title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 18. julija 2013. # Eurofit SA proti Bureau d'intervention et de restitution belge (BIRB). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe - Kmetijstvo - Skupna ureditev trgov - Uredba (EGS) št. 3665/87 - Izvozna nadomestila - Preusmeritev blaga, namenjenega za izvoz - Obveznost povračila izvoznika - Nesporočitev podatkov v zvezi z zanesljivostjo sopogodbenika, osumljenega goljufije, s strani pristojnih organov - Višja sila - Neobstoj. # Zadeva C-99/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 18. julija 2013 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Kmetijstvo — Skupna ureditev trgov — Uredba (EGS) št. 3665/87 — Izvozna nadomestila — Preusmeritev blaga, namenjenega za izvoz — Izvoznikova obveznost povračila — Nesporočitev podatkov v zvezi z zanesljivostjo sopogodbenika, osumljenega goljufije, s strani pristojnih organov — Višja sila — Neobstoj“
      V zadevi C-99/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 9. februarja 2012, ki je prispela na Sodišče 24. februarja 2012, v postopku

         Eurofit SA

      proti

         Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB),

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi M. Berger, predsednica senata, E. Levits in J.-J. Kasel (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za družbo Eurofit SA S. Woog, odvetnik,

               —

               za belgijsko vlado M. Jacobs in J.-C. Halleux, agenta, skupaj z B. De Moorom in V. van Steenkistejem, odvetnikoma,

               —

               za Evropsko komisijo B. Burggraaf in D. Triantafyllou, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago pojma višje sile v smislu Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 351, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2945/94 z dne 2. decembra 1994 (UL L 310, str. 57, v nadaljevanju: Uredba št. 3665/87).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Eurofit SA (v nadaljevanju: Eurofit) in Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB) zaradi vračila izvoznih nadomestil, ki so bila tej družbi izplačana na podlagi ponarejenih dokumentov.

         Pravni okvir

               3

               V prvi in drugi uvodni izjavi Uredbe št. 2945/94 je bilo navedeno:
               „ker pravila Skupnosti predvidevajo odobravanje izvoznih nadomestil samo na podlagi objektivnih kriterijev, zlasti količine, vrste in lastnosti izvoženega proizvoda ter njegove geografske destinacije; ker je glede na izkušnje treba poostriti ukrepe za boj proti nepravilnostim in predvsem proti prevaram, ki bi lahko škodljivo vplivale na proračun Skupnosti; ker je v ta namen treba predvideti povračilo preveč plačanih zneskov in kazni, da bi spodbudili izvoznike k upoštevanju pravil Skupnosti;
               ker je za zagotovitev pravilnega delovanja sistema izvoznih nadomestil treba izvajati kazni ne glede na subjektivno krivdo; ker pa je kljub temu primerno, da se kazni v določenih primerih ne uporabi, zlasti v primeru očitne napake, ki jo prizna pristojni organ, in da se uporabi strožje kazni v primeru naklepa“.

               4

               Uredba št. 3665/87 je določala možnost koriščenja izvoznih nadomestil za izvoznike, ki izvažajo kmetijske proizvode zunaj ozemlja Evropske unije.

               5

               Člen 5 Uredbe št. 3665/87 je določal:
               „1.   Diferencialno ali nediferencialno nadomestilo se izplača, če je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti, pod pogojem, da je bil proizvod – razen če je bil zaradi višje sile uničen v tranzitu – uvožen v tretjo državo in, kadar je to primerno, v določeno tretjo državo v dvanajstih mesecih od datuma sprejema izvozne deklaracije:
               […]
               3.   Če se je proizvod po tem, ko je zapustil carinsko območje Skupnosti, zaradi višje sile pokvaril ali uničil pri prevozu, se

                        —

                        v primeru diferencialnega nadomestila plača del nadomestila, določen v skladu z določbami člena 20,

                        —

                        v primeru nediferencialnega nadomestila plača celotni znesek nadomestila.“

               6

               Člen 11(1) iste uredbe je določal:
               „Če se ugotovi, da je izvoznik z namenom pridobitve izvoznega nadomestila zaprosil za višje izvozno nadomestilo, kot mu pripada, se za zadevni izvoz plača nadomestilo, ki velja za dejansko izvožene proizvode, ki se zmanjša za

                        (a)

                        polovico razlike med zaprošenim nadomestilom in nadomestilom, ki velja za dejanski izvoz;

                        (b)

                        dvakratno razliko med zaprošenim nadomestilom in veljavnim nadomestilom, če je izvoznik namenoma navedel napačne podatke.

                  […]
               Kazen, predvidena v točki (a), se ne uporabi:

                        —

                        v primeru višje sile,

                        —

                        v izjemnih primerih zaradi okoliščin, na katere izvoznik nima vpliva in ki so nastale po sprejemu izvozne deklaracije ali plačilne deklaracije s strani pristojnih organov, in pod pogojem, da izvoznik obvesti pristojne organe o teh okoliščinah neposredno po tem, ko zanje izve, in v roku, predvidenem v členu 47(2), razen če so pristojni organi že sami ugotovili, da zaprošeni znesek nadomestila ni pravilen,

                        —

                        v primeru očitne napake v zvezi z zaprošenim nadomestilom, ki jo prizna pristojni organ,

                  […]
               Če zaradi zmanjšanja, navedenega pod točkama (a) ali (b), pride do negativnega zneska, mora ta znesek plačati izvoznik.
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               7

               Eurofit je belgijska družba, ki se ukvarja s predelavo mleka in z izvozom mlečnih izdelkov v tretje države.

               8

               Julija 1996 je družba Eurofit izvozila maslo v Albanijo prek Italije. Blago naj bi se prevažalo s tovornjakom do Barija (Italija), nato pa z ladjo v Albanijo.

               9

               Italijanski posrednik, zadolžen za izvoz, je bila družba Di Fenza & Figli (v nadaljevanju: Di Fenza). Blago je moralo biti plačano že pred dobavo, znesek nadomestila pa je moral biti zavarovan z bančno garancijo.

               10

               Prva dobava je vzbudila dvome glede zanesljivosti posrednika. Blago je bilo namreč preusmerjeno v Neapelj (Italija), kraj skladiščenja v Neaplju ni bil znan, med tem mestom in Albanijo pa ni bilo nobene pomorske povezave.

               11

               Družba Eurofit, ki je stopila v stik z belgijskim konzularnim predstavništvom v Neaplju, se je odločila, da se tovornjak z blagom vrne v domovino, pri čemer je o tej odločitvi obvestila BIRB.

               12

               Po tem, ko jo je navedeni posrednik pomiril, je družba Eurofit odposlala nov tovornjak z 22 tonami masla. Ta je v Bari prispel 14. avgusta 1996.

               13

               BIRB je 10. septembra 1996 družbi Eurofit potrdil prejem dokumenta T5, ožigosanega s potrebnimi žigi pristojnih organov, in izplačal prvo izvozno nadomestilo v višini 1.521.670 BEF.

               14

               Poleg tega je družba Di Fenza družbi Eurofit poslala dokument, ki ga je italijansko ministrstvo za finance poslalo BIRB, in dokument o dajanju izvoženega blaga v promet v Albaniji.

               15

               Družba Eurofit je 26. septembra 1996 opravila drugo dobavo, ki jo je družba Di Fenza plačala v gotovini. Izkazalo pa se je, da je bil ček, izdan kot varščina za nadomestilo, brez kritja.

               16

               BIRB je 31. oktobra 1996 potrdil prejem dokumenta T5, vezanega na to drugo dobavo.

               17

               Družba Eurofit je tako od julija do novembra 1996 odposlala deset tovornjakov, od katerih je vsak prevažal 22 ton masla.

               18

               Ta družba je za dobavo prvih petih in sedmega tovornjaka od BIRB prejela izvozna nadomestila v višini 9.266.133 BEF (229701,44 EUR).

               19

               Vendar je BIRB blokiral plačila za blago iz šestega, osmega, devetega in desetega tovornjaka.

               20

               Družba je glede osmega tovornjaka, ki so ga italijanski organi zasegli, pred italijanskimi sodišči vložila tožbo zoper g. Di Fenzo. Zoper njega je bila leta 2003 izdana obsodilna kazenska sodba zaradi ponarejanja listin T1 in T5.

               21

               Pozneje se je izkazalo, da vso izvoženo blago najverjetneje nikoli ni zapustilo ozemlja Unije in da so bili prevozni dokumenti, ki so bili poslani BIRB, ponarejeni.

               22

               BIRB je 10. marca 1998 od družbe Eurofit zahteval vračilo neupravičeno izplačanih nadomestil, povečanih za kazen, določeno v členu 11(1) Uredbe št. 3665/87. Vendar se je BIRB pozneje odrekel znesku te kazni.

               23

               Družba Eurofit je julija 1999 predlagala, da nadomestila, ki jih je prejela, vrne BIRB, pri čemer pa je pojasnila, da to plačilo ne vpliva na njeno pravico do vložitve tožbe zoper ta organ.

               24

               Družba Eurofit je septembra 2001 vložila tožbo proti BIRB pri predložitvenem sodišču za vračilo navedenih nadomestil v višini 229701,43 EUR in za plačilo nadomestil za šesti, osmi, deveti in deseti tovornjak v višini 164299,79 EUR. Poleg tega je družba Eurofit predlagala, naj jo oprostijo plačila kazni zaradi neuporabe izvoznih dovoljenj.

               25

               Predlog družbe Eurofit temelji na načelu izjeme višje sile v smislu Uredbe št. 3665/87, pojma, za katerega je značilen obstoj okoliščin, na katere izvoznik nima vpliva, ki so neobičajne in nepredvidljive ter katerih posledic ni mogoče preprečiti kljub vsej potrebni skrbnosti.

               26

               Čeprav družba Eurofit priznava, da samega dejstva, da je ponarejanje storila njena sopogodbenica, družba Di Fenza, ni mogoče šteti za višjo silo, saj je izbira sopogodbenika tveganje, ki ga prevzame gospodarski subjekt, ob sklicevanju na sodbo z dne 7. septembra 1999 v zadevi De Haan (C-61/98, Recueil, str. I-5003) zatrjuje, da so ji pristojni nacionalni organi s svojim ravnanjem preprečili pravilno dojemanje tveganja pri tem poslu in je s tem niso odvrnili od tega, da bi začela izvažati ali da bi nadaljevala z zadevnim izvozom, ter da je zato upravičena do izjeme višje sile.

               27

               BIRB zavrača, da bi mu bilo mogoče pripisati kakršno koli kršitev in nasprotno meni, da družba Eurofit ni ravnala z vso potrebno skrbnostjo, da bi preprečila nastanek škode. BIRB glede zgoraj navedene sodbe De Haan meni, da je bila izdana v okviru ureditve, ki je drugačna od te, ki se uporablja za spor o glavni stvari, in da torej te sodbe ni mogoče prenesti na določbe Uredbe št. 3665/87.

               28

               Predložitveno sodišče v zvezi s trditvijo BIRB, da ni storil kršitve, ugotavlja, da izjeme višje sile, na katero se sklicuje družba Eurofit, ni mogoče enačiti s pojmom kršitve pristojnih nacionalnih organov. Meni pa, da je to, da so ti organi, če je tak primer, družbo Eurofit vedoma držali v nevednosti v zvezi z njenim izvozom in niso preverili carinskih dokumentov – tudi če je ta opustitev upravičena zaradi kazenske preiskave, ki je bila v teku – upoštevno pri presoji pojma višje sile, ker je bila presoja družbe Eurofit glede zanesljivosti njene sopogodbenice zaradi tega izkrivljena.

               29

               V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložili to vprašanje:
               „Ali se lahko šteje, da gre za višjo silo v smislu Uredbe št. 3665/87 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, če pristojni organi ne zagotovijo zahtevanih informacij ali gospodarskemu subjektu namerno dajo napačne informacije, tako da ga zavedejo pri presoji o zanesljivosti sopogodbenika, ki je že osumljen goljufije?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               30

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Uredbe št. 3665/87 razlagati tako, da to, da pristojni nacionalni organi izvoznika niso obvestili o obstoju tveganja, da je njegov sopogodbenik storil kaznivo dejanje goljufije, pomeni višjo silo v smislu te uredbe.

               31

               Najprej je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem višje sile razumeti v smislu okoliščin, ki jih ni povzročil tisti, ki se nanje sklicuje, ter so neobičajne in nepredvidljive, hkrati pa se njihovim posledicam kljub vsej skrbnosti ne bi bilo mogoče izogniti (sodbe z dne 5. februarja 1987 v zadevi Denkavit België, 145/85, Recueil, str. 565, točka 11; z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-377/03, ZOdl., str. I-9733, točka 95, in z dne 18. marca 2010 v zadevi SGS Belgium in drugi, C-218/09, ZOdl., str. I-2373, točka 44).

               32

               Ker pojem višje sile nima enake vsebine v okviru vseh področij uporabe prava Unije, je treba njegov pomen določiti glede na pravni okvir, v katerem naj bi imel učinke (glej zlasti sodbi z dne 7. decembra 1993 v zadevi Huygen in drugi, C-12/92, Recueil, str. I-6381, točka 30, in z dne 13. oktobra 1993 v zadevi An Bord Bainne Co-operative in Compagnie Inter-Agra, C-124/92, Recueil, str. I-5061, točka 10, in zgoraj navedeno sodbo SGS Belgium in drugi, točka 45).

               33

               Glede Uredbe št. 3665/87 je treba navesti, da se njena člena 5 in 11 o pogojih plačila nadomestila in o povračilu preveč plačanih zneskov ter o sankcijah, ki se uporabijo, izrecno nanašata na višjo silo.

               34

               Namen teh določb je natančno opredeliti in omejiti učinke višje sile pri izvoznih nadomestilih (glej v tem smislu sodbo z dne 29. septembra 1998 v zadevi First City Trading in drugi, C-263/97, Recueil, str. I-5537, točka 41).

               35

               Prvič, kar zadeva člen 5(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 je za plačilo nadomestila poleg pogoja, da je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti, določen še pogoj, da je bil uvožen v tretjo državo izvoza (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi First City Trading in drugi, točka 27, in SGS Belgium in drugi, točka 40). Ureditev Skupnosti, ki je veljala v času dejanskega stanja v glavni stvari, namreč določa odobravanje izvoznih nadomestil samo na podlagi objektivnih kriterijev, zlasti količine, vrste in lastnosti izvoženega proizvoda ter njegove geografske destinacije (sodba z dne 11. julija 2002 v zadevi Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Recueil, str. I-6453, točka 40).

               36

               Člen 5(3) Uredbe št. 3665/87, ki odstopa od tega načela, določa, da je plačilo nadomestila kljub vsemu zagotovljeno, kadar se proizvod po zapustitvi carinskega ozemlja Skupnosti pokvari ali uniči med prevozom zaradi višje sile, tako da ga ni mogoče dati v promet v tretji državi izvoza (zgoraj navedena sodba SGS Belgium in drugi, točka 43).

               37

               Člen 5(3) Uredbe št. 3665/87 je izjema od normalne ureditve izvoznih nadomestil, zato ga je treba razlagati ozko. Ker je obstoj višje sile pogoj sine qua non za to, da se lahko vloži zahtevek za nadomestilo za izvoženo blago, ki ni bilo dano v promet v tretji državi izvoza, je treba ta pojem razlagati tako, da ostane število primerov, v katerih se odobri tako plačilo, omejeno (zgoraj navedena sodba SGS Belgium in drugi, točka 46, in po analogiji sodba z dne 20. novembra 2008 v zadevi Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading proti Komisiji, C-38/07 P, ZOdl., str. I-8599, točka 60).

               38

               Drugič, glede člena 11 Uredbe št. 3665/87 je iz prve in druge uvodne izjave Uredbe št. 2945/94 razvidno, da je glede na izkušnje treba poostriti ukrepe za boj proti nepravilnostim in predvsem proti prevaram, ki bi lahko škodljivo vplivale na proračun Unije, ter da je s tem namenom treba predvideti povračilo preveč plačanih zneskov in kazni, pri čemer subjektivni vidik storjene kršitve v zvezi s tem nima vpliva (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Käserei Champignon Hofmeister, točki 40 in 60). Tako ta člen 11 določa odgovornost izvoznika za pravilnost deklaracije pod grožnjo kazni, pri čemer se upošteva ravno njegova vloga zadnjega člena v verigi proizvodnje, predelave in izvoza kmetijskih proizvodov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Käserei Champignon Hofmeister, točki 62 in 81).

               39

               Glede kazni, ki se uporablja, člen 11(1), prvi pododstavek, točki (a) in (b), Uredbe št. 3665/87 določa, da če je izvoznik zaprosil za višje nadomestilo, kot velja za dejansko izvožene proizvode, se nadomestilo zmanjša bodisi za polovico razlike med zaprošenim nadomestilom in nadomestilom, ki velja za dejanski izvoz, bodisi za dvakratno razliko med zaprošenim nadomestilom in veljavnim nadomestilom, če se izkaže, da je izvoznik namenoma navedel napačne podatke.

               40

               Torej se, če gre za namerno dejanje, poveča le višina kazni in se kazen, določena v členu 11(1), prvi pododstavek, točka (a), uporabi tudi, če ni podana izvoznikova krivda. V slednjem primeru se kazen, predvidena v prvem pododstavku navedenega odstavka 1, ne uporabi le v primerih, ki so taksativno našteti v njegovem tretjem pododstavku (sodba z dne 24. aprila 2008 v zadevi AOB Reuter, C-143/07, ZOdl., str. I-3171, točka 17).

               41

               Med izjemami iz člena 11(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 3665/87 so navedeni višja sila, nekateri izjemni primeri zaradi okoliščin, na katere izvoznik nima vpliva, in očitna napaka v zvezi z zaprošenim nadomestilom, ki jo prizna pristojni organ.

               42

               Vendar je treba spomniti, da te določbe izvoznike oproščajo samo plačila kazni, ne pa tudi povračila prejetih nadomestil (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo First City Trading in drugi, točka 46).

               43

               Sodišče je v zvezi s tem razsodilo, da se k taksativnemu seznamu iz člena 11(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 3665/87 ne more dodati nov primer izjeme, in sicer neobstoj krivdnega ravnanja izvoznika. Čeprav namreč kršitev ali napaka njegovega sopogodbenika lahko pomeni okoliščino, na katero izvoznik nima vpliva, ta spada pod običajno poslovno tveganje in je v okviru trgovskih poslov ni mogoče šteti za nepredvidljivo. Izvoznik je prost pri izbiri svojih sopogodbenikov in mora biti ustrezno previden, tako da ali vključi ustrezne klavzule v zvezi s tem v pogodbe, ki jih sklepa s sopogodbeniki, ali sklene posebno zavarovanje (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Käserei Champignon Hofmeister, točka 80 in navedena sodna praksa, in AOB Reuter, točka 36).

               44

               V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da se dejansko stanje v postopku v glavni stvari ne more šteti za višjo silo v smislu člena 5(3) Uredbe št. 3665/87.

               45

               Zadevnega blaga, ki – kot je razvidno iz predložitvene odločbe – najverjetneje nikoli ni zapustilo ozemlja Unije, namreč ni mogoče obravnavati, kot da je bilo pokvarjeno ali uničeno med prevozom v smislu člena 5(3) Uredbe št. 3665/87.

               46

               Poleg tega se družba Eurofit ne more sklicevati na izjemo višje sile iz člena 11(1), tretji pododstavek, prva alinea, Uredbe št. 3665/87. Ni namreč sporno, da je bila sopogodbenica družbe Eurofit kazensko obsojena zaradi ponarejanja dokumentov v okviru izvoznih nadomestil. V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 43 te sodbe, taka okoliščina pomeni običajno poslovno tveganje v okviru trgovskih poslov in je torej pri pogodbenih razmerjih, vezanih na izvoz, ki je upravičen do nadomestila, ni mogoče šteti za nepredvidljivo.

               47

               Ugotoviti je treba tudi, da čeprav je ravnanje carinskega organa, kakršno se v postopku v glavni stvari očita BIRB, in sicer da izvozniku ni posredoval podatkov ali celo da mu je namerno posredoval napačne podatke, mogoče upoštevati pri presoji nekaterih izjemnih primerov v smislu člena 11(1), tretji pododstavek, druga alinea, Uredbe št. 3665/87, pa tako ravnanje zadevnega izvoznika ne more razbremeniti obveznosti povračila neupravičeno prejetih nadomestil (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading proti Komisiji, točka 65).

               48

               Te ugotovitve zgoraj navedena sodba De Haan ne more omajati. Sodišče je namreč po eni strani v točki 32 te sodbe menilo, da lahko potrebe preiskave, namenjene identificiranju in prijetju storilcev ali sostorilcev izvedene goljufije ali poskusa, upravičujejo zavestno opustitev, v celoti ali delno, obveščanja zadevnega gospodarskega subjekta. Po drugi strani je Sodišče v točkah 53 in 54 iste sodbe razsodilo, da potrebe take preiskave ob neobstoju vsakršnega goljufivega ravnanja ali malomarnosti zavezanca in iz razlogov enakopravnosti lahko pomenijo poseben položaj v skladu z zakonodajo, ki se uporabi za dejansko stanje v tej zadevi, in sicer člen 13(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 1430/79 z dne 2. julija 1979 o povračilu ali odpustu uvoznih in izvoznih dajatev (UL L 175, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 3069/86 z dne 7. oktobra 1986 (UL L 286, str. 1).

               49

               Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da opustitev pristojnih carinskih organov obveščanja izvoznika o obstoju tveganja, da je njegov sopogodbenik storil kaznivo dejanje goljufije, ne pomeni višje sile v smislu določbe Uredbe št. 3665/87 in posebej člena 11(1), tretji pododstavek, prva alinea, te uredbe. Čeprav taka opustitev lahko pomeni izjemen primer v smislu člena 11(1), tretji pododstavek, druga alinea, Uredbe št. 3665/87, pa tega izvoznika ne more razbremeniti obveznosti povračila neupravičeno prejetih izvoznih nadomestil, saj je ta oproščen le plačila kazni na podlagi tega člena 11.

         Stroški

               50

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                     Opustitev pristojnih carinskih organov obveščanja izvoznika o obstoju tveganja, da je njegov sopogodbenik storil kaznivo dejanje goljufije, ne pomeni višje sile v smislu določbe Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2945/94 z dne 2. decembra 1994, in posebej člena 11(1), tretji pododstavek, prva alinea, te uredbe. Čeprav taka opustitev lahko pomeni izjemen primer v smislu člena 11(1), tretji pododstavek, druga alinea, Uredbe št. 3665/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2945/94, pa tega izvoznika ne more razbremeniti obveznosti povračila neupravičeno prejetih izvoznih nadomestil, saj je ta oproščen le plačila kazni na podlagi tega člena 11.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 12. aprila 2013. # Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūra (LATGA-A) proti Evropski komisiji. # Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Avtorske pravice v zvezi z javnim izvajanjem glasbenih del po spletu, po satelitu in s kabelsko retransmisijo - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Razdelitev geografskega trga - Dvostranski sporazumi med nacionalnimi kolektivnimi organizacijami - Usklajeno ravnanje, ki izključuje možnost izdajanja večozemeljskih in večrepertoarnih dovoljenj - Dokaz - Domneva nedolžnosti. # Zadeva T-419/08.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 12. aprila 2013. # Sociedade Portuguesa de Autores CRL proti Evropski komisiji. # Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Avtorske pravice v zvezi z javnim izvajanjem glasbenih del po spletu, po satelitu in s kabelsko retransmisijo - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Razdelitev geografskega trga - Dvostranski sporazumi med nacionalnimi kolektivnimi organizacijami - Usklajeno ravnanje, ki izključuje možnost izdajanja večozemeljskih in večrepertoarnih dovoljenj - Dokaz - Domneva nedolžnosti. # Zadeva T-417/08.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 28. oktobra 1993. # Zunis Holding SA in Finan Srl in Massinvest SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Dopustnost. # Zadeva T-83/92.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 9. julija 2002. # Alexandre Tilgenkamp proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obvestilo o prostem delovnem mestu. # Zadeva T-158/01.


Sodba Sodišča z dne 20. maja 1992. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-190/90.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 25. oktobra 2002. # Tetra Laval BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-80/02.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 5. marca 2015.#Tallinna Ettevõtlusamet proti Statoil Fuel & Retail Eesti AS.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tallinna Ringkonnakohus.#Predhodno odločanje – Posredni davki – Trošarine – Direktiva 2008/118/ES – Člen 1(2) – Tekoče gorivo, za katero se plača trošarina – Davek na prodajo na drobno – Pojem „posebni namen“ – Vnaprej določen namen – Organizacija javnega prevoza na območju mesta.#Zadeva C-553/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 5. marca 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Posredni davki — Trošarine — Direktiva 2008/118/ES — Člen 1(2) — Tekoče gorivo, za katero se plača trošarina — Davek na prodajo na drobno — Pojem ‚posebni namen‘ — Vnaprej določen namen — Organizacija javnega prevoza na območju mesta“
      V zadevi C‑553/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tallinna ringkonnakohus (Estonija) z odločbo z dne 15. oktobra 2013, ki je prispela na Sodišče 16. oktobra 2013, v postopku

         Tallinna Ettevõtlusamet

      proti

         Statoil Fuel & Retail Eesti AS,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh, sodnik, C. Toader, sodnica, E. Jarašiūnas (poročevalec) in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Tallinna Ettevõtlusamet T. Pikamäe, odvetnik,

               —

               za Statoil Fuel & Retail Eesti AS C. Ginter in V. Puolakainen, odvetnika,

               —

               za grško vlado I. Bakopoulos, agent,

               —

               za Evropsko komisijo L. Grønfeldt in L. Naaber-Kivisoo, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2) Direktive Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS (UL L 9, str. 12).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Tallinna Ettevõtlusamet (agencija mesta Talin za podjetja, v nadaljevanju: Ettevõtlusamet) in družbo Statoil Fuel & Retail Eesti AS (v nadaljevanju: Statoil) zaradi povračila davka na prodajo, ki ga je ta družba plačala v letih 2010 in 2011.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 1 Direktive 2008/118 določa:
               „1.   Ta direktiva določa splošni režim za trošarino, ki neposredno ali posredno zadeva porabo naslednjega blaga (v nadaljnjem besedilu ‚trošarinsko blago‘):

                        (a)

                        energenti in električna energija, zajeti v Direktivi [Sveta] 2003/96/ES [z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije, UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 9, zvezek 1, str. 405];

                  […]
               2.   Države članice lahko pobirajo druge posredne davke na trošarinsko blago za posebne namene, če so ti davki skladni z davčnimi pravili Skupnosti, ki se uporabljajo za trošarino ali davek na dodano vrednost [(v nadaljevanju: DDV)], glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, davčne obveznosti in davčnega nadzora, ta pravila pa ne vključujejo določb o oprostitvah.
               […]“

               4

               Člen 47(1) Direktive št. 2008/118 v prvem odstavku določa, da se „[d]irektiva [Sveta] 92/12/EGS[, z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov] UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 179)] […] razveljavi z učinkom od 1. aprila 2010“.

               5

               Člen 3(2) Direktive 92/12 je določal:
               „Proizvodi, [za katere se plačajo trošarine], se lahko obdavčijo z drugimi posrednimi davki za posebne namene, če so ti davki v skladu z davčnimi pravili, ki se uporabljajo za trošarino in DDV, glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, davčne obveznosti in davčnega nadzora.“

         Estonsko pravo

               6

               V različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, je zakon z dne 21. septembra 1994 o lokalnih davkih (kohalike maksude seadus) lokalnim skupnostim zlasti omogočal, da so uvedle davek, pod pogoji, navedenimi v členu 8. Ta člen, naslovljen „Davek na prodajo“, je določal:
               „1.   Davek na prodajo plačujejo samostojni podjetniki in pravne osebe, ki imajo dovoljenje za opravljanje dejavnosti na območju občine ali mesta. Glede na sedež davek na prodajo plačujejo trgovci v smislu trgovskega zakona [(kaubandustegevuse seadus), z dne 11. februarja 2004], ki so vpisani v register gospodarskih dejavnosti in ki opravljajo dejavnost v trgovini na drobno, v gostinstvu ali v storitveni dejavnosti.
               2.   Davek na prodajo se pobere na vrednost blaga ali storitev, ki jih davčni zavezanec proda na območju občine ali mesta in ki je vsebovana v prodajni ceni. Prodajna cena v smislu tega zakona je obdavčljiva vrednost obdavčljivega prometa, določenega v zakonu o prometnem davku, brez davka na prodajo.
               3.   Stopnjo davka na prodajo določi občinski ali mestni svet, pri čemer pa ta stopnja ne sme presegati 1 % vrednosti blaga in storitev v skladu z odstavkom 2, ki je vsebovana v prodajni ceni.
               […]
               6.   Občinska ali mestna uprava lahko v skladu s pogoji in postopki, ki jih je določil občinski ali mestni svet, odobri olajšave in oprostitve od davka na prodajo.“

               7

               Člen 8 od 1. januarja 2012 ne velja več, od tega datuma dalje pa tudi davek na prodajo ni več določen.

               8

               Tallinna Linnavolikogu (talinski mestni svet) je 17. decembra 2009 sprejel Uredbo št. 45 o davku na prodajo v mestu Talin. Ta uredba je bila spremenjena z Uredbo št. 22 Tallinna Linnavolikogu z dne 8. aprila 2010 (v nadaljevanju: Uredba št. 45).

               9

               Člen 1 Uredbe št. 45, naslovljen „Oznaka davka in predmet obdavčenja“, je določal:
               „1.   S to uredbo se v mestu Talin uvaja davek na prodajo.
               2.   Davek na prodajo se pobere na blago in storitve, ki jih davčni zavezanec, ki izpolnjuje pogoje iz člena 2, v poslovalnici, ki je na območju mesta Talin, ali od tam proda oziroma opravi fizičnim osebam (razen podjetniku za namene njegovega podjetja) v trgovini na drobno, v gostinstvu in v storitveni dejavnosti.“

               10

               Člen 2 te uredbe, naslovljen „Davčni zavezanec“, je določal:
               „Davčni zavezanci so trgovci v smislu trgovskega zakona [z dne 11. februarja 2004], ki izpolnjujejo vse te pogoje:

                        1.

                        Trgovec je vpisan v registru gospodarskih dejavnosti.

                        2.

                        Poslovalnica trgovca v skladu s podatki v registru gospodarskih dejavnosti je na območju mesta Talin.

                        3.

                        Trgovec dejavnost opravlja v trgovini na drobno, gostinstvu ali na storitvenem področju.“

               11

               Člen 4 Uredbe št. 45 je določal stopnjo davka na prodajo v višini 1 % obdavčljive vrednosti blaga in storitev iz člena 1(2) te uredbe.

               12

               Člen 5 te uredbe, naslovljen „Davčne oprostitve“, je določal:
               „Davek na prodajo se ne plačuje za naslednje vrste blaga in storitev:

                        1.

                        blago in storitve, ki se prodajajo prek e‑trgovanja;

                        2.

                        električna in toplotna energija, ki se prodaja prek distribucijskega omrežja, zemeljski plin in voda;

                        3.

                        blago in storitve, ki se prodajajo med vožnjo na ladji, letalu, vlaku ali avtobusu, če se vožnja začne ali konča zunaj mesta Talin oziroma če ladja, letalo, vlak ali avtobus med vožnjo zunaj mesta Talin miruje;

                        4.

                        vsa zdravila, kontracepcijska sredstva, sanitarni in higienski proizvodi, medicinski instrumenti in tudi medicinski pripomočki, ki so na seznamu iz Uredbe št. 63, ki jo je izdal minister za socialne zadeve 4. decembra 2006 […];

                        5.

                        kruh brez dodanega medu, jajc, sira ali sadja […];

                        6.

                        mleko, smetana, pinjenec, kislo mleko in kisla smetana, jogurt, kefir in drugo fermentirano ali kislo mleko in smetana […], razen v prahu, granulah ali drugih trdnih oblikah […];

                        7.

                        pripravki (homogenizirani) v kaši, namenjeni uporabi kot hrana za majhne otroke […], posebno mleko za dojenčke […], proizvodi za otroško prehrano, pripravljeni za prodajo na drobno, v obliki prahu ali tekočine […] in tudi hrana za majhne otroke, ki vsebuje mleko ali mlečne proizvode […];

                        8.

                        otroške plenice […];

                        9.

                        ladje, jahte in gliserji v dolžini od 4 do 12 metrov, na katerih je treba opraviti tehnični pregled.“

               13

               Občina Talin je z dopisom med drugim razglasila, da je prodaja cigaret prav tako oproščena davka na prodajo.

               14

               Člen 13 Uredbe št. 45 je določal, da se uredba začne uporabljati 1. junija 2010.

               15

               Tallinna Linnavolikogu je 22. junija 2010 sprejel Uredbo št. 39 o spremembi proračuna mesta Talin za leto 2010 in prvi dopolnilni proračun (Tallinna linna 2010. aasta eelarve muutmine ja esimene lisaeelarve). Ta uredba, ki je začela veljati 25. junija 2010, je spremenila Uredbo št. 45 s tem, da je vstavila naslednji člen 91:
               „Davek na prodajo se pobira za organizacijo javnega potniškega prometa na območju mesta Talin, kot je navedeno v členu 6(1) zakona o organizaciji lokalnih skupnosti [(kohaliku omavalitsuse korralduse seadus) z dne 2. junija 1993, v nadaljevanju: zakon o organizaciji lokalnih skupnosti]. Prihodki iz davka na prodajo so ciljno namenjeni izpolnitvi tega namena.“

               16

               Tallinna Linnavolikogu je 9. septembra 2010 sprejel Uredbo št. 46 o proračunu mesta Talin za leto 2011 (Tallinna Linna 2011. aasta eelarve). Člen 10 te uredbe je povzel besedilo člena 91.

               17

               Tallinna Linnavolikogu je 15. decembra 2011 sprejel Uredbo št. 43 o spremembah Uredbe št. 45, z navedbo, da je zadnje obdobje obdavčitve četrto četrtletje leta 2011. Od 31. decembra 2011 dalje ni več davka na prodajo v mestu Talin, v skladu s spremembo, uvedeno z zakonom z dne 21. septembra 1994 o lokalnih davkih.

               18

               Člen 6(1) zakona o organizaciji lokalnih skupnosti določa:
               „Naloga lokalnih skupnosti je na ozemlju občine ali mesta organizirati […] javni prevoz znotraj občine ali mesta, […] če izvedba te naloge ni bila dodeljena drugemu.“

               19

               Člen 3(2), točka 2, zakona o javnem prevozu (ühistranspordi seadus) z dne 26. januarja 2000 določa:
               „2.   Namen vzpostavitve in organizacije javnega prevoza je:
               […]

                        2.

                        vzpodbujati prednostno rabo javnih prevoznih sredstev glede na avtomobile in druga posamična vozila, in na ta način zmanjšati negativni učinek prevoznih sredstev na okolje in zdravje, ki ga povzročajo, obenem pa preprečevati prometne nesreče in zastoje.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               20

               Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je med dejavnostmi družbe Statoil prodaja na drobno tekočega goriva, za katerega se plača trošarina. Navedena družba je 20. julija 2010, 20. oktobra 2010 in 25. januarja 2011 prijavila promet, ki ga je ustvarila s prodajo blaga in storitev, za katere se plača davek od prodaje, za junij leta 2010 in tudi za tretje in četrto četrtletje istega leta.

               21

               Družba Statoil je 22. septembra 2010, 26. oktobra 2010 in 7. februarja 2011 vložila popravljeno davčno napoved, s katero je od svojega prometa, ki ga je prijavila predhodno, odštela promet, ki ga je ustvarila s prodajo proizvodov, za katere se plačajo trošarine. Družba Statoil je 22. septembra 2010, 28. oktobra 2010 in 9. februarja 2011 pri Ettevõtlusamet vložila zahteve za povračilo.

               22

               Ettevõtlusamet je te zahteve zavrnila z odločbami z dne 19. oktobra 2010, 9. novembra 2010 in 4. marca 2011. Ettevõtlusamet je poleg tega z zadnjo odločbo ugotovila, da družba Statoil za četrto četrtletje 2010 dolguje dodatno vsoto.

               23

               Družba Statoil je 19. novembra 2010 pri Tallinna halduskohus (upravno sodišče mesta Tallinn) vložila tožbo za razglasitev ničnosti odločb Ettevõtlusamet z dne 19. oktobra in 9. novembra 2010 in zahtevala ponovno preučitev zahtev za povračilo z dne 22. septembra in 28. oktobra 2010 oziroma takojšnje povračilo preveč plačanega zneska, navedeno v teh zahtevah za povračilo. Družba Statoil je v svoji tožbi navedla zlasti dejstvo, da je člen 1(2) Uredbe št. 45 v nasprotju s pravom Unije, saj je nalagal plačilo davka na prodajo blaga in storitev na področju trgovine na drobno, ne da bi določil izjemo za prodajo blaga, za katerega se plačajo trošarine. Družba Statoil je pred istim sodiščem 5. aprila 2011 vložila podobno tožbo, ki se je nanašala na odločbo Ettevõtlusamet z dne 4. marca 2011. Tallinna halduskohus je tožbe združilo.

               24

               Tallinna halduskohus je z odločbo z dne 19. oktobra 2011 razveljavilo tri zgorajnavedene odločbe Ettevõtlusamet in slednji naložilo, naj ponovno preuči zadevne zahteve za povračilo. Tallinna halduskohus je v podporo svoji odločbi v bistvu navedlo dejstvo, da se za davek na prodajo ne more šteti, da sledi posebnemu namenu v smislu člena 1(2) Direktive št. 2008/118.

               25

               Ettevõtlusamet je zoper to odločbo vložila pritožbo, pri čemer je zlasti trdila, da se davek na prodajo pobira s konkretnim namenom, namreč z namenom spodbujanja javnega prevoza in posledično zmanjšanja gostote cestnega prometa in njegovega negativnega vpliva na okolje; da mesto Talin prihodke od tega davka namenja izboljšanju kakovosti javnega prevoza in da je namen tega davka kaznovanje potrošnje določenih proizvodov in storitev, ki lahko ustvarijo stroške za družbo ali imajo negativne zunanje učinke ali če se uporabijo za financiranje določenih storitev splošnega interesa.

               26

               Družba Statoil predlaga, naj se pritožba zavrne, ob tem pa zlasti navaja, da je namen, naveden v predpisu, ki se uporabi, organizacija javnega prevoza, ne pa njegovo spodbujanje, kot trdi Ettevõtlusamet.

               27

               Tallinna ringkonnakohus (pritožbeno sodišče v Talinu) meni, da Ettevõtlusamet, zato ker je bil davek na prodajo, pobran na trošarinsko blago, uporabljen v skladu s posebnim namenom, ni bilo treba predložiti nobenih drugih dokazov od tistih, ki izhajajo iz mestnega proračuna. Trdi, da v tem primeru ni nobenega razloga, da bi se domnevalo, da zneski, ki izhajajo iz davka na prodajo, niso bili uporabljeni v skladu s posebnim namenom.

               28

               Predložitveno sodišče med drugim meni, da se davki za poseben namen navadno uporabljajo za kaznovanje potrošnje določenih proizvodov in storitev, ki lahko ustvarijo stroške za družbo ali imajo negativne zunanje učinke, kot so škodljivi učinki na okolje, oziroma za financiranje določenih storitev splošnega interesa, kot je spodbujanje turizma, športa ali kulture. Taki davki so sredstvo, ki ga organi uporabijo za vplivanje na ravnanje uporabnikov, s tem ko z obdavčenjem nezaželenih izdatkov slednje odvračajo od uporabe določenega blaga.

               29

               Vendar po mnenju Tallinna ringkonnakohus na datum njegove predložitvene odločbe sodna praksa Sodišča ne daje jasnega odgovora na vprašanje, ali ima posredni davek poseben namen v smislu člena 1(2) Direktive št. 2008/11, če se davek pobira za financiranje konkretne naloge, ki jo ima lokalna skupnost v skladu z zakonom in je financiranje te naloge prav tako zagotovljeno, če ta davek ni pobran. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da so bila vsa sredstva, pridobljena na podlagi davka na prodajo, namenjena organizaciji javnega prevoza, kar lahko zmanjša onesnaženost in poveča splošno blaginjo.

               30

               Predložitveno sodišče se poleg tega sprašuje o zakonitosti pobiranja tega davka v obdobju, v katerem poseben namen istega davka ni bil izrecno določen v pravnem aktu s tem, da v zvezi s tem navaja, da je bil samo v obdobju obdavčitve, ki je predmet spora, to je od 25. junija 2010, člen 91 vključen v Uredbo št. 45.

               31

               V teh okoliščinah je Tallinna ringkonnakohus prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je mogoče financiranje obratovanja javnega potniškega prometa na območju lokalne skupnosti šteti za poseben namen v smislu člena 1(2) Direktive [2008/118], če izpolnitev in financiranje take naloge spada k obveznostim lokalne skupnosti?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 1(2) Direktive [2008/118] razlagati tako, da je v skladu s to določbo, da se v nacionalnem pravu določi posredni davek, ki se plača na prodajo trošarinskega blaga končnemu potrošniku in uporabi izključno za obratovanje javnega potniškega prometa, če je obratovanje javnega potniškega prometa obveznost lokalne skupnosti – davčne upravičenke, ki jo je treba izpolniti ne glede na tak posredni davek, obseg financiranja obratovanja javnega potniškega prometa pa na koncu ne izhaja avtomatično iz obsega pobranih davkov, saj je višina zneska, zagotovljena za obratovanje javnega potniškega prometa, natančno določena, tako da če so prihodki iz posrednega davka višji, javni organi namenijo ustrezno manj drugih finančnih sredstev za obratovanje javnega potniškega prometa, in obratno, če je pobranega manj davka na prodajo, mora lokalna skupnost ustrezno povišati druga finančna sredstva za obratovanje javnega potniškega prometa, pri čemer pa je pri davčnih prihodkih, ki odstopajo od napovedi, kljub temu mogoče obseg izdatkov za obratovanje javnega potniškega prometa spremeniti s spremembo proračuna lokalne skupnosti?

                        3.

                        Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 1(2) Direktive [2008/118] razlagati tako, da je v skladu s to določbo, če se od trošarinskega blaga dodatno pobere posredni davek, katerega namen se določi po nastanku obveznosti plačila tega davka?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               32

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2) Direktive 2008/118 razlagati tako, da se lahko šteje, da se davek, kot je v postopku v glavni stvari, če se nanaša na prodajo na drobno tekočega goriva, za katerega se plača trošarina, pobira za določen namen v smislu te določbe, če se z njim namerava financirati organizacijo javnega prevoza na področju občine, ki nalaga ta davek, pri čemer mora ta občina izvesti in financirati to dejavnost ne glede na obstoj tega davka in so bili prihodki od tega davka uporabljeni izključno z namenom izvedbe te dejavnosti.

               33

               Najprej je treba navesti, da iz predložitvene odločbe izhaja, da spor o glavni stvari, ki se nanaša na davek na prodajo le v obsegu, v katerem je bremenil prodajo na drobno tekočih derivatov, temelji na neizpodbijani tezi, da se ta proizvod uvršča v okvir pojma „trošarinsko blago“ v smislu člena 1(1) Direktive 2008/118. Predložitveno sodišče mora to po potrebi preveriti. Ker pa se mora Sodišče vsekakor izreči glede na dejanska in pravna vprašanja, kot so navedena v predložitveni odločbi (glej sodbi B., C‑306/09, EU:C:2010:626, točka 47, in Kastrati, C‑620/10, EU:C:2012:265, točka 38), bo v tem primeru za potrebe analize sprejelo isto tezo.

               34

               Medtem ko je Direktiva 2008/118, ki se za spor o glavni stvari uporablja le ratione temporis, razveljavila in nadomestila Direktivo 92/12 z učinkom od 1. aprila 2010, iz besedila člena 1(2) Direktive 2008/118 in člena 3(2) Direktive 92/12 izhaja, da vsebina teh določb v bistvu ni drugačna. Iz tega je treba sklepati, da se sodna praksa Sodišča v zvezi s to zadnjo določbo še vedno uporablja, kar zadeva člen 1(2) Direktive 2008/118.

               35

               V skladu s členom 1(1) in (2) zadnjenavedene direktive je trošarinsko blago na podlagi te direktive lahko predmet druge posredne obdavčitve, kot je trošarina, ki jo uvaja ta direktiva, če so ti davki na eni strani uvedeni za enega ali več posebnih namenov in če so ti davki na drugi strani v skladu z davčnimi pravili, ki se uporabljajo za trošarino in DDV, glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, davčne obveznosti in davčnega nadzora, saj ta pravila ne vključujejo pravil v zvezi z oprostitvami.

               36

               Ta dva pogoja, katerih cilj je izogibanje dodatnim posrednim davkom, ki bi neupravičeno ovirali trgovino, sta, kot je razvidno iz besedila člena 1(2) te direktive, kumulativna (glej po analogiji sodbo Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, točka 22 in navedena sodna praksa).

               37

               Kar zadeva prvi pogoj – edini, na katerega se nanašajo postavljena vprašanja – je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je posebni namen v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118 tisti namen, ki ni zgolj proračunski (glej po analogiji sodbi Komisija/Francija, C‑434/97, EU:C:2000:98, točka 19, in Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, točka 23 in navedena sodna praksa).

               38

               Vendar glede na to, da ima vsak davek nujno proračunski namen, zgolj okoliščina, da davek sledi proračunskemu cilju, ne more, ne da bi se členu 1(2) Direktive 2008/118 vzelo vso vsebino, zadostovati za izključitev tega, da bi se za ta davek lahko štelo, da ima tudi posebni namen v smislu te določbe (glej po analogiji sodbo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, točka 27 in navedena sodna praksa).

               39

               Poleg tega, če bi vnaprej določen namen prihodka od davka za financiranje pristojnosti pristojnih lokalnih organov, ki so nanje prenesene, lahko pomenil okoliščino, ki jo je treba upoštevati pri ugotovitvi obstoja posebnega namena, tak namen, ki je le stvar notranje organizacije proračuna države članice, ne more biti zadosten pogoj v zvezi s tem, saj se lahko vsaka država članica ne glede na to, kateremu cilju sledi, odloči naložiti, da se prihodek od nekega davka nameni financiranju določenih izdatkov. V nasprotnem primeru bi se lahko vsak namen štel za poseben v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118, kar bi usklajeni trošarini, uvedeni s to direktivo, odvzelo sleherni polni učinek in bi bilo v nasprotju z načelom, da je treba določbo o odstopanju, kakršna je navedeni člen 1(2), razlagati ozko (glej po analogiji sodbo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, točki 28 in 29 in navedena sodna praksa).

               40

               Zato obstoja posebnega namena v smislu te določbe ni mogoče ugotoviti samo na podlagi razporeditve dohodkov od zadevnega davka, za financiranje splošnih izdatkov za javni organ na določenem področju. V nasprotnem primeru tega domnevno posebnega namena ne bi bilo mogoče razlikovati od zgolj proračunskega namena.

               41

               Da bi se štelo, da ima prihodek od davka vnaprej določen namen v smislu navedene določbe, mora biti zadevni davek namenjen zagotavljanju posebnega namena in mora torej obstajati neposredna povezava med uporabo prihodkov od davkov in tem posebnim namenom (glej v tem smislu sodbo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, točka 30).

               42

               Glede na neobstoj takšnega vnaprej določenega namena se za davek, ki se nanaša na trošarinsko blago, šteje, da ima poseben namen v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118, samo če je ta davek, kar zadeva njegovo strukturo, zlasti glede predmeta obdavčenja ali davčne stopnje, zasnovan tako, da vpliva na ravnanje davkoplačevalcev, v smislu, da omogoča uresničitev navedenega posebnega namena, na primer z velikimi obdavčitvami proizvodov, z namenom odvračanja od njihove potrošnje (glej v tem smislu sodbo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, točka 32).

               43

               V obravnavanem primeru iz predložitvene odločbe izhaja, da je mesto Talin večino prihodkov od davkov na prodajo, ki se poleg tega plačujejo za večino blaga in storitev, prodanih končnim potrošnikom na ozemlju mesta Talin, namenilo financiranju svojih pristojnosti na področju organizacije javnega prevoza na svojem ozemlju, torej pristojnosti, ki jih ima na podlagi člena 6(1) zakona o organizaciji lokalnih skupnosti, uporabljeni pa so bili izključno v ta namen.

               44

               Če bi ta okoliščina dejansko lahko pomenila okoliščino, ki jo je treba upoštevati pri ugotovitvi obstoja posebnega namena v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118, je treba v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 39 te sodbe, vseeno ugotoviti, da se ta namenska uporaba nanaša na splošne izdatke, ki so obveznosti mesta Talin, neodvisno od obstoja zadevnega davka v postopku v glavni stvari. Takšne splošne izdatke je mogoče financirati s prihodki od davkov vseh vrst. Zato navedenega posebnega namena, namreč financiranje organizacije javnega prevoza na ozemlju mesta Talin, ni mogoče razlikovati od zgolj proračunskega namena.

               45

               Poleg tega, tudi če bi šteli za dokazano, na eni strani, trditev Ettevõtlusamet in grške vlade, da je v bistvu namen davka na prodajo – če se nanaša na tekoča goriva, za katere se plača trošarina – učinkovita organizacija javnega prevoza, varstvo okolja in javnega zdravja, ter na drugi, da izdatki za ta namen niso zgolj splošni izdatki, ki se lahko financirajo iz prihodkov od davkov vseh vrst (glede izdatkov za zdravstvo na splošno glej v tem smislu sodbo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, točka 31), je treba navesti, da zadevna nacionalna zakonodaja ne določa nobenega mehanizma glede vnaprej določenega namena prihodkov od tega davka, če se zaračuna za tekoča goriva, za katera se plača trošarina, za tovrstne namene varstva okolja oziroma javnega zdravja. V zvezi s tem zato ne bi mogli šteti, da je zgolj na podlagi dodelitve zadevnih prejemkov iz postopka v glavni stvari organizaciji javnega prevoza, mogoče vzpostaviti neposredno povezavo v smislu prej navedene točke 41 te sodbe, med uporabo prihodkov na podlagi tega davka in cilji varstva okolja in javnega zdravja.

               46

               Med drugim iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, ni razvidno, poleg tega pa v pisnih stališčih, predloženih Sodišču, nihče ni navedel, da davek na prodajo, če se nanaša na tekoča goriva, za katera se plača trošarina, ustreza pogojem iz točke 42 te sodbe, namreč, da je kar zadeva strukturo, sestavljen tako, da davkoplačevalce odvrača od uporabe teh goriv oziroma jih spodbuja k temu, da se odločijo za ravnanje, katerega učinki so manj škodljivi za okolje ali javno zdravje od tistih, za katere bi se ti davkoplačevalci odločili v primeru neobstoja tega davka.

               47

               Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2) Direktive 2008/118 razlagati tako, da ni mogoče šteti, da se davek – kot je v postopku v glavni stvari, če se nanaša na prodajo na drobno tekočega goriva, za katerega se plača trošarina – pobira za določen namen v smislu te določbe, če se z njim namerava financirati organizacijo javnega prevoza na področju občine, ki ta davek predpiše, pri čemer mora ta občina izvesti in financirati to dejavnost ne glede na obstoj tega davka, tudi če so bili prihodki od tega davka uporabljeni izključno za izvedbo te dejavnosti. Zato je treba to določbo razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je v postopku v glavni stvari, s katero je uveden tovrstni davek na prodajo na drobno tekočega goriva, za katerega se plača trošarina.

         Tretje vprašanje

               48

               Ob upoštevanju odgovorov na prvo in drugo vprašanje na tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               49

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 1(2) Direktive Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS je treba razlagati tako, da ni mogoče šteti, da se davek – kot je v postopku v glavni stvari, če se nanaša na prodajo na drobno tekočega goriva, za katerega se plača trošarina – pobira za določen namen v smislu te določbe, če se z njim namerava financirati organizacijo javnega prevoza na področju občine, ki ta davek predpiše, pri čemer mora ta občina izvesti in financirati to dejavnost ne glede na obstoj tega davka, tudi če so bili prihodki od tega davka uporabljeni izključno za izvedbo te dejavnosti. Zato je treba to določbo razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je v postopku v glavni stvari, s katero je uveden tovrstni davek na prodajo na drobno tekočega goriva, za katerega se plača trošarina.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: estonščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 23. septembra 2009.#Transnáutica - Transportes e Navegação, SA proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Carinska unija - Operacije zunanjega tranzita Skupnosti - Tovor tobaka in etilnega alkohola, namenjen tretjim državam - Goljufija - Zahtevek za odpust uvoznih dajatev - Člen 239 Uredbe (EGS) št. 2913/92 - Člen 905 Uredbe (EGS) št. 2454/93 - Klavzula pravičnosti - Obstoj posebnega primera - Splošno jamstvo.#Zadeva T-385/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 23. septembra 2009 – Transnáutica proti Komisiji
      (Zadeva T-385/05)
      „Carinska unija – Operacije zunanjega tranzita Skupnosti – Tovor tobaka in etilnega alkohola, namenjen tretjim državam – Goljufija – Zahtevek za odpust uvoznih dajatev – Člen 239 Uredbe (EGS) št. 2913/92 − Člen 905 Uredbe (EGS) št. 2454/93 − Klavzula pravičnosti − Obstoj posebnega primera – Splošno jamstvo“
      Lastni viri Evropskih skupnosti – Povrnitev ali opustitev uvoznih ali izvoznih dajatev – Klavzula pravičnosti, uvedena s členom 905 Uredbe št. 2454/93 – Obstoj „posebnega primera“ – Obseg (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 239; Uredba Komisije št. 2454/93, člen 905) (Glej točke od 48 do 61.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije REM 05/2004 z dne 6. julija 2005, s katero sta bila zavrnjena povračilo in
                  odpust nekaterih carin.

            Izrek

                  1)

                  	Odločba Komisije REM 05/2004 z dne 6. julija 2005 se razglasi za nično.

                  2)

                  	Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 27. septembra 2011. # Mustapha El Jirari Bouzekri proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti NC NICKOL - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti NIKE - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Neobstoj podobnosti znakov - Člen 8(5) Uredbe št. 40/94. # Zadeva T-207/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 27. septembra 2011 – El Jirari Bouzekri proti UUNT – Nike International (NC NICKOL)
      (Zadeva T-207/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti NC NICKOL – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti NIKE – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Neobstoj podobnosti znakov – Člen 8(5) Uredbe št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali podobne prejšnje znamke z ugledom – Varstvo prejšnje ugledne znamke, razširjeno na proizvode ali storitve, ki niso podobni – Pogoji (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b) in (5) (Glej točke od 29 do 31.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 25. februarja 2009 (zadeva R 554/2008-2), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med družbo Nike International Ltd in Mustapho El Jirarijem Bouzekrijem.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 25. februarja 2009
                     (zadeva R 554/2008-2) se razveljavi.

                  2.

                  	UUNT nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasil Mustapha El Jirari Bouzekri. Družba Nike International Ltd nosi svoje
                     stroške.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 21. marca 2002. # Cura Anlagen GmbH proti Auto Service Leasing GmbH (ASL). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Handelsgericht Wien - Avstrija. # Zadeva C-451/99.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 10. maja 2011. # Maurice Emram proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti G - Prejšnja nacionalna figurativna znamka G in prejšnja figurativna znamka Skupnosti G - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-187/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 10. maja 2011 – Emram proti UUNT – Guccio Gucci (G)
      (Zadeva T-187/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti G – Prejšnja nacionalna figurativna znamka G in prejšnja figurativna znamka Skupnosti G – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Znaki, ki lahko sestavljajo znamko – Znaki, sestavljeni iz
            črke ali kombinacije črk – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane
            za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko – Merila presoje (Uredba Sveta št. 207/2009,
            členi 4, 7 in 8(1)(b)) (Glej točko 49.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba
            Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 55, 74 in 78.)
      Predmet

               Tožba, vložena zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 11. februarja 2010 (zadeva R 1281/2008-1) glede postopka
                  z ugovorom med Guccio Gucci SpA in Mauriceom Emramom.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Maurice Emram

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka G za proizvode iz razredov 9, 18 in 25 – prijava št. 2421402

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Guccio Gucci SpA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               figurativni nacionalna znamka in znamka Skupnosti G za proizvode iz razredov 9, 18 in 25

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev odločbe oddelka za ugovore in zavrnitev registracije prijavljene znamke

         Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Mauriceu Emramu se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 13. decembra 2001. # Krupp Thyssen Stainless GmbH in Acciai speciali Terni SpA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Globa. # Združeni zadevi T-45/98 in T-47/98.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (tretji senat) z dne 24. aprila 2013.#CB proti Evropski komisiji.#Javni uslužbenci – Uradniki – Javni natečaj – Obvestilo o natečaju EPSO/AD/181/10 – Nepripustitev k ocenjevalnim preizkusom.#Zadeva F‑73/11.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 16. julija 2015.#Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) in Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel) proti FS Retail in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Milano.#Predhodno odločanje – Prosti pretok blaga – Členi od 34 PDEU do 36 PDEU – Ukrepi z enakim učinkom – Direktiva 94/11/ES – Člena 3 in 5 – Izčrpna uskladitev – Prepoved oviranja dajanja na trg obutve, ki ustreza zahtevam Direktive 94/11 – Nacionalna zakonodaja, s katero se zahteva prikaz države porekla na oznaki, ki se nanaša na izdelke, proizvedene v tujini, z uporabo izraza v italijanskem jeziku ,pelleʻ – Izdelki, dani v prosti promet.#Zadeva C-95/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 16. julija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Prosti pretok blaga — Členi od 34 PDEU do 36 PDEU — Ukrepi z enakim učinkom — Direktiva 94/11/ES — Člena 3 in 5 — Izčrpna uskladitev — Prepoved oviranja dajanja na trg obutve, ki ustreza zahtevam Direktive 94/11 — Nacionalna zakonodaja, s katero se zahteva prikaz države porekla na oznaki, ki se nanaša na izdelke, proizvedene v tujini, z uporabo izraza v italijanskem jeziku ‚pelle‘ — Izdelki, dani v prosti promet“
      V zadevi C‑95/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale di Milano (Italija) z odločbo z dne 20. februarja 2014, ki je prispela na Sodišče 27. februarja 2014, v postopku

         Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC),

         Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel)

      proti

         FS Retail,

         Luna Srl,

         Gatsby Srl,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh, sodnik, C. Toader (poročevalka), sodnica, in E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. januarja 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) G. Floridia, A. Tornato, M. Mussi, A. Fratini in G. Geminiani, odvetniki,

               —

               za Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), G. Floridia, A. Tornato, M. Mussi, G. P. Geminiani in A. Fratini, odvetniki,

               —

               za FS Retail M. Sapio, odvetnik,

               —

               za Luna Srl A. Cattel in M. Concetti, odvetnika,

               —

               za Gatsby Srl A. Terenzi, odvetnik,

               —

               za češko vlado M. Smolek, agent,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, agenta,

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman, B. Koopman in H. Stergiou, agenti,

               —

               za švedsko vlado A. Falk, C. Meyer-Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren in K. Sparrman, skupaj z L. Swedenborgom, E. Karlssonom in F. Sjövallom, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo G. Gattinara in G. Zavvos, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 23. aprila 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 34 PDEU do 36 PDEU, členov 3 in 5 Direktive Evropskega Parlamenta in Sveta 94/11/ES z dne 23. marca 1994 o približevanju na področju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z označevanjem materialov, ki se uporabljajo za glavne sestavne dele obutve, namenjene prodaji potrošnikom (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 13, str. 173), in člena 60 Uredbe (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (UL L 269, str. 1, v nadaljevanju: carinski zakonik Unije).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC), panožnim nacionalnim združenjem, včlanjenim v italijansko industrijsko združenje, ki združuje in zastopa najboljše izvajalce v usnjarski panogi, ter Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), nepridobitnim združenjem potrošnikov, katerega namen je družbena solidarnost, in družbami italijanskega prava FS Retail, Luna Srl in Gatsby Srl glede dajanja na trg obutve, ki je imela na notranji strani podplata splošno poimenovanje v italijanskem jeziku „pelle“ (koža/usnje) ali „vera pelle“ (prava koža/pravo usnje), v Italiji, in sicer brez navedbe o državi porekla izdelka.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V skladu s členom 8 Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 20, str. 337), kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 21, str. 8, v nadaljevanju: Direktiva 98/34) morajo države članice Evropski komisiji načeloma takoj sporočiti vsak osnutek tehničnega predpisa, ki ga želijo sprejeti. Komisiji morajo predložiti tudi razloge, iz katerih je uzakonitev takega tehničnega predpisa potrebna, če ti niso že jasno razvidni v osnutku. Komisija mora nato nemudoma uradno obvestiti druge države članice o osnutku in vseh dokumentih, ki jih je prejela. Države članice brez odloga sporočijo Komisiji dokončno besedilo tehničnega predpisa.

               4

               Na podlagi člena 9 te direktive se sprejetje osnutka tehničnega predpisa, sporočenega v skladu s členom 8, preloži za tri mesece od dneva, ko Komisija prejme sporočilo o osnutku tehničnega predpisa. Ta člen med drugim določa, da se to obdobje podaljša na šest mesecev, če Komisija ali druga država članica poda podrobno mnenje v smislu, da bi se lahko zaradi predvidenega ukrepa pojavile ovire za prosti pretok blaga na notranjem trgu. Obdobje mirovanja se podaljša na dvanajst mesecev, če v treh mesecih po prejemu obvestila Komisija izjavi, da namerava predlagati ali sprejeti zakonodajo v zvezi z zadevo, ki je urejena z osnutkom tehničnega predpisa.

               5

               Člen 24 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307) je določal:
               „Blago, ki je bilo proizvedeno v dveh ali več državah, se šteje za blago po poreklu iz tiste države, v kateri je bila, v za to opremljenem podjetju, opravljena zadnja bistvena, gospodarsko upravičena predelava ali obdelava, in katere izid je izdelava novega proizvoda ali predstavlja pomembno stopnjo proizvodnje.“

               6

               Uredba št. 2913/92 je bila razveljavljena s carinskim zakonikom Unije, ki je začel veljati 31. oktobra 2013. Vendar se člen 60 tega zakonika, ki ima v bistvu enako vsebino kot člen 24 Uredbe št. 2913/92, na podlagi člena 288(2) navedenega zakonika uporablja šele od 1. maja 2016.

               7

               V prvi, drugi, tretji, peti in sedmi uvodni izjavi Direktive 94/11 je navedeno:
               „ker v nekaterih državah članicah obstajajo predpisi o oznakah za obutev, katerih namen je varovati in obveščati javnost ter zagotavljati zakonite interese panoge;
               ker je zaradi različnosti teh predpisov lahko ovirana trgovina znotraj Skupnosti, kar lahko vpliva na delovanje notranjega trga;
               ker bi bilo treba točno določiti postavke skupnega sistema označevanja obutve, da bi se izognili težavam zaradi različnih sistemov;
               […]
               ker je v interesu potrošnika in obutvene panoge, da se uvede sistem, ki bi z natančno navedbo vrste materialov, ki se uporabljajo za glavne sestavne dele obutve, zmanjšal možnost prevare;
               […]
               ker je usklajevanje nacionalne zakonodaje ustrezen način za odpravljanje teh ovir za prosto trgovino; ker države članice same ne morejo v zadovoljivem obsegu doseči zgoraj omenjenega cilja; ker ta direktiva določa le zahteve, ki so nujno potrebne za prosti pretok izdelkov, za katere se uporablja;
               […]“

               8

               Člen 1(1), drugi pododstavek, te direktive določa:
               „V tej direktivi ‚obutev‘ pomeni vse izdelke s podplatom, katerih namen je, da varujejo ali pokrijejo stopalo, skupaj z deli, ki se prodajajo posebej, kakor je navedeno v Prilogi I.“

               9

               Člen 2 te direktive določa:
               „1.   Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, da bi zagotovile, da vsa obutev na trgu ustreza zahtevam te direktive o označevanju, brez vpliva na druge ustrezne določbe Skupnosti.
               2.   Kadar je na trg poslana obutev, ki ne ustreza določbam v zvezi z zahtevami o označevanju, pristojna država članica sprejme ustrezne ukrepe, kakor je določeno v nacionalni zakonodaji te države.“

               10

               Člen 3 navedene direktive določa:
               „Brez vpliva na druge ustrezne predpise Skupnosti države članice z uporabo neusklajenih nacionalnih določb, ki urejajo označevanje določenih vrst obutve ali obutve na splošno, ne smejo prepovedati ali ovirati dajanje na trg obutve, ki ustreza zahtevam te direktive o označevanju.“

               11

               Člen 4 te direktive določa:
               „1.   Oznaka v skladu s Prilogo I vsebuje podatke o materialu, ki predstavlja vsaj 80 % površine gornjega dela in podloge in vložka obutve ter vsaj 80 % prostornine podplata. Če nobeden od materialov ne predstavlja vsaj 80 %, je treba navesti podatke o dveh glavnih materialih, ki so uporabljeni v sestavi obutve.
               2.   Podatki so prikazani na obutvi. Proizvajalec ali njegov pooblaščeni zastopnik s sedežem v Skupnosti lahko izbere piktogram ali pisni prikaz podatkov vsaj v jeziku ali jezikih, ki jih določi država članica potrošnje, v skladu s Pogodbo, kakor je določeno in slikovno prikazano v Prilogi I. Države članice s svojimi nacionalnimi določbami zagotovijo, da so potrošniki ustrezno obveščeni o pomenu teh piktogramov, pri tem pa skrbijo, da take določbe ne ustvarjajo ovire v trgovanju.
               3.   V tej direktivi označevanje zajema pritrjevanje potrebnih podatkov na vsaj en kos obutve v vsakem paru. Za označevanje se lahko uporabi tisk, nalepka, žig ali priložena etiketa.
               4.   Oznaka mora biti vidna, varno pritrjena in dostopna, dimenzije piktograma pa morajo biti dovolj velike, da so podatki na njem lahko razumljivi. Oznaka ne sme zavajati potrošnika.
               5.   Proizvajalec ali njegov pooblaščeni zastopnik s sedežem v Skupnosti morata priskrbeti oznako in poskrbeti za točnost podatkov na oznaki. Če niti proizvajalec niti njegov pooblaščeni zastopnik nimata sedeža v Skupnosti, ta dolžnost preide na osebo, odgovorno za prvo dajanje obutve na trg v Skupnosti. Prodajalec na drobno mora še naprej zagotavljati, da ima obutev, ki jo prodaja, ustrezno oznako, predpisano s to direktivo.“

               12

               Člen 5 Direktive 94/11 določa:
               „Podatkom, ki jih zahteva ta direktiva, se lahko na oznaki po potrebi dodajo drugi pisni podatki, vendar v skladu s členom 3 države članice ne smejo prepovedati ali ovirati dajanja na trg obutve, ki ustreza zahtevam te direktive.“

         Italijansko pravo

               13

               Člen 3(2) zakona št. 8/2013 z dne 14. januarja 2013, ki prinaša nove določbe o uporabi izrazov v italijanskem jeziku „cuoio“, „pelle“ in „pelliccia“ in njihovih izpeljank ali sinonimov (GURI št. 25 z dne 30. januarja 2013, v nadaljevanju: zakon št. 8/2103) med drugim določa, da je „[p]repovedano […] dati v promet ali drugače prodajati z nazivi ‚cuoio‘ [usnje], ‚pelle‘ [koža], ‚pelliccia‘ [krzno] in njihovimi izpeljankami ali sinonimi, naj bo kot pridevnik ali samostalnik, tudi če so kot predpona ali pripona dodani drugim besedam ali kot generično ime za ‚pellame‘ [usnje], ‚pelletteria‘ [usnjena galanterija] ali ‚pellicceria‘ [krznarstvo], tudi prevedeni v druge jezike, različne od italijanskega, izdelke, ki niso pridobljeni izključno iz živalske kože, namenoma obdelane tako, da ohranijo naravne značilnosti, in še posebno izdelke, ki so različni od izdelkov, navedenih v členu 1.“ Izdelki, ki so pridobljeni z obdelavo v tujih državah in vsebujejo navedbe omenjenih izrazov v italijanskem jeziku, morajo biti obvezno opremljeni z etiketo, na kateri je navedena država njihovega porekla.

               14

               Na podlagi te nacionalne zakonodaje pomeni dajanje na trg izdelkov iz usnja, ki ni italijansko, vendar s pisnimi oznakami v italijanskem jeziku, neizpodbojno domnevo zavajanja potrošnika.

               15

               Zakon št. 8/2013 ne razlikuje med blagom, izdelanim v tretjih državah, in blagom, zakonito izdelanim in danim v promet v državi članici Evropske unije, ki ni Italijanska republika.

               16

               V skladu s členom 4 tega zakona se kršitev prepovedi dajanja na trg, določene v tem predpisu, kaznuje z upravnimi kaznimi v višini od 10.000 EUR do 50.000 EUR in z upravnim zasegom zadevnega blaga.

         Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               17

               UNIC in Uni.co.pel sta s predlogom za izdajo začasne odredbe, vloženim 27. septembra 2013 pri predložitvenem sodišču, zahtevali sprejetje nujnih začasnih ukrepov proti toženim strankam iz postopka v glavni stvari.

               18

               Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari navedenim toženim strankam očitata, da so v nasprotju z zakonom št. 8/2013 na italijanskem ozemlju tržile obutev, ki je imela na notranji strani podplata splošno poimenovanje v italijanskem jeziku „pelle“ (koža/usnje) ali „vera pelle“ (prava koža/pravo usnje) brez kakršne koli navedbe o državi porekla izdelka. To naj bi lahko zavedlo javnost glede porekla usnja, tako da bi zaradi italijanske znamke, ki označuje blago, temu zmotno pripisala italijansko poreklo. Poleg tega naj bi žig „pelle“ (koža/usnje) oziroma „vera pelle“ (prava koža/pravo usnje) na vložku zmotno vzbujal vtis, da je obutev v celoti, vključno z njenimi usnjenimi deli, italijanskega porekla, čeprav to ne drži.

               19

               Tožeči stranki sta zato predložitvenemu sodišču predlagali, naj toženim strankam iz postopka v glavni stvari naloži, da na italijanskem ozemlju več ne dajejo v obtok take obutve, ki ne vsebuje navedbe države porekla uporabljenega usnja. Prav tako sta predlagali, naj se poleg te odredbe naloži plačilo denarne kazni.

               20

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je nekatera obutev, ki je predmet spora, o katerem odloča predložitveno sodišče, izdelana v tretjih državah, kot je Kitajska, kot je navedeno na plastični etiketi, pritrjeni na podplatu. Po navedbah tožečih strank pa taka navedba ne ustreza zahtevam zakona št. 8/2013, ker se ne nanaša posebej na poreklo usnja kot elementa obutve, temveč na poreklo obutve kot celote. V takih okoliščinah bi tako označba „vera pelle“ na vložku potrošnika zavedla, da bi mislil, da je ta obutev, čeprav je proizvedena v tujini, izdelana iz usnja italijanskega porekla. Nasprotno pa naj bi bilo za drugo obutev sporno, ali je uporabljeno usnje evropskega ali zunaj-evropskega porekla.

               21

               Predložitveno sodišče najprej meni, da bi lahko sporne določbe zakona št. 8/2013 v skladu s sodbo Eggers (13/78, EU:C:1978:182, točka 25) pomenile ukrepe z enakovrednim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve, ki so v nasprotju s pravom Unije, saj domneva o kakovosti, povezana s potekom celotnega proizvodnega procesa ali njegovega dela na nacionalnem ozemlju, ki zato omejuje postopek izdelave, katerega delovne faze v celoti ali deloma potekajo v drugih državah članicah, ali temu postopku škoduje, ni združljiva z enotnim trgom.

               22

               Predložitveno sodišče sprašuje tudi, ali pravo Unije nasprotuje tej nacionalni zakonodaji, le če se nanaša na usnjene izdelke, ki so pridobljeni z obdelavo in se zakonito tržijo v državah članicah, ali pa tudi, če se nanaša na usnjene izdelke, ki so pridobljeni z obdelavo v tretjih državah in se v Uniji še ne tržijo zakonito.

               23

               Dalje se to sodišče sprašuje, ali je treba za člen 3 zakona št. 8/2013, ki prepoveduje dajanje na trg obutve, katere označevanje je vseeno skladno z zahtevami Direktive 94/11, šteti, da nalaga obveznost navedbe porekla, ki ni skladna s členom 5 navedene direktive.

               24

               Nazadnje želi navedeno sodišče izvedeti, ali carinski zakonik Unije in pravilo, da je blago, ki je bilo proizvedeno v dveh ali več državah, po poreklu iz tiste države, v kateri je bila opravljena zadnja bistvena predelava ali obdelava, tudi nasprotujeta nacionalni zakonodaji iz spora o glavni stvari.

               25

               V teh okoliščinah je Tribunale di Milano prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali členi [od 34 PDEU do 36 PDEU] ob pravilni razlagi nasprotujejo uporabi člena 3(2) zakona št. 8 – ki nalaga obvezno označevanje z navedbo države porekla za izdelke, pridobljene z obdelavo v tujih državah, na katerih je uporabljen izraz v italijanskem jeziku ‚pelle‘ – za izdelke iz usnja, zakonito obdelanega ali danega na trg v drugih državah članicah Evropske unije, zaradi česar tak nacionalni zakon postane ukrep z enakim učinkom kot količinska omejitev, ki je prepovedana s členom 34 PDEU in ni utemeljena v skladu s členom 36 PDEU?

                        2.

                        Ali členi [od 34 PDEU do 36 PDEU] ob pravilni razlagi nasprotujejo uporabi člena 3(2) zakona št. 8 – ki nalaga obvezno označevanje z navedbo države porekla za izdelke, pridobljene z obdelavo v tujih državah, na katerih je uporabljen izraz v italijanskem jeziku ‚pelle‘ – za izdelke iz usnja, pridobljenega z obdelavo v državah nečlanicah EU, ki v Uniji še niso zakonito dani na trg, zaradi česar tak nacionalni zakon postane ukrep z enakim učinkom kot količinska omejitev, ki je prepovedana s členom 34 PDEU in ni utemeljena v skladu s členom 36 PDEU?

                        3.

                        Ali člena 3 in 5 Direktive 94/11 ob pravilni razlagi nasprotujeta uporabi člena 3(2) zakona št. 8 – ki nalaga obvezno označevanje z navedbo države porekla za izdelke, ki so pridobljeni z obdelavo v tujih državah in na katerih je uporabljen izraz v italijanskem jeziku ‚pelle‘ – za izdelke iz usnja, zakonito obdelanega ali danega na trg v drugih državah članicah Unije?

                        4.

                        Ali člena 3 in 5 Direktive 94/11 ob pravilni razlagi nasprotujeta uporabi člena 3(2) zakona št. 8, ki nalaga obvezno označevanje z navedbo države porekla za izdelke iz usnja, pridobljenega z obdelavo v državah nečlanicah Evropske unije, ki se v Uniji še ne tržijo zakonito?

                        5.

                        Ali člen 60 Uredbe št. 952/2013 ob pravilni razlagi nasprotuje uporabi člena 3(2) zakona št. 8 – ki nalaga obvezno označevanje z navedbo države porekla za izdelke iz obdelave v tujih državah, na katerih je uporabljen izraz v italijanskem jeziku ‚pelle‘ – za izdelke iz usnja, pridobljenega z obdelavo v državah članicah Evropske unije, ki se v Uniji še ne tržijo zakonito?

                        6.

                        Ali člen 60 Uredbe št. 952/2013 ob pravilni razlagi nasprotuje uporabi člena 3(2) zakona št. 8 – ki nalaga obvezno označevanje z navedbo države porekla za izdelke iz obdelave v tujih državah, na katerih je uporabljen izraz v italijanskem jeziku ‚pelle‘ – za izdelke iz usnja, pridobljenega z obdelavo v državah nečlanicah Evropske unije, ki se v Uniji še ne tržijo zakonito?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Direktiva 98/34

               26

               Najprej je treba opozoriti, da se Komisija sklicuje na to, da se določbe zakona št. 8/2013 ne uporabljajo, ker je bilo z njihovim sprejetjem kršeno trimesečno obdobje mirovanja, določeno v členu 9 Direktive 98/34.

               27

               Komisija trdi, da ji je bil zakon št. 8/2013 sporočen 29. novembra 2012 in da je v skladu s členom 9(1) Direktive 98/34 navedla, da bi moral biti rok za sprejetje tega zakona preložen na 1. marec 2013. Zakon št. 8/2013 naj bi bil ob očitnem kršenju te določbe sprejet 14. januarja 2013 in začel veljati 14. februarja 2013.

               28

               UNIC in Uni.co.pel sta na obravnavi potrdili informacije, ki jih je posredovala Komisija, in dodali, da so italijanski organi sprejeli ukrepe, potrebne za odpravo te kršitve obveznih določb Direktive 98/34, in sicer z razveljavitvijo zakona št. 8/2013 na podlagi člena 26 zakona št. 161 z dne 30. oktobra 2014. V skladu s tem razveljavitvenim zakonom mora biti nov predpis s tega področja sprejet v dvanajstih mesecih, ob upoštevanju obveznosti sporočanja tehničnih predpisov iz Direktive 98/34.

               29

               V zvezi s tem je treba spomniti, da se tehnično pravilo ne sme uporabiti, če ni bilo sporočeno v skladu s členom 8(1) Direktive 98/34 ali če je bilo, čeprav je bilo sporočeno, potrjeno in izvedeno pred potekom trimesečnega obdobja mirovanja, določenega v členu 9(1) navedene direktive (glej sodbi CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, točke 41, 44 in 54, in Unilever, C‑443/98, EU:C:2000:496, točka 49).

               30

               Zato mora v zadevi v glavni stvari predložitveno sodišče preveriti, ali je zakon št. 8/2013 začel veljati ob kršitvi obdobja mirovanja, določenega v členu 9 Direktive 98/34. Če je, pomeni neupoštevanje tega obdobja mirovanja bistveno kršitev postopka, katere posledica je neuporaba spornega tehničnega predpisa. Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah od 44 do 47 sklepnih predlogov, člena 3(2) zakona št. 8/2013 v takem primeru ni mogoče uveljavljati proti posameznikom.

               31

               Vendar je treba glede na to, da za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga sama pristojna opredeliti in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti (sodba Melki in Abdeli, C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 27 in navedena sodna praksa), na vprašanja predložitvenega sodišča odgovoriti.

         Prvo in tretje vprašanje

               32

               Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člene od 34 PDEU do 36 PDEU ter člena 3 in 5 Direktive 94/11 razlagati tako, da nasprotujejo zakonodaji države članice, kakršna je ta iz spora o glavni stvari, ki med drugim prepoveduje dajanje na trg usnjenih delov obutve s poreklom iz drugih držav članic ali tretjih držav, ki so bili že dani na trg v drugi državi članici ali zadevni državi članici, če ti izdelki ne vsebujejo navedbe o državi porekla.

               33

               Ker se ti vprašanji nanašata tako na razlago primarnega prava kot na razlago Direktive 94/11, je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso vse nacionalne ukrepe na področju, ki je bilo predmet temeljite uskladitve na ravni Unije, presojati glede na določbe tega ukrepa uskladitve, ne pa glede na primarno pravo (sodbi Gysbrechts in Santurel Inter, C‑205/07, EU:C:2008:730, točka 33, in Komisija/Belgija, C‑421/12, EU:C:2014:2064, točka 63).

               34

               Tako je treba na prvem mestu preučiti, ali je uskladitev, izvedena s to direktivo, zlasti z njenima členoma 3 in 5, izčrpna.

               35

               V ta namen mora Sodišče pri razlagi teh določb upoštevati ne le njihovo besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del so (glej sodbo Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, točka 21 in navedena sodna praksa).

               36

               Iz prve, druge, tretje in sedme uvodne izjave Direktive 94/11 je razvidno, da je njen cilj točno določiti postavke skupnega sistema označevanja obutve, da bi se izognilo težavam zaradi različnih nacionalnih zakonodaj na tem področju, ki lahko povzročijo ovire za trgovino v Uniji. Usklajevanje teh zakonodaj se šteje za ustrezen način za odpravljanje teh ovir za prosto trgovino, saj države članice tega cilja same ne morejo zadovoljivo doseči.

               37

               Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah 58 in 59 sklepnih predlogov, je iz členov 1 in 4 Direktive 94/11 v povezavi s Prilogo I k tej direktivi razvidno, da z navedeno direktivo niso določene minimalne zahteve glede označevanja materialov, ki se uporabljajo za glavne sestavne dele obutve, ampak izčrpna pravila. Zato države članice niso upravičene sprejeti strožjih zahtev.

               38

               Čeprav je res, da lahko države članice na podlagi člena 5 navedene direktive dovolijo, da se „podatkom, ki jih zahteva ta direktiva“, „po potrebi dodajo drugi pisni podatki“, pa še vedno velja, da v skladu s tem istim členom 5 države članice „v skladu s členom 3“ ne smejo „prepovedati ali ovirati dajanja na trg obutve, ki ustreza zahtevam te direktive“.

               39

               Tako iz dobesedne razlage navedenih členov 3 in 5, če se jih razume glede na cilje Direktive 94/11, izhaja, da se s to direktivo izvaja izčrpna uskladitev, kar zadeva vsebino obveznosti označevanja materialov, uporabljenih v glavnih delih obutve, ki, ko so izpolnjene, državam članicam prepovedujejo oviranje dajanja na trg teh izdelkov.

               40

               Glede na te premisleke je treba nacionalno zakonodajo iz spora o glavni stvari v delu, v katerem se nanaša na označevanje usnjenih delov obutve s poreklom iz drugih držav članic ali že danih v prosti promet na ozemlju Unije, presojati zgolj glede na določbe Direktive 94/11, ne pa glede na določbe primarnega prava.

               41

               Drugič, v zvezi s presojo glede na Direktivo 94/11 je treba spomniti, da se ukrepi, določeni za liberalizacijo trgovine med državami članicami, kot je Direktiva 94/11, popolnoma enako uporabljajo za proizvode, ki izvirajo iz držav članic, in za proizvode, ki izvirajo iz tretjih držav in so v Uniji v prostem prometu. V zvezi s tem je Sodišče glede prostega pretoka blaga v Uniji pojasnilo, da so proizvodi, za katere velja prosti pretok, zagotovo in popolnoma izenačeni s proizvodi, ki izvirajo iz držav članic (glej v tem smislu sodbo Tezi Textiel/Komisija, 59/84, EU:C:1986:102, točka 26).

               42

               V skladu s členom 3 te direktive „države članice z uporabo neusklajenih nacionalnih določb, ki urejajo označevanje določenih vrst obutve ali obutve na splošno, ne smejo prepovedati ali ovirati dajanje na trg obutve, ki ustreza zahtevam te direktive o označevanju“.

               43

               V skladu s členom 4 Direktive 94/11 in Prilogo I k tej direktivi mora označevanje tovrstnih izdelkov vsebovati le navedbo informacij v zvezi z materiali, uporabljenimi za njihovo proizvodnjo (usnje, premazano usnje, tekstil in drugi materiali). Obveznost navedbe države porekla usnja, kot jo nalaga zakonodaja iz spora o glavni stvari, torej s to direktivo ni določena.

               44

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče glede razlage člena 34 PDEU že presodilo, da je namen navedb ali oznak porekla, kot so te iz spora o glavni stvari, potrošniku omogočiti, da razlikuje med domačimi in uvoženimi proizvodi, kar mu omogoča, da izrazi svoje morebitne predsodke proti tujim proizvodom. Znotraj enotnega notranjega trga zahteva po označevanju porekla ne le otežuje dajanje v promet v eni državi članici blaga, proizvedenega v drugih državah članicah v zadevnih sektorjih, temveč s postavljanjem v slabši položaj blaga, proizvedenega z delitvijo dela med državami članicami, tudi ovira gospodarsko prepletanje v okviru Unije (glej v tem smislu sodbo Komisija/Združeno kraljestvo, 207/83, EU:C:1985:161, točka 17).

               45

               Poleg tega iz sodne prakse v zvezi s to določbo izhaja, da jezikovne zahteve, kot so določene z zakonodajo države članice iz spora o glavni stvari, pomenijo oviro za trgovino v Uniji, ker morajo imeti proizvodi, ki izvirajo iz drugih držav članic, drugačne oznake, kar povzroča dodatne stroške pakiranja (sodba Colim, C‑33/97, EU:C:1999:274, točka 36).

               46

               Glede na zgornje premisleke je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člena 3 in 5 Direktive 94/11 razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, kakršna je ta iz spora o glavni stvari, ki med drugim prepoveduje dajanje na trg usnjenih delov obutve s poreklom iz drugih držav članic ali s poreklom iz tretjih držav, ki so bili že dani na trg v drugi državi članici ali zadevni državi članici, če ti izdelki ne vsebujejo navedbe o državi porekla.

         Drugo in četrto vprašanje

               47

               Z drugim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu želi izvedeti, ali je treba člene od 34 PDEU do 36 PDEU ter člena 3 in 5 Direktive 94/11 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kakršna je ta iz spora o glavni stvari, ki med drugim prepoveduje dajanje na trg usnjenih delov obutve s poreklom iz tretjih držav, ki na ozemlju Unije še niso zakonito dani na trg, če ti proizvodi ne vsebujejo navedbe o državi porekla.

               48

               Glede na besede, ki jih je uporabilo predložitveno sodišče, se ti vprašanji nanašata na usnjene dele obutve s poreklom iz tretjih držav, ki na ozemlju Unije, vključno z italijanskim ozemljem, še ni bila dana v prosti promet.

               49

               V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da so v skladu s členom 28 PDEU med državami članicami prepovedane carine pri uvozu in izvozu ter vse dajatve z enakim učinkom, pri čemer ta prepoved velja tako „za izdelke s poreklom iz držav članic“ kot „za izdelke, ki prihajajo iz tretjih držav in so v državah članicah v prostem prometu“.

               50

               V skladu s členom 29 PDEU za izdelke iz tretjih držav velja, da so v prostem prometu v neki državi članici, če so bile v tej državi zanje opravljene uvozne formalnosti in plačane vse predpisane carine ali dajatve z enakim učinkom in če te carine ali te dajatve niso bile v celoti ali delno povrnjene.

               51

               Vendar iz prebiranja predložitvene odločbe in nacionalnega spisa izhaja, da so bili zadevni izdelki v Italiji dani na trg in so bili torej na ozemlju Unije že dani v prosti promet v smislu člena 29 PDEU.

               52

               Treba pa je poudariti, prvič, da za take izdelke še naprej velja odgovor na prvo in tretje vprašanje, ki ga je Sodišče podalo v točkah od 32 do 46 te sodbe.

               53

               Drugič, glede na to, da se drugo in četrto vprašanje izrecno nanašata na izdelke, ki na ozemlju Unije še niso bili dani v prosti promet, iz tega sledi, da sta ti vprašanji hipotetični.

               54

               V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko Sodišče zavrne odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari in če gre za hipotetičen problem oziroma če Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko podalo koristen odgovor na postavljena vprašanja (sodba Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, točka 25 in navedena sodna praksa).

               55

               Zato je treba ugotoviti, da drugo in četrto vprašanje nista dopustni.

         Peto in šesto vprašanje

               56

               S petim in šestim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 60 carinskega zakonika Unije razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari.

               57

               Uvodoma je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče sicer prosi za razlago člena 60 carinskega zakonika Unije, vendar ta člen začne veljati šele 1. maja 2016. Zato se je treba izreči o razlagi člena 24 Uredbe št. 2913/92, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, ki ima v bistvu enako vsebino kot ta člen 60.

               58

               V skladu s členom 24 Uredbe št. 2913/92 se za namene določitve uvoznih ali izvoznih dajatev „blago, ki je bilo proizvedeno v dveh ali več državah, […] šteje za blago po poreklu iz tiste države, v kateri je bila […] opravljena zadnja bistvena […] predelava ali obdelava“.

               59

               Ta določba podaja skupno opredelitev pojma porekla blaga, ki je nujno sredstvo za zagotovitev enotne uporabe skupne carinske tarife in vseh drugih ukrepov, ki jih za uvoz ali izvoz blaga sprejmejo Unija ali države članice (glej v tem smislu sodbo Gesellschaft für Überseehandel, 49/76, EU:C:1977:9, točka 5).

               60

               Iz tega na eni strani izhaja, da se ta določba ne nanaša na vsebino informacij, namenjenih potrošniku preko elementov oznak obutve.

               61

               Na drugi strani, kot navaja Komisija, glede na to, da člen 3(2) zakona št. 8/2013 ne določa nobenega merila, ki bi omogočalo opredelitev porekla proizvoda glede na kraj „zadnje bistvene predelave ali obdelave“ v smislu člena 24 Uredbe št. 2913/92, je treba ugotoviti, da na podlagi predložitvene odločbe ni mogoče opredeliti povezave med razlago tega člena 24 in rešitvijo spora o glavni stvari.

               62

               Ker odgovor Sodišča na peto in šesto vprašanje ni upošteven za rešitev spora o glavni stvari, je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 54 te sodbe, ugotoviti, da ti vprašanji nista dopustni.

         Stroški

               63

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člena 3 in 5 Direktive Evropskega Parlamenta in Sveta 94/11/ES z dne 23. marca 1994 o približevanju na področju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z označevanjem materialov, ki se uporabljajo za glavne sestavne dele obutve, namenjene prodaji potrošnikom, je treba razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, kakršna je ta iz spora o glavni stvari, ki med drugim prepoveduje dajanje na trg usnjenih delov obutve s poreklom iz drugih držav članic ali s poreklom iz tretjih držav, ki so bili že dani na trg v drugi državi članici ali zadevni državi članici, če ti izdelki ne vsebujejo navedbe o državi porekla.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.