title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. septembra 2008.#Gävle Kraftvärme AB proti Länsstyrelsen i Gävleborgs län.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Högsta domstolen - Švedska.#Okolje - Direktiva 2000/76/ES - Sežiganje odpadkov - Opredelitev obrata za soproizvodnjo toplote in elektrike - Pojma ‚sežigalnica‘ in ‚naprava za sosežig.#Zadeva C-251/07.

text:
      Zadeva C-251/07
      Gävle Kraftvärme AB
      proti
      Länsstyrelsen i Gävleborgs län
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Högsta domstolen)
      „Okolje – Direktiva 2000/76/ES – Sežiganje odpadkov – Opredelitev obrata za soproizvodnjo toplote in elektrike – Pojma ‚sežigalnica‘ in ‚naprava za sosežig‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Okolje – Odpadki – Sežiganje – Direktiva 2000/76
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/76, člen 3, točki 4 in 5)
      2.        Okolje – Odpadki – Sežiganje – Direktiva 2000/76
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/76, člen 3, točki 4 in 5)
      1.        Pri uporabi Direktive 2000/76 o sežiganju odpadkov je treba, ko ima toplarna več kotlov, vsak kotel in pripadajočo opremo
         obravnavati kot ločeno napravo.

      (Glej točko 33 in točko 1 izreka.)
      2.        Naprava se mora glede na svoj glavni namen opredeliti kot „sežigalnica“ ali „naprava za sosežig“ v smislu člena 3, točki 4
         in 5, Direktive 2000/76 o sežiganju odpadkov. Pristojni organi morajo ugotoviti ta namen na podlagi presoje dejstev, ki obstajajo
         v času te presoje. V okviru take presoje je treba upoštevati zlasti z zadevno napravo proizvedeno količino energije ali izdelkov
         glede na količino sežganih odpadkov v tej napravi ter stabilnost in nepretrganost te proizvodnje.

      (Glej točko 46 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 11. septembra 2008(*)

      „Okolje – Direktiva 2000/76/ES – Sežiganje odpadkov – Opredelitev obrata za soproizvodnjo toplote in elektrike – Pojma ‚sežigalnica‘ in ‚naprava za sosežig‘“
      V zadevi C‑251/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Högsta domstolen (švedsko
         vrhovno sodišče) z odločbo z dne 7. maja 2007, ki je prispela na Sodišče 29. maja 2007, v postopku

      Gävle Kraftvärme AB
      proti
      Länsstyrelsen i Gävleborgs län,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász (poročevalec), J. Malenovský in T. von
         Danwitz, sodniki,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. aprila 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za švedsko vlado A. Falk, zastopnica,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J.‑B. Laignelot in P. Dejmek, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 22. maja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2000/76/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. decembra 2000
         o sežiganju odpadkov (UL L 332, str. 91).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Gävle Kraftvärme AB (v nadaljevanju: Gävle Kraftvärme) in Länsstyrelsen i Gävleborgs
         län (prefektura Gävleborg, v nadaljevanju: prefektura) zaradi prošnje za izdajo dovoljenja za obratovanje obrata za soproizvodnjo
         toplote in elektrike.

       Pravni okvir
      3        V členu 3(1) Direktive Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih (UL L 194, str. 39), kot je bila spremenjena z Odločbo
         Komisije 96/350/ES z dne 24. maja 1996 (UL L 135, str. 32, v nadaljevanju: Direktiva 75/442), je določeno:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da spodbudijo:
      (a)      prvič, preprečevanje ali zmanjševanje nastajanja odpadkov in njihove škodljivosti […]
      […]
      (b)      drugič:
      –        predelavo odpadkov z recikliranjem, ponovno uporabo ali obnavljanjem ali katerim koli drugim postopkom za pridobivanje sekundarnih
         surovin

      ali
      –        uporabo odpadkov kot vir energije.“
      4        Direktiva 75/442 je bila razveljavljena in kodificirana z učinkom od 17. maja 2006 dalje z Direktivo 2006/12/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2006 o odpadkih (UL L 114, str. 9). Člen 3(1) Direktive 75/442 je bil povzet z v bistvu
         enakim besedilom v člen 3(1) Direktive 2006/12.

      5        V uvodnih izjavah 7, 13 in 24 Direktive 2000/76 je navedeno:

      „(7)      Za visoko raven varstva okolja in varovanja zdravja ljudi je […] treba določiti in ohranjati stroge pogoje obratovanja, tehnične
         zahteve in mejne vrednosti emisij za naprave, ki sežigajo ali sosežigajo odpadke v Skupnosti. Določene mejne vrednosti naj
         bi preprečile ali omejile negativne učinke na okolje in zaradi njih nastalo tveganje za zdravje ljudi, kolikor je to izvedljivo.

      […]
      (13)      Skladnost z mejnimi vrednostmi emisij, ki jih določa ta direktiva, je treba imeti za potreben, vendar ne zadosten pogoj za
         skladnost z zahtevami Direktive [Sveta] 96/61/ES [z dne 24. septembra 1996 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja
         (UL L 257, str. 26)]. Taka skladnost lahko vključuje strožje mejne vrednosti emisij za onesnaževala, predvidena v tej direktivi,
         mejne vrednosti emisije za druge snovi in druge prvine okolja ter druge ustrezne pogoje.

      […]
      (24)      Zahteve za izrabo toplote, proizvedene pri postopku sežiganja ali sosežiganja, ter za čim večje zmanjšanje in recikliranje
         ostankov, nastalih pri obratovanju sežigalnic ali naprav za sosežig, bodo pripomogle k doseganju ciljev o hierarhiji ravnanja
         z odpadki iz člena 3 Direktive 75/442/EGS“.

      6        Kot izhaja iz člena 1, prvi odstavek, Direktive 2000/76 je njen cilj pri sežiganju in sosežiganju odpadkov preprečiti ali
         omejiti negativne učinke na okolje, zlasti onesnaževanje z emisijami v zrak, tla, površinsko vodo in podzemno vodo, če je
         to izvedljivo, ter iz tega izhajajoče tveganje za zdravje ljudi.

      7        V drugem odstavku navedenega člena je pojasnjeno, da se ta cilj doseže zlasti s strogimi pogoji obratovanja in tehničnimi
         zahtevami ter z določitvijo mejnih vrednosti emisij za sežigalnice in naprave za sosežig odpadkov.

      8        Pojma „sežigalnica“ in „naprava za sosežig“ sta opredeljena v členu 3, točki 4 in 5, Direktive 2000/76 tako, da pomeni:

      „(4)      ‚sežigalnica‘ katero koli nepremično ali premično tehnično enoto in opremo, namenjeno toplotni obdelavi odpadkov z izkoriščanjem
         pridobljene zgorevalne toplote ali brez njega. To vključuje sežig z oksidacijo odpadkov in druge postopke toplotne obdelave,
         kot so piroliza, uplinjanje ali obdelava v plazmi, če se snovi, ki nastanejo pri obdelavi, naknadno sežgejo.

      Ta opredelitev vključuje kraj in celotno napravo za sežiganje, vključno z vsemi linijami za sežiganje, sprejemom odpadkov,
         skladiščem, napravami za predobdelavo na kraju samem, sistemi za oskrbo z odpadki-gorivom in zrakom, kotlom, napravami za
         čiščenje odpadnih plinov, napravami za obdelavo ali skladiščenje ostankov in odpadne vode na kraju samem, odvodnikom, napravami
         in sistemi za nadziranje postopkov sežiganja, zapisovanje in spremljanje pogojev sežiganja;

      (5)      ‚naprava za sosežig‘ katero koli nepremično ali premično napravo, katere glavni namen je proizvodnja energije ali izdelkov
         in:

      –        ki uporablja odpadke kot običajno ali dodatno gorivo; ali
      –        v kateri se odpadki termično obdelajo z namenom odstranitve.
      Če sosežiganje poteka tako, da glavni namen naprave ni proizvodnja energije ali izdelkov, ampak toplotna obdelava odpadkov,
         se naprava šteje za sežigalnico v smislu točke 4.

      Ta opredelitev vključuje kraj in celotno napravo, vključno z vsemi linijami za sosežig, sprejemom odpadkov, skladiščem, napravami
         za predobdelavo na kraju samem, sistemi za oskrbo z odpadki, gorivom in zrakom, kotlom, napravami za čiščenje odpadnih plinov,
         napravami za obdelavo ali skladiščenje ostankov in odpadne vode na kraju samem, odvodnikom, napravami in sistemi za nadziranje
         postopkov sežiganja, zapisovanje in spremljanje pogojev sežiganja“.

      9        V členu 13, točka 12, Direktive 2000/76 je opredeljen pojem „dovoljenje“ tako, da pomeni:

      „pisno odločitev (ali več takih odločitev) pristojnega organa, s katero je ta odobril obratovanje naprave pod določenimi pogoji,
         ki zagotavljajo skladnost naprave z vsemi zahtevami te direktive. Dovoljenje se lahko nanaša na eno ali več naprav ali delov
         naprave na istem kraju, ki jih upravlja isti upravljavec“.

      10      V členu 4(2) navedene direktive je določeno:

      „Brez poseganja v Direktivo 96/61/ES vloga za dovoljenje za sežigalnico ali napravo za sosežig pristojnemu organu vključuje
         opis predvidenih ukrepov, ki zagotavljajo, da:

      […]
      (b)      se pri sežigu ali sosežigu pridobljena toplota izrabi, kolikor je to izvedljivo, na primer s soproizvodnjo toplote in energije,
         proizvodnjo procesne pare ali daljinskim ogrevanjem;

      […]“
      11      V členu 6(1), (2), (3) in (6) iste direktive je določeno:

      „1.      Sežigalnice obratujejo tako, da se doseže stopnja sežiga, pri kateri je delež skupnega organskega ogljika (TOC) v žlindri
         in pepelu manj kot 3 % ali je žarilna izguba manj kot 5 % suhe teže materiala. Če je potrebno, se uporabijo ustrezne metode
         predobdelave odpadkov.

      Sežigalnice se projektirajo, opremijo, zgradijo in upravljajo tako, da se po zadnjem dovodu zraka za sežig plin, ki nastane
         pri postopku, na nadzorovan in homogen način ter tudi v najbolj neugodnih pogojih za dve sekundi segreje na temperaturo 850 °C,
         merjeno blizu notranje stene ali na drugi reprezentativni točki sežigalne komore, kot to odobri pristojni organ. Če se sežigajo
         nevarni odpadki, ki vsebujejo več kot 1 % halogeniranih organskih snovi, izraženih kot klor, je treba temperaturo za vsaj
         dve sekundi dvigniti na 1100 °C.

      Vsaka linija sežigalnice mora biti opremljena z vsaj enim pomožnim gorilnikom. Ta gorilnik se mora samodejno vklopiti, kadar
         po zadnjem dovodu zraka za sežig temperatura zgorevalnih plinov pade pod 850 °C oziroma 1100 °C. Gorilnik se uporabi tudi
         ob zagonu in ustavitvi naprave, da se zagotovi, da se temperatura 850 °C oziroma 1100 °C vzdržuje ves čas teh postopkov in
         dokler so nesežgani odpadki v sežigalni komori.

      Med zagonom in ustavitvijo ali ko temperatura zgorevalnega plina pade pod 850 °C ali 1100 °C, se pomožni gorilnik ne sme polniti
         z gorivi, ki lahko povzročijo višje emisije od tistih, nastalih pri sežigu plinskega olja, kot je opredeljeno v členu 1(1)
         Direktive Sveta 75/716/EGS [z dne 24. novembra 1975 o približevanju zakonodaj držav članic o deležu žvepla v nekaterih tekočih
         gorivih (UL L 307, str. 22)], utekočinjenega plina ali zemeljskega plina.

      2.      Naprave za sosežig se projektirajo, opremijo, zgradijo in upravljajo tako, da se plin, ki nastane pri sosežiganju odpadkov,
         na nadzorovan in homogen način ter tudi v najbolj neugodnih pogojih za dve sekundi segreje na 850 °C. Če se sosežigajo nevarni
         odpadki, ki vsebujejo več kot 1 % halogeniranih organskih snovi, izraženih kot klor, je treba temperaturo dvigniti na 1100 °C.

      3.      Sežigalnice in naprave za sosežig imajo in uporabljajo samodejni sistem za preprečevanje doziranja odpadkov:
      (a)      ob zagonu, dokler se ne doseže temperatura 850 °C ali 1100 °C ali temperatura, določena v skladu z odstavkom 4;
      (b)      kadar se temperatura 850 °C ali 1100 °C ali temperatura, določena v skladu z odstavkom 4, ne vzdržuje;
      (c)      kadar neprekinjene meritve, predpisane v tej direktivi, kažejo, da je zaradi motenj ali okvar čistilnih naprav presežena katera
         koli mejna vrednost emisij.

      […]
      6.      Vsa toplota, pridobljena pri sežiganju ali sosežiganju, se uporabi, kolikor je le izvedljivo.“
      12      V členu 7 Direktive 2000/76 v povezavi z njenima prilogama II in V so določene mejne vrednosti emisij za sežigalnice in naprave
         za sosežig. Na podlagi odstavka 2, drugi pododstavek, navedenega člena se mejne vrednosti emisij, ki veljajo za sežigalnice,
         uporabijo tudi za naprave za sosežig, v katerih več kot 40 % toplote nastane iz nevarnih odpadkov.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      13      Gävle Kraftvärme je družba iz skupine Gävle Energi, ki je v lasti delniške družbe, katere lastnik je občina Gävle. Upravlja
         toplarno Johannes, ki je osnovni obrat v omrežju daljinskega ogrevanja občine Gävle in ki proizvaja toploto in elektriko.

      14      Ker je družba Gävle Kraftvärme načrtovala razširitev te toplarne, je pri Östersunds tingsrätt, miljödomstolen (sodišče prve
         stopnje Östersund, pristojno na področju okolja) vložila prošnjo za izdajo dovoljenja za obratovanje navedene toplarne z največjo
         skupno toplotno močjo 170 MW. Ta prošnja se je nanašala predvsem na te točke:

      –        dovoljenje za nadaljnjo uporabo zdajšnjega kotla na trda goriva (kotel št. 1) s skupno toplotno močjo 85 MW;
      –        namestitev in zagon novega kotla na goriva iz odpadkov z največjo skupno toplotno močjo 50 MW (kotel št. 2) in
      –        namestitev in zagon novega kotla na biološka goriva z največjo skupno toplotno močjo 85 MW (kotel št. 3).
      15      Navedena prošnja se je nanašala tudi na druge spremembe, potrebne zaradi načrtovane razširitve dejavnosti.

      16      Ob vložitvi te prošnje podrobnosti razširitve še niso bile dokončno določene. Družba Gävle Kraftvärme naj bi zgradila kotel
         št. 2, kotel št. 3 pa le, če bi bilo to potrebno, ali pa naj ne bi zgradila kotla št. 2 temveč kotel št. 3. V vsakem primeru
         skupna moč ne bi smela presegati 85 MW.

      17      Družba Gävle Kraftvärme je v svoji prošnji za izdajo dovoljenja zagotovila, da se lahko kotel št. 1 in kotel št. 2 opredelita
         kot „napravi za sosežig“. Prefektura, ki je ugodila prošnji, je vendarle menila, da obravnavana dejavnost ustreza bolj sežigalnici
         odpadkov. Sodišče prve stopnje je potrdilo opredelitev, ki jo je predlagala družba Gävle Kraftvärme, ker je menilo, da je
         glavni namen naprave proizvodnja energije.

      18      Prefektura je to odločbo izpodbijala pri Svea Hovrätt, Miljööverdomstolen (pritožbeno sodišče Svea, pristojno na področju
         okolja) in uveljavljala, da bi bilo treba kotel št. 1 opredeliti kot „napravo za sosežig“ in kotel št. 2 kot „sežigalnico“,
         kar je navedeno sodišče potrdilo.

      19      Družba Gävle Kraftvärme je vložila pravno sredstvo zoper slednjo odločbo pri Högsta domstolen (vrhovno sodišče) in trdila,
         da je pritožbeno sodišče napačno opredelilo kotla kot različni napravi.

      20      Predložitveno sodišče poudarja, da je opredelitev naprave pomembna, ker se zahteve za obratovanje razlikujejo glede na vrsto
         obravnavanih naprav. Ker meni, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od razlage prava Skupnosti, je prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali se pri razlagi Direktive 2000/76 […], ko je toplarna sestavljena iz več enot (kotlov), vsaka enota presoja kot ločena
         naprava ali se toplarna presoja kot celota?

      2.      Ali se pri razlagi Direktive [2000/76] naprava, zgrajena za sežiganje odpadkov, katere glavni namen je proizvodnja energije,
         uvrsti med sežigalnice ali med naprave za sosežig?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      21      Pojma „sežigalnica“ in „naprava za sosežig“ sta opredeljena v členu 3, točki 4 in 5, Direktive 2000/76.

      22      V okviru navedenega člena 3, točka 4, je naprava opredeljena „kot kater[a] koli […] tehničn[a] enot[a] in oprem[a]“.

      23      Pojem „naprava“ ni pojasnjen v okviru opredelitve pojma „naprava za sosežig“ iz člena 3, točka 5, Direktive 2000/76, ampak
         je očitno, da ta določba implicitno napotuje na prejšnjo točko istega člena. Iz besedila navedene točke 5 namreč izhaja, da
         opredelitev „naprave za sosežig“ izhaja iz pojma „sežigalnica“ iz navedenega člena 3, točka 4, in da se ti določbi ne razlikujeta
         glede tehničnih delov, ki jih je treba upoštevati pri opredelitvi enote za sežiganje.

      24      Tehnični deli, ki sestavljajo sežigalnico in napravo za sosežig, so našteti v členu 3, točki 4, drugi odstavek, in 5, tretji
         odstavek, Direktive 2000/76. Med temi deli je „kotel“. Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 20 sklepnih predlogov,
         je pojem „kotel“ (in še pojem „odvodnik“) naveden v ednini, v nasprotju z drugimi naštetimi deli, ki so navedeni v množini.

      25      Besedilo člena 3, točki 4 in 5, Direktive 2000/76 govori v prid razlagi, v skladu s katero je vsak posamezen kotel skupaj
         s pripadajočo opremo ločena naprava v smislu te direktive.

      26      Ta razlaga temelji tudi na strukturi in namenu Direktive 2000/76.

      27      V zvezi z njeno strukturo ni sporno, da se za sežigalnice in naprave za sosežig uporabljajo različna pravila glede pogojev
         obratovanja in mejnih vrednosti emisij, ki za njih veljajo. Na splošno so pravila za naprave za sosežig manj stroga.

      28      V zvezi s pogoji obratovanja vsebujejo tisti, ki veljajo za sežigalnice, zahteve v zvezi z deležem skupnega organskega ogljika
         v žlindri in pepelu ter žarilno izgubo, ki niso določene za naprave za sosežig. Poleg tega, če zajemajo navedeni pogoji za
         obe vrsti naprav določene zahteve v zvezi s temperaturo zgorevalnega plina med oskrbo z odpadki, morajo imeti samo sežigalnice
         vsaj en pomožni gorilnik.

      29      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 21 sklepnih predlogov, je mogoče nekatere določbe o sežigalnicah uporabiti
         le za posamezne kotle. Iz tega izhaja, da je razlaga, v skladu s katero se mora v toplarni vsak kotel obravnavati kot posamezna
         naprava, v skladu s strukturo Direktive 2000/76.

      30      Tak sklep podpirajo tudi pravila o pridobitvi dovoljenja za obratovanje sežigalnice ali naprave za sosežig. V členu 3, točka
         12, Direktive 2000/76 je namreč izrecno predviden primer, v katerem se izda dovoljenje za več posameznih naprav na istem kraju,
         ki jih upravlja isti upravljavec.

      31      V zvezi z namenom Direktive 2000/76 izhaja iz njenega člena 1, da je njen cilj pri sežiganju in sosežiganju odpadkov preprečiti
         ali omejiti negativne učinke na okolje, kar se doseže s strogimi pogoji obratovanja in tehničnimi zahtevami ter z določitvijo
         mejnih vrednosti emisij.

      32      Kot sta avstrijska vlada in Komisija Evropskih skupnosti poudarili v svojih pisnih stališčih, razlaga Direktive 2000/76, ki
         bi izključevala ločeno opredelitev vsakega kotla, ne bi bila v skladu s tem namenom. Če bi se toplarna z več enotami za sežig
         in sosežig opredelila kot celota kot „naprava za sosežig“, bi se takšna toplarna lahko izognila zahtevnejšim obveznostim,
         ki veljajo za sežigalnico.

      33      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba pri uporabi Direktive 2000/76, ko ima toplarna več kotlov,
         vsak kotel ter pripadajočo opremo obravnavati kot ločeno napravo.

       Drugo vprašanje
      34      Na podlagi člena 3, točka 4, prvi odstavek, Direktive 2000/76 je naprava, namenjena toplotni obdelavi odpadkov, sežigalnica.

      35      V skladu s točko 5, prvi odstavek, istega člena se naprava, katere glavni namen je proizvodnja energije ali izdelkov in ki
         uporablja odpadke kot običajno ali dodatno gorivo ali v kateri se odpadki termično obdelajo z namenom odstranitve, šteje za
         napravo za sosežig.

      36      V drugem odstavku navedenega člena 3, točka 5, je pojasnjeno, da se naprava šteje za „sežigalnico“ v smislu točke 4 istega
         člena, če sosežiganje poteka tako, da glavni namen naprave ni proizvodnja energije ali izdelkov, ampak toplotna obdelava odpadkov.

      37      Iz besedila teh določb jasno izhaja, da je naprava za sosežig posebna oblika sežigalnice in da je treba na podlagi glavnega
         namena naprave presoditi, ali je sežigalnica ali naprava za sosežig.

      38      Treba je pojasniti, da se presoja glavnega namena naprave nanaša na dejstva, ki obstajajo v času presoje, in sicer o moči
         in delovanju te naprave, ali če zadevna naprava še ni zgrajena, na načrt, na podlagi katerega je bila vložena prošnja za izdajo
         dovoljenja za obratovanje.

      39      Švedska vlada v svojih pisnih stališčih poudarja, da bi lahko pristop k opredelitvi naprave, ki bi temeljil izključno na njenem
         glavnem namenu, obšel namen Direktive 2000/76. Številne enote za sežiganje, ki so bile sprva načrtovane in zgrajene za sežiganje
         odpadkov, bi se lahko namreč na novo opredelile kot naprave za sosežig, kadar se zajeta toplota uporabi za proizvodnjo energije.
         Te enote bi se torej izognile strožjim pogojem, ki veljajo za sežigalnice. Po mnenju te vlade bi razlikovanje med vrstama
         naprav moralo temeljiti bolj na namenu, za katerega je bila obravnavana enota zgrajena.

      40      Take razlage vendarle ni mogoče sprejeti. Prvič, nasprotuje jasnemu besedilu Direktive 2000/76. Kot je poudarila Komisija
         v svojih stališčih pred Sodiščem, iz člena 3, točka 5, te direktive izrecno izhaja, da se naprave za sosežig na podlagi svojega
         glavnega cilja razlikujejo od sežigalnic. Nasprotno, v tej določbi ni nobenega merila v zvezi z namenom, za katerega je bila
         naprava zgrajena.

      41      Drugič, kot izhaja iz uvodne izjave 24 navedene direktive in členov 3(1)(b) direktiv 75/442 in 2006/12, je namen skupnostne
         ureditve na področju odpadkov spodbujanje predelave odpadkov in zlasti njihova uporaba kot vir energije, če je to izvedljivo.
         Kajti preveč restriktivna razlaga pojma „naprava za sosežig“ bi lahko ne bila v skladu s tem namenom. Uporaba strožjih pravil
         za naprave, katerih glavni namen je dejansko proizvodnja energije ali izdelkov, bi lahko odvrnila upravljavce takih enot,
         da začnejo ali nadaljujejo tako dejavnost.

      42      Tretjič, poudariti je treba, da dejstvo, da naprava proizvaja energijo s sežiganjem odpadkov v omejenih količinah, ni dovolj,
         da bi se jo obravnavalo kot enoto, katere glavni namen je proizvodnja energije ali izdelkov. V navedeni uvodni izjavi 24 ter
         členih 4(2)(b) in 6(6) Direktive 2000/76 je namreč izrecno predvidena izraba toplote, pridobljene tako v postopku sosežiga
         kot tudi v postopku sežiga, če je to izvedljivo.

      43      Nazadnje je treba spomniti, da so v Direktivi 2000/76 določeni strogi pogoji za obe vrsti naprav in da so predvideni posebni
         varnostni ukrepi za naprave za sosežig. Na primer, na podlagi njenega člena 7(2), drugi pododstavek, se mejne vrednosti emisij,
         določene za sežigalnice, uporabljajo tudi za naprave za sosežig, če več kot 40 % toplote nastane iz nevarnih odpadkov. Poleg
         tega, kot izhaja iz uvodne izjave 13 te direktive, če zaradi svoje moči naprave, za katere se uporablja ta direktiva, spadajo
         tudi na področje uporabe Direktive 96/61, morajo biti prav tako v skladu z določbami slednje direktive, zlasti glede mejnih
         vrednosti emisij.

      44      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah od 43 do 47 sklepnih predlogov, mora glavni namen enote za sežiganje objektivno
         izhajati iz več dejstev.

      45      V okviru take presoje morajo posebne okoliščine vsake naprave preveriti pristojni organi. Zlasti je treba upoštevati količino
         proizvedene energije ali izdelkov glede na količino sežganih odpadkov v obravnavani napravi ter stabilnost in nepretrganost
         te proizvodnje.

      46      Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti tako, da se mora naprava glede na svoj glavni namen opredeliti kot
         „sežigalnica“ ali „naprava za sosežig“ v smislu člena 3, točki 4 in 5, Direktive 2000/76. Pristojni organi morajo ugotoviti
         ta namen na podlagi presoje dejstev, ki obstajajo v času te presoje. V okviru take presoje je treba upoštevati zlasti z zadevno
         napravo proizvedeno količino energije ali izdelkov glede na količino sežganih odpadkov v tej napravi ter stabilnost in nepretrganost
         te proizvodnje.

       Stroški
      47      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Pri uporabi Direktive 2000/76/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. decembra 2000 o sežiganju odpadkov je treba, ko ima
            toplarna več kotlov, vsak kotel ter pripadajočo opremo obravnavati kot ločeno napravo.
      2)      Naprava se mora glede na svoj glavni namen opredeliti kot „sežigalnica“ ali „naprava za sosežig“ v smislu člena 3, točki 4
            in 5, Direktive 2000/76. Pristojni organi morajo ugotoviti ta namen na podlagi presoje dejstev, ki obstajajo v času te presoje.
            V okviru take presoje je treba upoštevati zlasti z zadevno napravo proizvedeno količino energije ali izdelkov glede na količino
            sežganih odpadkov v tej napravi ter stabilnost in nepretrganost te proizvodnje.
      Podpisi
      * Jezik postopka: švedščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 10. oktobra 2012. # Nicolas Wessang proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti star foods - Prejšnji besedna in figurativna znamka Skupnosti STAR SNACKS - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-333/11.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 10. oktobra 2012 – Wessang proti UUNT – Greinwald (star foods)
      (Zadeva T-333/11)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti star foods – Prejšnji besedna in figurativna znamka Skupnosti STAR SNACKS – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke – Figurativna znamka star foods in besedna znamka STAR SNACKS (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (glej točke od 25 do 38)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 15. aprila 2011 (zadeva R 1837/2010-4) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med N. Wessangom in družbo Greinwald GmbH.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 15. aprila 2011
                     (zadeva R 1837/2010-4) se razveljavi v delu, v katerem se nanaša na proizvode iz razredov 29, 30 in 32 v smislu Nicejskega
                     aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran
                     in spremenjen, razen na „piva“ iz razreda 32 v smislu Nicejskega aranžmaja.

                  2.

                  	V preostalem se tožba zavrne.

                  3.

                  	UUNT nosi svoje stroške in tri četrtine stroškov Nicolasa Wessanga.

                  4.

                  	N. Wessang nosi četrtino svojih stroškov.

                  5.

                  	Družba Greinwald GmbH nosi svoje stroške.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 1. decembra 2008.#Kazenski postopek proti Artur Leymann in Aleksei Pustovarov.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Korkein oikeus - Finska.#Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah - Okvirni Sklep 2002/584/PNZ - Člen 27 - Evropski nalog za prijetje in postopki predaje med državami članicami - Načelo specialnosti - Postopek s soglasjem.#Zadeva C-388/08 PPU.

text:
      Zadeva C-388/08 PPU
      Kazenski postopek
      zoper
      Arturja Leymanna in Alekseija Pustovarova
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein oikeus)
      „Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2002/584/PNZ – Člen 27 – Evropski nalog za prijetje in postopki predaje med državami članicami – Načelo specialnosti – Postopek s soglasjem“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Nujni postopek predhodnega odločanja – Pogoji
      (Poslovnik Sodišča, člen 104b)
      2.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in
            postopkih predaje med državami članicami – Pravilo specialnosti
      (Okvirni sklep Sveta 2002/584, členi 3, 4 ter 27(2), (3)(g) in (4))
      3.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in
            postopkih predaje med državami članicami – Pravilo specialnosti
      (Okvirni sklep Sveta 2002/584, člen 27(2))
      4.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in
            postopkih predaje med državami članicami – Pravilo specialnosti
      (Okvirni sklep Sveta 2002/584, člen 27(3)(c) in (4))
      1.        Predlogu, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na razlago Okvirnega sklepa 2002/584 o evropskem nalogu
         za prijetje in postopkih predaje med državami članicami obravnava po nujnem postopku, se lahko ugodi na podlagi ugotovitve
         predložitvenega sodišča, da bi bilo, če bi se obtožnica za to kaznivo dejanje zavrgla, trajanje kazni, izrečene obdolžencu,
         krajše in bi bil ta prej izpuščen.

      (Glej točki 38 in 39.)
      2.        V členu 27(2) Okvirnega sklepa 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami je izraženo
         pravilo specialnosti, v skladu s katerim zoper predano osebo ne sme potekati pregon in se je ne sme kaznovati ali ji kako
         drugače odvzeti prostosti zaradi dejanja, ki je bilo storjeno pred predajo in se razlikuje od dejanja, zaradi katerega je
         bila oseba predana. Zahteva za predajo temelji na podatkih, ki odražajo stanje preiskav ob izdaji evropskega naloga za prijetje.
         Mogoče je torej, da ugotovljeno dejansko stanje med postopkom ne ustreza več v vseh pogledih tistemu, ki je bilo najprej opisano.
         Zaradi zbranih elementov se lahko natančneje navedejo in celo spremenijo sestavni elementi kaznivega dejanja, s katerimi je
         bila izdaja evropskega naloga za prijetje najprej utemeljena.

      Iz besed „preganjati“, „kaznovati“ in „odvzeti prostost“ iz navedenega člena 27(2) je razvidno, da je treba pojem „dejanje,
         ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, presojati glede na različne faze postopka in ob upoštevanju
         vsakega procesnega dokumenta, zaradi katerega se lahko spremeni pravna kvalifikacija kaznivega dejanja. Za presojo, v zvezi
         z zahtevo po soglasju iz člena 27(3)(g) tega okvirnega sklepa, ali se procesni dokument nanaša na „dejanje, ki se razlikuje“
         od dejanja iz evropskega naloga za prijetje, je treba primerjati opis kaznivega dejanja, navedenega v tem nalogu, s tistim
         iz naknadnega procesnega dokumenta. Če bi se zahtevalo soglasje izvršitvene države članice za vsako spremembo v opisu dejanskega
         stanja, bi to pomenilo prekoračitev obsega pravila specialnosti in bi se s tem ogrozilo zastavljeni cilj, namreč olajševanje
         in pospeševanje pravosodnega sodelovanja med državami članicami, predvidenega v okvirnem sklepu.

      Za ugotovitev, ali je obravnavano kaznivo dejanje „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana
         v smislu člena 27(2) Okvirnega sklepa 2002/584 – zaradi česar je treba izvesti postopek s soglasjem iz člena 27(3)(g) in (4)
         navedenega okvirnega sklepa – je treba preizkusiti, ali so elementi kaznivega dejanja glede na njegov zakonski opis v odreditveni
         državi članici tisti, zaradi katerih je bila oseba predana, in ali so podatki iz evropskega naloga za prijetje dovolj skladni
         s tistimi, ki so navedeni v naknadnem procesnem dokumentu. Spremembe okoliščin časa in kraja so dopustne, če izhajajo iz podatkov,
         zbranih med postopkom v odreditveni državi članici, v zvezi z ravnanji, opisanimi v nalogu za prijetje, če se zaradi njih
         ne spremeni vrsta kaznivega dejanja in če nimajo za posledico nobenega razloga za obvezno neizvršitev na podlagi členov 3
         in 4 navedenega okvirnega sklepa.

      (Glej točke 43, od 53 do 56 in 59 ter točko 1 izreka.)
      3.        Sprememba v opisu kaznivega dejanja, ki se nanaša le na vrsto zadevnih prepovedanih drog, ne da bi se spremenila pravna kvalifikacija
         kaznivega dejanja, sama po sebi ni taka, da bi imela za posledico „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je
         bila oseba predana v smislu člena 27(2) Okvirnega sklepa 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med
         državami članicami, saj gre še vedno za kaznivo dejanje, za katero je zagrožena kazen v enakem obsegu in ki se uvršča pod
         naslov „nedovoljena trgovina s prepovedanimi drogami“ iz člena 2(2) navedenega okvirnega sklepa.

      (Glej točki 62 in 63 ter točko 2 izreka.)
      4.        Izjemo, določeno v členu 27(3)(c) Okvirnega sklepa 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami
         članicami – v skladu s katero se pravilo specialnosti, določeno v členu 27(2), ne uporabi, če kazenski postopek ne daje podlage
         za uporabo ukrepov, vezanih na odvzem prostosti – je treba razlagati tako, da je treba ob „dejanju, ki se razlikuje“ od dejanja,
         zaradi katerega je bila oseba predana, v skladu s členom 27(4) okvirnega sklepa zahtevati soglasje in ga prejeti, če je treba
         izvršiti kazen ali ukrep, vezan na odvzem prostosti. Zoper predano osebo lahko poteka pregon in se jo lahko obsodi zaradi
         takega kaznivega dejanja, preden je bilo to soglasje doseženo, če se v fazi pregona ali sojenja v zvezi s tem kaznivim dejanjem
         ne uporabi nobenega ukrepa, vezanega na odvzem prostosti. Izjema, določena v členu 27(3)(c) okvirnega sklepa, pa vendar ne
         nasprotuje temu, da bi se zoper predano osebo uporabil ukrep, vezan na odvzem prostosti, preden bi bilo soglasje doseženo,
         kadar je ta omejitev zakonsko upravičena z drugimi obtožnimi predlogi iz evropskega naloga za prijetje.

      (Glej točko 76 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 1. decembra 2008(*)

      „Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2002/584/PNZ – Člen 27 – Evropski nalog za prijetje in postopki predaje med državami članicami – Načelo specialnosti – Postopek s soglasjem“
      V zadevi C-388/08 PPU,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 35 EU, ki ga je vložilo Korkein oikeus (Finska)
         z odločbo z dne 5. septembra 2008, ki je prispela na Sodišče istega dne, v kazenskem postopku zoper

      Arturja Leymanna,

      Alekseija Pustovarova,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, sodnika, P. Lindh (poročevalka) sodnica, in A. Arabadjiev,
         sodnik,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi predloga predložitvenega sodišča z dne 5. septembra 2008, ki je istega dne prispel na Sodišče, naj se predlog za
         sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 104b Poslovnika obravnava po nujnem postopku,

      na podlagi odločbe tretjega senata z dne 11. septembra 2008, naj se navedenemu predlogu ugodi,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. novembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za A. Leymanna M. Annala, odvetnik,
      –        za A. Pustovarova H. Tuominen, oikeustieteen maisteri,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za špansko vlado J. M. Rodríguez Cárcamo, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado C. ten Dam, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti I. Koskinen, R. Troosters in S. Grünheid, zastopniki,
      po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 27, od (2) do (4), Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z
         dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL L 190, str. 1, v nadaljevanju:
         okvirni sklep).

      2        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru kazenskega postopka, ki se je začel na Finskem zoper A. Leymanna
         in A. Pustovarova, ki sta bila v zvezi s prepovedanimi drogami obtožena hudega kaznivega dejanja („törkeä“) in na podlagi
         evropskih nalogov za prijetje predana finskim organom.

       Pravni okvir
       Pravo Evropske unije
      3        Člen 2(1) okvirnega sklepa določa:

      „Evropski nalog za prijetje se lahko izda za dejanja, ki se po pravu odreditvene države članice kaznujejo z zaporno kaznijo
         ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti najmanj 12 mesecev […]“

      4        V členu 2(2) okvirnega sklepa je naštetih 32 kaznivih dejanj, med katerimi je nedovoljena trgovina s prepovedanimi drogami,
         ki so, če se v odreditveni državi članici kaznujejo z zaporno kaznijo ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti do najmanj
         treh let, kot so opredeljena po pravu odreditvene države članice, na podlagi evropskega naloga za prijetje razlog za predajo
         osebe brez ugotavljanja dvojne kaznivosti storjenega dejanja.

      5        Na podlagi člena 2(4) okvirnega sklepa se lahko ugotavlja dvojno kaznivost storjenega dejanja, kadar gre za kazniva dejanja,
         ki niso našteta v členu 2(2) okvirnega sklepa.

      6        V členu 3 okvirnega sklepa so našteti razlogi za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje.

      7        V členu 4 okvirnega sklepa so našteti razlogi za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje.

      8        Člen 8 okvirnega sklepa se nanaša na vsebino in obliko evropskega naloga za prijetje. V točkah 1(d) in (e) te določbe so zahtevani
         podatki:

      „(d)      [Z]akonska označba kaznivega dejanja, zlasti glede na člen 2;
      (e)      opis okoliščin, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, vključno s časom, krajem in stopnjo vpletenosti zahtevane osebe.“
      9        Člen 27(2) okvirnega sklepa določa, da „se predane osebe ne sme kazensko preganjati, kaznovati ali ji kako drugače odvzeti
         prostost za dejanje, ki je bilo storjeno pred predajo in se razlikuje od dejanja, zaradi katerega je bila predana“, razen
         v primeru iz odstavka 1 tega člena, na podlagi katerega za tako predajo lahko velja domneva o soglasju, in v primerih iz odstavka 3
         navedenega člena 27.

      10      Člen 27(3) okvirnega sklepa določa, da se „[o]dstavek 2 […] ne uporablja v teh primerih:

      „(a)      [K]adar oseba, ki ima možnost zapustiti ozemlje države članice, ki ji je bila predana, tega ne stori v 45 dneh po svoji dokončni
         izpustitvi ali se na to ozemlje po odhodu znova vrne;

      (b)      storjeno dejanje ni kaznivo z kaznijo zapora ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti;
      (c)      kazenski postopek ne daje podlage za uporabo ukrepov, vezanih na odvzem prostosti;
      (d)      kadar bi bila oseba kaznovana s kaznijo ali ukrepom, ki ni vezan z odvzemom prostosti, zlasti z denarno kaznijo ali kakim
         nadomestnim ukrepom, četudi bi lahko ta kazen ali ukrep povzročila omejevanje osebne prostosti;

      (e)      kadar se oseba, če je to primerno, hkrati s soglasjem o svoji predaji odpove pravilu specialnosti v skladu s členom 13;
      (f)      kadar se oseba po predaji izrecno odpove upravičenosti do pravila specialnosti v zvezi s posameznimi dejanji, ki so bila storjena
         pred predajo […]

      (g)      kadar izvršitveni pravosodni organ, ki je osebo predal, poda svoje soglasje v skladu z odstavkom 4.“
      11      Člen 27(4) okvirnega sklepa določa:

      „Zahteva po soglasju se predloži izvršitvenemu pravosodnemu organu, skupaj s podatki iz člena 8(1) in s prevodom iz člena 8(2).
         Soglasje se poda, kadar tudi za dejanje, za katerega se zahteva, veljajo določbe o predaji iz tega okvirnega sklepa. Soglasje
         se zavrne iz razlogov iz člena 3, drugače pa se lahko zavrne samo zaradi razlogov iz člena 4. Odločitev o zahtevi se sprejme
         najpozneje v 30 dneh po prejemu zahteve.

      […]“
      12      Okvirni sklep na podlagi člena 31(1) nadomesti ustrezne določbe več konvencij, ki se uporabljajo na področju izročitve oseb
         med državami članicami, zlasti Evropske konvencije o izročitvi, podpisane 13. decembra 1957, Konvencije o poenostavljenem
         postopku izročitve med državami članicami Evropske unije, pripravljene na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji in podpisane
         10. marca 1995 (UL C 78, str. 2), ter Konvencije o izročitvi oseb med državami članicami Evropske unije, pripravljene na podlagi
         člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji in podpisane 27. septembra 1996 (UL C 313, str. 12, v nadaljevanju: konvencija iz leta
         1996).

      13      Iz podatkov, ki se nanašajo na dan začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe in so objavljeni v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 1. maja 1999 (UL L 114, str. 56), izhaja, da je Republika Finska podala izjavo na podlagi člena 35(2) EU, s katero
         je priznala pristojnost Sodišča za predhodno odločanje v skladu z določbo člena 35(3)(b) EU.

       Nacionalno pravo
      14      V skladu s členom 1 iz poglavja 50 kazenskega zakonika (rikoslaki, v različici, kot izhaja iz zakona 1304/1993), ki je veljal
         ob dejanskem stanju iz obtožnice, stori kaznivo dejanje v zvezi s prepovedanimi drogami, zlasti kdor vnese ali poskuša na
         nezakonit način v državo vnesti prepovedane droge, jih prevaža ali naroči njihov prevoz, jih prodaja, posreduje pri prodaji
         oziroma nakupu, daje drugim ali kako drugače daje v promet oziroma to poskuša, hrani ali si poskuša priskrbeti prepovedane
         droge.

      15      Na podlagi člena 2 iz poglavja 50 tega zakonika je kaznivo dejanje v zvezi s prepovedanimi drogami „hudo“, zlasti če se nanaša
         na posebej nevarno prepovedano drogo ali na veliko količino prepovedanih drog in je kaznivo dejanje, presojano v celoti, hudo.
         Storilec hudega kaznivega dejanja, povezanega s prepovedanimi drogami, se kaznuje z zaporno kaznijo, ki traja najmanj eno
         leto in največ deset let.

      16      Namen zakona 1286/2003 o predaji med Finsko in drugimi državami članicami Evropske unije (rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta
         Suomen ja muiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä annettu laki (1286/2003)) je prenos okvirnega sklepa. Člen 14 tega
         zakona določa, da morajo biti v nalogu za prijetje in predajo navedeni vrsta in pravna kvalifikacija kaznivega dejanja, zlasti
         če gre za dejanja, za katera se ne zahteva dvojne kaznivosti, ter opis okoliščin, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno,
         vključno z okoliščinami časa in kraja ter stopnjo krivde osebe, na predajo katere se nanaša nalog.

      17      Člen 58(1) navedenega zakona določa, da se proti osebi, ki jo je država članica predala Finski, ne sme začeti pregona, ne
         sme se je kaznovati ali ji kako drugače odvzeti prostosti zaradi dejanja, ki je bilo storjeno pred predajo in se razlikuje
         od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana. V skladu z odstavkom 2 tega člena se te prepovedi ne uporablja, zlasti
         če iz kazenskega postopka ne izhaja ukrep, vezan na odvzem prostosti predane osebe, ali če država članica, ki opravlja predajo,
         soglaša s prenehanjem prepovedi.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      18      Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na kazenski postopek zoper A. Leymanna in A. Pustovarova, proti katerima
         na Finskem poteka kazenski pregon zaradi storitve kaznivega dejanja v zvezi s prepovedanimi drogami. Navedenima osebama je
         bila odvzeta prostost, A. Leymannu na podlagi zamudne odločbe Helsingin käräjäoikeus (sodišče prve stopnje v Helsinkih) z
         dne 21. marca 2006 in A. Pustovarovu na podlagi zamudne odločbe tega sodišča z dne 5. maja 2006.

       O zadevi A. Leymanna
      19      Okrožno tožilstvo v Helsinkih je z evropskim nalogom za prijetje z dne 21. marca 2006 od poljskega pravosodnega organa zahtevalo
         prijetje in predajo zaradi uvedbe kazenskega postopka zoper A. Leymanna, osumljenega storitve hudega kaznivega dejanja v zvezi
         s trgovino s prepovedanimi drogami med 1. januarjem 2005 in 21. marcem 2006. V skladu s tem nalogom naj bi A. Leymann s pomočjo
         sostorilcev na Finsko zaradi preprodaje nezakonito vnesel veliko količino amfetaminov, snovi, ki se šteje za posebej nevarno
         prepovedano drogo.

      20      Poljski pravosodni organ je 28. junija 2006 na podlagi zahteve iz navedenega naloga za prijetje sklenil, da bo A. Leymanna
         predal Republiki Finski.

      21      Okrožno tožilstvo v Helsinkih je 2. oktobra 2006 zoper A. Leymanna pri Helsingin käräjäoikeus uvedlo kazenski postopek zaradi
         hudega kaznivega dejanja v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami, storjenega med 15. in 26. februarjem 2006. V obtožnici
         je bilo navedeno, da je A. Leymann z A. Pustovarovom in drugimi osebami na Finsko vnesel 26 kg hašiša zaradi preprodaje. A. Leymann
         je bil opisan kot izvajalec, medtem ko naj bi A. Pustovarov in neka druga oseba organizirala trgovino. Blago naj bi bilo s
         posebnim vozilom poslano v mesto Kouvola (Finska) prek pristanišča v Hanku (Finska), nato pa naj bi ga prevzela druga oseba.

      22      Okrožno tožilstvo v Helsinkih je navedlo, da je pred začetkom postopka v zadevi pred Helsingin käräjäoikeus od predstavnika
         Republike Poljske pri Evropskem organu za krepitev pravosodnega sodelovanja (Eurojust) prejelo informacijo, da od te države
         na podlagi člena 27(3)(g) in člena 27(4) okvirnega sklepa ni treba zahtevati njenega soglasja za pregon A. Leymanna zaradi
         hudega kaznivega dejanja v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami, ki zajema vnos hašiša, saj je bila predaja opravljena
         na podlagi suma trgovine z amfetamini.

      23      Helsingin käräjäoikeus, pri katerem ni bil vložen noben ugovor glede predaje ali obtožbe obdolžencev, je 7. novembra 2006
         domnevne storilce kaznivega dejanja spoznalo za krive, med njimi tudi A. Leymanna, ki mu je izreklo zaporno kazen.

      24      A. Leymann je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Helsingin hovioikeus (pritožbeno sodišče v Helsinkih), v kateri je navedel,
         da proti njemu ne bi smel potekati pregon zaradi hudega kaznivega dejanja v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami (hašiš),
         storjenega med 15. in 26. februarjem 2006, ker finskemu pravosodnemu organu ni bil predan zaradi tega kaznivega dejanja. Navedeno
         sodišče je v odločbi z dne 16. avgusta 2007 menilo, da je Helsingin käräjäoikeus s posredovanjem svojega predstavnika pri
         Eurojustu pridobilo soglasje poljskega pravosodnega organa za vložitev obtožnice proti A. Leymannu zaradi tega kaznivega dejanja.

      25      Helsingin Hovioikeus je 30. novembra 2007 razsodilo v zadevi ter A. Leymanna obsodilo in mu izreklo zaporno kazen za tri leta
         in štiri mesece. Čeprav je bila A. Leymannu, v skladu s predložitveno odločbo, prostost odvzeta, ko je bil prijet v postopku
         predaje, je njegov zastopnik med obravnavo pred Sodiščem navedel, da je že od februarja 2008 na pogojnem izpustu.

       O zadevi A. Pustovarova
      26      Okrožno tožilstvo v Helsinkih je z evropskim nalogom za prijetje z dne 8. maja 2006 od španskega pravosodnega organa zahtevalo
         prijetje in predajo zaradi uvedbe kazenskega postopka zoper A. Pustovarova, osumljenega storitve hudega kaznivega dejanja
         v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami med 19. in 25. februarjem 2006. V skladu s tem nalogom naj bi A. Pustovarov s pomočjo
         sostorilcev na Finsko zaradi preprodaje nezakonito vnesel veliko količino amfetaminov, ki se štejejo za posebej nevarne prepovedane
         droge. Označen je bil za organizatorja uvoza in prodaje. Navedeni nalog za prijetje se je nanašal tudi na drugi hudi kaznivi
         dejanji v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami, ki sta zajemali uvoz velikih količin hašiša zaradi preprodaje, prvo je
         bilo storjeno v septembru in oktobru 2005, drugo pa v novembru istega leta.

      27      Španski pravosodni organ je 20. junija 2006 na podlagi zahteve iz evropskega naloga za prijetje z dne 8. maja 2006 sklenil,
         da bo M. Pustovarova predal Republiki Finski.

      28      Okrožno tožilstvo v Helsinkih je 2. oktobra 2006 zoper A. Pustovarova pri Helsingin käräjäoikeus uvedlo kazenski postopek
         zaradi razlogov, ki so navedeni v točki 21 te sodbe in ga zadevajo.

      29      Medtem ko je to sodišče obravnavalo zadevo, je navedeno tožilstvo 24. oktobra 2006 izdalo nov evropski nalog za prijetje,
         s katerim je od španskega pravosodnega organa zahtevalo soglasje, da bi se zoper A. Pustovarova lahko začelo pregon zaradi
         hudega kaznivega dejanja v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami, storjenega med 19. in 25. februarjem 2006, ki zajema
         uvoz velike količine hašiša zaradi preprodaje in ne več amfetaminov, kot je bilo navedeno v prvotnem nalogu za prijetje.

      30      Helsingin käräjäoikeus je s sodbo z dne 7. novembra 2006, ki je bila izrečena pred pridobitvijo soglasja španskega pravosodnega
         organa za drugi nalog za prijetje, A. Pustovarova obsodilo in mu izreklo zaporno kazen zaradi storitve dejanj, opisanih v
         obtožnici, s pravno kvalifikacijo hudega kaznivega dejanja v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami med 15. in 26. februarjem 2006
         ter dveh drugih hudih kaznivih dejanj v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami, ki sta mu bili očitani.

      31      A. Pustovarov je proti tej sodbi vložil pritožbo pri Helsingin hovioikeus, v kateri je navedel, da proti njemu ne bi smel
         potekati pregon zaradi hudega kaznivega dejanja v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami (hašiš), storjenega med 15. in
         26. februarjem 2006, ker finskemu pravosodnemu organu ni bil predan zaradi tega kaznivega dejanja.

      32      Španski pravosodni organ je 11. julija 2007 podal svoje soglasje, da se proti A. Pustovarovu lahko začne pregon zaradi razlogov,
         navedenih v drugem evropskem nalogu za prijetje.

      33      Helsingin hovioikeus je menilo, da s soglasjem španskega pravosodnega organa, čeprav je bilo pridobljeno po sodbi Helsingin
         käräjäoikeus, lahko odloča o hudem kaznivem dejanju v zvezi s trgovino s prepovedanimi drogami, ki je bilo storjeno med 15.
         in 26. februarjem 2006 ter se očita A. Pustovarovu.

      34      Helsingin hovioikeus je 30. novembra 2007 A. Pustovarovu sodilo za to in za drugi kaznivi dejanji, ki sta mu bili očitani,
         ga obsodilo ter mu izreklo enotno zaporno kazen v skupnem trajanju petih let in osmih mesecev.

       Pritožba pri predložitvenem sodišču
      35      A. Leymannu in A. Pustovarovu je bilo 28. maja 2008 dovoljeno vložiti pritožbo pri Korkein oikeus (vrhovno sodišče), ki se
         je nanašala na vprašanje, ali načelo specialnosti, kot izhaja iz nacionalne zakonodaje, s katero je prenesen člen 27(2) okvirnega
         sklepa, nasprotuje temu, da bi zoper njiju potekal pregon zaradi hudega kaznivega dejanja v zvezi s prepovedanimi drogami,
         ki se nanaša na hašiš, storjenega med 15. in 26. februarjem 2006.

       Vprašanja za predhodno odločanje
      36      V teh okoliščinah je Korkein oikeus prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Kako je treba razlagati izraz ‚dejanje, ki […] se razlikuje od dejanja, zaradi katerega je bila predana‘, iz člena 27(2) okvirnega
         sklepa in, natančneje, katera so upoštevna merila za določitev, ali je opis dejanskega stanja, ki je podlaga za vložitev obtožbe,
         različen od dejanskega stanja, ki je bilo podlaga za predajo, tako da bi bilo treba šteti, da gre za ‚drugo dejanje‘, ki se
         ga lahko preganja le s soglasjem iz člena 27(3)(g) in člena 27(4)?

      2.      Ali je člen 27(2) okvirnega sklepa treba razlagati tako, da je postopek s soglasjem iz odstavkov 3(g) in 4 istega člena treba
         uporabiti, kadar sta se nalog za prijetje in tudi končna obtožba nanašala na hudo kaznivo dejanje v zvezi s prepovedanimi
         drogami, pri čemer pa je bilo očitano dejansko kasneje spremenjeno, tako da se je obtožba nanaša na drugačno vrsto prepovedanih
         drog, kot je bila navedena v nalogu za prijetje?

      3.      Kako je treba razlagati člen 27(2) okvirnega sklepa, na podlagi katerega se predane osebe ne sme kazensko preganjati, kaznovati
         ali ji odvzeti prostosti za drugo dejanje, zlasti glede na postopek s soglasjem iz odstavka 4 tega člena in ob upoštevanju
         določbe člena 27(3)(c), na podlagi katerega se ‚pravila specialnosti‘ ne uporabi, če kazenski postopek ne daje podlage za
         uporabo ukrepov, vezanih na odvzem prostosti?

      (a)      Ali je v primerih, ki spadajo na področje uporabe postopka s soglasjem, zgoraj navedene določbe treba razlagati tako, da ne
         nasprotujejo temu, da se zaradi zadevnega kaznivega dejanja začne kazenski pregon, da poteka postopek in da se sprejme sodba
         pred prejetjem soglasja, če osumljenemu kaznivega dejanja na podlagi tega suma ni omejena oziroma odvzeta svoboda?

      (b)      Kako pomembna je okoliščina, da se kazenski postopek, ki vključuje omejitev svobode, nanaša na več kaznivih dejanj, pri čemer
         eno od teh spada na področje postopka s soglasjem? Ali je zgoraj navedene določbe torej treba razlagati tako, da ne nasprotujejo
         temu, da se zaradi zadevnega kaznivega dejanja začne kazenski pregon, da poteka postopek in da se sprejme sodba pred prejetje
         soglasja, čeprav je bila osumljenemu kaznivega dejanja med postopkom omejena svoboda, če je le bila ta omejitev zakonsko upravičena
         z drugimi obtožnimi predlogi?“

       Nujni postopek
      37      Korkein oikeus je z dopisom z dne 5. septembra 2008, vloženim istega dne v sodnem tajništvu Sodišča, predlagalo, naj se predlog
         za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz člena 104b Poslovnika.

      38      Predložitveno sodišče je ta predlog utemeljilo z navedbo, da A. Pustovarov sedaj prestaja kazen zapora zaradi različnih kaznivih
         dejanj, med katerimi je tudi tisto glede nezakonitega uvoza 26 kg hašiša, v zvezi s katerim iz poteka postopka izhaja predlog
         za sprejetje predhodne odločbe. Obsojenec mora biti 18. marca 2009 pogojno izpuščen. To sodišče potrjuje, da bi bil, če bi
         se obtožnica za to kaznivo dejanje zavrgla, čas trajanja kazni, izrečene A. Pustovarovu, krajši in bi bil ta prej izpuščen.

      39      Tretji senat Sodišča je na predlog sodnice poročevalke po opredelitvi generalnega pravobranilca ugodil predlogu predložitvenega
         sodišča, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku.

       Vprašanja za predhodno odločanje
      40      Najprej je treba spomniti, da je, kot izhaja iz točke 13 te sodbe, Sodišče v tem primeru na podlagi člena 35 EU pristojno
         za odločanje o razlagi okvirnega sklepa.

       Prvo vprašanje
      41      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, s katerimi upoštevnimi merili se lahko ugotovi, ali proti predani
         osebi poteka pregon zaradi „dejanja, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, v smislu člena 27(2)
         okvirnega sklepa, zaradi česar je treba postopek izvesti s soglasjem iz člena 27(3)(g) in člena 27(4).

      42      Iz člena 1(1) in (2) ter uvodnih izjav od 5 do 7 in 11 okvirnega sklepa izhaja, da je njegov namen nadomestitev sistema večstranske
         izročitve med državami članicami s sistemom predaje obsojenih ali osumljenih oseb med pravosodnimi organi zaradi izvršitve
         kazni ali pregona na podlagi načela medsebojnega priznavanja. Namen okvirnega sklepa je zlasti olajševanje in pospeševanje
         pravosodnega sodelovanja (glej sodbo z dne 3. maja 2007 v zadevi Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, ZOdl., str. I‑3633, točka 28).

      43      V členu 27(2) okvirnega sklepa je izraženo pravilo specialnosti, v skladu s katerim proti predani osebi ne sme potekati pregon
         in se je ne sme kaznovati ali ji kako drugače odvzeti prostosti zaradi dejanja, ki je bilo storjeno pred predajo in se razlikuje
         od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana.

      44      To pravilo je povezano s suverenostjo izvršitvene države članice in z njim je zahtevani osebi zagotovljeno, da lahko proti
         njej poteka pregon in se jo lahko kaznuje ali ji odvzame prostost le zaradi kaznivega dejanja, zaradi katerega je bila predana.

      45      Državam članicam v skladu s členom 27(1) okvirnega sklepa ni treba uporabiti pravila specialnosti. Navedeno pravilo ima sicer
         več izjem, ki so določene v odstavku 3 tega člena.

      46      Za presojo obsega člena 27(2) okvirnega sklepa in zlasti besed „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila
         oseba predana, je treba upoštevati cilj okvirnega sklepa.

      47      V zvezi s tem je treba spomniti, da je v uvodni izjavi 5 okvirnega sklepa opozorjeno, da zastavljeni cilj Unije, da postane
         območje svobode, varnosti in pravice, prinaša odpravo postopka izročitve med državami članicami in njegovo nadomestitev s
         sistemom predaje oseb med pravosodnimi organi.

      48      V tej uvodni izjavi je tudi določeno, da bi moralo tradicionalno sodelovanje, ki je doslej vladalo med državami članicami,
         nadomestiti sistem prostega pretoka pravosodnih odločitev, ki obsegajo odločitve pred izrekom kazni in pravnomočne odločbe.

      49      V uvodni izjavi 6 je navedeno, da je evropski nalog za prijetje na področju kazenskega prava prvi konkreten ukrep izvajanja
         načela medsebojnega priznavanja, o katerem je Evropski svet navedel, da je „temeljni kamen“ pravosodnega sodelovanja.

      50      V skladu z uvodno izjavo 10 okvirnega sklepa je za vzpostavitev mehanizma evropskega naloga za prijetje nujna visoka stopnja
         zaupanja med državami članicami.

      51      V načelo medsebojnega priznavanja, na katerem temelji struktura okvirnega sklepa, je na podlagi člena 1(2) navedenega sklepa
         vključeno tudi, da so države članice načeloma zavezane k izvršitvi vsakega evropskega naloga za prijetje. Te morajo namreč
         izvršiti tak nalog in to lahko odklonijo le v primerih, naštetih v členih 3 in 4 navedenega okvirnega sklepa.

      52      Za sklep o predaji zahtevane osebe zaradi pregona zaradi kaznivega dejanja, opredeljenega z veljavnim pravom odreditvene države
         članice, pravosodni organ izvršitvene države članice na podlagi določb člena 2 okvirnega sklepa preuči opis kaznivega dejanja
         iz evropskega naloga za prijetje. Ta opis mora v skladu z obrazcem iz priloge k okvirnemu sklepu vsebovati podatke, navedene
         v členu 8 tega sklepa, zlasti zakonsko označbo kaznivega dejanja, opis okoliščin, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno,
         vključno s časom, krajem in stopnjo vpletenosti zahtevane osebe, ter predpisane mogoče kazni za to kaznivo dejanje.

      53      Kot je Komisija navedla v stališčih, temelji zahteva za predajo na podatkih, ki izražajo stanje preiskav ob izdaji evropskega
         naloga za prijetje. Mogoče je torej, da ugotovljeno dejansko stanje med postopkom ne ustreza več v vseh pogledih tistemu,
         ki je bilo sprva opisano. Zaradi zbranih elementov se lahko natančneje navedejo in celo spremenijo sestavni elementi kaznivega
         dejanja, s katerimi je bila izdaja evropskega naloga za prijetje sprva utemeljena.

      54      Iz besed „preganjati“, „kaznovati“ in „odvzeti prostost“ iz člena 27(2) okvirnega sklepa izhaja, da je treba pojem „dejanje,
         ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, presojati glede na različne faze postopka in ob upoštevanju
         vsakega procesnega dokumenta, zaradi katerega se lahko spremeni pravna kvalifikacija kaznivega dejanja.

      55      Za presojo, v zvezi z zahtevo po soglasju, ali se procesni dokument nanaša na „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja iz evropskega
         naloga za prijetje, je treba primerjati opis kaznivega dejanja, navedenega v tem nalogu, s tistim iz naknadnega procesnega
         dokumenta.

      56      Če bi se zahtevalo soglasje izvršitvene države članice za vsako spremembo v opisu dejanskega stanja, bi to pomenilo prekoračitev
         obsega pravila specialnosti in bi se s tem ogrozilo zastavljeni cilj, namreč olajševanje in pospeševanje pravosodnega sodelovanja
         med državami članicami, predvidenega v okvirnem sklepu.

      57      Za ugotovitev, ali gre za „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, je treba preizkusiti,
         ali so sestavni elementi kaznivega dejanja glede na njegov zakonski opis v odreditveni državi članici tisti, zaradi katerih
         je bila oseba predana, in ali so podatki iz evropskega naloga za prijetje dovolj skladni s tistimi, ki so navedeni v naknadnih
         procesnih dokumentih. Spremembe okoliščin časa in kraja so dopustne, če izhajajo iz podatkov, zbranih med postopkom v odreditveni
         državi članici, v zvezi z ravnanji, opisanimi v nalogu za prijetje, če se zaradi njih ne spremeni vrsta kaznivega dejanja
         ter če nimajo za posledico nobenega razloga za obvezno neizvršitev na podlagi členov 3 in 4 okvirnega sklepa.

      58      Naloga pristojnega nacionalnega sodišča je, da ob upoštevanju meril, navedenih v predhodni točki te sodbe, preizkusi, ali
         je kaznivo dejanje, opisano v obtožnici, dejanje, ki se razlikuje od dejanja, opisanega v nalogih za prijetje, izdanih za
         A. Leymanna in A. Pustovarova.

      59      Na prvo vprašanje je zato treba odgovoriti, da je treba za ugotovitev, ali je obravnavano kaznivo dejanje „dejanje, ki se
         razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana , v smislu člena 27(2) okvirnega sklepa – zaradi česar je treba
         izvesti postopek s soglasjem iz člena 27(3)(g) in člena 27(4) okvirnega sklepa –, preizkusiti, ali so elementi kaznivega dejanja
         glede na njegov zakonski opis v odreditveni državi članici tisti, zaradi katerih je bila oseba predana, in ali so podatki
         iz evropskega naloga za prijetje dovolj skladni s tistimi, ki so navedeni v naknadnem procesnem dokumentu. Spremembe okoliščin
         časa in kraja so dopustne, če izhajajo iz podatkov, zbranih med postopkom v odreditveni državi članici, v zvezi z ravnanji,
         opisanimi v nalogu za prijetje, če se zaradi njih ne spremeni vrsta kaznivega dejanja ter če nimajo za posledico nobenega
         razloga za obvezno neizvršitev na podlagi členov 3 in 4 okvirnega sklepa.

       Drugo vprašanje
      60      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je sprememba v opisu kaznivega dejanja, ki se nanaša le na
         vrsto zadevnih prepovedanih drog, ne da bi se spremenila pravna kvalifikacija kaznivega dejanja, v smislu člena 27(2) okvirnega
         sklepa taka, da ima za posledico „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, in je zaradi
         nje nujna uporaba postopka s soglasjem, določenega v členu 27(3)(g) in členu 27(4) tega sklepa.

      61      V zadevi v glavni stvari se obtožnica nanaša na uvoz hašiša, medtem ko se naloga za prijetje nanašata na uvoz amfetaminov.

      62      Vendar gre še vedno za kaznivo dejanje, za katero znaša največja zagrožena kazen najmanj tri leta zapora in ki se uvršča pod
         naslov „nedovoljena trgovina s prepovedanimi drogami“ iz člena 2(2) okvirnega sklepa.

      63      Na drugo vprašanje je treba zato odgovoriti, da je v okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari, sprememba v opisu kaznivega
         dejanja – ki se nanaša na zadevno vrsto prepovedanih drog – v smislu člena 27(2) okvirnega sklepa taka, da ima za posledico
         „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana.

       Tretje vprašanje
      64      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, kako je treba ob upoštevanju postopka s soglasjem, določenega
         v členu 27(4) okvirnega sklepa, razlagati pravilo specialnosti iz člena 27(3)(c) okvirnega sklepa. Sprašuje zlasti, ali sta
         s temi določbami omogočena pregon in obsodba osebe zaradi „dejanja, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila predana
         – za kar se zahteva soglasje izvršitvene države članice –, pred prejetjem tega soglasja, če proti predani osebi ni bil uporabljen
         ukrep odvzema prostosti. Sprašuje tudi, ali okoliščina, da je bila zadevni osebi sicer odvzeta prostost zaradi drugih obtožnih
         predlogov, s katerimi je ta odvzem prostosti zakonsko upravičen, vpliva na možnost njenega pregona in obsodbe zaradi tega
         „dejanja, ki se razlikuje“.

      65      Najprej je treba pojasniti, da se to vprašanje zastavi le, če pristojni pravosodni organi obravnavajo „dejanje, ki se razlikuje“
         od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, saj se praviloma izjeme od pravila specialnosti uporabijo le v tem primeru.

      66      Za ugotovitev obsega člena 27(3) okvirnega sklepa je treba to določbo razlagati ob upoštevanju predmeta, strukture in namena
         okvirnega sklepa.

      67      Z izjemami, določenimi v členu 27(1) in (3), od (a) do (g), okvirnega sklepa so povzete izjeme iz predhodnih konvencij o predaji,
         zlasti tistih, ki so omenjene v konvenciji iz leta 1996. Izjeme, določene v navedenem členu 27(3), od (b) do (d), ustrezajo
         izjemam, ki so določene v členu 10(1), od (a) do (c), te konvencije.

      68      Te izjeme so povezane z različnimi razlogi. Izjeme, navedene v členu 27(1) in (3), od (e) do (g), okvirnega sklepa, temeljijo
         na soglasju zadevnih držav članic oziroma pravosodnih organov izvršitvene države članice ali na soglasju osebe, na katero
         se evropski nalog za prijetje nanaša. Izjemi, določeni v navedenem členu 27(3)(b) in (d), se nanašata na kazni in ukrepe,
         ki se lahko uporabijo. Izjema iz navedenega odstavka 3(c) se nanaša na kazenski postopek.

      69      Izjeme na podlagi soglasja veljajo neodvisno od postopka in vrste izrečene kazni.

      70      Z izjemami, navedenimi v členu 27(3), od (b) do (d), okvirnega sklepa, so zajete tudi različne ureditve. Tako se izjema iz
         člena 27(3)(b) nanaša na primere, v katerih dejanje ni kaznivo z zaporno kaznijo ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti.
         Tista iz člena 27(3)(c) se nanaša na primere, v katerih kazenski postopek glede na zakon ali glede na presojo pravosodnega
         organa ne daje podlage za uporabo ukrepov, vezanih na odvzem prostosti zadevne osebe. Člen 27(3)(d) okvirnega sklepa se nanaša
         na primere, v katerih bi bila oseba kaznovana s kaznijo ali z ukrepom, ki ni vezan z odvzemom prostosti, čeprav bi lahko ta
         kazen ali ukrep povzročila omejevanje osebne prostosti. Zadnji primer se nanaša na položaje, v katerih se lahko uporabijo
         denarne kazni, zlasti globe, ali ukrepi, kot je delo v splošno korist, ali odredbe, da se nekaj stori oziroma opusti, kot
         sta na primer prepoved vstopa na posamezne kraje ali prepoved zapustiti zadevno državo članico.

      71      Kadar se med postopkom ugotovi obstoj „dejanja, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, se ne
         more začeti pregona zaradi tega kaznivega dejanja, ne da bi bilo pridobljeno soglasje, razen če se lahko uporabijo izjeme,
         določene v členu 27(3), od (a) do (f), okvirnega sklepa.

      72      Izjema, določena v členu 27(3)(c) okvirnega sklepa, se nanaša na primer, v katerem kazenski postopek ne daje podlage za uporabo
         ukrepov, povezanih z odvzemom prostosti.

      73      Iz tega sledi, da v skladu s to izjemo proti osebi ne sme potekati pregon in ne sme biti obsojena zaradi „dejanja, ki se razlikuje“
         od dejanja, zaradi katerega je bila predana, kar bi imelo za posledico kazen ali ukrep, vezan na odvzem prostosti, ne da bi
         bilo treba uporabiti postopek s soglasjem, če se med kazenskim postopkom ne uporabi nobenega ukrepa, vezanega na odvzem prostosti.
         Če je kljub temu na koncu postopka presoje navedeni osebi izrečena kazen ali ukrep, vezan na odvzem prostosti, je treba prejeti
         soglasje, da bi se to kazen lahko izvršilo.

      74      S to razlago so povzete sicer določbe člena 10(1)(b) konvencije iz leta 1996, kot izhaja iz pojasnjevalnega poročila k tej
         konvenciji, ki ga je Svet potrdil 26. maja 1997 (UL C 191, str. 13). Na podlagi tega poročila lahko zahtevajoča država članica
         začne ali nadaljuje pregon oziroma sodi osebi zaradi dejanj, ki se razlikujejo od tistih, zaradi katerih je bila oseba izročena,
         čeprav je za to kaznivo dejanje zagrožena kazen, povezana z omejitvijo prostosti, če niti med postopkom niti zaradi njega
         proti predani osebi ni bila odvzeta prostost. Tako se v skladu s tem poročilom, čeprav je zadevni osebi izrečena kazen ali
         ukrep, vezan na odvzem prostosti, te sodbe ne sme izvršiti, razen če zahtevajoča država članica pridobi soglasje od te osebe
         ali države članice, katere soglasje je zahtevano.

      75      Člen 27(3)(c) okvirnega sklepa pa vseeno ne nasprotuje temu, da bi se proti predani osebi uporabil ukrep, vezan na odvzem
         prostosti, preden bi bilo soglasje doseženo, če je ta omejitev zakonsko upravičena z drugimi obtožbami iz evropskega naloga
         za prijetje.

      76      Na tretje vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba izjemo, določeno v členu 27(3)(c) okvirnega sklepa, razlagati tako,
         da je treba ob „dejanju, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, v skladu s členom 27(4) okvirnega
         sklepa zahtevati soglasje in ga prejeti, če je treba izvršiti kazen ali ukrep, vezan na odvzem prostosti. Proti predani osebi
         lahko poteka pregon in se jo lahko obsodi zaradi takega kaznivega dejanja, preden je bilo to soglasje doseženo, če se v fazi
         pregona ali sojenja v zvezi s tem kaznivim dejanjem ne uporabi nobenega ukrepa, vezanega na odvzem prostosti. Izjema, določena
         v členu 27(3)(c) pa vendar ne nasprotuje temu, da bi se proti predani osebi uporabil ukrep, vezan na odvzem prostosti, preden
         bi bilo soglasje doseženo, kadar je ta omejitev zakonsko upravičena z drugimi obtožnimi predlogi iz evropskega naloga za prijetje.

       Stroški
      77      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Za ugotovitev, ali je obravnavano kaznivo dejanje „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana
            v smislu člena 27(2) okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih
            predaje med državami članicami – zaradi česar je treba izvesti postopek s soglasjem iz člena 27(3)(g) in člena 27(4) tega
            okvirnega sklepa –, je treba preizkusiti, ali so elementi kaznivega dejanja glede na njegov zakonski opis v odreditveni državi
            članici tisti, zaradi katerih je bila oseba predana, in ali so podatki iz evropskega naloga za prijetje dovolj skladni s tistimi,
            ki so navedeni v naknadnem procesnem dokumentu. Spremembe okoliščin časa in kraja so dopustne, če izhajajo iz podatkov, zbranih
            med postopkom v odreditveni državi članici, v zvezi z ravnanji, opisanimi v nalogu za prijetje, če se zaradi njih ne spremeni
            vrsta kaznivega dejanja in če nimajo za posledico nobenega razloga za obvezno neizvršitev na podlagi členov 3 in 4 navedenega
            okvirnega sklepa.
      2)      V okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari, sprememba v opisu kaznivega dejanja, ki se nanaša na zadevno vrsto prepovedanih
            drog, ni taka, da bi imela za posledico „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana. v smislu
            člena 27(2) okvirnega sklepa 2002/585.
      3)      Izjemo, določeno v členu 27(3)(c) Okvirnega sklepa 2002/584, je treba razlagati tako, da je treba ob „dejanju, ki se razlikuje“
            od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana, v skladu s členom 27(4) okvirnega sklepa zahtevati soglasje in ga prejeti,
            če je treba izvršiti kazen ali ukrep, vezan na odvzem prostosti. Proti predani osebi lahko poteka pregon in se jo lahko obsodi
            zaradi takega kaznivega dejanja, preden je bilo to soglasje doseženo, če se v fazi pregona ali sojenja v zvezi s tem kaznivim
            dejanjem ne uporabi nobenega ukrepa, vezanega na odvzem prostosti. Izjema, določena v členu 27(3)(c) okvirnega sklepa, pa
            vendar ne nasprotuje temu, da bi se proti predani osebi uporabil ukrep, vezan na odvzem prostosti, preden bi bilo soglasje
            doseženo, kadar je ta omejitev zakonsko upravičena z drugimi obtožnimi predlogi iz evropskega naloga za prijetje.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. aprila 2009. # Draka NK Cables Ltd, AB Sandvik international, VO Sembodja BV in Parc Healthcare International Limited proti Omnipol Ltd. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Cassatie - Belgija. # Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah - Uredba (ES) št. 44/2001 - Člen 43(1) - Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb - Pojem ,stranka. # Zadeva C-167/08.

text:
      Zadeva C-167/08
      Draka NK Cables Ltd in drugi
      proti
      Omnipol Ltd
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van Cassatie)
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 43(1) – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb – Pojem ,stranka‘“
      Povzetek sodbe
      Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah –
            Uredba (ES) št. 44/2001
      (Uredba Sveta št. 44/2001, člen 43(1))
      Kakor člena 36(1) in 40(1) Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb
         v civilnih in gospodarskih zadevah je treba člen 43(1) Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih
         odločb v civilnih in gospodarskih zadevah razlagati tako, da upnik nekega dolžnika ne more vložiti pravnega sredstva zoper
         razglasitev izvršljivosti, če formalno ni bil udeleženec postopka v sporu, v katerem je to razglasitev izvršljivosti zahteval
         drug upnik tega dolžnika.

      V obeh primerih je predvideni postopek izvršitve samostojen in celovit sistem s pravnimi sredstvi, neodvisen od nacionalnih
         pravnih sistemov. Njegova pravila je treba razlagati ozko. Sodna praksa v zvezi s členoma 36 in 40 te konvencije se uporabi
         za člen 43 Uredbe št. 44/2001.

      (Glej točke 23, 24, 27, 30, 31 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 23. aprila 2009(*)

      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 43(1) – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb – Pojem ,stranka‘“
      V zadevi C‑167/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hof van Cassatie (Belgija)
         z odločbo z dne 10. aprila 2008, ki je prispela na Sodišče 21. aprila 2008, v postopku

      Draka NK Cables Ltd,

      AB Sandvik International,

      VO Sembodja BV,

      Parc Healthcare International Ltd
      proti
      Omnipol Ltd,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits (poročevalec) in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. februarja 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za družbe Draka NK Cables Ltd, AB Sandvik International, VO Sembodja BV in Parc Healthcare International Ltd P. Lefèbvre,
         odvetnik, A. Hansebout, conseil, in C. Ronse, odvetnik,

      –        za družbo Omnipol Ltd H. Geinger, H. Verhulst in R. Portocarero, odvetniki,
      –        za belgijsko vlado T. Materne, zastopnik,
      –        za slovaško vlado J. Čorba, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.‑M. Rouchaud-Joët in R. Troosters, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 43(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000
         o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med nekaterimi upniki Central Bank of Iraq (v nadaljevanju: CBI), in sicer družbami
         Draka NK Cables Ltd s sedežem na Finskem, AB Sandvik International s sedežem na Švedskem, VO Sembodja BV s sedežem na Nizozemskem
         in Parc Healthcare International Ltd s sedežem na Irskem (skupaj v nadaljevanju: tožeče stranke), ter drugim upnikom CBI,
         družbo Omnipol Ltd s sedežem v Češki republiki (v nadaljevanju: Omnipol), zaradi sklepa o izvršitvi, ki ga je izdalo rechtbank
         van eerste aanleg te Brussel (sodišče prve stopnje v Bruslju), s katerim je bila dovoljena izvršitev sodbe Gerechtshof te
         Amsterdam z dne 11. decembra 2003 glede terjatev družbe Omnipol do CBI.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 43(1) Uredbe št. 44/2001 določa:

      „Obe stranki lahko zoper razglasitev izvršljivosti vložita pravno sredstvo.“
      4        Ta uredba nadomešča Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih
         in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena s Konvencijo z dne 9. oktobra 1978 o pristopu
         Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska (UL L 304, str. 1 in – spremenjeno besedilo
         – str. 77), s Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Helenske republike (UL L 388, str. 1), s Konvencijo z dne 26. maja 1989
         o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike (UL L 285, str. 1) ter s Konvencijo z dne 29. novembra 1996 o pristopu
         Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske (UL 1997, C 15, str. 1, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija).

      5        Člen 36(1) Bruseljske konvencije je določal:

      „Če je izvršitev dovoljena, lahko dolžnik zoper odločbo vloži pravno sredstvo v enem mesecu po njeni vročitvi.“
      6        Člen 40 te konvencije je določal:

      „Vlagatelj zahteve lahko vloži pravno sredstvo, če je njegova tožba zavrnjena:
      […]
      Stranko, proti kateri se zahteva izvršitev, se pozove, naj se spusti v spor pred sodiščem, ki odloča o pravnem sredstvu. […]“
       Nacionalna ureditev
      7        Člen 1166 belgijskega civilnega zakonika določa:

      „Upniki lahko vseeno uveljavljajo vse pravice in tožbe svojega dolžnika, razen tistih, ki so izključno vezane na osebo.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      8        Tožeče stranke in družba Omnipol se zavzemajo za pravično razdelitev zneskov, ki pripadajo CBI.

      9        Znesek terjatve družbe Omnipol ustreza polovici celotnega zneska terjatev do CBI. Terjatev družbe Omnipol temelji na sodbi
         Gerechtshof te Amsterdam z dne 11. decembra 2003.

      10      Rechtbank van eerste aanleg te Brussel je na podlagi člena 38 in naslednjih Uredbe št. 44/2001 dovolilo izvršitev te sodbe.

      11      Tožeče stranke so skupaj vložile pravno sredstvo zoper ta sklep o izvršitvi na podlagi „izvedene tožbe“ v smislu člena 1166
         belgijskega civilnega zakonika in člena 43(1) Uredbe št. 44/2001, da bi preprečile izvršitev sodbe, ki jo je izdalo Gerechtshof
         te Amsterdam.

      12      Rechtbank van eerste aanleg te Brussel je 14. novembra 2005 razglasilo to pravno sredstvo za nedopustno, ker je presodilo,
         da čeprav imajo upniki v skladu s členom 1166 belgijskega civilnega zakonika pravico uveljavljati vse pravice in tožbe svojega
         dolžnika, se ne morejo šteti za „stranke“ v smislu člena 43(1) Uredbe št. 44/2001. Postopek izvršitve iz te uredbe namreč
         določa popoln in neodvisen sistem pravnih sredstev, ki ga nacionalni zakonodajalec ne dopolnjuje.

      13      Tožeče stranke so zoper ta sklep vložile kasacijsko pritožbo. Trdijo, da je treba upnika, ki na podlagi izvedene tožbe uveljavlja
         dolžnikove pravice, obravnavati kot „stranko“ v smislu člena 43(1) Uredbe št. 44/2001, kadar je bil dolžnik stranka v tujem
         postopku.

      14      Hof van Cassatie je ugotovilo, da čeprav ima Uredba št. 44/2001 glede pravnih sredstev enak cilj kot Bruseljska konvencija,
         se besedilo člena 43(1) te uredbe razlikuje od besedila primerljive določbe iz navedene konvencije.

      15      Člen 36 Bruseljske konvencije je namreč določal, da lahko stranka, zoper katero je bila predlagana izvršitev sodbe v postopku
         v glavni stvari, vloži pravno sredstvo proti sklepu, s katerim je ta izvršba dovoljena, medtem ko je s členom 43(1) Uredbe
         št. 44/2001 „obema strankama“ dano na voljo pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti te sodbe.

      16      Predložitveno sodišče je ob upoštevanju teh sprememb v besedilu predpisov Skupnosti menilo, da ni očitno, da bi bilo treba
         še vedno upoštevati razlago člena 36 Bruseljske konvencije, ki jo je podalo Sodišče (glej sodbo z dne 2. julija 1985 v zadevi
         Deutsche Genossenschaftsbank, 148/84, Recueil, str. 1981) in v skladu s katero lahko pravna sredstva zoper razglasitev izvršljivosti
         vložijo le stranke v obravnavani ali tuji zadevi, s čimer so izključena vsa pravna sredstva tretjih zainteresiranih strank
         zoper razglasitev izvršljivosti.

      17      V teh okoliščinah je Hof van Cassatie prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba upnika, ki vloži tožbo v imenu in za račun svojega dolžnika, obravnavati kot ‚stranko‘ v smislu člena 43(1)
         Uredbe št. 44/2001, torej stranko, ki lahko vloži pravno sredstvo zoper zahtevo za razglasitev izvršljivosti, čeprav formalno
         ni udeleženec postopka v sporu, v katerem je drug upnik tega dolžnika zahteval to razglasitev izvršljivosti?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      18      Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 43(1) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da
         lahko upnik nekega dolžnika vloži pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti, čeprav formalno ni udeleženec postopka
         v sporu, v katerem je drug upnik tega dolžnika zahteval to razglasitev izvršljivosti.

      19      Da bi odgovorili na to vprašanje, je po eni strani treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe Uredbe
         št. 44/2001 razlagati samostojno ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (glej zlasti sodbi z dne 13. julija 2006 v zadevi
         Reisch Montage, C‑103/05, ZOdl., str. I‑6827, točka 29, in z dne 2. oktobra 2008 v zadevi Hassett in Doherty, C‑372/07, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 17).

      20      Po drugi strani, če Uredba št. 44/2001 v prihodnje v odnosih med državami članicami nadomešča Bruseljsko konvencijo, velja
         razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede prvih določb, tudi za druge določbe, kadar se lahko določbe Bruseljske konvencije in
         določbe Uredbe št. 44/2001 štejejo za enakovredne. Poleg tega je v uvodni izjavi 19 Uredbe št. 44/2001 navedeno, da je treba
         zagotoviti kontinuiteto v razlagi Bruseljske konvencije in navedene uredbe.

      21      Nacionalno sodišče glede tega ugotavlja, da se besedilo člena 43(1) Uredbe št. 44/2001 razlikuje od besedila člena 36 Bruseljske
         konvencije.

      22      Vendar je iz preučitve sistema, uvedenega z Bruseljsko konvencijo, v primerjavi s sistemom, uvedenim z Uredbo št. 44/2001,
         razvidno, da besedilo člena 43(1) te uredbe ni primerljivo z besedilom člena 36(1) te konvencije, temveč z besedilom člena 36
         v povezavi s členom 40 navedene konvencije.

      23      Iz členov 36(1) in 40(1) Bruseljske konvencije namreč izhaja, da lahko pravno sredstvo vloži dolžnik oziroma vlagatelj zahteve,
         če je njegova zahteva zavrnjena. Tako je iz besedila teh dveh določb razvidno, da imata obe stranki postopka za dovolitev
         izvršitve možnost vložiti pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti, kar je enakovredno vsebini člena 43(1) Uredbe št. 44/2001,
         v katerem sta tako združeni dve različni določbi Bruseljske konvencije.

      24      Iz tega je razvidno, da zaradi redakcijske spremembe člena 43(1) Uredbe št. 44/2001 glede na Bruseljsko konvencijo nikakor
         ni bila spremenjena vsebina in da ta sprememba ne more pomeniti, da razlage členov Bruseljske konvencije o izvršitvi odločbe,
         ki jo je podalo Sodišče, ni mogoče uporabiti za ustrezne člene Uredbe št. 44/2001.

      25      Sodišče je glede tega najprej razsodilo, da načelo pravne varnosti v pravnem redu Skupnosti in cilji Bruseljske konvencije
         na podlagi člena 220 ES, na katerem temelji, zahtevajo, da se določbe Bruseljske konvencije ter pojmi in pravne opredelitve,
         ki jih je v okviru te konvencije podalo Sodišče, uporabljajo enotno v vseh državah članicah (glej sodbi z dne 14. julija 1977
         v združenih zadevah Eurocontrol, 9/77 in 10/77, Recueil, str. 1517, točka 4, in z dne 11. avgusta 1995 v zadevi SISRO, C‑432/93,
         Recueil, str. I‑2269, točka 39).

      26      Nato je natančno določilo, da je glavni cilj Bruseljske konvencije z vzpostavitvijo zelo skrajšanega, preprostega in hitrega
         postopka izvršitve poenostaviti postopke v državi, v kateri je bila zahtevana izvršitev, obenem pa dolžniku omogočiti, da
         vloži pravno sredstvo (glej v tem smislu sodbi z dne 2. junija 1994 v zadevi Solo Kleinmotoren, C‑414/92, Recueil, str. I‑2237,
         točka 20, in z dne 17. junija 1999 v zadevi Unibank, C‑260/97, Recueil, str. I‑3715, točka 14).

      27      Ta postopek je samostojen in celovit sistem s pravnimi sredstvi, neodvisen od pravnih sistemov držav pogodbenic (glej zgoraj
         navedeno sodbo Deutsche Genossenschaftsbank, točki 16 in 17). Njegova pravila je treba razlagati ozko (glej zgoraj navedeno
         sodbo SISRO, točki 35 in 39). Iz tega je razvidno, da so s členom 36 Bruseljske konvencije izključena pravna sredstva zoper
         sklep o izvršitvi, ki jih notranje pravo daje na voljo tretjim zainteresiranim osebam (glej zgoraj navedeno sodbo Deutsche
         Genossenschaftsbank, točka 17, in sodbo z dne 21. aprila 1993 v zadevi Sonntag, C‑172/91, Recueil, str. I‑1963, točka 33).

      28      Obseg pravice, ki je s členom 1166 belgijskega civilnega zakonika dodeljena tožečim strankam, za katere je belgijska vlada
         na obravnavi podrobneje pojasnila, da naj jih ne bi bilo mogoče enačiti z dolžniki, zato ni pomemben.

      29      Nazadnje je Sodišče spomnilo, da lahko tretje zainteresirane stranke glede na dejstvo, da Bruseljska konvencija ureja zgolj
         postopek izvršitve tujih naslovov izvršitve in ne vpliva na dejansko izvršitev, za katero še vedno velja nacionalno pravo
         sodišča, ki odloča (glej sodbo z dne 4. februarja 1988 v zadevi Hoffmann, 145/86, Recueil, str. 645, točka 27), zoper ukrepe
         za izvršitev vložijo pravna sredstva, ki so določena v pravu države, v kateri poteka izvršitev (glej zgoraj navedeno sodbo
         Deutsche Genossenschaftsbank, točka 18).

      30      Te ugotovitve se enako uporabljajo za Uredbo št. 44/2001. Potrjene so z uvodno izjavo 18 te uredbe, ki se nanaša na možnost
         uporabe pravnih sredstev zoper razglasitev izvršljivosti. Takšna možnost je v skladu z navedeno uvodno izjavo izrecno dana
         zgolj tožeči in toženi stranki.

      31      Iz vsega zgoraj navedenega je razvidno, da je treba člen 43(1) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da upnik nekega dolžnika
         ne more vložiti pravnega sredstva zoper razglasitev izvršljivosti, če formalno ni bil udeleženec postopka v sporu, v katerem
         je to razglasitev izvršljivosti zahteval drug upnik tega dolžnika.

       Stroški
      32      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 43(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb
            v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da upnik nekega dolžnika ne more vložiti pravnega sredstva zoper
            razglasitev izvršljivosti, če formalno ni bil udeleženec postopka v sporu, v katerem je to razglasitev izvršljivosti zahteval
            drug upnik tega dolžnika.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 8. maja 2012. # Yoshida Metal Industry Co. Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Figurativna znamka Skupnosti v obliki površine s črnimi pikami - Oblika blaga, ki je nujna za doseg tehničnega učinka - Člen 7(1)(e)(ii) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-416/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 8. maja 2012 –Yoshida Metal Industry proti UUNT – Pi‑Design in drugi (površina s črnimi pikami)
      (Zadeva T‑416/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Figurativna znamka Skupnosti v obliki površine s črnimi pikami – Oblika blaga, ki je nujna za doseg tehničnega učinka – Člen 7(1)(e)(ii) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znaki, sestavljeni izključno iz oblike proizvoda, ki je nujna za dosego tehničnega učinka – Pojem (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)(e)(ii)) (Glej točke od 26 do 28.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 20. maja 2010 (zadeva R 1237/2008‑1) v zvezi s postopkom za ugotovitev
                  ničnosti med družbami Pi‑Design AG, Bodum France in Bodum Logistics A/S ter družbo Yoshida Metal Industry Co. Ltd.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 20. maja 2010 (zadeva
                     R 1237/2008‑1) se razveljavi.

                  2.

                  	UUNT poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki jih je priglasila družba Yoshida Metal Industry Co. Ltd.

                  3.

                  	Družbe Pi‑Design AG, Bodum France in Bodum Logistics A/S nosijo svoje stroške.


Sodba Sodišča z dne 29. novembra 1978. # Pigs Marketing Board proti Raymond Redmond. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Armagh Magistrate's Court (Northern Ireland) - Združeno kraljestvo. # Zadeva 83/78.