa G. Schneider, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Sodiščem prve stopnje, je bila
      Eurim-Pharm Arzneimittel GmbH, s sedežem v Pidingu (Nemčija), ki jo zastopa T. Raab, odvetnik,

      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 2. junija 2006 (zadeva R 74/2006-1) v zvezi s postopkom z
         ugovorom med Eurim-Pharm Arzneimittel GmbH in Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (prvi senat),
      v sestavi V. Tiili, predsednica, F. Dehousse, sodnik, in I. Wiszniewska-Białecka (poročevalka), sodnica,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 16. avgusta 2006,
      na podlagi odgovora na tožbo UUNT, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 20. decembra 2006,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 18. decembra 2006,
      na podlagi obravnave z dne 12. februarja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1        Člen 59 Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bil spremenjen,
         določa:

      „Pritožba se pisno vloži pri Uradu v dveh mesecih po datumu obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba. Šteje se,
         da je pritožba vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo. V roku štirih mesecev po datumu obvestila o odločbi je
         treba vložiti pisno izjavo, ki navaja vzroke za pritožbo.“

      2        Člen 78 Uredbe št. 40/94 določa:

      „Vrnitev v prejšnje stanje
      1. Prijavitelj ali imetnik znamke Skupnosti ali katerakoli druga stranka v postopku pred Uradom, ki kljub skrbnemu ravnanju,
         ki so ga zahtevale okoliščine, ni mogla upoštevati časovnega roka, na podlagi zahteve ponovno pridobi pravice, če to neupoštevanje
         na podlagi določb te uredbe neposredno povzroči izgubo katerekoli pravice ali pravnega sredstva.

      2. Zahteva mora biti vložena v pisni obliki v roku dveh mesecev od prenehanja vzroka za neupoštevanje časovnega roka. Zamujeno
         dejanje je treba opraviti v tem roku […]

      3. V zahtevi morajo biti navedeni razlogi, na katerih zahteva temelji, in dejstva, na katera se opira. Prijava se ne šteje
         za vloženo, dokler ni plačana pristojbina za vrnitev v prejšnje stanje.

      […]“
      3        Člen 78a Uredbe št. 40/94 določa:

      „Nadaljevanje postopka
      1. Prijavitelj ali imetnik znamke Skupnosti ali katera koli druga stranka v postopku pred Uradom, ki ni upoštevala roka Urada,
         lahko na zahtevo doseže nadaljevanje postopka pod pogojem, da je bilo zamujeno dejanje ob predložitvi zahteve izpeljano. Zahteva
         za nadaljevanje postopka je dopustna le, če se predloži v dveh mesecih po preteku neupoštevanega roka. Šteje se, da zahteva
         ni bila vložena, dokler se ne plača pristojbina za nadaljevanje postopka.

      […]“
      4        V pravilu 48 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe št. 40/94 (UL
         L 303, str. 1), kot je bilo spremenjeno, je navedeno:

      „1. Pritožba vsebuje:
      […]
      (c) navedbo odločbe, ki je predmet pritožbe, in obseg, v katerem se zahteva sprememba ali razveljavitev odločbe.
      2. Pritožba se vloži v jeziku postopka, v katerem je bila sprejeta odločba, ki je predmet pritožbe.“
      5        Pravilo 49(1) Uredbe št. 2868/95 določa:

      „Če pritožba ni skladna s členi 57, 58 in 59 uredbe [št. 40/94] in pravilom 48(1)(c) in (2), jo odbor za pritožbe zavrže kot
         nedopustno, razen če so bile vse pomanjkljivosti odpravljene pred iztekom ustreznega časovnega roka, določenega v členu 59
         [št. 40/94].“

      6        Člen 70 Uredbe št. 2868/95 v zvezi z izračunom rokov določa:

      „[…]
      2. Rok se šteje od dneva, ki sledi dnevu, na katerega se je zgodil zadevni dogodek, pri čemer je dogodek procesno dejanje
         ali pretek drugega roka. Če je tako procesno dejanje vročitev, je dogodek, ki šteje, prejem vročenega dokumenta, razen če
         ni predvideno drugače..

      […]
      4. Če je rok izražen v mesecu ali določenem številu mesecev, se izteče v ustreznem naslednjem mesecu na isti dan, ko je prišlo
         do dogodka […]“

      7        Pravilo 96 Uredbe št. 2868/95, vsebovano v oddelku splošnih določb glede jezika, v prvem odstavku določa:

      „Brez vpliva na člen 115(4) in (7) uredbe [št. 40/94] in razen če ta pravila predvidevajo drugače, lahko v pisnem postopku
         pred Uradom katerakoli stranka uporablja katerikoli jezik Urada. Če izbrani jezik ni jezik postopka, stranka priskrbi prevod
         v ta jezik v roku enega meseca od datuma oddaje izvirnega dokumenta […]“

       Dejansko stanje
      8        Tožeča stranka, Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd, je 1. avgusta 2002 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
         in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe št. 40/94.

      9        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je spodnji figurativni znak:

      10      Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija znamke, spadajo v razreda 5 in 10 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo tem opisom:

      –        razred 5: „Farmacevtski proizvodi, farmacevtski preparati, pilule za farmacevtske namene, kemijski preparati za farmacevtsko
         uporabo, droge za medicinske namene“;

      –        razred 10: „Medicinski aparati“.
      11      Tožeča stranka je vložila prijavo znamke Skupnosti v angleščini in navedla nemščino kot drugi jezik.

      12      Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 28/03 z dne 31. marca 2003.

      13      Intervenientka Eurim-Pharm Arzneimittel GmbH je 27. junija 2003 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke na podlagi
         člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      14      Ugovor je temeljil na besedni znamki EURIM-PHARM, ki je bila predmet registracije Skupnosti št. 667 899 za „zdravila“ iz razreda
         5 in nemške registracije št. 1 068 926 za „zdravila za ljudi in za veterinarske namene“ tudi iz razreda 5, ter na nemškem
         trgovskem imenu Eurim-Pharm, ki se uporablja v Nemčiji za izdelavo in trženje zdravil, predvsem v trgovini na debelo z zdravili.

      15      Ugovor je bil vložen v nemščini. Ta jezik je postal jezik postopka na podlagi člena 115(6) Uredbe št. 40/94.

      16      Z odločbo z dne 14. novembra 2005, o kateri so bile stranke obveščene istega dne s telefaksom, je oddelek za ugovore ugovoru
         ugodil in zavrnil zahtevo za registracijo.

      17      Tožeča stranka je 6. januarja 2006 vložila pritožbo zoper to odločbo. Za to je uporabila obrazec za pritožbo v angleščini,
         ki ga daje na voljo UUNT, v katerega je v polje 31, naslovljeno „Obseg pritožbe“, v angleščini napisala spodnjo poved:

      „Odločbo je treba v celoti razveljaviti in ugoditi zahtevi za registracijo.“
      18      Tajništvo UUNT je 18. januarja 2006 po telefaksu poslalo zastopnikom tožeče stranke dva dokumenta: dvostransko pismo, s katerim
         je bil potrjen prejem pritožbe, in enostransko obvestilo o nepravilnosti glede jezika, v katerem je bila vložena pritožba
         z vidika člena 48(2) Uredbe št. 2868/95. Z zadnjim obvestilom je bila stranka pozvana, naj v skladu s pravilom 96(1) Uredbe
         št. 2868/95 predloži prevod pritožbe v jeziku postopka v roku enega meseca od predložitve originala, torej najpozneje 6. februarja
         2006.

      19      Izpisek o prenosu telefaksa UUNT vsebuje oznako „OK“ za prenos dveh dokumentov, poslanih zastopnikom tožeče stranke na ta
         datum.

      20      Tožeča stranka je 14. marca 2006 vložila v nemščini napisan odgovor, v katerem je navedla razloge za svojo pritožbo.

      21      Zastopnik UUNT je 22. marca 2006 po telefonu poklical zastopnike tožeče stranke in jih obvestil o nepravilnosti glede jezika
         pritožbe in obvestila, ki ga je UUNT v zvezi s tem poslal 18. januarja 2006. Zastopnik tožeče stranke je sporočil, da tega
         obvestila ni prejel.

      22      Z dopisom z dne 7. aprila 2006, ki je bil poslan UUNT po telefaksu, je zastopnik tožeče stranke, sklicujoč se na prejšnji
         telefonski pogovor z zastopnikom UUNT, potrdil, da je 18. januarja 2006 dobil le en dopis UUNT, in sicer tisti o potrditvi
         prejema pritožbe. V utemeljitev te trditve je predložil elektronski izpisek, na katerem je bil seznam telefaksov, prejetih
         18. januarja 2006. Obenem je zahteval, naj se mu ponovno pošlje kopijo dopisa z dne 18. januarja 2006 o nepravilnosti glede
         jezika pritožbe.

      23      Z dopisom z dne 7. aprila 2006 je zastopnik tožeče stranke poslal UUNT novo pritožbo, tokrat v celoti napisano v nemščini,
         ter zahteval nadaljevanje postopka na podlagi člena 78a Uredbe št. 40/94 in odobril, da se odbije z njegovega tekočega računa
         pri UUNT znesek za takso, ki jo je treba plačati.

      24      Zastopnik tožeče stranke je 23. maja 2006 vložil zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje na podlagi člena 78 Uredbe št. 40/94
         in odobril, da se z njegovega tekočega računa pri UUNT odbije znesek za takso, ki jo je treba plačati. Trdil je, da je 6. januarja
         2006 dal tajnici navodilo, naj pošlje UUNT nemško različico pritožbe, in da je bila druga stran obrazca za pritožbo, iz nerazložljivih
         razlogov in ne da bi šlo za kršitev njegove dolžnosti nadzora, poslana v angleščini. Navedel je tudi, da je imela omenjena
         tajnica, ki je bila izkušena in o njenem delu prej nikoli ni obstajal dvom, v tistem času hude družinske skrbi, za katere
         njeni delodajalci niso vedeli.

      25      Z odločbo z dne 2. junija 2006 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je prvi odbor za pritožbe zavrnil pritožbo kot nedopustno
         na podlagi pravila 49(1) Uredbe št. 2868/95, branega v povezavi s pravilom 48(1)(c) iste uredbe. Menil je tudi, da sta se
         zahteva za nadaljevanje postopka, vložena na podlagi člena 781 Uredbe št. 40/94, in zahteva za vrnitev v prejšnje stanje,
         vložena na podlagi člena 78 iste uredbe,  „šteli za nevloženi“, ker plačilo taks ni bilo odobreno pravočasno.

       Predlogi strank
      26      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      27      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      28      Intervenient Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        potrdi izpodbijano odločbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      29      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe uveljavlja štiri predloge, in sicer, prvič, kršitev člena 59 Uredbe št. 40/94 ter pravil
         48(1)(c) in (2), 49(1) in 96(1) Uredbe št. 2868/95, drugič, kršitev člena 78a Uredbe št. 40/94, tretjič, kršitev člena 78
         iste uredbe in, četrtič, kršitev načela sorazmernosti.

      30      Ker se četrti predlog enako kot prvi nanaša na dopustnost pritožbe pri odboru za pritožbe, ga je treba presoditi po presoji
         prvega. Drugi in tretji predlog, ki se nanašata na dopustnost zahteve za nadaljevanje postopka oziroma pravočasno vložitev
         predloga za vrnitev v prejšnje stanje, bosta obravnavana na tretjem in četrtem mestu.

       Predlog, ki se nanaša na kršitev člena 59 Uredbe št. 40/94 ter pravil 48(1)(c) in (2), 49(1) in 96(1) Uredbe št. 2868/95
       Trditve strank
      31      Tožeča stranka navaja, da je pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore v skladu s členom 59 Uredbe št. 40/94 vložila pravočasno
         in pravilno ter da je bila samo predstavitev obsega pritožbe v jeziku zahteve za registracijo namesto v jeziku postopka. Tožeča
         stranka naj ne bi prejela nobenega pisnega sporočila UUNT, s katerim naj bi jo slednji obvestil o nepravilnosti glede jezika,
         v katerem je bila pritožba vložena.

      32      Poudarja, da na eni strani potrdilo o poslanih telefaksih z dne 18. januarja 2006, ki ga je predložil UUNT in je vsebovalo
         oznako ,,OK“ za prenos sporočila glede nepravilnosti jezika, v katerem je bila sestavljena pritožba, omogoča zgolj domnevo
         o njenem prejetju. V skladu s sodno prakso in smernicami UUNT glede postopka, ki poteka pri njem, je mogoče tako domnevo izpodbiti,
         če naslovnik sporočila UUNT dokaže, da ga ni prejel. V obravnavanem primeru naj bi tožeča stranka to domnevo izpodbila s predložitvijo
         izpiska o prejetju telefaksov z dne 18. januarja 2006 in izkazala, da je prejela zgolj eno sporočilo UUNT na dveh straneh,
         in sicer potrdilo o prejetju pritožbe. Zato je treba ugotoviti, da nepravilnost glede jezika, v katerem je bila sestavljena
         pritožba, ni bila sporočena.

      33      Na drugi strani zatrjuje, da je ustaljena praksa UUNT, da uporabi člen 96(1) Uredbe št. 2868/95 glede napak, ki se nanašajo
         na jezik, v katerem je bila vložena pritožba, kar vključuje možnost, da se vloži prevod izvirnika dokumenta v jeziku postopka
         v enomesečnem roku po vložitvi pritožbe. Ustaljena praksa UUNT naj bi bila tudi ta, da izrecno obvesti tožeče stranke, in
         sicer s sporočilom, o njihovih napakah glede jezika postopka in o roku za odpravo teh napak, določenem v členu 96(1) Uredbe
         št. 2868/95.

      34      Na podlagi načela enakega obravnavanja bi moralo biti tožeči stranki omogočeno, da se zanese na uporabo te ustaljene upravne
         prakse, ki naj bi zavezovala UUNT, in sicer še toliko bolj, ker je bila v obravnavanem primeru pritožba že vložena in ker
         bi bilo preprosto tožeči stranki pred potekom predpisanega roka ponovno sporočiti, da je storila napako v obličnosti. To naj
         bi predstavniki tožeče stranke zaman zahtevali v več telefonskih pogovorih. Glede na to, da se je ustaljena upravna praksa
         spremenila tako, da krši načelo enakega obravnavanja, je treba ponovno vložitev pritožbe z dne 7. aprila 2007, tokrat v nemščini,
         obravnavati kot pravilno odpravo nepravilnosti glede jezika, v katerem je bila vložena pritožba.

      35      UUNT uveljavlja, da iz pravil 48(2), 49 in 96(1) Uredbe št. 2868/95 izhaja, da je treba pritožbo, ki je bila – kot v obravnavanem
         primeru – vložena v jeziku, ki ni jezik postopka, ne da bi ji sledil prevod v predpisanem roku, zavreči kot nedopustno. Dokument,
         ki ga je vložila tožeča stranka, naj ne bi bil zadosten dokaz, da ni prejela telefaksa, ki ji ga je poslal UUNT, s katerim
         jo je obvestil o nepravilnosti glede jezika, v katerem je bila vložena pritožba.

      36      Intervenientka meni, da je bila pritožba, ker je bila vložena v jeziku, ki ni jezik postopka, s čimer je bilo kršeno pravilo
         48(2) Uredbe št. 2868/95, upravičeno zavržena na podlagi pravila 49(1) te uredbe. Praksa odbora za pritožbe, da stranke obvesti
         o formalnih pomanjkljivostih njihovih vlog, naj ne bi bila obveznost in naj zato ne bi v ničemer vplivala na predpisane roke.
         Podaljšanje tega roka bi lahko povzročilo neenako obravnavanje.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      37      Iz pravila 48(1)(c) in (2) Uredbe št. 2868/95 izhaja, da mora pritožba vsebovati navedbo odločbe, ki je predmet pritožbe,
         in obseg, v katerem se zahteva sprememba ali razveljavitev odločb, in da je treba pritožbo vložiti v jeziku postopka, v katerem
         je bila sprejeta odločba.

      38      Pravilo 49(1) Uredbe št. 2868/95 določa, da če pritožba ne izpolnjuje med drugim pogojev iz pravila 48(1)(c) in (2), jo odbor
         za pritožbe zavrže kot nedopustno, razen če so bile vse pomanjkljivosti odpravljene pred iztekom roka, določenega v členu
         59 Uredbe št. 40/94, in sicer v dveh mesecih po datumu obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba.

      39      V skladu s pravilom 96(1) Uredbe št. 2868/95, razen če določbe iste uredbe predvidevajo drugače, lahko katerakoli stranka
         uporablja katerikoli jezik UUNT, ki ni jezik postopka, če ta stranka predloži prevod v ta jezik v roku enega meseca od datuma
         oddaje izvirnega dokumenta.

      40      V obravnavani zadevi je bila izpodbijana odločba oddelka za ugovore vročena tožeči stranki s telefaksom 14. novembra 2005.
         Pritožba je bila vložena 6. januarja 2006, in sicer v roku dveh mesecev, določenem v členu 59 Uredbe št. 40794. Vendar pa
         ta pritožba, ki je v skladu s pravilom 48(1)(c) Uredbe št. 2868/95 vsebovala navedbe v zvezi obsegom, v katerem bi bilo treba
         odločbo oddelka za ugovore razveljaviti, ni izpolnjevala pogoja, določenega v pravilu 48(2) Uredbe št. 2868/95, saj je bila
         ta navedba v angleščini in ne v jeziku postopka, namreč v nemščini.

      41      Na podlagi pravila 96(1) Uredbe št. 2868/95 naj bi bilo mogoče predložiti prevod pritožbe v jezik postopka v roku enega meseca
         od datuma njene oddaje, torej najpozneje 6. februarja 2006. Vendar je tak prevod prispel na UUNT šele z novo pritožbo v nemščini,
         ki je bila vložena 7. aprila 2006, kar je dva meseca po izteku predpisanega roka.

      42      Zato odbor za pritožbe ni napačno uporabil prava, ko je na podlagi pravila 49(1) Uredbe št. 2868/95 in pravila 48(1)(c) in
         (2) te uredbe zavrgel pritožbo kot nedopustno.

      43      Te ugotovitve ne omajajo trditve tožeče stranke, da naj UUNT domnevno ne bi opozoril na nepravilnosti glede jezika pritožbe,
         in trditve o domnevni kršitvi načela enakega obravnavanja. Iz pravila 49(1) Uredbe št. 2868/95 namreč izhaja, da neupoštevanje
         pravila 48(1)(c) in (2) te uredbe povzroči neposredno in brez predhodnega opozorila zavrženje pritožbe kot nedopustne, in
         sicer po izteku roka, določenega v pravilu 96(1) te uredbe. Poleg tega ne izhaja niti iz določb niti iz sodne prakse, da bi
         bil UUNT dolžan morebitne pritožnike pred odborom za pritožbe opozoriti o posledicah neupoštevanja postopkovnih določb teh
         uredb (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 31. maja 2005 v zadevi Solo Italia proti UUNT – Nuova Sala (PARMITALIA),
         T-373/03, ZOdl., str. II-1881, točka 59).

      44      Tudi če bi obveščanje tožečih strank o formalnih nepravilnostih njihovih aktov pomenilo običajno prakso UUNT, to ne bi imelo
         posledic v obravnavani zadevi. Ta praksa namreč ne bi mogla spremeniti začetka teka roka, določenega s pravilom 96(1) Uredbe
         št. 2868/95 (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. septembra 2003 v zadevi Classen Holding proti UUNT – International
         Paper (BECKETT EXPRESSION), T-71/02, Recueil, str. II 3181, točka 41). Poleg tega so bila v skladu z ustaljeno sodno prakso
         določena pravila glede rokov prav zato, da se zagotovi pravna varnost in da se prepreči vsaka diskriminacija oziroma samovoljno
         obravnavanje (glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 21. novembra 2005 v zadevi Tramarin proti Komisiji, T-426/04, ZOdl., str.
         II‑4765, točka 60 in navedena sodna praksa). Ta splošna ugotovitev velja tudi za roke, določene z uredbami o znamki Skupnosti.
         Zato odbor za pritožbe ni kršil načela enakega obravnavanja, ko je uporabil rok – ne da bi ga spreminjal –, določen v pravilu
         96(1) Uredbe št. 2868/95.

      45      Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

       Tožbeni razlog: kršitev načela sorazmernosti
       Trditve strank
      46      Tožeča stranka navaja, da je bilo s tem, ko je odbor za pritožbe zavrgel njeno pritožbo kot nedopustno, čeprav je bila vložena
         v predpisanem roku in v zahtevani obliki, z izjemo ene same povedi v angleščini, s tem da ji je odvzeta možnost nadaljevati
         postopek in braniti svojo zahtevo za registracijo, kršeno načelo sorazmernosti.

      47      Prvič, s tehtanjem – na eni strani – interesov intervenientke in lahko razumljivostjo pritožbe in kontinuiteto jezika postopka
         ter – na drugi strani – interesov tožeče stranke, da brani svojo zahtevo za registracijo, bi bilo pretirano zavreči pritožbo
         zgolj zato, ker naj ne bi bila spoštovana formalna zahteva glede vložitve pritožbe v jeziku postopka.

      48      Drugič, odbor za pritožbe naj bi sam pred tem priznal, da jezikovna ureditev, določena z uredbama št. 40/94 in 2868/95, ni
         povsem jasna. Bilo bi nepotrebno strogo in formalistično uporabiti tako ureditev za pritožbo, v kateri je treba prevesti le
         malo bistvenih delov. Navedbe, ki jih je treba podati v obrazcu za pritožbo, naj bi bile namreč minimalne, vključno z navedbo
         o obsegu pritožbe, ki je v sedanji različici obrazca v obliki preprostega polja za križec.

      49      Tretjič, izbira jezika postopka naj bi bila omejena na jezike, katerih poznavanje je najbolj razširjeno v Skupnosti, prav
         zato, da se prepreči, da jezik postopka ne bi bil popolnoma nepoznan za eno od strank v postopku. V obravnavani zadevi naj
         bi bila intervenientka sposobna razumeti vsebino pritožbe, vključno z oznako glede obsega pritožbe, napisane v angleščini,
         glede na to, da je bila zahteva za registracijo, zoper katero je vložila ugovor, prav tako napisana v angleščini. Ni dvoma,
         da naj bi stranka razumela angleščino, zlasti ker gre za farmacevtsko podjetje in ne za posameznika.

      50      UUNT s tem, ko poudarja, da odbor za pritožbe ni pristojen za nadzor sorazmernosti pravil, ki določajo zavrnitev pritožbe,
         vložene v jeziku, ki ni jezik postopka, navaja, da sam obstoj različnih pravnih sredstev, ki omogočajo izpodbijanje obličnih
         pomanjkljivosti oziroma neupoštevanje rokov, krepi sorazmernost take ureditve. Ker tožeča stranka ni uporabila pravnih sredstev,
         ki jih je imela na voljo, in glede na neupoštevanje več rokov, zaradi česar obstaja dvom o skrbnosti njenih zastopnikov, ni
         treba izpodbijati sorazmernost zadevnih pravnih temeljev.

      51      Intervenient meni, da ni nesorazmerno zahtevati, naj se spoštujejo pravila glede rokov in glede jezika postopka, katerega
         uporaba naj ne bi bila podvržena tehtanju interesov strank. Poleg tega, ker je tožeča stranka imela možnost vložiti novo zahtevo
         za registracijo, zavrženje njene pritožbe ni nepravično.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      52      Odbor za pritožbe je ob zavrženju pritožbe kot nedopustne uporabil pravila 96(1), 49(1) in 48(1)(c) in (2) Uredbe št. 2868/95.
         Ta pravila, ki so v veljavi in urejajo dopustnost pritožbe v obravnavani zadevi, mora uporabiti odbor za pritožbe. Z zavrnitvijo
         upoštevanja tega pravila bi bilo kršeno načelo domneve zakonitosti, v skladu s katero ima zakonodaja Skupnosti polni učinek,
         če njene nezakonitosti ni ugotovilo pristojno sodišče (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. julija 2001
         v zadevi Kik proti UUNT (Kik), T-120/99, Recueil, str. II-2235, točka 55).

      53      Naloga Sodišča prve stopnje je torej izreči se o zakonitosti teh pravil glede na načelo sorazmernosti, ker tožeča stranka
         – s tem da navaja, da nedopustnost njene pritožbe v skladu s temi pravili krši načelo sorazmernosti – implicitno zatrjuje,
         da ta pravila kršijo načelo sorazmernosti.

      54      V zvezi s tem je treba opozoriti, da so ta pravila del določb, ki urejajo jezikovno ureditev, ki jo je uvedla Uredba št. 40/94.
         Vendar je v skladu s sodno prakso ta jezikovna ureditev združljiva z načelom sorazmernosti (glej v tem smislu sodbo Sodišča
         z dne 9. septembra 2003 v zadevi Kik proti UUNT, C-361/01 P, Recueil, str. I-8283, točke od 92 do 94, in zgoraj v točki 52
         navedeno sodbo Kik, točki 62 in 63). Zato ni mogoče šteti, da so ta pravila v nasprotju z načelom sorazmernosti.

      55      Poleg tega se nespoštovanje obveznosti, kot je upoštevanje rokov za pritožbo, ki so temelj za dobro delovanje sistema Skupnosti,
         v zakonodaji Skupnosti lahko kaznuje z izgubo pravice, ne da bi bilo to nezdružljivo z načelom sorazmernosti (glej v tem smislu
         sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 2003 v združenih zadevah APOL proti Komisiji, T-61/00 in T-62/00, Recueil, str.
         II-635, točki 96 in 98).

      56      Iz navedenega izhaja, da odločbe odbora za pritožbe, da zavrne pritožbo kot nedopustno, ob uporabi pravil 96(1), 49(1) in
         48(1)(c) in (2) Uredbe št. 2868/95 ni mogoče šteti za nesorazmerno. Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

       Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 78a Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      57      Tožeča stranka zatrjuje, da je treba pravilo 72(1) Uredbe št. 2868/95 o izteku rokov uporabiti tudi pri določitvi začetka
         teka rokov, da ne bi bil pritožnik zaradi sredstva za komuniciranje, ki ga uporablja za vložitev pritožbe, v slabšem položaju.
         To pravilo naj bi določalo, da če se rok izteče na dan, ko UUNT ne sprejema dokumentov ali ko navadne pošte ne dostavljajo
         na območju, kjer se nahaja UUNT, se rok podaljša do prvega naslednjega dneva, ko UUNT sprejema dokumente in ko se dostavlja
         navadna pošta. V obravnavanem primeru naj torej rok enega meseca, določen s pravilom 96(1) Uredbe št. 2868/95, ne bi začel
         teči v petek 6. januarja 2006, to je na dan vložitve pritožbe, ker je ta dan dela prost v skladu s seznamom dni v letu 2006,
         ko je UUNT zaprt. Treba bi bilo šteti, da je bila pritožba vložena v ponedeljek 9. januarja 2006. Iz tega naj bi sledilo,
         da naj bi se rok enega meseca za vložitev prevoda pritožbe v jeziku postopka iztekel 9. februarja 2006 in ne 6. februarja
         2006, kot naj bi zatrjeval UUNT.

      58      Zahteva za nadaljevanje postopka, vložena 7. aprila 2006 skupaj z nemškim prevodom pritožbe in s plačilnim nalogom za takso
         za nadaljevanje postopka, naj bi bila tako vložena v skladu s členom 78a Uredbe št. 40/94. Zato naj bi UUNT, s tem da tej
         zahtevi ni ugodil, kršil člen 78a Uredbe št. 40/94.

      59      UUNT in intervenient izpodbijata trditve tožeče stranke in zatrjujeta, da ker je bila pritožba vložena v angleščini 6. januarja
         2006, se je rok, določen s členom 96(1) Uredbe št. 2868/95, iztekel 6. februarja 2006, rok za vložitev zahteve za nadaljevanje
         postopka iz člena 78a Uredbe št. 40/94 pa se je iztekel 6. aprila 2006. Zahteva za nadaljevanje postopka, vložena 7. aprila
         2006, naj bi bila torej vložena en dan po izteku predpisanega roka.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      60      S tožbenim razlogom, ki se nanaša na dopustnost zahteve za nadaljevanje postopka, tožeča stranka v bistvu odboru za pritožbe
         očita, da tej zahtevi ni ugodil, ker jo je štel za nevloženo.

      61      V skladu s členom 78a Uredbe št. 40/94 lahko v postopku pred UUNT stranka, ki ni upoštevala roka, na zahtevo doseže nadaljevanje
         postopka, če je bilo zamujeno dejanje ob predložitvi zahteve opravljeno. Zahteva je dopustna le, če se predloži v dveh mesecih
         po preteku neupoštevanega roka in se šteje, da je bila vložena šele po plačilu takse za nadaljevanje postopka.

      62      Pravilo 96(1) Uredbe št. 2868/95 določa, da začne rok enega meseca za vložitev prevoda izvirnega dokumenta v jezik postopka
         teči od datuma oddaje izvirnega dokumenta. Na podlagi pravila 70(4) Uredbe št. 2868/95 se rok, če je izražen v mesecu ali
         določenem številu mesecev, izteče v ustreznem naslednjem mesecu na isti dan, ko se je zgodil dogodek.

      63      V obravnavanem primeru ni sporno, da je bila pritožba v angleški različici vložena po telefaksu, poslanem UUNT 6. januarja
         2006. Zato je odbor za pritožbe pravilno menil, da se je rok enega meseca za vložitev prevoda pritožbe v jezik postopka iztekel
         v ponedeljek 6. februarja 2006.

      64      Ker je rok, ki ni bil upoštevan, potekel 6. februarja 2006, bi morala biti zahteva za nadaljevanje postopka vložena in plačilo
         takse odobreno najpozneje 6. aprila 2006. Vendar pa sta bila zahteva za nadaljevanje postopka in prevod pritožbe v jezik postopka
         vložena ter plačilo takse odobreno šele 7. aprila 2006.

      65      Zato odbor za pritožbe ni napačno uporabil prava, ko je menil, da se zahteva za nadaljevanje postopka šteje za nevloženo.

      66      Te ugotovitve ne more ovreči trditev tožeče stranke, da naj bi bil datum, od katerega naj bi začel teči rok enega meseca,
         9. januar 2006, ne pa 6. januar 2006, ko je bil prejet telefaks pritožbe. Ta trditev temelji na pravilih o podaljšanju roka
         v posebnih primerih, ki se v obravnavanem primeru ne uporabljajo. Uporabljati se mora namreč pravilo 70(2) Uredbe št. 2868/95,
         ki se nanaša na začetek roka v primeru vročitve. Določa, da prejem vročenega dokumenta pomeni dogodek, od katerega začne teči
         rok. Poleg tega pravilo 79 Uredbe št. 2868/95 določa, da se vsa sporočila, naslovljena na UUNT, lahko predložijo po telefaksu,
         in napotuje na pravilo 80 iste uredbe, ki kot referenčni datum določa datum prejema telefaksa. Zato je, ko gre za predložitev
         sporočila, naslovljenega na UUNT, dogodek, od katerega začne teči rok, prejem telefaksa s strani UUNT, ne glede na to, ali
         je datum prejema dela prost dan.

      67      Iz navedenega sledi, da je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

       Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 78 Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      68      Tožeča stranka zatrjuje, da je sporočilo o nepravilnosti glede jezika pritožbe lahko veljavno opravljeno le pisno, ker datum
         neformalnega sporočila v telefonskem pogovoru ne more šteti za datum prenehanja vzroka za neupoštevanje časovnega roka, od
         katerega teče rok za vložitev zahteve za vrnitev v prejšnje stanje. Ker nepravilnost, ki se nanaša na jezik pritožbe, ni bila
         pisno sporočena tožeči stranki, naj vzrok za neupoštevanje časovnega roka nikoli ne bi prenehal teči in se zahteva za vrnitev
         v prejšnje stanje naj ne bi mogla šteti za prepozno.

      69      UUNT in intervenient zatrjujeta, da je bil vzrok za neupoštevanje roka v obravnavanem primeru odpravljen najpozneje 22. marca
         2006, ko je bil eden od predstavnikov tožeče stranke po telefonu obveščen o nepravilnosti, ki se nanaša na jezik pritožbe.
         Rok dveh mesecev iz člena 78(2) Uredbe št. 40/94 naj bi se iztekel najpozneje 22. maja 2006. Zahteva za vrnitev v prejšnje
         stanje naj bi bila torej predložena z enodnevno zamudo, 23. maja 2006. Odbor za pritožbe naj bi tako pravilno menil, da zahteva
         za vrnitev v prejšnje stanje ni bila vložena.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      70      V skladu s členom 78(2) in (3) Uredbe št. 40/94 je treba zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje vložiti v pisni obliki v roku
         dveh mesecev od odprave vzroka za neupoštevanje časovnega roka, ki ima za posledico neposredno izgubo pravice ali pravice
         do pravnega sredstva. Zahteva, v kateri morajo biti navedeni razlogi, na katerih zahteva temelji, in dejstva, na katera se
         opira, se ne šteje za vloženo, dokler ni plačana taksa za vrnitev v prejšnje stanje.

      71      Po navedbah tožeče stranke v zahtevi za vrnitev v prejšnje stanje je v tem primeru vzrok za neupoštevanje časovnega roka za
         vložitev pravnega sredstva v jeziku postopka – v katerem je bila izdana odločba, ki je predmet pritožbe – ta, da njeni zastopniki
         niso bili seznanjeni z dejstvom, da je bila pritožba poslana UUNT v angleški različici 6. januarja 2006. Zahteva za vrnitev
         v prejšnje stanje je bila vložena 23. maja 2006.

      72      Kot izhaja iz interne opombe UUNT z dne 24. marca 2006 in navedb tožeče stranke v pritožbi, je bil eden od zastopnikov tožeče
         stranke 22. marca 2006 v telefonskem pogovoru z uslužbencem UUNT obveščen o nepravilnosti glede jezika pritožbe.

      73      Tožeča stranka je na obravnavi izrazila dvom, da bi ta pogovor lahko utemeljil odpravo vzroka, ter navedla, da naj bi se slednje
         verjetneje zgodilo 27. aprila 2006 med telefonskim pogovorom med poročevalcem odbora za pritožbe in zastopniki tožeče stranke.

      74      Tej trditvi, ob predpostavki, da je dopustna, ni mogoče pritrditi.

      75      Iz zgornjih usklajenih trditev UUNT in tožeče stranke glede telefonskega pogovora z dne 22. marca 2006 namreč izhaja, da je
         bila tožeča stranka v tem telefonskem pogovoru obveščena o nepravilnosti glede jezika, v katerem je pritožba. Poleg tega iz
         spisa uprave izhaja, da se prvi od dveh dopisov, ki so ju 7. aprila 2006 uslužbencu UUNT poslali zastopniki tožeče stranke,
         sklicuje na telefonski pogovor in na dejstvo, da naj bi v slednjem šlo za sporočilo UUNT z dne 18. januarja 2006, ki ga tožeča
         stranka ni dobila. Upoštevajoč dejstvo, da naj bi se to sporočilo, dolgo eno stran, nanašalo izključno na nepravilnost glede
         jezika pritožbe, je mogoče sklepati, da je bila v telefonskem pogovoru zadevna nepravilnost omenjena. Poleg tega je v drugem
         dopisu, ki je bil poslan takoj za prvim dopisom z dne 7. aprila 2006, navedeno, da bo glede na nepravilnost glede jezika pritožbe,
         ki jo navaja UUNT, iz previdnosti vložena nova pritožba v nemškem jeziku.

      76      Zato je odbor za pritožbe lahko upravičeno izhajal iz tega, da je bil vzrok za neupoštevanje časovnega roka, kot je zatrjevala
         tožeča stranka, odpravljen najpozneje 22. marca 2006 in da je torej rok dveh mesecev, določen v členu 78 Uredbe št. 40/94,
         potekel najpozneje 22. maja 2006.

      77      Te ugotovitve naj ne bi omajala niti trditev tožeče stranke, da je rok iz člena 78 Uredbe št. 40/94 začel teči šele takrat,
         ko je UUNT pisno sporočil nepravilnost glede jezika pritožbe. Člen 78 Uredbe št. 40/94 takega pisnega sporočila namreč ne
         predvideva. Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da UUNT ni zavezan obvestiti zadevne stranke o postopkovnih nepravilnostih
         in da zato tako sporočilo UUNT ne more vplivati na začetek teka roka za vložitev zahteve za vrnitev v prejšnje stanje, ker
         bi bila taka razlaga očitno v nasprotju s členom 78(2) Uredbe št. 40/94 (zgoraj v točki 44 navedena sodba BECKETT EXPRESSION,
         točka 41).

      78      Ker je bilo plačilo takse, ki jo je bilo treba poravnati, odobreno šele 23. maja 2006, odbor za pritožbe ni napačno uporabil
         prava, s tem ko je štel, da zahteva za vrnitev v prejšnje stanje ni bila vložena.

      79      Vsekakor je vrnitev v prejšnje stanje na podlagi člena 78(1) Uredbe št. 40/94 pogojena tudi s tem, da je bila v danih okoliščinah
         dokazana vsa potrebna skrbnost. Tudi če bi izhajali iz tega, da – kot je zatrjevala tožeča stranka – napaka pri pošiljanju
         pritožbe, ki jo je storila tajnica, in o čemer zastopniki tožeče stranke niso bili obveščeni, pomeni vzrok v smislu člena
         78(1) Uredbe št. 40/94, je bila tožeča stranka zavezana odboru za pritožbe predložiti dokaz, da je glede na okoliščine ravnala
         skrbno. Vendar tožeča stranka v tej zvezi ni predložila nobenega dokaza. Zato odbor za pritožbe ni napačno uporabil prava,
         s tem ko je ugotovil, da ni bilo dokazano, da je tožeča stranka glede na okoliščine ravnala skrbno.

      80      Iz tega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog in zato tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      81      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka
         ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov v skladu s predlogi UUNT in intervenientke.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (prvi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Družbi Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd se naloži plačilo stroškov.

               Tiili

                Dehousse

                Wiszniewska-Białecka

         Razglašeno na javni obravnavi v Luksemburgu, 17. septembra 2008.

               Sodni tajnik

                      Predsednica

               E. Coulon

                      V. Tiili

         * Jezik postopka: nemščina.

    ---documentbreak--- unsupported format


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 27. februarja 2003. # Vendedurías de Armadores Reunidos SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ribištvo - Odškodninska tožba. # Zadeva T-61/01.


Sodba Sodišča z dne 5. maja 1970. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Zadeva 77-69.


title: Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 8. septembra 2010. # Icebreaker Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ICEBREAKER - Prejšnja nacionalna besedna znamka ICEBERG - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Delna zavrnitev registracije - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-112/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 8. septembra 2010 – Icebreaker proti UUNT – Gilmar (ICEBREAKER)
      (Zadeva T-112/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ICEBREAKER – Prejšnja nacionalna besedna znamka ICEBERG – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Delna zavrnitev registracije – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 22 in 48.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 15. januarja 2009 (zadeva R 1536/2007-4) glede postopka z ugovorom
                  med družbama Gilmar SpA in Icebreaker Ltd

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Icebreaker Ltd

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka ICEBREAKER za proizvode iz razredov 9, 24 in 25 – prijava št. 3205523

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Gilmar SpA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               italijanska besedna znamka ICEBERG za proizvode iz razreda 25; mednarodna registracija besedne znamke ICEBERG za proizvode
                  iz razreda 25; španska besedna znamka ICEBERG za proizvode iz razreda 25; italijanska besedna znamka ICE za proizvode iz razreda
                  25; mednarodna registracija besedne znamke ICE za proizvode iz razreda 25

               Odločba oddelka za ugovore:

               delna ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Icebreaker Ltd se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 23. septembra 2009. # Fratex Indústria e Comércio, Ltda proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti TRACK & FIELD USA - Prejšnja nacionalna figurativna znamka TRACK & FIELD - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Neobstoj podobnosti znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-103/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 23. septembra 2009 – Fratex Indústria e Comércio proti UUNT – USA Track & Field
            (TRACK & FIELD USA)
      (Zadeva T-103/07)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti TRACK & FIELD USA – Prejšnja nacionalna figurativna znamka TRACK & FIELD – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Neobstoj podobnosti znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009”
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta (ES) št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 33 in od 68 do 74.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 18. januarja 2007 (zadeva R 1061/2005‑4) glede postopka z ugovorom
                  med družbama Fratex Indústria e Comércio, Ltda in USA Track & Field, Inc.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               USA Track & Field, Inc

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka USA TRACK & FIELD – prijava št. 1680883

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Fratex Indústria e Comércio, Ltda

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               nacionalna figurativna znamka TRACK & FIELD

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               ugoditev pritožbi družbe USA Track & Field, Inc

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Fratex Indústria e Comércio, Ltda se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 16. marca 1983. # Amministrazione delle Finanze dello Stato v Società Petrolifera Italiana SpA (SPI) in SpA Michelin Italiana (SAMI). # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Združene zadeve 267/81, 268/81 in 269/81.