title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 4. junija 2009.#T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV in Vodafone Libertel NV proti Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe - Člen 81(1) ES - Pojem ‚usklajeno ravnanje‘ - Vzročna zveza med usklajevanjem in ravnanjem podjetij na trgu - Presoja na podlagi določb nacionalnega prava - Zadoščanje enega sestanka ali zahteva po trajnem in rednem usklajevanju.#Zadeva C-8/08.

text:
      Zadeva C-8/08
      T-Mobile Netherlands BV in drugi
      proti
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Člen 81(1) ES – Pojem ‚usklajeno ravnanje‘ – Vzročna zveza med usklajevanjem in ravnanjem podjetij na trgu – Presoja na podlagi določb nacionalnega prava – Zadostnost enega sestanka ali zahteva po trajnem in rednem usklajevanju“
      Povzetek sodbe
      1.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Protikonkurenčni cilj ali posledica – Merilo presoje – Uporaba
            istih meril za sporazum, sklep ali usklajeno ravnanje
      (člen 81(1) ES)
      2.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Škodovanje konkurenci – Merilo presoje – Protikonkurenčni cilj –
            Zadostna ugotovitev
      (člen 81(1) ES)
      3.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Protikonkurenčni cilj – Merilo presoje
      (Člen 81(1) ES)
      4.        Konkurenca – Pravila Skupnosti – Narava javnega reda – Uporaba po uradni dolžnosti s strani nacionalnih sodišč
      (člen 81 ES)
      5.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Potrebnost vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem podjetij
            na trgu – Domneva obstoja vzročne zveze – Obveznost nacionalnih sodišč, da to domnevo uporabijo
      (člen 81(1) ES)
      6.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Potrebnost vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem podjetij
            na trgu – Domneva obstoja take vzročne zveze
      (člen  81(1) ES)
      1.        Pojmi „sporazum“, „sklepi podjetniških združenj“ in „usklajeno ravnanje“ subjektivno gledano zajemajo oblike usklajevanja,
         ki so iste vrste in se razlikujejo le po intenzivnosti in izraznih oblikah. Zato se merila za presojo, ali je cilj ali posledica
         nekega ravnanja preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence, uporabljajo ne glede na to, ali gre za sporazum, sklep
         ali usklajeno ravnanje.

      (Glej točki 23 in 24.)
      2.        Za presojo, ali je neko usklajeno ravnanje prepovedano s členom 81(1) ES, je upoštevanje njegovih konkretnih posledic odveč,
         če se izkaže, da je cilj tega ravnanja omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu. Razlika med kršitvami zaradi
         cilja in kršitvami zaradi posledice se nanaša na dejstvo, da je mogoče nekatere oblike dogovorov med podjetji že zaradi njihove
         narave obravnavati kot škodljive za dobro delovanje običajnega konkurenčnega trga. Torej, če je protikonkurenčni cilj usklajenega
         ravnanja dokazan, ni treba preučiti njegovih posledic.

      (Glej točki 29 in 30.)
      3.        Usklajeno ravnanje ima protikonkurenčni cilj v smislu člena 81(1) ES, če bi zaradi vsebine in namena ter upoštevajoč pravni
         in gospodarski okvir, v katerega je umeščeno, lahko dejansko preprečevalo, omejevalo ali izkrivljalo konkurenco na skupnem
         trgu. Ni nujno, da je konkurenca dejansko preprečena, omejena ali izkrivljena niti da obstaja neposredna zveza med tem usklajenim
         ravnanjem in potrošniškimi cenami. Izmenjava informacij med konkurenti ima protikonkurenčni cilj, če je na njeni podlagi mogoče
         odpraviti negotovost glede predvidenega ravnanja zadevnih podjetij, zlasti glede datuma, obsega in načinov prilagajanja, ki
         ga mora opraviti zadevno podjetje, tudi če prilagajanje vključuje znižanje provizij, izplačanih posrednikom in ne potrošniških
         cen.

      (Glej točke 27, 28, 30, 31, 35, 36, 39, 41, 43 in točko 1 izreka.)
      4.        Člen 81 ES povzroča neposredne učinke v odnosih med posamezniki in za zadevne posameznike ustvarja pravice, ki jih morajo
         nacionalna sodišča varovati. Pomeni določbo javnega reda, ki je neizogibna za izpolnitev nalog, zaupanih Skupnosti, ki jo
         morajo nacionalna sodišča uporabljati po uradni dolžnosti.

      Pri uporabi člena 81 ES je razlaga, ki jo je glede tega podalo Sodišče, zavezujoča za vsa nacionalna sodišča držav članic.

      (Glej točki 49 in 50.)
      5.        V okviru preizkusa vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem na trgu podjetij, ki so udeležena pri usklajevanju, torej
         zveze, ki je potrebna za dokaz usklajenega ravnanja v smislu člena 81(1) ES, mora nacionalno sodišče – če zadevna podjetja
         ne dokažejo nasprotno – uporabiti domnevo vzročnosti, v skladu s katero navedena podjetja, če ostanejo dejavna na tem trgu,
         upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti. Ta domneva je sestavni del uporabnega prava Skupnosti.

      (Glej točke od 51 do 53 in točko 2 izreka.)
      6.        Če podjetje, ki je udeleženo pri usklajevanju, ostane dejavno na zadevnem trgu, se za namene uporabe člena 81(1) ES domneva
         vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem tega podjetja na tem trgu uporabi, tudi če usklajevanje temelji le na enem sestanku
         zadevnih podjetij.

      Od števila sestankov med zadevnimi podjetji je namreč pomembnejše dejstvo, ali so stik ali stiki podjetjem omogočili, da informacije,
         ki so jih izmenjala s konkurenti, upoštevajo pri odločanju, kako bodo ravnala na zadevnem trgu, ter da zavestno nadomestijo
         tveganja konkurence z medsebojnim dejanskim sodelovanjem. Če so ta podjetja ostala dejavna na tem trgu, je upravičeno od njih
         zahtevati, da predložijo dokaz, da to usklajevanje ni vplivalo na njihovo ravnanje na navedenem trgu.

      (Glej točki 61 in 62 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 4. junija 2009(*)

      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Člen 81(1) ES – Pojem ‚usklajeno ravnanje‘ – Vzročna zveza med usklajevanjem in ravnanjem podjetij na trgu – Presoja na podlagi določb nacionalnega prava – Zadostnost enega sestanka ali zahteva po trajnem in rednem usklajevanju“
      V zadevi C‑8/08,
      zaradi predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven
         (Nizozemska) z odločbo z dne 31. decembra 2007, ki je prispela na Sodišče 9. januarja 2008, v postopku

      T-Mobile Netherlands BV,

      KPN Mobile NV,

      Orange Nederland NV,

      Vodafone Libertel NV
      proti
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka (poročevalec) in U. Lõhmus, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. januarja 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za T-Mobile Netherlands BV I. VerLoren van Themaat in V. H. Affourtit, odvetnika,
      –        za KPN Mobile NV B. J. H. Braeken in P. Glazener, odvetnika,
      –        za Vodafone Libertel BV G. van der Klis, odvetnik,
      –        za Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit A. Prompers, zastopnica,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels, Y. de Vries in M. de Grave, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Bouquet in S. Noë, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 19. februarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 81(1) ES.

      2        To vprašanje je bilo postavljeno v okviru spora med podjetji T‑Mobile Netherlands BV (v nadaljevanju: T‑Mobile), KPN Mobile
         NV (v nadaljevanju: KPN), Orange Nederland NV (v nadaljevanju: Orange) in Vodafone Libertel NV (v nadaljevanju: Vodafone)
         na eni strani in Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit (nizozemskim organom, pristojnim za konkurenco,
         v nadaljevanju: NMa) na drugi strani v zvezi z globami, ki jih je ta naložil navedenim podjetjem zaradi kršitve člena 81 ES
         in člena 6(1) zakona o konkurenci (Mededingingswet) v različici, ki izhaja iz zakona o spremembi zakona o konkurenci (Wet
         houdende wijziging van de Mededingingswet) z dne 9. decembra 2004 (v nadaljevanju: Mw).

      I –  Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V uvodni izjavi 5 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe
         (UL L 1, str. 1) je navedeno:

      „Za zagotavljanje učinkovitega izvajanja pravil konkurence Skupnosti in hkrati spoštovanja temeljnih pravic do obrambe naj
         bi ta uredba urejala dokazno breme iz členov 81 in 82 Pogodbe [ES]. […] Ta uredba ne vpliva niti na nacionalna pravila o dokaznem
         standardu niti na obveznosti organov, pristojnih za konkurenco, in sodišč v državah članicah, da preverjajo pomembna dejstva
         o posameznem primeru, pod pogojem, da so taka pravila in obveznosti skladni s splošnimi načeli prava Skupnosti.“

      4        Člen 2 navedene uredbe z naslovom „Dokazno breme“ določa:

      „V vseh nacionalnih postopkih ali postopkih Skupnosti za uporabo členov 81 in 82 Pogodbe kršitve iz člena 81(1) ali člena
         82 Pogodbe dokazuje stranka ali organ, ki kršitev domneva. […]“

      5        Člen 3(1) in (2) iste uredbe določa:

      „1. Kadar organi, pristojni za konkurenco v državah članicah, ali nacionalna sodišča uporabljajo nacionalno zakonodajo o konkurenci
         za sporazume, sklepe podjetniških združenj ali za usklajena ravnanja v smislu člena 81(1) Pogodbe, ki lahko vplivajo na trgovanje
         med državami članicami v smislu navedene določbe, uporabljajo za te sporazume, sklepe ali usklajena ravnanja tudi člen 81
         Pogodbe. […]

      2. Uporaba nacionalne zakonodaje o konkurenci ne sme voditi k prepovedi sporazumov, sklepov podjetniških združenj ali usklajenih
         ravnanj, ki lahko vplivajo na trgovanje med državami članicami, a ne omejujejo konkurence v smislu člena 81(1) Pogodbe […]“

       Nacionalna ureditev
      6        V skladu s členom 1(h) Mw se za „usklajeno ravnanje“ šteje vsako usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES.

      7        V skladu s členom 6(1) Mw so prepovedani vsi sporazumi med podjetji, vsi sklepi podjetniških združenj in vsako usklajeno ravnanje,
         katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na celotnem nizozemskem trgu ali na
         njegovem delu.

      8        NMa je na podlagi člena 88 Mw pooblaščen, da uporablja člen 81 ES.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
       Dejansko stanje v sporu o glavni stvari
      9        Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so se predstavniki operaterjev, ki ponujajo mobilne telekomunikacijske storitve na
         nizozemskem trgu, sestali 13. junija 2001.

      10      Takrat je imelo pet operaterjev na Nizozemskem lastno mobilno telefonsko omrežje, in sicer podjetja Ben Nederland BV (v nadaljevanju:
         Ben, zdaj T-Mobile), KPN, Dutchtone NV (v nadaljevanju: Dutchtone, zdaj Orange), Libertel-Vodafone NV (v nadaljevanju: Libertel‑Vodafone,
         zdaj Vodafone) in Telfort Mobiel BV (pozneje O2 (Netherlands) BV, v nadaljevanju: O2 (Netherlands), in zdaj Telfort). Leta
         2001 so tržni deleži teh petih operaterjev znašali 10,6 %, 42,1 %, 9,7 %, 26,1 % oziroma 11, 4 %. Šesto mobilno telefonsko
         omrežje ni bilo predvideno, ker ni bilo izdano nobeno novo dovoljenje. Dostop na trg mobilnih telekomunikacijskih storitev
         je bil torej mogoč le s sklenitvijo pogodbe z enim ali več od teh petih operaterjev.

      11      Ponudbo mobilnih telekomunikacijskih storitev sestavljajo predplačniški paketi in naročniške pogodbe. Značilnost predplačniških
         paketov je, da stranka ceno pogovorov plača vnaprej. Z nakupom predplačniške kartice oziroma z napolnitvijo računa pridobi
         stranka dobroimetje pogovornega časa, za katerega lahko telefonira. Pri naročniških pogodbah pa se, nasprotno, minute pogovora
         v določenem obdobju naknadno zaračunajo stranki, ki poleg tega plača fiksno naročnino, v katero je lahko všteto tudi dobroimetje
         pogovornega časa.

      12      13. junija 2001 je potekal sestanek predstavnikov operaterjev, ki ponujajo mobilne telekomunikacijske storitve na nizozemskem
         trgu. Ta se je nanašal zlasti na znižanje standardnih provizij pogodbenih trgovcev za naročniške pogodbe, in sicer od 1. septembra
         2001 ali od približno tega datuma dalje. Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, so se udeleženci tega sestanka sklicevali
         tudi na več zaupnih informacij.

      13      NMa je z odločbo z dne 30. decembra 2002 ugotovil, da so podjetja Ben, Dutchtone, KPN, O2 (Netherlands) in Libertel-Vodafone
         med seboj sklenila sporazume oziroma da so usklajevala svoje ravnanje. NMa je tem podjetjem ob upoštevanju, da so občutno
         omejevala konkurenco in s tem kršila prepoved iz člena 6(1) Mw, naložil globe.

      14      Navedena podjetja so zoper to odločbo NMa vložila pritožbo.

      15      NMa je z odločbo z dne 27. septembra 2004 odločil, da so bili pritožbeni razlogi podjetij T‑Mobile, KPN, Orange, Libertel-Vodafone
         in O2 (Netherlands) delno utemeljeni, in ugotovil, da ravnanje, opisano v odločbi z dne 30. decembra 2002, ne pomeni le kršitve
         člena 6 Mw, ampak tudi člena 81(1) ES. Zato je NMa vse globe, naložene navedenim podjetjem, ohranil, vendar jih je zmanjšal.

      16      Podjetja T-Mobile, KPN, Orange, Vodafone in Telfort so pri Rechtbank te Rotterdam (sodišče v Rotterdamu) vložila tožbo zoper
         odločbo z dne 27. septembra 2004. To sodišče je s sodbo z dne 13. julija 2006 navedeno odločbo razglasilo za nično in zadevo
         poslalo NMa v ponovno odločanje.

      17      Podjetja T-Mobile, KPN, Orange in Vodafone (v nadaljevanju: zadevni operaterji) so na navedeno sodbo vložila pritožbo pri
         College van Beroep voor het bedrijfsleven, ki mora presoditi, ali je bila glede pojma usklajenega ravnanja podana pravilna
         razlaga glede na ustaljeno sodno prakso Sodišča na tem področju.

       Stališče predložitvenega sodišča
      18      College van Beroep voor het bedrijfsleven meni, da je treba ugotoviti, prvič, ali je bilo posredovanje informacij o naročniških
         pogodbah na sestanku 13. junija 2001 namenjeno omejevanju konkurence in ali NMa utemeljeno ni preučil posledic usklajenega
         ravnanja ter, drugič, ali obstaja vzročna zveza med tem usklajevanjem in ravnanjem zadevnih operaterjev na trgu.

      19      Predložitveno sodišče najprej pojasnjuje, da se zadevno usklajeno ravnanje v postopku v glavni stvari ne nanaša niti na potrošniške
         cene, ki jih uporabljajo zadevna podjetja, niti na tarife naročniških pogodb, ki jih navedeni operaterji zaračunajo končnim
         uporabnikom. Dejansko se nanaša na provizijo, ki jo nameravajo ti operaterji plačati za storitve, ki jih zanje opravljajo
         pogodbeni trgovci. Zato navedeno sodišče poudarja, da ni mogoče šteti, da je neposredni cilj usklajenega ravnanja določitev
         cen naročniških pogodb na maloprodajnem trgu.

      20      Dalje, College van Beroep voor het bedrijfsleven dvomi, da bi bilo mogoče šteti, da je cilj usklajenega ravnanja zadevnih
         operaterjev, ki se nanaša na provizije pogodbenim trgovcem za sklenitev naročniških pogodb, preprečevanje, omejevanje ali
         izkrivljanje konkurence v smislu člena 81(1) ES. Zatrjuje namreč, da bi bilo treba sodno prakso Sodišča na področju konkurence
         razlagati tako, da je namen sporazuma ali usklajenega ravnanja omejevanje konkurence, če izkušnje kažejo, da je učinek tega
         sporazuma ali te prakse vedno ali skoraj vedno preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence, neodvisno od ekonomskih
         okoliščin. Po mnenju predložitvenega sodišča je tako, kadar so dejanske škodljive posledice neizogibne in bodo nastale ne
         glede na značilnosti zadevnega trga. Po njegovem mnenju bi bilo treba – da se za neko ravnanje ne bi štelo, da ima za cilj
         omejevanje konkurence, čeprav očitno ni imelo omejujočih posledic – torej vedno preučiti posledice usklajenega ravnanja.

      21      Nazadnje, predložitveno sodišče glede vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem operaterjev na trgu dvomi o upoštevnosti
         domneve iz sodb z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, Recueil, str. I‑4125) in v zadevi
         Hüls proti Komisiji (C‑199/92 P, Recueil, str. I‑4287), in sicer da – ob pridržku nasprotnega dokaza, ki ga morajo predložiti
         zainteresirani gospodarski subjekti – podjetja, ki so sodelovala pri usklajevanju in so ostala dejavna na trgu, pri določitvi
         svojega ravnanja na tem trgu upoštevajo informacije, izmenjane s konkurenti. To velja toliko bolj, če se je usklajevanje dogajalo
         redno v daljšem obdobju. Navedeno sodišče se sprašuje, ali je v skladu s pravom Skupnosti dolžno uporabiti to domnevo kljub
         različnim nacionalnim določbam na področju izvedbe dokazov in ali se taka domneva uporabi v situacijah, ko je podlaga za dogovor
         samo en sestanek.

      22      V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1..      Katera merila je treba upoštevati pri uporabi člena 81(1) ES za presojo, ali je cilj usklajenega ravnanja preprečevanje, omejevanje
         ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu?

      2.      Ali je člen 81 ES treba razlagati tako, da je pri uporabi te določbe s strani nacionalnega sodišča vzročno zvezo med usklajevanjem
         in ravnanjem na trgu treba dokazati in presojati po pravilih nacionalnega prava, če ta pravila niso manj ugodna od tistih,
         ki veljajo za podobne nacionalne zahteve, in če zaradi njih izvrševanje pravic, zagotovljenih s pravom Skupnosti, v praksi
         ni onemogočeno ali skrajno oteženo?

      3.      Ali pri uporabi pojma usklajeno ravnanje iz člena 81 ES domneva vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem na trgu velja
         tudi, če je uskladitev enkratna in gospodarski subjekt, ki je udeležen pri usklajevanju, ostane dejaven na trgu, ali se ta
         domneva uporabi samo v tistih primerih, ko se usklajevanje dogaja redno v daljšem obdobju?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      23      Najprej je treba poudariti, da pojmi „sporazum“, „sklepi podjetniških združenj“ in „usklajeno ravnanje“ s subjektivnega vidika
         zajemajo oblike usklajevanja, ki so iste vrste in se razlikujejo le po intenzivnosti in izraznih oblikah (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 131).

      24      Zato, kot je v bistvu poudarila generalna pravobranilka v točki 38 sklepnih predlogov, se merila – ki jih je postavilo Sodišče
         za presojo, ali je cilj ali posledica nekega ravnanja preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence – uporabljajo
         ne glede na to, ali gre za sporazum, sklep ali usklajeno ravnanje.

      25      V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče že določilo merila, ki omogočajo presojo, ali je sporazum, sklep oziroma usklajeno
         ravnanje protikonkurenčno.

      26      Glede opredelitve usklajenega ravnanja je treba navesti, da je Sodišče presodilo, da gre pri takem ravnanju za obliko usklajevanja
         med podjetji, ki se sicer ne nadaljuje do sklenitve pogodbe v pravem pomenu, vendar ima za posledico, da se konkurenca, ki
         je povezana s tveganji, zavestno nadomesti s praktičnim sodelovanjem (glej sodbi z dne 16. decembra 1975 v združenih zadevah
         Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od 40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663,
         točka 26, in z dne 31. marca 1993 v združenih zadevah Ahlström Osakeyhtiö in drugi proti Komisiji, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85,
         C‑116/85, C‑117/85 in od C‑125/85 do C‑129/85, Recueil, str. I‑1307, točka 63).

      27      Glede presoje protikonkurenčnosti usklajenega ravnanja se je treba navezati zlasti na cilje, ki jih skuša doseči, in na gospodarski
         in pravni okvir, v katerega je umeščeno (glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 1983 v zadevi IAZ International Belgium
         in drugi proti Komisiji, od 96/82 do 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 in 110/82, Recueil, str. 3369, točka 25, in z dne 20. novembra 2008
         v zadevi Beef Industry Development Society in Barry Brothers, C‑209/07, še neobjavljena v ZOdl., točki 16 in 21). Poleg tega,
         čeprav namen strank ni nujni dejavnik za opredelitev omejujoče narave usklajenega ravnanja, ga Komisija Evropskih skupnosti
         ali sodišča Skupnosti vseeno upoštevajo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo IAZ International Belgium in drugi proti
         Komisiji, točke od 23 do 25).

      28      Glede razmejitve med usklajenim ravnanjem, ki ima protikonkurenčni cilj, in takim, ki imajo protikonkurenčno posledico, je
         treba opozoriti, da protikonkurenčni cilj in posledica nista kumulativna pogoja, ampak alternativi za presojo, ali ravnanje
         spada pod prepoved iz člena 81(1) ES. Na podlagi ustaljene sodne prakse od sodbe z dne 30. junija 1966 v zadevi LTM (56/65,
         Recueil, str. 337, 359) dalje je zaradi možnosti izbire, ki jo vsebuje ta pogoj in označuje veznik „oziroma“, treba najprej
         preučiti sam cilj sporazuma in pri tem upoštevati gospodarski okvir, v katerem ga je treba izvajati. Če pa analiza določb
         tega sporazuma ne izkaže zadostne škodljivosti za konkurenco, je treba preučiti njegove posledice; prepovedati ga je mogoče
         le na podlagi dejavnikov, ki izkazujejo, da je bila konkurenca dejansko preprečena ali znatno omejena oziroma izkrivljena
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Beef Industry Development Society in Barry Brothers, točka 15).

      29      Poleg tega je treba poudariti, da je za presojo, ali je neko usklajeno ravnanje prepovedano s členom 81(1) ES, upoštevanje
         njegovih konkretnih posledic odveč, če se izkaže, da je cilj tega ravnanja omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem
         trgu (glej v tem smislu sodbi z dne 13. julija 1966 v združenih zadevah Consten in Grundig proti Komisiji, 56/64 in 58/64,
         Recueil, str. 429, 496, in z dne 21. septembra 2006 v zadevi Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
         Gebied proti Komisiji, C‑105/04 P, ZOdl., str. I‑8725, točka 125, ter zgoraj navedeno sodbo Beef Industry Development Society
         in Barry Brothers, točka 16). Razlika med „kršitvami zaradi cilja“ in „kršitvami zaradi posledice“ se nanaša na dejstvo, da
         je mogoče nekatere oblike dogovorov med podjetji že zaradi njihove narave obravnavati kot škodljive za dobro delovanje običajnega
         konkurenčnega trga (glej zgoraj navedeno sodbo Beef Industry Development Society in Barry Brothers, točka 17).

      30      V teh okoliščinah v nasprotju s trditvijo predložitvenega sodišča ni treba preučiti posledic usklajenega ravnanja, če je njegov
         protikonkurenčni cilj dokazan.

      31      Glede presoje protikonkurenčnega cilja usklajenega ravnanja, kakršno je to v sporu o glavni stvari, je treba opozoriti, prvič,
         da – kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 46 sklepnih predlogov – za to, da ima usklajeno ravnanje protikonkurenčni
         cilj, zadošča, da ima lahko negativne posledice za konkurenco. Z drugimi besedami, biti mora dejansko le takšno, da lahko
         ob upoštevanju pravnega in gospodarskega okvira, v katerega je umeščeno, preprečuje, omejuje ali izkrivlja konkurenco na skupnem
         trgu. Vprašanje, ali in koliko se dejansko pojavi taka posledica, je lahko pomembno le pri izračunu glob in presoji upravičenosti
         do odškodnine.

      32      Drugič, glede izmenjave informacij med konkurenti je treba opozoriti, da je merila usklajevanja in sodelovanja, ki pomenita
         usklajeno ravnanje, treba razumeti glede na zasnovo določb Pogodbe ES v zvezi s konkurenco, v skladu s katero mora vsak gospodarski
         subjekt samostojno določiti politiko, ki jo namerava voditi na skupnem trgu (glej zgoraj navedeno sodbo Suiker Unie in drugi
         proti Komisiji, točka 173; sodbo z dne 14. julija 1981 v zadevi Züchner, 172/80, Recueil, str. 2021, točka 13, zgoraj navedeno
         sodbo Ahlström Osakeyhtiö in drugi proti Komisiji, točka 63, in sodbo z dne 28. maja 1998 v zadevi Deere proti Komisiji, C‑7/95 P,
         Recueil, str. I‑3111, točka 86).

      33      Čeprav ta zahteva po samostojnosti ne izključuje pravice gospodarskih subjektov, da se razumno prilagodijo ugotovljenemu ali
         pričakovanemu ravnanju konkurentov, pa vendar močno nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med temi subjekti,
         ki bi bodisi vplival na ravnanje dejanskega ali potencialnega konkurenta na trgu bodisi bi takemu konkurentu razkril ravnanje
         na trgu, za katero se je podjetje odločilo ali ki se ga namerava držati, kadar je cilj ali končna posledica teh stikov – upoštevajoč
         naravo proizvodov ali ponujenih storitev, velikost in število podjetij ter tudi velikost trga – vzpostavitev konkurenčnih
         razmer, ki ne ustrezajo normalnim razmeram na zadevnem trgu (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Unie in drugi proti Komisiji,
         točka 174, Züchner, točka 14, in Deere proti Komisiji, točka 87).

      34      Sodišče je tako v zgoraj navedeni sodbi Deere proti Komisiji, točka 88 in naslednje, presodilo, da na močno skoncentriranem
         oligopolnem trgu, kakršen je zadevni trg v postopku v glavni stvari, izmenjava informacij podjetjem omogoča, da se seznanijo
         s položajem na trgu in poslovno strategijo konkurentov in tako občutno spremenijo konkurenco med gospodarskimi subjekti.

      35      Iz tega sledi, da bi bila lahko izmenjava informacij med konkurenti v nasprotju s pravili konkurence, če zmanjšuje ali odpravlja
         stopnjo negotovosti pri delovanju zadevnega trga, zaradi česar bi bila omejena konkurenca med podjetji (glej zgoraj navedeno
         sodbo Deere proti Komisiji, točka 90, in sodbo z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Thyssen Stahl proti Komisiji, C‑194/99 P, Recueil,
         str. I‑10821, točka 81).

      36      Tretjič, glede možnosti, da bi šteli, da ima usklajeno ravnanje protikonkurenčni cilj, čeprav to ravnanje nima neposredne
         zveze s potrošniškimi cenami, je treba poudariti, da besedilo člena 81(1) ES ne dopušča ugotovitve, da je prepovedano le usklajeno
         ravnanje, ki ima neposreden vpliv na cene, ki jih plačajo končni uporabniki.

      37      Nasprotno, iz navedenega člena 81(1)(a) ES je razvidno, da ima usklajeno ravnanje lahko protikonkurenčni cilj, če „neposredno
         ali posredno določ[a] nakupne ali prodajne cene ali druge pogoje poslovanja“. V postopku v glavni stvari, kot zatrjuje nizozemska
         vlada v pisnih stališčih, so pri naročniških pogodbah provizije pogodbenih trgovcev odločilen dejavnik glede določanja cene,
         ki jo plača končni uporabnik.

      38      V vsakem primeru, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 58 sklepnih predlogov, člen 81 ES tako kot druga pravila
         konkurence iz Pogodbe ni namenjen le varstvu neposrednih interesov konkurentov ali potrošnikov, ampak tudi strukturi trga
         in s tem konkurenci kot taki.

      39      Zato – v nasprotju z mnenjem predložitvenega sodišča – obstoj protikonkurenčnega cilja usklajenega ravnanja ne more biti odvisen
         od obstoja neposredne zveze med tem ravnanjem in potrošniškimi cenami.

      40      Četrtič, glede trditve podjetja Vodafone, da zadevno usklajeno ravnanje, obravnavano v postopku v glavni stvari, nima cilja
         omejevanja konkurence, ker bi morale biti standardne provizije pogodbenih trgovcev vsekakor zmanjšane zaradi razmer na trgu,
         je iz točke 33 te sodbe sicer res razvidno, da zahteva po samostojnosti gospodarskih subjektov ne izključuje njihove pravice,
         da se razumno prilagodijo ugotovljenemu ali pričakovanemu ravnanju konkurentov.

      41      Vendar – kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah od 66 do 68 sklepnih predlogov – čeprav je res, da vzporedno ravnanje
         konkurenčnih podjetij ne pomeni nujno dogovarjanja, ki je v nasprotju s konkurenco, je treba šteti, da ima izmenjava informacij,
         ki lahko odpravi negotovost pri zainteresiranih osebah glede datuma, obsega in načinov prilagajanja, ki ga mora opraviti zadevno
         podjetje, tudi če tako kot v obravnavani zadevi prilagajanje vključuje znižanje standardne provizije pogodbenim trgovcem,
         protikonkurenčni cilj.

      42      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali bi v sporu o glavni stvari, informacije, izmenjane na sestanku 13. junija 2001,
         lahko odpravile tako negotovost.

      43      Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da ima usklajeno ravnanje protikonkurenčni cilj v smislu
         člena 81(1) ES, če bi zaradi vsebine in namena ter upoštevajoč pravni in gospodarski okvir, v katerega je umeščeno, lahko
         dejansko preprečevalo, omejevalo ali izkrivljalo konkurenco na skupnem trgu. Ni nujno, da je konkurenca dejansko preprečena,
         omejena ali izkrivljena niti da obstaja neposredna zveza med tem usklajenim ravnanjem in potrošniškimi cenami. Izmenjava informacij
         med konkurenti ima protikonkurenčni cilj, če je na njeni podlagi mogoče odpraviti negotovost glede predvidenega ravnanja zadevnih
         podjetij.

       Drugo vprašanje
      44      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali mora nacionalno sodišče v okviru preizkusa vzročne zveze
         med usklajevanjem in ravnanjem na trgu podjetij, ki sodelujejo pri usklajevanju, torej zveze, ki je potrebna za dokaz usklajenega
         ravnanja v smislu člena 81(1) ES, uporabiti domnevo vzročnosti, ki izhaja iz sodne prakse Sodišča in na podlagi katere ta
         podjetja, kadar ostanejo dejavna na trgu, upoštevajo informacije, ki so si jih izmenjala s konkurenti, ali pa lahko glede
         dokaznega bremena uporablja nacionalna pravila.

      45      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 76 sklepnih predlogov, se to vprašanje nanaša na pojasnitev, ali domneva,
         ki jo uporabljajo sodišča Skupnosti, zavezuje tudi nacionalne organe in sodišča, ko uporabljajo člen 81(1) ES.

      46      Predložitveno sodišče meni, da če je navedena domneva zajeta v pojem usklajenega ravnanja iz člena 81(1) ES, jo mora nacionalno
         sodišče uporabiti. Nasprotno, trdi, da če bi bilo to domnevo treba šteti za postopkovno pravilo, bi bilo mogoče, da je nacionalno
         sodišče v skladu z načelom procesne avtonomije držav članic ne bi uporabilo.

      47      Podjetja Vodafone, T-Mobile in KPN menijo, da v členu 81 ES ali sodni praksi Sodišča ni ničesar, na kar bi bilo mogoče opreti
         ugotovitve, da je domneva vzročnosti sestavni del pojma usklajenega ravnanja iz navedenega člena 81(1) ES. Menijo torej, da
         mora v skladu z ustaljeno sodno prakso, kadar na nekem področju ni predpisov Skupnosti, pravni red vsake države članice določiti
         pristojna sodišča in podrobneje urediti procesna pravila pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic, ki jih imajo upravičenci
         na podlagi prava Skupnosti, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo
         enakovrednosti), in če v praksi ne onemogočajo ali znatno otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti
         (načelo učinkovitosti).

      48      Po drugi strani nizozemska vlada in Komisija menita, da je bila domneva vzročnosti vzpostavljena kot sestavni del pojma usklajenega
         ravnanja v smislu člena 81(1) ES, in ne kot neodvisno procesno pravilo tega pojma, tako da ta domneva zavezuje nacionalna
         sodišča.

      49      V zvezi s tem je treba takoj opozoriti, da člen 81 ES na eni strani povzroča neposredne učinke v odnosih med posamezniki in
         za zadevne posameznike ustvarja pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati, ter da na drugi strani pomeni določbo
         javnega reda, ki je neizogibna za izpolnitev nalog, zaupanih Skupnosti, ki jo morajo nacionalna sodišča uporabljati po uradni
         dolžnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 1. junija 1999 v zadevi Eco Swiss, C‑126/97, Recueil, str. I‑3055, točki 36 in 39,
         in z dne 13 julija 2006 v združenih zadevah Manfredi in drugi, od C‑295/04 do C‑298/04, ZOdl., str. I‑6619, točki 31 in 39).

      50      Zato je pri uporabi člena 81 ES razlaga, ki jo je glede tega podalo Sodišče, zavezujoča za vsa nacionalna sodišča držav članic.

      51      Glede domneve vzročnosti, ki jo je Sodišče oblikovalo v okviru razlage člena 81(1) ES, je treba najprej opozoriti, da je Sodišče
         presodilo, da – kot je to razvidno tudi iz te določbe – pojem usklajenega ravnanja poleg usklajevanja med zadevnimi podjetji
         zajema temu usklajevanju ustrezno ravnanje na trgu in dejansko vzročno zvezo med tema elementoma. Sodišče je dalje menilo,
         da se vseeno – razen če zadevna podjetja dokažejo nasprotno – domneva, da podjetja, ki so udeležena pri usklajevanju in so
         še naprej dejavna na trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti.
         To velja toliko bolj, če se je usklajevanje dogajalo redno v daljšem obdobju. Nazadnje, Sodišče je ugotovilo, da takšno usklajeno
         ravnanje spada pod člen 81(1) ES, tudi če ni protikonkurenčnih posledic na trgu (glej zgoraj navedeno sodbo Hüls, točke od 161 do 163).

      52      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da domneva vzročnosti izhaja iz člena 81(1) ES, kot ga razlaga Sodišče, in da je zato
         sestavni del prava Skupnosti, ki ga je treba uporabiti.

      53      Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da nacionalno sodišče v okviru preizkusa vzročne zveze med
         usklajevanjem in ravnanjem na trgu podjetij, ki so udeležena pri usklajevanju, torej zveze, ki je potrebna za dokaz usklajenega
         ravnanja v smislu člena 81(1) ES, mora – če zadevna podjetja ne dokažejo nasprotno – uporabiti domnevo vzročnosti, ki izhaja
         iz sodne prakse Sodišča in v skladu s katero navedena podjetja, če ostanejo dejavna na tem trgu, upoštevajo informacije, ki
         so jih izmenjala s konkurenti.

       Tretje vprašanje
      54      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se pri uporabi pojma usklajenega ravnanja iz člena 81(1)
         ES domneva vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem zadevnih podjetij na trgu uporablja v vseh primerih, tudi če usklajevanje
         temelji le na enem sestanku.

      55      Podjetja Vodafone, T-Mobile in KPN v bistvu menijo, da na podlagi zgoraj navedenih sodb Komisija proti Anic Partecipazioni
         in Hüls ni mogoče sklepati, da bi se domneva vzročnosti uporabila v vseh primerih. Po njihovem mnenju bi morala njena uporaba
         ostati omejena na primere, v katerih so dejstva in okoliščine enake tistim iz navedenih sodb. V bistvu trdijo, da je le v
         primeru, da se podjetja redno sestajajo, pri čemer vedo, da so si zaupne informacije izmenjala na prejšnjih sestankih, mogoče
         domnevati, da so ta podjetja ravnanje na trgu oblikovala na podlagi usklajevanja. Poleg tega menijo, da ne bi bilo razumno
         meniti, da lahko podjetje svoje ravnanje na trgu opre na informacije, izmenjane na samo enem sestanku, in to še toliko bolj,
         kadar je namen sestanka zakonit, kot je bilo v postopku v glavni stvari.

      56      Nizozemska vlada in Komisija nasprotno trdita, da je iz sodne prakse, zlasti iz zgoraj navedenih sodb Komisija proti Anic
         Partecipazioni in Hüls, jasno razvidno, da domneva vzročnosti ni odvisna od števila sestankov, ki so bili podlaga za usklajevanje.
         Menita, da je navedena domneva upravičena, če bi stiki, do katerih je prišlo, glede na okvir, vsebino in pogostost lahko preprečevali,
         omejevali ali izkrivljali konkurenco v smislu člena 81(1) ES in če so poleg tega zadevna podjetja ostala dejavna na trgu.

      57      Po mnenju nizozemske vlade je zadeva v glavni stvari odličen prikaz dejstva, da je en sestanek dovolj, da pride do usklajevanja.
         Prvič, sestanek 13. junija 2001 je zadevnim subjektom omogočil, da se uskladijo glede znižanja provizij pogodbenim trgovcem.
         Drugič, ta sestanek je prav tako omogočil odpravo negotovosti glede vprašanj, kateri operater naj bi znižal svoje stroške
         zaposlovanja ter kdaj in koliko naj bi to naredil, in glede obdobja, v katerem naj bi drugi zadevni operaterji ravnali enako.

      58      V zvezi s tem je treba poudariti, da je iz zgoraj navedenih sodb Hüls, točka 162, in Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 121,
         razvidno, da je Sodišče uporabo navedene domneve povezalo zgolj z obstojem usklajevanja in dejstvom, da je podjetje ostalo
         dejavno na trgu. Dodatek „to velja toliko bolj, če se je usklajevanje dogajalo redno v daljšem časovnem obdobju“, ki nikakor
         ne podpira trditve, da se domneva vzročnosti uporabi le, če se podjetja sestajajo redno, je treba nujno razlagati tako, da
         je ta domneva še toliko trdnejša, če so podjetja svoje ravnanje usklajevala redno v daljšem obdobju.

      59      Vsaka druga razlaga bi v bistvu pripeljala do stališča, da na podlagi enkratne izmenjave informacij med konkurenti nikakor
         ne bi moglo priti do usklajevanja v nasprotju s pravili konkurence, ki so navedena v Pogodbi. Vendar v skladu s strukturo
         trga ni izključeno, da lahko zgolj en stik, kakršen je bil zadevni v sporu o glavni stvari, načeloma zadošča, da zadevna podjetja
         uskladijo svoje ravnanje na trgu in tako dosežejo dejansko sodelovanje, ki nadomešča konkurenco in tveganja, ki jih ta prinaša.

      60      Kot sta nizozemska vlada in generalna pravobranilka v točkah 104 in 105 sklepnih predlogov pravilno poudarili, je pogostost,
         intervale in način, kako konkurenti navezujejo stik drug z drugim za uskladitev svojega ravnanja na trgu, treba presojati
         ob upoštevanju tako namena usklajevanja kot tudi okoliščin, povezanih s trgom. Če namreč zadevna podjetja izvajajo omejevalni
         sporazum, ki vključuje kompleksno usklajevanje glede številnih vidikov njihovega ravnanja na trgu, bodo potrebovala redne
         stike v daljšem obdobju. Če pa je kot v postopku v glavni stvari usklajevanje natančno določeno in je namenjeno poenotenju
         ravnanja na trgu glede zgolj enega vidika konkurence, bo lahko samo en stik zadoščal za uresničenje protikonkurenčnega cilja,
         ki mu sledijo zadevna podjetja.

      61      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je od števila sestankov med zadevnimi podjetji pomembnejše dejstvo, ali so stik ali
         stiki podjetjem omogočili, da informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti, upoštevajo pri odločanju, kako bodo ravnala na
         zadevnem trgu, ter da zavestno nadomestijo tveganja konkurence z medsebojnim dejanskim sodelovanjem. Če so ta podjetja ostala
         dejavna na tem trgu, je upravičeno od njih zahtevati, da predložijo dokaz, da to usklajevanje ni vplivalo na njihovo ravnanje
         na navedenem trgu.

      62      Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da če podjetje, ki je udeleženo pri usklajevanju, ostane
         dejavno na zadevnem trgu, se domneva vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem tega podjetja na tem trgu uporabi, tudi
         če usklajevanje temelji le na enem sestanku zadevnih podjetij.

       Stroški
      63      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Usklajeno ravnanje ima protikonkurenčni cilj v smislu člena 81(1) ES, če bi zaradi vsebine in namena ter upoštevajoč pravni
            in gospodarski okvir, v katerega je umeščeno, lahko dejansko preprečevalo, omejevalo ali izkrivljalo konkurenco na skupnem
            trgu. Ni nujno, da je konkurenca dejansko preprečena, omejena ali izkrivljena niti da obstaja neposredna zveza med tem usklajenim
            ravnanjem in potrošniškimi cenami. Izmenjava informacij med konkurenti ima protikonkurenčni cilj, če je na njeni podlagi mogoče
            odpraviti negotovost glede predvidenega ravnanja zadevnih podjetij.
      2)      V okviru preizkusa vzročne zveze med usklajevanjem in ravnanjem na trgu podjetij, ki so udeležena pri usklajevanju, torej
            zveze, ki je potrebna za dokaz usklajenega ravnanja v smislu člena 81(1) ES, mora nacionalno sodišče – če zadevna podjetja
            ne dokažejo nasprotno – uporabiti domnevo vzročnosti, ki izhaja iz sodne prakse Sodišča in v skladu s katero navedena podjetja,
            če ostanejo dejavna na tem trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti.
      3)      Če podjetje, ki je udeleženo pri usklajevanju, ostane dejavno na zadevnem trgu, se domneva vzročne zveze med usklajevanjem
            in ravnanjem tega podjetja na tem trgu uporabi, tudi če usklajevanje temelji le na enem sestanku zadevnih podjetij.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 13. januarja 2004. # JCB Service proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-67/01.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 25. oktobra 2013. # Biotronik SE & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-416/11.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 17. marca 2011.#Manuel Carvalho Ferreira Santos proti Companhia Europeia de Seguros SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal da Relação do Porto - Portugalska.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe - Direktiva 72/166/EGS - Člen 3(1) - Direktiva 84/5/EGS - Člen 2(1) - Direktiva 90/232/EGS - Člen 1 - Pravica do odškodnine iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil - Pogoji omejitve - Prispevek k nastanku škode - Neobstoj krivde voznikov - Odgovornost za nevarnost.#Zadeva C-484/09.

text:
      Zadeva C-484/09
      Manuel Carvalho Ferreira Santos
      proti
      Companhia Europeia de Seguros SA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal da Relação do Porto)
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Direktiva 72/166/EGS – Člen 3(1) – Direktiva 84/5/EGS – Člen 2(1) – Direktiva 90/232/EGS – Člen 1 – Pravica do odškodnine iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – Pogoji omejitve – Prispevek k nastanku škode – Neobstoj krivde voznikov – Odgovornost za nevarnost“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – Direktive 72/166, 84/5 in 90/232 –
            Določitev ureditve za civilno odgovornost, ki se uporablja za škodne dogodke, nastale pri uporabi motornih vozil
      (direktive Sveta 72/166, člen 3(1), 84/5, člen 2(1), in 90/232, člen 1)
      Člen 3(1) Direktive 72/166 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih
         vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti, člen 2(1) Druge direktive 84/5 o približevanju zakonodaje
         držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in člen 1 Tretje direktive 90/232 o približevanju
         zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo
         nacionalni ureditvi, ki ob trčenju dveh vozil, pri katerem nastane škoda, za katero ni kriv nobeden od voznikov, porazdeli
         odgovornost za povzročeno škodo sorazmerno glede na stopnjo prispevka vsakega od teh vozil k nastanku škode, ob dvomu pa določa
         enako stopnjo prispevka.

      Ker ne izključuje samodejno ali ne omejuje nesorazmerno pravice voznika motornega vozila, ki je bil ob trčenju z drugim motornim
         vozilom telesno poškodovan – do odškodnine iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, temveč
         zgolj določa, da se civilna odgovornost sorazmerno porazdeli glede na prispevek vsakega vozila k nastanku škode, kar pa tako
         vpliva na višino odškodnine, nacionalna ureditev ne vpliva na dolžnost zagotovitve, določene s pravom Unije, da je civilna
         odgovornost, ki velja po nacionalnem pravu, krita z zavarovanjem, ki je skladno z določbami treh zgoraj omenjenih direktiv.

      (Glej točke 43, 44 in 46 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 17. marca 2011(*)

      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Direktiva 72/166/EGS – Člen 3(1) – Direktiva 84/5/EGS – Člen 2(1) – Direktiva 90/232/EGS – Člen 1 – Pravica do odškodnine iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – Pogoji omejitve – Prispevek k nastanku škode – Neobstoj krivde voznikov – Odgovornost za nevarnost“
      V zadevi C‑484/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal da Relação do
         Porto (Portugalska) z odločbo z dne 24. novembra 2009, ki je prispela na Sodišče 30. novembra 2009, v postopku

      Manuel Carvalho Ferreira Santos
      proti
      Companhia Europeia de Seguros SA,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadžiev (poročevalec), A. Rosas, A. Ó Caoimh, sodniki, in P. Lindh,
         sodnica,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,
      –        za nemško vlado T. Henze in J. Möller, zastopnika,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z L. Ventrello, avvocato dello Stato,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za Evropsko komisijo N. Yerrell in M. Telles Romão, zastopnici,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 7. decembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Direktive Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju
         zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja
         takšne odgovornosti (72/166/EGS) (UL L 103, str. 1, v nadaljevanju: Prva direktiva), člena 2(1) Druge direktive Sveta z dne
         30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS)
         (UL 1984, L 8, str. 17, v nadaljevanju: Druga direktiva) ter člena 1 Tretje direktive Sveta z dne 14. maja 1990 o približevanju
         zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (90/232/EGS) (UL L 129, str. 33, v nadaljevanju:
         Tretja direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Carvalho Ferreira Santos (v nadaljevanju: M. Carvalho) in zavarovalnico Companhia
         Europeia de Seguros SA (v nadaljevanju: Europeia de Seguros) glede plačila odškodnine te zavarovalnice iz naslova civilne
         odgovornosti pri uporabi motornih vozil za škodo, ki je M. Carvalhu nastala pri trčenju njegovega avtomobila z avtomobilom,
         v zvezi s katerim civilno odgovornost krije zavarovalnica Europeia de Seguros.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Člen 3(1) Prve direktive določa:

      „Vsaka država članica […] sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno
         na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem. Na podlagi teh ukrepov se določi kritje obveznosti in pogoji kritja.“

      4        Člen 2(1) Druge direktive določa:

      „Vsaka država članica sprejme ustrezne ukrepe za zagotovitev, da se vsi zakonski predpisi ali pogodbene določbe, ki jih vsebuje
         zavarovalna polica, izdana v skladu s členom 3(1) [Prve direktive], ki izključujejo iz zavarovanja uporabo ali vožnjo:

      –        oseb, ki za to nimajo izrecnega ali implicitnega dovoljenja, ali
      –        oseb, ki nimajo vozniškega dovoljenja za vožnjo takega vozila, ali
      –        oseb, ki kršijo zakonske tehnične zahteve v zvezi s stanjem in varnostjo tega vozila,
      za namene člena 3(1) [Prve direktive] štejejo za neveljavne v zvezi z odškodninskimi zahtevki tretjih oseb, ki so bili oškodovanci
         nesreče.

      Vendar se lahko predpis ali določba iz prve alinee uveljavlja proti osebam, ki so prostovoljno vstopile v vozilo, ki je povzročilo
         materialno škodo ali telesno poškodbo, če lahko zavarovatelj dokaže, da so vedele, da je bilo vozilo ukradeno.

      Države članice imajo – v primeru nesreč, ki se zgodijo na njihovem ozemlju – možnost, da ne uporabijo določbe v prvem pododstavku,
         če lahko oškodovanec dobi odškodnino za škodo od organa socialne varnosti.“

      5        Člen 1 Tretje direktive določa:

      „Brez vpliva na drugi pododstavek člena 2(1) [Druge direktive] zavarovanje iz člena 3(1) [Prve direktive] krije odgovornost
         za telesne poškodbe vseh potnikov razen voznika, do katerih bi prišlo pri uporabi motornega vozila.

      […]“
      6        Člen 4 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005 o spremembi direktiv Sveta 72/166/EGS, 84/5/EGS,
         88/357/EGS in 90/232/EGS ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/26/ES o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi
         motornih vozil (UL L 149, str. 14) z naslovom „Spremembe Direktive 90/232/EGS“ določa:

      „Direktiva 90/232/EGS se spremeni:
      […]
      (2)      Vstavi se naslednji člen:
      ‚Člen 1a
      Zavarovanje iz člena 3(1) [Prve direktive] krije telesne poškodbe in materialno škodo, povzročeno pešcem, kolesarjem in drugim
         nemotoriziranim udeležencem v prometu, ki so, kot posledica nesreče, v kateri je bilo udeleženo motorno vozilo, v skladu z
         nacionalnim civilnim pravom upravičeni do odškodnine. Ta člen ne posega niti v civilno odgovornost niti v višino odškodnine.‘

      […]“
      7        Člen 12 Direktive 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri
         uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (UL L 263, str. 11) z naslovom „Specifične
         kategorije oškodovancev“ določa:

      „1.      Brez poseganja v drugi pododstavek člena 13(1) zavarovanje iz člena 3 krije odgovornost za telesne poškodbe vseh potnikov
         razen voznika, do katerih bi prišlo pri uporabi motornega vozila.

      […]
      3.      Zavarovanje iz člena 3 krije telesne poškodbe in materialno škodo, povzročeno pešcem, kolesarjem in drugim nemotoriziranim
         udeležencem v prometu, ki so, kot posledica nesreče, v kateri je bilo udeleženo motorno vozilo, v skladu z nacionalnim civilnim
         pravom upravičeni do odškodnine.

      Ta člen ne posega niti v civilno odgovornost niti v višino odškodnine.“
       Nacionalno pravo
      8        Člen 503(1) portugalskega civilnega zakonika določa:

      „Kdor dejansko upravlja motorno kopensko vozilo in ga uporablja za svoje potrebe, tudi če hrambo prepusti mandatarju, odgovarja
         za škodo, ki izvira iz nevarnosti, značilnih za vozilo, tudi če to ni udeleženo v prometu.“

      9        Člen 504(1) tega zakonika določa:

      „Tretje osebe in potniki lahko uveljavljajo odgovornost za škodo, povzročeno z vozili.“
      10      Člen 506 portugalskega civilnega zakonika določa:

      „1.      Če v trčenju dveh vozil nastane škoda pri obeh ali enem od njiju in noben od voznikov ni kriv za nesrečo, se odgovornost porazdeli
         sorazmerno z nevarnostjo, s katero je vsako od vozil prispevalo k škodi; če pa je škodo povzročilo le eno vozilo in ni krivde
         pri nobenem od voznikov, mora plačati odškodnino le oseba, ki odgovarja za škodo.

      2.      Ob dvomu se šteje, da sta obe vozili enako prispevali k škodi in da je krivda obeh voznikov enaka.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      11      Do trčenja med mopedom, ki ga je vozil M. Carvalho, in osebnim avtomobilom, ki ga je vozil A. P. Nogeira Teixeira, je prišlo
         5. avgusta 2000. M. Carvalho je bil zaradi poškodb glave hospitaliziran in več mesecev priklenjen na posteljo. Od takrat ni
         zmožen za delo.

      12      Po tej nesreči je M. Carvalho iz naslova civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil vložil tožbo zoper Europeia de Seguros
         kot zavarovatelja A. P. Nogeire Teixeire. S to tožbo M. Carvalho zahteva odškodnino 154.456,36 EUR za premoženjsko in nepremoženjsko
         škodo, ki mu je nastala v tej nesreči.

      13      Predložitveno sodišče je ugotovilo, da noben od voznikov ni kriv za nesrečo. Ker obstaja dvom o prispevku vozil, udeleženih
         v prometni nesreči, k povzročeni škodi, se uporabi člen 506(2) portugalskega civilnega zakonika, ki določa 50‑odstotno civilno
         odgovornost vsakega od voznikov.

      14      Po mnenju tega sodišča je odgovornost voznika vozila, ki je povzročilo škodo, sorazmerna s prispevkom vozila oškodovanca k
         povzročitvi škode. Omejitev te odgovornosti pomeni, da se odškodnina, ki jo mora zavarovalnica Europeia de Seguros plačati
         oškodovancu iz naslova zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, sorazmerno zmanjša.

      15      Predložitveno sodišče meni, da dejstvo, da je voznik oškodovanec sam prispeval k škodi, ki jo je povzročilo trčenje, temu
         vozniku ne odvzame statusa oškodovanca v smislu člena 1(2) Prve direktive. Tako naj bi se za voznika oškodovanca glede odškodnine
         za telesne poškodbe uporabilo načelo varstva oškodovancev iz prometnih nesreč, ki ga je Sodišče postavilo v sodbi z dne 30.
         junija 2005 v zadevi Candolin in drugi (C‑537/03, ZOdl., str. I‑5745).

      16      Sodišče je na podlagi tega načela razsodilo, da bi bile nacionalne zakonodaje, ki bi dovoljevale zmanjšanje ali omejitev odškodnine
         oškodovancem v prometnih nesrečah zaradi njihovega prispevka k nastanku škode, ki jim je nastala, v nasprotju s pravom Unije,
         saj bi členu 3(1) Prve direktive, členu 2(1) Druge direktive in členu 1 Tretje direktive odvzele polni učinek.

      17      Predložitveno sodišče zlasti poudarja, da – čeprav priznava, da je civilna odgovornost področje, ki ostaja v pristojnosti
         držav članic – je Sodišče pojasnilo, da morajo države članice te pristojnosti izvrševati ob upoštevanju prava Unije, ki dovoljuje
         zmanjšanje odškodnine, ki jo je oškodovancu treba plačati iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih
         vozil, le v izjemnih primerih in na podlagi preučitve posameznega primera.

      18      Glede na to sodno prakso Sodišča predložitveno sodišče dvomi o združljivosti ureditve civilne odgovornosti, ki se uporablja
         v sporu o glavni stvari, z zgoraj navedenimi določbami prava Unije.

      19      V teh okoliščinah je Tribunal da Relação do Porto prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali pravo Skupnosti, zlasti [členi] 3(1) [Prve direktive], 2(1) [Druge direktive] in 1 [Tretje direktive], kot jih razlaga
         [Sodišče], nasprotuje možnosti, da se ob trčenju vozil, za katero ni kriv nobeden od voznikov in v katerem je bil eden od
         voznikov (oškodovanec, ki zahteva odškodnino) telesno poškodovan in mu je nastala materialna škoda, odgovornost za nevarnost
         porazdeli (člen 506(1) in (2) portugalskega civilnega zakonika), kar neposredno vpliva na znesek odškodnine, ki se prisodi
         oškodovancu za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki izvira iz nastalih telesnih poškodb (saj se zaradi te porazdelitve
         odgovornosti za nevarnost znesek odškodnine sorazmerno zmanjša)?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      20      Predložitveno sodišče želi z vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člene 3(1) Prve direktive, 2(1) Druge direktive in
         1 Tretje direktive razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki ob trčenju dveh vozil, pri katerem nastane škoda,
         za katero ni kriv nobeden od voznikov, porazdeli odgovornost za to škodo sorazmerno glede na prispevek vsakega od teh vozil
         k nastanku škode, ob dvomu pa določa, da je stopnja prispevka enaka.

      21      Portugalska vlada pojasnjuje, da je v skladu s členoma 483 in 499 portugalskega civilnega zakonika pravica oškodovanca do
         odškodnine neposredno in sorazmerno povezana z deležem civilne odgovornosti, ugotovljene na podlagi člena 506 navedenega zakonika.

      22      Nemška, italijanska in avstrijska vlada trdijo, da iz cilja in iz besedila Prve in Druge direktive izhaja, da njun namen ni
         harmonizacija ureditve držav članic o civilni odgovornosti. Cilj zakonodajalca Unije naj bi bil ureditev obsega obveznega
         zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ne pa ureditev civilne odgovornosti v primeru nesreč, ki vključujejo
         ta vozila.

      23      Zato se za vprašanje skladnosti meril za določitev odgovornosti za škodo, ki so določena z nacionalnim pravom o civilni odgovornosti,
         s pravom Unije naj ne bi uporabljali Prva in Druga direktiva. Poleg tega naj bi uporaba teh direktiv predpostavljala, da je
         vprašanje določitve obsega odgovornosti že urejeno s pravom o civilni odgovornosti.

      24      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v preambuli Prve in Druge direktive poudarjeno, da je njun namen na eni strani zagotoviti
         prosti pretok vozil, ki so navadno na ozemlju Unije, in oseb, ki so v njih, in na drugi strani zagotoviti, da bodo oškodovanci
         nesreč, ki jih povzročijo ta vozila, enako obravnavani, ne glede na to, kje v Uniji se je nesreča zgodila (sodbi z dne 28.
         marca 1996 v zadevi Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Recueil, str. I-1829, točka 13, in z dne 14. septembra 2000 v zadevi Mendes
         Ferreira in Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Recueil, str. I‑6711, točka 24).

      25      Prva direktiva je v ta namen, kot izhaja iz njene osme uvodne izjave, vzpostavila sistem, ki temelji na domnevi, da so vozila,
         ki so običajno na ozemlju Unije, zavarovana. Člen 3(1) te direktive tako določa, da morajo države članice sprejeti vse ustrezne
         ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem
         (zgoraj navedena sodba Mendes Ferreira in Delgado Correia Ferreira, točka 25).

      26      Ta člen pa je v prvotnem besedilu državam članicam vendarle prepuščal, da določijo kritje odgovornosti in pogoje obveznega
         zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil. Da bi zmanjšali obstoječe razlike med zakonodajami držav članic
         glede obsega obveznosti zavarovalnega kritja, kot je navedeno v tretji uvodni izjavi Druge direktive, je člen 1 Direktive
         na področju civilne odgovornosti naložil obvezno kritje materialne škode in telesnih poškodb do določene vsote, člen 1 Tretje
         direktive pa je to obveznost razširil na kritje telesnih poškodb vseh potnikov, razen voznika (zgoraj navedena sodba Mendes
         Ferreira in Delgado Correia Ferreira, točka 26).

      27      Člen 3(1) Prve direktive, natančneje pojasnjen in dopolnjen z Drugo in Tretjo direktivo, državam članicam torej nalaga, da
         zagotovijo, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem, in zlasti
         določa vrste škode in tretje osebe, ki so bile oškodovane in morajo biti krite s tem zavarovanjem (zgoraj navedena sodba Mendes
         Ferreira in Delgado Correia Ferreira, točka 27).

      28      Sodišče se je že izreklo o posledicah te obveznosti za odškodnino iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi
         motornih vozil za škodo, povzročeno tretjim osebam, oškodovancem, na podlagi civilne odgovornosti zavarovanca.

      29      Tako je glede na cilj varstva oškodovancev, ki se v zadevnih direktivah nenehno poudarja, Sodišče razsodilo, da člen 3(1)
         Prve direktive nasprotuje, da bi se zavarovatelj civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil lahko skliceval na zakonske
         določbe ali pogodbene klavzule za zavrnitev izplačila odškodnine tretjim, ki so oškodovanci v nesreči, ki jo je povzročilo
         zavarovano vozilo (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Ruiz Bernáldez, točka 20, in Candolin in drugi, točka 18).

      30      Sodišče je prav tako razsodilo, da člen 2(1), prvi pododstavek, Druge direktive le opozarja na to obveznost glede določb ali
         klavzul zavarovalne police, ki iz kritja na podlagi zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil izključuje
         škodo, ki jo tretjim osebam zaradi uporabe ali vožnje zavarovanega vozila povzročijo osebe, ki za vožnjo vozil niso pooblaščene,
         osebe brez vozniškega dovoljenja ali osebe, ki niso izpolnile zakonskih obveznosti tehnične narave glede stanja in varnosti
         vozila (zgoraj navedeni sodbi Ruiz Bernáldez, točka 21, in Candolin in drugi, točka 19).

      31      Vendar je treba opozoriti, da je obveznost zavarovanja civilne odgovornosti za kritje škode, povzročene tretjim osebam z motornim
         vozilom, ločena od obsega njihove odškodnine iz naslova civilne odgovornosti zavarovanca. Namreč, medtem ko je prva opredeljena
         in zagotovljena z zakonodajo Unije, drugo ureja predvsem nacionalno pravo (glej v tem smislu sodbo z dne 19. aprila 2007 v
         zadevi Farrell, C‑356/05, ZOdl., str. I-3067, točka 32).

      32      V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da iz namena Prve, Druge in Tretje direktive ter iz njihovih besedil izhaja, da njihov
         namen ni harmonizacija ureditev držav članic o civilni odgovornosti in da v obstoječem stanju prava Unije te ostanejo proste
         pri določitvi ureditve civilne odgovornosti, ki velja za nesreče, ki so nastale pri uporabi vozil (zgoraj navedeni sodbi Candolin
         in drugi, točka 24, in Farrell, točka 33).

      33      Iz besedila člena 3(1) Prve direktive je razvidno, da zakonodajalec Unije ni želel določiti vrste civilne odgovornosti – krivdne
         ali objektivne – pri uporabi motornih vozil, ki jo mora kriti obvezno zavarovanje.

      34      Vendar pa so države članice zavezane zagotoviti, da je civilna odgovornost, ki velja po nacionalnem pravu, krita z zavarovanjem,
         ki je skladno z določbami treh zgoraj omenjenih direktiv (zgoraj navedena sodba Farrell, točka 33).

      35      Poleg tega je Sodišče glede prava civilne odgovornosti tudi že razsodilo, da morajo države članice svoje pristojnosti na tem
         področju izvajati ob spoštovanju prava Unije in zlasti členov 3(1) Prve direktive, 2(1) Druge direktive in 1 Tretje direktive
         (zgoraj navedeni sodbi Candolin in drugi, točka 27, in Farrell, točka 34).

      36      Nacionalne določbe prava civilne odgovornosti, ki urejajo odškodnino za nesreče, ki so nastale pri uporabi vozil, torej tem
         členom ne morejo odvzeti polnega učinka (zgoraj navedeni sodbi Candolin in drugi, točka 28, in Farrell, točka 34).

      37      To pa bi se zgodilo, če bi odgovornost oškodovanca za nastalo mu škodo, kot izhaja iz presoje njegovega prispevka k nastanku
         te škode po nacionalnem pravu o civilni odgovornosti, povzročila samodejno izključitev ali nesorazmerno zmanjšanje plačila
         odškodnine, ki jo krije obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil za škodo, za katero odgovarja
         zavarovanec.

      38      V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da nacionalna ureditev, določena s splošnimi in abstraktnimi merili, ne more zavrniti
         ali nesorazmerno omejiti pravice potnika do izplačila odškodnine iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi
         motornih vozil samo na podlagi njegovega prispevka k nastanku navedene škode. Samo v izjemnih okoliščinah se lahko na podlagi
         individualne presoje in ob spoštovanju prava Unije sorazmerno omeji obseg take pravice (zgoraj navedeni sodbi Candolin in
         drugi, točka 30, in Farrell, točka 35).

      39      V obravnavanem primeru se zadeva iz postopka v glavni stvari nanaša na odškodnino na podlagi civilne odgovornosti za škodo,
         ki je nastala vozniku motornega vozila pri trčenju z drugim motornim vozilom, ne da bi bil za to kriv katerikoli od voznikov.
         Za razliko od okoliščin iz zgoraj navedenih sodb Candolin in drugi ter Farrell znižanje odškodnine za škodo, ki je nastala
         vozniku, ne izhaja iz omejitve kritja civilne odgovornosti v okviru zavarovanja, ampak iz omejitve civilne odgovornosti zavarovanca
         na podlagi predpisov, ki urejajo civilno odgovornost.

      40      Če ob trčenju dveh vozil nastane škoda in nobeden od voznikov ni kriv za nesrečo, se namreč v skladu s členom 506(1) portugalskega
         civilnega zakonika civilna odgovornost voznikov porazdeli sorazmerno s prispevkom vsakega od vozil k nastanku te škode. Ob
         dvomu glede stopnje prispevka vozil k nastanku te škode odstavek 2 navedenega člena določa, da je njun prispevek enak.

      41      Z drugimi besedami, nacionalna zakonodaja, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, civilno odgovornost za škodo, nastalo
         pri trčenju dveh motornih vozil, porazdeli, če krivde ni mogoče pripisati nobenemu od voznikov.

      42      Kot je poudarila portugalska vlada, bo ta porazdelitev odgovornosti določila odškodnino, ki jo mora plačati vsak od voznikov
         na podlagi njune civilne odgovornosti za škodo, ki jo je povzročilo trčenje.

      43      Za razliko od pravnega okvira iz zgoraj navedenih sodb Candolin in drugi ter Farrell člen 506 portugalskega civilnega zakonika
         ne izključuje samodejno ali ne omejuje nesorazmerno pravice oškodovanca – v obravnavanem primeru pravice voznika motornega
         vozila, ki je bil ob trčenju z drugim motornim vozilom telesno poškodovan – do odškodnine iz obveznega zavarovanja civilne
         odgovornosti pri uporabi motornih vozil. Ta določba namreč zgolj določa, da se civilna odgovornost sorazmerno porazdeli glede
         na prispevek vsakega vozila k nastanku škode, kar pa posledično vpliva na višino odškodnine.

      44      Zato je treba ugotoviti, da ta določba ne vpliva na dolžnost zagotovitve, določene s pravom Unije, da je civilna odgovornost,
         ki velja po nacionalnem pravu, krita z zavarovanjem, ki je skladno z določbami treh zgoraj omenjenih direktiv.

      45      Ta sklep med drugim potrjuje tudi člen 1a Tretje direktive, ki je bil uveden z Direktivo 2005/14 in se glede kritja telesnih
         poškodb in materialne škode, povzročene pešcem, kolesarjem in drugim nemotoriziranim udeležencem v prometu, sklicuje na nacionalno
         civilno pravo. Ker ta določba določa, da se navedena škoda krije iz obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi
         motornih vozil, če je oškodovanec v skladu z nacionalnim pravom upravičen do odškodnine, ne more veljati drugače za voznika
         motornega vozila, kadar je ta hkrati oškodovanec in soodgovoren za telesne poškodbe, ki so mu nastale zaradi nesreče, v katero
         je bilo vpleteno drugo vozilo. V zvezi s tem tudi iz člena 12 Direktive 2009/103 izhaja, da kritje škode, povzročene specifičnim
         kategorijam oškodovancev, zlasti nemotoriziranim udeležencem in potnikom, iz obveznega zavarovanja ne posega niti v civilno
         odgovornost niti v višino odškodnine za to škodo.

      46      Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Prve direktive, člen
         2(1) Druge direktive in člen 1 Tretje direktive razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki ob trčenju dveh
         vozil, pri katerem nastane škoda, za katero ni kriv nobeden od voznikov, porazdeli odgovornost za povzročeno škodo sorazmerno
         glede na stopnjo prispevka vsakega od teh vozil k nastanku škode, ob dvomu pa določa enako stopnjo prispevka.

       Stroški
      47      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 3(1) Direktive Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti
            pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (72/166/EGS), člen 2(1) Druge direktive
            Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih
            vozil (84/5/EGS) in člen 1 Tretje direktive Sveta z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju
            civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (90/232/EGS) je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi,
            ki ob trčenju dveh vozil, pri katerem nastane škoda, za katero ni kriv nobeden od voznikov, porazdeli odgovornost za povzročeno
            škodo sorazmerno glede na stopnjo prispevka vsakega od teh vozil k nastanku škode, ob dvomu pa določa enako stopnjo prispevka.

      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.