title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 5. julija 2011. # V proti Evropskemu parlamentu. # Javni uslužbenci. # Zadeva F-46/09.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (prvi senat)
      z dne 5. julija 2011
      Zadeva F-46/09
      V
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenec – Pogoji za zaposlitev – Fizična zmožnost – Zdravniški pregled pred zaposlitvijo – Varstvo posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov – Zaupnost zdravstvenih podatkov – Prenos zdravstvenih podatkov med institucijami – Pravica do spoštovanja zasebnega življenja“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero V predlaga predvsem razglasitev ničnosti, po eni strani, odločbe
         z dne 19. decembra 2008, s katero je direktor za kadrovske zadeve Parlamenta zaradi nezmožnosti za delo umaknil ponudbo za
         zaposlitev z dne 10. decembra 2008, in, po drugi strani, mnenja uradnega zdravnika Parlamenta z dne 18. decembra 2008 ter
         odškodnino za škodo, ki naj bi ji nastala.

      Odločitev:      Odločba z dne 19. decembra 2008, s katero je Parlament umaknil ponudbo za zaposlitev, ki jo je ponudil tožeči stranki, se
         razglasi za nično. Parlamentu se naloži, naj tožeči stranki plača znesek 25.000 EUR. V preostalem se tožba zavrne. Parlament
         nosi svoje stroške in stroške tožeče stranke. Evropski nadzornik za varstvo podatkov, intervenient, nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Zaposlovanje – Zavrnitev zaposlitve zaradi fizične nezmožnosti – Sodni nadzor – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 33)
      2.      Uradniki – Zaposlovanje – Fizična nezmožnost – Zdravniška komisija – Spoštovanje pravice do obrambe
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 33, drugi odstavek; Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 83)
      3.      Temeljne pravice – Spoštovanje zasebnega in družinskega življenja – Prenos zdravstvenih podatkov osebe tretji osebi – Vmešavanje
            v smislu člena 8 Evropske konvencije o človekovih pravicah – Utemeljitev
      4.      Uradniki – Pravno sredstvo – Sklicevanje med postopkom na razlog, s katerim bi bilo mogoče pravno utemeljiti sporno odločbo –
            Ovira za razglasitev ničnosti odločbe – Neobstoj, razen v primeru vezane pristojnosti uprave na zadevnem področju
      5.      Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Pogoji – Nezakonitost – Škoda – Vzročna zveza – Pojem – Uporaba v okviru sporov
            iz Kadrovskih predpisov – Merila
      6.      Uradniki – Pravno sredstvo – Odškodninska tožba – Razglasitev ničnosti izpodbijanega nezakonitega akta – Primerno povračilo
            nepremoženjske škode – Meje
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)
      1.      Čeprav sodišče Unije v okviru nadzora zakonitosti zavrnitve zaposlitve zaradi fizične nezmožnosti specifičnega medicinskega
         mnenja ne more nadomestiti s svojo presojo, mora vendarle preveriti, ali je postopek zaposlovanja potekal zakonito in zlasti
         ali zavrnitev zaposlitve temelji na obrazloženem zdravniškem mnenju, v katerem je vzpostavljena razumljiva povezava med medicinskimi
         ugotovitvami in sklepom v njem.

      Uradni zdravnik institucije se lahko v mnenju o fizični nezmožnosti opre ne le na obstoj trenutnih fizičnih ali psihičnih
         motenj, temveč tudi na medicinsko utemeljeno napoved motenj, ki v bližnji prihodnosti lahko ogrozijo normalno opravljanje
         nalog.

      Diskrecijska pravica zdravnika na medicinskem področju sodišču ne prepoveduje, da, po eni strani, preveri vsebinsko pravilnost
         navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in doslednost ter, po drugi strani, preveri, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne
         podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletenega položaja, in ali je mogoče z njimi utemeljiti iz njih izpeljane
         ugotovitve.

      (Glej točke 72, 73 in 81.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 14. april 1994, A proti Komisiji, T-10/93, točki 61 in 62; 12. maj 2004, Hecq proti Komisiji, T-191/01,
         točka 63.

      2.      Člen 33, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov določa notranji pritožbeni postopek zoper negativno mnenje, ki ga je izdal uradni
         zdravnik institucije. S tem ko je zakonodajalec ustanovil pritožbeno zdravniško komisijo, je nameraval vzpostaviti dodatno
         jamstvo za kandidate in tako izboljšati varstvo njihovih pravic. To jamstvo, ki se nanaša na spoštovanje pravice do obrambe,
         pomeni bistveno procesno zahtevo.

      Navedeno jamstvo je treba poleg tega spoštovati, preden se sprejme odločba o zavrnitvi zaposlitve, in ne v poznejši fazi,
         saj bi tedaj izgubilo svoj namen, in sicer zagotavljanje, da se spoštuje pravica kandidatov do obrambe. V zvezi s tem je besedilo
         člena 33, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov jasno: kandidat za zaposlitev lahko zaprosi za mnenje zdravniške komisije v
         dvajsetih dneh, vendar ne od vročitve odločbe o zavrnitvi zaposlitve, ampak od uradnega obvestila o mnenju uradnega zdravnika.

      (Glej točke od 92 do 94.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 8. julij 1999, Hercules Chemicals proti Komisiji, C-51/92 P, točke od 75 do 78;
      Sodišče prve stopnje: zgoraj navedena sodba A proti Komisiji, točka 23; 8. julij 2008, Franchet in Byk proti Komisiji, T-48/05,
         točka 151;

      Sodišče za uslužbence: 13. december 2007, N proti Komisiji, F-95/05, točki 69 in 76.
      3.      Pravica do spoštovanja zasebnosti, ki je določena v členu 8 Evropske konvencije o človekovih pravicah in ki izhaja iz skupnih
         ustavnih tradicij držav članic, je ena od temeljnih pravic, varovanih s pravnim redom Unije. Vključuje zlasti pravico do tajnosti
         zdravstvenega stanja osebe.

      Prenos osebnih podatkov o zdravstvenem stanju osebe, ki jih je zbrala neka institucija, tretjim osebam, vključno z drugo institucijo,
         je sam po sebi vmešavanje v zasebno življenje zadevne osebe, ne glede na to, kakšna bo poznejša uporaba predloženih podatkov.

      Vendar je v skladu s členom 8(2) navedene konvencije vmešavanje javne oblasti v zasebno življenje lahko upravičeno, če je
         to „določeno z zakonom“, če sledi enemu ali večim taksativno naštetim ciljem in če je to „nujno“ za doseganje tega ali teh
         ciljev.

      Ker so zdravstveni podatki zelo osebni in občutljivi, je treba možnost prenosa ali predložitve takih podatkov brez soglasja
         zadevne osebe tretjim osebam, tudi če gre za drugo institucijo ali drug organ Unije, zelo strogo preučiti.

      (Glej točke od 111 do 113 in 123.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 8. april 1992, Komisija proti Nemčiji, C-62/90, točka 23; 5. oktober 1994, X proti Komisiji, C-404/92 P, točki 17
         in 18; 20. maj 2003, Österreichischer Rundfunk in drugi, C-465/00, C-138/01 in C-139/01, točke od 73 do 75.

      4.      Sklicevanje med postopkom na razlog, s katerim bi bilo mogoče pravno utemeljiti sporno odločbo, v okviru uradnikove tožbe
         ne more preprečiti, da se razglasi ničnost navedene odločbe, razen v primeru vezane pristojnosti uprave na tem področju.

      Vendar institucija pri zavrnitvi zaposlitve, ki temelji na fizični nezmožnosti osebe, ne more trditi, da je v položaju take
         vezane pristojnosti, saj ima v zvezi z razlogom, ki se nanaša na prekinitev zaupnega razmerja, navajano med postopkom, široko
         diskrecijsko pravico.

      (Glej točki 147 in 148.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 10. december 2003, Tomarchio proti Komisiji, T-173/02, točka 86; 15. marec 2006, Leite Mateus proti
         Komisiji, T-10/04, točka 43;

      Sodišče za uslužbence: 15. december 2010, Angulo Sánchez proti Svetu, F-67/09, točke od 76 do 78.
      5.      Za nastanek odgovornosti uprave mora biti izpolnjenih več pogojev, in sicer nezakonitost ravnanja, ki se očita institucijam,
         dejanskost škode ter vzročna zveza med očitanim ravnanjem in zatrjevano škodo. Ti trije pogoji so kumulativni. Neizpolnjevanje
         enega od navedenih pogojev zadostuje za zavrnitev odškodninskih zahtevkov.

      Kar zadeva obstoj vzročne zveze, mora tožeča stranka načeloma dokazati neposredno in zanesljivo vzročno-posledično zvezo med
         kršitvijo, ki jo je storila institucija, ter zatrjevano škodo.

      Vendar je stopnja zanesljivosti vzročne zveze dosežena, ko je nezakonitost, ki jo je storila institucija Unije, osebi nedvomno
         odvzela ne nujno zaposlitev, pravice do katere zadevna oseba ne more nikakor dokazati, temveč resno možnost, da bi bila zaposlena
         kot uradnik ali uslužbenec, pri čemer zadevni osebi posledično nastane premoženjska škoda zaradi izgube dohodkov. Ko se v
         okoliščinah obravnavanega primera izkaže za zelo verjetno, da bi zadevna institucija ob spoštovanju zakonitosti zaposlila
         zadevno osebo, teoretična negotovost, ki ostaja glede morebitnega izida zakonito vodenega postopka, ne preprečuje, da se povrne
         dejanska premoženjska škoda, ki je zadevni osebi nastala, ker njena prijava za delovno mesto, za katero bi imela vse možnosti
         za uspeh, ni bila upoštevana.

      (Glej točke od 157 do 159.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 1. junij 1994, Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugim, C-136/92 P, točka 42; 21. februar 2008, Komisija proti Girardotu, C-348/06 P,
         točka 52;

      Sodišče prve stopnje: 28. september 1999, Hautem proti EIB, T-140/97, točka 85; 5. oktober 2004, Sanders in drugi proti Komisiji,
         T-45/01, točka 150;

      Sodišče za uslužbence: 22. oktober 2008, Tzirani proti Komisiji, F-46/07, točka 218.
      6.      Razglasitev ničnosti nezakonitega akta uprave je lahko sama po sebi primerno in načeloma zadostno povračilo nepremoženjske
         škode, ki je lahko nastala uradniku.

      Vendar razglasitev ničnosti takega akta ne more pomeniti popolne povrnitve nepremoženjske škode, če navedeni akt vsebuje presojo
         sposobnosti ali ravnanja zadevne osebe, ki bi jo lahko prizadela, če nima nobenega polnega učinka ali če je storjena nezakonitost
         posebej huda. Tako je kršitev pravice do spoštovanja zasebnega življenja in Uredbe št. 45/2001 Evropskega parlamenta in Sveta
         o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem pretoku takih podatkov
         posebej huda, kar upravičuje dodelitev odškodnine za nepremoženjsko škodo.

      (Glej točke 167, 169 in od 171 do 173.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 7. februar 1990, Culin proti Komisiji, C-343/87, točke od 25 do 29;
      Sodišče prve stopnje: 26. januar 1995, Pierrat proti Sodišču, T-60/94, točka 62; 21. januar 2004, Robinson proti Parlamentu,
         T-328/01, točka 79; 30. september 2004, Ferrer de Moncada proti Komisiji, T-16/03, točka 68;

      Sodišče za uslužbence: 13. december 2007, Sundholm proti Komisiji, F-42/06, točka 44; zgoraj navedena sodba Tzirani proti
         Komisiji, točka 223; 7. julij 2009, Bernard proti Europolu, F-99/07 in F-45/08, točka 106.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 26. februarja 2013.#Åklagaren proti Hansu Åkerbergu Franssonu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Haparanda tingsrätt.#Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Področje uporabe – Člen 51 – Izvajanje prava Unije – Kaznovanje ravnanj, ki ogrožajo lastni vir Unije – Člen 50 – Načelo ne bis in idem – Nacionalna ureditev, ki zajema dva ločena postopka, upravni in kazenski, za sankcioniranje istega protipravnega ravnanja – Združljivost.#Zadeva C‑617/10.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-617/10,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Haparanda tingsrätt (Švedska) z odločbo z dne 23. decembra 2010, ki je prispela na Sodišče 27. decembra 2010, v postopku
            Åklagaren
            proti
            Hansu Åkerbergu Franssonu ,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, M. Ilešič, G. Arestis, J. Malenovský, predsedniki senatov, A. Borg Barthet, J.-C. Bonichot, sodnika, C. Toader, sodnica, J.-J. Kasel in M. Safjan (poročevalec), sodniki,
            generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
            sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. januarja 2012,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za H. Åkerberga Franssona J. Sterner, odvetnik, in U. Bernitz, profesor,
            – za švedsko vlado A. Falk in S. Johannesson, agentki,
            – za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,
            – za dansko vlado C. Vang, agent,
            – za nemško vlado T. Henze, agent,
            – za Irsko D. O’Hagan, agent, skupaj z M. McDowellom, SC,
            – za grško vlado K. Paraskevopoulou in Z. Chatzipavlou, agentki,
            – za francosko vlado N. Rouam, agentka,
            – za nizozemsko vlado C. Wissels in J. Langer, agenta,
            – za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,
            – za Evropsko komisijo R. Lyal in J. Enegren, agenta,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. junija 2012,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načela ne bis in idem v pravu Unije.
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, ki ga je Åklagaren (državno tožilstvo) sprožilo zoper H. Åkerberga Franssona zaradi kvalificirane davčne zatajitve.
            Pravni okvir
            Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin
            3. Člen 4 Protokola št. 7 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bil podpisan v Strasbourgu 22. novembra 1984 (v nadaljevanju: Protokol št. 7 k EKČP), z naslovom „Pravica, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat“ določa:
            „1. Pravosodni organi iste države ne smejo nikogar ne kazensko preganjati ne kaznovati za kaznivo dejanje, za katero je bil na podlagi zakona in v skladu s kazenskim postopkom te države s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.
            2. Določbe prejšnjega odstavka ne preprečujejo obnove kazenskega postopka na podlagi zakona in skladno s kazenskim postopkom prizadete države, če obstajajo dokazi o novih ali na novo odkritih dejstvih ali pa če je v prejšnjih postopkih prišlo do bistvene napake, ki bi lahko vplivala na izid sojenja.
            3. Določila tega člena se ne smejo derogirati s sklicevanjem na 15. člen [Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP)].“
            Pravo Unije
            Listina Evropske unije o temeljnih pravicah
            4. Člen 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) z naslovom „Pravica, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat“ določa:
            „Nihče ne sme biti ponovno v kazenskem postopku ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“
            5. Člen 51 pa opredeljuje področje uporabe Listine:
            „1. Določbe te listine se uporabljajo za institucije, organe, urade in agencije Unije ob spoštovanju načela subsidiarnosti, za države članice pa samo, ko izvajajo pravo Unije. Zato spoštujejo pravice, upoštevajo načela in spodbujajo njihovo uporabo v skladu s svojimi pristojnostmi in ob spoštovanju meja pristojnosti Unije, ki so ji dodeljene v Pogodbah.
            2. Ta listina ne razširja področja uporabe prava Unije preko pristojnosti Unije niti ne ustvarja nikakršnih novih pristojnosti ali nalog Unije in ne spreminja pristojnosti in nalog, opredeljenih v Pogodbah.“
            Šesta direktiva 77/388/EGS
            6. Člen 22 Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva) v različici po spremembi s členom 28h te direktive določa:
            „[…]
            4. (a)	Vsak davčni zavezanec predloži obračun v roku, ki ga predpišejo države članice. […]
            […]
            8. Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje davka in za preprečevanje davčnih utaj […].“
            […]
            Švedsko pravo
            7. Člen 2 zakona 1971:69 o davčnih kaznivih dejanjih (skattebrottslagen (1971:69), v nadaljevanju: skattebrottslagen) določa:
            „Vsaka oseba, ki namerno navede neresnične podatke organom, razen ustno, ali ki ne posreduje organom napovedi, dokazil izida ali drugih zahtevanih podatkov in s tem povzroči nevarnost, da bo proračun prikrajšana za davek ali da bo njej ali tretji osebi napačno knjižen v dobro ali vrnjen, se kaznuje z zaporom do dveh let zaradi davčne zatajitve.“
            8. Člen 4 skattebrottslagen določa:
            „Če se kaznivo dejanje iz člena 2 šteje za hujše, gre za kvalificirano davčno zatajitev, za katero se izreče zaporna kazen od šestih mesecev do šestih let.
            Pri ugotavljanju, ali gre za hujše kaznivo dejanje, je zlasti treba posvečati pozornost temu, ali se nanaša na velike zneske, ali je storilec uporabil lažne dokumente ali zavajajoče računovodske izkaze, ali je bilo ravnanje del sistematične kriminalne dejavnosti ali kriminalne dejavnosti širokih razsežnosti oziroma ali je bilo kako drugače posebej nevarno.“
            9. Zakon (1990:324) o odmeri davka (taxeringslagen (1990:324), v nadaljevanju: taxeringslagen) v členu 1 iz poglavja 5 določa:
            „Če je davčni zavezanec v postopku predložil neresnične podatke, razen ustno, za davčno odmero, se naloži posebna davčna sankcija (davčna globa). Enako velja, kadar je davčni zavezanec take podatke predložil v sodnem postopku v zvezi z obdavčitvijo in podatki po vsebinskem pregledu niso bili sprejeti.
            Podatki se štejejo za neresnične, če je jasno, da so podatki, ki jih je predložil davčni zavezanec, nepravilni, ali če davčni zavezanec ni navedel podatkov za davčno odmero, ki bi jih moral navesti. Podatki pa se ne štejejo za neresnične, če so skupaj z drugimi navedbami zadostna osnova za pravilno odločitev. Podatki se prav tako ne štejejo za neresnične, če so tako napačni, da očitno ne morejo biti osnova za odločitev.“
            10. Člen 4 iz poglavja 5 taxeringslagen določa:
            „Če so bili navedeni neresnični podatki, znaša davčna globa 40 odstotkov davka, navedenega v točkah od 1 do 5 prvega pododstavka člena 1 iz poglavja 1, ki se davčnemu zavezancu ali njegovemu zakoncu ne bi zaračunal, če bi se neresnični podatki sprejeli. V zvezi z davkom na dodano vrednost znaša davčna globa 20 odstotkov davka, ki bi bil napačno knjižen v dobro davčnega zavezanca.
            Davčna globa se obračuna v višini deset odstotkov oziroma pet odstotkov v zvezi z davkom na dodano vrednost, če so bili neresnični podatki popravljeni ali bi lahko bili popravljeni s pomočjo uradnih dokumentov, ki jih ima skatteverket [(davčna uprava)] običajno na razpolago in ki jih je imel na razpolago pred koncem novembra zadevnega davčnega leta.“
            11. Člen 14 iz poglavja 5 taxeringslagen določa:
            „Davčni zavezanec je v celoti ali delno oproščen davčne sankcije, če se pojavijo napake ali opustitve, ki so opravičljive, ali če bi bilo sicer nerazumno obračunati sankcijo v celotnem znesku. Če je davčni zavezanec delno oproščen sankcije, se ta zmanjša na polovico ali četrtino.
            […]
            Pri ugotavljanju, ali bi bilo sicer nerazumno obračunati dajatev v celotnem znesku, je treba posebej upoštevati, ali
            […]
            3. je posledica napak ali opustitev ta, da je davčni zavezanec spoznan za krivega kaznivih dejanj na podlagi skattebrottslagen (1971:69) ali pa se mu odvzamejo premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem v smislu člena 1b poglavja 36 kazenskega zakonika [(brottsbalken)].“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            12. H. Åkerberg Fransson je bil pozvan, da 9. junija 2009 pride pred Haparanda tingsrätt (okrajno sodišče v Haparandi), zlasti v zvezi z obtožbo kvalificirane davčne zatajitve. Bil je obdolžen, da je v svojih davčnih napovedih za davčni leti 2004 in 2005 navedel neresnične podatke, zaradi katerih je bil državni proračun prikrajšan za prihodke iz naslova dohodnine in davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), in sicer v višini 319.143 SEK za davčno leto 2004, od tega 60.000 SEK iz naslova DDV, in 307.633 SEK za davčno leto 2005, od tega 87.550 SEK iz naslova DDV. H. Åkerberg Fransson je bil kazensko preganjan tudi zaradi neprijave prispevkov delodajalca za referenčni obdobji, in sicer oktober 2004 in oktober 2005, zaradi česar so bile organizacije za socialno varnost prikrajšane za prihodke v višini 35.690 SEK oziroma 35.862 SEK. V skladu z obtožnim aktom so se kazniva dejanja štela za kvalificirana zaradi velikih zneskov in dejstva, da so se umeščala v okvir sistematične kriminalne dejavnosti velikega obsega.
            13. Z odločbo z dne 24. maja 2007 je skatteverket H. Åkerberg Franssonu za davčno leto 2004 naložil davčno globo v višini 35.542 SEK v zvezi s prihodki iz njegove dejavnosti, 4872 SEK v zvezi z DDV in 7138 SEK v zvezi s prispevki delodajalca. Z isto odločbo mu je za davčno leto 2005 naložil tudi davčno globo v višini 54.240 SEK v zvezi s prihodki iz njegove dejavnosti, 3255 SEK v zvezi z DDV in 7172 SEK v zvezi s prispevki delodajalca. Te globe so bile obrestovane. Zoper te sankcije ni bila vložena tožba v upravnem sporu, rok zanjo je namreč, kar zadeva davčno leto 2004, potekel 31. decembra 2010, in kar zadeva davčno leto 2005 pa 31. decembra 2011. Odločba, s katero so bile naložene davčne globe, je temeljila na istih dejanjih navajanja neresničnih podatkov, kot jih je navedlo tožilstvo v kazenskem postopku v glavni stvari.
            14. Pred predložitvenim sodiščem se zastavlja vprašanje, ali je treba obtožni akt zoper H. Åkerberga Franssona zavreči, ker je bil v drugem postopku že kaznovan za ista dejanja, saj bi bila sicer kršena prepoved dvakratnega kaznovanja iz člena 4 Protokola št. 7 k EKČP in iz člena 50 Listine.
            15. V teh okoliščinah je Haparanda tingsrätt prekinilo odločanje in Sodišču predložilo ta vprašanja:
            „1. V skladu s švedskim pravom mora obstajati jasna podlaga v EKČP ali sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice, da nacionalnemu sodišču ni treba uporabiti nacionalnih določb, ki domnevno kršijo načelo ne bis in idem  iz člena 4 Protokola št. 7 k [EKČP] in tako tudi člen 50 [Listine]. Ali je ta zahteva nacionalnega prava glede neuporabe nacionalnih določb združljiva s pravom Unije, natančneje, z njegovimi splošnimi načeli, med drugim s primarnostjo in neposrednim učinkom prava Unije?
            2. Ali je dopustnost obtožbe zaradi davčne zatajitve zajeta z načelom ne bis in idem  iz člena 4 Protokola št. 7 k EKČP in člena 50 Listine, če je bila obdolžencu predhodno v upravnem postopku zaradi istih dejanj navajanja neresničnih podatkov naložena denarna kazen (davčna globa)?
            3. Ali dejstvo, da mora obstajati uskladitev teh sankcij, in sicer tako, da lahko redna sodišča znižajo kazen v kazenskem postopku, ker je bila toženi stranki naložena že davčna globa zaradi istih dejanj navajanja neresničnih podatkov, vpliva na odgovor na drugo vprašanje?
            4. V nekaterih okoliščinah je v okviru načela ne bis in idem […] mogoče, da se v novih postopkih odredijo nadaljnje sankcije v zvezi z istim ravnanjem, ki je bilo predmet presoje in je pripeljalo do odločbe o naložitvi sankcij posamezniku. Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali so pogoji načela ne bis in idem  za naložitev več sankcij v ločenih postopkih izpolnjeni, kadar se v poznejših postopkih opravi presoja okoliščin zadeve, ki je nova in ni odvisna od prejšnjih postopkov?
            5. Švedski sistem naložitve davčnih glob in ugotavljanja odgovornosti za davčna kazniva dejanja v ločenih postopkih temelji na več razlogih splošnega interesa […]. Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali je sistem, kot je švedski, združljiv z načelom ne bis in idem , če bi bilo mogoče vzpostaviti sistem, ki ne bi bil zajet z načelom ne bis in idem , ne da bi se bilo treba vzdržati bodisi naložitve davčne globe bodisi odločanja o odgovornosti za davčna kazniva dejanja, tako da bi se odločanje o naložitvi davčne globe v zadevah davčne zatajitve preneslo s skatteverket oziroma po potrebi z upravnih sodišč na redna sodišča?“
            Pristojnost Sodišča
            16. Švedska, češka in danska vlada, Irska in nizozemska vlada ter Evropska komisija izpodbijajo dopustnost vprašanj za predhodno odločanje. Sodišče naj bi bilo pristojno za to, da nanje odgovori, le če bi bili davčne globe, ki so bile naložene H. Åkerbergu Franssonu, in kazenski pregon zoper njega, ki je predmet postopka v glavni stvari, posledica izvajanja prava Unije. To pa naj ne bi veljalo niti za nacionalno pravo, na podlagi katerega so bile naložene davčne globe, niti za pravo, na podlagi katerega je bil sprožen kazenski pregon. V skladu s členom 51(1) Listine naj torej prej omenjene globe in pregon ne bi bile zajete z načelom ne bis in idem  iz člena 50 Listine.
            17. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je področje uporabe Listine glede ravnanja držav članic opredeljeno v njenem členu 51(1), v skladu s katerim se določbe Listine uporabljajo za države članice, samo ko izvajajo pravo Unije.
            18. Ta člen tako potrjuje sodno prakso Sodišča glede tega, kdaj morajo biti ravnanja držav članic v skladu z zahtevami, ki izhajajo iz temeljnih pravic, zagotovljenih s pravnim redom Unije.
            19. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije, ne pa v drugih položajih. S tega vidika je Sodišče že opozorilo, da glede na Listino ne more presojati nacionalne ureditve, ki ne spada v okvir prava Unije. Če pa, nasprotno, taka nacionalna ureditev spada na področje uporabe tega prava, mora Sodišče, ki mu je predložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, podati vse elemente razlage, ki jih nacionalno sodišče potrebuje za presojo skladnosti te ureditve s temeljnimi pravicami, katerih spoštovanje zagotavlja (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 18. junija 1991 v zadevi ERT, C-260/89, Recueil, str. I-2925, točka 42; z dne 29. maja 1997 v zadevi Kremzow, C-299/95, Recueil, str. I-2629, točka 15; z dne 18. decembra 1997 v zadevi Annibaldi, C-309/96, Recueil, str. I-7493, točka 13; z dne 22. oktobra 2002 v zadevi Roquette Frères, C-94/00, Recueil, str. I-9011, točka 25; z dne 18. decembra 2008 v zadevi Sopropé, C-349/07, ZOdl., str. I-10369, točka 34; z dne 15. novembra 2011 v zadevi Dereci in drugi, C-256/11, ZOdl., str. I-11315, točka 72, in z dne 7. junija 2012 v zadevi Vinkov, C-27/11, točka 58).
            20. To opredelitev področja uporabe temeljnih pravic Unije podkrepljujejo pojasnila glede člena 51 Listine, ki jih je v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine treba upoštevati pri njeni razlagi (glej v tem smislu sodbo z dne 22. decembra 2010 v zadevi DEB, C-279/09, ZOdl., str. I-13849, točka 32). V skladu s temi pojasnili je „zahteva po spoštovanju temeljnih pravic, opredeljenih v okviru Unije, za države članice zavezujoča le tedaj, ko ukrepajo znotraj področja uporabe prava Unije.“
            21. Ker je zato treba, kadar nacionalna ureditev spada na področje uporabe prava Unije, spoštovati temeljne pravice, ki jih zagotavlja Listina, ne morejo obstajati primeri, v katerih nacionalna ureditev spada na področje uporabe prava Unije, ne da bi se uporabljale te temeljne pravice. Dejstvo, da se uporabi pravo Unije, vključuje uporabo temeljnih pravic, ki jih zagotavlja Listina.
            22. Kadar pa, nasprotno, pravni položaj ne spada na področje uporabe prava Unije, Sodišče ni pristojno za njegovo obravnavo, morebiti uveljavljane določbe Listine pa same po sebi ne morejo utemeljevati te pristojnosti (glej v tem smislu sklep z dne 12. julija 2012 v zadevi Currà in drugi, C-466/11, točka 26).
            23. Ti preudarki ustrezajo razlogom za člen 6(1) PEU, v skladu s katerim se z določbami Listine na nikakršen način ne širijo pristojnosti Unije, določene v Pogodbah. Ravno tako Listina v skladu s svojim členom 51(2) ne razširja področja uporabe prava Unije čez pristojnosti Unije ter ne ustvarja nikakršnih novih pristojnosti ali nalog Unije niti ne spreminja pristojnosti in nalog, opredeljenih v Pogodbah (glej zgoraj navedeno sodbo Dereci in drugi, točka 71).
            24. V tem primeru je treba najprej poudariti, da so davčne globe, ki so bile naložene H. Åkerbergu Franssonu, in kazenski pregon, ki je bil sprožen zoper njega, deloma povezani z njegovim neizpolnjevanjem obveznosti prijavljanja podatkov v zvezi z DDV.
            25. Glede področja DDV pa iz členov 2, 250(1) in 273 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1), v katerih sta zlasti povzeta člen 2 Šeste direktive ter člen 22(4) in (8) Šeste direktive v različici po spremembi s členom 28h te direktive, ter iz člena 4(3) PEU izhaja, da ima vsaka država članica obveznost sprejeti vse potrebne zakonske in upravne ukrepe, s katerimi zagotovi, da je dolgovani DDV v celoti pobran na njenem ozemlju, in preprečuje zatajitve (glej sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi Komisija proti Italiji, C-132/06, ZOdl., str. I-5457, točki 37 in 46).
            26. Poleg tega člen 325 PDEU državam članicam nalaga, da preprečujejo nezakonita dejanja, ki škodijo finančnim interesom Unije, z ukrepi, ki delujejo odvračilno in so učinkoviti, in jim zlasti nalaga sprejetje enakih ukrepov kot za preprečevanje goljufij, ki škodujejo njihovim interesom (glej v tem smislu sodbo z dne 28. oktobra 2010 v zadevi SGS Belgium in drugi, C-367/09, ZOdl., str. I-10761, točke od 40 do 42). Ker pa lastni viri v skladu s členom 2(1) Sklepa Sveta 2007/436/ES, Euratom z dne 7. junija 2007 o sistemu virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti (UL L 163, str. 17) med drugim zajemajo prihodke iz uporabe enotne stopnje od usklajene osnove za odmero DDV, ki je določena v skladu s pravili prava Unije, tako obstaja neposredna zveza med pobiranjem prihodkov od DDV ob spoštovanju prava Unije, ki se uporabi, in dajanjem ustreznih virov iz naslova DDV na razpolago proračunu Unije, saj lahko vsaka vrzel pri pobiranju prvih povzroči zmanjšanje drugih (glej v tem smislu sodbo z dne 15. novembra 2011 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-539/09, ZOdl., str. I-11235, točka 72).
            27. Iz tega izhaja, da davčne globe in kazenski pregon zaradi davčne zatajitve, kot so ti, katerih predmet je bil oziroma je obdolženi iz postopka v glavni stvari zaradi neresničnosti informacij, ki jih je podal v zvezi z DDV, pomenijo izvajanje členov 2, 250(1) in 273 Direktive 2006/112 (prej člena 2 in 22 Šeste direktive) ter člena 325 PDEU in torej prava Unije v smislu člena 51(1) Listine.
            28. Dejstvo, da nacionalna ureditev, ki je podlaga za te globe in kazenski pregon, ni bila sprejeta zaradi prenosa Direktive 2006/112, ne izpodbije te ugotovitve, saj je uporaba te ureditve namenjena sankcioniranju kršitev določb te direktive in torej izpolnjevanju obveznosti, ki jo Pogodba nalaga državam članicam, in sicer, da učinkovito sankcionirajo ravnanja, ki škodijo finančnim interesom Unije.
            29. Ob tem pa lahko, kadar se od sodišča države članice zahteva preizkus, ali je nacionalna določba ali ukrep, s katerim se v položaju, v katerem ravnanje držav članic ni v celoti določeno v pravu Unije, izvaja to pravo v smislu člena 51(1) Listine, skladen s temeljnimi pravicami, nacionalni organi in sodišča uporabijo nacionalne standarde glede varstva temeljnih pravic, če ta uporaba ne ogrozi ravni varstva iz Listine, kot jo razlaga Sodišče, niti ne posega v primarnost, enotnost in učinkovitost prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 2013 v zadevi Melloni, C-399/11, točka 63).
            30. Zato imajo nacionalna sodišča, kadar morajo razlagati določbe Listine, v skladu s členom 267 PDEU možnost in glede na okoliščine obveznost predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe v odločanje Sodišču.
            31. Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je Sodišče pristojno, da odgovori na vprašanja in poda vse potrebne elemente razlage, ki jih predložitveno sodišče potrebuje za presojo skladnosti nacionalne ureditve z načelom ne bis in idem iz člena 50 Listine.
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Drugo, tretje in četrto vprašanje
            32. S temi vprašanji, na katera je treba odgovoriti skupaj, Haparanda tingsrätt Sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba načelo ne bis in idem iz člena 50 Listine razlagati tako, da nasprotuje temu, da se zaradi davčne zatajitve sproži kazenski pregon zoper obdolženca, kadar je ta že bil kaznovan z davčno globo za ista dejanja navajanja neresničnih podatkov.
            33. Uporaba načela ne bis in idem iz člena 50 Listine za kazenski pregon zaradi davčne zatajitve, kot je ta iz postopka v glavni stvari, je pogojena s tem, da so ukrepi, ki so že bili sprejeti zoper obdolženega z odločbo, ki je postala pravnomočna, kazenskopravni.
            34. Glede tega je najprej treba poudariti, da člen 50 Listine ne nasprotuje temu, da država članica za ista dejanja nespoštovanja obveznosti prijavljanja podatkov v zvezi z DDV naloži kombinacijo davčnih in kazenskih sankcij. Zaradi zagotavljanja pobiranja vseh prihodkov iz naslova DDV in tako zaradi varstva finančnih interesov Unije imajo države članice svobodo pri izbiri sankcij, ki se uporabijo (glej v tem smislu sodbe z dne 21. septembra 1989 v zadevi Komisija proti Grčiji, 68/88, Recueil, str. 2965, točka 24; z dne 7. decembra 2000 v zadevi De Andrade, C-213/99, Recueil, str. I-11083, točka 19, in z dne 16. oktobra 2003 v zadevi Hannl-Hofstetter, C-91/02, Recueil, str. I-12077, točka 17). Te so lahko torej v obliki upravnih sankcij, kazenskih sankcij ali njihove kombinacije. Le kadar je davčna sankcija kazenskopravna v smislu člena 50 Listine in je postala pravnomočna, ta določba nasprotuje temu, da se zaradi istih dejanj zoper isto osebo sproži kazenski pregon.
            35. Dalje je treba opozoriti, da so za presojo kazenskopravne narave davčnih sankcij upoštevna tri merila. Prvo merilo je pravna opredelitev kršitve v nacionalnem pravu, drugo je narava kršitve, tretje pa je vrsta in teža sankcije, ki se lahko izreče kršitelju (sodba z dne 5. junija 2012 v zadevi Bonda, C-489/10, točka 37).
            36. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju teh meril presoditi, ali je treba kumulacijo davčnih in kazenskih sankcij, ki jo določa nacionalna zakonodaja, preizkusiti glede na nacionalne standarde v smislu točke 29 te sodbe, zaradi česar lahko glede na okoliščine primera ugotovi, da je ta kumulacija v nasprotju s temi standardi, če so sankcije, ki ostanejo, učinkovite, sorazmerne in odvračilne (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Grčiji, točka 24; sodbe z dne 10. julija 1990 v zadevi Hansen, C-326/88, Recueil, str. I-2911, točka 17; z dne 30. septembra 2003 v zadevi Inspire Art, C-167/01, Recueil, str. I-10155, točka 62; z dne 15. januarja 2004 v zadevi Penycoed, C-230/01, Recueil, str. I-937, točka 36, in z dne 3. maja 2005 v združenih zadevah Berlusconi in drugi, C-387/02, C-391/02 in C-403/02, ZOdl., str. I-3565, točka 65).
            37. Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je treba na drugo, tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da načelo ne bis in idem iz člena 50 Listine ne nasprotuje temu, da država članica za ista dejanja nespoštovanja obveznosti prijavljanja podatkov v zvezi z DDV zaporedno naloži davčno sankcijo in kazensko sankcijo, če prva sankcija ni kazenskopravne narave, kar preveri nacionalno sodišče.
            Peto vprašanje
            38. S petim vprašanjem Haparanda tingsrätt Sodišče v bistvu sprašuje o združljivosti nacionalne zakonodaje, ki v primerih davčne zatajitve dovoljuje kumulacijo davčnih in kazenskih sankcij, ki jih naloži isto sodišče, z načelom ne bis in idem  iz člena 50 Listine.
            39. Glede tega je najprej treba opozoriti, da v okviru postopka, določenega v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločati, če se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (glej zlasti sodbo z dne 8. septembra 2011 v združenih zadevah Paint Graphos in drugi, od C-78/08 do C-80/08, ZOdl., str. I-7611, točka 30 in navedena sodna praksa).
            40. Domneva upoštevnosti, ki velja za vprašanja za predhodno odločanje, ki jih zastavijo nacionalna sodišče, je izjemoma izpodbita le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja koristno odgovorilo (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Paint Graphos in drugi, točka 31 in navedena sodna praksa).
            41. V tej zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da nacionalna zakonodaja, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, ni zakonodaja, ki bi se uporabljala za spor v glavni stvari, in za zdaj v švedskem pravu ne obstaja.
            42. Zato je treba ugotoviti, da peto vprašanje ni dopustno, saj je naloga, ki jo Sodišču daje člen 267 PDEU, pomagati pri izvajanju sodne oblasti v državah članicah, ne pa oblikovati svetovalna mnenja o splošnih in hipotetičnih vprašanjih (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Paint Graphos in drugi, točka 32 in navedena sodna praksa).
            Prvo vprašanje
            43. S prvim vprašanjem Haparanda tingsrätt Sodišče v bistvu sprašuje, ali je nacionalna sodna praksa, ki obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi določbe, ki je v nasprotju s temeljno pravico, ki jo zagotavljata EKČP in Listina, pogojuje s tem, da je to nasprotje jasno razvidno iz zadevnih besedil ali z njimi povezane sodne prakse, združljiva s pravom Unije.
            44. Najprej je glede posledic, ki jih mora nacionalno sodišče ugotoviti v primeru nasprotja med nacionalnim pravom in EKČP, treba opozoriti, da so, kot potrjuje člen 6(3) PEU, temeljne pravice, kakor jih zagotavlja EKČP, kot splošna načela del prava Unije in da EKČP, dokler Unija ne postane njena pogodbenica, ni pravni instrument, ki bi bil formalno vključen v pravni red Unije, čeprav člen 52(3) Listine določa, da imajo pravice, ki jih vsebuje in ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim v EKČP, enako vsebino in obseg, kot ju določa ta konvencija. Zato pravo Unije ne ureja razmerij med EKČP in pravnimi redi držav članic niti ne določa posledic, ki jih mora ugotoviti nacionalno sodišče, kadar je podano nasprotje med nacionalnim pravnim pravilom in pravicami, ki jih zagotavlja ta konvencija (glej v tem smislu sodbo z dne 24. aprila 2012 v zadevi Kamberaj, C-571/10, točka 62).
            45. Dalje, glede posledic, ki jih mora nacionalno sodišče izpeljati, kadar so določbe njegovega nacionalnega prava v nasprotju s pravicami, ki jih zagotavlja Listina, ustaljena sodna praksa nalaga, da ima nacionalno sodišče, ki v okviru svojih pristojnosti uporablja določbe prava Unije, dolžnost zagotoviti polni učinek teh določb, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne bo uporabilo neskladne določbe nacionalne zakonodaje – tudi naknadne – ne da bi mu bilo treba zahtevati ali čakati predhodno odpravo te določbe po zakonodajni poti ali kakšnem drugem ustavnem postopku (sodbe z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal, 106/77, Recueil, str. 629, točki 21 in 24; z dne 19. novembra 2009 v zadevi Filipiak, C-314/08, ZOdl., str. I-11049, točka 81, in z dne 22. junija 2010 v združenih zadevah Melki in Abdeli, C-188/10 in C-189/10, ZOdl., str. I-5667, točka 43).
            46. Vsaka določba nacionalnega pravnega reda in vsaka zakonodajna, upravna ali sodna praksa, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava Unije s tem, da bi se sodišču, pristojnemu za uporabo tega prava, odrekla možnost, da ob tej uporabi stori vse potrebno, da se ne uporabijo nacionalne zakonske določbe, ki bi lahko ovirale polni učinek predpisov Unije, namreč ne bi bila skladna z zahtevami, ki so neločljivo povezane s samo naravo prava Unije (zgoraj navedena sodba Melki in Abdeli, točka 44 in navedena sodna praksa).
            47. Poleg tega nacionalno sodišče, ki mu je predložen spor, ki se nanaša na pravo Unije, katerega pomen ali obseg mu ni jasen, na podlagi člena 267 PDEU lahko predloži ali glede na okoliščine mora predložiti Sodišču vprašanja glede razlage zadevne določbe prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 1982 v zadevi Cilfit in drugi, 283/81, Recueil, str. 3415).
            48. Iz tega izhaja, da pravo Unije nasprotuje sodni praksi, ki obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi nobene določbe, ki je v nasprotju s temeljno pravico, ki jo zagotavlja Listina, pogojuje s tem, da je to nasprotje jasno razvidno iz besedila Listine ali z njo povezane sodne prakse, saj nacionalnemu sodišču odvzema pristojnosti, da bi celovito, po potrebi ob sodelovanju s Sodiščem, preizkusilo združljivost te določbe s to Listino.
            49. Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da:
            – pravo Unije ne ureja razmerij med EKČP in pravnimi redi držav članic in tudi ne določa posledic, ki jih mora izpeljati nacionalno sodišče, kadar je podano nasprotje med nacionalnim pravnim pravilom in pravicami, ki jih zagotavlja ta konvencija;
            – pravo Unije nasprotuje sodni praksi, ki obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi nobene določbe, ki je v nasprotju s temeljno pravico, ki jo zagotavlja Listina, pogojuje s tem, da je to nasprotje jasno razvidno iz besedila Listine ali z njo povezane sodne prakse, saj nacionalnemu sodišču odvzema pristojnosti, da bi celovito, po potrebi ob sodelovanju s Sodiščem, preizkusilo združljivost te določbe s to listino.
            Stroški
            50. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            1. Načelo ne bis in idem  iz člena 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ne nasprotuje temu, da država članica za ista dejanja nespoštovanja obveznosti prijavljanja podatkov v zvezi z DDV zaporedno naloži davčno sankcijo in kazensko sankcijo, če prva sankcija ni kazenskopravna, kar preveri nacionalno sodišče.
            2. Pravo Unije ne ureja razmerij med Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana v Rimu 4. novembra 1950, in pravnimi redi držav članic in tudi ne določa posledic, ki jih mora izpeljati nacionalno sodišče, kadar je podano nasprotje med nacionalnim pravnim pravilom in pravicami, ki jih zagotavlja ta konvencija.
            Pravo Unije nasprotuje sodni praksi, ki obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi nobene določbe, ki je v nasprotju s temeljno pravico, ki jo zagotavlja Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, pogojuje s tem, da je to nasprotje jasno razv idno iz besedila Listine ali z njo povezane sodne prakse, saj nacionalnemu sodišču odvzema pristojnosti, da bi celovito, po potrebi ob sodelovanju s Sodiščem, preizkusilo združljivost te določbe s to listino.


Sodba Sodišča z dne 8. aprila 2003. # Linde AG (C-53/01), Winward Industries Inc. (C-54/01) in Rado Uhren AG (C-55/01). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Približevanje zakonodaje. # Združene zadeve C-53/01 do C-55/01.


Sodba Sodišča z dne 17. septembra 1985. # Ford - Werke AG in Ford of Europe Inc. proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Združeni zadevi 25 in 26/84.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. februarja 2006.#Plumex proti Young Sports NV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Cassatie - Belgija.#Pravosodno sodelovanje - Uredba (ES) št. 1348/2000 - Členi od 4 do 11 in 14 - Vročanje sodnih pisanj - Vročanje po organih- Vročanje po pošti - Odnos med načini pošiljanja in vročanja - Prednost - Rok za pritožbo.#Zadeva C-473/04.

text:
      Zadeva C-473/04
      Plumex
      proti
      Young Sports NV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van Cassatie)
      „Pravosodno sodelovanje – Uredba (ES) št. 1348/2000 – Členi od 4 do 11 in 14 – Vročanje sodnih pisanj – Vročanje po organih – Vročanje po pošti – Odnos med načini pošiljanja in vročanja – Prednost – Rok za pritožbo“
      Povzetek sodbe
      Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Vročanje sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba
            št. 1348/2000
      (Uredba Sveta št. 1348/2000, členi od 4 do 11 in 14)
      Uredbo Sveta št. 1348/2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah v državah članicah je
         treba razlagati tako, da ne vzpostavlja nobene hierarhije med pošiljanjem in vročanjem po organih iz členov od 4 do 11 in
         vročanjem po pošti iz člena 14, in je zato sodno pisanje mogoče vročiti na enega ali drugega od teh načinov ali kumulativno.
         Prvič, niti iz uvodnih izjav niti iz določb te uredbe namreč ni razvidno, da bi imel en način pošiljanja in vročanja, opravljen
         v skladu s to uredbo, manjšo vrednost od vročanja po organih. Drugič, glede na to, da je iz strukture in cilja te uredbe razvidno,
         da je njen namen zagotoviti učinkovito vročitev sodnih pisanj in pri tem upoštevati legitimne interese njihovih naslovnikov,
         in ker lahko načeloma vsi načini vročanja, predvideni s to uredbo, zagotavljajo spoštovanje teh interesov, je treba omogočiti
         uporabo enega ali drugega ali celo hkrati dveh ali več načinov vročanja, ki se glede na okoliščine primera izkažejo za najprimernejše
         ali najustreznejše.

      Zato se je treba ob kumuliranju vročitve po organih in vročitve po pošti za določitev začetka naslovnikovega procesnega roka,
         ki je vezan na izvršitev vročitve, sklicevati na datum prve veljavno opravljene vročitve. Da določbam Uredbe št. 1348/2000,
         ki urejajo ta načina vročanja, ne bi odvzeli pomena, je treba namreč upoštevati vse pravne učinke veljavne izvršitve enega
         od načinov vročitve, in sicer ne glede na pozneje opravljeno drugačno vročitev. Poleg tega je namen te uredbe hitrejše pošiljanje
         sodnih pisanj zaradi vročanja in torej zaradi poteka sodnih postopkov. Če se za izračun procesnega roka torej upošteva prva
         vročitev zadevnega pisanja, je naslovnik tega dolžan čim prej pravno ravnati, kar omogoča pristojnemu sodišču, da čim prej
         odloči.

      (Glej točke 20, 21 in od 28 do 32 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 9. februarja 2006(*)

      „Pravosodno sodelovanje – Uredba (ES) št. 1348/2000 – Členi od 4 do 11 in 14 – Vročanje sodnih pisanj – Vročanje po organih – Vročanje po pošti – Odnos med načini pošiljanja in vročanja – Prednost – Rok za pritožbo“
      V zadevi C-473/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi členov 68 ES in 234 ES, ki ga je vložilo Hof van Cassatie
         (Belgija) z odločbo z dne 22. oktobra 2004, ki je prispela na Sodišče 9. novembra 2004, v postopku

      Plumex
      proti
      Young Sports NV,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Malenovský (poročevalec), A. La Pergola, S. von Bahr in A. Borg Barthet, sodniki,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za finsko vlado T. Pynnä, zastopnica,
      –        za švedsko vlado A. Falk, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva E. O’Neill, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.‑M. Rouchaud-Joët in R. Troosters, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. novembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 4 do 11 in 14 Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne
         29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah v državah članicah (UL L 160, str.
         37, v nadaljevanju: Uredba).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru postopka na podlagi revizije, ki jo je družba Plumex vložila zoper odločbo, s katero je
         Hof van beroep te Gent pritožbo zoper sodbo prvostopenjskega sodišča, ki je odločalo o sporu med njo in družbo Young Sports
         NV, zavrglo kot prepozno.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu z drugo uvodno izjavo Uredbe zahteva dobro delovanje notranjega trga izboljšavo in pospešitev pošiljanja sodnih in
         zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah med državami članicami zaradi vročanja.

      4        Cilj Uredbe je tako izboljšati učinkovitost in hitrost sodnih postopkov z uvedbo načela neposrednega pošiljanja sodnih in
         zunajsodnih pisanj.

      5        V skladu s členom 1(1) se Uredba uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, kadar je treba poslati sodno ali zunajsodno
         pisanje iz ene države članice v drugo državo članico zaradi vročitve.

      6        Poglavje II Uredbe vsebuje določbe, ki predvidevajo različne načine pošiljanja in vročanja sodnih pisanj. Deli se na dva oddelka.

      7        Oddelek 1 tega poglavja, v katerem so členi od 4 do 11, ureja prvi način pošiljanja in vročanja (v nadaljevanju: vročanje
         po organih), v okviru katerega poteka najprej pošiljanje pisanj med organi, ki jih imenujejo države članice, imenovanimi „organi
         za pošiljanje“ in „organi za sprejem“, neposredno in čim hitreje. Nato organ za sprejem sam vroči pisanje ali poskrbi za njegovo
         vročitev v skladu s pravom zaprošene države članice ali na posebnem obrazcu, ki ga zahteva organ za pošiljanje, če ta ni v
         nasprotju s pravom te države članice.

      8        V skladu s členom 7 Uredbe je treba postopek za vročitev pisanja opraviti čim prej, da se vse potrebne formalnosti za vročanje
         opravijo v čim krajšem roku.

      9        V Oddelku 2 Poglavja II Uredbe so predvideni „[d]rugi načini pošiljanja in vročitve sodnih pisanj“, to je pošiljanje po konzularni
         ali diplomatski poti (člen 12), vročanje po konzularnih ali diplomatskih predstavnikih (člen 13), vročanje po pošti (člen
         14) in neposredno vročanje (člen 15).

      10      Glede vročanja po pošti člen 14 Uredbe natančneje določa:

      „1. Vsaka država članica ima pravico, da osebam, ki prebivajo v drugi državi članici, vroči sodna pisanja neposredno po pošti.

      2. Vsaka država članica lahko v skladu s členom 23(1) določi pogoje, pod katerimi sprejema vročanje sodnih pisanj po pošti.“

      11      Iz sporočil držav članic v skladu s členom 23 Uredbe (UL 2001, C 151, str. 4), kot so bile prvič spremenjene (UL 2001, C 202,
         str. 10), izhaja, da je Portugalska republika sprejela vročanje po pošti pod pogojem, da je opravljeno s priporočenim pismom
         s potrdilom o prejemu in da je priložen prevod.

       Nacionalna ureditev
      12      Iz člena 1051 belgijskega sodnega zakonika izhaja, da je rok za vložitev pritožbe en mesec od vročitve sodbe.

      13      V skladu s to določbo v povezavi s členom 55 omenjenega zakonika se, kadar ena od strank, ki ji je vročena sodba, v Belgiji
         nima niti stalnega prebivališča, niti prebivališča, niti naslova za vročanje, rok za pritožbo podaljša za 30 dni, razen če
         prebiva v sosednji državi ali v Združenem kraljestvu.

      14      Člen 40, prvi odstavek, tega zakonika določa, da osebam, ki v Belgiji nimajo niti stalnega prebivališča, niti prebivališča,
         niti naslova za vročanje, sodni vročitelj naslovi kopijo pisanja s priporočeno pošto na naslov njihovega stalnega prebivališča
         ali prebivališča v tujini in šteje se, da je vročitev opravljena z izročitvijo pisanja poštni službi, ki mora izdati potrdilo
         o oddaji pošiljke v obliki, predvideni v tem členu.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      15      Družbi portugalskega prava Plumex s sedežem na Portugalskem je bila na njen naslov v tej državi članici vročena sodba belgijskega
         sodišča prve stopnje, izdana v postopku med njo in Young Sports NV. Vročitev je bila opravljena po organih in tudi po pošti.

      16      Družba Plumex je 17. decembra 2001 zoper to sodbo  vložila pritožbo na Hof van beroep. To je pritožbo zavrglo kot prepozno,
         ker je presodilo, da je rok za pritožbo iz člena 1051 belgijskega sodnega zakonika potekel 11. decembra 2001, kajti rok je
         začel teči z dnem prve veljavno opravljene vročitve, v tem primeru po pošti.

      17      Družba Plumex je zoper odločbo o zavrženju na Hof van Cassatie vložila revizijo, v kateri je navedla, da je treba Uredbo razlagati
         tako, da je vročitev po organih glavni način vročanja, ki ima prednost pred vročanjem po pošti. Tako je treba rok za pritožbo
         računati od dneva te glavne vročitve – ki je bila opravljena po vročitvi po pošti – saj je slednja zgolj drugotna.

      18      V takih okoliščinah je Hof van Cassatie prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je vročitev iz členov od 4 do vključno 11 glavni način vročanja, vročanje neposredno po pošti iz člena 14 pa drugotni
         način vročanja, tako da ima takrat, kadar sta oba izvršena v skladu z zakonskimi določbami, prvi način prednost pred drugim?

      2.      Ali začne ob več vročitvah, ki so opravljene v skladu s členi od 4 do vključno 11, pa tudi neposredno po pošti v skladu s
         členom 14, naslovnikov rok za pritožbo teči z dnem vročitve, opravljene v skladu s členi od 4 do vključno 11, in ne z dnem
         vročitve, opravljene v skladu s členom 14?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      19      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali obstaja hierarhično razmerje med načinom vročanja po organih
         in načinom vročanja po pošti, tako da ima takrat, kadar sta oba opravljena veljavno, prvi prednost pred drugim.

      20      Takoj je treba poudariti, da nič v besedilu Uredbe ne kaže na to, da bi ta vzpostavljala hierarhijo med tema načinoma vročanja.
         Niti iz njenih uvodnih izjav niti iz njenih določb ne izhaja, da bi imel en način pošiljanja in vročanja, opravljen v skladu
         z Uredbo, nižji položaj od vročanja po organih.

      21      Iz strukture in cilja Uredbe celo izhaja, da je njen namen zagotoviti učinkovito izvrševanje vročitve sodnih pisanj in pri
         tem upošteva tudi legitimne interese njihovih naslovnikov. Vendar, če lahko načeloma vsi načini vročanja, predvideni z Uredbo,
         zagotavljajo spoštovanje teh interesov, je treba glede na omenjeni cilj omogočiti uporabo enega ali drugega ali celo hkrati
         dveh ali več načinov vročanja, ki se glede na okoliščine primera izkažejo za najbolj primerne ali najbolj ustrezne.

      22      Upoštevajoč zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da Uredba ne vzpostavlja nobene hierarhije med vročanjem
         po organih in vročanjem po pošti, zato je sodno pisanje mogoče vročiti na enega ali drugega od teh načinov ali kumulativno.

       Drugo vprašanje
      23      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, na datum katere vročitve se je treba sklicevati pri določitvi
         začetka naslovnikovega procesnega roka, ki je vezan na izvršitev vročitve, in sicer ob kumuliranju vročanja po organih in
         vročanja po pošti.

      24      Avstrijska vlada in Komisija Evropskih skupnosti v stališčih, predloženih Sodišču, izražata dvome o pristojnosti Sodišča,
         da odgovori na to vprašanje, ker naj bi se to vprašanje nanašalo zgolj na razlago nacionalnega prava. Kadar država članica
         omogoča vročanje sodne odločbe na različne načine, naj bi tako po belgijskem pravu začel rok načeloma teči od prve veljavne
         vročitve. Ta trenutek naj bi se določil v skladu s pravom zaprošene države članice in v vsakem primeru v skladu z notranjim
         pravom.

      25      V zvezi s tem je treba opomniti, da so na podlagi ustaljene sodne prakse samo nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu in morajo
         prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bodo izdala, tista, ki glede na posebnosti vsake zadeve presojajo, ali je za
         izdajo njihove sodbe potrebno sprejetje predhodne odločbe in ali so vprašanja, ki jih postavljajo Sodišču, pomembna. Ker se
         postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, Sodišče načeloma mora odločati (glej zlasti sodbi z dne 13. marca
         2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Receuil, str. I‑2099, točka 38, in z dne 22. maja 2003 v zadevi Korhonen in drugi,
         C‑18/01, Receuil, str. I-5321, točka 19).

      26      Drugo vprašanje se nanaša na razmerja med različnimi načini vročanja, predvidenimi z Uredbo, in se torej nanaša na razlago
         prava Skupnosti.

      27      Sodišče zato mora odločati.

      28      Najprej, glede temelja iz odgovora na prvo vprašanje izhaja, da med vročanjem po organih in vročanjem po pošti ni hierarhije.

      29      Nato je treba poudariti, da je treba zato, da določbam Uredbe, ki urejajo ta načina vročanja, ne bi odvzeli pomena, upoštevati
         vse pravne učinke veljavne izvršitev enega od načinov vročitve, in sicer ne glede na pozneje opravljeno drugačno vročitev.

      30      Na koncu je treba poudariti, da je v skladu z drugo uvodno izjavo namen Uredbe hitrejše pošiljanje sodnih pisanj zaradi vročanja
         in torej zaradi odvijanja sodnih postopkov. Če se za izračun procesnega roka torej upošteva prva vročitev zadevnega pisanja,
         je naslovnik tega pisanja – na katerega se tak rok nanaša –dolžan čim prej pravno ravnati, kar omogoča pristojnemu sodišču,
         da čim prej odloči.

      31      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba ob kumuliranju vročanj, opravljenih v skladu z Uredbo, upoštevati vročitev, ki je
         bila opravljena prva. Nič v Uredbi ne nasprotuje temu, da bi se tak pristop uporabil v razmerju med vročitvijo po organih
         in vročitvijo po pošti. Ob kumuliranju obeh načinov vročanja se je tako treba za določitev začetka naslovnikovega procesnega
         roka, ki je vezan na izvršitev vročitve, sklicevati na datum vročitve po pošti, če je bila opravljena prva.

      32      Ta sklep nikakor ne posega v interese naslovnika sodnega pisanja, ker mu prva veljavna vročitev omogoča, da se dejansko seznani
         s tem pisanjem in da ima za pravno ravnanje na voljo dovolj časa. Tako okoliščina, da se pozneje isto sodno pisanje vroči
         drugače, v ničemer ne spremeni dejstva, da so bile te zahteve upoštevane že pri prvi vročitvi.

      33      Na drugo vprašanje je torej treba odgovoriti, da se je treba ob kumuliranju vročitve po organih in vročitve po pošti za določitev
         začetka naslovnikovega procesnega roka, ki je vezan na izvršitev vročitve, sklicevati na datum prve veljavno opravljene vročitve.

       Stroški
      34      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Uredbo Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah
            v državah članicah je treba razlagati tako, da ne vzpostavlja nobene hierarhije med načini pošiljanja in vročanja iz členov
            od 4 do 11 in načinom iz člena 14, in je zato sodno pisanje mogoče vročiti na enega ali drugega od teh načinov ali kumulativno.

      2)      Uredbo št. 1348/2000 je treba razlagati tako, da se je treba ob kumuliranju načinov pošiljanja in vročanja iz členov od 4
            do 11 in načina iz člena 14 za določitev začetka naslovnikovega procesnega roka, ki je vezan na izvršitev vročitve, sklicevati
            na datum prve veljavno opravljene vročitve.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 20. marca 2002. # DaimlerChrysler AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Beseda TRUCKCARD - Absolutni razlogi za zavrnitev - Člen 7(1)(b)(c) Uredbe (ES) št.40/94. # Zadeva T-358/00.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 30. aprila 1998. # Cityflyer Express Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Državna pomoč - Obrazložitev. # Zadeva T-16/96.


Sodba Sodišča z dne 31. marca 1977. # Carlo Fossi proti Bundesknappschaft. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundessozialgericht - Nemčija. # Zadeva 79-76.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. julija 2016.#Milena Tomášová proti Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR in Pohotovosť s.r.o.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Okresný súd Prešov.#Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Kreditna pogodba, ki vsebuje nepošten pogoj – Izvršba na podlagi arbitražne odločbe, izdane na podlagi tega pogoja – Odgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je storilo nacionalno sodišče – Pogoji za uveljavljanje – Obstoj dovolj resne kršitve prava Unije.#Zadeva C-168/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 28. julija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Varstvo potrošnikov — Direktiva 93/13/EGS — Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah — Kreditna pogodba, ki vsebuje nepošten pogoj — Izvršba na podlagi arbitražne odločbe, izdane na podlagi tega pogoja — Odgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je storilo nacionalno sodišče — Pogoji za uveljavljanje — Obstoj dovolj resne kršitve prava Unije“
      V zadevi C‑168/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu, Slovaška) z odločbo z dne 12. marca 2015, ki je prispela na Sodišče 14. aprila 2015, v postopku

         Milena Tomášová

      proti

         Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR,

         Pohotovosť s. r. o.,

      ob udeležbi

         Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin in E. Regan, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za slovaško vlado B. Ricziová, agentka,

               —

               za češko vlado M. Smolek, J. Vláčil in S. Šindelková, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo A. Tokár, D. Roussanov in M. Konstantinidis, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. aprila 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na pogoje za uveljavljanje odgovornosti države članice za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je mogoče pripisati nacionalnemu sodišču.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Tomášovo na eni strani ter Slovenská republika – Ministertsvo spravodlivosti SR (Slovaška republika –ministrstvo za pravosodje Slovaške republike, v nadaljevanju: Slovaška republika) in družbo Pohotovosť s. r. o. na drugi glede izvršitve arbitražne odločbe, s katero je bilo M. Tomášovi naloženo plačilo denarnih zneskov v zvezi s pogodbo o potrošniškem kreditu.

         Pravni okvir

               3

               Člen 3 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288) določa:
               „1.   Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega [nepošten], če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
               2.   Pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.
               Dejstvo, da sta se stranki o nekaterih vidikih pogoja ali o posebnem pogoju dogovorili posamično, ne izključuje uporabe tega člena za preostalo pogodbo, če celotna ocena pogodbe pokaže, da gre vendarle za vnaprej oblikovano tipsko pogodbo.
               Če prodajalec ali ponudnik trdi, da sta se stranki o tipskem pogoju dogovorili posamično, nosi dokazno breme.
               3.   Priloga vsebuje okvirni in nedokončani [neizčrpni] seznam pogojev, ki lahko štejejo za nedovoljene [nepoštene].“

               4

               Člen 6(1) te direktive določa:
               „Države članice določijo, da nedovoljeni [nepošteni] pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev [svojih določil], če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih [nepoštenih] pogojev.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               5

               M. Tomášová je upokojenka, katere edini dohodek je pokojnina v višini 347 EUR. Leta 2007 je z družbo Pohotovosť sklenila pogodbo o potrošniškem kreditu, na podlagi katere je vzela kredit v znesku 232 EUR.

               6

               Ta pogodba je imela obliko tipske pogodbe, ki je zajemala arbitražno klavzulo, ta pa je za spore v zvezi s to pogodbo določala izključno pristojnost arbitražnega sodišča, ki je bilo več kot 400 km oddaljeno od prebivališča M. Tomášove. Poleg tega so v skladu z navedeno pogodbo letne zamudne obresti znašale 91,25 %. V tej pogodbi povrhu ni bila navedena letna efektivna obrestna mera.

               7

               Ker je M. Tomášová zamujala pri odplačevanju kredita in ker ni mogla plačati natečenih zamudnih obresti, je pri družbi Pohotovosť vzela dodaten kredit v znesku 232,36 EUR.

               8

               Stálý rozhodcovský súd (stalno arbitražno sodišče, Slovaška) je z odločbama z dne 9. aprila 2008 in 15. maja 2008 M. Tomášovi naložilo, naj družbi Pohotovosť plača več zneskov iz naslova neodplačila zadevnih kreditov, zamudnih obresti in stroškov postopka.

               9

               Potem ko sta navedeni odločbi postali pravnomočni in izvršljivi, je družba Pohotovosť 13. in 27. oktobra 2008 vložila predloga za izvršbo pri Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu, Slovaška), ki jima je ugodilo z odločbama z dne 15. in 16. decembra 2008.

               10

               Po navedbah iz predložitvene odločbe sta zadevna izvršilna postopka ob vložitvi obravnavanega predloga za sprejetje predhodne odločbe še vedno potekala.

               11

               M. Tomášová je 9. julija 2010 proti Slovaški republiki vložila odškodninsko tožbo za znesek 2.000 EUR zaradi škode, ki je po njenih navedbah nastala, ker je Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) kršilo pravo Unije s tem, da je v okviru navedenih postopkov ugodilo predlogoma za izvršbo na podlagi odločb, izdanih na podlagi nepoštene arbitražne klavzule in katerih predmet je izterjava terjatev, določenih na podlagi nepoštenega pogoja.

               12

               Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) je s sodbo z dne 22. oktobra 2010 tožbo M. Tomášove zavrnilo kot neutemeljeno z obrazložitvijo, da ta ni izčrpala vseh pravnih sredstev, ki jih je imela na voljo, da zadevna izvršilna postopka še nista bila pravnomočno končana in da zato še ni mogoče šteti, da je nastala škoda, tako da naj bi bila navedena tožba vložena prezgodaj.

               13

               M. Tomášová je zoper navedeno sodbo vložila pritožbo.

               14

               Krajský súd v Prešove (regionalno sodišče v Prešovu, Slovaška) je z odločbo z dne 31. januarja 2012 navedeno sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo v odločanje Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu).

               15

               Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali gre za resno kršitev prava Unije, če se v nasprotju s sodno prakso Sodišča Evropske unije v izvršilnem postopku, izvajanem na podlagi arbitražne odločbe, izterja znesek, ki izhaja iz nepoštenega pogoja?

                        2.

                        Ali lahko odgovornost države članice zaradi kršitve prava [Unije] nastane, preden stranka v postopku izčrpa vsa pravna sredstva, ki jih ima na voljo v izvršilnem postopku v skladu s pravnim redom države članice; ali lahko glede na dejansko stanje navedena odgovornost države članice v tem primeru nastane, še preden se konča izvršilni postopek in preden tožeča stranka izčrpa možnost zahtevati vračilo neupravičeno plačanih zneskov?

                        3.

                        Ali ravnanje organa, kakor ga je opisala tožeča stranka, v primeru pritrdilnega odgovora in ob upoštevanju dejanskega položaja, zlasti popolne pasivnosti tožeče stranke in neizčrpanosti vseh pravnih sredstev, ki jih omogoča pravo države članice, pomeni dovolj očitno in resno kršitev prava [Unije]?

                        4.

                        Ali znesek, ki ga zahteva tožeča stranka, če je v obravnavanem primeru mogoče ugotoviti dovolj resno kršitev prava [Unije], ustreza škodi, za katero je odgovorna država članica; ali tako ugotovljena škoda lahko sovpada s poplačano terjatvijo, ki pomeni neupravičeno obogatitev?

                        5.

                        Ali ima kondikcijski zahtevek kot pravno sredstvo prednost pred odškodninsko tožbo?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo, drugo in tretje vprašanje

               16

               Predložitveno sodišče s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali in pod katerimi pogoji kršitev prava Unije, ki izhaja iz sodne odločbe, izdane v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe, s katero je bilo ugodeno zahtevi za naložitev plačila terjatev na podlagi pogodbenega pogoja, ki ga je treba šteti za nepošten, pomeni „dovolj resno“ kršitev pravila prava Unije, da je mogoče uveljavljati nepogodbeno odgovornost zadevne države članice.

               17

               Navedeno sodišče v teh okoliščinah sprašuje, ali na to vpliva okoliščina, da ta izvršilni postopek ni končan, da je bila oseba, na katero se ta postopek nanaša, povsem pasivna in da ni izčrpala vseh pravnih sredstev, kakršno je kondikcijski zahtevek, ki jih ima na voljo v zadevnem pravnem redu.

               18

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je načelo odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, za katere odgovarja država, vsebovano v sistemu pogodb, na katerih temelji Unija (glej v tem smislu sodbe z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90, točka 35; z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, točka 31, in z dne 14. marca 2013, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, točka 40).

               19

               To načelo velja za vse primere, ko država članica krši pravo Unije, in to ne glede na to, kateri državni organ je povzročil kršitev (glej v tem smislu sodbe z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79, točka 32; z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 31; z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 30, in z dne 25. novembra 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, točka 46).

               20

               Navedeno načelo pod določenimi pogoji velja, tudi če zadevna kršitev izhaja iz odločbe nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji. Sodišče je – glede na pomembno vlogo, ki jo ima sodna veja oblasti pri varstvu pravic, ki za posameznike izhajajo iz pravil prava Unije, in okoliščino, da je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, po svoji naravi zadnja instanca, pred katero lahko ti posamezniki uveljavljajo pravice, ki jim jih priznavajo ta pravila – ugotovilo, da bi bil polni učinek teh pravil ogrožen in varstvo teh pravic oslabljeno, če bi bilo izključeno, da se lahko posameznikom pod določenimi pogoji povrne škoda, ki je povzročena s kršitvijo prava Unije in je nastala zaradi odločbe nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji (glej v tem smislu sodbe z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točke od 32 do 36 in 59; z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, točka 31, in z dne 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito in drugi, C‑160/14, EU:C:2015:565, točka 47).

               21

               Naloga predložitvenega sodišča je, da preveri, ali to velja za odločbi z dne 15. in 16. decembra 2008 iz postopka v glavni stvari.

               22

               Sicer pa je treba spomniti, da je Sodišče, kar zadeva pogoje za uveljavljanje odgovornosti države članice za škodo, ki nastane posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki se pripiše tej državi, večkrat razsodilo, da imajo oškodovanci pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, da je namen kršenega pravila prava Unije priznavanje pravic posameznikom, da je kršitev tega pravila dovolj resna in da obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno tem oškodovancem (glej med drugim sodbe z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79, točka 51; z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 51, in z dne 14. marca 2013, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, točka 41).

               23

               Za odgovornost države članice za škodo, ki je povzročena z odločbo sodišča – ki odloča na zadnji stopnji – s katero je kršeno pravilo prava Unije, veljajo isti pogoji (glej sodbo z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 52).

               24

               Posebej glede drugega od pogojev, navedenih v točki 22 te sodbe, je treba navesti, da bi se ta odgovornost lahko vzpostavila samo v izjemnem primeru, ko bi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, očitno kršilo pravo, ki se uporabi (glej sodbi z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 53, in z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, točki 32 in 42).

               25

               Za ugotovitev, ali obstaja dovolj resna kršitev prava Unije, je treba upoštevati vse okoliščine primera, ki ga obravnava nacionalno sodišče. Tako v skladu s sodno prakso Sodišča med okoliščine, ki jih je mogoče upoštevati v zvezi s tem, spadajo zlasti stopnja jasnosti in natančnosti kršenega pravila, obseg polja proste presoje, ki ga kršeno pravilo pušča nacionalnim organom, namernost ali nenamernost storjene kršitve ali povzročene škode, opravičljivost ali neopravičljivost morebitne napačne uporabe prava in okoliščina, da so lahko ravnanja institucije Unije prispevala k sprejetju ali ohranitvi nacionalnih ukrepov ali prakse, ki so v nasprotju s pravom Unije, ter neizpolnitev obveznosti zadevnega sodišča, da na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU poda predlog za sprejetje predhodne odločbe (glej v tem smislu sodbe z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79, točka 56; z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točki 54 in 55, in z dne 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, točka 213).

               26

               Kršitev prava Unije je vsekakor dovolj resna, kadar je bila storjena z očitnim neupoštevanjem sodne prakse Sodišča s področja (glej sodbe z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 56; z dne 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, točka 214, in z dne 25. novembra 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, točka 52).

               27

               Če bi se glede spora o glavni stvari štelo, da je Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) v odločbah z dne 15. in 16. decembra 2008 odločalo na zadnji stopnji, bi moralo torej to sodišče s tema odločbama dovolj resno kršiti pravo Unije s tem, da bi očitno kršilo določbe Direktive 93/13 ali sodno prakso Sodišča v zvezi s to direktivo.

               28

               V zvezi s tem je treba navesti, da v skladu s sodno prakso Sodišča sistem varstva potrošnikov, vzpostavljen z Direktivo 93/13, zajema možnost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi nepoštenost pogoja (glej v tem smislu sodbe z dne 27. junija 2000, Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, od C‑240/98 do C‑244/98, EU:C:2000:346, točke 26, 28 in 29; z dne 21. novembra 2002, Cofidis, C‑473/00, EU:C:2002:705, točki 32 in 33, in z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, točki 27 in 28).

               29

               Resda je Sodišče v točki 38 sodbe z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675), priznalo, da bi lahko narava in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva 93/13, upravičevala celo dolžnost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi nepoštenost pogodbenega pogoja in tako izravna neravnovesje med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom. Vendar Sodišče v navedeni sodbi iz te ugotovitve ni izpeljalo nobene posledice, saj je odločalo o vprašanju, ali se potrošnik lahko sklicuje na ničnost dogovora o arbitraži šele pred nacionalnim sodiščem, pri katerem je vložena tožba zaradi razveljavitve arbitražne odločbe.

               30

               Sodišče je šele v sodbi z dne 4. junija 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, točka 32), jasno navedlo, da se vloga, ki jo pravo Unije daje nacionalnemu sodišču, ne omejuje zgolj na možnost, da se to sodišče izreče o morebitni nepoštenosti pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe navedene direktive, ampak zajema tudi obveznost, da po uradni dolžnosti prouči to vprašanje, če ima na voljo za to potrebne pravne in dejanske elemente.

               31

               Tako je Sodišče od navedene sodbe dalje večkrat opozorilo na to obveznost nacionalnega sodišča (glej med drugim sodbe z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, točki 42 in 43; z dne 21. februarja 2013, Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, točka 22, in z dne 1. oktobra 2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, točka 41).

               32

               Sodišče je posebej razsodilo, da mora nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe – če ima na voljo potrebne pravne in dejanske elemente – po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost pogodbenih pogojev, na katerih temelji terjatev iz te odločbe, z vidika Direktive 93/13, kadar mora v skladu z notranjimi postopkovnimi pravili v podobnem izvršilnem postopku po uradni dolžnosti preizkusiti neskladnost teh klavzul z nacionalnimi pravili javnega reda (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 53; sklep z dne 16. novembra 2010, Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, točke 51, 53 in 54, in sodbo z dne 27. februarja 2014, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, točka 42).

               33

               Zato ni mogoče šteti, da nacionalno sodišče, ki pred izdajo sodbe z dne 4. junija 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), ni po uradni dolžnosti preizkusilo nepoštenosti pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13, čeprav je imelo na voljo za to potrebne pravne in dejanske elemente, očitno kršilo sodno prakso Sodišča s tega področja in s tem storilo dovolj resno kršitev prava Unije.

               34

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da sta bili odločbi z dne 15. in 16. decembra 2008, obravnavani v postopku v glavni stvari, izdani pred navedeno sodbo.

               35

               Zato ni treba presojati, ali okoliščina, da izvršilni postopek iz postopka v glavni stvari ni končan, da je bila oseba, na katero se ta postopek nanaša, povsem pasivna in da ni izčrpala vseh pravnih sredstev, kakršno je kondikcijski zahtevek, ki jih ima na voljo v zadevnem pravnem redu, vpliva na uveljavljanje odgovornost zadevne države članice za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvami prava Unije, storjenimi s sodnimi odločbami, kakršni sta odločbi z dne 15. in 16. decembra 2008, obravnavani v postopku v glavni stvari.

               36

               V teh okoliščinah je treba na prvo, drugo in tretje vprašanje odgovoriti tako:

                        —

                        Odgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvijo prava Unije, storjeno z odločbo nacionalnega sodišča, je mogoče uveljavljati, samo če je to odločbo izdalo sodišče te države članice, ki odloča na zadnji stopnji, kar mora glede spora o glavni stvari preveriti predložitveno sodišče. Če je tako, odločba nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, pomeni dovolj resno kršitev prava Unije, na podlagi katere je mogoče uveljavljati navedeno odgovornost, le če je navedeno sodišče s to odločbo očitno kršilo pravo, ki se uporablja, ali če do te kršitve pride kljub temu, da na tem področju obstaja ustaljena sodna praksa Sodišča.

                        —

                        Ni mogoče šteti, da je nacionalno sodišče, ki pred izdajo sodbe z dne 4. junija 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe, s katero je bilo ugodeno zahtevi za plačilo terjatev na podlagi pogodbenega pogoja, ki ga je treba šteti za nepošten v smislu Direktive 93/13, ni po uradni dolžnosti preizkusilo nepoštenosti tega pogoja, čeprav je imelo na voljo potrebne pravne in dejanske elemente, očitno kršilo sodno prakso Sodišča s tega področja in s tem storilo dovolj resno kršitev prava Unije.

         Četrto in peto vprašanje

               37

               Predložitveno sodišče s četrtim in petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali znesek škode, povzročene z morebitno kršitvijo prava Unije, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ustreza odškodnini, ki jo zahteva M. Tomášová, ali je lahko enaka znesku dejansko izterjane terjatve, in sicer znesku neupravičene obogatitve upravičenca iz arbitražne odločbe, ter ali je odškodninski zahtevek za povračilo te škode subsidiaren uveljavljanju kondikcijskega zahtevka.

               38

               V zvezi s tem je treba spomniti, da če so izpolnjeni pogoji za uveljavljanje odgovornosti države, o čemer odločijo nacionalna sodišča, mora država posledice povzročene škode odpraviti v okviru nacionalnega odškodninskega prava, pri čemer pogoji, določeni v nacionalni zakonodaji na področju povrnitve škode, ne smejo biti manj ugodni od pogojev za podobne zahtevke, ki zadevajo zgolj nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), niti ne smejo biti oblikovani tako, da v praksi onemogočijo ali preveč otežijo pridobitev odškodnine (načelo učinkovitosti) (glej sodbe z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 42; z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 58; z dne 24. marca 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, točka 31; z dne 25. novembra 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, točka 62, in z dne 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito in drugi, C‑160/14, EU:C:2015:565, točka 50).

               39

               Iz navedenega izhaja, da so pravila v zvezi z oceno škode, povzročene s kršitvijo prava Unije, določena z nacionalnim pravom posamezne države članice, pri čemer morajo nacionalne ureditve, ki določajo ta pravila, upoštevati načeli enakovrednosti in učinkovitosti.

               40

               Enako velja glede razmerja med zahtevkom za povračilo take škode in drugimi morebitnimi pravnimi sredstvi, določenimi v pravnem redu zadevne države članice, kakršen je kondikcijski zahtevek.

               41

               V teh okoliščinah je treba na četrto in peto vprašanje odgovoriti, da so pravila v zvezi s povračilom škode, povzročene s kršitvijo prava Unije, kakršna so pravila o oceni te škode ali o razmerju med zahtevkom za povračilo te škode in drugimi pravnimi sredstvi, ki so morda na voljo, določena v nacionalnem pravu posamezne države članice, spoštovati pa se morata načeli enakovrednosti in učinkovitosti.

         Stroški

               42

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Odgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvijo prava Unije, storjeno z odločbo nacionalnega sodišča, je mogoče uveljavljati, samo če je to odločbo izdalo sodišče te države članice, ki odloča na zadnji stopnji, kar mora glede spora o glavni stvari preveriti predložitveno sodišče. Če je tako, odločba nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, pomeni dovolj resno kršitev prava Unije, na podlagi katere je mogoče uveljavljati navedeno odgovornost, le če je navedeno sodišče s to odločbo očitno kršilo pravo, ki se uporablja, ali če do te kršitve pride kljub temu, da na tem področju obstaja ustaljena sodna praksa Sodišča.

                           Ni mogoče šteti, da je nacionalno sodišče, ki pred izdajo sodbe z dne 4. junija 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe, s katero je bilo ugodeno zahtevi za plačilo terjatev na podlagi pogodbenega pogoja, ki ga je treba šteti za nepošten v smislu Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, ni po uradni dolžnosti preizkusilo nepoštenosti tega pogoja, čeprav je imelo na voljo potrebne pravne in dejanske elemente, očitno kršilo sodno prakso Sodišča s tega področja in s tem storilo dovolj resno kršitev prava Unije.

                           2.

                           Pravila v zvezi s povračilom škode, povzročene s kršitvijo prava Unije, kakršna so pravila o oceni te škode ali o razmerju med zahtevkom za povračilo te škode in drugimi pravnimi sredstvi, ki so morda na voljo, so določena v nacionalnem pravu posamezne države članice, spoštovati pa se morata načeli enakovrednosti in učinkovitosti.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: slovaščina.