title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. aprila 2006.#H. A. Solleveld (C-443/04) in J. E. van den Hout-van Eijnsbergen (C-444/04) proti Staatssecretaris van Financiën.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šiesta smernica o DPH - Článok 13 A ods. 1 písm. c) - Oslobodenia - Poskytovanie zdravotnej starostlivosti osobám v rámci výkonu lekárskeho alebo paramedického povolania - Terapeutické liečenie vykonávané fyzioterapeutom a psychoterapeutom - Definícia paramedického povolania zo strany predmetného členského štátu - Právomoc voľnej úvahy - Hranice.#Združeni zadevi C-443/04 in C-444/04.

text:
      Združeni zadevi C-443/04 in C-444/04
      H. A. Solleveld
      in
      J. E. van den Hout-van Eijnsbergen
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 13(A)(1)(c) – Oprostitve – Zdravstvena oskrba pri opravljanju medicinske in paramedicinske poklicne dejavnosti – Terapevtsko zdravljenje, ki ga izvajata fizioterapevt in psihoterapevt – Paramedicinske poklicne dejavnosti, kot jih opredeli zadevna država članica – Pooblastilo za odločanje po prostem preudarku – Meje“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve, določene s
            Šesto direktivo
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 13(A)(1)(c))
      Člen 13(A)(1)(c) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako,
         da podeljuje državam članicam pooblastilo za odločanje po prostem preudarku v zvezi z opredelitvijo paramedicinske poklicne
         dejavnosti in zdravstvene oskrbe, ki pripada tem poklicnim dejavnostim, za oprostitev, določeno s to določbo. Vendar pa morajo
         države članice pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku upoštevati cilj, ki mu navedena določba sledi,
         to je zagotavljanje, da oprostitev velja samo za storitve, ki jih opravijo osebe z zahtevano strokovno usposobljenostjo, in
         načelo davčne nevtralnosti.

      Nacionalna zakonodaja, ki izključi poklic psihoterapevta iz opredelitve paramedicinskih poklicnih dejavnosti, nasprotuje navedenima
         cilju in načelu, samo če – kar mora presoditi predložitveno sodišče – bi bilo psihoterapevtsko zdravljenje, kadar ga izvajajo
         psihiatri, psihologi ali kateri koli drugi pripadniki medicinske ali paramedicinske poklicne dejavnosti, oproščeno davka na
         dodano vrednost, medtem ko bi se lahko, če ga izvajajo psihoterapevti, glede na njihovo strokovno usposobljenost obravnavalo,
         kot da je enake kakovosti.

      Nacionalna zakonodaja, ki izključi določene posebne dejavnosti zdravstvene oskrbe, kot je zdravljenje z diagnostiko področij
         motenj, ki jih opravljajo fizioterapevti, iz opredelitve te paramedicinske poklicne dejavnosti, nasprotuje istima cilju in
         načelu, samo če – kar mora presoditi predložitveno sodišče – bi bilo navedeno zdravljenje, če ga opravijo zdravniki ali zobozdravniki,
         oproščeno davka na dodano vrednost, medtem ko bi se lahko, če ga izvajajo fizioterapevti, glede na njihovo strokovno usposobljenost
         obravnavalo, kot da je enake kakovosti.

      (Glej točko 51 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 27. aprila 2006(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 13(A)(1)(c) – Oprostitve – Zdravstvena oskrba pri opravljanju medicinske in paramedicinske poklicne dejavnosti – Terapevtsko zdravljenje, ki ga izvajata fizioterapevt in psihoterapevt – Paramedicinske poklicne dejavnosti, kot jih opredeli zadevna država članica – Pooblastilo za odločanje po prostem preudarku – Omejitve“
      V združenih zadevah C-443/04 in C-444/04,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ju je vložilo Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemska) z odločbama z dne 15. oktobra 2004, ki sta na Sodišče prispeli istega dne, v postopkih

      H. A. Solleveld (C-443/04),

      J. E. van den Hout-van Eijnsbergen (C-444/04)

      proti
      Staatssecretaris van Financiën,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Malenovský, S. von Bahr, A. Borg Barthet in A. Ó Caoimh (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. oktobra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Solleveld A. B. Schoonbeek, advocaat,
      –        za van den Hout-van Eijnsbergen F. D. Kouwenhoven, belastingadviseur,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in D. J. M. de Grave, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti P. van Nuffel in D. Triantafyllou, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. decembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 13(A)(1)(c) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17.
         maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova
         za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med H. A. Solleveldom, fizioterapevtom, in J. E. van den Hout-van Eijnsbergen,
         psihoterapevtko, ter Staatssecretaris van Financiën glede odločb Inspecteur van de Belastingdienst – Ondernemingen (davčni
         inšpektor, v nadaljevanju: inšpektor), s katerimi je ta oprostil davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) zdravstveno
         oskrbo, ki sta jo izvajala v okviru svojih zadevnih poklicnih dejavnosti.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 13(A)(1) Šeste direktive določa:

      „Brez vpliva na druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne
         uporabe takšnih oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanja ali zlorab davka, oprostijo:

      […]
      c)      zdravstveno oskrbo pri opravljanju medicinske in paramedicinske poklicne dejavnosti, kot jo opredeli posamezna država članica;
      […]“
       Nacionalna ureditev
       Predpisi na področju DDV
      4        V različici, ki je bila veljavna pred 1. decembrom 1997, člen 11(1)(g) zakona o prometnem davku (Wet op de omzetbelasting
         1968) z dne 28. junija 1968 (Stb. 1968, št. 329, v nadaljevanju: zakon iz leta 1968 o DDV) določa, da so DDV oproščene:

      „[S]toritve, ki jih opravijo zdravniki, ki niso veterinarji, psihologi, logopedi, bolničarji in porodničarji; storitve, ki
         jih opravijo zdravniki paramedicinske poklicne dejavnosti, za katero so pravila določena na podlagi zakona o paramedicinskih
         poklicnih dejavnostih […]“

      5        Od 1. decembra 1997 člen 11(1)(g) zakona iz leta 1968 o DDV določa, da so DDV oproščene:

      „[S]toritve oseb, ki opravljajo poklicno dejavnost, za katero so pravila določena z zakonom o posameznih poklicnih dejavnostih
         zdravstvenega varstva ali na njegovi podlagi […]“

       Predpisi na področju zdravstvenega varstva
      6        Dokler ni bil leta 1997 razveljavljen, je zakon o paramedicinskih poklicnih dejavnostih (Wet op de paramedische beroepen)
         z dne 21. marca 1963 (Stb. 1963, str. 113, v nadaljevanju: zakon o paramedicinskih poklicnih dejavnostih) v členu 1(2) določal:

      „Ta zakon se ne uporablja za zdravstveno nego, sicer pa se uporablja samo za paramedicinske poklicne dejavnosti, ki so na
         podlagi člena 2 urejene s splošnim upravnim aktom.“

      7        Iz predložitvenega sklepa v zadevi C-444/04 izhaja, da so bili v obdobju, ko je veljal zakon o paramedicinskih poklicnih dejavnostih,
         pogoji vpisa v register psihoterapevtov določeni z odlokom o registraciji psihoterapevtov (Besluit inzake registratie van
         psychotherapeuten, Stcrt. 1986, št. 149, v nadaljevanju: odlok iz leta 1986). Nesporno je, da ta odlok ni splošni upravni
         akt v smislu zakona o paramedicinskih poklicnih dejavnostih.

      8        Zakon o posameznih poklicnih dejavnostih zdravstvenega varstva (Wet op de beroepen in de individuele gezondheidszorg) z dne
         11. novembra 1993 (Stb. 1993, št. 655), kot je bil spremenjen leta 1997 (v nadaljevanju: zakon BIG), v členu 3(1) določa:

      „Vodijo se registri, v katere se tisti, ki izpolnjujejo pogoje, določene v ta namen z zakonom ali na podlagi tega, na zahtevo
         vpišejo kot: zdravnik, zobozdravnik, farmacevt, zdravstveni psiholog, psihoterapevt, fizioterapevt, porodničar, bolničar.“

      9        Upoštevna opravila, ki sodijo na področje posebnih dejavnosti fizioterapevtov v smislu zakona BIG, so opredeljena in našteta
         v členu 29 tega zakona oziroma v členu 5 odloka o zahtevah usposobljenosti in strokovnem področju fizioterapevtov (Besluit
         opleidingseisen en deskundigheidsgebied fysiotherapeut) z dne 13. oktobra 1997 (Stb. 1997, št. 516; v nadaljevanju: odlok iz leta 1997). V skladu s členom 5(1) tega odloka ta opravila med drugim zajemajo pregled
         bolnika za ugotovitev omejene ali ogrožene gibalne sposobnosti in zdravljenje bolnika z uporabo fizioterapevtskih metod. Na
         podlagi odstavka 2 istega člena zajemajo te metode gibalno terapijo, terapijo z masažami in s fizično stimulacijo, z izjemo
         uporabe ionizirajočega sevanja.

       Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
       Zadeva C-443/04
      10      H. A. Solleveld je fizioterapevt in je vpisan v register, predviden z zakonom BIG. Poleg „klasičnih“ dejavnosti fizioterapevta
         izvaja H. A. Solleveld tudi tako imenovano „diagnostiko področja motenj“, za katero je opravil posebno dodatno izobraževanje
         v Nemčiji. Iz predložitvenega sklepa izhaja, da se pri tem posebno pozornost posveča motnjam čeljusti in ust, ki se jih ugotovi
         z rentgenskimi slikami, merjenjem električnega toka v ustih, elektrodermalnim in intraoralnim pregledom. Ta dejavnost temelji
         na teoriji, v skladu s katero lahko temeljit pregled čeljusti, zobovja in ustne votline vodi do odkritja vzrokov bolečine
         in bolezni ter je lahko začetek za zdravljenje, ki je usmerjeno v ozdravitev bolnika ali v izboljšanje njegovega stanja.

      11      Dejavnosti H. A. Sollevelda na tem področju so najprej postavitev diagnoze, da bi se ugotovilo, ali so bolečine, glede katerih
         se bolnik pritožuje, povezane s „področjem motenj“ v čeljustnih kosteh ali zobovju. Če gre za to, H. A. Solleveld sestavi
         načrt zdravljenja. Ta vsebuje predvsem uporabo lahkih laserskih žarkov, homeopatskih zdravil in ročne terapije. Preden je
         začel z oskrbo bolnika, je H. A. Solleveld včasih bolnike napotil k zobozdravniku ali čeljustnemu kirurgu.

      12      Ker H. A. Solleveld za storitve v zvezi z dejavnostjo na področju diagnostike področij motenj ni plačal DDV, so mu bile poslane
         odločbe o odmeri davka za obdobje od 1. januarja 1994 do 31. decembra 2000. Ugovore, ki jih je vložil zoper te odločbe, je
         inšpektor zavrnil. Odločbe o zavrnitvi temeljijo predvsem na mnenju inšpektorja za zdravstveno varstvo (Inspecteur voor de
         Gezondheiszorg), v skladu s katerim diagnostika področja motenj ne sodi v strokovno področje fizioterapevta v smislu člena
         29 zakona BIG in člena 5 odloka iz leta 1997.

      13      S sodbo z dne 18. novembra je Gerechtshof te Amsterdam zavrnilo pritožbo, ki jo je H. A. Solleveld vložil zoper odločbe o
         zavrnitvi ugovorov, predvsem z obrazložitvijo, da zadevnih storitev zdravstvene oskrbe ni mogoče obravnavati, kot da bi jih
         H. A. Solleveld opravil kot fizioterapevt.

      14      H. A. Solleveld je zoper navedeno sodbo vložil kasacijsko pritožbo na Hoge Raad der Nederlanden. V predložitvenem sklepu se
         je to sodišče, potem ko je ugotovilo, da H. A. Solleveld zadevnih storitev zdravstvene oskrbe ni opravil v okviru svoje poklicne
         dejavnosti v smislu zakona BIG, vprašalo, ali jih kljub temu ni mogoče oprostiti DDV-ja, prvič, ker je njihov cilj z osebnega
         vidika prispevati k medicinskemu zdravljenju bolnika, in, drugič, ker iz dejstev, ki jih je ugotovilo Gerechtshof te Amsterdam,
         izhaja, da bolnike H. A. Sonnevelda v 40 % primerov napotijo k njemu zdravniki ali zobozdravniki in da večina zavarovalnic
         povrne stroške zdravljenja, vsaj kadar imajo bolniki sklenjeno dodatno zavarovanje, ki krije tudi druge zdravniške prakse,
         ki ne sodijo v tradicionalno medicino.

      15      V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člen 13(A)(1)(c) Šeste direktive razlagati tako, da so davka na dodano vrednost oproščene storitve postavitve
         diagnoze, priporočila terapije in morebitnega zdravljenja – vse skupaj v okviru diagnostike [področja motenj] […] –, tudi
         če ne gre za zdravstveno oskrbo pri opravljanju medicinske in paramedicinske poklicne dejavnosti – s strani tistega, ki te
         diagnoze postavi –, kot jo opredeli posamezna država članica?“

       Zadeva C-444/04
      16      J. E. van den Hout-van Eijnsbergen samostojno opravlja dejavnost psihoterapevtke, za katero ima diplomo pedagoga. Ker je Geneeskundig
         Hoofdinspecteur voor de Geestelijke Volksgezondheid (glavni zdravstveni inšpektor za duševno zdravje) ugotovil, da izpolnjuje
         zahteve, določene z odlokom iz leta 1986, je bila leta 1988 kot psihoterapevtka vpisana v register v skladu s tem odlokom.

      17      Ker J. E. van den Hout-van Eijnsbergen ni plačala DDV za storitve v okviru svoje dejavnosti, so ji bile poslane odločbe za
         odmero davka za obdobje od 1. januarja 1992 do 31. decembra 1995. Ugovor, ki ga je vložila zoper te določbe, je inšpektor
         zavrnil.

      18      S sodbo z dne 20. marca 2003 je Gerechtshof te 's-Gravenhage zavrnilo pritožbo, ki jo je vložila J. E. van den Hout-van Eijnsbergen
         zoper odločbo o zavrnitvi ugovora, in sicer z obrazložitvijo, da se s pojmom „storitve, ki jih opravijo zdravniki in psihologi,“
         v smislu člena 11(1)(g) zakona iz leta 1968 o DDV, v različici, ki je veljala v spornih davčnih obdobjih v postopku v glavni
         stvari, razume izključno storitve, ki jih opravijo osebe, ki imajo pravico do naziva zdravnik ali psiholog.

      19      J. E. van den Hout-van Eijnsbergen je zoper navedeno sodbo vložila kasacijsko pritožbo na Hoge Raad der Nederlanden. V predložitvenem
         sklepu je to sodišče, potem ko je poudarilo, da ni mogoče razumno podvomiti v dejstvo, da ima zdravljenje samostojnih psihoterapevtov
         terapevtski namen, ugotovilo, da psihoterapevti niso bili na seznamu poklicev, določenem s členom 11(1)(g) zakona iz leta
         1968 o DDV, v različici, ki se uporablja v sporu, tudi če so izpolnjevali zakonske zahteve za registracijo in so bili dejansko
         vpisani v register psihoterapevtov. Poleg tega predložitveno sodišče navaja, da ta določba v različici, veljavni od 1. decembra
         1997, od takrat naprej predvideva, da so storitve zdravstvene oskrbe, ki jih opravijo psihoterapevti, oproščene DDV. Navedeno
         sodišče se torej sprašuje, ali bi izčrpen seznam zdravniških poklicev, predviden v zakonu iz leta 1968 o DDV, v različici,
         veljavni pred navedenim datumom, lahko zadoščal za to, da se sporne storitve zdravstvene oskrbe izključi iz oprostitve, določene
         v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive.

      20      V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člen 13(A)(1)(c) Šeste direktive razlagati tako, da je psihoterapevtsko zdravljenje, ki ga izvaja oseba, ki
         izpolnjuje [zgoraj] naštete zakonske zahteve za registracijo in je vpisana v register psihoterapevtov […], oproščeno davka
         na dodano vrednost, tudi če ne gre za zdravstveno oskrbo – tistega, ki te storitve opravlja – pri opravljanju medicinske in
         paramedicinske poklicne dejavnosti, kot jo opredeli posamezna država članica?“

      21      S sklepom predsednika Sodišča z dne 21. januarja 2005 sta bili zadevi C-443/04 in C-444/04 združeni za pisni in ustni postopek
         ter sodbo.

       Vprašanji za predhodno odločanje
      22      Z vprašanjema predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se oprostitev DDV, določena v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive,
         nanaša na zdravljenje, ki ga izvaja fizioterapevt oziroma psihoterapevtka zunaj okvira opravljanja medicinskih in paramedicinskih
         poklicnih dejavnosti, kot jih opredeli posamezna država članica.

      23      V skladu z dobesedno razlago člena 13(A)(1)(c) Šeste direktive mora zdravnik, če želi biti upravičen do oprostitve, predvidene
         s to določbo, izpolniti dva pogoja: prvič, nuditi mora „zdravstveno oskrbo“, in drugič, to mora storiti „pri opravljanju medicinske
         in paramedicinske poklicne dejavnosti, kot [jih] opredeli posamezna država članica“.

      24      V tej zadevi se ne izpodbija, da je zdravljenje, ki ga nudita tožeči stranki v postopku v glavni stvari, zdravstvena oskrba
         v smislu te določbe, saj se to izvaja za diagnozo, negovanje in, kolikor je mogoče, za zdravljenja bolezni ali motnje zdravja,
         zasledujoč tako terapevtski cilj (sodba z dne 20. novembra 2003 v zadevi D’Ambrumenil in Dispute Resolution Services, C-307/01,
         Recueil, str. I-13989, točka 57).

      25      Nasprotno se vprašanji, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nanašata na to, ali se lahko navedeno zdravljenje obravnava,
         kot da je bilo izvajano v okviru opravljanja paramedicinske in medicinske poklicne dejavnosti, kot jih opredeli nacionalna
         zakonodaja v skladu z drugim pogojem, naštetim v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive.

      26      Glede tega iz predložitvenih odločb izhaja, da v zadevi C-444/04 zadevno zdravljenje nudi nekdo, ki v času dejstev v postopku
         v glavni stvari ne pripada nobeni od paramedicinskih poklicnih dejavnosti, opredeljenih z nacionalno zakonodajo za namene
         oprostitve DDV, medtem ko v zadevi C-443/04 sporno zdravljenje, čeprav ga izvaja nekdo, ki pripada taki paramedicinski poklicni
         dejavnosti, ne sodi v strokovno področje tega poklica, kot je opredeljeno z navedeno zakonodajo.

      27      Iz tega izhaja, da poskuša predložitveno sodišče z vprašanjem v zadevi C-444/04 predvsem določiti, v kolikšni meri lahko države
         članice za oprostitve DDV, določene v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive, izključijo določene poklice iz opredelitve paramedicinskih
         poklicnih dejavnosti, ki jo sprejme nacionalna zakonodaja, medtem ko v zadevi C-443/04 navedeno sodišče sprašuje, ali lahko
         te države članice izključijo iz navedene opredelitve določene posebne dejavnosti zdravstvene oskrbe.

      28      Glede tega iz besedila člena 13(A)(1)(c) Šeste direktive jasno izhaja, da ta določba sama ne opredeljuje pojma „paramedicinske
         poklicne dejavnosti“, ampak napoti na opredelitev v notranji zakonodaji držav članic.

      29      V teh okoliščinah je vsaka država članica pristojna, da v lastnem notranjem pravu opredeli paramedicinske poklicne dejavnosti,
         v okviru katerih je zdravstvena oskrba oproščena DDV v skladu s členom 13(A)(1)(c) Šeste direktive. Sodišče je v zvezi s tem
         že razsodilo, da ta določba podeljuje državam članicam pooblastilo za odločanje po prostem preudarku (sodba z dne 6. novembra
         2003 v zadevi Dornier, C-45/01, Recueil, str. I-12911, točka 81).

      30      To pooblastilo za odločanje po prostem preudarku se ne nanaša samo na določitev strokovne usposobljenosti, ki se zahteva za
         opravljanje navedenih poklicnih dejavnosti, ampak tudi na to, da se opredeli posebne dejavnosti zdravstvene oskrbe, ki jih
         take poklicne dejavnosti zajemajo. Ker različna strokovna usposobljenost, ki jo pridobijo tisti, ki te storitve opravljajo,
         teh nujno ne pripravi, da izvajajo vse vrste zdravstvene oskrbe, lahko država članica dejansko v okviru pooblastila za odločanje
         po prostem preudarku izhaja iz tega, da bi bila opredelitev paramedicinske poklicne dejavnosti nepopolna, če bi le predpisala
         splošne zahteve za poklicno usposobljenost oseb, ki storitev opravljajo, ne da bi jasno določila, za katero oskrbo so ti strokovno
         usposobljeni v okviru svoje poklicne dejavnosti.

      31      Vendar pa pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, s katerim države članice v zvezi s tem razpolagajo, ni neomejeno.

      32      Kot trdi nizozemska vlada, imajo države članice v skladu s prvim delom stavka člena 13(A)(1) Šeste direktive zagotovo pravico
         določiti pogoje za oprostitve, da zagotovijo njihovo pravilno in enostavno uporabo.

      33      Tako je treba v nasprotju s tem, kar trdi Komisija Evropskih skupnosti, priznati, da pooblastilo za odločanje po prostem preudarku,
         ki ga imajo države članice glede opredelitve paramedicinskih poklicnih dejavnosti, tem dovoljuje, da določene poklicne dejavnosti,
         kot je poklicna dejavnost psihoterapevta v zadevi C-444/04, ne upoštevajo kot take in jo torej izključijo iz oprostitve DDV,
         določene v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive, in to ne glede na okoliščino, da so določeni vidiki te poklicne dejavnosti posebej
         urejeni v notranjem pravu.

      34      Prav tako je pravilno, kot trdi nizozemska vlada, da se pravilna in enostavna uporaba oprostitve DDV, določene v členu 13(A)(1)(c)
         Šeste direktive, zagotovi, kadar je navedena oprostitev, tako kot v zadevi C-443/04 za storitve fizioterapevtov, priznana
         samo osebam s strokovnimi kvalifikacijami, naštetimi v nacionalni zakonodaji o paramedicinskih poklicnih dejavnostih, in samo
         za posebne dejavnosti zdravstvene oskrbe, ki so opredeljene v tej zakonodaji in za katere so te kvalifikacije pridobljene.

      35      Vendar iz sodne prakse Sodišča izhaja, da zahteva po pravilni in enostavni uporabi oprostitev državam članicam ne dovoljuje
         škodovati ciljem, ki jim sledi Šesta direktiva, ali načelom prava Skupnosti, predvsem načelu enakega obravnavanja, ki se na
         področju DDV izraža v načelu davčne nevtralnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Dornier, točki 42 in 69, ter sodbi z dne 26.
         maja 2005 v zadevi Kingscrest Associates in Montecello, C-498/03, ZOdl., str. I-4427, točki 29 in 52, in z dne 12. januarja
         2006 v zadevi Turn- und Sportunion Waldburg, C‑246/04, ZOdl., str. I-589, točke od 44 do 46).

      36      Posledično, če davčni zavezanec zahteva, da se njegove dejavnosti zdravstvene oskrbe prizna, kot da sodijo v opravljanje paramedicinskih
         poklicnih dejavnosti, zato da bi bil upravičen do oprostitve DDV, določene v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive, je naloga
         nacionalnih sodišč, da preverijo, ali so pristojni organi spoštovali omejitve pooblastila za odločanje po prostem preudarku,
         ki jim ga podeljuje ta določba, ob upoštevanju cilja, ki mu ta sledi, in načela davčne nevtralnosti, lastnega skupnemu sistemu
         DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2002 v zadevi Kügler, C-141/00, Recueil, str. I-6833, točka 56, ter zgoraj
         navedeni sodbi Dornier, točka 69, in Kingscrest Associates in Montecello, točka 52).

      37      Prvič, v zvezi s ciljem, ki mu sledi člen 13(A)(1)(c) Šeste direktive, je treba poudariti, da poskuša pogoj, ki ga predvideva
         ta določba, v skladu s katerim je treba storitve zdravstvene oskrbe opravljati v okviru paramedicinskih poklicnih dejavnosti,
         kot jih opredeli posamezna država članica, zagotoviti, da se oprostitev uporablja samo za storitve zdravstvene oskrbe, ki
         jih opravi oseba, ki je strokovno usposobljena v skladu z zahtevami (zgoraj navedena sodba Kügler, točka 27). Zato niso oproščene
         vse storitve zdravstvene oskrbe, ampak samo tiste, ki so zadosti kakovostne ob upoštevanju poklicne izobrazbe oseb, ki te
         storitve opravljajo.

      38      Iz tega sledi, da bi morala biti izključitev določenega poklica ali posebne dejavnosti zdravstvene oskrbe iz opredelitve paramedicinskih
         poklicnih dejavnosti, ki jo sprejme nacionalna zakonodaja za oprostitev, določeno v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive, utemeljena
         z objektivnimi razlogi glede na strokovne kvalifikacije oseb, ki izvajajo zdravstveno oskrbo, in s tem z razlogi v zvezi s
         kakovostjo opravljenih storitev.

      39      Drugič, je treba v zvezi z načelom davčne nevtralnosti, ki je lastno skupnemu sistemu DDV, opozoriti, da to načelo v skladu
         s sodno prakso nasprotuje temu, da bi se podobne storitve, ki so med seboj v konkurenčnem položaju, obravnavalo drugače z
         vidika DDV (sodba z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-109/02, Recueil, str. I-12691, točka 20, in zgoraj
         navedena sodba Kingscrest Associates in Montecello, točka 54).

      40      V vsakem primeru bi bilo treba pri določitvi, ali so si storitve zdravstvene oskrbe podobne, upoštevati glede na oprostitev,
         določeno v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive, in glede na cilj, ki mu ta določba sledi, strokovno usposobljenost oseb, ki
         opravljajo zdravstveno oskrbo. Ker te niso identične, je mogoče storitve zdravstvene oskrbe obravnavati kot podobne samo do
         take mere, kolikor imajo primerljivo kakovost za prejemnike storitev.

      41      Iz tega sledi, da izključitev poklica ali posebne dejavnosti zdravstvene oskrbe iz opredelitve paramedicinskih poklicnih dejavnosti,
         sprejeta z nacionalno zakonodajo za oprostitev, določeno v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive, nasprotuje načelu davčne nevtralnosti
         samo, če se lahko dokaže, da so osebe, ki opravljajo ta poklic ali to dejavnost, za opravljanje takih storitev zdravstvene
         oskrbe strokovno usposobljene, da lahko zagotovijo enako raven kakovosti oskrbe, kot je značilna za storitve, ki jih opravijo
         osebe, ki so na podlagi iste nacionalne zakonodaje upravičene do oprostitve.

      42      Torej je naloga predložitvenega sodišča, da ob upoštevanju vseh teh dejavnikov določi, ali izključitev poklica psihoterapevta
         v zadevi C-444/04 in dejavnosti diagnostike področja motenj, ki jih opravi fizioterapevt v zadevi C-443/04, s področja opravljanja
         paramedicinske poklicne dejavnosti za oprostitev DDV, določeno v členu 13(A)(1)(c) Šeste direktive, prekorači meje pooblastila
         za odločanje po prostem preudarku, ki ga ta določba podeljuje državam članicam.

      43      V zvezi s tem, nanašajoč se na zadevo C-444/04, je treba takoj poudariti, da v nasprotju s tem, kar navaja nizozemska vlada,
         dejstvo, da so se vsi psihoterapevti obravnavali enako z vidika DDV, ne glede na njihov pravni položaj, ni upoštevno. Nasprotno
         pa je treba preveriti, kot trdi J. E. van den Hout-van Eijnsbergen, ali je zadevna država članica v spornih davčnih obdobjih
         v postopku v glavni stvari za dejavnosti, ki so jih opravljali psihoterapevti z diplomo pedagoga, uporabila drugačen sistem
         DDV, kot je veljal za psihiatre in psihologe, ki so opravljali enake dejavnosti.

      44      Če gre za to, je dolžnost predložitvenega sodišča preveriti, ali so psihoterapevti, ki so pridobili diplomo pedagoga, tako
         kot tožeča stranka v postopku v glavni stvari, dejansko tako kot psihiatri in psihologi strokovno usposobljeni za izvajanje
         psihoterapevtskega zdravljenja, ki ga opravlja tožeča stranka, in v takem primeru, ali so ti v zvezi z opravljanjem takih
         dejavnosti upravičeni do oprostitve DDV.

      45      V primeru pritrdilnega odgovora bi sporna nacionalna zakonodaja v postopku v glavni stvari prekoračila pooblastilo za odločanje
         po prostem preudarku, ki ga uživajo države članice v okviru člena 13(A)(1)(c) Šeste direktive, samo če se lahko kakovost zdravljenja,
         ki ga izvajajo psihoterapevti, ob upoštevanju njihove strokovne usposobljenosti obravnava kot enaka kakovosti podobnega zdravljenja,
         ki ga izvajajo psihiatri, psihologi ali katere koli druge medicinske ali paramedicinske poklicne dejavnosti, to pa je naloga
         predložitvenega sodišča, da presodi glede na celoto upoštevnih okoliščin v zadevi, ki mu je predložena.

      46      V tem pogledu lahko predložitveno sodišče zlasti upošteva dejstvo, da ima tožeča stranka v postopku v glavni stvari diplomo
         pedagoga in da je v spornih davčnih obdobjih izvajala psihoterapevtsko zdravljenje v pravnem okviru, pod nadzorom zdravstvene
         inšpekcije za javno zdravje in v skladu s pogoji, opredeljenimi s posebnimi predpisi, katerih upoštevanje se potrdi z vpisom
         v register, predviden v ta namen, te okoliščine pa zagotavljajo, da ima za izvrševanje svojih dejavnosti zahtevano strokovno
         usposobljenost.

      47      Glede zadeve C-443/04 je treba v zvezi s preverjanjem, ali je država članica prekoračila pooblastilo za odločanje po prostem
         preudarku, ki ji ga podeljuje člen 13(A)(1)(c) Šeste direktive, preučiti, ali je zdravljenje, ki uporablja diagnostiko področja
         motenj, oproščeno DDV, če ga opravijo zdravniki ali zobozdravniki.

      48      Ko je bila nizozemska vlada na obravnavi zaslišana glede tega, je, ne da bi želela glede tega zavzeti stališče, vendarle navedla,
         da naj ne bi bilo vnaprej izključeno, da bi lahko bili zdravniki ob upoštevanju svojega strokovnega znanja in svoje obširne
         medicinske izobrazbe upravičeni do oprostitve DDV-ja za izvajanje navedenega zdravljenja.

      49      V teh okoliščinah je naloga predložitvenega sodišča, da ob upoštevanju razlogovanja v točkah 44 in 45 te sodbe določi, ali
         je s tem, da ni oprostila DDV-ja zdravljenja z diagnostiko področja motenj, ki ga je izvajala tožeča stranka v postopku v
         glavni stvari, država članica prekoračila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, ki ji je bilo podeljeno v okviru
         člena 13(A)(1)(c) Šeste direktive, ob upoštevanju sistema DDV, ki velja za zdravnike in zobozdravnike v zvezi z enakim zdravljenjem,
         in ob upoštevanju kakovosti zdravstvene oskrbe, ki jo vsak izmed njih v tem okviru opravi.

      50      V tem smislu lahko predložitveno sodišče zlasti upošteva, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari kot fizioterapevt opravlja
         paramedicinsko poklicno dejavnost v smislu nacionalne zakonodaje zadevne države članice, da ima za opravljanje navedenega
         zdravljenja posebno dodatno izobrazbo in da njegove bolnike na to zdravljenje pogosto napotijo zdravniki ali zobozdravniki.

      51      Na zastavljeni vprašanji je torej treba odgovoriti:

      –        Člen 13(A)(1)(c) Šeste direktive je treba razlagati tako, da podeljuje državam članicam pooblastilo za odločanje po prostem
         preudarku v zvezi z opredelitvijo paramedicinske poklicne dejavnosti in zdravstvene oskrbe, ki pripada tem poklicnim dejavnostim,
         za oprostitev, določeno s to določbo. Vendar pa morajo države članice pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem
         preudarku upoštevati cilj, ki mu navedena določba sledi, to je zagotavljanje, da oprostitev velja samo za storitve, ki jih
         opravijo osebe z zahtevano strokovno usposobljenostjo, in načelo davčne nevtralnosti.

      –        Nacionalna zakonodaja, ki izključi poklic psihoterapevta iz opredelitve paramedicinskih poklicnih dejavnosti, nasprotuje navedenima
         cilju in načelu, samo če – kar mora presoditi predložitveno sodišče – bi bilo psihoterapevtsko zdravljenje, kadar ga izvajajo
         psihiatri, psihologi ali kateri koli drugi pripadniki medicinske ali paramedicinske poklicne dejavnosti, oproščeno DDV, medtem
         ko bi se lahko, če ga izvajajo psihoterapevti, obravnavalo glede na njihovo strokovno usposobljenost, kot da je enakovredne
         kakovosti.

      –        Nacionalna zakonodaja, ki izključi določene posebne dejavnosti zdravstvene oskrbe, kot je zdravljenje z diagnostiko področij
         motenj, ki jih opravljajo fizioterapevti, iz opredelitve te paramedicinske poklicne dejavnosti, nasprotuje istima cilju in
         načelu, samo če – kar mora presoditi predložitveno sodišče – bi bilo navedeno zdravljenje, če ga opravijo zdravniki ali zobozdravniki,
         oproščeno DDV, medtem ko bi se lahko, če ga izvajajo fizioterapevti, obravnavalo glede na njihovo strokovno usposobljenost,
         kot da je enakovredne kakovosti.

       Stroški
      52      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 13(A)(1)(c) Šeste direktiva Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni
            sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) – je treba razlagati tako, da podeljuje državam članicam
            pooblastilo za odločanje po prostem preudarku v zvezi z opredelitvijo paramedicinske poklicne dejavnosti in zdravstvene oskrbe,
            ki pripada tem poklicnim dejavnostim, za oprostitev, določeno s to določbo. Vendar pa morajo države članice pri izvrševanju
            pooblastila do odločanja po prostem preudarku spoštovati cilj, ki mu navedena določba sledi, to je zagotavljanje, da oprostitev
            velja samo za storitve, ki jih opravijo osebe z zahtevano strokovno usposobljenostjo, in načelo davčne nevtralnosti.
      Nacionalna zakonodaja, ki izključi poklic psihoterapevta iz opredelitve paramedicinskih poklicnih dejavnosti, nasprotuje navedenima
            cilju in načelu samo, če – kar mora presoditi predložitveno sodišče – bi bilo psihoterapevtsko zdravljenje, kadar ga izvajajo
            psihiatri, psihologi ali kateri koli drugi pripadniki medicinske ali paramedicinske poklicne dejavnosti, oproščeno DDV, medtem
            ko bi se lahko, če ga izvajajo psihoterapevti, glede na njihovo strokovno usposobljenost obravnavalo, kot da je enake kakovosti.

      Nacionalna zakonodaja, ki izključi določene posebne dejavnosti zdravstvene oskrbe, kot je zdravljenje z diagnostiko področij
            motenj, ki jih opravljajo fizioterapevti, iz opredelitve te paramedicinske poklicne dejavnosti, nasprotuje istima cilju in
            načelu samo, kolikor – kar mora presoditi predložitveno sodišče – bi bilo navedeno zdravljenje, če ga opravijo zdravniki ali
            zobozdravniki, oproščeno DDV, medtem ko bi se lahko, če ga izvajajo fizioterapevti, glede na njihovo strokovno usposobljenost
            obravnavalo, kot da je enake kakovosti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 1. aprila 2004. # Kohlpharma GmbH proti Bundesrepublik Deutschland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen - Nemčija. # Prost pretok blaga. # Zadeva C-112/02.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. aprila 2009.#A.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah - Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo - Uredba (ES) št. 2201/2003 - Vsebinsko področje uporabe - Pojem ‚civilne zadeve‘ - Odločba o prevzemu v varstvo in nastanitvi otrok zunaj družine - Otrokovo običajno prebivališče - Ukrepi zavarovanja - Pristojnost.#Zadeva C-523/07.

text:
      Zadeva C-523/07
      Postopek, ki ga je sprožila
      A
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein hallinto‑oikeus)
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo
         – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Vsebinsko področje uporabe – Pojem ‚civilne zadeve‘ – Odločba o prevzemu v varstvo in nastanitvi otrok zunaj družine – Otrokovo običajno prebivališče – Ukrepi zavarovanja – Pristojnost“

      Povzetek sodbe
      1.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in
            sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Področje uporabe – Pojem „civilne zadeve“
      (Uredba Sveta št. 2201/2003, uvodni izjavi 5 in 10, člena 1(1) in (2)(d) in 2, točka 7)
      2.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in
            sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Pojem „običajno prebivališče“ v smislu člena 8(1)
      (Uredba Sveta št. 2201/2003, uvodna izjava 12 in člen 8(1))
      3.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in
            sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Začasni ukrepi in ukrepi zavarovanja
      (Uredba Sveta št. 2201/2003, členi 20, 53 in 55(c))
      4.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in
            sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Sodna pristojnost
      (Uredba Sveta št. 2201/2003, člen 53)
      1.        Člen 1(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in
         sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da pojem
         „civilne zadeve“ v smislu te določbe zajema posamično odločbo, s katero sta odrejena takojšen prevzem v varstvo in nastanitev
         otroka zunaj lastne družine, če je bila ta odločba sprejeta v okviru javnopravnih pravil o zaščiti otrok.

      (Glej točko 29 in točko 1 izreka.)
      2.        Ker člen 8(1) Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih
         v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 glede opredelitve smisla in obsega pojma „običajno
         prebivališče“ ne vsebuje izrecne napotitve na pravo držav članic, je treba običajno prebivališče ugotoviti na podlagi konteksta
         določb in cilja Uredbe, zlasti cilja, ki je razviden iz uvodne izjave 12, v skladu s katero so temelji pristojnosti, določeni
         v tej uredbi, oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti merilo povezanosti. Poleg fizične navzočnosti
         otroka v državi članici je treba upoštevati tudi druge dejavnike, na podlagi katerih se lahko izkaže, da ta nikakor ni začasna
         ali priložnostna in da prebivališče otroka pomeni neko integracijo v družbeno in družinsko okolje.

      Pojem „običajno prebivališče“ iz člena 8(1) Uredbe št. 2201/2003 je treba zato razlagati tako, da ustreza kraju, ki pomeni
         neko integracijo otroka v družbeno in družinsko okolje. V ta namen je treba med drugim upoštevati dolžino, rednost, razmere
         bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države članice ter razloge za preselitev družine v to državo članico, državljanstvo
         otrok, kraj in razmere šolanja, znanje jezikov ter družinske in socialne vezi otroka v navedeni državi. Običajno prebivališče
         ugotovi nacionalno sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine posameznega primera.

      (Glej točke 33, 35, 38, 44 in točko 2 izreka.)
      3.        O ukrepu zavarovanja, kot je prevzem varstva otrok, lahko na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju
         ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št.
         1347/2000 odloči nacionalno sodišče, če so izpolnjeni ti pogoji:

      –      ukrep mora biti nujen,
      –      mora biti sprejet glede oseb, ki so v zadevni državi članici, in
      –      mora biti začasen.
      Izvajanje navedenega ukrepa in njegova zavezujočnost sta določena v skladu z nacionalnim pravom. Po sprejetju ukrepa zavarovanja
         nacionalno sodišče ni dolžno predati zadeve pristojnemu sodišču druge države članice. Toda ker so začasni ukrepi oziroma ukrepi
         zavarovanja prehodne narave, je lahko zaradi fizičnega, psihičnega in intelektualnega razvoja otroka nujno zgodnje posredovanje
         pristojnega sodišča za sprejetje dokončnih ukrepov. Zato če zaščita interesov otroka to zahteva, mora nacionalno sodišče,
         ki je sprejelo začasne ukrepe oziroma ukrepe zavarovanja, o tem neposredno ali prek osrednjega organa, določenega na podlagi
         člena 53 navedene uredbe, obvestiti pristojno sodišče druge države članice.

      (Glej točke 47, 56, 59, 64, 65 in točko 3 izreka.)
      4.        Kadar sodišče države članice nima nobene pristojnosti, se mora po uradni dolžnosti razglasiti za nepristojno, ne da bi bilo
         dolžno predati zadevo drugemu sodišču. Vendar mora – ker to zahteva zaščita interesov otroka – o tem neposredno ali prek osrednjega
         organa, določenega na podlagi člena 53 Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v
         zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 obvestiti pristojno
         sodišče druge države članice.

      (Glej točko 71 in točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 2. aprila 2009(*)

      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo
         – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Vsebinsko področje uporabe – Pojem ‚civilne zadeve‘ – Odločba o prevzemu v varstvo in nastanitvi otrok zunaj družine – Otrokovo običajno prebivališče – Ukrepi zavarovanja – Pristojnost“

      V zadevi C‑523/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi členov 68 ES in 234 ES, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus
         (Finska) z odločbo z dne 19. novembra 2007, ki je prispela na Sodišče istega dne, v postopku, ki ga je sprožila

      A,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), U. Lõhmus, sodniki, in P. Lindh,
         sodnica,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. oktobra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za finsko vlado J. Heliskoski in A. Guimaraes-Purokoski, zastopnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za grško vlado T. Papadopoulou, zastopnica,
      –        za italijansko vlado R. Adam, zastopnik, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za vlado Združenega kraljestva V. Jackson, zastopnica, skupaj s C. Howard, QC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti P. Aalto in V. Joris, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 29. januarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti
         in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi
         Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL L 338, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, ki jo je vložila A, mati otrok C, D in E, zoper sodno odločbo Kuopion hallinto-oikeus
         (upravno sodišče v Ouluju (Finska), v kateri je to potrdilo odločbo Perusturvalautakunte (odbor za varstvo osnovnih potreb,
         v nadaljevanju: odbor za varstvo), s katero je odredil takojšen prevzem teh otrok v varstvo in njihovo nastanitev v rejniškem
         domu.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        Uvodni izjavi 12 in 13 Uredbe pojasnjujeta:

      „(12) Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo
         interese otroka, zlasti kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno
         prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom med nosilcema starševske
         odgovornosti.

      (13) Ta uredba omogoča, da v interesu otroka izjemoma in pod določenimi pogoji, pristojno sodišče lahko prenese zadevo na
         sodišče druge države članice, če je to sodišče bolj primerno za odločanje o zadevi. Drugo sodišče v takšnem primeru ne sme
         imeti možnosti prenesti zadeve na katero koli tretje sodišče. […]“

      4        Člen 1(1) Uredbe določa:

      „1.      Ta uredba se uporablja ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na:
      […]
      b)      podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti.“
      5        Člen 8(1) te uredbe določa:

      „Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi
         članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.“

      6        Člen 13(1) navedene uredbe določa:

      „Kadar ni mogoče ugotoviti otrokovega običajnega prebivališča in se pristojnosti ne da določiti na podlagi člena 12, so pristojna
         sodišča države članice, kjer se otrok nahaja.“

      7        Člen 15(1) Uredbe določa:

      „Izjemoma lahko sodišča države članice, ki so po vsebini pristojna za zadevo, če menijo, da bi bilo sodišče druge države članice,
         s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo zadeve ali njenega dela in če je to v korist otroka:

      a)      prekinejo obravnavo zadeve ali njenega dela ter pozovejo stranke, naj začnejo postopek pri sodišču te druge države članice
         v skladu z odstavkom 4; ali

      b)      zaprosijo sodišče druge države članice, naj prevzame pristojnost v skladu z odstavkom 5.“
      8        Člen 17 te uredbe določa:

      „Če je sodišču predložena zadeva, za katero po tej uredbi ni pristojno in za katero je po tej uredbi pristojno sodišče druge
         države članice, se po uradni dolžnosti izreče za nepristojno.“

      9        Člen 20(1) navedene uredbe določa:

      „Določbe te uredbe v nujnih primerih sodiščem države članice ne preprečujejo sprejetja začasnih ukrepov ali ukrepov zavarovanja
         glede v tej državi nahajajočih se oseb ali premoženja, ki jih predvideva pravo te države članice, tudi v primeru, ko je po
         tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice.“

      10      Člen 53 Uredbe določa:

      „Vsaka država članica določi enega ali več osrednjih organov za pomoč pri uporabi te uredbe in za vsakega opredeli geografsko
         ali funkcijsko pristojnost. Kadar država članica določi več osrednjih organov, se obvestila navadno pošljejo neposredno ustreznemu
         osrednjemu pristojnemu organu. Kadar se obvestilo pošlje osrednjemu organu, ki ni pristojen, je ta organ odgovoren, da pošlje
         obvestilo naprej pristojnemu osrednjemu organu in o tem obvesti pošiljatelja.“

      11      Člen 55 te uredbe med drugim določa:

      „Osrednji organi na zahtevo osrednjega organa druge države članice ali nosilca starševske odgovornosti sodelujejo v posameznih
         zadevah, da bi se doseglo cilje te uredbe. V ta namen neposredno ali s pomočjo javnih organov ali drugih organov sprejmejo
         vse ustrezne ukrepe v skladu s pravom navedene države članice glede varstva osebnih podatkov, da bi:

      a)      zbrali in si izmenjali podatke:
      i)      o položaju otroka;
      ii)      o vseh postopkih, ki potekajo; ali
      iii)      o sprejetih odločitvah, ki se nanašajo na otroka;
      […]
      c)      omogočili lažje komuniciranje med sodišči, zlasti za uporabo člena 11(6) in (7) in člena 15; […]“
       Nacionalni predpisi
      12      V skladu s členom 15(1) zakona o socialni pomoči (sosiaalihuoltolaki (710/1982), v nadaljevanju : zakon 710/1982), v različici,
         ki je veljala ob nastanku dejstev v postopku v glavni stvari, mora občina, v nujnih primerih oziroma če to zahtevajo okoliščine,
         poskrbeti tudi za organizacijo nastanitve v ustanovi in za druge socialne storitve za osebe, ki prebivajo v občini, a nimajo
         v njej stalnega prebivališča.

      13      Na podlagi člena 16 zakona o zaščiti otrok (lastensuojelulaki (683/1983), v nadaljevanju: zakon 683/1983), v različici, ki
         je veljala ob nastanku dejstev iz postopka v glavni stvari, mora delovni organ občine sprejeti takojšnje ukrepe pomoči, če
         razmere, v katerih odrašča otrok oziroma mladostnik, ogrožajo njegovo zdravje oziroma razvoj ali ga ne zagotavljajo.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Decembra 2001 se je družina – otroci C, D in E, mati A in očim F – nastanila na Švedskem. Pred tem je mesto X na Finskem prevzelo
         v varstvo otroka D in E. Razlog za to prevzetje je bilo očimovo nasilništvo, a je bilo prevzetje pozneje odpravljeno. Leta
         2005 je družina zapustila Švedsko, da bi preživela počitnice na Finskem. Družina je ostala na finskem ozemlju in prebivala
         v stanovanjskih prikolicah v različnih kampih, otroci pa niso obiskovali pouka. Navedena družina je 30. oktobra 2005 pri socialnih
         službah mesta Y (Finska) zaprosila za dodelitev socialnega stanovanja.

      15      Z odločbo odbora za varstvo z dne 16. novembra 2005, sprejeto na podlagi zakona 683/1983, so bili otroci C, D in E prevzeti
         v takojšnje varstvo na Finskem in nameščeni pri rejniški družini, ker naj bi bili prepuščeni sami sebi.

      16      Mati A in očim F sta zahtevala razglasitev ničnosti odločbe o tem takojšnjem prevzemu v varstvo.

      17      Odbor za varstvo je z odločbo z dne 15. decembra 2005 zavrnil zahtevo za razglasitev ničnosti in na podlagi člena 16 zakona
         683/1983 prevzel v varstvo otroke C, D in E ter odredil njihovo nastanitev v rejniškem domu.

      18      Mati A je pri Kuopion hallinto-oikeus vložila tožbo za razglasitev ničnosti teh odločb in zahtevala, da se ji vrne skrbništvo
         nad njenimi otroci. Mati A je navedla, da so otroci ob njenem odhodu z gospodom F na Švedsko v sredini novembra 2005 ostali
         na Finskem pri sestri njihovega očima. To sodišče je s sodno odločbo z dne 25. oktobra 2006 zavrnilo tožbo in potrdilo izpodbijano
         odločbo. V obrazložitvi sodne odločbe je poudarilo, da je odbor za varstvo glede na člen 15(1) zakona 710/1982 ravnal v skladu
         s svojimi pristojnostmi. Navedlo je še, da so življenjske razmere resno ogrozile fizično stanje, zdravje in razvoj teh otrok.
         Prevzem v varstvo in nastanitev naj bi tem otrokom omogočila psihiatrično nego, ki jo potrebujejo, in jim zagotovila možnost
         šolanja ter varno in stabilno okolje.

      19      Gospa A se je zoper to sodno odločbo pritožila pri Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče), pri čemer se je sklicevala
         na nepristojnost finskih organov. Gospa A je v zvezi s tem navedla, da so otroci C, D in E od 2. aprila 2007 švedski državljani
         in da imajo že dolgo svoje stalno prebivališče na Švedskem. Zadeva naj bi bila zato v pristojnosti švedskih sodišč.

      20      Ker je Korkein hallinto-oikeus menilo, da za rešitev spora, o katerem odloča, potrebuje razlago Uredbe, je prekinilo odločanje
         in Sodišču postavilo ta vprašanja za predhodno odločanje:

      „1)      a)     Ali se Uredba […] v celoti uporablja za izvršitev odločbe, kot je ta, izdana v postopku v glavni stvari, s katero sta bila
         odrejena takojšen prevzem v varstvo in nastanitev otroka zunaj lastne družine, če je bila slednja izdana v obliki enega samega
         sklepa v okviru javnopravnih pravil o zaščiti otrok?

               b)     oziroma ali se Uredba glede na člen 1(2)(d) uporablja le za del sklepa, ki se nanaša na nastanitev zunaj lastne družine?
      2)      Kako je treba v okviru prava Skupnosti razlagati pojem ‚običajnega prebivališča‘ iz člena 8(1) Uredbe ter iz njim povezani
         člen 13(1) Uredbe, zlasti če ima otrok stalno prebivališče v eni državi članici, je pa v drugi državi članici, kjer nima stalne
         nastanitve?

      3)      a)     Če otrok v tej drugi državi članici nima običajnega prebivališča, pod katerimi pogoji se lahko v njej vendarle izvede ukrep
         zavarovanja (prevzem v varstvo) na podlagi člena 20(1) Uredbe?

               b)     Ali so ukrepi zavarovanja v smislu člena 20(1) Uredbe samo tisti ukrepi, ki se jih lahko sprejme v skladu z nacionalnim pravom,
         in ali so pri uporabi tega člena predpisi nacionalnega prava o teh ukrepih zavezujoči?

               c)     Ali je treba po sprejetju ukrepa zavarovanja zadevo po uradni dolžnosti predati sodišču pristojne države članice?
      4)      Ali je treba, če sodišče države članice ni pristojno, tožbo kot nedopustno zavreči ali zadevo predati sodišču druge države
         članice?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      21      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(1) Uredbe razlagati tako, da se, po eni strani,
         uporablja za eno samo odločbo, s katero se odreja takojšen prevzem v varstvo in nastanitev otroka zunaj lastne družine in,
         po drugi strani, da ta odločba spada pod pojem „civilne zadeve“ v smislu te določbe, če je bila sprejeta v skladu s pravili
         javnega prava o zaščiti otrok.

      22      To vprašanje je postavilo isto predložitveno sodišče, temelji na enaki obrazložitvi in se glasi popolnoma enako kot vprašanje
         v zadevi C, v kateri je bila izrečena sodba z dne 27. novembra 2007 (C‑435/06, ZOdl., str. I-10141).

      23      Člen 2, točka 7, Uredbe namreč določa, da „starševska odgovornost“ zajema vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali
         s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom.

      24      V skladu s členom 1(2)(d) Uredbe št. 2201/2003 je nastanitev otroka pri rejniški družini ali v oskrbo zavoda ena od sestavin
         starševske odgovornosti.

      25      Poleg tega je iz uvodne izjave 5 Uredbe razvidno, da ta uredba – zato da bi se zagotovila enakost za vse otroke – zajema vse
         odločbe o starševski odgovornosti, vključno z ukrepi za zaščito otrok.

      26      Odločba o prevzemu otroka v varstvo, kot je ta v postopku v glavni stvari, pa po naravi stvari spada v okvir javnega ukrepa,
         katerega cilj je zadostiti mladoletnike in jim pomagati.

      27      Pojem „civilne zadeve“ je treba razlagati tako, da lahko zajema tudi ukrepe, ki z vidika prava države članice spadajo na področje
         javnega prava.

      28      Taka razlaga je potrjena tudi z uvodno izjavo 10 Uredbe, v skladu s katero se ta uredba ne uporablja „za javne ukrepe splošne
         narave na področju izobraževanja in zdravstva“. Ta izjema potrjuje, da zakonodajalec Skupnosti s področja uporabe te uredbe
         ni imel namena izključiti vseh javnopravnih ukrepov.

      29      Na prvo vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba člen 1(1) Uredbe razlagati tako, da pojem „civilne zadeve“ v smislu
         te določbe zajema posamično odločbo, s katero sta odrejena takojšen prevzem v varstvo in nastanitev otroka zunaj lastne družine,
         če je bila ta odločba sprejeta v okviru javnopravnih pravil o zaščiti otrok.

       Drugo vprašanje
      30      Predložitveno sodišče v drugem vprašanju sprašuje o razlagi pojma „običajno prebivališče“ v smislu člena 8(1) Uredbe, zlasti
         kadar ima otrok stalno prebivališče v eni državi članici, nahaja pa se v drugi državi članici, kjer nima stalne nastanitve.

      31      Člen 8(1) Uredbe določa načelo, po katerem se pristojnost sodišč držav članic glede starševske odgovornosti določi na podlagi
         kraja, v katerem je običajno prebivališče otroka v trenutku, ko je sodišče začelo postopek, v njem pa ni opredeljen pomen
         pojma običajnega prebivališča.

      32      Člen 13(1) Uredbe določa, da kadar ni mogoče ugotoviti otrokovega običajnega prebivališča, so pristojna sodišča države članice,
         v kateri otrok je.

      33      Zato zgolj fizična prisotnost otroka v državi članici – kot temelj pristojnosti, ki je podrejen temelju iz člena 8 Uredbe
         – ne more zadoščati za ugotovitev njegovega običajnega prebivališča.

      34      V skladu z ustaljeno sodno prakso je iz zahtev po enotni uporabi prava Skupnosti in iz načela enakosti razvidno, da je treba
         izraze določbe prava Skupnosti, ki se pri opredelitvi smisla in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic, navadno
         razlagati samostojno in enotno v celotni Skupnosti, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, ter cilja,
         ki ga uresničuje zadevna ureditev (glej zlasti sodbi z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro, 327/82, Recueil, str. 107, točka
         11, in z dne 6. marca 2008 v zadevi Nordania Finans in BG Factoring, C‑98/07, ZOdl., str. I‑1281, točka 17).

      35      Ker člen 8(1) Uredbe glede opredelitve smisla in obsega pojma „običajno prebivališče“ ne vsebuje izrecne napotitve na pravo
         držav članic, je treba običajno prebivališče ugotoviti na podlagi konteksta določb in cilja Uredbe, zlasti cilja, ki je razviden
         iz uvodne izjave 12, v skladu s katero so temelji pristojnosti, določeni v tej uredbi, oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo
         interese otroka, zlasti kriterij povezanosti.

      36      Sodne prakse Sodišča glede pojma „običajnega prebivališča“ na drugih področjih prava Evropske unije (glej zlasti sodbe z dne
         15. septembra 1994 v zadevi Magdalena Fernández proti Komisiji, C‑452/93 P, Recueil, str. I‑4295, točka 22; z dne 11. novembra
         2004 v zadevi Adanez-Vega, C‑372/02, ZOdl., str. I‑10761, točka 37, in z dne 17. julija 2008 v zadevi Kozłowski, C‑66/08,
         še neobjavljena v ZOdl.) ni mogoče neposredno prenesti v okvir presoje običajnega prebivališča otrok v smislu člena 8(1) Uredbe.

      37      „Običajno prebivališče“ otroka v smislu člena 8(1) Uredbe je treba ugotoviti na podlagi vseh dejanskih okoliščin posameznega
         primera.

      38      Poleg fizične prisotnosti otroka v državi članici je treba upoštevati tudi druge dejavnike, na podlagi katerih se lahko izkaže,
         da ta nikakor ni začasna ali priložnostna in da prebivališče otroka pomeni neko integracijo v družbeno in družinsko okolje.

      39      Med drugim je treba upoštevati dolžino, rednost, razmere bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države članice ter razloge
         za preselitev družine vanjo, državljanstvo otrok, kraj in razmere šolanja, znanje jezikov ter družinske in socialne vezi otroka
         v tej državi.

      40      Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 44 sklepnih predlogov, je indic za premestitev običajnega prebivališča lahko
         soglasna odločitev staršev, da se z otrokom stalno naselijo v drugi državi članici, ki se lahko na primer kaže v različnih
         zunanjih okoliščinah, kot je nakup ali najem stanovanja v državi preselitve. Indic je lahko tudi vložitev prošnje za socialno
         stanovanje pri zadevnih službah te države.

      41      Vendar pa okoliščina, da otroci začasno bivajo v državi članici, v kateri krajše obdobje živijo kot osebe brez stalne nastanitve,
         lahko pomeni indic, da njihovo običajno prebivališče ni v tej državi.

      42      Kraj običajnega prebivališča otrok torej ugotovi nacionalno sodišče v skladu z merili, navedenimi v točkah od 38 do 41 te
         sodbe, in s celovito presojo.

      43      Vendar ni izključeno, da se pri tej presoji izkaže, da je nemogoče opredeliti državo članico, v kateri je običajno prebivališče
         otroka. V takem izjemnem primeru in če člena 12 Uredbe – ki se nanaša na pristojnost nacionalnih sodišč za vprašanja o starševski
         odgovornosti, povezana z zahtevkom za razvezo, prenehanjem življenjske skupnosti ali razveljavitvijo zakonske zveze – ni mogoče
         uporabiti, potem so na podlagi člena 13(1) Uredbe pristojna sodišča države članice, kjer se otrok nahaja.

      44      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „običajno prebivališče“ iz člena 8(1) Uredbe razlagati tako,
         da to prebivališče ustreza kraju, ki pomeni neko integracijo otroka v družbeno in družinsko okolje. V ta namen je treba med
         drugim upoštevati dolžino, rednost, razmere bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države članice ter razloge za preselitev
         družine v to državo članico, državljanstvo otrok, kraj in razmere šolanja, znanje jezikov ter družinske in socialne vezi otroka
         v navedeni državi. Običajno prebivališče ugotovi nacionalno sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine posameznega
         primera.

       Tretje vprašanje
      45      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem, prvič, sprašuje, pod katerimi pogoji se na podlagi člena 20(1) Uredbe sprejme ukrep
         zavarovanja, kot je prevzem otrok v varstvo. Drugič, sprašuje, ali se tak ukrep lahko uporabi v skladu z nacionalnim pravom
         in ali so predpisi tega prava glede tega ukrepa zavezujoči. Tretjič, sprašuje, ali je treba po izvršitvi navedenega ukrepa
         zavarovanja zadevo odstopiti pristojnemu sodišču druge države članice.

      46      V skladu s členom 20(1) Uredbe njene določbe v nujnih primerih sodiščem države članice ne preprečujejo sprejetja začasnih
         ukrepov ali ukrepov zavarovanja glede oseb ali premoženja, ki so v tej državi, določenih z njenim pravom, tudi če je po tej
         uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice.

      47      Iz določbe je razvidno, da je treba pri ukrepih glede starševske odgovornosti, ki jih sprejmejo sodišča držav članic, ki niso
         pristojna za odločanje o glavni stvari, upoštevati tri kumulativne pogoje:

      –        zadevni ukrepi morajo biti nujni,
      –        sprejeti morajo biti glede oseb ali premoženja, ki so v državi članici, v kateri ima sedež sodišče, ki odloča v zadevi, in
      –        morajo biti začasni.
      48      Ti ukrepi se uporabijo za otroke, ki imajo običajno prebivališče v eni državi članici, a začasno ali priložnostno bivajo v
         drugi državi članici in so v položaju, ki lahko resno škodi njihovemu blagostanju oziroma njihovemu zdravju ali razvoju, kar
         upravičuje takojšnje sprejetje ukrepov zavarovanja. Njihova začasnost izhaja iz dejstva, da v skladu s členom 20(2) Uredbe
         ti ukrepi prenehajo učinkovati, ko sodišče države članice, ki je pristojno v zadevi, sprejme ukrepe, za katere meni, da so
         primerni.

      49      Uredba ne vsebuje materialnopravnih določb o vrsti nujnih ukrepov, ki jih je treba uporabiti.

      50      Člen 20(1) Uredbe določa, da so začasni ukrepi oziroma ukrepi zavarovanja, za katere so nacionalna sodišča države članice
         pozvana, da jih sprejmejo v nujnih primerih, tisti ukrepi, ki „jih predvideva pravo te države članice“.

      51      V tem smislu velja, da nacionalni zakonodajalec določi ukrepe, ki jih morajo nacionalni organi sprejeti za zavarovanje interesov
         otroka, in podrobna postopkovna pravila za njihovo izvajanje.

      52      Ker je treba take ukrepe sprejeti na podlagi določb nacionalnega prava, mora njihova zavezujočnost izhajati iz zadevne nacionalne
         zakonodaje.

      53      Preveriti je treba tudi, ali je treba po sprejetju ukrepa zavarovanja zadevo po uradno dolžnosti predati pristojnemu sodišču
         druge države članice.

      54      V skladu s členom 15(1)(b) Uredbe lahko sodišča države članice, ki so po vsebini pristojna za odločanje v zadevi – če menijo,
         da bi bilo sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo zadeve – zaprosijo sodišče
         te druge države članice, naj prevzame pristojnost.

      55      V okviru določb o temeljnih pristojnostih glede starševske odgovornosti je člen 15 edini, ki določa, da se zaprosi sodišče
         druge države članice, naj prevzame pristojnost.

      56      Pri tem Uredba ne določa, da morajo ta nacionalna sodišča po izvedbi začasnih ukrepov oziroma ukrepov zavarovanja predati
         zadevo sodišču druge države članice.

      57      Povsem drugačno je vprašanje, ali morajo nacionalna sodišča, ki so sprejela začasne ukrepe oziroma ukrepe zavarovanja, o tem
         obvestiti pristojna sodišča druge države članice.

      58      Na podlagi člena 20(2) Uredbe, kot je bilo navedeno v točki 48 te sodbe, začasni ukrepi oziroma ukrepi zavarovanja prenehajo
         učinkovati, če je sodišče države članice, ki je pristojno v tej zadevi, sprejelo ukrepe, ki jih šteje za primerne.

      59      Ker so začasni ukrepi oziroma ukrepi zavarovanja prehodne narave, je lahko zaradi fizičnega, psihičnega in intelektualnega
         razvoja otroka nujno zgodnje posredovanje pristojnega sodišča za sprejetje dokončnih ukrepov.

      60      Potrebo in nujnost dokončnih ukrepov je treba presojati glede na položaj otroka, otrokov predvidljiv razvoj in učinkovitost
         sprejetih začasnih ukrepov oziroma ukrepov zavarovanja.

      61      Zaščita interesov otroka zahteva, da nacionalno sodišče, ki je sprejelo začasne ukrepe oziroma ukrepe zavarovanja, o tem neposredno
         ali prek osrednjega organa, določenega na podlagi člena 53 Uredbe, obvesti pristojno sodišče druge države članice.

      62      Sodelovanje v okviru posameznih zadev v zvezi s starševsko odgovornostjo je določeno v členu 55 Uredbe in med drugim zajema
         zbiranje in izmenjavo podatkov o položaju otroka, o postopkih, ki potekajo, in o vsaki sprejeti odločitvi, ki se nanaša na
         otroka.

      63      Člen 55(c) Uredbe določa komuniciranje med sodišči držav članic, zlasti za uporabo te uredbe.

      64      Iz tega je razvidno, da – če zaščita interesov otroka to zahteva – mora nacionalno sodišče, ki je sprejelo začasne ukrepe
         oziroma ukrepe zavarovanja, o tem neposredno ali prek osrednjega organa, določenega na podlagi člena 53 Uredbe, obvestiti
         pristojno sodišče druge države članice.

      65      Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da lahko o ukrepu zavarovanja, kot je prevzem varstva otrok, na
         podlagi člena 20 Uredbe odloči nacionalno sodišče, če so izpolnjeni ti pogoji:

      –        ukrep mora biti nujen,
      –        mora biti sprejet glede oseb, ki so v zadevni državi članici, in
      –        mora biti začasen.
      Izvajanje navedenega ukrepa in njegova zavezujočnost sta določena v skladu z nacionalnim pravom. Po sprejetju ukrepa zavarovanja
         nacionalno sodišče ni dolžno predati zadeve pristojnemu sodišču druge države članice. Vendar – če zaščita interesov otroka
         to zahteva – mora nacionalno sodišče, ki je sprejelo začasne ukrepe in ukrepe zavarovanja, o tem neposredno ali prek osrednjega
         organa, določenega na podlagi člena 53 Uredbe, obvestiti pristojno sodišče druge države članice.

       Četrto vprašanje
      66      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se mora sodišče države članice – v primeru, ko nima nobene pristojnosti
         – razglasiti za nepristojno oziroma predati zadevo sodišču druge države članice.

      67      V skladu s členom 17 Uredbe se „sodišče države članice, če mu je predložena zadeva, za katero po tej uredbi ni pristojno in
         za katerega je po tej uredbi pristojno sodišče druge države članice, […] po uradni dolžnosti izreče za nepristojno“.

      68      Kot je bilo ugotovljeno v točki 55 te sodbe, je v okviru določb o temeljih pristojnosti glede starševske odgovornosti člen
         15 Uredbe edini, ki določa, da sodišče zaprosi sodišče druge države članice, naj prevzame njegovo pristojnost.

      69      Za primer, če se sodišče države članice po uradni dolžnosti razglasi za nepristojnega, Uredba ne določa dodelitve zadeve sodišču
         druge države članice.

      70      Vendar mora nacionalno sodišče, ki se je po uradni dolžnosti razglasilo za nepristojnega – iz enakih razlogov, kot so navedeni
         v točkah od 59 do 63 te sodbe, in ker zaščita interesov otroka to zahteva – o tem neposredno ali prek osrednjega organa, določenega
         na podlagi člena 53 Uredbe, obvestiti pristojno sodišče druge države članice.

      71      Zato je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da se mora sodišče države članice, kadar nima nobene pristojnosti, po uradni
         dolžnosti razglasiti za nepristojno, ne da bi bilo dolžno predati zadevo drugemu sodišču. Vendar mora – ker to zahteva zaščita
         interesov otroka – o tem neposredno ali prek osrednjega organa, določenega na podlagi člena 53 Uredbe, obvestiti pristojno
         sodišče druge države članice.

       Stroški
      72      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člen 1(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb
            v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati
            tako, da pojem „civilne zadeve“ v smislu te določbe zajema posamično odločbo, s katero sta odrejena takojšen prevzem v varstvo
            in nastanitev otroka zunaj lastne družine, če je bila ta odločba sprejeta v okviru javnopravnih pravil o zaščiti otrok.
      2)      Pojem „običajno prebivališče“ iz člena 8(1) Uredbe št. 2201/2003, je treba razlagati tako, da to prebivališče ustreza kraju,
            ki pomeni neko integracijo otroka v družbeno in družinsko okolje. V ta namen je treba med drugim upoštevati dolžino, rednost,
            razmere bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države članice ter razloge za preselitev družine v to državo članico, državljanstvo
            otrok, kraj in razmere šolanja, znanje jezikov ter družinske in socialne vezi otroka v navedeni državi. Običajno prebivališče
            ugotovi nacionalno sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine posameznega primera.
      3)      O ukrepu zavarovanja, kot je prevzem varstva otrok, lahko na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003 odloči nacionalno sodišče,
            če so izpolnjeni ti pogoji:
      –        ukrep mora biti nujen,
      –        mora biti sprejet glede oseb, ki so v zadevni državi članici, in
      –        mora biti začasen.
      Izvajanje navedenega ukrepa in njegova zavezujočnost sta določena v skladu z nacionalnim pravom. Po sprejetju ukrepa zavarovanja
            nacionalno sodišče ni dolžno predati zadeve pristojnemu sodišču druge države članice. Toda če to zahteva zaščita interesov
            otroka, mora nacionalno sodišče, ki je sprejelo začasne ukrepe in ukrepe zavarovanja, o tem neposredno ali prek osrednjega
            organa, določenega na podlagi člena 53 Uredbe št. 2201/2003, obvestiti pristojno sodišče druge države članice.
      4)      Kadar sodišče države članice nima nobene pristojnosti, se mora po uradni dolžnosti razglasiti za nepristojno, ne da bi bilo
            dolžno predati zadevo drugemu sodišču. Vendar mora – ker to zahteva zaščita interesov otroka – o tem neposredno ali prek osrednjega
            organa, določenega na podlagi člena 53 Uredbe št. 2201/2003, obvestiti pristojno sodišče druge države članice.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. decembra 1994. # Società Finanziaria Siderurgica Finsider SpA (in liquidazione) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba ESPJ. # Zadeva C-320/92 P.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. septembra 2013.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) in SNF SAS proti Evropski agenciji za kemikalije (ECHA).#Pritožba – Evropska agencija za kemikalije (ECHA) – Registracija, evalvacija in avtorizacija kemikalij – Uredba (ES) št. 1907/2006 (Uredba REACH) – Člena 57 in 59 – Snovi, ki so predmet avtorizacije – Opredelitev akrilamida kot snovi, ki vzbuja veliko skrb – Vključitev na seznam kandidatnih snovi – Objava seznama na internetni strani ECHA – Ničnostna tožba, vložena pred to objavo – Dopustnost.#Zadeva C‑626/11 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 26. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Pritožba — Evropska agencija za kemikalije (ECHA) — Registracija, evalvacija in avtorizacija kemikalij — Uredba (ES) št. 1907/2006 (Uredba REACH) — Člena 57 in 59 — Snovi, ki so predmet avtorizacije — Opredelitev akrilamida kot snovi, ki vzbuja veliko skrb — Vključitev na seznam kandidatnih snovi — Objava seznama na internetni strani ECHA — Ničnostna tožba, vložena pred to objavo — Dopustnost“
      V zadevi C‑626/11 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 30. novembra 2011,

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) s sedežem v Bruslju (Belgija),

         SNF SAS s sedežem v Andrézieux-Bouthéonu (Francija),
      ki ju zastopata R. Cana in K. Van Maldegem, odvetnika,
      pritožnici,
      druge stranke v postopku so

         Evropska agencija za kemikalije (ECHA), ki jo zastopata M. Heikkilä in W. Broere, agenta, skupaj z J. Stuyckom, odvetnikom,
      tožena stranka na prvi stopnji,

         Kraljevina Nizozemska, ki jo zastopata C. Wissels in B. Koopman, agentki,

         Evropska komisija, ki jo zastopata P. Oliver in E. Manhaeve, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      intervenientki na prvi stopnji,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, U. Lõhmus (poročevalec), M. Safjan, sodniki, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. novembra 2012,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. marca 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Združenje Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (v nadaljevanju: PPG) in družba SNF SAS (v nadaljevanju: SNF) s pritožbo predlagata razveljavitev sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. septembra 2011 v zadevi PPG in SNF proti ECHA (T‑1/10, ZOdl., str. II 6573, v nadaljevanju: izpodbijani sklep), s katerim je Splošno sodišče kot nedopustno zavrglo njuno tožbo za razglasitev ničnosti odločbe Evropske agencije za kemikalije (ECHA), s katero je bilo v skladu s členom 59 Uredbe (ES) št. 1907/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH), o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije ter spremembi Direktive 1999/45/ES ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES (UL L 396, str. 1, in popravek v UL 2007, L 136, str. 3, v nadaljevanju: Uredba REACH) ugotovljeno, da je akrilamid (ES št. 201‑173‑7) snov, ki izpolnjuje merila iz člena 59 te uredbe (v nadaljevanju: sporna odločba).

         Pravni okvir

         Uredba REACH

               2

               Člen 57 Uredbe REACH našteva snovi, ki se lahko vključijo v njeno Prilogo XIV, naslovljeno „Seznam snovi, ki so predmet avtorizacije“. V točkah (a) in (b) člena 57 te uredbe so navedene snovi, ki izpolnjujejo merila za razvrstitev kot rakotvorne in mutagene iz nekaterih skupin.

               3

               Člen 59 te uredbe, naslovljen „Identifikacija snovi iz člena 57“, določa:
               „1.   Postopek, naveden v odstavkih 2 do 10 tega člena, se uporablja za opredelitev snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57, in določitev seznama tistih snovi, ki bodo morda vključene v Prilogo XIV [(v nadaljevanju: seznam kandidatnih snovi)]. […]
               […]
               3.   Vsaka država članica lahko pripravi dokumentacijo v skladu s Prilogo XV za snovi, ki po njenem mnenju izpolnjujejo kriterije iz člena 57, in jo pošlje [ECHA]. […] [ECHA] to dokumentacijo v 30 dneh po prejemu da na razpolago drugim državam članicam.
               4.   [ECHA] na svoji spletni strani objavi obvestilo, da je bila za snov pripravljena dokumentacija iz Priloge XV. [ECHA] vse zainteresirane strani povabi, naj ji v določenem roku predložijo pripombe.
               5.   V 60 dneh po tem, ko je bila dokumentacija razposlana, lahko druge države članice ali [ECHA] v dokumentaciji [ECHA] predložijo pripombe v zvezi z dokumentacijo [identifikacijo] snovi glede na kriterije iz člena 57.
               6.   Če [ECHA] ne prejme ali ne da nobenih pripomb, to snov vključi na seznam iz odstavka 1. […]
               7.   Po tem, ko so pripombe podane ali prejete, [ECHA] predloži dokumentacijo Odboru držav članic v 15 dneh po poteku 60‑dnevnega roka iz odstavka 5.
               8.   Če Odbor držav članic v 30 dneh po prejemu dokumentacije doseže soglasje o identifikaciji, vključi [ECHA] to snov v seznam iz odstavka 1. […]
               […]
               10.   [ECHA] objavi in posodobi seznam iz odstavka 1 na svoji spletni strani takoj, ko je odločitev o vključitvi snovi sprejeta.“

         Dejansko stanje in sporna odločba

               4

               PPG je evropsko gospodarsko interesno združenje, ki zastopa interese družb, ki proizvajajo in/ali uvažajo polielektrolite, poliakrilamid in/ali druge polimere, ki vsebujejo akrilamid. Njegova članica je tudi družba SNF.

               5

               Kraljevina Nizozemska je 25. avgusta 2009 ECHA posredovala dokumentacijo, ki jo je pripravila in ki se je nanašala na opredelitev akrilamida kot snovi, ki izpolnjuje merila iz člena 57(a) in (b) Uredbe REACH.

               6

               ECHA je 31. avgusta 2009 na svoji spletni strani objavila obvestilo in zainteresirane strani pozvala, naj predložijo svoje pripombe v zvezi z dokumentacijo za akrilamid. Prav tako je pozvala pristojne organe držav članic, naj v zvezi s tem predložijo pripombe.

               7

               Potem ko je ECHA prejela pripombe o tej dokumentaciji zlasti od PPG in odgovore Kraljevine Nizozemske na te pripombe, je navedeno dokumentacijo predložila Odboru držav članic, ki je 27. novembra 2009 dosegel soglasje o opredelitvi akrilamida kot snovi, ki vzbuja veliko skrb, ker izpolnjuje merila iz člena 57(a) in (b) Uredbe REACH.

               8

               ECHA je 7. decembra 2009 objavila sporočilo za javnost, v katerem je po eni strani sporočila, da je Odbor držav članic soglasno sprejel opredelitev akrilamida in štirinajstih drugih snovi kot snovi, ki vzbujajo veliko skrb, ker izpolnjujejo merila iz člena 57 Uredbe REACH, in, po drugi, da bo seznam kandidatnih snovi uradno posodobljen januarja 2010.

               9

               Izvršni direktor ECHA je 22. decembra 2009 sprejel odločbo ED/68/2009, katere začetek veljavnosti je bil predviden za 13. januarja 2010, o vključitvi navedenih petnajst snovi na ta datum na seznam kandidatnih snovi.

               10

               Ta seznam, ki je vključeval akrilamid, je bil 30. marca 2010 objavljen na spletni strani ECHA.

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklep

               11

               Iz izpodbijanega sklepa je razvidno, da sta združenje PPG in družba SNF 4. januarja 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe.

               12

               ECHA je zoper to tožbo 17. marca 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila ugovor nedopustnosti. Navedla je tri razloge za nedopustnost, ki se nanašajo na naravo sporne odločbe, na to, da se ta odločba ne nanaša neposredno na pritožnici, in na to, da se ta odločba, ki ni predpis v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, na te stranke ne nanaša posamično.

               13

               V zvezi z razlogom za nedopustnost, ki se nanaša na naravo sporne odločbe, je ECHA v bistvu trdila, da pritožnici s sklicevanjem na soglasje Odbora držav članic ECHA, doseženo 27. novembra 2009, izpodbijata pripravljalni akt, ki nima pravnega učinka za tretje osebe v smislu člena 263, prvi odstavek, drugi stavek, PDEU.

               14

               Kraljevina Nizozemska, ki ji je bilo dovoljeno intervenirati v podporo predlogom ECHA, je podprla razloge za nedopustnost, ki jih je ta navedla.

               15

               Evropska komisija, ki ji je bilo prav tako dovoljeno intervenirati, je podprla argumentacijo ECHA glede narave sporne odločbe in glede tega, da se ta ne nanaša neposredno na pritožnici. Poleg tega je trdila, da tožba ne izpolnjuje zahtev iz člena 44(1)(c) Poslovnika Splošnega sodišča, saj ni jasna.

               16

               Prvič, Splošno sodišče je preučilo ta razlog za nedopustnost. Spomnilo je, da intervenientka ne more navesti razloga za nedopustnost, ki ga ni navedla stranka, ki jo podpira, vendar je hkrati poudarilo, da spadajo pogoji za dopustnost tožbe in očitkov iz te tožbe med absolutne procesne predpostavke, tako da jih lahko preuči po uradni dolžnosti.

               17

               Splošno sodišče je zavrnilo navedeni razlog za nedopustnost, ker je v točki 34 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da je iz tožbe pravno zadostno razvidno, da je predmet spora akt ECHA, ki izhaja iz postopka iz člena 59 Uredbe REACH, s katerim je bil akrilamid opredeljen kot snov, ki izpolnjuje merila iz člena 57 te uredbe, katerega vsebina je bila 27. novembra 2009 določena s soglasjem Odbora držav članic in ki ga je bilo treba izvršiti z vključitvijo – predvideno za 13. januar 2010 in nazadnje izvedeno 30. marca 2010 – akrilamida na seznam kandidatnih snovi, objavljen na spletni strani ECHA.

               18

               Drugič, v zvezi z razlogom za nedopustnost, ki se je nanašal na naravo sporne odločbe in ki ga je navedla ECHA, je Splošno sodišče v točki 41 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da se ni treba izreči o trditvah glede domnevne pripravljalne narave navedenega soglasja, ker sporna odločba ni imela pravnega učinka za tretje osebe takrat, ko je bilo treba presojati pogoje za dopustnost tožbe, to je, ko je bila tožba vložena.

               19

               V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 45 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da je bila tožba vložena po tem, ko je Odbor držav članic soglašal o opredelitvi akrilamida kot snovi, ki vzbuja veliko skrb, in po tem, ko je izvršni direktor ECHA izdal odločbo o vključitvi te snovi na seznam kandidatnih snovi, vendar pred 13. januarjem 2010, to je datumom, ki je bil predviden za začetek veljavnosti te odločbe in za vključitev akrilamida na navedeni seznam.

               20

               V točki 49 izpodbijanega sklepa je Splošno sodišče na eni strani ugotovilo, da akt o opredelitvi snovi kot snovi, ki vzbuja veliko skrb, nima pravnega učinka za tretje osebe pred vključitvijo te snovi na seznam kandidatnih snovi in da lahko pravne obveznosti, ki izhajajo iz tega akta, za zadevne osebe veljajo šele od objave in posodobitve tega seznama z navedeno snovjo na internetni strani ECHA v skladu s členom 59(10) Uredbe REACH. Na drugi strani je Splošno sodišče presodilo, da lahko rok za vložitev tožbe zoper navedeni akt na podlagi člena 263, šesti odstavek, začne teči šele od te objave.

               21

               Zato je Splošno sodišče zavrglo vloženo tožbo kot nedopustno, ne da bi preučilo druge razloge za nedopustnost, ki jih je navedla ECHA.

         Predlogi strank

               22

               Pritožnici Sodišču predlagata, naj izpodbijani sklep razveljavi in sporno odločbo razglasi za nično ali, podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču, da odloči o njuni tožbi, in ECHA naloži plačilo stroškov, ki so nastali na obeh stopnjah.

               23

               ECHA, Kraljevina Nizozemska in Komisija, ki so podprle ECHA na prvi stopnji, Sodišču predlagajo, naj pritožbo zavrne kot neutemeljeno in pritožnicama naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

         Trditve strank

               24

               Pritožnici navajata en pritožbeni razlog, ki se nanaša na to, da je Splošno sodišče pri razlagi in uporabi Uredbe REACH napačno uporabilo pravo s tem, da je presodilo, da opredelitev snovi kot snovi, ki vzbuja veliko skrb, s strani Odbora držav članic ECHA v skladu s členom 59(8) te uredbe ne pomeni odločbe s pravnim učinkom za tretje osebe pred objavo seznama kandidatnih snovi, ki vključuje to snov.

               25

               Pritožnici trdita, da je v nasprotju z ugotovitvijo Splošnega sodišča v točki 47 izpodbijanega sklepa iz različnih sklicevanj na „identifikacijo“ in „vključitev“ v določbah Uredbe REACH, ki natančneje določajo obveznosti obveščanja, razvidno, da je zakonodajalec Unije želel ustvariti takšne obveznosti, ki izhajajo iz opredelitve neke snovi, v fazi pred vključitvijo te snovi na seznam kandidatnih snovi.

               26

               ECHA, ki jo podpira Kraljevina Nizozemska, opozarja, da je v primeru aktov, ki so sprejeti po postopku z več fazami, mogoče izpodbijati samo ukrepe, ki dokončno določajo položaj zadevne institucije ali organa na koncu tega postopka. Trdi, da je v obravnavanem primeru akt, ki ima lahko pravni učinek, vključitev akrilamida na seznam kandidatnih snovi, kot je bil objavljen 30. marca 2010, soglasje Odbora držav članic pa je pripravljalni akt, ki sam po sebi ne ustvarja nobene pravne obveznosti.

               27

               Po mnenju Komisije dejstvo, da soglasje Odbora držav članic ne pušča nobenega polja proste presoje glede vključitve snovi na seznam kandidatnih snovi, ne pomeni, da je to soglasje dokončen in izpodbojen akt ali da lahko nadomesti odločbo ECHA, ki se sprejme na podlagi člena 59(8) Uredbe REACH.

               28

               Komisija trdi, da nobena določba te uredbe ne kaže na to, da obstaja razlika med opredelitvijo neke snovi in njeno vključitvijo na seznam kandidatnih snovi. Nasprotno, iz člena 59 navedene uredbe naj bi bilo razvidno, da so snovi opredeljene kot snovi, ki vzbujajo veliko skrb, zgolj zaradi vključitve na ta seznam.

         Presoja Sodišča

               29

               Uvodoma je treba poudariti, da se ne izpodbija tega, da je predmet tožbe, ki sta jo vložila združenje PPG in družba SNF, akt ECHA, ki ga je Splošno sodišče opisalo v točki 34 izpodbijanega sklepa, to je akt, ki izhaja iz postopka iz člena 59 Uredbe REACH in ki opredeljuje akrilamid kot snov, ki izpolnjuje merila iz člena 57 te uredbe.

               30

               Kot je Splošno sodišče navedlo v tem sklepu, je tak akt mogoče izpodbijati z ničnostno tožbo na podlagi člena 263, prvi odstavek, drugi stavek PDEU, če ga je sprejel urad ali agencija Evropske unije, v obravnavanem primeru ECHA, in če ima pravni učinek za tretje osebe. Več določb Uredbe REACH, kot so te, ki so med drugim navedene v točki 42 navedenega sklepa, namreč določa obveznosti obveščanja, ki izhajajo iz akta opredelitve neke snovi, ki je rezultat postopka po členu 59 te uredbe.

               31

               Prav tako je Splošno sodišče v točki 49 izpodbijanega sklepa pravilno presodilo, da lahko pravne obveznosti, ki izhajajo iz akta opredelitve neke snovi kot snov, ki vzbuja veliko skrb, ki je rezultat postopka iz člena 59 navedene uredbe, za zadevne osebe veljajo šele od objave seznama kandidatnih snovi, ki vključuje to snov, saj je ta objava določena v odstavku 10 tega člena.

               32

               Kadar je namreč objava akta določena z ureditvijo Unije, se lahko navedene osebe šele od te objave nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi ter ukrepajo v skladu z njimi (glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2009 v zadevi Heinrich, C-345/06, ZOdl., str. I-1659, točka 44).

               33

               Da bi se tako zadevnim osebam dalo dovolj časa za izpodbijanje objavljenega akta Unije ob celovitem poznavanju zadeve, začne rok za vložitev tožbe zoper tak akt v skladu s členom 263, šesti odstavek, PDEU teči šele od njegove objave.

               34

               Vendar, v nasprotju z ugotovitvijo Splošnega sodišča v izpodbijanem sklepu, iz tega ni razvidno, da tožeča stranka ne more izpodbijati akta, ki ga je sprejela Unija, preden je ta objavljen.

               35

               V zvezi s tem je Sodišče že presodilo v točki 8 sodbe z dne 19. septembra 1985 v združenih zadevah Hoogovens Groep proti Komisiji (172/83 in 226/83, Recueil, str. 2831), da določbe člena 33, tretji odstavek, pogodbe ESPJ, ki so natančneje določale formalnosti – uradno obvestilo ali objava – od katerih je tekel rok za vložitev ničnostne tožbe, ne nasprotujejo temu, da bi tožeča stranka pri Sodišču vložila tožbo takoj, ko je sporna odločba sprejeta, ne da bi čakala na uradno obvestilo o tej odločbi ali njeno objavo, tako da se zoper eno od tožb, na podlagi katerih je bila izdana navedena sodba, ni bilo mogoče sklicevati na nedopustnost na podlagi dejstva, da je bila v sodno tajništvo Sodišča vložena pred objavo te odločbe.

               36

               Nič v določbah člena 263, šesti odstavek, PDEU, ki ustreza členu 33, tretji odstavek, pogodbe ESPJ, ne nasprotuje temu, da se lahko ta sodna praksa uporabi v obravnavanem primeru.

               37

               Nasprotno, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 55 sklepnih predlogov, čeprav je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da so akti ali odločbe, zoper katere je mogoče vložiti ničnostne tožbe, v smislu člena 263 PDEU ukrepi z zavezujočimi pravnimi učinki, ki lahko posežejo v interese tožeče stranke, tako da izrazito spremenijo njen pravni položaj (glej sodbo z dne 12. septembra 2006 v zadevi Reynolds Tobacco in drugi proti Komisiji, C-131/03 P, ZOdl., str. I-7795, točka 54 in navedena sodna praksa), pa v tem členu ni določeno, da je vložitev te tožbe odvisna od objave teh ukrepov ali uradnega obvestila o njih.

               38

               Poleg tega vložitev tožbe zoper akt Unije pred njegovo objavo, če je bil ta akt sprejet, nikakor ne posega v namen roka za vložitev tožbe, ki je v skladu z ustaljeno sodno prakso, zagotoviti pravno varnost s preprečitvijo položaja, v katerem bi se akti Unije, ki imajo pravne učinke, lahko izpodbijali nedoločno dolgo (glej sodbi z dne 22. oktobra 2002 v zadevi National Farmers’ Union, C-241/01, Recueil, str. I-9079, točka 34, in z dne 23. aprila 2013 v združenih zadevah Gbagbo in drugi proti Svetu, od C‑478/11 P do C‑482/11 P, točka 62).

               39

               Zato objava akta, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 56 sklepnih predlogov, čeprav sproži tek rokov za vložitev tožbe, po izteku katerih akt postane pravnomočen, ni pogoj za nastanek pravice do vložitve tožbe zoper zadevni akt.

               40

               V obravnavanem primeru je Splošno sodišče v točki 45 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da je bila začetna vloga vložena tako po soglasju Odbora držav članic o tej opredelitvi kot po odločitvi izvršnega direktorja ECHA z dne 22. decembra 2009, ki pomeni odločbo. Iz navedenega je razvidno, da je bila na datum vložitve te vloge, to je 4. januarja 2010, sporna odločba dokončno sprejeta.

               41

               Splošno sodišče je torej napačno ugotovilo, da je navedena vloga nedopustna zato, ker je bila vložena pred datumom objave sporne odločbe z vključitvijo akrilamida na seznam kandidatnih snovi na internetni strani ECHA, ki je bila sprva predvidena za 13. januarja 2010, nazadnje pa izvedena 30. marca 2010.

               42

               Zato je treba sprejeti edini pritožbeni razlog, ki sta ga navedli pritožnici, in tako pritožbi ugoditi ter izpodbijani sklep razveljaviti.

               43

               V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko to ob razveljavitvi odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

               44

               Ker v obravnavanem primeru stanje postopka ne dovoljuje dokončne odločitve o zadevi, jo je treba vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču in pridržati odločitev o stroških.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. septembra 2011 v zadevi PPG in SNF proti ECHA (T‑1/10) se razveljavi.

                           2.

                           Obravnavana zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.

                           3.

                           Odločitev o stroških se pridrži.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. septembra 1998. # Isabelle Adine-Blanc proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-43/97.