title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 28. aprila 2010.#Amann & Söhne GmbH & Co. KG in Cousin Filterie SAS proti Evropski komisiji.#Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Evropski trg industrijskega sukanca – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP – Pojem enotne kršitve – Opredelitev trga – Globe – Zgornja meja globe – Teža in trajanje kršitve – Olajševalne okoliščine – Sodelovanje – Sorazmernost – Enako obravnavanje – Pravica do obrambe – Smernice o načinu določanja glob.#Zadeva T-446/05.

text:
      Zadeva T-446/05
      Amann & Söhne GmbH & Co. KG in Cousin Filterie SAS
      proti
      Evropski komisiji
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Evropski trg industrijskega sukanca – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP – Pojem enotne kršitve – Opredelitev trga – Globe – Zgornja meja globe – Teža in trajanje kršitve – Olajševalne okoliščine – Sodelovanje – Sorazmernost – Enako obravnavanje – Pravica do obrambe – Smernice o načinu določanja glob“
      Povzetek sodbe
      1.      Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Kršitve – Sporazumi in usklajena ravnanja, ki jih je mogoče obravnavati kot
            enotno kršitev – Pojem
      (člen 81(1) ES; uredbi Sveta št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člen 23(2))
      2.      Ničnostna tožba – Odločba Komisije, sprejeta na podlagi členov 81 ES ali 82 ES – Zahtevna ekonomska presoja – Sodni nadzor
            – Omejitve
      (člena 81 ES in 82 ES; uredbi Sveta št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člen 23(2))
      3.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Diskrecijska pravica Komisije – Sodni nadzor – Neomejena pristojnost sodišča Skupnosti
      (členi 81 ES, 82 ES, 229 ES in 253 ES; uredbi Sveta št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člena 23(2) in (3) ter 31)
      4.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Diskrecijska pravica Komisije na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 – Kršitev načela
            zakonitosti kazenskih sankcij – Neobstoj
      (člena 81 ES in 82 ES; uredbi Sveta št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člen 23(2))
      5.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Več kršitev
      (člena 81 ES in 82 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))
      6.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve
      (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)
      7.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Ocena dejanske možnosti povzročitve škode na zadevnem trgu
      (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))
      8.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Razvrstitev zadevnih podjetij v kategorije z enakim posebnim izhodiščem
      (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)
      9.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Nujnost upoštevanja prometa zadevnih podjetij in zagotovitve sorazmernosti glob
            s tem prometom – Neobstoj
      (uredbi Sveta št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člen 23(3); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)
      10.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Razvrstitev zadevnih podjetij v kategorije z enakim posebnim izhodiščem
      (Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A, šesti odstavek)
      11.    Konkurenca – Globe – Odločba o naložitvi glob – Obveznost obrazložitve – Obseg
      (člen 253 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)
      12.    Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Udeležba na sestankih podjetij s protikonkurančnim predmetom – Okoliščina, na podlagi
            katere je mogoče, če se podjetje ni distanciralo od sprejetih odločitev, sklepati na udeležbo v poznejšem omejevalnem sporazumu
      (člen 81(1) ES)
      13.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Trajanje kršitve – Srednjetrajne in dolgotrajne kršitve – Zvišanje izhodiščnega
            zneska za 10 % na leto
      (uredbi Sveta št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člen 23(3); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 B)
      14.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Olajševalne okoliščine
      (uredbi Sveta št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3, tretja alinea)
      15.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Promet, ki se upošteva pri določitvi globe
      (Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A)
      16.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Upoštevanje učinkov kršitve
      (Uredba Sveta št. 17, člen 15)
      17.    Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Dopustni dokazi
      (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 27(1))
      18.    Konkurenca – Upravni postopek – Zahteva za informacije – Pravica do obrambe
      (Uredba Sveta št. 17, člen 11(5))
      19.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Sodelovanje podjetja med upravnim postopkom
      (Uredba Sveta št. 17, člen 11(4) in (5))
      1.      Pojem enotne kršitve se nanaša na položaj, ko je več podjetij udeleženih pri kršitvi, sestavljeni iz trajajočega ravnanja
         z enim samim gospodarskim ciljem, to je izkriviti konkurenco, ali posameznih kršitev, ki so med seboj povezane z enotnostjo
         cilja (isti cilj za vse elemente) in gospodarskih subjektov (kršitev zadeva ista podjetja, ki se zavedajo, da sodelujejo z
         namenom doseči isti cilj). Kršitev člena 81(1) ES je lahko ne le posledica ločenega dejanja, ampak celega niza dejanj ali
         tudi trajajočega ravnanja. Tej razlagi ni mogoče oporekati, ker bi lahko tudi en ali več elementov tega niza dejanj ali trajajočega
         ravnanja sam po sebi in ločeno pomenil kršitev navedene določbe. Kadar se različna dejanja zaradi istega cilja, ki izkrivlja
         konkurenco na skupnem trgu, uvrščajo v „celostni načrt“, lahko Komisija pripiše odgovornost za ta dejanja glede na sodelovanje
         pri kršitvi kot celoti. Poleg tega se enotne kršitve lahko nanašajo na pravno opredelitev protikonkurenčnega ravnanja, ki
         ga sestavljajo dogovori, usklajena ravnanja in sklepi podjetniških združenj.

      Pojem enotnega cilja ne more biti določen s splošnim sklicevanjem na izkrivljanje konkurence na trgu, ki ga zadeva kršitev,
         ker vplivanje na konkurenco kot cilj ali učinek pomeni sestavni del vsakega ravnanja, za katero se uporablja člen 81(1) ES.
         Taka opredelitev pojma enotnega cilja bi lahko pojmu enotne in trajajoče kršitve odvzela del njegovega smisla, ker bi moralo
         biti posledično več ravnanj, ki se nanašajo na gospodarski sektor in so prepovedana s členom 81(1) ES, sistematično opredeljenih
         kot sestavni deli enotne kršitve. Za opredelitev različnih ravnanj kot enotne in trajajoče kršitve je treba preveriti, ali
         se medsebojno dopolnjujejo, tako da je vsako od njih namenjeno soočanju z eno ali več posledicami običajne konkurence, in
         z medsebojnim vplivanjem prispevajo k izvršitvi celote protikonkurenčnih posledic, ki so jih želeli njihovi storilci v okviru
         celostnega načrta, namenjenega doseganju enotnega cilja. V zvezi s tem je treba upoštevati vsako okoliščino, na podlagi katere
         je mogoče ugotoviti ali omajati navedeno zvezo, kot je obdobje uporabe, vsebina in ustrezno tudi cilj različnih zadevnih ravnanj.
         Komisija lahko torej iz objektivnih razlogov začne ločene postopke, ugotovi več različnih kršitev in naloži več ločenih glob.

      Opredelitev nekaterih nezakonitih ravnanj kot ravnanj, ki pomenijo eno samo kršitev ali več kršitev, načeloma vpliva na sankcijo,
         ki se lahko naloži. Zaradi ugotovitve več kršitev se namreč lahko naloži več ločenih glob, vsakič ob upoštevanju omejitev,
         določenih v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 ES in 82
         ES.

      (Glej točke od 89 do 94, 133, 134.)
      2.      V zvezi z veljavnostjo člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov
         81 ES in 82 ES glede na načelo zakonitosti kazni, kot ga je v skladu z opornimi točkami iz Konvencije o varstvu človekovih
         pravic in temeljnih svoboščin in ustavnimi tradicijami držav članic priznalo sodišče Skupnosti: Komisija nima neomejene diskrecijske
         pravice, prvič, pri ugotavljanju obstoja kršitev konkurenčnih predpisov, drugič, pri ugotavljanju, ali so različne kršitve
         enotna in trajajoča kršitev ali več samostojnih kršitev, in, tretjič, pri določanju glob za te kršitve.

      Prvič, kršitve konkurenčnih predpisov, zaradi katerih lahko Komisija v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 23(2)
         Uredbe št. 1/2003 naloži globe, so samo kršitve določb členov 81 ES ali 82 ES. Vprašanje, ali so izpolnjeni pogoji iz členov 81 ES
         ali 82 ES, je načeloma predmet celovitega nadzora sodišč Skupnosti. Drugič, čeprav je res, da če bi ta ugotovitev vključevala
         zapletene ekonomske ali tehnične ocene, sodna praksa Komisiji priznava diskrecijsko pravico, ta nikakor ni neomejena. Obstoj
         take diskrecijske pravice namreč ne pomeni, da se mora Splošno sodišče v okviru ničnostne tožbe vzdržati nadzora nad tem,
         kako Komisija razlaga take podatke. Sodišče Skupnosti mora zlasti preveriti ne samo vsebinsko pravilnost navedenih dokazov,
         njihovo zanesljivost in doslednost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati
         pri presoji zapletenega primera, in ali so taki, da potrjujejo na njihovi podlagi izpeljane ugotovitve.

      (Glej točki 130, 131.)
      3.      Komisija pri določitvi glob zaradi kršitev konkurenčnih predpisov nima neomejene diskrecijske pravice. Čeprav omogočajo to
         objektivno merilo zgornje meje globe in ti subjektivni merili teže in trajanja kršitve Komisiji široko diskrecijsko pravico,
         pa to ne spremeni dejstva, da gre za merili, ki Komisiji dopuščata, da naloži sankcije ob upoštevanju stopnje nezakonitosti
         zadevnega ravnanja. Zato je treba šteti, da člen 15(2) Uredbe št. 17 ter člen 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil
         konkurence iz členov 81 ES in 82 ES, čeprav Komisiji omogočata diskrecijsko pravico, določata merila in meje, ki jih mora
         ta upoštevati pri izvrševanju pristojnosti na področju glob. Poleg tega mora Komisija pri določitvi glob na podlagi teh določb
         spoštovati splošna pravna načela, zlasti načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, kot ju je razvila sodna praksa Sodišča
         in Splošnega sodišča.

      Sodišče in Splošno sodišče na podlagi člena 229 ES in člena 31 Uredbe št. 1/2003 odločata z neomejeno pristojnostjo o tožbah
         zoper odločbe, s katerimi Komisija določa globe, in tako lahko odločbe Komisije ne le razglasita za nične, temveč tudi razveljavita,
         zmanjšata ali povečata naložene globe. Upravno prakso Komisije tako neomejeno nadzorujejo sodišča Skupnosti.

      Komisija mora v skladu s členom 253 ES v odločbi, s katero je naložena globa, ne glede na njen splošno znan kontekst, med
         drugim obrazložiti naloženo globo in metodo, ki jo je pri tem uporabila. Iz te obrazložitve mora biti jasno in nedvoumno razvidna
         presoja Komisije, tako da se zainteresirane osebe lahko seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep, da bi presodile smotrnost predložitve
         zadeve sodišču Skupnosti, in da se temu glede na okoliščine primera omogoči, da opravlja nadzor.

      (Glej točke 140, od 142 do 144, 148.)
      4.      Opredelitev nekaterih nezakonitih ravnanj kot ravnanj, ki pomenijo eno samo kršitev ali več kršitev, načeloma vpliva na sankcijo,
         ki se lahko naloži, saj se zaradi ugotovitve več kršitev lahko naloži več različnih glob, vsakič z omejitvami, določenimi
         v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES, ki določata,
         da globa za vsakega udeleženca pri kršitvi ne sme preseči 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu. Iz
         tega je razvidno, da če Komisija naloži globi, ki skupaj presegata zgornjo mejo 10 % prometa, s tem ne krši načela nulla poena sine lege.

      (Glej točki 150, 151.)
      5.      Namen odvračanja, ki mu ima Komisija pravico slediti pri določitvi zneska globe, je namreč zagotoviti, da bodo podjetja spoštovala
         konkurenčne predpise, ki so za izvajanje njihovih dejavnosti v Evropski skupnosti ali Evropskem gospodarskem prostoru določena
         s Pogodbo. V primeru več kršitev lahko Komisija upravičeno meni, da tega cilja ni mogoče doseči zgolj z naložitvijo ene sankcije
         zaradi ene od kršitev.

      (Glej točko 160.)
      6.      Načelo sorazmernosti zahteva, da ukrepi Skupnosti ne smejo prekoračiti tistega, kar je primerno in potrebno za uresničitev
         želenega cilja. Pri izračunu glob je treba težo kršitve določiti glede na več dejavnikov in hkrati nobenemu pripisovati nesorazmernega
         pomena glede na druge dejavnike presoje. Načelo sorazmernosti v teh okoliščinah pomeni, da mora Komisija določiti globo sorazmerno
         z dejavniki, ki se upoštevajo pri določitvi teže kršitve, in da mora te dejavnike upoštevati skladno in objektivno upravičeno.

      Dolžnost Komisije je, da pri presoji teže kršitve upošteva veliko dejavnikov, katerih narava in pomembnost se spreminjata
         glede na vrsto obravnavane kršitve in posebne okoliščine zadevne kršitve. Ni mogoče izključiti, da bi bila med temi dejavniki,
         ki dokazujejo težo kršitve, če je to primerno, tudi velikost trga zadevnega proizvoda. Čeprav velikost trga lahko pomeni dejavnik,
         ki ga je treba upoštevati kot dokaz teže kršitve, pa se njegova pomembnost spreminja glede na posamezne okoliščine zadevne
         kršitve.

      Horizontalne omejitve vrste „cenovni kartel“ v smislu Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe
         št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ so „zelo resne“. V teh okoliščinah je majhnost zadevnih trgov manj pomembna od vseh drugih
         elementov, ki dokazujejo težo kršitve.

      (Glej točke 171, 175, 176, 178.)
      7.      Pri analizi dejanske gospodarske zmožnosti kršiteljev, da povzročijo večjo škodo konkurenci, ki se opravi, da bi se določila
         globa za kršitev konkurenčnih predpisov Skupnosti, in zajema presojo dejanske pomembnosti teh podjetij na prizadetem trgu,
         torej njihovega vpliva nanj, je celotni promet zgolj nepopolno pomagalo. Ni mogoče izključiti, da je močno podjetje, ki ima
         veliko različnih dejavnosti, na trgu posamičnega proizvoda prisotno samo postransko. Ravno tako ni mogoče izključiti, da ima
         podjetje, ki je pomembno na geografskem trgu zunaj Skupnosti, na trgu Skupnosti ali na trgu Evopskega gospodarskega prostora
         zgolj šibek položaj. V teh primerih zgolj dejstvo, da zadevno podjetje ustvari visok celotni promet, nujno ne pomeni, da ima
         na prizadetem trgu odločilen vpliv. Zato je promet podjetja, ki ga to ustvari na zadevnih trgih, čeprav ne more biti odločilen
         za ugotovitev, da podjetje pripada gospodarsko močnemu subjektu, vendarle upošteven pri ugotavljanju, kakšen je vpliv tega
         podjetja na trg.

      Tako lahko del prometa, ki je bil ustvarjen z blagom, na katero se nanaša kršitev, da primerno informacijo o razsežnosti kršitve
         na zadevnem trgu. Ta promet namreč lahko da primerno informacijo o odgovornosti vsakega podjetja na navedenih trgih, saj je
         objektivno merilo, ki natančno odraža škodljivost te prakse za običajno delovanje konkurence in je torej dober pokazatelj
         zmožnosti kršiteljev, da povzročijo škodo.

      (Glej točki 187, 188.)
      8.      Metode določitve glob, ki se naložijo različnim udeležencem omejevalnega sporazuma – pri kateri se udeleženci omejevalnega
         sporazuma razvrstijo v več kategorij, zaradi česar je izhodiščni znesek glob, določen za podjetja iz iste kategorije, pavšalen
         – čeprav zanemarja razlike v velikosti podjetij iz iste kategorije, ne gre zavračati, če se spoštujeta načeli sorazmernosti
         in enakega obravnavanja. Splošno sodišče ne more odločati o smotrnosti takega sistema, tudi če je manj ugoden za manjša podjetja.
         Splošno sodišče mora namreč v okviru nadzora nad zakonitostjo izvajanja pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki
         ga Komisija ima na tem področju, omejiti nadzor na to, da je razvrstitev udeležencev omejevalnega sporazuma v kategorije skladna
         in objektivno utemeljena, ne da bi pri tem takoj s svojo presojo nadomestilo presojo Komisije.

      (Glej točko 196.)
      9.      Člen 23(3) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES ne zahteva, da če so globe naložene več
         podjetjem, ki sodelujejo pri isti kršitvi, znesek globe, naložene malemu ali srednje velikemu podjetju, kot odstotek od prometa
         ne sme preseči zneska glob, naloženih večjim podjetjem. Iz teh določb je namreč razvidno, da je treba tako pri malih in srednje
         velikih podjetjih kot tudi pri večjih podjetjih pri določitvi globe upoštevati težo in trajanje kršitve. Če Komisija podjetjem,
         ki sodelujejo pri isti kršitvi, naloži globe, ki so v primeru posameznega podjetja upravičene na podlagi teže in trajanja
         kršitve, ji ni mogoče očitati, da je za nekatere med njimi globa glede na promet višja kot za druga podjetja. Tako Komisiji
         ni treba znižati glob, kadar so zadevna podjetja mala in srednje velika podjetja. Velikost podjetja je namreč že upoštevana
         v zgornji meji, določeni v členu 15(2) Uredbe št. 17, v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 in v določbah Smernic o načinu določanja
         glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ. Razen teh preudarkov glede velikosti ni
         nobenega razloga, da bi se mala in srednje velika podjetja obravnavala drugače od drugih podjetij. Dejstvo, da so zadevna
         podjetja mala ali srednje velika, jih ne razbremeni dolžnosti upoštevanja konkurenčnih predpisov.

      (Glej točki 199, 200.)
      10.    Z vidika Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, ki
         v točki 1 A, šesti odstavek, določajo, da lahko zlasti znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo kršitve iste
         vrste, upraviči različno obravnavanje pri presoji teže kršitve, odločba Komisije, s katero je bilo več podjetij – od katerih
         je imelo eno očitno ali celo znatno manjši celoten promet od drugih podjetij – uvrščeno v isto skupino zaradi podobnega prometa
         na zadevnem trgu in podobnih tržnih deležev in je bil zanje uporabljen enak izhodiščni znesek, ne krši načela enakega obravnavanja.

      (Glej točki 202, 205.)
      11.    Pri določitvi globe v primeru kršitve konkurenčnih predpisov je bistvena postopkovna zahteva obveznosti obrazložitve izpolnjena,
         kadar Komisija v odločbi navede dejavnike presoje, na podlagi katerih je lahko ocenila težo in trajanje kršitve. Te zahteve
         Komisiji ne nalagajo, da v odločbi navede številčne podatke v zvezi z načinom izračuna glob, pri čemer je treba vsekakor poudariti,
         da se Komisija z izključno in avtomatično uporabo aritmetičnih formul ne more odpovedati svoji diskrecijski pravici. V zvezi
         z odločbo o naložitvi kazni je treba obseg obveznosti obrazložitve presojati med drugim ob upoštevanju dejstva, da je treba
         težo kršitve določiti glede na veliko dejavnikov, kot so, med drugim, posebne okoliščine zadeve, njen kontekst in odvračilen
         učinek glob, ne da bi bil določen zavezujoč ali izčrpen seznam meril, ki jih je treba obvezno upoštevati.

      (Glej točko 226.)
      12.    Dejstvi, da se podjetje ni udeležilo večstranskega srečanja in da je drugim udeležencem omejevalnega sporazuma prenehalo sporočati
         informacije, ne dokazujeta, da je to podjetje v omejevalnem sporazumu prenehalo sodelovati, če se od njegove vsebine ni javno
         distanciralo.

      (Glej točke 240, 241, 244.)
      13.    Trajanje kršitve je v skladu s členom 23(3) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES eden
         od upoštevnih dejavnikov pri določanju višine globe za podjetja, ki so kršila konkurenčne predpise.

      Čeprav v točki 1 B Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe
         ESPJ za kratkotrajne kršitve, ki na splošno trajajo manj kot eno leto, ni določeno nobeno zvišanje, je za srednjetrajne kršitve,
         ki na splošno trajajo od enega do petih let, predvideno zvišanje, ki lahko na primer znaša do 50 % izhodiščnega zneska globe.
         Za dolgotrajne kršitve, ki na splošno trajajo dlje od petih let, je načeloma določeno le, da se lahko znesek zviša do 10 %
         na leto. Ker ta zvišanja niso avtomatična, puščajo te smernice Komisiji diskrecijsko pravico.

      (Glej točke 237, 247, 249.)
      14.    V Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ niso naštete
         olajševalne okoliščine, ki bi jih Komisija morala nujno upoštevati pri zmanjšanju osnovnega zneska globe. Zato Komisija delno
         ohrani pravico, da na splošno oceni obseg morebitnega zmanjšanja glob zaradi olajševalnih okoliščin. Komisiji tako v okviru
         njene diskrecijske pravice nikakor ni treba odobriti zmanjšanja globe zaradi opustitve očitne kršitve, ne glede na to, ali
         je opustitev nastopila pred njenimi posegi ali po njih.

      Prenehanje kršitev konkurenčnih predpisov takoj, ko poseže Komisija, predvideno s točko 3, tretji odstavek, Smernic, logično
         lahko pomeni olajševalno okoliščino samo, če obstajajo razlogi za domnevo, da so navedena posredovanja zadevna podjetja spodbudila,
         da opustijo svoja protikonkurenčna ravnanja. Namen te določbe je namreč podjetja spodbuditi, da opustijo svoja protikonkurenčna
         ravnanja takoj, ko Komisija začne preiskavo v zvezi s tem. Globe zato ni mogoče zmanjšati, če so podjetja sprejela trdno odločitev
         o prenehanju kršitve pred prvimi posegi Komisije ali če je kršitev prenehala že prej. To se je dovolj upoštevalo pri izračunu
         trajanja kršitve.

      (Glej točki 259, 260.)
      15.    Glede subjektivnih dejavnikov, ki se upoštevajo pri določitvi izhodiščnega zneska globe, Smernice o načinu določanja glob,
         naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ določajo, da je treba upoštevati dejansko gospodarsko
         zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti globo na ravni, ki zagotavlja
         dovolj velik odvračilni učinek. V skladu s temi smernicami je lahko, če gre za več podjetij – kot v primeru kartelov – primerno,
         da se splošni izhodiščni znesek ponderira zaradi upoštevanja specifične teže in tako dejanskega vpliva protipravnega ravnanja
         posameznega podjetja na konkurenco – zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo istovrstno kršitev
         – ter posledične prilagoditve splošnega izhodiščnega zneska glede na poseben značaj vsakega od podjetij.

      Smernice ne nasprotujejo temu, da se skupni promet podjetij ali promet, ki ga ta ustvarijo na upoštevnem trgu, upošteva pri
         določitvi globe, da bi se tako spoštovala splošna načela prava Skupnosti in kadar tako zahtevajo okoliščine.

      Tako razvrstitev podjetij v dve kategoriji na podlagi njihovega prometa ni nerazumno upoštevanje njihovega relativnega pomena
         na trgu za določitev izhodiščnega zneska globe, če očitno ne izkrivi podobe upoštevnega trga.

      (Glej točke od 273 do 275, 280.)
      16.    Na področju konkurence je dokazno breme za obstoj vplivov kršitve na zadevni trg, ki ga nosi Komisija, kadar te vplive upošteva
         pri izračunu globe glede na težo kršitve, lažje kot breme, ki ga nosi, kadar mora dokazati sam obstoj kršitve v primeru omejevalnega
         sporazuma. Za upoštevanje dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg namreč zadostuje, da Komisija predloži „dobre razloge
         za to, da ga upošteva“.

      (Glej točko 301.)
      17.    Pravica do obrambe je zaradi neskladja med obvestilom o ugotovljenih kršitvah in končno odločbo kršena samo, če neki očitek
         iz te odločbe ni bil naveden tako, da bi naslovniki imeli možnost, da se branijo.

      Če dokumenti niso bili navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, lahko zadevno podjetje upravičeno meni, da niso
         pomembni za zadevo. Če Komisija podjetja ne obvesti, da bodo nekateri dokumenti uporabljeni v odločbi, mu prepreči, da bi
         se pravočasno izreklo o njihovi dokazni vrednosti. Teh dokumentov zato ni mogoče šteti za veljavna dokazna sredstva zoper
         to podjetje.

      Dokument, s katerim je Komisija utemeljevala očitek iz končne odločbe, čeprav se je s tem dokumentom v obvestilu o ugotovitvah
         o možnih kršitvah utemeljeval neki drugi očitek, je v odločbi lahko uporabljen proti zadevnemu podjetju, če je to lahko na
         podlagi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in vsebine dokumenta razumno sklepalo o ugotovitvah, ki jih bo Komisija
         oblikovala.

      (Glej točke od 313 do 315.)
      18.    Podjetju, na katero je naslovljena zahteva za informacije v smislu člena 11(5) Uredbe št. 17, ni mogoče priznati absolutne
         pravice do molka. Priznanje take pravice bi namreč preseglo tisto, kar je nujno za ohranitev pravice do obrambe podjetij,
         in bi pomenilo neupravičeno oviranje Komisije pri uresničevanju naloge nadzora nad spoštovanjem konkurenčnih predpisov na
         skupnem trgu. Pravico do molka je mogoče priznati le, kadar se od zadevnega podjetja zahtevajo odgovori, s katerimi bi moralo
         priznati obstoj kršitve, ki jo mora dokazati Komisija.

      Komisija torej zato, da ohrani polni učinek člena 11 Uredbe št. 17, sme prisiliti podjetja, da ji sporočijo vse potrebne informacije
         o njim znanih dejstvih in ji po potrebi pošljejo s tem povezane dokumente, ki jih imajo, tudi če jih je mogoče uporabiti za
         dokazovanje obstoja protikonkurenčnega ravnanja. Tej pravici Komisije, da zahteva informacije, ne nasprotujeta niti člen 6(1)
         in (2) Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin niti sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice.

      Dejstvo, da so podjetja zavezana odgovoriti na izključno dejanska vprašanja Komisije in izpolniti njene zahteve po predložitvi
         že obstoječih dokumentov, nikakor ne more kršiti temeljnega načela spoštovanja pravice do obrambe in pravice do pravičnega
         sojenja, ki na področju konkurenčnega prava zagotavljata enakovredno zaščito, kot jo jamči člen 6 Konvencije o varstvu človekovih
         pravic in temeljnih svoboščin. Naslovniku zahteve za informacije nič ne preprečuje, da pozneje v upravnem postopku ali v postopku
         pred sodiščem Skupnosti izkaže, da imajo dejstva, ki jih je navedel v odgovorih, ali dokumenti, ki jih je predložil, drugačen
         pomen, kot jim ga pripisuje Komisija.

      Nazadnje, kadar v zahtevi za informacije na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 Komisija od podjetja poleg čisto dejanskih vprašanj
         in zahtev za predložitev že obstoječih dokumentov zahteva, naj opiše temo in potek več srečanj, na katerih naj bi sodelovalo,
         in rezultate ali sklepe teh srečanj, ko očitno sumi, da je pri teh srečanjih šlo za omejevanje konkurence, se s to zahtevo
         lahko preiskovanemu podjetju naloži, naj prizna sodelovanje pri kršitvi pravil o konkurenci, vendar to podjetje ni dolžno
         odgovarjati na taka vprašanja. Kadar podjetje vseeno predloži informacije o tem, je treba to šteti kot sodelovanje podjetja
         na lastno pobudo, ki lahko upraviči zmanjšanje globe na podlagi obvestila o sodelovanju. V takem primeru podjetja ne morejo
         trditi, da je bila s tem, da so prostovoljno odgovorila na tako zahtevo, kršena njihova pravica, da se niso dolžna izpovedati
         zoper sebe.

      (Glej točke od 326 do 329.)
      19.    V okviru upravnega postopka, ki je bil uveden proti prepovedanemu omejevalnemu sporazumu, sodelovanje zadevnega podjetja v
         preiskavi ne daje pravice do zmanjšanja globe, kadar to sodelovanje ne presega tega, kar izhaja iz obveznosti podjetja na
         podlagi člena 11(4) in (5) Uredbe št. 17. Nasprotno pa se lahko zadevnemu podjetju globa zmanjša, če v odgovoru na zahtevo
         za informacije na podlagi člena 11 predloži informacije, ki so precej obširnejše od tistih, ki jih lahko zahteva Komisija
         po tem členu.

      (Glej točko 340.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 26. aprila 2010(*)

      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Evropski trg industrijskega sukanca – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP – Pojem enotne kršitve – Opredelitev trga – Globe – Zgornja meja globe – Teža in trajanje kršitve – Olajševalne okoliščine – Sodelovanje – Sorazmernost – Enako obravnavanje – Pravica do obrambe – Smernice o načinu določanja glob“
      V zadevi T‑446/05,
      Amann & Söhne GmbH & Co. KG s sedežem v Bönnigheimu (Nemčija),

      Cousin Filterie SAS s sedežem v Wervicq-Sudu (Francija),

      ki ju zastopajo A. Röhling, M. Dietrich in C. Horstkotte, odvetniki,
      tožeči stranki,
      proti
      Evropski komisiji, ki jo zastopata F. Castillo de la Torre in K. Mojzesowicz, zastopnika, skupaj z G. Eickstädtom, odvetnikom,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2005) 3452 z dne 14. septembra 2005 v zvezi s postopkom na podlagi
         člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva št. COMP/38.337 – PO/[Sukanec]), kakor je bila spremenjena z Odločbo Komisije
         C(2005) 3765 z dne 13. oktobra 2005, in, podredno, predloga za zmanjšanje globe, ki je bila z navedeno odločbo naložena tožečima
         strankama,

      SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, M. Prek (poročevalec) in V. M. Ciucă, sodnika,
      sodna tajnica: T. Weiler, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. decembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      A –  Predmet spora
      1        Komisija Evropskih skupnosti je z Odločbo C(2005) 3452 z dne 14. septembra 2005 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES]
         in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva št. COMP/38.337 – PO/[Sukanec]) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), kakor je bila spremenjena
         z Odločbo Komisije C(2005) 3765 z dne 13. oktobra 2005 in katere povzetek je objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 26. januarja 2008 (UL C 21, str. 10), ugotovila, da sta bili tožeči stranki, podjetji Amann & Söhne GmbH & Co. KG (v
         nadaljevanju: Amann) in Cousin Filterie SAS (v nadaljevanju: Cousin), od maja/junija 1998 do 15. maja 2000 udeleženi pri številnih
         sporazumih in usklajenih ravnanjih na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo (v nadaljevanju: sukanec za avtomobilsko industrijo)
         v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) in da je bilo podjetje Amann od januarja 1990 do septembra 2001 udeleženo tudi pri
         številnih sporazumih in usklajenih ravnanjih na trgu sukanca za industrijo, ki ni avtomobilska (v nadaljevanju: industrijski
         sukanec) v Beneluksu in na Danskem, Finskem, Norveškem in Švedskem (v nadaljevanju: nordijske države).

      2        Komisija je, prvič, podjetjema Amann in Cousin, ki sta solidarno odgovorna, naložila globo 4,888 milijona EUR zaradi njunega
         sodelovanja v kartelu v zvezi s sukancem za avtomobilsko industrijo v EGP in, drugič, podjetju Amann naložila globo 13,09
         milijona EUR zaradi njegovega sodelovanja v kartelu v zvezi z industrijskim sukancem v Beneluksu in nordijskih državah.

      B –  Upravni postopek
      3        Komisija je 7. in 8. novembra 2001 v skladu s členom 14(3) Uredbe št. 17 Prve Uredbe o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES]
         (UL 1962, 13, str. 204) opravila preiskave v prostorih več proizvajalcev sukanca. Te preiskave so bile opravljene na podlagi
         informacij, ki jih je avgusta 2000 predložilo podjetje The English Needle & Tackle Co. (točka 78 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      4        Podjetje Coats Viyella plc (v nadaljevanju: Coats) je 26. novembra 2001 vložilo prošnjo za ugodno obravnavo na podlagi Obvestila
         Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primeru kartelov (UL 1996, C 207, str. 4; v nadaljevanju: obvestilo o ugodni
         obravnavi), ki so ji bili priloženi dokumenti, da bi se dokazal obstoj teh omejevalnih sporazumov: prvič, omejevalnega sporazuma
         na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP, drugič, omejevalnega sporazuma na trgu sukanca za industrijo v Združenem
         kraljestvu in, tretjič, omejevalnega sporazuma na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah (točka 82
         obrazložitve izpodbijane odločbe).

      5        Komisija je na podlagi dokumentov, ki so bili zbrani med preiskavami, in dokumentov, ki jih je poslalo podjetje Coats, na
         zadevna podjetja marca in avgusta 2003 naslovila zahtevi za informacije v skladu s členom 11 Uredbe št. 17 (točka 83 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      6        Komisija je 18. marca 2004 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga je naslovila na več podjetij zaradi njihove
         udeležbe pri enem ali več omejevalnih sporazumih iz točke 4 zgoraj, vključno s tistim na trgu sukanca za industrijo v Beneluksu
         in nordijskih državah.

      7        Vsa podjetja, ki so prejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, so predložila pisna stališča (točka 90 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      8        Zaslišanje je bilo 19. in 20. julija 2004 (točka 92 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      9        Strankam je bil 24. septembra 2004 dovoljen dostop do nezaupne različice odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
         in do stališč strank na obravnavi, določen pa jim je bil tudi rok za predložitev drugih stališč (točka 93 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      10      Komisija je 14. septembra 2005 sprejela izpodbijano odločbo.

      C –  Izpodbijana odločba
      1.     Upoštevni trgi
      a)     Trgi proizvoda
      11      Komisija v izpodbijani odločbi navaja, da je sektor sukancev mogoče razdeliti na dva segmenta, in sicer po eni strani na sukanec,
         ki ga industrijski odjemalci uporabljajo za šivanje ali vezenje različnih vrst oblačil in drugih izdelkov, kot so usnjena
         galanterija, avtomobilske tekstilne obloge in žimnice, ter po drugi strani na gospodinjski sukanec, ki ga posamezniki uporabljajo
         za šivanje ali popravljanje in za dejavnosti v prostem času (točka 9 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      12      Glede industrijskega sukanca je iz izpodbijane odločbe razvidno, da ga je glede na njegovo uporabo mogoče uvrstiti v tri kategorije:
         šivalni sukanec za konfekcijo, ki se uporablja za različne vrste oblačil, sukanec za vezenje, ki se uporablja v avtomatskih
         industrijskih strojih za vezenje za okrasitev oblačil, športnih copatov in hišnih tekstilij, ter posebni sukanec, ki se uporablja
         v različnih sektorjih, kakršni so sektor obutve, sektor usnjene galanterije ali avtomobilski sektor (točka 11 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      13      Iz izpodbijane odločbe je tudi razvidno, da je tudi industrijski sukanec mogoče razdeliti na več kategorij glede na vrsto
         vlakna in strukturo sukanca (točka 12 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      14      Komisija v izpodbijani odločbi meni, da se lahko šteje, da z vidika ponudbe industrijski sukanec tvori enoten trg proizvoda,
         saj ni stroge povezave med končno uporabo ter vrsto vlakna in/ali strukturo sukanca. Pojasnjuje, da podjetje Coats navaja,
         da nekatere stranke v sektorju konfekcije uporabljajo poseben sukanec in da nekatere stranke v sektorju vezenja uporabljajo
         konfekcijski sukanec. Dodaja, da podjetje Coats poudarja, da lahko proizvodnja sukanca za konfekcijo, proizvodnja sukanca
         za vezenje in proizvodnja različnih vrst posebnega sukanca potekajo podobno oziroma da jih je zlahka mogoče zamenjati (točka 13
         obrazložitve izpodbijane odločbe).

      15      Vendar Komisija v izpodbijani odločbi razlikuje med sukancem za avtomobilsko industrijo na eni strani in sukancem za preostalo
         industrijo na drugi strani. Meni namreč, da čeprav proizvodnji teh dveh vrst sukanca potekata podobno oziroma ju je zlahka
         mogoče zamenjati, povpraševanje v avtomobilski industriji ustvarjajo velike stranke, ki za nekatere proizvode, ki jih uporabljajo,
         zahtevajo višje standarde – na primer za sukanec za varnostne pasove – in si prizadevajo za enotne proizvode v različnih državah,
         kjer jih potrebujejo za svojo industrijo (točka 14 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      16      V obravnavani zadevi sta trga proizvoda, ki ju zadevata kršitvi, očitani tožečima strankama, trg sukanca za avtomobilsko industrijo
         in v primeru kršitve, očitane podjetju Amann, trg industrijskega sukanca.

      b)     Geografski trgi
      17      Komisija v izpodbijani odločbi navaja, da je treba trg sukanca za avtomobilsko industrijo zaradi zgoraj navedenih zahtevanih
         višjih standardov, ki so enotni v EGP, razlikovati od trga industrijskega sukanca. Tako meni, da trg sukanca za avtomobilsko
         industrijo obsega celoten EGP. Komisija namreč ugotavlja, da lahko zgolj nekaj dobaviteljev zagotavlja standardno ponudbo
         teh proizvodov za celoten EGP. Razlogi za to naj bi bili, da kupci potrebujejo enoten sukanec, da bi si olajšali proizvodnjo
         v različnih državah, da morajo ti sukanci ustrezati posebnim normam glede kakovosti (na primer sukanec za izdelavo varnostnih
         pasov) in da je zaradi vprašanj v zvezi s kakovostjo proizvodov in odgovornostjo izsledljivost proizvodnje teh sukancev bistvena
         (točki 21 in 22 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      18      Komisija po drugi strani glede industrijskega sukanca ugotavlja, da je glede na informacije, ki sta jih podali stranki, upoštevni
         geografski trg regionalen. Dodaja, da regija lahko zajema, odvisno od primera, bodisi več držav EGP, na primer države Beneluksa
         ali nordijske države, bodisi eno samo državo, na primer Združeno kraljestvo (točka 17 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      19      Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je geografski trg, ki ga zadeva kršitev v zvezi z industrijskim sukancem, očitana podjetju
         Amann, trg držav Beneluksa in nordijskih držav, medtem ko geografski trg, ki ga zadeva kršitev v zvezi s sukancem za avtomobilsko
         industrijo, očitana tožečima strankama, obsega EGP.

      2.     Velikost in struktura upoštevnih trgov
      20      Komisija v izpodbijani odločbi navaja, da je obseg prodaje v Beneluksu in nordijskih državah industrijskega sukanca leta 2000
         znašal okoli 50 milijonov EUR, leta 2004 pa okoli 40 milijonov in da je obseg prodaje sukanca za avtomobilsko industrijo znašal
         okoli 20 milijonov EUR leta 1999 (točki 28 in 35 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      21      Iz te odločbe je tudi razvidno, da so bili konec devetdesetih let glavni dobavitelji industrijskega sukanca v Beneluksu in
         nordijskih državah med drugim podjetja Amann, Barbour Threads Ltd (v nadaljevanju: Barbour) – preden ga je prevzelo podjetje
         Coats – Belgian Sewing Thread NV (v nadaljevanju: BST), Coats, Gütermann AG in Zwicky & Co. AG (v nadaljevanju: Zwicky) in
         da so bili glavni dobavitelji sukanca za avtomobilsko industrijo med drugim tožeči stranki in podjetja Coats, Oxley Threads
         Ltd (v nadaljevanju: Oxley), Gütermann in Zwicky.

      3.     Opis protipravnih ravnanj
      22      Komisija v izpodbijani odločbi navaja, da so ravnanja, očitana tožečima strankama, v zvezi z omejevalnim sporazumom na trgu
         sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP potekala od maja/junija 1998 do maja 2000.

      23      Osnovni cilj udeležencev omejevalnega sporazuma na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP naj bi bil ohraniti visoke
         cene (točka 214 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      24      Zato naj bi bilo organiziranih pet srečanj, na katerih naj bi udeleženci najprej določili dve vrsti ciljnih cen osnovnih proizvodov,
         ki se prodajajo v evropskem industrijskem sektorju: eno za obstoječe stranke in drugo za nove. Nato naj bi se tam izmenjavale
         informacije o cenah, ki se uporabljajo za posamezne stranke, in o najnižjih ciljnih cenah. Nazadnje naj bi se udeleženci tam
         zavezali, da bodo preprečevali medsebojno konkurenco z nižjimi cenami od cen uveljavljenih dobaviteljev (točka 215 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      25      Komisija glede ravnanj v zvezi z omejevalnim sporazumom na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah ugotavlja,
         da so potekala v letih od 1990 do 2001.

      26      Komisija glede omejevalnega sporazuma na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah navaja, da so se zadevna
         podjetja srečevala vsaj enkrat na leto in da so bila ta srečanja organizirana v dveh delih, v enem se je obravnaval trg držav
         Beneluksa, v drugem pa trg nordijskih držav, njihov glavni cilj pa je bila ohranitev visokih cen na obeh trgih.

      27      Udeleženci naj bi izmenjevali cenike ter informacije o rabatih, zvišanju kataložnih cen, znižanju rabatov in zvišanju posebnih
         cen za določene stranke. Sklepali naj bi se tudi sporazumi o prihodnjih cenikih, največji stopnji rabata, znižanju rabatov
         in zvišanju posebnih cen za določene stranke ter sporazumi o preprečevanju medsebojne konkurence s cenami, nižjimi od cen
         uveljavljenih dobaviteljev, in o razdeljevanju strank (točke od 99 do 125 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      4.     Izrek izpodbijane odločbe
      28      Komisija je v členu 1(3) izpodbijane odločbe ugotovila, da je šest podjetij, vključno s tožečima strankama, kršilo člen 81(1) ES
         in člen 53(1) Sporazuma EGP s tem, da so sodelovala pri več sporazumih in usklajenih ravnanjih na trgu sukanca za avtomobilsko
         industrijo v EGP, in sicer tožeči stranki od maja/junija 1998 do maja 2000. Poleg tega je Komisija v členu 1(1) izpodbijane
         odločbe ugotovila, da je osem podjetij, vključno s podjetjem Amann, kršilo člen 81(1) ES in člen 53(1) Sporazuma EGP s tem,
         da so sodelovala pri več sporazumih in usklajenih ravnanjih na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah,
         in sicer podjetje Amann od januarja 1990 do septembra 2001.

      29      V členu 2, prvi odstavek, izpodbijane odločbe so bile naložene te globe:

      (a)      zaradi omejevalnega sporazuma na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP:
      –        tožečima strankama, solidarno odgovornima: 4,888 milijona EUR;
      –        podjetju Coats: 0,65 milijona EUR;
      –        podjetju Oxley: 1,271 milijona EUR;
      –        podjetjema Barbour in Hicking Pentecost plc, solidarno odgovornima: 0,715 milijona EUR;
      (b)      zaradi omejevalnega sporazuma na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah, med drugim:
      –        podjetju Coats: 15,05 milijona EUR;
      –        podjetju Amann: 13,09 milijona EUR;
      –        podjetju BST: 0,979 milijona EUR;
      –        podjetju Gütermann: 4,021 milijona EUR;
      –        podjetju Zwicky: 0,174 milijona EUR.
       Postopek in predlogi strank
      30      Tožeči stranki sta 22. decembra 2005 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili to tožbo.

      31      Ta zadeva je bila nato zaradi spremembe sestave senatov Splošnega sodišča in razporeditve sodnika poročevalca v peti senat
         dodeljena temu senatu.

      32      Tožeči stranki sta Splošnemu sodišču predlagali, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo v delu, v katerem se nanaša nanju;
      –        podredno, ustrezno zmanjša globo;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      33      Komisija je Splošnemu sodišču predlagala, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      34      Prvič, tožeči stranki navajata tožbeni razlog, ki se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe zaradi kršitve člena 7(1),
         prvi stavek, Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES]
         (UL 2003, L 1, str. 1).

      35      Drugič, tožeči stranki navajata vrsto tožbenih razlogov, ki se nanašajo na odpravo globe. Najprej Komisiji očitata, da jima
         je naložila globo, ki presega 10 % njunega prometa. Nato navajata sedem tožbenih razlogov: kršitev načel enakega obravnavanja
         in sorazmernosti pri naložitvi globe, napačna določitev izhodiščnega zneska globe, naložene zaradi omejevalnega sporazuma
         glede industrijskega sukanca, napačen izračun trajanja kršitve na trgu industrijskega sukanca, neupoštevanje nekaterih olajševalnih
         okoliščin kršitve na trgu industrijskega sukanca, napačen izračun izhodiščnega in osnovnega zneska globe, naložene zaradi
         kršitve na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo, neupoštevanje neizvajanja omejevalnega sporazuma glede sukanca za avtomobilsko
         industrijo ter kršitev pravice do izjave in pravice do obrambe.

      A –  Tožbeni razlog tožečih strank, ki se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe: kršitev člena 7(1), prvi stavek,
            Uredbe št. 1/2003
      1.     Trditve strank
      36      Tožeči stranki trdita, da so očitane kršitve enotna kršitev v smislu člena 7(1), prvi stavek, Uredbe št. 1/2003, ker naj trg
         sukanca za avtomobilsko industrijo in trg industrijskega sukanca ne bi bila ločena trga proizvoda oziroma ločena geografska
         trga, ker naj bi imeli ti omejevalni sporazumi skupen subjektivni element in ker naj merila, ki jih je Komisija uporabila
         za ugotovitev, da ne gre za enotno kršitev, ne bi bila veljavna.

      37      Tožeči stranki glede, prvič, obstoja enotnega trga proizvoda zanikata, da sta izrecno potrdili, da spadata sukanec za oblačila
         in sukanec za avtomobilsko industrijo na dva ločena trga. Odgovor podjetja Amann na zahtevo za informacije, v katerem je trg
         sukanca za avtomobilsko industrijo opredelilo kot svetovni, naj nikakor ne bi pomenil priznanja domnevne samostojnosti tega
         trga. Poleg tega naj podjetje Amann, potem ko je podalo presojo glede šestih različnih segmentov sukanca, tega ne bi moglo
         storiti glede segmenta sukanca za avtomobilski sektor.

      38      Tožeči stranki menita, da niti na podlagi izjav drugih gospodarskih subjektov, kot sta podjetji Coats in Gütermann, ni mogoče
         ugotoviti, ali sta trg sukanca za avtomobilsko industrijo in trg industrijskega sukanca ločena.

      39      Stališče tožečih strank glede enotnosti trga naj bi bilo potrjeno s predstavitvijo proizvodov, ki so jo opravila vsa podjetja.
         Tako naj bi bilo med drugim pri razdelitvi na segmente, ki so jo opravila podjetja Gütermann, Amann in Coats. Razvidno naj
         bi bilo, da je v več panogah mogoča uporaba enakega sukanca.

      40      Niti obstoj strožjih specifikacijskih standardov, ki jih zahtevajo velike stranke v avtomobilskem sektorju, naj ne bi upravičeval
         razlikovanja med industrijskim sukancem in sukancem za avtomobilsko industrijo. Sukanec naj bi bil na splošno proizveden v
         skladu z zahtevami avtomobilske industrije in tak dobavljen velikim strankam v drugih industrijskih sektorjih. Proizvodnja
         dveh vrst sukanca različne kakovosti naj poleg tega ne bi bila upravičena z gospodarskega vidika. Tako naj bi bile tehnične
         značilnosti sukanca za avtomobilsko industrijo v bistvu enake tehničnim značilnostim industrijskega sukanca. Ti vrsti sukanca
         naj bi bili zamenljivi, saj se poleg tega ne tržita glede na stranke, ampak glede na proizvode.

      41      Drugič, tožeči stranki Komisiji očitata, da ni proučila, ali so bila različna očitana ravnanja med seboj povezana s skupnim
         subjektivnim elementom in so tako pomenila enotno kršitev. Komisija naj bi sama ugotovila, da so bile vse kršitve namenjene
         izkrivljanju običajnega razvoja cen na upoštevnem trgu.

      42      Dejstvo, da gre za sporazume o cenah in da so sprejete odločitve glede zadevnih regij praktično enake, naj bi potrjevalo trditev,
         da gre pri ugotovljenih kršitvah za enotno kršitev. Tožeči stranki dodajata, da je v večini držav članic subjektivni element
         odločilno merilo za ugotovitev enotne kršitve.

      43      Trdita tudi, da glede na to, da je večina zadevnih podjetij srednje velikih, so morali biti člani uprave in sodelavci nujno
         seznanjeni z različnimi kršitvami. Pojasnjujeta, da v njunem primeru subjektivni element izvira bolj iz neločenosti notranjih
         pristojnosti na področju trženja industrijskega sukanca in sukanca za avtomobilsko industrijo.

      44      Poleg tega v bistvu poudarjata, da je pristop Komisije – ki je izhajala iz načela enotne kršitve glede zaporednih kršitev,
         storjenih v vsakem omejevalnem sporazumu, ni pa enako obravnavala omejevalnih sporazumov med seboj – nedosleden. Glede tega
         naj bi izpodbijana odločba v točkah od 266 do 270 obrazložitve vsebovala več protislovij, iz katerih naj bi bilo razvidno,
         da trditev Komisije glede obstoja ločenih kršitev ni upravičena.

      45      Tretjič, tožeči stranki nasprotujeta merilom, ki jih je Komisija uporabila za ugotovitev obstoja oziroma neobstoja enotne
         kršitve.

      46      Najprej, trdita, da ta merila niso veljavna. Glede tega po eni strani navajata, da je Komisija sama dvomi glede uporabe meril
         za ugotovitev obstoja enotne kršitve, saj utemeljuje obstoj dveh ločenih kršitev s tem, da se sklicuje na različne udeležence,
         na drug način delovanja in na neobstoj splošnega usklajevanja, in se nato opira na razliko med upoštevnimi trgi, hkrati pa
         izjavlja, da je treba sporazume glede Beneluksa in nordijskih držav proučiti skupaj, ker jih povezujejo enaka organizacija,
         enak način delovanja in enaki udeleženci. Tožeči stranki tako ugotavljata, da merilo splošnega usklajevanja nima več nikakršne
         vloge pri ugotavljanju enotne kršitve v Beneluksu in nordijskih državah.

      47      Po drugi strani menita, da merilo za delitev trga proizvoda, če gre za sorodne proizvode, ni upoštevno. Z uporabo tega merila
         naj bi se namreč – razen v očitnih primerih, kadar proizvodi nikakor ne spadajo na isti trg – pri sankcioniraju kršitev konkurenčnega
         prava Komisiji priznala diskrecijska pravica, ki je skoraj ni mogoče nadzirati. Tudi merilo v zvezi z neenakostjo udeležencev
         naj ne bi bilo upoštevno. Tožeči stranki namreč poudarjata, da vprašanje, kdo zastopa udeležena podjetja, ni pomembno, saj
         je udeležbo mogoče pripisati zadevnemu podjetju.

      48      Dalje, podjetji Amann in Cousin trdita, da bi morala Komisija z uporabo teh meril vsekakor ugotoviti obstoj enotne kršitve.

      49      Po eni strani se sklicujeta na to, da Komisija ne more veljavno utemeljiti obstoja ločenih kršitev s tem, da se opira na neobstoj
         usklajevanja med omejevalnimi sporazumi, saj sama poudarja – tako da glede tega povzema izjave podjetja Coats – da ker je
         trg proizvoda precej razmejen po državah, ni bilo potrebno usklajevanje med zadevnimi regijami. Neupošteven naj bi bil tudi
         poskus Komisije, da razlikuje med usklajevanjem geografskih trgov in usklajevanjem ločenih trgov proizvoda, saj naj v primeru
         različnih geografskih trgov usklajevanje med ločenimi trgi proizvoda ne bi bilo smiselno. Tožeči stranki zato trdita, da je
         treba presojati zadevna ravnanja tako, da se prizna, da so srečanja, namenjena različnim regijam, spadala v splošni načrt,
         ki sta ga odobrili njuni upravi in ga potrjujejo dokumenti, iz katerih so razvidni pogosti stiki med predstavniki podjetij
         Coats in Amann, namenjeni vprašanjem „višje strategije“ v Evropi. Taki dokumenti naj bi dokazovali obstoj skupnega subjektivnega
         elementa. Tožeči stranki glede tega Komisiji očitata, da ni razčlenila vprašanja, ali so tovrstni stiki obstajali tudi med
         podjetjem Coats in drugimi konkurenti.

      50      Po drugi strani naj ne bi bilo odločilne razlike med udeleženci sporazumov in njihovo organizacijo. Glede tega tožeči stranki
         navajata, da glede na sodno prakso enotne kršitve v pravnem pomenu ni mogoče izključiti zgolj zato, ker vsako podjetje sodeluje
         pri kršitvi na svoj način, saj je podjetje tako lahko sodelovalo pri enotnem omejevalnem sporazumu, ne da bi sodelovalo pri
         vseh njegovih sestavnih delih.

      51      Glede na navedeno tožeči stranki poudarjata, da so zgolj tri podjetja sodelovala pri le enem sporazumu, medtem ko so bila
         vsa druga udeležena pri vsaj dveh sporazumih, kar na ravni udeležencev pomeni delno prekrivanje, ki utemeljuje obstoj enotne
         kršitve. Poleg tega naj primerjava med srečanji v zvezi z omejevalnim sporazumom na trgu industrijskega sukanca in srečanji
         v zvezi z omejevalnim sporazumom na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo nikakor ne bi potrjevala trditve o obstoju ločenih
         kršitev. Srečanja naj bi se v obeh primerih prirejala neredno.

      52      Komisija te trditve zavrača.

      2.     Presoja Splošnega sodišča
      a)     Razlika med trgoma proizvoda in geografskima trgoma
      53      Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija menila, da je treba trg sukanca za avtomobilsko industrijo zaradi njegove
         specifičnosti razlikovati od trga industrijskega sukanca, tako z vidika proizvodov kot z geografskega vidika (glej točke od
         12 do 16 in od 18 do 20 zgoraj).

      54      Najprej je treba poudariti, da je lahko opredelitev upoštevnega trga, kadar je Komisija za to opravila zahtevne ekonomske
         analize, predmet samo omejenega nadzora sodišča Skupnosti (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 30. marca 2000
         v zadevi Kish Glass proti Komisiji, T‑65/96, Recueil, str. II‑1885, točka 64, in z dne 6. junija 2002 v zadevi Airtours proti
         Komisiji, T‑342/99, Recueil, str. II‑2585, točka 26). Vendar to sodišče ne sme opustiti nadzora nad tem, kako Komisija razlaga
         gospodarske podatke. V zvezi s tem mora preveriti, ali je Komisija presojo oprla na dokaze, ki so natančni, zanesljivi in
         dosledni in vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletenega položaja in ki lahko utemeljijo
         iz njih izpeljane ugotovitve (glej sodbo z dne 17. septembra 2007 v zadevi Microsoft proti Komisiji, T‑201/04, ZOdl., str. II‑3601,
         točka 482).

      55      Nato je treba spomniti, da upoštevni trg zajema vse proizvode, ki lahko glede na svoje značilnosti zadovoljijo stalne potrebe
         in so slabo zamenljivi z drugimi proizvodi (sodba Sodišča z dne 9. novembra 1983 v zadevi Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
         proti Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461, točka 37). Natančneje, Sodišče je razsodilo, da pojem trga proizvoda pomeni, da
         dejanska konkurenca lahko obstaja med proizvodi, ki so del trga, kar predpostavlja zadostno stopnjo medsebojne zamenljivosti
         med vsemi proizvodi, ki so del istega trga (sodba Sodišča z dne 13. februarja 1979 v zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji,
         85/76, Recueil, str. 461, točka 28).

      56      Medsebojna zamenljivost se presoja glede na številne kazalnike, in sicer glede na značilnosti proizvodov, pogoje konkurence
         in strukturo povpraševanja in ponudbe na trgu (zgoraj v točki 55 navedena sodba Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin proti
         Komisiji, točka 37).

      57      Čeprav je z gospodarskega vidika zamenljivost povpraševanja najbolj neposredno in učinkovito merilo presoje za dobavitelje
         (sodba Splošnega sodišča z dne 4. julija 2006 v zadevi easyJet proti Komisiji, T‑177/04, ZOdl., str. II‑1931, točka 99), se
         zamenljivost ponudbe lahko upošteva tudi pri opredelitvi upoštevnih trgov v okoliščinah, v katerih so njeni učinki enakovredni
         učinkom zamenljivosti povpraševanja glede učinkovitosti in takojšnjosti. Merilo zamenljivosti ponudbe pomeni, da lahko proizvajalci
         s preprosto prilagoditvijo vstopajo na ta trg v zadostni meri, da predstavljajo resno protiutež proizvajalcem, ki so na trgu
         že prisotni (sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji,
         T‑191/98, od T‑212/98 do T‑214/98, Recueil, str. II‑3275, točka 829).

      58      Glede samih proizvodov je treba poudariti, da lahko tvorijo ločen trg, če se ločijo na podlagi posebnih značilnosti proizvodnje,
         zaradi katerih so posebej primerni za ta namen, ali če se ločijo zaradi svoje uporabe (sodba Sodišča z dne 21. februarja 1973
         v zadevi Europemballage in Continental Can proti Komisiji, 6/72, Recueil, str. 215, točka 33).

      59      Nazadnje je treba spomniti, da je Komisija sprejela Obvestilo o opredelitvi upoštevnega trga za namene konkurenčnega prava
         Skupnosti (UL 1997, C 372, str. 5, v nadaljevanju: obvestilo o opredelitvi trga), v katerem je natančno določila merila, ki
         jih je treba upoštevati pri opredelitvi upoštevnega trga proizvoda in pri razmejitvi upoštevnega geografskega trga. Upoštevni
         trg proizvoda je v njem opredeljen kot trg, ki „obsega vse tiste proizvode in/ali storitve, ki jih potrošnik smatra za zamenljive
         ali nadomestljive glede na lastnosti proizvodov, njihove cene in namen uporabe“. Geografski trg je opredeljen kot trg, ki
         „obsega območje, na katerem so zadevna podjetja vključena v ponudbo in povpraševanje proizvodov ali storitev, na katerem so
         pogoji konkurence dovolj homogeni[…] in ki ga je mogoče razlikovati od sosednjih območij zato, ker so pogoji konkurence v
         teh območjih občutno drugačni“. Upoštevni trg, v okviru katerega se presoja neka zadeva s področja konkurence, se torej opredeli
         s kombinacijo trga proizvoda in geografskega trga.

      60      Glede na navedeno je treba proučiti utemeljenost ugotovitev Komisije iz točk 14 in 22 obrazložitve izpodbijane odločbe glede
         obstoja dveh ločenih trgov proizvoda in geografskih trgov, in sicer trga sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP na eni strani
         in trga industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah na drugi strani. Da bi to storila, je Komisija presojala
         zamenljivost proizvodov po eni strani z vidika povpraševanja in po drugi strani z vidika ponudbe.

      61      Prvič, glede zamenljivosti povpraševanja vsebuje izpodbijana odločba številne podatke, iz katerih je razvidno, da te zamenljivosti
         ni.

      62      Na prvem mestu, iz točk 14 in 22 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da povpraševanje v avtomobilski industriji
         ustvarjajo velike stranke in da je teh veliko manj kot drugih podjetij, ki so stranke na trgu industrijskega sukanca. Tej
         ugotovitvi tožeči stranki ne nasprotujeta. Na obravnavi sta potrdili, da so bile stranke iz avtomobilskega sektorja najmočnejše
         zaradi zelo velikih količin, ki so jih kupovale.

      63      Na drugem mestu, iz zgoraj navedenih točk obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da stranke iz avtomobilskega sektorja
         kupujejo sukanec za svoje proizvodne obrate v različnih državah in da tako zahtevajo enoten proizvod v vsaki od teh držav.
         Ta potreba po enotnosti, ki je sicer tožeči stranki ne zanikata, je z gospodarskega vidika popolnoma razumljiva. Priznati
         je namreč treba, da prilagoditev proizvodnih strojev vrsti uporabljenega sukanca povzroča stroške. Avtomobilska industrija
         torej poskuša zmanjšati stroške, tako da na veliko kupuje eno vrsto precej posebnega sukanca in glede na ta sukanec prilagaja
         svoje proizvodne stroje v različnih državah.

      64      Na tretjem mestu, iz točk 14 in 22 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da mora sukanec za avtomobilsko industrijo
         ustrezati zelo strogim standardom tega sektorja in da je zaradi kakovosti teh proizvodov in odgovornosti zanje njegova izsledljivost
         bistveni dejavnik. To ugotovitev sta tožeči stranki potrdili tako v tožbi kot na obravnavi.

      65      Priznali sta namreč, da se na splošno stranke odločijo za sukanec, ki ga potrebujejo za svojo proizvodnjo, in da torej izberejo
         proizvod, ki ustreza njihovim uporabniškim potrebam. Ker gre zlasti za stranke iz avtomobilskega sektorja, sta tožeči stranki
         priznali, da zahtevajo, da kupljeni sukanec ustreza vsaj standardu ISO 9002. Na obravnavi sta celo pojasnili, da za avtomobilsko
         industrijo veljajo posebne značilnosti, imenovane TS950, in da jih upoštevata pri proizvodnji.

      66      Poleg tega sta tožeči stranki opisali postopek, po katerem stranke iz avtomobilskega sektorja potrjujejo sukanec. Najprej
         tožeči stranki razvijeta sukanec, ki ustreza vsaj standardu ISO 9002. Nato ta sukanec preizkusi izdelovalec avtomobilov, ki
         ga želi uporabiti za svojo proizvodnjo, in nazadnje ga ta izdelovalec potrdi, če je test uspešno opravljen.

      67      Ob upoštevanju navedenega je treba priznati, da posebnega sukanca, ki ga je izbrala avtomobilska industrija, ni mogoče zamenjati
         z drugimi industrijskimi sukanci. Dejstvo, da se ta sukanec prodaja strankam, ki ne spadajo v avtomobilsko industrijo, glede
         tega ni pomembno. Drugače kot drugi morebitni kupci tega proizvoda bodo namreč podjetja iz avtomobilskega sektorja kupovala
         zgolj sukanec, ki ima posebne lastnosti in so ga zaradi teh posebnih lastnosti potrdila navedena podjetja. Tožeči stranki
         zato ne moreta razumno trditi, da obstaja zamenljivost z vidika povpraševanja.

      68      Tudi izjave podjetja Coats v odgovor na zahtevo za informacije Komisije potrjujejo nezamenljivost z vidika povpraševanja.
         Podjetje Coats namreč poudarja, da nekatere stranke iz sektorja konfekcije uporabljajo sukanec za vezenje, medtem ko nekatere
         stranke iz sektorja vezenja uporabljajo sukanec za konfekcijo. Po drugi strani pa ni bilo navedeno, da pri strankah iz avtomobilskega
         sektorja obstaja taka zamenljivost z vidika povpraševanja.

      69      Drugič, čeprav je Komisija menila, da bi bilo industrijski sukanec z vidika ponudbe mogoče obravnavati kot enoten trg proizvoda,
         ker ni stroge povezave med končno uporabo in vrsto vlakna in/ali strukturo sukanca ter podobnostjo oziroma medsebojno zamenljivostjo
         postopkov proizvodnje navedenega sukanca, je vseeno ugotovila, da to ne velja za sukanec za avtomobilsko industrijo.

      70      Za to ugotovitev se je Komisija oprla na posebne značilnosti sukanca za avtomobilsko industrijo, na potrebo po zagotovitvi
         standardizirane ponudbe in na sposobnost izpolnjevanja naročil velikih strank iz tega sektorja. Oprla se je tudi na dejstvo,
         da drugače kot trg industrijskega sukanca, ki je zgolj regionalen, trg sukanca za avtomobilsko industrijo obsega celotno ozemlje
         EGP. Glede na te dejavnike je menila, da lahko zgolj nekaj podjetij izpolni to vrsto naročila (glej točko 22 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      71      Najprej, na podlagi točke 20 obvestila o opredelitvi trga morajo biti dobavitelji, da bi obstajala zamenljivost z vidika ponudbe,
         ob majhnih in stalnih spremembah relativnih cen sposobni preiti na proizvodnjo in trženje upoštevnih proizvodov v kratkem
         času brez znatnih dodatnih stroškov ali tveganja. Nato Komisija v točki 21 obvestila o opredelitvi trga poudarja, da je taka
         zamenljivost pogosto podana, kadar podjetja ponujajo širok spekter kakovosti ali vrst enega proizvoda, in da tudi če za nekega
         končnega kupca ali skupino potrošnikov različne kakovosti proizvoda niso zamenljive, bodo proizvodi različne kakovosti vključeni
         na en sam trg proizvoda. Industrijski sukanec na prvi pogled ustreza vrsti proizvoda, na katerega se nanaša točka 21 obvestila
         o opredelitvi trga.

      72      Nazadnje Komisija v točkah 22 in 23 obvestila o opredelitvi trga z dejanskimi primeri potrjuje, da morajo biti zadevni dobavitelji
         sposobni ponuditi in prodajati te proizvode različne kakovosti takoj in brez znatnega povečanja stroškov in da ne sme biti
         posebnih težav pri distribuciji.

      73      Glede na navedeno je treba ugotoviti, ali je Komisija pravilno presojala merilo zamenljivosti z vidika ponudbe.

      74      Prvič, kakor je bilo ugotovljeno v točki 63 in naslednjih zgoraj, morajo proizvajalci sukanca za avtomobilsko industrijo prilagoditi
         svoje proizvodne stroje, da bi proizvedeni sukanec ustrezal posebnim standardom.

      75      Drugič, razlogovanje tožečih strank o nizkih stroških proizvodnje sukanca za avtomobilsko industrijo ni prepričljivo. Res
         je, da tožeči stranki trdita, da je sukanec na splošno proizveden v skladu z zahtevami avtomobilske industrije in tak dobavljen
         strankam v drugih industrijskih sektorjih, vendar trdita tudi, da bi bili stroški prilagoditve proizvodne linije veliko previsoki,
         če bi bilo treba izdelovati proizvod zgolj za avtomobilski sektor, nato pa spremeniti proizvodno linijo in jo prilagoditi
         za izdelavo proizvodov za druge industrijske sektorje.

      76      Res pa je tudi, da tudi če zaradi racionalizacije proizvodnje družba, ki je že prisotna na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo,
         proizvaja zlasti sukanec, ki ne glede na namen proizvoda ustreza višjemu standardu, ravna tako zgolj zato, ker je prisotna
         na avtomobilskem trgu, saj so stroški, povezani s proizvodnjo v skladu s posebnimi standardi za sukanec za avtomobilsko industrijo,
         višji. Z drugimi besedami, družba, katere glavna dejavnost je povezana s sukancem za konfekcijo oziroma s sukancem za vezenje,
         nima nikakršnega interesa, da bi proizvajala posebni sukanec za avtomobilski sektor zgolj zato, da bi lahko ta sukanec prodajala
         morebitnim strankam iz avtomobilskega sektorja.

      77      Tako trditev tožečih strank, da so stroški proizvodnje sukanca za avtomobilsko industrijo tako nizki, da proizvodnja vedno
         poteka v skladu s specifikacijskim standardom, glede proizvajalcev industrijskega sukanca ni dokazana.

      78      Tretjič, tožeči stranki med upravnim postopkom nista podvomili o jasni geografski razliki med obema trgoma. Podjetje Amann
         je v odgovoru na zahtevo Komisije za informacije trg sukanca za avtomobilsko industrijo celo opredelilo kot svetovni trg.
         Tudi podjetje Coats je opozorilo, da je zaradi posebnih značilnosti trg sukanca za avtomobilsko industrijo omejen na „regionalne“
         in „globalne“ ponudnike, kar je treba v okviru odgovora razumeti kot „prisotne na vsem ozemlju EGP“ in „svetovne“.

      79      Zamenljivost z vidika ponudbe tako predpostavlja, da je večina proizvajalcev sukanca sposobnih proizvesti veliko posebnega
         in enotnega sukanca za vsako stranko iz avtomobilskega sektorja in ga hitro distribuirati po celotnem EGP. Glede na zgoraj
         navedeno tako razlogovanje ni utemeljeno.

      80      Komisija zato s tem, da je z vidika ponudbe ugotovila obstoj dveh ločenih trgov proizvoda in geografskih trgov, ni storila
         nobene očitne napake pri presoji.

      81      Glede tega je treba pojasniti, da je Komisija pravilno presojala in razlagala odgovore tožečih strank in drugih zadevnih podjetij,
         na podlagi katerih je ugotovila obstoj dveh ločenih trgov proizvoda.

      82      Najprej je Komisija tožečima strankama postavila vprašanje, ali šivalni sukanec za oblačila za industrijsko rabo, sukanec
         za vezenje za industrijsko rabo, posebni sukanec za industrijsko rabo in sukanec za domačo rabo sestavljajo različne trge
         proizvoda v sektorju sukanca. Komisija je tudi predložila tabelo za določitev upoštevnih geografskih trgov za vsako od zgoraj
         navedenih kategorij sukanca s posebno kategorijo „avtomobilski sukanec“. Pojasnila je, da ta kategorija spada pod posebni
         sukanec za industrijsko rabo, vendar je poudarila, da se želi seznaniti z mnenjema podjetij Amann in Cousin glede upoštevnega
         geografskega trga te vrste sukanca.

      83      Podjetje Amann je v odgovor na zgoraj navedeno zahtevo za informacije poudarilo, da je bila podrobna razčlenitev, ki jo je
         opravila Komisija, pravilna, ker „obstajajo specifikacije proizvodov in posebne potrebe strank, ki se zlasti v industriji
         oblačil jasno razlikujejo od tistih iz drugih dveh sektorjev glede izbora barvnih odtenkov itn.“. Podjetje Cousin se je tudi
         popolnoma strinjalo z razčlenitvijo, ki jo je podala Komisija. Vendar je Komisija tudi pojasnila, da je zelo težko presojati
         trge, zlasti če gre za posebne vrste sukanca, glede na zelo veliko raznolikost zadevnih uporab, in poudarila, da je naštela
         več kot 80 panog.

      84      Tožeči stranki sta tako res izrecno priznali, da je trg posebnega sukanca ločen trg proizvoda, toda v nasprotju s tem, kar
         v svojih pisnih aktih trdi Komisija, nista izrecno priznali, da je trg sukanca za avtomobilsko industrijo, ki je del trga
         posebnega sukanca, sam po sebi ločen trg proizvoda.

      85      Tudi podjetje Gütermann je potrdilo razčlenitev, ki jo predlaga Komisija, vendar ni dalo izrecnih izjav o trgu sukanca za
         avtomobilsko industrijo. Podjetje Coats je na vprašanje v zvezi s trgi glede na proizvod odgovorilo, da meni, da razlike med
         proizvodi ne zadostujejo za ugotovitev, da obstajajo trije ločeni trgi, priznalo pa je, da ima trg sukanca za avtomobilsko
         industrijo posebne značilnosti, kot je navedeno v točki 78 zgoraj. Zgolj podjetje Oxley je neposredno potrdilo in utemeljilo
         ločenost trga sukanca za avtomobilsko industrijo.

      86      Čeprav razlaga teh dejavnikov glede obstoja ločenega trga sukanca za avtomobilsko industrijo ni tako očitno razvidna, kot
         trdi Komisija, ostane dejstvo, da v njenih ugotovitvah ni nobene očitne napake pri presoji niti ni dejansko stanje kakor koli
         izkrivljeno.

      87      Njene ugotovitve poleg tega potrjujejo drugi kazalniki, kot so spletna mesta podjetij, ki na splošno vsebujejo ločen oddelek
         za sukanec za avtomobilsko industrijo. Ta podjetja so tudi imetniki znamk sukanca, ki je ustvarjen prav za ta sektor.

      88      Iz vsega navedenega je razvidno, da Komisija s tem, da je v obravnavanem primeru menila, da sta trg sukanca za avtomobilsko
         industrijo in trg industrijskega sukanca različna, ni storila očitne napake pri presoji.

      b)     Zatrjevani obstoj „celostnega načrta“
      89      Najprej je treba opozoriti, da se pojem enotne kršitve nanaša na položaj, ko je več podjetij udeleženih pri kršitvi, sestavljeni
         iz trajajočega ravnanja z enim samim gospodarskim ciljem, to je izkriviti konkurenco, ali pri posameznih kršitvah, ki so med
         seboj povezane z enotnostjo cilja (isti cilj za vse elemente) in gospodarskih subjektov (kršitev zadeva ista podjetja, ki
         se zavedajo, da sodelujejo z namenom doseči isti cilj) (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2008 v zadevi BPB proti Komisiji,
         T‑53/03, ZOdl., str. II-1333, točka 257).

      90      Nato je treba poudariti, da je lahko kršitev člena 81(1) ES posledica ne le ločenega dejanja, ampak niza dejanj ali tudi trajajočega
         ravnanja. Tej razlagi ni mogoče oporekati, ker bi lahko tudi en ali več elementov tega niza dejanj ali trajajočega ravnanja
         sam po sebi in ločeno pomenil kršitev navedene določbe. Kadar se različna dejanja zaradi istega cilja, ki izkrivlja konkurenco
         na skupnem trgu, uvrščajo v „celostni načrt“, lahko Komisija pripiše odgovornost za ta dejanja glede na sodelovanje pri kršitvi
         kot celoti (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P,
         C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točka 258).

      91      Poleg tega se v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem enotne kršitve lahko nanaša na pravno opredelitev protikonkurenčnega
         ravnanja, ki ga sestavljajo sporazumi, usklajena ravnanja in sklepi podjetniških združenj (glej v tem smislu sodbe Splošnega
         sodišča z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, od T‑305/94 do T‑307/94,
         od T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II‑931, točke od 696 do 698; z
         dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T‑9/99, Recueil, str. II‑1487, točka 186, in z dne 12. decembra 2007
         v združenih zadevah BASF proti Komisiji, T‑101/05 in T‑111/05, ZOdl., str. II‑4949, točka 159).

      92      Pojasniti je treba tudi, da pojem enotnega cilja ne more biti določen s splošnim sklicevanjem na izkrivljanje konkurence na
         trgu, ki ga zadeva kršitev, ker vplivanje na konkurenco kot cilj ali učinek pomeni sestavni del vsakega ravnanja, za katero
         se uporablja člen 81(1) ES. Taka opredelitev pojma enotnega cilja bi lahko pojmu enotne in trajajoče kršitve odvzela del smisla,
         ker bi moralo biti zato več ravnanj, ki se nanašajo na gospodarski sektor in so prepovedana s členom 81(1) ES, sistematično
         opredeljenih kot sestavni deli enotne kršitve. Za opredelitev različnih ravnanj kot enotne in trajajoče kršitve je treba preveriti,
         ali se medsebojno dopolnjujejo, tako da je vsako od njih namenjeno soočanju z eno ali več posledicami običajne konkurence,
         in z medsebojnim vplivanjem prispevajo k izvršitvi celote protikonkurenčnih posledic, ki so jih želeli njihovi storilci v
         okviru celostnega načrta, namenjenega doseganju enotnega cilja. V zvezi s tem je treba upoštevati vsako okoliščino, na podlagi
         katere je mogoče ugotoviti ali omajati navedeno zvezo, kot so obdobje uporabe, vsebina (vključno z uporabljenimi metodami)
         in ustrezno tudi cilj različnih zadevnih ravnanj (glej v tem smislu zgoraj v točki 91 navedeno sodbo BASF proti Komisiji,
         točke od 179 do 181).

      93      Komisija lahko torej iz objektivnih razlogov začne ločene postopke in naloži več ločenih glob (glej v tem smislu sodbo Splošnega
         sodišča z dne 15. junija 2005 v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 in T‑91/03,
         neobjavljena v ZOdl., v nadaljevanju: sodba Tokai II, točka 124).

      94      Nazadnje je treba ugotoviti tudi, da opredelitev nekaterih nezakonitih ravnanj kot ravnanj, ki pomenijo eno samo kršitev ali
         več kršitev, načeloma vpliva na sankcijo, ki se lahko naloži. Zaradi ugotovitve več kršitev se namreč lahko naloži več ločenih
         glob, vsakič ob upoštevanju omejitev, določenih v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 (zgoraj v točki 91
         navedena sodba BASF proti Komisiji, točka 158).

      95      Glede na navedeno je treba presoditi obstoj „celostnega načrta“.

      96      Najprej je treba ugotoviti, da tožeči stranki v obravnavanem primeru zlasti trdita, da je skupen subjektivni element to, da
         je bil cilj vseh kršitev izkrivljanje običajnega razvoja cen. Toda tak cilj izkrivljanja cen je značilen za vsak cenovni kartel
         in zgolj z njim ni mogoče dokazati obstoja skupnega subjektivnega elementa. V nasprotju s trditvami tožečih strank ni Komisija
         glede tega nikakor izhajala iz načela obstoja povezave med kršitvami v izpodbijani odločbi. V točki 269 njene obrazložitve
         je namreč zgolj navedla enoten protikonkurenčni cilj, in sicer izkrivljanje običajnega razvoja cen, ki je značilno za to vrsto
         kartela, čeprav je poudarila, da je bil to cilj in namen vsake od treh različnih kršitev.

      97      Nato se je Komisija – da bi ovrgla obstoj enotne kršitve ne glede na okoliščino, da sta trg sukanca za avtomobilsko industrijo
         in trg industrijskega sukanca ločena, kakor je bilo sicer opozorjeno v točkah od 53 do 88 zgoraj – oprla zlasti na neenakost
         večine članov, udeleženih v omejevalnih sporazumih, in na splošno neusklajenost teh sporazumov. Tožeči stranki teh meril nista
         mogli izpodbijati in torej nista dokazali obstoja „tesne povezave“ med različnimi protikonkurenčnimi ravnanji.

      98      Prvič, Komisija je glede merila v zvezi z neenakostjo udeležencev v točkah 96 in 216 obrazložitve izpodbijane odločbe naštela
         udeležence omejevalnega sporazuma na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo in omejevalnega sporazuma na trgu industrijskega
         sukanca. Nato je v točki 265(a) obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da je bila večina podjetij udeleženih zgolj v enem
         omejevalnem sporazumu, saj niso opravljala dejavnosti na trgih, ki jih je zadeval drugi omejevalni sporazum.

      99      Ugotoviti je treba, da so bila od desetih podjetij, udeleženih v enem in/ali drugem omejevalnem sporazumu, zgolj tri udeležena
         v obeh. Podjetja Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky in Oxley so bila namreč udeležena
         zgolj v enem. Samo podjetja Coats, Barbour (dokler ga ni prevzelo podjetje Coats) in Amann so bila udeležena v dveh omejevalnih
         sporazumih. Zgolj udeležba teh treh podjetij v dveh omejevalnih sporazumih sama po sebi ne more biti kazalnik obstoja skupne
         strategije (glej v tem smislu zgoraj v točki 93 navedeno sodbo Tokai II, točka 120). Poudariti je treba tudi, da predstavniki
         podjetij, ki so bili prisotni na srečanjih, organiziranih v okviru omejevalnega sporazuma na trgu sukanca za avtomobilsko
         industrijo, razen predstavnikov podjetja Barbour med prekrivanjem obeh omejevalnih sporazumov (od 1998 do 2000) niso bili
         isti kot predstavniki na srečanjih, organiziranih v okviru omejevalnega sporazuma na trgu industrijskega sukanca.

      100     Komisija zato pri ugotovitvi iz točke 265(a) obrazložitve izpodbijane odločbe ni storila nobene očitne napake pri presoji.

      101    Drugič, obstoja celostnega načrta ni mogoče utemeljiti niti na podlagi vsebine omejevalnih sporazumov. Iz izpodbijane odločbe
         je namreč razvidno, da se vsebina omejevalnega sporazuma na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo in vsebina omejevalnega
         sporazuma na trgu industrijskega sukanca glede tega jasno razlikujeta.

      102    Glede omejevalnega sporazuma na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo je iz točk 215, 220, 223, 224, 226, od 228 do 230,
         od 233 do 236 in 238 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, po eni strani, da so se informacije, izmenjane med udeleženci
         omejevalnega sporazuma, nanašale na cene, ki se uporabljajo za nekatere stranke, in, po drugi strani, da je šlo pri sprejetih
         sporazumih za določitev najnižjih ciljnih cen osnovnih proizvodov, ki se prodajajo strankam iz avtomobilskega sektorja, dveh
         vrst ciljnih cen za obstoječe in nove stranke ter najnižjih ciljnih cen za nekatere stranke, ki jih zadeva izmenjava informacij.
         Udeleženci so se dogovorili tudi, da bodo preprečevali medsebojno konkurenco s cenami, nižjimi od cen uveljavljenih dobaviteljev.

      103    Glede omejevalnega sporazuma na trgu industrijskega sukanca je iz točk od 99 do 153 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno,
         po eni strani, da so bile izmenjane informacije o cenikih, rabatih, zvišanju kataložnih cen, znižanju rabatov in zvišanju
         posebnih cen za določene stranke in, po drugi strani, da so se udeleženci dogovorili o prihodnjih cenikih, največji stopnji
         rabata, znižanju rabatov in zvišanju posebnih cen za določene stranke in o tem, da bodo preprečevali medsebojno konkurenco
         v korist uveljavljenih dobaviteljev.

      104    Zgoraj navedene točke obrazložitve izpodbijane odločbe potrjujejo, da obstaja jasna razlika med obema omejevalnima sporazumoma
         glede njune vsebine. Čeprav med tema omejevalnima sporazumoma obstaja kaka podobnost, kot so sporazumi o preprečevanju medsebojne
         konkurence s cenami, nižjimi od cen uveljavljenih dobaviteljev, ni mogoče dvomiti o tej trditvi.

      105    Tretjič, način delovanja vsakega od obeh omejevalnih sporazumov je bil precej različen. Kot je namreč poudarila Komisija v
         točki 218 obrazložitve izpodbijane odločbe, je bil omejevalni sporazum na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo organiziran
         precej prilagodljivo prek majhnih nerednih srečanj, ki so se končala s pogostimi dvostranskimi stiki. Iz točk od 96 do 99
         in od 149 do 153 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da se je omejevalni sporazum na trgu industrijskega sukanca
         v Beneluksu in nordijskih državah izvajal z organiziranjem srečanj vsaj enkrat na leto in da so se ta srečanja delila na dva
         dela, in sicer na del, posvečen trgu nordijskih držav, in na del v zvezi s trgom Beneluksa. Razvidno je tudi, da so bili dvostranski
         stiki periodični.

      106    Glede na te dejavnike Komisija s tem, da je v točkah od 265 do 267 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da je treba
         omejevalni sporazum na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo razlikovati od omejevalnega sporazuma na trgu industrijskega
         sukanca v Beneluksu in nordijskih državah in da sta tako to dve ločeni kršitvi, ni storila nobene očitne napake pri presoji.

      107    Glede tega je treba poudariti, da sta se omejevalna sporazuma na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in na trgu industrijskega
         sukanca v nordijskih državah drugače kot omejevalni sporazum na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo obravnavala kot enotna
         kršitev, ker sta bila proizvoda enaka, udeleženci omejevalnega sporazuma so bili isti, vsebina in način delovanja omejevalnega
         sporazuma sta bila podobna, srečanja so bila na isti dan in udeležena podjetja so tam zastopale iste osebe.

      108    Poleg tega trditev o neločenosti pristojnosti tožečih strank na področju trženja industrijskega sukanca in sukanca za avtomobilsko
         industrijo ter trditev, da so morali biti člani uprave in sodelavci udeleženih podjetij nujno seznanjeni z obstojem različnih
         omejevalnih sporazumov, nista upoštevni. Ti trditvi nikakor ne dokazujeta obstoja skupnega subjektivnega elementa.

      109    Zavrniti je treba tudi trditev tožečih strank o obstoju splošnega usklajevanja na podlagi rednih stikov med predstavnikom
         podjetja Coats in članom uprave podjetja Amann. Iz spisa je razvidno, da ni bila podana nobena izjava, ki bi jo bilo mogoče
         razlagati kot znak splošnega usklajevanja. Tožeči stranki sta na obravnavi priznali, da Splošnemu sodišču ne moreta predložiti
         nobenega dokumenta, iz katerega bi bila razvidna želja po splošnem usklajevanju med podjetjema Amann in Coats.

      110    Nazadnje tožeči stranki napačno trdita, da merilo za delitev trga proizvoda ne more biti veljavno, ker se z njim Komisiji
         – glede zadevnih proizvodov – za ugotavljanje obstoja dveh ločenih kršitev prizna diskrecijska pravica, ki je ni mogoče nadzirati.
         Prvič, navedena diskrecijska pravica Komisije namreč ni neomejena, saj Komisijo še vedno nadzira Splošno sodišče, kot je navedeno
         v točki 54 zgoraj. Drugič, merilo trga proizvoda je bilo v obravnavanem primeru zgolj eno od meril za ugotovitev obstoja dveh
         ločenih kršitev.

      111    Glede na vse navedeno je treba prvi pritožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 7(1), prvi stavek, Uredbe št. 1/2003 zavrniti
         kot neutemeljen.

      B –  Tožbeni razlogi, ki se nanašajo na zmanjšanje globe
      1.     Tožbeni razlog tožečih strank: neupoštevanje zgornje meje globe, določene v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe
            št. 1/2003
      a)     Trditve strank
      112    Tožbeni razlog tožečih strank vsebuje tri očitke.

      113    Tožeči stranki v okviru prvega očitka trdita, da sta kršitvi dejansko enotna kršitev in da se jima zato lahko naloži ena sama
         globa, ki ne sme presegati zgornje meje 10 % celotnega prometa. Vendar naj bi skupni znesek, ki je vsota njunih glob, presegal
         navedeno zgornjo mejo, člen 15(2) Uredbe št. 17 in člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 pa naj bi bila tako kršena.

      114    Glede tega trdita, da je bilo kršeno ustavnopravno načelo Skupnosti nulla poena sine lege. V bistvu kritizirata to, da lahko Komisija z delitvijo trgov, na katerih sta bili ugotovljeni vzporedni kršitvi, uveljavlja
         neomejeno diskrecijsko pravico, da določa globe, ki presegajo 10 % celotnega prometa. Menita torej, da načelo zakonitosti
         ne samo prepoveduje sodišču, da bi izrekalo kazni brez pravne podlage, temveč tudi zavezuje zakonodajalca, da kazenske predpise
         sestavi natančno in jasno. Jasni naj bi bili torej tako sestavni deli predpisa kot tudi njegove pravne posledice. Take zahteve
         naj bi veljale tudi glede zgoraj navedenih določb, s katerimi so predvidene globe za kršitve konkurenčnih predpisov.

      115    Ko sta bili tožeči stranki pozvani, da na obravnavi pojasnita svoje trditve, sta navedli, da je treba te trditve razlagati
         tako, kot da se z njimi izpodbija tudi zakonitost samega predpisa, in da zato uveljavljata ugovor nezakonitosti člena 15(2)
         Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003.

      116    Poleg tega zavračata trditev Komisije glede njene obveznosti upoštevanja načela non bis in idem, saj to načelo ne daje nobenih jamstev glede pravilnosti ugotovitve ene ali več kršitev. V bistvu trdita, da je težava že
         v izhodišču, in sicer v samem ugotavljanju, ali gre za eno ali več kršitev.

      117    Tožeči stranki z drugim očitkom trdita, da lahko Komisija naloži enotno globo za različne kršitve, če gre za isto vrsto ravnanj
         na različnih trgih in so v veliki meri udeležena ista podjetja. Ta pogoja naj bi bila v obravnavanem primeru izpolnjena.

      118    Tožeči stranki ugotavljata, da je Komisija brez vsake obrazložitve odstopila od svoje prejšnje prakse. Menita namreč, da mora
         Komisija, če ne uporabi svoje pristojnosti, da naloži enotno globo za več kršitev, v skladu s splošnimi načeli evropskega
         upravnega prava obrazložiti neuporabo te pristojnosti. Komisija naj bi torej v obravnavanem primeru kršila člen 253 ES.

      119    Nato izpodbijano odločbo primerjata z Odločbo Komisije 2003/2/ES z dne 21. novembra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES]
         in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/E‑1/37.512 – Vitamini) (UL 2003, L 6, str. 1, v nadaljevanju: odločba Vitamini). Komisija
         naj bi namreč v njej združila globe, naložene za več kršitev, v skupno globo in zato menila, da je treba upoštevati zgornjo
         mejo 10 % celotnega prometa. Kot v odločbi Vitamini naj bi omejevalne sporazume v obravnavani zadevi povezovale enake „časovno‑prostorske“
         okoliščine.

      120    Tožeči stranki s tretjim očitkom trdita, da je bil odvračilni učinek, za katerega si Komisija prizadeva, že dosežen ob naložitvi
         globe za kršitev, storjeno na trgu industrijskega sukanca. Komisija bi torej pri določitvi globe zaradi omejevalnega sporazuma
         v zvezi s sukancem za avtomobilsko industrijo to morala upoštevati.

      121    Komisija te trditve zavrača.

      b)     Presoja Splošnega sodišča
      122    Ta tožbeni razlog tožečih strank v bistvu vsebuje tri očitke, ki se nanašajo, prvi, na kršitev načela nulla poena sine lege, drugi, na obveznost naložitve enotne globe za več kršitev in, tretji, na neupoštevanje zakonitih ciljev sankcije.

       Očitek v zvezi s kršitvijo načela nulla poena sine lege in ugovor nezakonitosti člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003

      123    Najprej je treba ugovor nezakonitosti člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, ki ga uveljavljata tožeči
         stranki, proučiti v treh fazah. Prvič, v bistvu trdita, da sam pojem kršitve, kakor je naveden v členu 15(2) Uredbe št. 17
         in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, ni jasno opredeljen. Drugič, trdita, da pojem enotne in trajajoče kršitve ni opredeljen
         nič jasneje in da lahko tako Komisija z delitvijo trgov, na katerih sta bili ugotovljeni vzporedni kršitvi, samovoljno vpliva
         na določitev globe. Tretjič, trdita, da niti sankciji, določeni s tem členom, nista jasno opredeljeni.

      124    Za začetek je treba spomniti, da je na podlagi sodne prakse Sodišča načelo zakonitosti kazni korelat načela pravne varnosti,
         ki je splošno načelo prava Skupnosti in zlasti zahteva, da je vsak predpis Skupnosti, posebej če predpisuje ali dopušča nalaganje
         sankcij, jasen in natančen, tako da se lahko zadevne osebe nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in dolžnostmi, ki iz njega
         izhajajo, in lahko ustrezno ukrepajo (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 9. julija 1981 v zadevi Gondrand in Garancini,
         169/80, Recueil, str. 1931, točka 17, in z dne 13. februarja 1996 v zadevi Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Recueil, str. I‑431,
         točka 27, ter sodbo Splošnega sodišča z dne 5. aprila 2006 v zadevi Degussa proti Komisiji, T‑279/02, ZOdl., str. II‑897,
         točka 66).

      125    To načelo, ki je del skupnih ustavnih tradicij držav članic in je bilo določeno v različnih mednarodnih pogodbah, zlasti v
         členu 7 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP), se upošteva tako pri
         kazenskopravnih normah kot tudi pri posebnih upravnopravnih instrumentih, ki predpisujejo ali dovoljujejo nalaganje upravnopravnih
         sankcij (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena in drugi, 137/85, Recueil, str. 4587, točka 15).
         Načelo ne velja samo za norme, ki določajo znake kršitve, temveč tudi za norme, ki opredeljujejo posledice, ki izhajajo iz
         kršitve prvonavedenih norm (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 12. decembra 1996 v združenih zadevah X, C‑74/95 in C‑129/95,
         Recueil, str. I‑6609, točka 25, in zgoraj v točki 124 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 67).

      126    V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 7(1) EKČP določa:

      „Nihče ne sme biti obsojen za katerokoli dejanje, izvršeno s storitvijo ali opustitvijo, ki ni bilo določeno kot kaznivo dejanje
         po domačem ali po mednarodnem pravu v času, ko je bilo storjeno. Prav tako se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo
         je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno.“

      127    Po mnenju Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) je iz te določbe razvidno, da mora zakon jasno opredeliti
         kršitve in kazni, s katerimi se te kaznujejo. Ta pogoj je izpolnjen, ko lahko naslovnik norme iz besedila zadevne določbe
         in po potrebi ob razlagi sodišč razbere, za katera dejanja in opustitve mora kazenskopravno odgovarjati (glej sodbo Evropskega
         sodišča za človekove pravice z dne 22. junija 2000 v zadevi Coëme in drugi proti Belgiji, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, točka 145) (zgoraj v točki 124 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 69).

      128    Iz sodne prakse ESČP je razvidno, da za izpolnjevanje zahtev iz člena 7(1) EKČP ni treba, da so predpisi, na podlagi katerih
         so naložene sankcije, tako natančno opredeljeni, da so mogoče posledice kršitve predpisov predvidljive z absolutno gotovostjo
         (zgoraj v točki 124 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 71).

      129    Na podlagi sodne prakse ESČP namreč obstoj nedoločnih pojmov v določbi ne pomeni nujno kršitve člena 7 EKČP in dejstvo, da
         zakon podeljuje diskrecijsko pravico, samo po sebi ne pomeni kršitve zahteve po predvidljivosti, če sta obseg in način izvrševanja
         te pravice glede na zadevni zakonit cilj dovolj jasna, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo zoper samovoljo (glej sodbi
         Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 25. februarja 1992 v zadevi Margareta in Roger Andersson proti Švedski, série A,
         št. 226, točka 75). Pri tem ESČP poleg besedila zakona upošteva vprašanje, ali je ustaljena in objavljena sodna praksa pojasnila
         uporabljene nedoločne pojme (glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 27. septembra 1995 v zadevi G. proti
         Franciji, série A, št. 325‑B, točka 25) (zgoraj v točki 124 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 72).

      130    Glede veljavnosti člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 je ob upoštevanju načela zakonitosti kazni, kot
         ga je v skladu z opornimi točkami iz EKČP in ustavnimi tradicijami držav članic priznalo sodišče Skupnosti, treba poudariti,
         da Komisija v nasprotju z navedbami tožečih strank nima neomejene diskrecijske pravice, prvič, pri ugotavljanju obstoja kršitev
         konkurenčnih predpisov, drugič, pri ugotavljanju, ali gre pri različnih kršitvah za enotno in trajajočo kršitev ali za več
         samostojnih kršitev, in, tretjič, pri določanju glob za te kršitve.

      131    Prvič, kršitve konkurenčnih predpisov, zaradi katerih lahko Komisija v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 23(2)
         Uredbe št. 1/2003 naloži globe, so samo kršitve določb členov 81 ES ali 82 ES. Vendar tožeči stranki napačno trdita, da ima
         Komisija neomejeno diskrecijsko pravico pri ugotavljanju takih kršitev. Po eni strani je treba spomniti, da je vprašanje,
         ali so izpolnjeni pogoji iz členov 81 ES ali 82 ES, načeloma predmet celovitega nadzora sodišč Skupnosti (glej v tem smislu
         in po analogiji sodbo Sodišča z dne 28. maja 1998 v zadevi Deere proti Komisiji, C‑7/95 P, Recueil, str. I‑3111, točka 34
         in navedena sodna praksa, in sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2008 v zadevi AC‑Treuhand proti Komisiji, T‑99/04, ZOdl.,
         str. II‑1501, točka 144). Po drugi strani, čeprav je res, da če ta ugotovitev vključuje zapletene ekonomske ali tehnične ocene,
         sodna praksa Komisiji priznava diskrecijsko pravico, ta nikakor ni neomejena. Obstoj take diskrecijske pravice namreč ne pomeni,
         da se mora Splošno sodišče vzdržati nadzora nad tem, kako Komisija razlaga take podatke. Sodišče Skupnosti mora preveriti
         ne samo vsebinsko pravilnost, zanesljivost in doslednost navedenih dokazov, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne
         podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletenega primera, in ali so taki, da potrjujejo na njihovi podlagi izpeljane
         ugotovitve (glej v tem smislu zgoraj v točki 54 navedeno sodbo Microsoft proti Komisiji, točka 88 in navedena sodna praksa).

      132    Tožeči stranki poleg tega ne trdita, da na podlagi opredelitve ene od vrst kršitev iz člena 81(1) ES, in sicer „sporazumi
         med podjetji, […] katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu,
         zlasti tisti, ki […] neposredno ali posredno določajo nakupne ali prodajne cene ali druge pogoje poslovanja […]“, nista mogli
         vedeti, da sta omejevalni sporazum na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah ter omejevalni sporazum
         na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP kršitvi v smislu navedenega člena 81 ES, za kateri sta odgovorni.

      133    Drugič, glede zatrjevanega neobstoja meril, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, ali gre za enotno in trajajočo kršitev
         ali za več samostojnih kršitev, je treba priznati, da navedena merila kot taka niso navedena niti v členu 15(2) Uredbe št. 17
         in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 niti v členu 81 ES. Vendar je bil pojem enotne kršitve uporabljen in pojasnjen v ustaljeni
         in objavljeni sodni praksi. Merila, kot sta enotnost cilja (isti cilj za vse elemente) in enakost gospodarskih subjektov (kršitev
         zadeva ista podjetja, ki se zavedajo, da sodelujejo z namenom doseči isti cilj), ki so namenjena ugotavljanju, ali so storjene
         kršitve del „celostnega načrta“ in tako spadajo pod enotno kršitev, so se z leti izoblikovala v sodni praksi, kakršna je navedena
         v točki 89 zgoraj.

      134    Komisija lahko torej iz objektivnih razlogov začne ločene postopke, ugotovi ločene kršitve in naloži več ločenih glob (glej
         v tem smislu zgoraj v točki 93 navedeno sodbo Tokai II, točka 124).

      135    Glede tega je iz analize tožbenega razloga, ki se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe (točka 53 in naslednje
         zgoraj), jasno razvidno, da so načela, ki jih je Komisija uporabila za ugotovitev obstoja dveh ločenih kršitev, ustaljena
         načela, ki izvirajo iz sodne prakse.

      136    Čeprav je res, da ima pri nekaterih merilih Komisija široko diskrecijsko pravico, pa je tudi res, da je prav nadzor nad to
         diskrecijsko pravico, ki ga opravljajo sodišča Skupnosti, z ustaljeno in objavljeno sodno prakso omogočil, da so bili nekateri
         pojmi pojasnjeni. Tako je zlasti pri opredelitvi trga proizvoda in geografskega trga, ki jo je v obravnavanem primeru uporabila
         Komisija in zaradi katere je morala opraviti zapletene ekonomske ocene. Kot je bilo poudarjeno pri analizi prvega tožbenega
         razloga (točka 53 in naslednje zgoraj), je morala Komisija pri uveljavljanju diskrecijske pravice upoštevati merila, določena
         s sodno prakso, kot sta zamenljivost z vidika ponudbe in zamenljivost z vidika povpraševanja.

      137    Poleg tega je Komisija v prizadevanjih za preglednost in povečanje pravne varnosti za zadevna podjetja objavila obvestilo
         o opredelitvi trga, v katerem je navedla merila, ki jih je uporabila pri opredelitvi upoštevnega trga v vsakem posameznem
         primeru. V zvezi s tem se je Komisija s sprejetjem tovrstnih pravil ravnanja in s tem, da je z njihovo objavo naznanila, da
         jih bo odslej uporabljala za primere, na katere se nanašajo, sama omejila pri uveljavljanju diskrecijske pravice in od teh
         pravil ne more odstopiti, ne da bi bilo to, če je to primerno, sankcionirano zaradi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta
         načeli enakega obravnavanja in varstva legitimnih pričakovanj. Poleg tega pa obvestilo o opredelitvi trga, čeprav ni pravna
         podlaga za izpodbijano odločbo, splošno in abstraktno določa merila, ki jih je Komisija oblikovala za ugotavljanje obstoja
         enega ali več trgov, in zato podjetjem zagotavlja pravno varnost (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 28. junija 2005 v
         združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P,
         ZOdl., str. I‑5425, točki 211 in 213). Iz tega je razvidno, da je obvestilo o opredelitvi trga prispevalo k natančnejši določitvi
         meja za uveljavljanje diskrecijske pravice Komisije, ki jo ima že na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe
         št. 1/2003.

      138    V zvezi s tem je iz točk 4 in 5 obvestila o opredelitvi trga razvidno, da „si Komisija prizadeva povečati preglednost svoje
         politike in odločanja na področju politike konkurence“ in da „[bo p]ovečana preglednost […] tudi povzročila, da bodo podjetja
         in njihovi svetovalci lahko boljše predvidevali možnost, da lahko Komisija v posamezni zadevi poveča skrb za konkurenco. Podjetja
         bodo lahko zato upoštevala tako možnost v svojem notranjem odločanju, ko bodo na primer razmišljala o […] sprejemanju določenih
         sporazumov.“

      139    Tako lahko glede na zgoraj navedene dejavnike razumen gospodarski subjekt, po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca, dovolj
         natančno predvidi metodo, ki jo bo Komisija uporabila za ugotovitev, ali gre pri nekem ravnanju podjetja za enotno in trajajočo
         kršitev ali za več samostojnih kršitev.

      140    Tretjič, glede trditve, da v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 niso jasno določene sankcije, je treba
         ugotoviti, da Komisija v nasprotju z navedbami tožečih strank pri določitvi glob zaradi kršitev konkurenčnih predpisov nima
         neomejene diskrecijske pravice (glej po analogiji zgoraj v točki 124 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 74).

      141    Člen 15(2) Uredbe št. 17 in člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 namreč omejujeta diskrecijsko pravico Komisije. Po eni strani ti
         določbi določata objektivno merilo, v skladu s katerim globa vsakega podjetja ali podjetniškega združenja ne sme presegati
         10 % njegovega prometa. Tako ima globa, ki se sme naložiti, ocenljivo in absolutno zgornjo mejo, ki se izračuna za vsako podjetje
         in za vsak primer kršitve, tako da je največja globa, ki se lahko naloži zadevnemu podjetju, določljiva vnaprej. Po drugi
         strani člen 15(2) Uredbe št. 17 in člen 23(3) Uredbe št. 1/2003, ki dopolnjuje člen 23(2) iste uredbe, Komisijo zavezujeta,
         da v vsakem posameznem primeru pri določitvi globe „upoštev[a] tež[o] in trajanje kršitve“ (glej po analogiji zgoraj v točki 124
         navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 75).

      142    Čeprav objektivno merilo zgornje meje globe in subjektivni merili teže in trajanja kršitve omogočajo Komisiji široko diskrecijsko
         pravico, pa to ne spremeni dejstva, da gre za merili, ki Komisiji dopuščata, da naloži sankcije ob upoštevanju stopnje nezakonitosti
         zadevnega ravnanja. Zato je treba v tej fazi izhajati iz tega, da člen 15(2) Uredbe št. 17 ter člen 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003,
         čeprav Komisiji omogočata diskrecijsko pravico, določata merila in meje, ki jih mora Komisija upoštevati pri izvrševanju pristojnosti
         na področju glob (glej po analogiji zgoraj v točki 124 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 76).

      143    Poleg tega je treba opozoriti, da mora Komisija pri določitvi glob na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 ter člena 23(2) Uredbe
         št. 1/2003 spoštovati splošna pravna načela, zlasti načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, kot ju je razvila sodna
         praksa Sodišča in Splošnega sodišča (glej po analogiji zgoraj v točki 124 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 77,
         in sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, T‑69/04, ZOdl.,
         str. II‑2567, točka 41).

      144    Dodati je treba, da Sodišče in Splošno sodišče na podlagi člena 229 ES in člena 31 Uredbe št. 1/2003 odločata z neomejeno
         pristojnostjo o tožbah zoper odločbe, s katerimi Komisija določa globe, in lahko tako ne le razglasita odločbe Komisije za
         nične, temveč tudi razveljavita, zmanjšata ali povečata naložene globe. Upravno prakso Komisije tako neomejeno nadzorujejo
         sodišča Skupnosti (glej po analogiji zgoraj v točki 143 navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji,
         točka 41). Prav ta nadzor, ki ga sodišče Skupnosti izvaja ob upoštevanju meril, določenih v členu 15(2) Uredbe št. 17 ter
         členu 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003, je z ustaljeno in objavljeno sodno prakso omogočil, da se natančno opredelijo še nedoločeni
         pojmi iz člena 15(2) Uredbe št. 17, ki so bili povzeti v členu 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu in po analogiji
         zgoraj v točki 124 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 79).

      145    Poleg tega je Komisija na podlagi meril, navedenih v členu 15(2) Uredbe št. 17 ter, nedavneje, v členu 23(2) in (3) Uredbe
         št. 1/2003 in pojasnjenih s sodno prakso Sodišča in Splošnega sodišča, razvila znano in dostopno upravno prakso. Čeprav praksa
         odločanja Komisije ne predstavlja pravnega okvira za globe v zadevah konkurence (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 18. julija 2005
         v zadevi Scandinavian Airlines System proti Komisiji, T‑241/01, ZOdl., str. II‑2917, točka 87 in navedena sodna praksa), pa
         Komisija v skladu z načelom enakega obravnavanja primerljivih dejanskih stanj ne sme obravnavati različno oziroma različnih
         dejanskih stanj enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno (sodba Sodišča z dne 13. decembra 1984 v zadevi
         Sermide, 106/83, Recueil, str. 4209, točka 28, in sodba Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi BPB de Eendracht proti
         Komisiji, T‑311/94, Recueil, str. II‑1129, točka 309).

      146    Poleg tega je treba upoštevati, da je Komisija v prizadevanjih za preglednost in povečanje pravne varnosti za zadevna podjetja
         objavila Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) [PJ] (UL C 9, str. 3,
         v nadaljevanju: Smernice), v katerih je pojasnila metodo izračuna, ki jo je določila kot zavezujočo v vsakem posameznem primeru.
         Preudarki glede obvestila o opredelitvi trga, navedeni v točki 137 zgoraj, veljajo tudi za Smernice. Komisija se je namreč
         s sprejetjem tovrstnih pravil ravnanja in s tem, da je z njihovo objavo naznanila, da jih bo odslej uporabljala za primere,
         na katere se nanašajo, sama omejila pri uveljavljanju diskrecijske pravice in od teh pravil ne more odstopiti, ne da bi bilo
         to, če je to primerno, sankcionirano zaradi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta načeli enakega obravnavanja in varstva
         legitimnih pričakovanj. Poleg tega pa Smernice, čeprav niso pravna podlaga za izpodbijano odločbo, splošno in abstraktno določajo
         metodologijo, ki jo je Komisija oblikovala za določitev glob, naloženih z izpodbijano odločbo, in zato podjetjem zagotavljajo
         pravno varnost (zgoraj v točki 137 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točki 211 in 213). Iz tega je
         razvidno, da je to, da je Komisija sprejela Smernice, ker je bilo v pravnem okviru, ki ga določata člen 15(2) Uredbe št. 17
         ter, nedavneje, člen 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003, prispevalo k natančnejši določitvi meja za uveljavljanje diskrecijske
         pravice Komisije, ki jo ima že na podlagi teh določb (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 124 navedeno sodbo
         Degussa proti Komisiji, točka 82).

      147    Tako lahko glede na zgoraj navedene različne dejavnike razumen gospodarski subjekt, po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca,
         dovolj natančno predvidi metodo in okvirno globo, ki mu grozi za neko ravnanje. Dejstvo, da ta subjekt ne more vnaprej poznati
         natančne globe, ki jo bo Komisija naložila v vsakem posameznem primeru, ne predstavlja kršitve načela zakonitosti kazni, ker
         zaradi teže kršitev, ki jih mora sankcionirati Komisija, cilja represije in odvračanja upravičujeta to, da podjetja ne morejo
         oceniti prednosti, ki bi jih imela zaradi sodelovanja pri kršitvi, tako da bi vnaprej upoštevala globo, ki bi jim bila naložena
         zaradi tega protipravnega ravnanja (zgoraj v točki 124 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 83, in zgoraj v točki 143
         navedena sodba Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 45).

      148    Tudi če podjetja ne morejo vnaprej natančno poznati globe, ki jo bo Komisija naložila v vsakem posameznem primeru, je treba
         ugotoviti, da mora Komisija v skladu s členom 253 ES v odločbi, s katero je naložena globa, ne glede na njen splošno znan
         kontekst med drugim obrazložiti naloženo globo in uporabljeno metodo. Iz te obrazložitve mora biti jasno in nedvoumno razvidna
         presoja Komisije, tako da se zainteresirane osebe lahko seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep, da bi presodile smotrnost predložitve
         zadeve sodišču Skupnosti, in da se temu glede na okoliščine primera omogoči, da opravlja nadzor (zgoraj v točki 124 navedena
         sodba Degussa proti Komisiji, točka 84, in zgoraj v točki 143 navedena sodba Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji,
         točka 46).

      149    Glede argumenta, ki temelji na obstoju ene same kršitve in posledičnem preseganju zgornje meje 10 % prometa, je treba po eni
         strani opozoriti, da je iz proučitve tožbenega razloga, ki se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, razvidno,
         da je Komisija pravilno ugotovila, da gre za dve ločeni kršitvi. Vendar, kot je bilo opozorjeno v točki 94 zgoraj, se zaradi
         ugotovitve več kršitev lahko naloži več ločenih glob, vsakič z omejitvami, določenimi v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2)
         Uredbe št. 1/2003. Komisija je zato lahko a priori naložila globo za vsako od kršitev in ji ni bilo treba že takoj naložiti enotne globe.

      150    Po drugi strani je treba ugotoviti, ali lahko celotni znesek glob, naloženih podjetju, ki je storilo več kršitev, preseže
         zgornjo mejo 10 %. Glede tega je treba spomniti, da člen 15(2) Uredbe št. 17 in člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 določata, da
         globa za vsakega udeleženca pri kršitvi ne sme preseči 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu. V teh
         določbah ni sklicevanja na seštevek različnih glob, naloženih eni sami družbi. Tudi če sta tožeči stranki dejansko storili
         ločene kršitve, ni pomembno, ali so bile kršitve ugotovljene v več odločbah ali eni sami, edino upoštevno vprašanje je, ali
         so bile kršitve dejansko ločene. Tako opredelitev nekaterih nezakonitih ravnanj kot ravnanj, ki pomenijo eno samo kršitev
         ali več kršitev, načeloma vpliva na sankcijo, ki se lahko naloži, saj se zaradi ugotovitve več kršitev lahko naloži več različnih
         glob, vsakič z omejitvami, določenimi v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu in po
         analogiji zgoraj v točki 93 navedeno sodbo Tokai II, točka 118, in zgoraj v točki 91 navedeno sodbo BASF proti Komisiji, točka 158).

      151    Iz tega je razvidno, da Komisija s tem, da je naložila dve globi, ki skupaj presegata zgornjo mejo 10 % prometa tožečih strank,
         nikakor ni kršila načela nulla poena sine lege.

      152    Iz vsega navedenega je razvidno, da je treba očitek v zvezi s kršitvijo načela nulla poena sine lege in ugovor nezakonitosti, vložen glede člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, zavrniti.

       Očitek v zvezi z obveznostjo naložitve enotne globe za več kršitev
      153    Zavrniti je treba trditev, ki sta jo tožeči stranki navedli podredno, in sicer da bi morala biti tudi v primeru dveh ločenih
         kršitev naložena enotna globa.

      154    Res je, da je iz sodne prakse razvidno, da lahko Komisija naloži enotno globo za več različnih kršitev (sodbe Splošnega sodišča
         z dne 6. oktobra 1994 v zadevi Tetra Pak proti Komisiji, T‑83/91, Recueil, str. II‑755, točka 236; z dne 15. marca 2000 v
         združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T‑26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od T‑34/95 do T‑39/95,
         od T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 in T‑104/95, Recueil,
         str. II‑491, točka 4761, in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Michelin proti Komisiji, T‑203/01, Recueil, str. II‑4071, točka 265).

      155    Toda gre zgolj za možnost, ki jo je Komisija uporabila v nekaterih okoliščinah, zlasti kadar so kršitve del koherentne celovite
         strategije (glej v tem smislu zgoraj v točki 154 navedeni sodbi Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točke od 4761 do
         4764, in Tetra Pak proti Komisiji, točka 236), kadar so kršitve enotne (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 7. junija 1983
         v združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 127)
         ali kadar je šlo pri kršitvah, ugotovljenih z odločbo Komisije, za istovrstno ravnanje na različnih trgih, zlasti za določanje
         cen in količinskih omejitev ter za izmenjavo informacij, in kadar so pri teh kršitvah v veliki meri sodelovala ista podjetja
         (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995 v zadevi Cockerill Sambre proti Komisiji, T‑144/89, Recueil,
         str. II‑947, točka 92). Iz proučitve prvega tožbenega razloga je razvidno, da te okoliščine v obravnavanem primeru niso bile
         podane.

      156    Na podlagi te sodne prakse tudi ni mogoče sklepati, da je prej obstajala drugačna praksa Komisije, s katero se je ta zavezala,
         da bo v primeru več kršitev avtomatično uporabljala možnost naložitve enotne globe, niti da bi morala obrazložiti, zakaj te
         možnosti ni uporabila. Iz navedene sodne prakse je prej razvidno, da je praksa nalaganja enotne globe izjemna, saj se uporablja
         zgolj v nekaterih okoliščinah.

      157    Glede tega niti same odločbe Komisije, na katere se tožeči stranki sklicujeta, ne razkrivajo take prakse. Tako v Odločbi Komisije
         z dne 10. oktobra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (Zadeva COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (UL 2002, L 257,
         str. 1), zlasti v točki 253, kot v odločbi Vitamines iz točke 119 zgoraj (točki 711 in 775) so bile na podlagi ločenih kršitev,
         ki so bile ugotovljene, naložene različne globe, ki so bile nato seštete, tako da se je ugotovila celotna globa. Komisija
         je torej naložila več glob, ki so se nato seštele. Sama prejšnja praksa odločanja Komisije nikakor ne pomeni pravnega okvira
         za globe na področju konkurence, ker je ta opredeljen zgolj v Uredbi št. 17, Uredbi št. 1/2003 in v Smernicah (glej v tem
         smislu in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T‑23/99, Recueil,
         str. II‑1705, točka 234, in zgoraj v točki 154 navedeno sodbo Michelin proti Komisiji, točka 254).

      158    Trditev v zvezi z zatrjevano prejšnjo prakso Komisije, v skladu s katero naj bi ta v primeru ločenih kršitev nalagala zgolj
         enotno skupno globo in naj bi pri končnem znesku globe, ki je vsota različnih glob, naloženih zaradi vsake ločene kršitve,
         ki jo je storilo zadevno podjetje, upoštevala zgornjo mejo 10 % celotnega prometa zadevnega podjetja, je treba zato zavrniti.

       Očitek v zvezi z neupoštevanjem zakonitih ciljev sankcije
      159    Tožeči stranki napačno trdita, da bi morala Komisija upoštevati odvračilni učinek naložitve globe zaradi omejevalnega sporazuma
         na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah, ko je naložila globo zaradi omejevalnega sporazuma na trgu
         sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP.

      160    Cilj odvračanja, ki mu ima Komisija pravico slediti pri določitvi zneska globe, je namreč zagotoviti, da bodo podjetja spoštovala
         konkurenčne predpise, ki so za izvajanje njihovih dejavnosti v Evropski skupnosti ali EGP določena s Pogodbo (sodba Splošnega
         sodišča z dne 29. novembra 2005 v zadevi Heubach proti Komisiji, T‑64/02, ZOdl., str. II‑5137, točka 181). V primeru več kršitev
         lahko Komisija upravičeno meni, da tega cilja ni mogoče doseči zgolj z naložitvijo ene sankcije zaradi ene od kršitev.

      161    Ta očitek je treba zato zavrniti.

      162    Iz vsega zgoraj navedenega je razvidno, da je treba pritožbeni razlog v zvezi z neupoštevanjem zgornje meje globe, določene
         v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23 Uredbe št. 1/2003, zavrniti kot neutemeljen.

      2.     Tožbeni razlog tožečih strank: kršitev načel enakega obravnavanja in sorazmernosti pri naložitvi globe
      a)     Trditve strank
      163    Tožeči stranki navajata več očitkov v utemeljitev tožbenega razloga v zvezi z nesorazmernostjo globe in kršitvijo načela enakega
         obravnavanja pri naložitvi globe.

      164    Prvič, ker gre za kršitev načela sorazmernosti, tožeči stranki trdita, na prvem mestu, da Komisija pri določitvi glob ni upoštevala
         znatnih razlik v velikosti med zadevnima podjetjema, čeprav naj bi jo k temu zavezovale Smernice. Komisija naj bi torej napačno
         upoštevala izključno promet, ki sta ga ustvarili podjetji na trgu, ki ga zadeva kršitev. Globa, naložena tožečima strankama,
         naj bi tako znašala zgolj 13,7 % svetovnega prometa skupine, medtem ko naj bi globa, naložena podjetju Coats, znašala zgolj
         2,3 % njenega svetovnega prometa. Podjetje Amann meni, da je v primerjavi z velikimi konkurenti, kot je podjetje Coats, zgolj
         srednje veliko podjetje.

      165    Na drugem mestu, načelo sorazmernosti naj bi bilo kršeno, ker naj bi bilo kršeno tudi načelo enakega kaznovanja, navedeno
         v točki 1 A, sedmi odstavek, Smernic. Komisija naj ne bi upoštevala gospodarske zmogljivosti in plačilne sposobnosti podjetij,
         ki naj bi se ocenjevala glede na njun celotni promet.

      166    Na tretjem mestu, „pavšalni sistem“, ki je bil uveden s Smernicami, naj bi bil še posebej neugoden za mala in srednje velika
         podjetja, kar naj bi potrdila tudi član Komisije, pristojen za vprašanja konkurence, in sama Komisija.

      167    Na četrtem mestu, globa, ki jima je bila naložena, naj bi bila popolnoma nesorazmerna glede na velikost trga. Komisija naj
         bi tako kršila načeli primernosti kazni in sorazmernosti. Tožeči stranki namreč opozarjata, da so cilji odločb o naložitvi
         globe tako represivni kot preventivni in da kazni tako ne morejo presegati tistega, kar je nujno za zagotovitev „resocializacije“
         kršitelja. Iz tega naj bi bilo razvidno, da manjši kot je promet, ki ga zadeva kršitev, v primerjavi s celotnim prometom podjetja,
         nižja mora biti kazen glede na zgornjo mejo 10 %.

      168    Drugič, tožeči stranki s številkami utemeljujeta svojo trditev, da je bilo kršeno načelo enakega obravnavanja njiju glede
         na podjetje Coats, tako glede osnovne globe kot glede njenega končnega zneska. Komisija naj namreč nikoli ne bi upoštevala
         majhnosti podjetja Amann z absolutnega vidika in v zvezi z industrijskim sukancem z relativnega vidika in naj bi tako napačno
         uporabila pravo s tem, da ga je uvrstila v isto skupino kot podjetje Coats. Poleg tega naj bi Komisija sama izhajala iz načela
         prevladujočega položaja podjetja Coats, vendar naj v izpodbijani odločbi ne bi navedla, kako je to upoštevala.

      169    Komisija naj bi upoštevala velikost drugih zadevnih podjetij, saj sta velikost in gospodarska moč podjetij enakovredna dejavnika
         presoje, ki ju je treba poleg drugih meril upoštevati pri določanju globe.

      170    Komisija ta tožbeni razlog zavrača.

      b)     Presoja Splošnega sodišča
       Kršitev načela sorazmernosti
      171    Opozoriti je treba, da načelo sorazmernosti določa, da ukrepi Skupnosti ne smejo prekoračiti tistega, kar je primerno in potrebno
         za uresničitev želenega cilja. Pri izračunu glob je treba težo kršitve določiti glede na več dejavnikov in hkrati nobenemu
         pripisovati nesorazmernega pomena glede na druge dejavnike presoje. Načelo sorazmernosti v teh okoliščinah pomeni, da mora
         Komisija določiti globo sorazmerno z dejavniki, ki se upoštevajo pri določitvi teže kršitve, in da mora te dejavnike upoštevati
         skladno in objektivno upravičeno (sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji,
         T‑43/02, ZOdl., str. II‑3435, točke od 226 do 228).

      –       Očitek v zvezi z neupoštevanjem velikosti trga
      172    Tožeči stranki Komisiji napačno očitata, da je naložila nesorazmerni globi glede na velikost upoštevnih trgov.

      173    Spomniti je treba, da lahko Komisija na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 podjetjem naloži globe, katerih višina ne presega
         10 % prometa, ki ga je v predhodnem poslovnem letu ustvarilo posamezno podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi. V skladu z
         odstavkom 3 te določbe je treba pri določitvi globe v tem razponu upoštevati težo in trajanje kršitve. Poleg tega Komisija
         v skladu s Smernicami določi izhodiščni znesek glede na težo kršitve, pri tem pa upošteva njeno naravo, dejanski vpliv na
         trg, če ga je mogoče izmeriti, in obseg geografskega trga.

      174    Tako niti Uredba št. 1/2003 niti Smernice ne določajo, da je treba globo določiti neposredno glede na velikost upoštevnega
         trga, saj je to zgolj eden od upoštevnih dejavnikov. Ta pravni okvir torej Komisiji sam po sebi izrecno ne nalaga, naj upošteva
         majhnost trga proizvoda (sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Roquette Frères proti Komisiji, T‑322/01,
         ZOdl., str. II‑3137, točka 148).

      175    Vendar je v skladu s sodno prakso dolžnost Komisije, da pri presoji teže kršitve upošteva veliko dejavnikov, katerih narava
         in pomembnost se spreminjata glede na vrsto obravnavane kršitve in posebne okoliščine zadevne kršitve (zgoraj v točki 155
         navedena sodba Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 120). Ni mogoče izključiti, da bi bila med temi
         dejavniki, ki dokazujejo težo kršitve, če je to primerno, tudi velikost trga zadevnega proizvoda.

      176    Čeprav velikost trga lahko pomeni dejavnik, ki ga je treba upoštevati kot dokaz teže kršitve, pa se njegova pomembnost spreminja
         glede na posebne okoliščine zadevne kršitve.

      177    V obravnavanem primeru je šlo pri kršitvi na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo zlasti za določanje ciljnih cen osnovnih
         proizvodov, ki se prodajajo evropskim strankam iz avtomobilskega sektorja, za izmenjavo informacij o cenah, ki so se uporabljale
         za nekatere stranke, ter za sporazum o določitvi najnižjih ciljnih cen za te stranke in sporazum o preprečevanju medsebojne
         konkurence s cenami, nižjimi od cen uveljavljenih dobaviteljev (točki 215 in 420 obrazložitve izpodbijane odločbe). Pri kršitvi
         na trgu industrijskega sukanca je šlo v bistvu za izmenjavo občutljivih informacij o cenikih in/ali cenah za določene stranke,
         za dogovarjanje o zvišanjih cen in/ali ciljnih cenah, za preprečevanje medsebojne konkurence s cenami, nižjimi od cen uveljavljenih
         dobaviteljev, in za razdeljevanje strank (točke od 99 do 125 in 345 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      178    Take prakse v smislu Smernic pomenijo horizontalne omejitve, kot so cenovni karteli, in so torej „zelo resne“. Glede tega
         je treba poudariti, da tožeči stranki ne zanikata, da je kršitev, ki je trajala dve leti na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo
         v EGP, zelo resna in da je zelo resna tudi kršitev, ki je več kot deset let trajala na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu
         in nordijskih državah. V teh okoliščinah je majhnost upoštevnega trga, če je ugotovljena, manj pomembna od vseh drugih elementov,
         ki dokazujejo težo kršitve.

      179    Vsekakor je treba upoštevati, da je Komisija presodila, da je treba kršitvi šteti za zelo resni v smislu Smernic, ki za take
         primere predvidevajo, da lahko Komisija določi izhodiščni znesek, ki presega 20 milijonov EUR. Vendar je Komisija v zvezi
         s kršitvijo na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo določila izhodiščni znesek glede na težo kršitve, in sicer 5 milijonov
         EUR za tožeči stranki in 1,3 milijona EUR za druga podjetja (točke od 432 do 435 obrazložitve izpodbijane odločbe). Prav tako
         je Komisija v zvezi s kršitvijo na trgu industrijskega sukanca določila izhodiščni znesek, in sicer 14 milijonov EUR za podjetja
         iz prve kategorije (Amann), 5,2 milijona EUR za tista iz druge, 2,2 milijona EUR za tista iz tretje in 0,1 milijona EUR za
         tista iz četrte kategorije (točka 358 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      180    Iz tega je razvidno, da so bili izhodiščni zneski, na podlagi katerih sta se izračunali globi, naloženi tožečima strankama,
         znatno manjši od zneska, ki bi ga Komisija na podlagi Smernic lahko določila za zelo resne kršitve.

      181    Glede na navedeno je treba zavrniti trditev tožečih strank, da sta globi, naloženi tožečima strankama, nesorazmerni, prvič,
         glede na velikost trga sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP in, drugič, glede na velikost trga industrijskega sukanca
         v Beneluksu in nordijskih državah.

      –       Trditev v zvezi z izključnim upoštevanjem prometa na trgih, ki ju zadeva kršitev
      182    Tožeči stranki se napačno sklicujeta na kršitev načela sorazmernosti, ker naj bi se Komisija pri določitvi izhodiščnega zneska
         glob oprla izključno na promet podjetij na trgih, ki ju zadevajo zadevni proizvodi, in naj tako ne bi upoštevala razlike v
         velikosti zadevnih podjetij.

      183    Prvič, glede očitka Komisiji, da se je oprla na promet zadevnih podjetij na upoštevnih trgih, je treba poudariti, da je Komisija
         presodila, da je treba podjetja, vpletena v kartele, različno obravnavati, da bi se upoštevala dejanska gospodarska zmožnost
         kršiteljev, da povzročijo večjo škodo konkurenci, in določila globa na ravni, ki zagotavlja dovolj velik odvračilni učinek.
         Dodala je, da je bilo treba upoštevati specifično težo posameznega podjetja in zato dejanski vpliv njegovega nezakonitega
         ravnanja na konkurenco. Pri presoji teh dejavnikov se je Komisija odločila opreti na promet, ki ga je na upoštevnem trgu posamezno
         podjetje ustvarilo za proizvod, na katerega se omejevalni sporazum nanaša.

      184    Komisija je zato, kot je bilo ugotovljeno v točki 179 zgoraj, v zvezi s kršitvijo na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo
         razvrstila zadevna podjetja v dve kategoriji. Tožeči stranki sta bili glede na njun promet 8,55 milijona EUR uvrščeni v prvo
         kategorijo. Podjetja Oxley, Coats in Barbour so bila glede na njihov promet med 1 in 3 milijoni EUR uvrščena v drugo kategorijo.
         V zvezi s kršitvijo na trgu industrijskega sukanca je Komisija razvrstila podjetja v štiri kategorije. Podjetji Amann in Coats
         sta bili glede na njun promet med 14 in 18 milijoni EUR uvrščeni v prvo kategorijo. Podjetje BST je bilo glede na svoj promet
         med 5 in 8 milijoni EUR uvrščeno v drugo kategorijo. Podjetja Gütermann, Barbour in Bieze Stork so bila glede na njihov promet
         med 2 in 4 milijoni EUR uvrščena v tretjo kategorijo, podjetje Zwicky pa je bilo glede na svoj promet med 0 in 1 milijonom
         EUR uvrščeno v četrto kategorijo.

      185    Komisija je na podlagi navedenega določila izhodiščni znesek glede na težo kršitve, in sicer 5 milijonov EUR za tožeči stranki
         v zvezi s prvo kršitvijo (točke od 432 do 435 obrazložitve izpodbijane odločbe) in 14 milijonov EUR za podjetje Amann v zvezi
         z drugo kršitvijo (točke od 356 do 358 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      186    Najprej je treba opozoriti, da Smernice ne določajo, da se globe izračunajo glede na celotni promet ali glede na promet, ki
         ga podjetja ustvarijo na upoštevnem trgu. Toda če Komisija pri odločitvi ni storila očitne napake pri presoji, Smernice ne
         nasprotujejo temu, da bi se, če okoliščine to zahtevajo, pri določitvi globe tak promet upošteval z namenom spoštovanja splošnih
         načel prava Skupnosti (sodba Splošnega sodišča z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji,
         T‑236/01, T‑239/01, od T‑244/01 do T‑246/01, T‑251/01 in T‑252/01, Recueil, str. II‑1181, točka 195, v nadaljevanju: sodba
         Tokai I). Promet je torej mogoče upoštevati pri upoštevanju dejavnikov presoje, in sicer dejanske gospodarske zmožnosti kršiteljev,
         da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določitve globe na ravni, ki zagotavlja dovolj velik odvračilni
         učinek. Komisija ga lahko upošteva tudi pri presoji specifične teže in torej dejanskega vpliva kršitve vsakega podjetja na
         konkurenco, zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo istovrstne kršitve (sodba Splošnega sodišča
         z dne 9. julija 2003 v zadevi Cheil Jedang proti Komisiji, T‑220/00, Recueil, str. II‑2473, točka 82).

      187    Glede odločitve za en in/ali drugi promet, ki jo lahko sprejme Komisija, je iz sodne praske razvidno, da je pri analizi dejanske
         gospodarske zmožnosti kršiteljev, da povzročijo večjo škodo konkurenci, ki se opravi, da bi se določila globa za kršitev konkurenčnih
         predpisov Skupnosti, in zajema presojo dejanske pomembnosti teh podjetij na prizadetem trgu, torej njihovega vpliva nanj,
         celotni promet zgolj nepopolno pomagalo. Ni mogoče izključiti, da je močno podjetje, ki ima veliko različnih dejavnosti, na
         trgu posamičnega proizvoda prisotno samo postransko. Ravno tako ni mogoče izključiti, da ima podjetje, ki je pomembno na geografskem
         trgu zunaj Skupnosti, na trgu Skupnosti ali na trgu EGP zgolj šibek položaj. V teh primerih zgolj dejstvo, da zadevno podjetje
         ustvari velik celotni promet, ne pomeni nujno, da ima na prizadetem trgu odločilen vpliv. Zato je promet, ki ga podjetje ustvari
         na upoštevnih trgih, čeprav ne more biti odločilen za ugotovitev, da podjetje pripada gospodarsko močnemu subjektu, vendarle
         upošteven pri ugotavljanju vpliva tega podjetja na trg (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 29. novembra 2005
         v zadevi SNCZ proti Komisiji, T‑52/02, ZOdl., str. II‑5005, točka 65, in v zadevi Union Pigments proti Komisiji, T‑62/02,
         ZOdl., str. II‑5057, točka 152).

      188    V tem smislu je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je lahko del prometa, ki je bil ustvarjen z blagom, na katero se nanaša
         kršitev, primerna informacija o razsežnosti kršitve na upoštevnem trgu (zgoraj v točki 186 navedena sodba Cheil Jedang proti
         Komisiji, točka 91, in sodba Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland
         Ingredients proti Komisiji, T‑224/00, Recueil, str. II‑2597, točka 196). Ta promet je namreč lahko primerna informacija o
         odgovornosti vsakega podjetja na navedenih trgih, saj je objektivno merilo, ki natančno odraža škodljivost te prakse za običajno
         delovanje konkurence in je torej dober pokazatelj zmožnosti kršiteljev, da povzročijo škodo.

      189    Glede na navedeno Komisija s tem, da je pri določanju izhodiščnih zneskov, uporabljenih pri izračunu glob, naloženih tožečima
         strankama, upoštevala promet, ki je bil ustvarjen na prizadetih trgih in v zvezi z zadevnimi proizvodi, ni kršila načela sorazmernosti.

      190    Drugič, ob upoštevanju navedenega ni upošteven niti očitek Komisiji, da pri določitvi glob ni upoštevala velikosti zadevnih
         podjetij, ugotovljene na podlagi njunega celotnega prometa.

      191    Spomniti je namreč treba, da Smernice določajo, da je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo
         večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti globo na ravni, ki zagotavlja dovolj velik odvračilni učinek
         (točka 1 A, četrti odstavek). V teh smernicah je navedeno tudi, da je lahko, če gre za več podjetij – kot pri kartelih – primerno,
         da se splošni izhodiščni znesek ponderira zaradi upoštevanja specifične teže in tako dejanskega vpliva protipravnega ravnanja
         posameznega podjetja na konkurenco – zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo istovrstno kršitev
         – ter posledične prilagoditve splošnega izhodiščnega zneska glede na poseben značaj vsakega od podjetij (točka 1 A, šesti
         odstavek) (zgoraj v točki 186 navedena sodba Cheil Jedang proti Komisiji, točka 81).

      192    Poleg tega, kot je bilo navedeno v točki 186 zgoraj, Smernice ne določajo, da se globe izračunajo glede na celotni promet
         zadevnih podjetij, vendar prav tako ne nasprotujejo, da bi se tak promet upošteval pri izračunu v skladu s pogoji, navedenimi
         v isti točki te sodbe.

      193    Kot je bilo ugotovljeno v točkah od 183 do 189 zgoraj, je bila v obravnavanem primeru odločitev Komisije, da se za ugotovitev
         zmožnosti povzročanja škode vsakega od zadevnih podjetij opre na promet na upoštevnem trgu, skladna in objektivno upravičena.
         Pri tem si je Komisija s tem, da je razglasila, da bo strožje kaznovala podjetja, ki so sodelovala v kartelu na trgu, na katerem
         so imela večjo težo, prizadevala tudi za odvračanje.

      194    Zato je treba zavrniti tudi trditev v zvezi z nesorazmernostjo globe glede na celoten promet vsake od tožečih strank. Tožeči
         stranki namreč ne moreta veljavno sklepati, da je končni znesek naložene globe nesorazmeren, saj je izhodišče njunih glob
         utemeljeno glede na merila, ki jih je sprejela Komisija za presojo pomembnosti vsakega od podjetij na upoštevnem trgu (glej
         v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T‑23/99, Recueil, str. II‑1705,
         točka 304, in z dne 5. decembra 2006 v zadevi Westfalen Gassen Nederland proti Komisiji, T‑303/02, ZOdl., str. II‑4567, točka 185).

      –       „Pavšalni sistem“, ki ga določajo Smernice
      195    Kritike, ki sta jih tožeči stranki izrekli glede „pavšalnega sistema“, ki ga določajo Smernice, niso upoštevne.

      196    V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč metode določitve glob, ki se naložijo različnim udeležencem omejevalnega sporazuma
         – pri kateri se udeleženci omejevalnega sporazuma razvrstijo v več kategorij, zaradi česar je izhodiščni znesek glob, določen
         za podjetja iz iste kategorije, pavšalen – čeprav zanemarja razlike v velikosti podjetij iz iste kategorije, ne gre zavračati,
         če sta spoštovani načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja (sodbe Splošnega sodišča z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA
         CGM in drugi proti Komisiji, T‑213/00, Recueil, str. II‑913, točka 385; z dne 15. marca 2006 v zadevi Daiichi Pharmaceutical
         proti Komisiji, T‑26/02, ZOdl., str. II‑713, točke od 83 do 85, in z dne 15. marca 2006 v zadevi BASF proti Komisiji, T‑15/02,
         ZOdl., str. II‑497, točka 150). Če sta ti načeli spoštovani, Splošno sodišče ne more odločati o smotrnosti takega sistema,
         tudi če je manj ugoden za manjša podjetja. Splošno sodišče mora namreč v okviru nadzora nad zakonitostjo izvajanja pooblastila
         za odločanje po prostem preudarku, ki ga Komisija ima na tem področju, omejiti nadzor na to, da je razvrstitev udeležencev
         omejevalnega sporazuma v kategorije skladna in objektivno utemeljena, ne da bi pri tem takoj s svojo presojo nadomestilo presojo
         Komisije (zgoraj navedena sodba z dne 15. marca 2006 v zadevi BASF proti Komisiji, točka 157).

      –       Neupoštevanje položaja tožečih strank kot „srednje velikih podjetij“
      197    Trditev, da bi morala Komisija upoštevati, da sta tožeči stranki srednje veliki podjetji, ni upoštevna.

      198    Opozoriti je namreč treba, da Komisija, ker zneska globe ni bila dolžna izračunati na podlagi zneskov, ki temeljijo na prometu
         zadevnih podjetij, tudi ni dolžna zagotoviti, da če so globe naložene več podjetjem, vpletenim v isto kršitev, končni zneski
         glob, izračunani za zadevna podjetja, odražajo vse razlike med njimi glede njihovega celotnega prometa ali prometa na trgu
         zadevnega proizvoda (sodba Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi Dansk Rørindustri proti Komisiji, T‑21/99, Recueil,
         str. II‑1681, točka 202).

      199    Glede tega je treba pojasniti, da člen 23(3) Uredbe št. 1/2003 tudi ne zahteva, da če so globe naložene več podjetjem, ki
         sodelujejo pri isti kršitvi, znesek globe, naložene malemu ali srednje velikemu podjetju, kot odstotek od prometa ne sme preseči
         zneska glob, naloženih večjim podjetjem. Iz teh določb je namreč razvidno, da je treba tako pri malih in srednje velikih podjetjih
         kot tudi pri večjih podjetjih pri določitvi globe upoštevati težo in trajanje kršitve. Če Komisija podjetjem, ki sodelujejo
         pri isti kršitvi, naloži globe, ki so v primeru posameznega podjetja upravičene na podlagi teže in trajanja kršitve, ji ni
         mogoče očitati, da je za nekatere med njimi globa glede na promet večja kot za druga podjetja (glej po analogiji zgoraj v
         točki 198 navedeno sodbo z dne 20. marca 2002 v zadevi Dansk Rørindustri proti Komisiji, točka 203, in zgoraj v točki 194
         navedeno sodbo Westfalen Gassen Nederland proti Komisiji, točka 174).

      200    Tako Komisiji ni treba zmanjšati glob, kadar so zadevna podjetja mala in srednje velika podjetja. Velikost podjetja je namreč
         že upoštevana v zgornji meji, določeni v členu 15(2) Uredbe št. 17, členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 in določbah Smernic. Razen
         teh preudarkov glede velikosti ni nobenega razloga, da bi se mala in srednje velika podjetja obravnavala drugače od drugih
         podjetij. Dejstvo, da so zadevna podjetja mala ali srednje velika, jih ne razbremeni dolžnosti upoštevanja konkurenčnih predpisov
         (glej po analogiji zgoraj v točki 187 navedeno sodbo SNCZ proti Komisiji, točka 84).

      201    Iz vseh teh razlogov je treba zavrniti tudi trditev v zvezi s kršitvijo načela enakega kaznovanja.

       Kršitev načela enakega obravnavanja
      202    Glede zatrjevane kršitve načela enakega obravnavanja je treba opozoriti, da je pri razvrstitvi v kategorije treba upoštevati
         načelo, v skladu s katerim je primerljive položaje prepovedano obravnavati različno in različne položaje enako, razen če je
         tako obravnavanje objektivno utemeljeno. Glede tega Smernice v točki 1 A, šesti odstavek, določajo, da lahko zlasti znatno
         neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo kršitve iste vrste, upraviči različno obravnavanje pri presoji teže kršitve.

      203    Pri razvrstitvi v kategorije lahko pride do kršitve načela enakega obravnavanja bodisi različnih skupin z različnim obravnavanjem
         podjetij v enakem položaju bodisi v vsaki skupini z enakim obravnavanjem podjetij v različnem položaju. V obravnavanem primeru
         tožeči stranki navajata oba primera kršitve, prvega pri omejevalnem sporazumu na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo,
         drugega pa pri omejevalnem sporazumu na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah. Proučiti je torej treba,
         ali razlike pri obravnavanju podjetij obstajajo, in če je tako, ali so objektivno utemeljene (glej v tem smislu zgoraj v točki 196
         navedeno sodbo CMA CGM in drugi proti Komisiji, točki 407 in 408).

      204    Ni dvoma, da je med tožečima strankama in podjetjem Coats velika razlika v velikosti. Ker se je zanju v zvezi z omejevalnim
         sporazumom na trgu sukanca za avtomobilsko industrijo v EGP uporabil različen izhodiščni znesek globe zaradi njune razvrstitve
         v dve različni kategoriji, v zvezi z omejevalnim sporazumom na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah
         pa enak izhodiščni znesek zaradi njune uvrstitve v isto kategorijo, je treba proučiti, ali je različno obravnavanje mogoče
         objektivno utemeljiti s prednostjo, ki se priznava pomembnosti posameznega podjetja na upoštevnem trgu (ki se ugotavlja na
         podlagi prometa, ustvarjenega na upoštevnem trgu v zvezi z zadevnim proizvodom) v primerjavi z njegovo velikostjo (ki se ugotavlja
         na podlagi celotnega prometa).

      205    Glede tega je Splošno sodišče že razsodilo, da sta bili uvrstitev več podjetij – od katerih je imelo eno očitno ali celo znatno
         manjši celoten promet od drugih podjetij – v isto skupino zaradi podobnega prometa na upoštevnem trgu in podobnih tržnih deležev
         ter uporaba enakega izhodiščnega zneska zanje skladni in objektivno utemeljeni. Ugotovljeno je bilo, da Komisija s tem ravnanjem
         nikakor ni kršila načela enakega obravnavanja (glej v tem smislu zgoraj v točki 186 navedeno sodbo Cheil Jedang proti Komisiji,
         točke od 104 do 115, in zgoraj v točki 187 navedeno sodbo Union Pigments proti Komisiji, točke od 155 do 158).

      206    To je treba ugotoviti tudi v obravnavanem primeru. Kot je bilo namreč ugotovljeno zgoraj, so bili v zvezi s trgom sukanca
         za avtomobilsko industrijo tožeči stranki in podjetje Coats razvrščeni v prvo oziroma v drugo kategorijo, ker je bil promet,
         ki sta ga na tem trgu ustvarili tožeči stranki, približno petkrat večji od prometa, ki ga je ustvarilo podjetje Coats. Podobno
         sta bili v zvezi s trgom industrijskega sukanca podjetji Amann in Coats uvrščeni v isto kategorijo, ker je bil njun promet,
         ustvarjen na tem trgu, zelo podoben. Razvrstitev navedenih podjetij na tej podlagi je tako skladna in objektivno upravičena.

      207    Iz tega je razvidno, da Komisija nikakor ni kršila načela enakega obravnavanja.

      208    Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načel sorazmernosti in enakega obravnavanja je treba glede na navedeno zavrniti.

      3.     Tožbeni razlog podjetja Amann: napačna določitev izhodiščnega zneska globe, naložene zaradi omejevalnega sporazuma v zvezi
            z industrijskim sukancem
      a)     Trditve strank
      209    Podjetje Amann trdi, da je Komisija s tem, da ga je uvrstila v isto kategorijo kot podjetje Coats, kršila Smernice.

      210    Komisija naj bi se namreč pri razlikovanju med podjetji najprej oprla izključno na promet, ki je bil leta 2000 ustvarjen s
         proizvodi, na katere se nanaša omejevalni sporazum na trgu industrijskega sukanca. Vendar naj ne bi upoštevala, da je podjetje
         Coats pridobilo celotno podjetje Barbour že leta 1999 in da bi bilo treba pri razlikovanju njegov promet prišteti prometu
         podjetja Barbour.

      211    Ker je Komisija nato navedla le razpon prometa teh dveh podjetij (med 2 in 4 milijoni EUR pri prvem in med 14 in 18 milijoni
         EUR pri drugem), je podjetje Amann menilo, da ne more ugotoviti natančnega zneska tega prometa. Menilo je, da bi morala biti
         Komisija posebej pazljiva pri določitvi izhodiščnega zneska globe, saj sistem pavšalnega izračuna glob, ki ga določajo Smernice,
         dejansko ne upošteva razlik v velikosti med podjetji. Podjetje Amann opozarja, da mora biti metoda razvrstitve podjetij v
         različne skupine pravilna, skladna in nediskriminatorna. Komisija naj ne bi spoštovala teh obveznosti, ki izvirajo iz načela
         enakega obravnavanja. Poleg tega podjetje Amann meni, da ker je poznalo zgolj razpon prometa, ni moglo vedeti, ali je Komisija
         pri določitvi izhodiščnega zneska globe ravnala pravilno, skladno in nediskriminatorno. V tem smislu se sklicuje tudi na kršitev
         člena 253 ES.

      212    Nazadnje naj bi Komisija pripisovala nesorazmerno pomembnost prometu od prodaje proizvoda, na katerega se nanaša kršitev,
         v primerjavi z drugimi dejavniki presoje.

      213    Komisija trdi, da je ta tožbeni razlog neutemeljen.

      b)     Presoja Splošnega sodišča
      214    Prvič, proučiti je treba očitek podjetja Amann, da Komisija pri razvrstitvi podjetij v različne skupine in določitvi izhodiščnega
         zneska globe ni ravnala pravilno, skladno in nediskriminatorno.

      215    Najprej je treba zavrniti trditev podjetja Amann, da Komisija pri razlikovanju izhodiščnih zneskov ni upoštevala prometa podjetja
         Barbour, ki ga je že septembra 1999 v celoti prevzelo podjetje Coats.

      216    Podjetje Coats je namreč v odgovoru na zahtevo Komisije za informacije z dne 11. aprila 2005 pojasnilo, da podjetje Barbour
         od septembra 1999 ni bilo več delujoče podjetje niti ni ustvarjalo prometa. Promet v vrednosti od 14 do 18 milijonov EUR iz
         leta 2000, ki ga je podjetje Coats ustvarilo na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah, torej zajema
         hkrati gospodarsko dejavnost podjetja Coats in dejavnost podjetja Barbour, ki ga je podjetje Coats prevzelo septembra 1999,
         in zato o njem ni mogoče dvomiti.

      217    Dalje je treba spomniti, da je Komisija presodila, da je treba podjetja, vpletena v kartel, različno obravnavati, da bi se
         upoštevala dejanska gospodarska zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo konkurenci, in določila globa na ravni, ki
         zagotavlja dovolj velik odvračilni učinek. Dodala je, da je bilo treba upoštevati specifično težo posameznega podjetja in
         zato dejanski vpliv njegovega nezakonitega ravnanja na konkurenco (točki 354 in 355 obrazložitve izpodbijane odločbe). Pri
         presoji teh dejavnikov se je Komisija odločila opreti na promet, ki ga je vsako podjetje ustvarilo na trgu industrijskega
         sukanca v zadnjem letu kršitve, torej leta 2000, kot je razviden iz razpredelnice v točki 356 obrazložitve izpodbijane odločbe.

      218    Kot je navedeno v točki 184 zgoraj, je zato razvrstila podjetja v štiri kategorije; podjetji Amann in Coats je uvrstila v
         prvo kategorijo in zanju določila izhodiščni znesek 14 milijonov EUR.

      219    Glede tega mora Splošno sodišče pri svojem nadzoru nad zakonitostjo izvajanja diskrecijske pravice Komisije na tem področju
         preveriti le, ali je ta razvrstitev skladna in objektivno utemeljena (glej zgoraj v točki 196 navedeno sodbo BASF proti Komisiji,
         točka 157 in navedena sodna praksa).

      220    Glede tega je treba šteti, da razvrstitev podjetij v štiri kategorije ni nerazumno upoštevanje njihove relativne pomembnosti
         na trgu za določitev izhodiščnega zneska, če očitno ne izkrivi podobe upoštevnega trga. V obravnavanem primeru ni mogoče a priori šteti, da metoda Komisije, da se kategorije določijo glede na promet, ustvarjen na upoštevnem trgu v zvezi zadevnim proizvodom,
         in sicer med 14 in 18 milijoni EUR, med 5 in 8 milijoni EUR, med 2 in 4 milijoni EUR in med 0 in 1 milijonom EUR, ni notranje
         skladna.

      221    Kritike podjetja Amann glede metode določitve kategorij in izhodiščnega zneska globe za vsako od njih so toliko bolj neutemeljene,
         ker je bil za kategorijo, v katero je bilo uvrščeno podjetje Amann, izbran izhodiščni znesek 14 milijonov EUR, ki je najnižji
         znesek za to kategorijo.

      222    Glede tega je treba zavrniti trditev podjetja Amann, da ne bi smelo biti uvrščeno v isto kategorijo kot podjetje Coats, ker
         naj bi se njun promet na trgu industrijskega sukanca razlikoval za vsaj 2 milijona EUR in naj bi bili podjetji, med katerima
         je bila taka razlika, razvrščeni v različni kategoriji. Ugotoviti je namreč treba, da je Sodišče v sodbi z dne 14. julija 2005
         v zadevi Acerinox proti Komisiji (C‑57/02 P, ZOdl., str. I‑6689, točke od 74 do 80), na katero se Komisija upravičeno sklicuje,
         dovolilo, da sta bili v isto kategorijo uvrščeni podjetji, ki sta imeli bolj različna tržna deleža kot v obravnavanem primeru.

      223    Nazadnje je glede na navedeno v točkah od 182 do 194 zgoraj treba zavrniti trditev podjetja Amann, da je Komisija pripisovala
         nesorazmerno pomembnost prometu od prodaje proizvoda, na katerega se nanaša kršitev, v primerjavi z drugimi dejavniki presoje.

      224    Komisija je zato pri razvrstitvi podjetij v različne skupine in določitvi izhodiščnega zneska globe ravnala pravilno, skladno
         in nediskriminatorno.

      225    Drugič, podjetje Amann se napačno sklicuje na kršitev obveznosti obrazložitve, ker naj bi poznalo zgolj razpon prometa in
         naj zato ne bi moglo ugotoviti, kako je Komisija določila izhodiščne zneske na podlagi navedenega prometa.

      226    Po eni strani je namreč iz sodne prakse razvidno, da je pri določitvi globe v primeru kršitve konkurenčnih predpisov bistvena
         postopkovna zahteva obveznosti obrazložitve izpolnjena, kadar Komisija v odločbi navede dejavnike presoje, na podlagi katerih
         je lahko ocenila težo in trajanje kršitve (sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Atlantic Container
         Line in drugi proti Komisiji, T‑191/98 in od T‑212/98 do T‑214/98, Recueil, str. II‑3275, točka 1521). Te zahteve Komisiji
         ne nalagajo, da v odločbi navede številčne podatke v zvezi z načinom izračuna glob, pri čemer je treba vsekakor poudariti,
         da se Komisija z izključno in avtomatično uporabo aritmetičnih formul ne more odpovedati svoji diskrecijski pravici. V zvezi
         z odločbo o naložitvi kazni je treba obseg obveznosti obrazložitve presojati med drugim ob upoštevanju dejstva, da je treba
         težo kršitve določiti glede na veliko dejavnikov, kot so med drugim posebne okoliščine zadeve, njen kontekst in odvračilni
         učinek glob, ne da bi bil določen zavezujoč ali izčrpen seznam meril, ki jih je treba obvezno upoštevati (sodba Sodišča z
         dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
         C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil, str. I‑8375, točki 464 in 465).

      227    V obravnavanem primeru je iz navedenega razvidno, da so bili pogoji, določeni s sodno prakso, izpolnjeni, saj je Komisija
         navedla, da je presojala težo kršitve z uporabo meril iz Smernic in da je nato podjetja razvrstila glede na njihovo pomembnost
         na trgu, ugotovljeno na podlagi njihovega prometa na tem trgu, in z določitvijo izhodiščnega zneska, pri katerem se upošteva
         obseg upoštevnega geografskega trga.

      228    Po drugi strani je Komisija s tem, da je navedla dovolj ozek razpon prometa, da je lahko podjetje Amann ugotovilo, kako je
         Komisija določila izhodiščne zneske, ne da bi razkrila poslovne skrivnosti, izpolnila svojo obveznost obrazložitve.

      229    Komisiji zato ni mogoče očitati kršitve obveznosti obrazložitve.

      230    Tožbeni razlog v zvezi z napačno določitvijo izhodiščnega zneska globe, naložene zaradi omejevalnega sporazuma v zvezi z industrijskim
         sukancem, je treba zato zavrniti kot neutemeljen.

      4.     Tožbeni razlog podjetja Amann: napačen izračun trajanja kršitve na trgu industrijskega sukanca
      a)     Trditve strank
      231    Podjetje Amann meni, da je izračun trajanja kršitve napačen.

      232    Prvič, kršitev, ki naj bi jo storilo na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah, naj bi trajala le enajst
         let, ne pa enajst let in devet mesecev. Pri kršitvi naj bi zadnjič sodelovalo na srečanju 16. januarja 2001, ne pa na srečanju
         18. septembra 2001, kar naj bi bilo potrjeno v točki 147 obrazložitve izpodbijane odločbe. Izhodiščni znesek globe naj bi
         bilo tako treba povečati za največ 110 %, ne pa za 115 %.

      233    Poleg tega podjetje Amann poudarja, da tudi če bi bilo treba na podlagi dvostranskih stikov, ki jih zatrjuje Komisija, ugotoviti,
         da je bilo vpleteno v zadevne sporazume po 16. januarju 2001, bi bilo vpleteno zgolj do maja 2001. Kršitev bi torej trajala
         največ enajst let in štiri mesece.

      234    Drugič, podjetje Amann ob sklicevanju na več odločb Komisije trdi, da se prvo leto kršitve ne bi smelo upoštevati pri zvišanju
         izhodiščnega zneska globe.

      235    Tretjič, Komisija naj bi uporabila svojo diskrecijsko pravico, da v skladu s točko 1 B, drugi odstavek, Smernic zviša izhodiščni
         znesek za precej manj kot 10 % za vsako leto kršitve, ker naj cene sukanca za tekstilno industrijo a priori ne bi mogle povzročati trajnih škodljivih učinkov za potrošnike oziroma bi lahko povzročale zgolj manjše trajne škodljive
         učinke, saj stroški sukanca pomenijo zgolj 0,15 % stroškov končnega proizvoda.

      236    Komisija vse te očitke zavrača in zato predlaga, da se tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.

      b)     Presoja Splošnega sodišča
      237    Trajanje kršitve je v skladu s členom 23(3) Uredbe št. 1/2003 eden od upoštevnih dejavnikov pri določanju višine globe za
         podjetja, ki so kršila konkurenčne predpise.

      238    V zvezi s trajanjem kršitve se v Smernicah razlikuje med kratkotrajnimi kršitvami (na splošno manj kot eno leto), za katere
         naj se izhodiščni znesek, določen glede na težo, ne bi smel zvišati, srednjetrajnimi kršitvami (na splošno od enega do petih
         let), za katere se lahko ta znesek zviša za največ 50 %, in dolgotrajnimi kršitvami (na splošno več kot pet let), za katere
         se lahko ta znesek zviša za 10 % na leto (točka 1 B, od prvega do tretjega odstavka).

      239    Iz točke 359 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je bilo podjetje Amann udeleženo v omejevalnem sporazumu na
         trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah od januarja 1990 do septembra 2001, njegova kršitev je torej
         trajala 11 let in 9 mesecev. To obdobje ustreza dolgotrajni kršitvi. Izhodiščni znesek njegove globe je bil zato zaradi trajanja
         kršitve zvišan za 115 % (točka 360 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      240    Prvič, z dejstvom, da se podjetje Amann ni udeležilo večstranskega srečanja 18. septembra 2001, ni mogoče dokazati, da po
         16. januarju 2001, datumu zadnjega večstranskega srečanja, ki se ga je še udeležilo, ni več sodelovalo pri kršitvi.

      241    Da je podjetje dokončno odstopilo od omejevalnega sporazuma, bi bilo mogoče ugotoviti le, če bi se na srečanju 16. januarja 2001
         javno distanciralo od vsebine omejevalnega sporazuma, česar ni storilo (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995
         v zadevi Tréfileurope proti Komisiji, T‑141/89, Recueil, str. II‑791, točka 85, in zgoraj v točki 145 navedeno sodbo BPB de
         Eendracht proti Komisiji, točka 203).

      242    Poleg tega je bil, kot je navedeno v točki 99 obrazložitve izpodbijane odločbe, omejevalni sporazum na trgu industrijskega
         sukanca v Beneluksu in nordijskih državah organiziran tako prek večstranskih kot prek dvostranskih srečanj. Podjetje Amann
         je po 16. januarju 2001 vzdrževalo redne dvostranske stike. Iz točke 151 obrazložitve izpodbijane odločbe je namreč razvidno,
         da sta si podjetji Amann in Coats pošiljali elektronske dopise z namenom izmenjave informacij o cenah, česar podjetje Amann
         sicer ne zanika.

      243    Dejstvo, da so bili zadnji elektronski dopisi poslani maja 2001, ne zadostuje za ugotovitev, da je podjetje Amann junija 2001
         prenehalo sodelovati pri kršitvi.

      244    Kot je poudarjeno v točki 27 zgoraj, je glede tega treba ugotoviti, da gre pri omejevalnem sporazumu za izmenjavo informacij
         o cenah, rabatih in posebnih cenah, za sporazume o prihodnjih cenikih, rabatih in posebnih cenah ter za sporazume, namenjene
         preprečevanju medsebojne konkurence s cenami, nižjimi od cen uveljavljenih dobaviteljev, in razdeljevanju strank. Zgolj dejstvo,
         tudi če bi bilo dokazano, da je podjetje Amann drugim udeležencem omejevalnega sporazuma maja 2001 prenehalo po elektronskih
         dopisih sporočati informacije, ne dokazuje da je pri tem sporazumu prenehalo sodelovati (glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 2006
         v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, T‑329/01, ZOdl., str. II‑3255, točka 252).

      245    Iz tega je razvidno, da Komisija s tem, da je za 5 % zvišala izhodiščni znesek globe, naložene podjetju Amann, ker je sodelovalo
         pri kršitvi po večstranskem srečanju 16. januarja 2001, ni storila nobene napake pri izračunu.

      246    Drugič, način izračuna, pri katerem se pri povečanju globe glede na trajanje kršitve ne upošteva prvo leto kršitve, ni ustaljena
         praksa Komisije. V nedavnejših odločbah Komisije se namreč ta način ne uporablja več. Poleg tega je treba ugotoviti – kot
         je storila Komisija – da se odločbe, na katere se pri svojih trditvah sklicuje podjetje Amann, nanašajo na srednjetrajne kršitve
         (do 5 let), zato iz njih nikakor ni razvidna zatrjevana ustaljena praksa odločanja Komisije v primeru dolgotrajnih kršitev.
         Poleg tega ima Komisija glede določanja glob široko diskrecijsko pravico in je njene prejšnje presoje ne zavezujejo (glej
         v tem smislu zgoraj v točki 154 navedeno sodbo Michelin proti Komisiji, točka 292).

      247    Poleg tega je, nasprotno, iz sodbe Cheil Jedang proti Komisiji (navedena v točki 186 zgoraj, točka 133), na katero se sklicuje
         podjetje Amann, razvidno, da v določbah točke 1 B Smernic ni določeno, da se prvo leto kršitve ne sme upoštevati. Določeno
         je namreč le, da se za kratkotrajne kršitve, ki na splošno trajajo manj kot eno leto, znesek ne zviša. Nasprotno je za kršitve,
         ki trajajo dlje časa, predvideno zvišanje zneska, pri čemer se znesek lahko zviša za največ 50 % izhodiščnega zneska „na leto“,
         če je kršitev trajala od enega do pet let. Splošno sodišče je dodalo, da čeprav ta določba ne določa avtomatičnega zvišanja
         za 10 % na leto za srednjetrajne kršitve, v zvezi s tem Komisiji daje diskrecijsko pravico. Enako velja za točko 1 B, tretja
         alinea, Smernic v zvezi z dolgotrajnimi kršitvami, ki določa zgolj, da se znesek lahko zviša do 10 % na leto (zgoraj navedena
         sodba Cheil Jedang proti Komisiji, točki 133 in 134). V zgoraj navedeni sodbi Cheil Jedang proti Komisiji velja razlog, iz
         katerega je Splošno sodišče odločilo, da zneska ni treba zvišati za 10 %, le za posebne okoliščine obravnavanega primera,
         in sicer ker je Komisija v svoji odločbi brez kakršne koli utemeljitve nekaterim podjetjem zvišala znesek za 40 % zaradi kršitve,
         ki je trajala pet let, medtem ko je tožeči stranki zvišala znesek za 30 % zaradi kršitve, ki je trajala dve leti in deset
         mesecev.

      248    Tretjič, podjetje Amann napačno trdi, da Komisija ne bi smela uporabiti svoje diskrecijske pravice s tem, da je avtomatično
         uporabila največjo stopnjo zvišanja zneska 10 % za vsako leto kršitve, in posledično s tem, da ni upoštevala dejstva, da cene
         sukanca za tekstilno industrijo a priori ne morejo povzročati trajnih škodljivih učinkov za potrošnika oziroma lahko povzročajo zgolj manjše trajne škodljive učinke.

      249    Opozoriti je treba, da čeprav točka 1 B, prvi odstavek, tretja alinea, Smernic ne določa samodejnega zvišanja za 10 % na leto
         za dolgotrajne kršitve, v zvezi s tem Komisiji daje diskrecijsko pravico (sodba Splošnega sodišča z dne 18. junija 2008 v
         zadevi Hoechst proti Komisiji, T‑410/03, ZOdl., str. II‑881, točka 396, in zgoraj v točki 89 navedena sodba BPB proti Komisiji,
         točka 362).

      250    V obravnavanem primeru je iz točke 239 zgoraj razvidno, da je Komisija pri povečanju glob zaradi trajanja kršitve spoštovala
         pravila, ki jih je določila v Smernicah. Ob upoštevanju dejavnikov v obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je Komisija
         s tem, da je povečala globo za 10 % za vsako leto trajanja kršitve, pravilno uporabila diskrecijsko pravico.

      251    Iz ustaljene sodne prakse je tudi razvidno, da povečanje globe glede na trajanje ni omejeno na primere, v katerih bi obstajala
         neposredna povezava med trajanjem in veliko škodo, povzročeno glede na cilje Skupnosti, na katere se nanašajo konkurenčni
         predpisi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. julija 2001 v združenih zadevah Tate & Lyle in drugi proti Komisiji,
         T‑202/98, T‑204/98 in T‑207/98, Recueil, str. II‑2035, točka 106, in zgoraj v točki 154 navedeno sodbo Michelin proti Komisiji,
         točka 278).

      252    V obravnavanem primeru je iz točk od 347 do 351 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je Komisija proučila konkretne
         škodljive vplive omejevalnega sporazuma na upoštevni trg. Ugotovila je, da jih je bilo težko natančno izmeriti, toda vpliv
         tajnih sporazumov je bil resničen.

      253    Glede na sodno prakso in dejavnike v obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da Komisija s tem, da je globo povečala za 10 %
         za vsako leto kršitve, ni storila očitne napake pri presoji.

      254    Tožbeni razlog v zvezi z napačnim izračunom trajanja kršitve na trgu industrijskega sukanca je treba zato zavrniti.

      5.     Tožbeni razlog podjetja Amann: neupoštevanje nekaterih olajševalnih okoliščin v zvezi s kršitvijo na trgu industrijskega sukanca
      a)     Trditve strank
      255    Podjetje Amann se zaradi svoje enostranske odločitve, da na lastno pobudo in pred prvimi posegi Komisije opusti kršitev, sklicuje
         na olajševalno okoliščino na podlagi točke 3, sedma alinea, Smernic. Trdi namreč, da se po srečanju 16. januarja 2001 srečanj
         ni več udeleževalo in da je po marcu 2001 prekinilo vse dvostranske stike. V zvezi s tem poudarja, da ker se ne sklicuje na
         točko 3, tretja alinea, Smernic, sodna praksa, v skladu s katero morajo posegi Komisije podjetja spodbuditi, da opustijo svoja
         protikonkurenčna ravnanja, nikakor ne nasprotuje priznanju olajševalne okoliščine. Podjetje Amann meni, da se je s takim ravnanjem
         spravilo v nevarnost, da bi ga njegovi konkurenti, zlasti podjetje Coats, sankcionirali. To nevarnost povračilnih ukrepov,
         ki naj nikakor ne bi bila le teoretična, naj bi dokazovali elektronski dopisi, izmenjani s predstavnikom podjetja Coats, kot
         naj bi potrdilo podjetje BST med zaslišanjem z dne 19. in 20. julija 2004. Komisija naj poleg tega ne bi proučila teh izjav,
         s čimer je kršila svojo obveznost razjasnitve dejanskega stanja.

      256    Poleg tega naj Komisija s tem, da je trdila, da se je prenehanje kršitve že upoštevalo pri presoji njenega trajanja, ne bi
         upoštevala dejstva, da je treba objektivno trajanje kršitve ločiti od subjektivnega vidika njenega konca. Upoštevanje ravnanja
         kot olajševalne okoliščine se ne bi smelo izključiti, če ima pozitivne učinke za podjetje glede trajanja kršitve.

      257    Komisija te trditve zavrača.

      b)     Presoja Splošnega sodišča
      258    Najprej je treba spomniti, da Smernice v točki 3 določajo, da se osnovni znesek zmanjša „v primeru olajševalnih okoliščin“,
         kakršne so izključno pasivna ali posnemovalna vloga pri kršitvi, dejansko neizvajanje tajnih sporazumov, takojšnje prenehanje
         kršitev ob posegu Komisije in druge okoliščine, ki niso izrecno navedene.

      259    Ugotoviti je tudi treba, da v tem besedilu niso nujno naštete olajševalne okoliščine, ki bi jih Komisija morala upoštevati.
         Zato Komisija delno ohrani pravico, da na splošno oceni obseg morebitnega zmanjšanja glob zaradi olajševalnih okoliščin (sodba
         Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Dalmine proti Komisiji, T‑50/00, ZOdl., str. II‑2395, točka 326). Komisiji
         v okviru njene diskrecijske pravice nikakor ni treba odobriti zmanjšanja globe zaradi opustitve očitne kršitve, ne glede na
         to, ali je opustitev nastopila pred njenimi posegi ali po njih (zgoraj v točki 93 navedena sodba Tokai II, točka 292).

      260    Poleg tega je treba poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso prenehanje kršitev konkurenčnih predpisov takoj, ko poseže
         Komisija, predvideno s točko 3, tretji odstavek, Smernic, logično lahko pomeni olajševalno okoliščino samo, če obstajajo razlogi
         za domnevo, da so navedena posredovanja zadevna podjetja spodbudila, da opustijo svoja protikonkurenčna ravnanja. Namen te
         določbe je namreč podjetja spodbuditi, da opustijo svoja protikonkurenčna ravnanja takoj, ko Komisija začne preiskavo v zvezi
         s tem. Globe zato ni mogoče zmanjšati, če so podjetja sprejela trdno odločitev o prenehanju kršitve pred prvimi posegi Komisije
         ali če je kršitev prenehala že prej. To se je dovolj upoštevalo pri izračunu trajanja kršitve (glej v tem smislu sodbo Sodišča
         z dne 25. januarja 2007 v zadevi Dalmine proti Komisiji, C‑407/04 P, ZOdl., str. I‑829, točka 158; sodbo Splošnega sodišča
         z dne 8. julija 2004 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, T‑44/00, ZOdl., str. II‑2223, točki 280 in 281, in zgoraj
         v točki 91 navedeno sodbo z dne 12. decembra 2007 v zadevi BASF proti Komisiji, točka 128).

      261    Poleg tega je treba poudariti, da podjetje Amann svojo upravičenost do uveljavljanja olajševalnih okoliščin utemeljuje z dejstvom,
         da se je takoj po srečanju 16. januarja 2001 enostransko odločilo, da se ne bo več udeležilo nobenega drugega srečanja in
         da bo prekinilo dvostranske stike. Toda kot je bilo ugotovljeno v točki 240 in naslednjih zgoraj, se je podjetje Amann tudi
         po tem večstranskem srečanju udeleževalo dvostranskih srečanj.

      262    Iz enakih razlogov je treba zavrniti tudi trditev podjetja Amann, da je imelo podjetje Coats v omejevalnem sporazumu vlogo
         vodje in da mu je po njegovi odločitvi o opustitvi sodelovanja pri kršitvi grozilo. Glede tega je trditev tožeče stranke v
         zvezi s kršitvijo obveznosti Komisije, da razjasni dejansko stanje, neupoštevna. Kot je namreč razvidno iz točke 261 zgoraj,
         izhodišče tožeče stranke, da je po srečanju 16. januarja 2001 prenehala sodelovati pri kršitvi, ni pravilno. Ne more torej
         veljavno trditi, da je bila zaradi prenehanja kršitve po tem srečanju izpostavljena povračilnim ukrepom podjetja Coats, in
         zato se v zvezi s tem ne more sklicevati na kakršno koli kršitev obveznosti razjasnitve dejanskega stanja.

      263    Nazadnje, tudi če je podjetje Amann že prej prenehalo sodelovati pri kršitvi, je iz zgoraj navedene sodne prakse razvidno,
         da Komisija delno ohrani pravico, da v splošnem oceni obseg morebitnega zmanjšanja glob iz naslova olajševalnih okoliščin,
         in da ji nikakor ni treba priznati takega zmanjšanja zaradi prenehanja očitne kršitve pred njenimi posegi.

      264    Ta tožbeni razlog je treba zato zavrniti.

      6.     Tožbeni razlog tožečih strank: napačen izračun izhodiščnega in osnovnega zneska globe, naložene zaradi kršitve na trgu sukanca
            za avtomobilsko industrijo
      a)     Trditve strank
      265    Prvič, tožeči stranki kritizirata samovoljno določitev izhodiščnega zneska globe, naložene zaradi kršitve na trgu sukanca
         za avtomobilsko industrijo. Na podlagi izpodbijane odločbe naj namreč ne bi bilo mogoče ugotoviti, kako je Komisija izračunala
         navedeni znesek in na podlagi česa je opredelila kategorije. Izhodiščni zneski (5 milijonov EUR za tožeči stranki in 1,3 milijona
         EUR za druga zadevna podjetja) naj ne bi natančno ustrezali različnim podatkom o prometu, ustvarjenem s proizvodom, na katerega
         se omejevalni sporazum nanaša.

      266    Dalje, Komisija naj ne bi pojasnila, zakaj je tožeči stranki drugače kot podjetji Coats in Barbour štela za eno podjetje.
         V zvezi s tem naj trditve Komisije o tem, da je podjetje Amann močno vplivalo na podjetje Cousin, preden je pridobilo njegov
         večinski delež, ne bi bile prepričljive. Tožeči stranki menita, da bi bilo treba položaj podjetij Coats in Barbour presojati
         enako kot položaj tožečih strank. Informacije, ki jih je predložilo podjetje Oxley v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o
         možnih kršitvah, naj bi dokazovale tudi, da je Komisija podcenjevala pomembnost subjekta „Coats/Barbour“. Vendar tožeči stranki
         trdita, da ni izključeno, da bi Komisija, če bi ti podjetji pravilno uvrstila, izračunala drugačen izhodiščni znesek. Izpodbijana
         odločba naj ob upoštevanju teh ugotovitev ne bi bila obrazložena.

      267    Odgovor Komisije naj bi potrjeval njeno logično napako, saj se je sodelovanje podjetja Barbour upoštevalo zgolj, dokler ga
         ni septembra 1999 prevzelo podjetje Coats, in je Komisija po tem prevzemu upoštevala le promet podjetja Coats, čeprav bi morala
         podjetju Coats pripisati tudi promet, ki ga je leta 1999 ustvarilo podjetje Barbour. Ta promet naj bi znašal približno 6 milijonov
         EUR. Tožeči stranki zato kritizirata dejstvo, da se je zanju uporabil izhodiščni znesek globe 5 milijonov EUR (vsota njunega
         prometa je znašala 8,55 milijona EUR), medtem ko se je za podjetje Coats uporabil izhodiščni znesek zgolj 1,3 milijona EUR
         (njegov promet je znašal približno 6 milijonov EUR). Kritizirata tudi dejstvo, da se je pri kategorizaciji, ki jo je opravila
         Komisija, vsota njunega prometa upoštevala za vse obdobje, medtem ko se promet podjetja Barbour pri določitvi globe ni več
         upošteval, odkar ga je prevzelo podjetje Coats.

      268    Drugič, izračun osnovnega zneska glede na trajanje kršitve – od maja/junija 1998 do 15. maja 2000, kar je eno leto in enajst
         mesecev – in posledično zvišanje izhodiščnega zneska globe za 15 % naj bi bila napačna.

      269    Tožeči stranki menita, da ni mogoče dokazati, da je bilo maja/junija 1998 organizirano srečanje in da sta se ga udeležili.
         Opozarjata, da je edini dokaz, na katerega se Komisija opira, odgovor podjetja Coats na zahtevo za informacije. Vendar naj
         bi ta odgovor podjetja Coats temeljil le na pisanju nekdanjega sodelavca. Trditev, da je bilo to srečanje organizirano, naj
         bi torej temeljila le na „govoricah“, in o pristnosti pisanja naj bi se pojavili dvomi, ki bi jih morala Komisija odpraviti
         s preiskavami. Tožeči stranki trdita, da je prvo srečanje potekalo junija 1999. Podjetje Oxley naj ne bi moglo sporočiti nikakršnih
         informacij o tem sestanku in podjetje Coats naj ne bi moglo predložiti natančnih pojasnil o svoji udeležbi. Tožeči stranki
         poleg tega Komisiji glede na nejasnosti, povezane s tem srečanjem, očitata, da ni poskušala ugotoviti kraja, kjer naj bi bilo
         to srečanje. Menita torej, da bi bilo treba izhodiščni znesek globe izračunati glede na obdobje po 15. aprilu 1999.

      270    Komisija ta tožbeni razlog zavrača.

      b)     Presoja Splošnega sodišča
      271    Najprej je treba proučiti trditev o samovoljni določitvi izhodiščnega zneska globe.

      272    Glede tega je treba opozoriti, da je v Smernicah določena, prvič, ocena teže kršitve, na podlagi katere se lahko določi „splošni
         izhodiščni znesek“. Teža kršitve se tako določi glede na objektivne dejavnike, kot so narava kršitve, njen dejanski vpliv
         na trg, če je merljiv, in velikost upoštevnega geografskega trga. Drugič, teža kršitve se analizira na podlagi več subjektivnih
         dejavnikov. Upoštevajo se značilnosti zadevnega podjetja, zlasti njegova velikost in položaj na upoštevnem trgu, kar lahko
         povzroči ponderiranje izhodiščnega zneska, razvrstitev podjetij v kategorije in določitev „posebnega izhodiščnega zneska“.
         Tretjič, pri določitvi osnovnega zneska se upoštevajo trajanje kršitve ter, četrtič, obteževalne in olajševalne okoliščine,
         ki omogočajo zlasti oceno relativne teže sodelovanja vsakega od zadevnih podjetij pri kršitvi.

      273    Glede, natančneje, subjektivnih dejavnikov, ki se upoštevajo pri določitvi izhodiščnega zneska, Smernice določajo, da je treba
         upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti
         globo na ravni, ki zagotavlja dovolj velik odvračilni učinek (točka 1 A, četrti odstavek).

      274    V teh smernicah je navedeno tudi, da je lahko, če gre za več podjetij – kot pri kartelih – primerno, da se splošni izhodiščni
         znesek ponderira zaradi upoštevanja specifične teže in tako dejanskega vpliva protipravnega ravnanja posameznega podjetja
         na konkurenco – zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo istovrstno kršitev – ter posledične
         prilagoditve splošnega izhodiščnega zneska glede na poseben značaj vsakega od podjetij (točka 1 A, šesti odstavek) (zgoraj
         v točki 186 navedena sodba Cheil Jedang proti Komisiji, točka 81).

      275    Opozoriti je treba, da v Smernicah ni določeno, da bi se globe izračunale na podlagi skupnega prometa podjetij ali prometa,
         ki ga ta ustvarijo na upoštevnem trgu. Vendar pa s Smernicami tudi ni prepovedano upoštevanje takega prometa pri določanju
         globe, da bi se spoštovala splošna načela prava Skupnosti in kadar tako zahtevajo okoliščine. Promet je tako lahko pomemben
         pri upoštevanju različnih elementov, navedenih v točkah 269 in 270 zgoraj (zgoraj v točki 186 navedeni sodbi Cheil Jedang
         proti Komisiji, točka 82, in Tokai I, točka 195).

      276    V obravnavani zadevi je iz točke 418 in naslednjih izpodbijane odločbe razvidno, da je Komisija upoštevala določbe Smernic.
         Upoštevala je namreč naravo kršitve, njen dejanski vpliv na trg in velikost upoštevnega geografskega trga. Glede na te dejavnike
         je kršitev opredelila kot zelo resno, hkrati pa je v točki 428 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, da je pri določitvi
         globe upoštevala majhnost upoštevnega trga.

      277    Nato je kot pri omejevalnem sporazumu na trgu industrijskega sukanca v Beneluksu in nordijskih državah presodila, da je treba
         podjetja, vpletena v kartel v zvezi s sukancem za avtomobilsko industrijo, različno obravnavati, da bi se upoštevala dejanska
         gospodarska zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo konkurenci, in določila globa na ravni, ki zagotavlja dovolj velik
         odvračilni učinek. Dodala je, da je bilo treba upoštevati specifično težo posameznega podjetja in zato dejanski vpliv njegovega
         nezakonitega ravnanja na konkurenco. Pri presoji teh dejavnikov se je Komisija odločila opreti na promet od proizvoda, na
         katerega se nanaša omejevalni sporazum, na upoštevnem trgu (točke od 430 do 432 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      278    Podjetja je zato razvrstila v dve kategoriji. Podjetji Amann in Cousin sta bili glede na njun promet 8,55 milijona EUR uvrščeni
         v prvo kategorijo. Podjetja Coats, Oxley in Barbour so bila glede na njihov promet, ocenjen med 1 in 3 milijoni EUR, uvrščena
         v drugo kategorijo. Komisija je določila izhodiščni znesek glede na težo kršitve, in sicer 5 milijonov EUR za podjetji Amann
         in Cousin ter 1,3 milijona EUR za podjetja Coats, Oxley in Barbour (točke od 432 do 435 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      279    Kot je bilo poudarjeno v točkah od 216 do 221 zgoraj, mora Splošno sodišče pri nadzoru nad zakonitostjo izvajanja diskrecijske
         pravice Komisije na tem področju preveriti le, ali je ta razvrstitev skladna in objektivno utemeljena (glej zgoraj v točki 196
         navedeno sodbo BASF proti Komisiji, točka 157 in navedena sodna praksa).

      280    V zvezi s tem je treba šteti, da razvrstitev podjetij v dve kategoriji ni nerazumno upoštevanje njihovega relativnega pomena
         na trgu za določitev izhodiščnega zneska, če očitno ne izkrivi podobe upoštevnega trga. V obravnavanem primeru ni mogoče a priori šteti, da metoda Komisije, da se kategorije določijo glede na promet, ustvarjen na upoštevnem trgu v zvezi zadevnim proizvodom,
         ni notranje skladna.

      281    Glede same določitve izhodiščnega zneska je treba ugotoviti, da izbire zneska 5 milijonov EUR za podjetja, uvrščena v prvo
         kategorijo, ni mogoče opredeliti za samovoljno in z njo niso prekoračene meje široke diskrecijske pravice, ki jo ima Komisija
         na tem področju. Kot je navedeno v točkah 277 in 278 zgoraj, je bil namreč ta znesek določen ob upoštevanju kategorij, ki
         so bile veljavno določene. Poleg tega je znesek 5 milijonov EUR, ki je bil izbran za izhodiščni znesek, nižji od prometa tožeče
         stranke, ki se je uporabil kot merilo za prvo kategorijo.

      282    Tožeči stranki glede na te ugotovitve napačno trdita, da je Komisija samovoljno opredelila dve kategoriji in izračunala izhodiščni
         znesek globe.

      283    Dalje je neupošteven očitek Komisiji, da podjetij Coats in Barbour ni štela za „eno podjetje“ in da zato ni seštela njunega
         prometa. Iz izpodbijane odločbe (točki 40 in 67 obrazložitve) je namreč razvidno, da je podjetje Coats prevzelo podjetje Barbour
         šele septembra 1999. Zadnjenavedeno je bilo tako pravno neodvisno podjetje in bi zato lahko posamično odgovarjalo za kršitev,
         ki je trajala od maja/junija 1998 do septembra 1999. Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je podjetje Coats pri kršitvi
         sodelovalo od 8. junija 1999 do 15. maja 2000 in bi zato lahko posamično odgovarjalo za svoje kršitve.

      284    Tako v nasprotju s trditvami tožečih strank ni bilo treba sešteti prometa podjetij Coats in Barbour in ju uvrstiti v prvo
         kategorijo.

      285    Vendar je treba opozoriti, da je Komisija upoštevala zgolj promet podjetja Coats leta 1999. Upravičeno bi bilo temu znesku
         prišteti promet podjetja Barbour od oktobra do decembra 1999, kar so 3/12 letnega prometa podjetja Barbour. Promet podjetja
         Coats bi bilo tako treba povečati za znesek od 250.000 do 750.000 EUR. Vendar ta napaka pri izračunu nikakor ne zbuja dvoma
         o uvrstitvi tožečih strank v prvo kategorijo niti o izhodiščnem znesku, ki se je zanju uporabil. Tožeči stranki namreč ne
         izpodbijata ugotovitve Komisije iz točk 323 in 433 izpodbijane odločbe, da bi ju bilo treba šteti za „enotno podjetje“ in
         da je Komisija zato upravičeno seštela njun promet.

      286    Nazadnje je treba zavrniti trditev v zvezi s kršitvijo člena 253 ES, ker naj Komisija ne bi pojasnila, zakaj je tožeči stranki
         drugače kot podjetji Coats in Barbour štela za „enotno podjetje“, in ker naj bi bila določitev in izračun izhodiščnega zneska
         nerazumljiva.

      287    Komisija je namreč po eni strani v točkah 323 in 433 obrazložitve izpodbijane odločbe jasno navedla, zakaj je treba tožeči
         stranki šteti za enotno podjetje. Po drugi strani obveznost obrazložitve, kot je bilo ugotovljeno v točki 226 zgoraj, Komisiji
         ne nalaga, da v odločbi navede številčne podatke v zvezi z načinom izračuna glob, pri čemer je treba vsekakor poudariti, da
         se Komisija z izključno in avtomatično uporabo aritmetičnih formul ne more odpovedati svoji diskrecijski pravici.

      288    Kot je razvidno iz točk od 276 do 278 zgoraj, je Komisija v celoti izpolnila svojo obveznost obrazložitve s tem, da je v točki 418
         in naslednjih obrazložitve izpodbijane odločbe navedla dejavnike presoje, s katerimi je lahko ocenila težo kršitve.

      289    Drugič, v zvezi s trditvijo, da je bil izhodiščni znesek globe napačno določen zaradi napačne ugotovitve trajanja kršitve,
         je iz dokumentov v spisu razvidno, da prvo srečanje v zvezi s trgom sukanca za avtomobilsko industrijo ni bilo organizirano
         junija 1999, kot trdita tožeči stranki, ampak maja/junija 1998.

      290    Podjetje Amann v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izrecno navaja to srečanje in trdi, da je udeležencem
         omogočilo, da so navezali prve stike, izmenjali informacije o nekaterih cenah in izrazili namen določanja cen v obdobju, krajšem
         od šest mesecev.

      291    Ugotoviti je torej treba, da ta argument ni utemeljen z dejstvi.

      292    Poleg tega očitek Komisiji, da ni mogla natančno ugotoviti, ali je bilo srečanje organizirano maja ali junija, ni upošteven,
         saj se je trajanje kršitve izračunalo od junija, kar je najugodnejše izhodišče za tožeči stranki.

      293    Glede na navedeno je treba tožbeni razlog v zvezi z napačnim izračunom izhodiščnega in osnovnega zneska globe zavrniti.

      7.     Tožbeni razlog tožečih strank: neupoštevanje neizvajanja omejevalnega sporazuma v zvezi s sukancem za avtomobilsko industrijo
      a)     Trditve strank
      294    Tožeči stranki trdita, da so ugotovitve Komisije v zvezi z vplivom kršitve na trg napačne. V izpodbijani odločbi naj ne bi
         bilo ugotovljeno dejansko izvajanje sporazumov, sklenjenih v okviru omejevalnega sporazuma v zvezi s sukancem za avtomobilsko
         industrijo. Dokumenti, na katere Komisija opira ugotovitve o dejanskem izvajanju omejevalnega sporazuma, naj se ne bi navajali
         kot dokazi obstoja srečanj med udeleženci. Komisija naj bi v točki 427 obrazložitve izpodbijane odločbe sama priznala, da
         je imela težave pri ugotavljanju, ali se je omejevalni sporazum izvajal.

      295    Komisija naj bi zlasti napačno trdila, da je podjetje Cousin zvišalo cene za svojo stranko Johnson Controls. Tožeči stranki
         sta poudarili, da to zvišanje ustreza njuni politiki individualnih cen in ni v nikakršni zvezi s sporazumi. Tožečima strankama
         ni bila priznana pravica do izjave glede te trditve, ki je bila prvič navedena v izpodbijani odločbi, in zato menita, da je
         ni mogoče uporabiti kot dokaz, da se je omejevalni sporazum izvajal.

      296    Tožeči stranki se sklicujeta na obveznost Komisije, da pri presoji teže kršitve upošteva vse dejavnike, ki so lahko odločilni
         z vidika dejanskega vpliva kršitve na trg. Glede tega naj bi Komisija priznala obstoj olajševalne okoliščine, ki upravičuje
         omilitev kazni, celo v zadevah, v katerih so se sporazumi zgolj delno izvajali. Ker je bila stopnja neizvajanja v obravnavanem
         primeru večja, tožeči stranki menita, da bi morala Komisija to v skladu s svojo prakso odločanja upoštevati in jima zato priznati
         olajševalno okoliščino na podlagi točke 3, druga alinea, Smernic oziroma da bi morala to upoštevati pri ugotavljanju teže
         kršitve.

      297    Komisija ta tožbeni razlog zavrača.

      b)     Presoja Splošnega sodišča
      298    Najprej je treba opozoriti, da je iz točke 233 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je podjetje Cousin na srečanju
         9. julija 1999 navedlo, da bo poskušalo zvišati cene za svojo stranko Johnson Controls. Iz stališč podjetja Barbour je tudi
         razvidno, da je predstavnik podjetja Cousin telefoniral predstavniku podjetja Barbour in potrdil, da je bilo zvišanje opravljeno.
         Nazadnje je treba ugotoviti, da podjetje Cousin potrjuje, da je zvišalo svoje cene, toda trdi, da to zvišanje nikakor ni bilo
         posledica sporazuma.

      299    Prvič, tožeči stranki napačno trdita, da argument o zvišanju cen za stranko Johnson Controls ni bil nikoli naveden v obvestilu
         o ugotovitvah o možnih kršitvah in da se zato nista imeli priložnosti odzvati nanj. Tak argument ni utemeljen z dejstvi, saj
         se je Komisija na to izrecno sklicevala v točkah 192 in 201 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.

      300    Drugič, Komisija je pravilno ugotovila, da se je sporazum izvajal, tako da se je oprla na zgoraj navedeno zvišanje cen za
         stranko Johnson Controls. Izjave podjetja Cousin na srečanju 9. julija 1999 o njegovem namenu zvišanja cen za stranko Johnson
         Controls, telefonski pogovor med podjetjema Cousin in Barbour o tem, da se je ta namen začel uresničevati, in potrditev podjetja
         Cousin glede tega zvišanja cen v upravnem postopku pomenijo zadostno število kazalnikov v zvezi s tem. Tožeči stranki bi torej
         morali dokazati, da pri zvišanju cen nikakor ni šlo za izvajanje sporazuma, česar nista storili s tem, da sta se zgolj sklicevali
         na svojo „individualno cenovno politiko“.

      301    Tretjič, Komisija je glede vplivov kršitve v točki 427 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da so se tajni sporazumi izvajali
         in da so vplivali na upoštevni trg in zadevni proizvod, „čeprav je ta vpliv težko natančno oceniti“. Drugič, v zvezi s sklicevanjem
         tožeče stranke na sklepanje v točki 4863 sodbe Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 141 zgoraj, je treba ugotoviti,
         da je Splošno sodišče v tej zadevi v bistvu razsodilo, da če se Komisija pri presoji teže kršitve za izračun glob opre na
         vplive te kršitve na upoštevni trg, „čeprav je ta vpliv težko natančno oceniti“. Spomniti je treba, da je na področju konkurence
         dokazno breme za obstoj vplivov kršitve na trg, ki ga nosi Komisija, kadar te vplive upošteva pri izračunu globe glede na
         težo kršitve, lažje kot breme, ki ga nosi, kadar mora dokazati sam obstoj kršitve v primeru omejevalnega sporazuma. Za upoštevanje
         dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg namreč zadostuje, da Komisija predloži „dobre razloge za to, da ga upošteva“
         (zgoraj v točki 171 navedena sodba Jungbunzlauer proti Komisiji, točka 161). Zvišanje cen za stranko Johnson Controls je tako
         samo po sebi zelo dober razlog za upoštevanje dejanskega vpliva kršitve na trg.

      302    Četrtič, iz zgoraj navedenega je razvidno, da tožeči stranki nikakor ne moreta uveljavljati olajševalne okoliščine dejanskega
         neizvajanja sporazumov.

      303    Iz tega je razvidno, da je treba tožbeni razlog zavrniti.

      8.     Tožbeni razlog: kršitev pravice do izjave in pravice do obrambe
      a)     Trditve strank
      304    V utemeljitev tega tožbenega razloga sta navedena dva očitka. Prvi očitek je v zvezi s kršitvijo pravice do izjave, drugi
         očitek pa v zvezi s kršitvijo pravice do obrambe.

      305    Prvič, podjetje Amann meni, da je bila njegova pravica do izjave, določena v členu 27(1) Uredbe št. 1/2003, kršena. Komisija
         naj bi namreč velik del svoje odločbe, ki se nanaša na nekatere rabate, oprla na dokumente, navedene v točki 116 obrazložitve
         izpodbijane odločbe. Toda o teh dokumentih in ugotovitvah Komisije na njihovi podlagi naj podjetje Amann ne bi bilo obveščeno
         v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Teh dokumentov naj torej ne bi bilo mogoče uporabiti kot dokaze kršitve člena 81 ES
         in člena 53 EGP. Podjetje Amann namreč navaja, da zgolj uvrščenost teh dokumentov v spis Komisije in možnost njihove proučitve
         v okviru dostopa do spisa ne zadostujeta za zagotovitev spoštovanja pravice do izjave.

      306    Komisija naj bi kršila njegovo pravico do izjave tudi s tem, da se je oprla na očitke, o katerih ni imelo priložnosti predložiti
         svojih stališč. Izpodbijana odločba naj bi namreč napotovala na razpravo o znižanju rabatov na Švedskem z dne 19. septembra 2000,
         da bi utemeljila očitek o izmenjavi informacij o rabatih in sporazumu o njihovem znižanju. Vendar naj obvestilo o ugotovitvah
         o možnih kršitvah ne bi vsebovalo ničesar o tovrstnih sporazumih glede Švedske, temveč naj bi prej navajalo take sporazume
         glede Finske. Podjetje Amann ugotavlja, da je Komisija v točki 116 obrazložitve izpodbijane odločbe sama priznala, da je v
         obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah pomotoma navedla Finsko namesto Švedske. Podjetje Amann torej meni, da o tem ni
         podalo izjave. Komisija naj bi napačno trdila, da bi podjetje na podlagi dokumenta, navedenega v obvestilu o ugotovitvah o
         možnih kršitvah, lahko sklepalo, da gre za očitek v zvezi s Švedsko. Zadevni dokument, in sicer elektronski dopis z dne 10. oktobra 2000,
         naj namreč ne bi bil naveden v kontekstu sporazumov o rabatih. Poleg tega naj na podlagi vsebine dokumenta nikakor ne bi bilo
         mogoče sklepati o dejanskem sporazumu o rabatih. Podjetje Amann trdi, da v skladu s sodno prakso niso pomembni dokumenti kot
         taki, temveč ugotovitve Komisije na njihovi podlagi. Ta sodna praksa naj bi se v obravnavanem primeru uporabila, ker tudi
         če je bil v izpodbijani odločbi naveden obstoj zgoraj navedenega elektronskega dopisa, naj bi bila ta navedba v drugačnem
         kontekstu.

      307    Poleg tega naj bi Komisija zašla v protislovje s tem, da je trdila, da je v resnici želela navesti Švedsko namesto Finske,
         medtem ko je trdila tudi, da so obstajali sporazumi o obeh državah.

      308    Drugič, tožeči stranki menita, da je Komisija kršila njuno pravico do obrambe s tem, da je od njiju v zahtevah za informacije
         z dne 6. in 24. marca 2003 zahtevala odgovore na vprašanja o stikih, ki sta jih vzdrževali s konkurenti, ne da bi pojasnila,
         da ju sprašuje kot „obtoženki“. Trdita, da v skladu s sodno prakso od njiju ni mogoče zahtevati, da navedeta podrobnosti o
         temah, ki so bile obravnavane v okviru stikov s konkurenti, in odločitvah, ki so bile tako sprejete, in da, a fortiori, razen zgolj preprostega opisa dejanskega stanja in predložitve obstoječih dokumentov od podjetij ni mogoče zahtevati informacij
         o temi, poteku in rezultatih stikov s konkurenti, kadar Komisija očitno sumi, da je bil namen teh srečanj omejevanje konkurence.
         Toda tožeči stranki menita, da je bilo v obravnavanem primeru tako, pri čemer se glede tega opirata na točko 4.1 zgoraj navedenih
         zahtev za informacije.

      309    Ker sta tožeči stranki podrobno odgovorili na vsa vprašanja Komisije, čeprav sta imeli pravico to zavrniti, trdita, da bi
         morali biti njuni globi zmanjšani za več kot 15 % na podlagi točke D 2 obvestila o ugodni obravnavi. Menita, da sta tako presegli
         tisto, kar je imela Komisija pravico zahtevati od njiju.

      310    Menita tudi, da zmanjšanje za 15 % ni zadostno v primerjavi s 50‑odstotnim zmanjšanjem, priznanim podjetju Coats. Po njunem
         mnenju bi namreč Komisija morala upoštevati dejstvo, da je med preiskavami že našla bistvene dokumente, ki so ji omogočili,
         da brez težav ugotovi obstoj kršitve na zadevnih področjih. Poleg tega naj bi bilo podjetje Coats v ugodnejšem položaju od
         konkurentov, saj je bilo obveščeno, da se bo začel postopek, tako da je bila prošnja za ugodnejšo obravnavo neizogibna. Hkrati
         naj bi imelo podjetje Coats vlogo vodje, kar naj bi potrdilo več vpletenih podjetij. Tožeči stranki ob upoštevanju teh dejavnikov
         menita, da bi morali biti obravnavani enako kot podjetje Coats.

      311    Komisija ta tožbeni razlog zavrača.

      b)     Presoja Splošnega sodišča
       Zatrjevana kršitev pravice do izjave
      312    V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo biti v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah zelo jasno navedeni očitki – čeprav
         v obliki povzetkov – da se lahko zainteresirane stranke dejansko seznanijo z ravnanji, ki jim jih očita Komisija, in da lahko
         ustrezno pripravijo obrambo, preden Komisija sprejme dokončno odločbo. Ta zahteva se spoštuje, če odločba ne bremeni zadevnih
         podjetij za kršitve, ki so drugačne od tistih iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in upošteva le dejstva, o katerih
         so se stranke imele priložnost izreči (sodba Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Mo och Domsjö proti Komisiji,
         T‑352/94, Recueil, str. II‑1989, točka 63, ter zgoraj v točki 196 navedena sodba CMA CGM in drugi proti Komisiji, točka 109,
         in zgoraj v točki 93 navedena sodba Tokai II, točka 138).

      313    Tako je pravica do obrambe zaradi neskladja med obvestilom o ugotovljenih kršitvah in končno odločbo kršena samo, če neki
         očitek iz te odločbe ni bil naveden tako, da bi naslovniki imeli možnost, da se branijo (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004
         v zadevi Corus UK proti Komisiji, T‑48/00, ZOdl., str. II‑2325, točka 100).

      314    Iz sodne prakse je tudi razvidno, da niso pomembni dokumenti kot taki, temveč ugotovitve Komisije na njihovi podlagi, in da
         če ti dokumenti niso bili navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, je lahko zadevno podjetje upravičeno menilo,
         da niso pomembni za zadevo. Če Komisija podjetja ne obvesti, da bodo nekateri dokumenti uporabljeni v odločbi, mu prepreči,
         da bi se pravočasno izreklo o njihovi dokazni vrednosti. Teh dokumentov zato ni mogoče šteti za veljavna dokazna sredstva
         (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG‑Telefunken proti Komisiji, 107/82, Recueil, str. 3151,
         točka 27, in z dne 3. julija 1991 v zadevi AKZO proti Komisiji, C‑62/86, Recueil, str. I‑3359, točka 21, ter sodbo Splošnega
         sodišča z dne 10. marca 1992 v zadevi Shell proti Komisiji, T‑11/89, Recueil, str. II‑757, točka 55).

      315    Vendar pa je lahko dokument, s katerim je Komisija utemeljevala očitek iz končne odločbe, čeprav se je s tem dokumentom v
         obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah utemeljeval neki drugi očitek, v odločbi uporabljen proti zadevnemu podjetju, če
         je to lahko na podlagi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in vsebine dokumenta razumno sklepalo o ugotovitvah, ki jih
         bo Komisija oblikovala (glej v tem smislu zgoraj v točki 314 navedeno sodbo Shell proti Komisiji, točka 62).

      316    Očitek podjetja Amann je treba proučiti glede na pravkar navedeno sodno prakso.

      317    Opozoriti je treba, da je Komisija v točki 116 obrazložitve izpodbijane odločbe priznala, da je v točkah 104 in 126 obvestila
         o ugotovitvah o možnih kršitvah napačno navedla, da je bilo na srečanju 19. septembra 2000 v Budimpešti (Madžarska) dogovorjeno
         znižanje rabatov na Finskem. To napako je popravila v tej isti točki 116 obrazložitve, saj je poudarila, da je država, ki
         jo znižanje rabatov v resnici zadeva, Švedska.

      318    Najprej je treba ugotoviti, da naslov „Srečanje v hotelu Mercure v Budimpešti 19. septembra 2000“ pred točkama 125 in 126
         obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah napotuje na opombo št. 244, ki napotuje na elektronski dopis z dne 10. oktobra 2000,
         v katerem so navedene teme, ki so bile obravnavane na tem srečanju, vključno z znižanjem rabatov na Švedskem.

      319    Opozoriti je treba tudi, da je bilo podjetje Amann seznanjeno s tem dokumentom, kar potrjuje njegov odgovor na obvestilo o
         ugotovitvah o možnih kršitvah. V tem odgovoru je namreč navedeno, da ta dokument vsebuje elektronski dopis z dne 10. oktobra 2000,
         ki ga J. L. (Coats) pošilja F. S. (Coats) in vsebuje zelo podrobno poročilo o vsebini srečanja v Budimpešti.

      320    Iz tega elektronskega dopisa je zelo jasno razvidno, da je edina država, ki jo znižanje rabatov zadeva, Švedska in da nič
         drugega v zvezi s Finsko ni moglo ustvarjati zmede glede obstoja morebitnega sporazuma o takem znižanju v zadnjenavedeni državi.

      321    Poleg tega in v nasprotju s trditvami podjetja Amann ta elektronski dopis ni bil predložen v drugačnem kontekstu, saj našteva
         sporazume, ki so bili sklenjeni na srečanju 19. septembra 2000, za katerega podjetje Amann ne zanika, da se ga je udeležilo.

      322    Tako je treba v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso ugotoviti, da je podjetje Amann lahko na podlagi obvestila o ugotovitvah
         o možnih kršitvah in vsebine dokumenta razumno sklepalo o ugotovitvah, ki jih bo Komisija oblikovala, in bi zato lahko popravilo
         napako v zvezi z edino državo, ki jo znižanje rabatov zadeva.

      323    Glede tega so neupoštevne trditve podjetja Amann, da iz stavka v elektronskem dopisu „Švedska: […] posebne cene je treba 1. aprila
         zvišati za 3,5 % ali pa znižati rabate“, ni moglo razbrati, da se želi Komisija opreti na ta stavek, da bi dokazala obstoj
         sporazuma o znižanju rabatov na Švedskem. Iz zgoraj navedenega je namreč razvidno, da bi moralo podjetje Amann pričakovati,
         da se bo Komisija oprla na ta dokaz.

      324    Ugotoviti je torej treba, da pravica podjetja Amann do izjave ni bila kršena.

       Zatrjevana kršitev pravice do obrambe, zlasti načela prepovedi samoobtožbe
      325    Iz sodne prakse glede obsega pooblastil Komisije v predhodnih postopkih preiskav in upravnih postopkih je razvidno, da ima
         Komisija pravico, da po potrebi z odločbo zaveže podjetje, naj ji posreduje vse potrebne podatke o dejstvih, s katerimi se
         ta institucija lahko seznani. Ne more pa mu naložiti, naj ji posreduje odgovore, s katerimi bi bilo prisiljeno priznati obstoj
         kršitve, ki jo mora dokazati Komisija (sodba Sodišča z dne 18. oktobra 1989 v zadevi Orkem proti Komisiji, 374/87, Recueil,
         str. 3283, točki 34 in 35, ter zgoraj v točki 90 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točki 61 in 65,
         in zgoraj v točki 260 navedena sodba Dalmine proti Komisiji, točka 34).

      326    Tako podjetju, na katero je naslovljena zahteva za informacije v smislu člena 11(5) Uredbe št. 17, ni mogoče priznati absolutne
         pravice do molka. Priznanje take pravice bi namreč preseglo tisto, kar je nujno za ohranitev pravice do obrambe podjetij,
         in bi pomenilo neupravičeno oviranje Komisije pri uresničevanju naloge nadzora nad spoštovanjem konkurenčnih predpisov na
         skupnem trgu. Pravico do molka je mogoče priznati le, kadar se od zadevnega podjetja zahtevajo odgovori, s katerimi bi moralo
         priznati obstoj kršitve, ki jo mora dokazati Komisija (zgoraj v točki 186 navedena sodba Tokai I, točka 402).

      327    Komisija torej zato, da ohrani polni učinek člena 11 Uredbe št. 17, sme prisiliti podjetja, da ji sporočijo vse potrebne informacije
         o njim znanih dejstvih in ji po potrebi pošljejo s tem povezane dokumente, ki jih imajo, tudi če jih je mogoče uporabiti za
         dokazovanje obstoja protikonkurenčnega ravnanja. Tej pravici Komisije, da zahteva informacije, ne nasprotujeta niti člen 6(1)
         in (2) EKČP niti sodna praksa ESČP (zgoraj v točki 186 navedena sodba Tokai I, točki 403 in 404).

      328    Samo dejstvo, da so podjetja zavezana odgovoriti na izključno dejanska vprašanja Komisije in izpolniti njeno zahtevo po predložitvi
         že obstoječih dokumentov, nikakor ne more kršiti temeljnega načela spoštovanja pravice do obrambe in pravice do pravičnega
         sojenja, ki na področju konkurenčnega prava zagotavljata enakovredno zaščito, kot jo jamči člen 6 EKČP. Naslovniku zahteve
         za informacije nič ne preprečuje, da pozneje v upravnem postopku ali v postopku pred sodiščem Skupnosti izkaže, da imajo dejstva,
         ki jih je navedel v odgovorih, ali dokumenti, ki jih je predložil, drugačen pomen, kot jim ga pripisuje Komisija (zgoraj v
         točki 186 navedena sodba Tokai I, točka 406).

      329    Nazadnje, kadar v zahtevi za informacije na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 Komisija od podjetja poleg čisto dejanskih vprašanj
         in zahtev za predložitev že obstoječih dokumentov zahteva, naj opiše temo in potek več srečanj, na katerih naj bi sodelovalo,
         in rezultate ali sklepe teh srečanj, ko očitno sumi, da je pri teh srečanjih šlo za omejevanje konkurence, se s to zahtevo
         lahko preiskovanemu podjetju naloži, naj prizna sodelovanje pri kršitvi pravil o konkurenci, vendar to podjetje ni dolžno
         odgovarjati na taka vprašanja. Kadar podjetje vseeno predloži informacije o tem, je treba to šteti kot sodelovanje podjetja
         na lastno pobudo, ki lahko upraviči zmanjšanje globe na podlagi obvestila o sodelovanju (sodba Splošnega sodišča z dne 6. decembra 2005
         v zadevi Brouwerij Haacht proti Komisiji, T‑48/02, ZOdl., str. II‑5259, točka 107). Iz sodne prakse je tudi razvidno, da v
         takem primeru podjetja ne morejo trditi, da je bila s tem, da so prostovoljno odgovorila na tako zahtevo, kršena njihova pravica,
         da se niso dolžna izpovedati zoper sebe (zgoraj v točki 259 navedena sodba Dalmine proti Komisiji, točka 46).

      330    Ob upoštevanju te sodne prakse je treba ugotoviti, ali je Komisija kršila pravico tožečih strank, da se niso dolžne izpovedati
         zoper sebe.

      331    Prvič, poudariti je treba, da je Komisija informacije zahtevala z zahtevama za informacije (elektronska dopisa z dne 6. in
         24. marca 2003), in ne z odločbama.

      332    V zvezi s samo vsebino zahtevanih informacij je iz točke 4 zgoraj navedenih zahtev razvidno, da je Komisija iskala zlasti
         informacije o srečanjih s konkurenti, datumu, kraju, seznamu udeležencev, temi in poteku teh srečanj ter o dvostranskih stikih.
         Tožečima strankama nikakor ne ni bilo treba odgovoriti na vprašanja, če bi bilo razvidno, da sta z odgovori priznali sodelovanje
         pri domnevni kršitvi. Vseeno sta prostovoljno odgovorili na ti zahtevi in zato ne moreta trditi, da je bila s tem kršena njuna
         pravica, da se nista dolžni izpovedati zoper sebe.

      333    Drugič, glede očitka tožečih strank Komisiji, da ju ni obvestila, česa sta osumljeni, je treba najprej opozoriti, da mora
         obstajati povezava med informacijami, ki jih Komisija na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 zahteva, in preiskovano kršitvijo,
         navedeno v zahtevi. Člen 11(1) Uredbe št. 17 namreč Komisijo pooblašča, da od podjetij pridobi „vse potrebne informacije“
         za izvajanje načel, določenih v členih 81 ES in 82 ES. Poleg tega člen 11 Uredbe št. 17 v odstavku 3 določa, da Komisija v
         zahtevi za informacije navede zlasti „pravno podlago in namen zahteve“. Iz odstavka 1 v povezavi z odstavkom 3 člena 11 Uredbe
         št. 17 in iz zahtev po spoštovanju pravice zadevnih podjetij do obrambe je torej razvidno, da je treba merilo potrebnosti,
         določeno v členu 11 Uredbe št. 17, presojati glede na cilj preiskave, ki mora biti natančno določen v sami zahtevi za informacije.
         Kot je namreč Sodišče glede določbe, ki je primerljiva s členom 11 Uredbe št. 17, razsodilo v sodbi z dne 21. septembra 1989
         v združenih zadevah Hoechst proti Komisiji (46/87 in 227/88, Recueil, str. 2859, točka 29) v zvezi s preiskovalnimi pooblastili
         Komisije na podlagi člena 14 Uredbe št. 17, je obveznost Komisije, da navede predmet in namen preiskave, temeljna zahteva
         ne le zaradi dokazovanja upravičenosti preiskave, ki se bo opravila v zadevnih podjetjih, ampak tudi zato, da ta lahko razumejo
         obseg svoje dolžnosti sodelovanja in hkrati varujejo svojo pravico do obrambe. Iz tega je razvidno, da Komisija lahko zahteva
         zgolj razkritje informacij, ki ji lahko omogočijo preiskavo domnevnih kršitev, ki preiskavo upravičujejo in so navedene v
         zahtevi za informacije (sodbi Splošnega sodišča z dne 12. decembra 1991 v zadevi SEP proti Komisiji, T‑39/90, Recueil, str. II‑1497,
         točka 25, in z dne 8. marca 1995 v zadevi Société Générale proti Komisiji, T‑34/93, Recueil, str. II‑545, točke 40, 62 in
         63).

      334    Iz te sodne prakse je razvidno, da Komisiji v zahtevi za informacije zadevnih podjetij ni treba izrecno obvestiti o domnevah,
         da je bila storjena kršitev, in da zato podjetja v tej fazi ni treba obvestiti, da je osumljeno. Če namreč Komisija jasno
         navede pravno podlago za svojo zahtevo, je treba ugotoviti, da je bila pravica zadevnega podjetja do obrambe varovana.

      335    Komisija je v obravnavanem primeru v celoti izpolnila svoje obveznosti s tem, da je v zgoraj navedenih zahtevah za informacije
         jasno navedla predmet in namen zahteve.

      336    Tretjič, glede na navedeno je tudi očitek tožečih strank Komisiji, da ju ni seznanila z informacijami, ki jih je že imela,
         neupošteven. V upravnem postopku glede zadev s področja konkurence poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in vpogled
         v spis, ki omogoča naslovniku navedenega obvestila seznanitev z dokazi iz spisa Komisije, zadevnemu podjetju zagotavljata
         pravico do obrambe in pravico do poštenega sojenja. Z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah je namreč zadevno podjetje
         obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka. Zadevno podjetje lahko zato šele po
         tem, ko je bilo poslano navedeno obvestilo, v celoti uveljavlja pravico do obrambe. Učinkovitost preiskave Komisije bi bila,
         če bi se zgoraj omenjene pravice razširile na obdobje pred poslanim obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, ogrožena,
         ker bi podjetje lahko že v prvi fazi preiskave Komisije izvedelo, s katerimi informacijami je Komisija že seznanjena in katere
         informacije je torej še mogoče skrivati (zgoraj v točki 260 navedena sodba Dalmine proti Komisiji, točke od 58 do 60).

      337    Četrtič, tožeči stranki napačno predlagata ugodnost dodatnega zmanjšanja globe zaradi sodelovanja, ker sta v odgovoru na zahtevo
         za informacije predložili informacije, ki naj bi bile precej obširnejše od tistih, ki jih je bilo mogoče zahtevati na podlagi
         člena 11 Uredbe št. 17.

      338    Zaradi sodelovanja tožečih strank med preiskavo v zvezi z omejevalnima sporazumoma sta bili obe globi zmanjšani za 15 % na
         podlagi točke D 2, prva in druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi. Komisija je namreč ugotovila, da sta tožeči stranki
         predložili informacije in dokumente, ki so dejansko pripomogli k ugotovitvi obstoja kršitve, in sta zlasti priznali, da sta
         se udeleževali srečanj s konkurenti ter izmenjavali podatke o cenah, razpravljali o cenah in jih celo ohranjali. Poleg tega
         v bistvu nista izpodbijali dejanskega stanja, na katerem so temeljile obtožbe Komisije (uvodne izjave od 390 do 397 in od
         460 do 463 izpodbijane odločbe).

      339    Po eni strani je treba opozoriti, da je zmanjšanje globe zaradi sodelovanja v upravnem postopku upravičeno le, kadar ravnanje
         zadevnega podjetja Komisiji omogoča, da lažje ugotovi obstoj kršitve in jo, glede na okoliščine primera, odpravi (sodbi Splošnega
         sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi SCA Holding proti Komisiji, T‑327/94, Recueil, str. II‑1373, točka 156, in z dne 13. decembra 2001
         v združenih zadevah Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji, T‑45/98 in T‑47/98, Recueil, str. II‑3757,
         točka 270).

      340    Po drugi strani sodelovanje podjetja v preiskavi ne daje pravice do zmanjšanja globe, kadar to sodelovanje ne presega tega,
         kar izhaja iz obveznosti podjetja na podlagi člena 11(4) in (5) Uredbe št. 17 (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z
         dne 10. marca 1992 v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑12/89, Recueil, str. II‑907, točki 341 in 342). Nasprotno se lahko zadevnemu
         podjetju globa zmanjša, če v odgovoru na zahtevo za informacije na podlagi člena 11 predloži informacije, ki so precej obširnejše
         od tistih, ki jih lahko zahteva Komisija po tem členu (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi
         Cascades proti Komisiji, T‑308/94, Recueil, str. II‑925, točka 262).

      341    Še vedno pa mora vsebina informacij, predloženih Komisiji, omogočati ugotovitev, ali sta tožeči stranki dejansko posredovali
         informacije, ki so precej obširnejše od tistih, ki jih ima Komisija pravico zahtevati.

      342    Vendar tožeči stranki nista prikazali, zakaj je bila vsebina predloženih informacij precej obširnejša, kot je Komisija smela
         zahtevati.

      343    Poleg tega je treba ugotoviti, da tožeči stranki nista priznali vsega, s čimer je Komisija utemeljila izpodbijano odločbo.
         Zlasti je namreč treba opozoriti, da je podjetje Cousin trdilo, da je še naprej ponujalo proizvode, ne da bi kadar koli upoštevalo
         razprave, in da je podjetje Amann izpodbijalo trajanje kršitve.

      344    Zmanjšanje globe za 15 %, ki je bilo priznano tožečima strankama, se zato zdi upravičeno glede na okoliščine zadeve. Trditev,
         da zmanjšanje za 15 % ni zadostno v primerjavi s 50‑odstotnim zmanjšanjem, priznanim podjetju Coats, je zato tudi treba zavrniti.

      345    Ta tožbeni razlog je torej treba zavrniti.

      346    Iz navedenega je razvidno, da je treba tožbo, ki sta jo vložili tožeči stranki, zavrniti.

       Stroški
      347    V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker tožeči stranki nista uspeli, se jima v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
      razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Podjetjema Amann & Söhne GmbH & Co. KG in Cousin Filterie SAS se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 28. aprila 2010.
      Podpisi
      Stvarno kazalo

      Dejansko stanje
      A –  Predmet spora
      B –  Upravni postopek
      C –  Izpodbijana odločba
      1.  Upoštevni trgi
      a)  Trgi proizvoda
      b)  Geografski trgi
      2.  Velikost in struktura upoštevnih trgov
      3.  Opis protipravnih ravnanj
      4.  Izrek izpodbijane odločbe
      Postopek in predlogi strank
      Pravo
      A –  Tožbeni razlog tožečih strank, ki se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe: kršitev člena 7(1), prvi stavek,
         Uredbe št. 1/2003

      1.  Trditve strank
      2.  Presoja Splošnega sodišča
      a)  Razlika med trgoma proizvoda in geografskima trgoma
      b)  Zatrjevani obstoj „celostnega načrta“
      B –  Tožbeni razlogi, ki se nanašajo na zmanjšanje globe
      1.  Tožbeni razlog tožečih strank: neupoštevanje zgornje meje globe, določene v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe
         št. 1/2003

      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Splošnega sodišča
      Očitek v zvezi s kršitvijo načela nulla poena sine lege in ugovor nezakonitosti člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe
         št. 1/2003

      Očitek v zvezi z obveznostjo naložitve enotne globe za več kršitev
      Očitek v zvezi z neupoštevanjem zakonitih ciljev sankcije
      2.  Tožbeni razlog tožečih strank: kršitev načel enakega obravnavanja in sorazmernosti pri naložitvi globe
      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Splošnega sodišča
      Kršitev načela sorazmernosti
      –  Očitek v zvezi z neupoštevanjem velikosti trga
      –  Trditev v zvezi z izključnim upoštevanjem prometa na trgih, ki ju zadeva kršitev
      –  „Pavšalni sistem“, ki ga določajo Smernice
      –  Neupoštevanje položaja tožečih strank kot „srednje velikih podjetij“
      Kršitev načela enakega obravnavanja
      3.  Tožbeni razlog podjetja Amann: napačna določitev izhodiščnega zneska globe, naložene zaradi omejevalnega sporazuma v zvezi
         z industrijskim sukancem

      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Splošnega sodišča
      4.  Tožbeni razlog podjetja Amann: napačen izračun trajanja kršitve na trgu industrijskega sukanca
      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Splošnega sodišča
      5.  Tožbeni razlog podjetja Amann: neupoštevanje nekaterih olajševalnih okoliščin v zvezi s kršitvijo na trgu industrijskega
         sukanca

      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Splošnega sodišča
      6.  Tožbeni razlog tožečih strank: napačen izračun izhodiščnega in osnovnega zneska globe, naložene zaradi kršitve na trgu
         sukanca za avtomobilsko industrijo

      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Splošnega sodišča
      7.  Tožbeni razlog tožečih strank: neupoštevanje neizvajanja omejevalnega sporazuma v zvezi s sukancem za avtomobilsko industrijo
      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Splošnega sodišča
      8.  Tožbeni razlog: kršitev pravice do izjave in pravice do obrambe
      a)  Trditve strank
      b)  Presoja Splošnega sodišča
      Zatrjevana kršitev pravice do izjave
      Zatrjevana kršitev pravice do obrambe, zlasti načela prepovedi samoobtožbe
      Stroški

      * Jezik postopka: nemščina.