title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 1. oktobra 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Malti. # Neizpolnitev obveznosti države - Onesnaževala in prah - Kurilne naprave - Omejitev emisij nekaterih onesnaževal v zrak. # Zadeva C-252/08.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 1. oktobra 2009 – Komisija proti Malti
      (Zadeva C-252/08)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Onesnaževala in prah – Kurilne naprave – Omejitev emisij nekaterih onesnaževal v ozračje“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 7.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 4(1) v povezavi s prilogami IV A, VI A in VII A ter člena 12 v povezavi s prilogo
                  VIII A.2 k Direktivi 2001/80/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2001 o omejevanju emisij nekaterih onesnaževal
                  v zrak iz velikih kurilnih naprav (UL L 309, str. 1) – Nespoštovanje mejnih vrednosti emisij, določenih za žveplov dioksid,
                  dušikov oksid in prah – Elektrarni Delimara in Marsa

            Izrek

                  1)

                  	Republika Malta s tem, da ni pravilno uveljavila Direktive 2001/80/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2001
                     o omejevanju emisij nekaterih onesnaževal v zrak iz velikih kurilnih naprav v zvezi z delovanjem naprave za uparjevanje faze
                     1 elektrarn Delimara in Marsa, ni izpolnila obveznosti iz člena 4(1) v povezavi s prilogami IV A, VI A in VII A ter obveznosti
                     iz člena 12 v povezavi s prilogo VIII A.2 k tej direktivi.

                  2)

                  	Republiki Malti se naloži plačilo stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 1. julija 2014. # Jyoti Ceramic Industries PVT. Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-239/12.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 19. januarja 2012. # Suiker Unie GmbH - Zuckerfabrik Anklam proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Uredba (ES) št. 800/1999 - Člen 15(1) in (3) - Kmetijski proizvodi - Sistem izvoznih nadomestil - Diferencialno izvozno nadomestilo - Pogoji za odobritev - Uvoz proizvoda v namembno tretjo državo - Plačilo uvoznih dajatev. # Zadeva C-392/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 19. januarja 2012 (
            *1
         )
      „Uredba (ES) št. 800/1999 — Člen 15(1) in (3) — Kmetijski proizvodi — Sistem izvoznih nadomestil — Diferencialno izvozno nadomestilo — Pogoji za odobritev — Uvoz proizvoda v namembno tretjo državo — Plačilo uvoznih dajatev“
      V zadevi C-392/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg (Nemčija) z odločbo z dne 8. julija 2010, ki je prispela na Sodišče 4. avgusta 2010, v postopku

         Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

      proti

         Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi E. Levits, v funkciji predsednika petega senata, J.-J. Kasel, sodnik, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam P. N. Söhngen, odvetnica,

               —

               za Evropsko komisijo P. Rossi in B.-R. Killmann, zastopnika,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 15(1) in (3) Uredbe Komisije (ES) št. 800/1999 z dne 15. aprila 1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 129), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 444/2003 z dne 11. marca 2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 38, str. 301, v nadaljevanju: Uredba št. 800/1999).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med nemško družbo Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam (v nadaljevanju: Suiker Unie), pravno naslednico družbe Danisco Zucker GmbH (v nadaljevanju: Danisco Zucker), in Hauptzollamt Hamburg-Jonas (glavni carinski urad v kraju Hamburg-Jonas, v nadaljevanju: Hauptzollamt) v zvezi z zahtevo za vračilo izvoznega nadomestila, ki ga je ta družbi Danisco Zucker dodelil v obliki predujma.

         Pravni okvir

         Uredba (EGS) št. 3665/87

               3

               Člen 17(3) Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o določitvi skupnih podrobnih pravil za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 351, str. 1) je določal, da se za kmetijski proizvod, za katerega se uveljavlja odobritev izvoznega diferencialnega nadomestila, „[…] šteje, da je bil […] uvožen šele, ko so v tretji državi opravljene carinske formalnosti za sprostitev v prosti promet“.

         Uredba št. 800/1999

               4

               V različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja zadeve v glavni stvari, je bilo v uvodni izjavi 17 Uredbe št. 800/1999, ki je nadomestila Uredbo št. 3665/87, navedeno, da „je treba […] predložiti dokazilo, da je bil proizvod dejansko uvožen v tretjo državo; […] ureditev uvoznih carinskih formalnosti pomeni predvsem plačilo uvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, da se proizvod lahko prodaja v tej tretji državi“.

               5

               Člen 15 te uredbe določa:
               „1.   Proizvode v nespremenjenem stanju je treba uvoziti v tretjo državo ali eno od tretjih držav, za katere velja nadomestilo, v 12 mesecih od datuma sprejetja izvozne deklaracije; ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 49.
               2.   Šteje se, da so bili proizvodi uvoženi v nespremenjenem stanju, če ni nobenega dokazila o predelavi.
               Vendar pa:

                        […]

                        —

                        se za pred uvozom predelane proizvode šteje, da so bili uvoženi v nespremenjenem stanju, če so bili predelani v tretji državi, v katero se uvažajo vsi proizvodi, pridobljeni s takšno predelavo.

                  3.   Šteje se, da je bil proizvod uvožen, ko so v tretji državi opravljene uvozne carinske formalnosti, predvsem plačilo uvoznih dajatev.
               […]“

               6

               Člen 16(1) te uredbe določa:
               „Izvoznik lahko kot dokazilo o opravljenih uvoznih carinskih formalnostih predloži enega od naslednjih dokumentov:

                        a)

                        carinski dokument oziroma izvod ali fotokopijo carinskega dokumenta; […]

                        b)

                        potrdilo o iztovarjanju in uvozu, ki ga izda […] v skladu s pravili iz Priloge VI, poglavje III, na podlagi vzorca iz Priloge VII. Na zadevnem potrdilu morata biti navedena datum in številka carinskega uvoznega dokumenta.“

               7

               Poglavje III iz Priloge VI k navedeni uredbi v točki 2 določa zlasti, da potrdila o iztovarjanju in uvozu, ki jih določa člen 16(1)(b) te uredbe, vključujejo tudi „overitev, da je bilo blago carinjeno za dokončen uvoz“.

               8

               Člen 20 Uredbe št. 800/1999, ki je v oddelku 3 z naslovom „Posebni ukrepi za zaščito finančnih interesov Skupnosti“, ta pa v naslovu II poglavja 1 te uredbe, določa:
               „1.   Če:

                        a)

                        obstaja resen dvom glede dejanske destinacije proizvoda;
                        ali

                        b)

                        bi se zaradi razlike med zneskom nadomestila za izvoženi proizvod in zneskom nepreferencialne uvozne dajatve, ki za enak proizvod velja na datum sprejetja izvozne deklaracije, lahko proizvod ponovno uvozil v Skupnost;
                        ali

                        c)

                        obstaja utemeljen sum, da bo proizvod v nespremenjenem stanju ali po predelavi v tretji državi ponovno uvožen v Skupnost brez carine ali z znižano uvozno dajatvijo; se enotna stopnja nadomestila ali del nadomestila iz člena 18(2) plača samo, če je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti v skladu s členom 7, in

                        i)

                        če je bil v primeru nediferencialnega nadomestila proizvod uvožen v tretjo državo v 12 mesecih po dnevu sprejetja izvozne deklaracije ali je bil v tem obdobju zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 Uredbe [Sveta] (EGS) št. 2913/92 [z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik)];

                        ii)

                        če je bil v primeru diferencialnega nadomestila glede na destinacijo proizvod uvožen v nespremenjenem stanju v določeno tretjo državo v 12 mesecih od datuma sprejetja izvozne deklaracije.

                  Za uvoz v tretje države se uporabljata člena 15 in 16.
               Poleg tega lahko pristojni organi držav članic za vsa nadomestila zahtevajo dodatna dokazila, ki na zanje sprejemljiv način dokazujejo, da je bil proizvod dejansko sproščen v promet v tretji državi uvoza ali da je bil zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika].
               […]
               4.   Preden se nadomestilo plača, se uporabi odstavek 1.
               Šteje pa se, da je bilo nadomestilo neupravičeno plačano in ga je treba vrniti, če pristojni organi ugotovijo, tudi če je bilo nadomestilo že izplačano:

                        a)

                        da je bil proizvod uničen ali poškodovan, preden je bil dan na trg v tretji državi ali preden je bil zadosti obdelan ali predelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika] v tretji državi, razen če izvoznik pristojnim organom zadovoljivo dokaže, da je bil izvoz izveden v takšnih ekonomskih pogojih, da bi bilo mogoče proizvod dati na trg v tretji državi, ne da bi to vplivalo na drugi pododstavek člena 21(2);

                        b)

                        da je bil proizvod uvožen v tretjo državo po postopku odloga dajatev v 12 mesecih od datuma izvoza iz Skupnosti, ne da bi bil v tretji državi zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika] in da izvoz ni bil izveden kot običajni trgovinski posel;

                        c)

                        da je bil izvoženi proizvod ponovno uvožen v Skupnost, ne da bi bil zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika], da je nepreferencialna uvozna dajatev nižja od odobrenega nadomestila in da izvoz ni bil izveden kot običajni trgovinski posel;

                        d)

                        da so bili proizvodi iz Priloge V ponovno uvoženi v Skupnost:

                                 —

                                 po obdelavi ali predelavi v tretji državi, ki ni dosegla stopnje predelave iz člena 24 [carinskega zakonika], in

                                 —

                                 po znižani uvozni dajatvi ali po stopnji nič in ne po nepreferencialni stopnji.

                  […]“

         Carinski zakonik

               9

               Člen 24 carinskega zakonika določa:
               „Blago, ki je bilo proizvedeno v dveh ali več državah, se šteje za blago po poreklu iz tiste države, v kateri je bila, v za to opremljenem podjetju, opravljena zadnja bistvena, gospodarsko upravičena predelava ali obdelava, in katere izid je izdelava novega proizvoda ali predstavlja pomembno stopnjo proizvodnje.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               10

               Družba Danisco Zucker je z izvozno deklaracijo z dne 16. maja 2003 prijavila izvoz 23.000 kilogramov belega sladkorja v Litvo in za to pri Hauptzollamt zahtevala dodelitev izvoznega nadomestila v obliki predujma. Ta je njeni zahtevi ugodil z odločbo z dne 2. junija 2003.

               11

               Družba Danisco Zucker je z dopisom z dne 29. avgusta 2003 Hauptzollamt glede sporne izvozne pošiljke posredovala litovske carinske dokumente, ki v polju 37 vsebujejo postopkovno kodo 5100, ki pomeni „začasen uvoz zaradi ponovnega izvoza v oplemeniteni obliki“ brez plačila uvoznih dajatev. Beli sladkor je bil v Litvi predelan v brezalkoholne pijače in nato izvožen v Latvijo in Estonijo.

               12

               Hauptzollamt je z odločbo o spremembi z dne 25. novembra 2003 od družbe Danisco Zucker zahteval vračilo izvoznega nadomestila, ki ji ga je dodelil v obliki predujma, povečanega za 10 %, v skupni višini 12180,18 EUR, ker beli sladkor ni bil sproščen v prosti promet v Litvi in zato pogoji za odobritev diferencialnega nadomestila niso bili izpolnjeni.

               13

               Družba Danisco Zucker je po neuspešnem postopku z ugovorom 2. novembra 2007 pred Finanzgericht Hamburg vložila tožbo. Navedla je, da čeprav mora biti na podlagi člena 15(1) Uredbe št. 800/1999 proizvod v tretjo državo uvožen v nespremenjenem stanju, je na podlagi odstavka 3 tega člena vendar treba šteti, da je navedeni proizvod uvožen, ko so v tretji državi opravljene uvozne carinske formalnosti, predvsem plačilo uvoznih dajatev. Ker je člen 17(3) Uredbe št. 3665/87 določal, da se šteje, da je proizvod uvožen šele, ko so v zadevni tretji državi opravljene uvozne carinske formalnosti za sprostitev v prosti promet, je po njenih navedbah zato, ker se člen 15 Uredbe št. 800/1999 ne nanaša na „sprostitev v prosti promet“, treba šteti, da se je zakonodajalec Skupnosti zahtevi po njej namerno odrekel.

               14

               Družba Danisco Zucker je navedla, da je zato, ker pojem „uvoz“ ni zakonsko določen in ker je cilj izvoznega nadomestila, da se trg Skupnosti razbremeni zadevnih proizvodov, pomembno samo, da so izpolnjene carinske formalnosti. Pri tem naj ne bi bilo pomembno, ali je bila carina plačana.

               15

               Nazadnje je družba Danisco Zucker ugovarjala, da ni pomembno, ali je blago sproščeno v tretjo državo v okviru postopka aktivnega oplemenitenja v okviru sistema povračila carine ali – kot v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari – v okviru postopka neplačila dajatev. Sodišče naj bi že razsodilo, da kot dokazilo o uvozu zadošča, da je blago dano v postopek aktivnega oplemenitenja v okviru sistema povračila carine. Tožeča stranka, ki je medtem postala pravna naslednica družbe Danisco Zucker, je zato predlagala razveljavitev odločbe o spremembi z dne 25. novembra 2003 in odločbe o ugovoru z dne 1. oktobra 2007.

               16

               Hauptzollamt je predlagal zavrnitev tožbe. Poudaril je, da je bil v obravnavani zadevi beli sladkor, ki je bil dan samo v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, od odpreme do konca aktivnega oplemenitenja s ponovnim izvozom oplemenitenih izdelkov pod carinskim nadzorom. Belega sladkorja zato v tretjih državah ni bilo mogoče prosto tržiti.

               17

               V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je pogoj za dodelitev diferencialnega nadomestila iz člena 15(1) v povezavi z odstavkom 3 Uredbe […] št. 800/1999 […], in sicer, da so opravljene uvozne carinske formalnosti, izpolnjen, če je proizvod v namembni tretji državi po tem, ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen bistveni predelavi ali obdelavi v smislu člena 24 [carinskega zakonika], in se proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvozi v tretjo državo?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15(1) in (3) Uredbe št. 800/1999 razlagati tako, da je pogoj za pridobitev diferencialnega nadomestila, predvidenega v tej določbi, in sicer da so opravljene uvozne carinske formalnosti, izpolnjen, če je proizvod v namembni tretji državi po tem, ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen „bistveni predelavi ali obdelavi“ v smislu člena 24 carinskega zakonika, in se je proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvozil v tretjo državo.

               19

               V zvezi s tem je treba navesti, da pojem „uvoz“, kot pravilno poudarja tožeča stranka v postopku v glavni stvari, v Uredbi št. 800/1999 ni opredeljen. Zato je treba pomen tega pojma opredeliti v okviru člena 15 te uredbe ob upoštevanju, po eni strani, cilja tako imenovanega „diferencialnega“ izvoznega nadomestila in, po drugi strani, besedila določb Uredbe št. 800/1999.

               20

               Kar zadeva cilj diferencialnih izvoznih nadomestil, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je njihov cilj ta, da se trgi zadevnih tretjih držav odprejo ali ostanejo odprti za izvoz iz Evropske unije, diferenciacija nadomestila pa je izraz volje, da se upoštevajo značilnosti vsakega uvoznega trga, na katerem želi Unija imeti vpliv (glej sodbo z dne 18. marca 2010 v zadevi SGS Belgium in drugi, C-218/09, ZOdl., str. I-2373, točka 38 in navedena sodna praksa).

               21

               Iz te sodne prakse izhaja, da smisel sistema diferenciacije ne bi bil upoštevan, če bi zgolj razkladanje izvoženega blaga v nespremenjenem stanju v tretji državi zadostovalo za utemeljitev plačila nadomestila (zgoraj navedena sodba SGS Belgium in drugi, točka 39). Kot poudarja Komisija, sistem diferenciacije zahteva nasprotno, in sicer da zadevni proizvod dejansko in dokončno doseže namembni trg, tako da se lahko tam prodaja. Ta sistem se torej razlikuje od sistema enotne stopnje nadomestil.

               22

               Res je, da je člen 17(3) Uredbe št. 3665/87, ki se v obravnavani zadevi ne uporablja, v zvezi s tem še izrecno določal, drugače kot člen 15(1) in (3) Uredbe št. 800/1999, da morajo biti „v tretji državi opravljene carinske formalnosti za sprostitev v prosti promet“. Vendar je po eni strani v uvodni izjavi 17 Uredbe št. 800/1999 navedeno, da ureditev uvoznih carinskih formalnosti v tretji državi pomeni predvsem plačilo uvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, da se proizvod lahko v zadevni tretji državi prodaja.

               23

               Po drugi strani člen 15(3) Uredbe št. 800/1999 določa, da se zadevni proizvod šteje za uvožen v tretjo državo šele, ko so v njej opravljene uvozne carinske formalnosti, „predvsem plačilo uvoznih dajatev“. Nazadnje, v Prilogi VI k tej uredbi je v točki 2 poglavja III določeno, da morajo potrdila o iztovarjanju in uvozu, ki jih določa člen 16(1)(b) te uredbe, vsebovati tudi overitev, da je bilo blago carinjeno „za dokončen uvoz“.

               24

               Ob upoštevanju vsega navedenega torej ni mogoče sklepati, da je zakonodajalec Skupnosti s tem, da je sprejel člen 15 Uredbe št. 800/1999, odstopil od zahteve, da mora uvoženi proizvod dokončno doseči trg zadevne tretje države, da bi se lahko tam prodajal.

               25

               Ugotoviti je torej treba, da se carinjenje proizvoda v postopku „aktivnega oplemenitenja“ ne nanaša na prodajo tega proizvoda na trgu zadevne tretje države. Nasprotno, namen takšnega carinskega postopka je oprostiti carinskih dajatev samo tisto blago, ki je na nacionalno območje zgolj začasno uvoženo, da bi bilo obdelano, popravljeno ali predelano in nato ponovno izvoženo (glej sodbo z dne 4. junija 2009 v zadevi Pometon, C-158/08, ZOdl., str. I-4695, točka 24).

               26

               Zato ni mogoče šteti, da samo carinjenje proizvoda, za katerega se zahteva izvozno diferencialno nadomestilo v zadevni tretji državi in v postopku „aktivnega oplemenitenja“, pomeni „uvoz“ v to tretjo državo v smislu člena 15(3) Uredbe št. 800/1999.

               27

               Te ugotovitve ne more izpodbiti niti dejstvo, da je bil zadevni proizvod v zadevni tretji državi bistveno predelan v smislu člena 24 carinskega zakonika. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da izbira postopka „aktivnega oplemenitenja“ pomeni, da se v zadevni tretji državi ne bosta prodajala niti proizvod niti oplemeniteni proizvod.

               28

               Izpodbiti je ni mogoče niti z argumentom, da je taka razlaga člena 15 Uredbe št. 800/1999 v nasprotju s členom 20 te uredbe, ki določa, da lahko dokazilo o bistveni predelavi proizvoda v smislu člena 24 carinskega zakonika v nekaterih primerih odvrne dvome glede izpolnjevanja pogojev za odobritev izvoznega nadomestila.

               29

               Kot je poudarila Komisija, člen 20 Uredbe št. 800/1999 kot klavzula o preprečevanju zlorab v bistvu sledi cilju, ki ni enak cilju člena 15 te uredbe. Navedeni člen 20 omogoča preprečevanje vložitve neupravičene zahteve za vračilo pravilno odobrenega nadomestila, vendar ne ustvarja novih ali celo drugačnih pogojev za pridobitev izvoznega nadomestila. Zato se ne uporablja v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, ko je na prvi pogled očitno, da pogoji za odobritev izvoznega nadomestila niso izpolnjeni.

               30

               Glede na zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je člen 15(1) in (3) Uredbe št. 800/1999 treba razlagati tako, da pogoj za pridobitev diferencialnega nadomestila, ki ga ta člen določa, in sicer da so opravljene uvozne carinske formalnosti, ni izpolnjen, če je proizvod v namembni tretji državi po tem, ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen „bistveni predelavi ali obdelavi“ v smislu člena 24 carinskega zakonika in je bil proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvožen v tretjo državo.

         Stroški

               31

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člen 15(1) in (3) Uredbe Komisije (ES) št. 800/1999 z dne 15. aprila 1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 444/2003 z dne 11. marca 2003, je treba razlagati tako, da pogoj za pridobitev diferencialnega nadomestila, ki ga ta člen določa, in sicer da so opravljene uvozne carinske formalnosti, ni izpolnjen, če je proizvod v tretji namembni državi po tem, ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen „bistveni predelavi ali obdelavi“ v smislu člena 24 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, in je bil proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvožen v tretjo državo.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. marca 1982. # Dunstan Curtis proti Evropskemu parlamentu. # Zadeva 167/80. #


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 20. januarja 2009.#Sony Music Entertainment (Germany) GmbH proti Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija.#Avtorski pravici sorodne pravice - Pravice proizvajalcev fonogramov - Pravica reproduciranja - Pravica distribuiranja - Trajanje varstva - Direktiva 2006/116/ES - Pravice državljanov tretjih držav.#Zadeva C-240/07.

text:
      Zadeva C-240/07
      Sony Music Entertainment (Germany) GmbH
      proti
      Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Avtorski pravici sorodne pravice – Pravice proizvajalcev fonogramov – Pravica reproduciranja – Pravica distribuiranja – Trajanje varstva – Direktiva 2006/116/ES – Pravice državljanov tretjih držav“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Trajanje varstva – Direktiva 2006/116 – Področje uporabe
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2006/116, uvodna izjava 3 in člen 10(2))
      2.        Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Trajanje varstva – Direktiva 2006/116 – Področje uporabe
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2006/116, uvodna izjava 3 in 17 ter člen 10(2))
      1.        Trajanje varstva po Direktivi 2006/116 o trajanju varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic velja na podlagi člena
         10(2) te direktive, tudi kadar zadevni predmet ni bil nikoli varovan v državi članici, v kateri se zahteva varstvo. Tako iz
         besedila te določbe izhaja, da prvi alternativni pogoj, ki je naveden v tej določbi, vsebuje zahtevo, da je bil zadevni predmet
         predhodno varovan v vsaj eni od držav članic. Z navedeno določbo se ne zahteva, da se varstvo po direktivi zahteva v tej državi
         članici.

      Poleg tega je v uvodni izjavi 3 Direktive 2006/116 navedeno, da je za zagotovitev nemotenega delovanja notranjega trga namen
         te direktive uskladitev zakonodaj držav članic, tako da se trajanje varstva izenači v vsej Skupnosti.

      V teh okoliščinah razlaga člena 10(2) Direktive 2006/116, v skladu s katero naj bi bil pogoj za uporabo prvega alternativnega
         pogoja, ki je naveden v tej določbi, ta, da je bilo varstvo predhodno zagotovljeno v nacionalni zakonodaji države članice,
         v kateri se zahteva varstvo po navedeni direktivi, pa čeprav bi bilo tako predhodno varstvo priznano v drugi državi članici,
         ni v skladu niti z besedilom zadevne določbe niti z namenom te direktive.

      (Glej točke od 22 do 25 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 10(2) Direktive 2006/116 o trajanju varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic je treba razlagati tako, da
         trajanje varstva po tej direktivi velja takrat, ko je bilo zadevno delo ali predmet 1. julija 1995 varovano v vsaj eni od
         držav članic na podlagi nacionalnih določb o avtorski ali sorodnih pravicah te države članice in ko je bil imetnik takih pravic
         na tem delu ali predmetu, ki je državljan tretje države, na ta dan upravičen do varstva po teh nacionalnih določbah.

      Glede na navedeno je treba vprašanje, ali je bil v okviru te določbe imetnik avtorski pravici sorodnih pravic na delu ali
         predmetu, ki je državljan tretje države, 1. julija 1995 varovan v vsaj eni od držav članic, presojati na podlagi nacionalnih
         določb te države članice, ne pa na podlagi nacionalnih določb države članice, v kateri se zahteva varstvo po navedeni direktivi.
         Tako ugotovitev potrjujeta tudi uvodni izjavi 3 in 17 zadevne direktive, v katerih je naveden namen, da se izvede zadevna
         uskladitev in zlasti da se poišče ista začetna točka za izračun trajanja varstva avtorski pravici sorodnih pravic ter da se
         določi isto trajanje varstva teh pravic po vsej Skupnosti, in sicer zaradi zagotovitve nemotenega delovanje notranjega trga.

      Iz tega izhaja, da za delo ali predmet, ki je bil 1. julija 1995 varovan v vsaj eni od držav članic v skladu z nacionalnimi
         določbami te države članice, dejstvo, da je imetnik tega varstva državljan tretje države in da v državi članici, v kateri
         se zahteva trajanje varstva po Direktivi 2006/116, ni varovan na podlagi nacionalnega prava te države članice, ni odločilno
         za vprašanje uporabe člena 10(2) navedene direktive. Pomembno je namreč, ali je bilo 1. julija 1995 zadevno delo ali predmet
         varovano na podlagi nacionalnih določb v vsaj eni od držav članic.

      (Glej točke 34, 35 in 37 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 20. januarja 2009(*)

      „Avtorski pravici sorodne pravice – Pravice proizvajalcev fonogramov – Pravica reproduciranja – Pravica distribuiranja – Trajanje varstva – Direktiva 2006/116/ES – Pravice državljanov tretjih držav“
      V zadevi C‑240/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
         z odločbo z dne 29. marca 2007, ki je prispela na Sodišče 16. maja 2007, v postopku

      Sony Music Entertainment (Germany) GmbH
      proti
      Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot in T. von Danwitz, predsedniki
         senatov, J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis (poročevalec), L. Bay Larsen, sodniki, in P. Lindh, sodnica,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. aprila 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Sony Music Entertainment (Germany) GmbH M. Schaefer, odvetnik,
      –        za Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH R. Nirk in E. Schott, odvetnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 22. maja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 10 Direktive 2006/116/ES Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 12. decembra 2006 o trajanju varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic (UL L 372, str. 12).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Sony Music Entertainment (Germany) GmbH (v nadaljevanju: Sony) in Falcon
         Neue Medien Vertrieb GmbH (v nadaljevanju: Falcon) zaradi varstva določenih avtorski pravici sorodnih pravic.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 12 Direktive 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah,
         sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL L 346, str. 61) je določal:

      „Brez vpliva na nadaljnje usklajevanje pravice izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in RTV[-]organizacij iz te direktive ne
         potečejo pred koncem ustreznih rokov iz [Mednarodne konvencije za varstvo izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in radiodifuznih
         organizacij, sprejete 26. oktobra 1961 v Rimu]. Pravice producentov prvega posnetka filma iz te direktive ne potečejo pred
         iztekom obdobja 20 let, šteto od konca leta, v katerem je bil narejen posnetek.“

      4        Trajanje varstva iz člena 12 Direktive 92/100 je bilo podaljšano na petdeset let s členom 3 Direktive Sveta 93/98/EGS z dne
         29. oktobra 1993 o uskladitvi trajanja varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic (UL L 290, str. 9).

      5        Z Direktivo 2006/116 je bila kodificirana Direktiva 93/98. Člen 3(2) Direktive 2006/116 določa:

      „Pravice proizvajalca fonogramov trajajo 50 let, odkar je bil posnetek narejen. […]
      Kjer pa zaradi potek[a] obdobja trajanja varstva pravic proizvajalcev fonogramov, priznanega po členu 3(2) Direktive 93/98/EGS,
         kakor je obstajala pred njeno spremembo z Direktivo 2001/29/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 (UL L 167,
         str. 10)], niso več varovane na dan 22. decembra 2002, zaradi tega odstavka ne bodo ponovno varovane.“

      6        Člen 7(1) in (2) Direktive 2006/116 določa:

      „1. Kadar je država izvora dela v pomenu Bernske konvencije [za varstvo književnih in umetniških del (Pariški akt z dne 24.
         julija 1971)] tretja država, avtor dela pa ni državljan Skupnosti, traja varstvo pravice, ki ga priznavajo države članice,
         do dne, ko preneha veljati varstvo v državi, od koder delo izvira, ne sme pa prekoračiti roka, določenega v členu 1.

      2. Trajanje varstva, določeno v členu 3, velja za imetnike pravic, ki niso državljani Skupnosti, pod pogojem, da jim države
         članice varstvo priznajo. Brez vpliva na mednarodne obveznosti držav članic pa trajanje varstva, ki ga priznavajo države članice,
         traja najpozneje do dne, ko preneha veljati varstvo v državi, katere državljan je imetnik pravic, in ne sme preseči roka,
         določenega v členu 3.“

      7        Člen 10, od (1) do (3), Direktive 2006/116 z naslovom „Časovna uporaba“ določa:

      „1.      Kjer je trajanje varstva, ki ni daljše od ustreznega trajanja, ki ga predpisuje ta direktiva, v državi članici že začelo teči
         s 1. julijem 1995, ta direktiva ne more skrajšati tega trajanja v tej državi članici.

      2.      Trajanje varstva po tej direktivi velja za vsa dela in predmete, varovane v vsaj eni od držav članic na datum iz odstavka
         1 v skladu z nacionalnimi določbami o avtorski ali sorodnih pravicah, oziroma za dela, ki ustrezajo kriterijem varstva po
         Direktivi [...] 92/100 [...].

      3.      Ta direktiva ne vpliva na nobeno dejanje uporabe, ki se izvede pred datumom iz odstavka 1. Države članice sprejmejo nujno
         potrebne določbe za posebno varstvo pridobljenih pravic tretjih strank.“

       Nacionalna ureditev
      8        Člen 137f zakona o avtorski pravici in sorodnih pravicah (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte) z dne 9. septembra
         1965 (BGBl. 1965 I, str. 1273), kot je bil spremenjen z zakonom z dne 23. junija 1995 (BGBl. 1995 I, str. 842, v nadaljevanju:
         UrhG), je prehodno besedilo v okviru prenosa Direktive 93/98.

      9        Člen 137f(2) in (3) UrhG določa:

      „(2)      Določbe tega zakona v različici, ki velja od 1. julija 1995, se uporabljajo tudi za dela, katerih varstvo na podlagi tega
         zakona je prenehalo pred 1. julijem 1995, ki pa so na ta dan še vedno varovana s predpisi druge države članice Evropske unije
         ali Evropskega gospodarskega prostora. Prvi stavek se po analogiji uporablja za sorodne pravice založnika posmrtnih del (člen
         71), izvajalcev (člen 73), proizvajalcev fonogramov (člen 85), RTV-organizacij (člen 87) in proizvajalcev filmov (člena 94
         in 95).

      (3)      Če v skladu z odstavkom 2 ob uporabi tega zakona pride do ponovnega varstva dela, na novo vzpostavljene pravice pripadajo
         avtorju. Kljub temu se dejanje uporabe, začeto pred 1. julijem 1995, lahko nadaljuje v predvidenem obsegu. Za uporabo od 1.
         julija 1995 dalje je treba plačati ustrezno nadomestilo. Določbe stavkov od 1 do 3 se po analogiji uporabljajo za sorodne
         pravice.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      10      Kot izhaja iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, družba Falcon distribuira dva fonograma s posnetki, ki jih je izvedel
         glasbenik Bob Dylan. Prva zgoščenka ima naslov Bob Dylan – Blowin in the Wind, druga pa Bob Dylan – Gates of Eden.

      11      Ta fonograma vsebujeta naslove, ki so jih vsebovali albumi Bob Dylan – Bringing It All Back Home, The Times They Are A-Changin’ in Highway 61 Revisited. Ti albumi so bili izdani v Združenih državah Amerike pred 1. januarjem 1966.

      12      Družba Sony, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je nemška hčerinska družba japonske multinacionalke z enakim imenom.

      13      Družba Sony je pri pristojnem Landgericht zahtevala, naj se družbi Falcon za fonograma Bob Dylan – Blowin in the Wind in Bob Dylan – Gates of Eden prepove reprodukcija in/ali oddaja v reprodukcijo in distribucija in/ali oddaja v distribucijo. Zahtevala je tudi, naj se
         družbi Falcon naloži predložitev podatkov ter naj se ugotovi njena obveznost povrnitve škode.

      14      Družba Falcon je navedla, da za albume Boba Dylana, posnete pred 1. januarjem 1966, noben proizvajalec fonogramov nima pravic
         na nacionalnem ozemlju.

      15      Landgericht je zavrnilo zahtevek družbe Sony. Pritožbeno sodišče, ki je odločalo o pritožbi te družbe, je potrdilo, da so
         bile pravice proizvajalca fonogramov v zvezi s predmeti, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, nedvomno veljavno prenesene
         na družbo Sony. Vendar je navedeno sodišče pritožbo družbe Sony zavrnilo, ker je menilo, da so proizvajalci fonogramov na
         podlagi Konvencije za varstvo proizvajalcev fonogramov pred nedovoljenim presnemavanjem njihovih fonogramov, sprejete v Ženevi
         29. oktobra 1971, v veljavi v Nemčiji in Združenih državah, varovani z avtorskimi pravicami iz člena 85 UrhG le za storitve,
         opravljene po 1. januarju 1966. Pritožbeno sodišče je še menilo, da glasbeni posnetki, nastali pred tem datumom, niso varovani
         niti na podlagi člena 137f UrhG, ki je prehodna določba za prilagoditev nacionalnega prava Direktivi 93/98. Odstavek 2 tega
         člena naj namreč ne bi veljal za fonograme, proizvedene pred 1. januarjem 1966, ker v Nemčiji nikoli niso bili varovani.

      16      V teh okoliščinah je družba Sony zoper sodbo pritožbenega sodišča vložila revizijo pri Bundesgerichtshof, ki je menilo, da
         je odločitev o reviziji odvisna od razlage člena 10(2) Direktive 2006/116, ter je prekinilo odločanje in Sodišču postavilo
         ti vprašanji za predhodno odločanje:

      „1.       Ali se trajanje varstva iz Direktive 2006/116 [...] pod pogoji iz člena 10(2) te direktive uporablja tudi, če sporni predmet
         ni bil nikoli varovan v državi članici, v kateri se zahteva varstvo?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
      (a)       ali je treba šteti, da nacionalne določbe v smislu člena 10(2) Direktive 2006/116 [...] vključujejo tudi določbe držav članic,
         ki urejajo varstvo imetnikov pravic, ki niso državljani Skupnosti?

      (b)       Ali se trajanje varstva, določeno v Direktivi 2006/116, v skladu s členom 10(2) uporablja tudi za predmete, ki so 1. julija
         1995 sicer ustrezali merilom za varstvo, navedenim v Direktivi 92/100 [...], katerih imetniki pa niso državljani Skupnosti?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      17      Uvodoma je treba ugotoviti, da se avtorski pravici sorodne pravice, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, nanašajo
         na pravice v zvezi z reproduciranjem in distribuiranjem fonogramov. V postopku ni bilo izpodbijano, da so bile te pravice
         veljavno prenesene na družbo Sony.

      18      Iz predložitvene odločbe tudi izhaja, da so na podlagi člena 126 UrhG podjetja s sedežem v Združenih državah Amerike v Nemčiji
         lahko deležna varstva, ki ga določa konvencija, navedena v točki 15 te sodbe, samo za storitve, opravljene po 1. januarju
         1966, ta pogoj pa ni izpolnjen za fonograme, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari. Tudi na podlagi člena 137f(2) UrhG
         tem fonogramom ni mogoče priznati varstva na nemškem ozemlju, ker je predpostavka za to določbo, da je bilo zadevno delo varovano
         na navedenem ozemlju pred 1. julijem 1995, ta pogoj pa za navedene fonograme ni bil nikoli izpolnjen.

      19      Poudariti je treba, da predlog za sprejetje predhodne odločbe, kot izhaja iz njegovega besedila, temelji na trditvi, da varstvo
         po britanski zakonodaji velja za fonograme, ki so bili posneti pred 1. januarjem 1966, in je bilo razširjeno na fonograme
         ameriških proizvajalcev, ki so bili izdani v Združenih državah.

       Prvo vprašanje
      20      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba priznati trajanje varstva iz člena 10(2) Direktive 2006/116
         predmetom, ki niso bili nikoli varovani v državi članici, v kateri se to varstvo zahteva.

      21      V skladu s členom 10(2) Direktive 2006/116 velja trajanje varstva pravic proizvajalcev fonogramov iz člena 3(2) navedene direktive
         za zadevni predmet, če je bil ta 1. julija 1995 varovan v vsaj eni od držav članic v skladu z nacionalnimi določbami o avtorski
         ali sorodnih pravicah, oziroma za dela, ki ustrezajo merilom varstva po Direktivi 92/100.

      22      Tako iz besedila navedenega člena 10(2) izhaja, da prvi alternativni pogoj, ki je naveden v tej določbi, vsebuje zahtevo,
         da je bil zadevni predmet predhodno varovan v vsaj eni od držav članic. Z navedeno določbo se ne zahteva, da se varstvo po
         Direktivi 2006/116 zahteva v tej državi članici.

      23      Treba je tudi opozoriti, da je v uvodni izjavi 3 Direktive 2006/116 navedeno, da razlike med nacionalnimi zakoni lahko ovirajo
         prost pretok blaga in svobodo opravljanja storitev ter izkrivljajo konkurenco na skupnem trgu. Za zagotovitev nemotenega delovanja
         notranjega trga je namen te direktive uskladitev zakonodaj držav članic, tako da se trajanje varstva izenači v vsej Skupnosti.

      24      V teh okoliščinah razlaga člena 10(2) Direktive 2006/116, v skladu s katero naj bi bil pogoj za uporabo prvega alternativnega
         pogoja, ki je naveden v tej določbi, ta, da je bilo varstvo predhodno zagotovljeno v nacionalni zakonodaji države članice,
         v kateri se zahteva varstvo po navedeni direktivi, pa čeprav bi bilo tako predhodno varstvo priznano v drugi državi članici,
         ni v skladu niti z besedilom zadevne določbe niti z namenom te direktive.

      25      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da velja trajanje varstva po Direktivi 2006/116 na podlagi člena 10(2) te direktive,
         tudi kadar zadevni predmet ni bil nikoli varovan v državi članici, v kateri se zahteva varstvo.

       Drugo vprašanje pod (a)
      26      S tem vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali nacionalne določbe v smislu člena 10(2), prvi alternativni pogoj, Direktive
         2006/116 vsebujejo tudi določbe v zvezi z varstvom imetnikov avtorski pravici sorodnih pravic, ki niso državljani Skupnosti.

      27      Poudariti je treba, da se, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 64 sklepnih predlogov, določbe člena 10(2) Direktive
         2006/116 nanašajo na predmet varstva in veljajo za vsa dela in predmete, ki so jih 1. julija 1995 varovale določbe o avtorski
         ali sorodnih pravicah v vsaj eni državi članici.

      28      Glede tega iz besedila navedenega člena 10(2) ne izhaja, da bi se ta nanašal samo na nacionalne določbe o avtorski ali sorodnih
         pravicah, ki zadevajo varstvo njihovih imetnikov, ki so državljani Skupnosti. Ta določba namreč določa, da morajo države članice
         priznati trajanje varstva po Direktivi 2006/116 vsem delom in vsem predmetom, ki so bili 1. julija 1995 varovani v vsaj eni
         od držav članic.

      29      Ob uporabi člena 10(2) Direktive 2006/116 je treba torej preučiti, ali je mogoče šteti, da je bilo delo ali predmet, in sicer
         ne glede na državljanstvo imetnika avtorski pravici sorodnih pravic, ki se nanašajo na to delo ali predmet, 1. julija 1995
         varovano v vsaj eni od držav članic.

      30      Vendar iz predložitvene odločbe izhaja, da Bundesgerichtshof dvomi, da bi bila razlaga člena 10(2) Direktive 2006/116, na
         podlagi katere bi se priznala ugodnost iz te določbe imetnikom avtorski pravici sorodnih pravic, ki niso državljani Skupnosti,
         združljiva s členom 7(2) te direktive.

      31      Glede tega je treba ugotoviti, da je namen člena 10(2) Direktive 2006/116 opredelitev pogojev, pod katerimi prehodno velja
         trajanje varstva avtorski pravici sorodnih pravic po tej direktivi za obstoječe položaje. Na podlagi tega člena velja to trajanje
         za dela in predmete, ki so bili 1. julija 1995 varovani z nacionalnimi določbami o avtorski ali sorodnih pravicah v vsaj eni
         od držav članic.

      32      Namen navedenega člena 10(2) ni, da bi se možnost iz člena 7(2) Direktive 2006/116 odvzela v vseh tistih primerih, v katerih
         imetniki avtorski pravici sorodnih pravic, ki niso državljani Skupnosti, zahtevajo trajanje varstva po navedeni direktivi
         v zvezi z delom ali predmetom, ki ne izpolnjuje nobenega od dveh alternativnih pogojev iz prehodne določbe člena 10(2) te
         direktive.

      33      Namen navedenega člen 7(2) je namreč ureditev varstva pravic, sorodnih avtorski pravici, za njihove imetnike, ki niso državljani
         Skupnosti, zato ta člen določa, da trajanje varstva iz člena 3 navedene direktive velja za take imetnike, če jim države članice
         varstvo priznajo.

      34      Glede na navedeno je treba vprašanje, ali je bil v okviru člena 10(2) Direktive 2006/116 imetnik avtorski pravici sorodnih
         pravic na delu ali predmetu, ki je državljan tretje države, 1. julija 1995 varovan v vsaj eni od držav članic, presojati na
         podlagi nacionalnih določb te države članice, ne pa na podlagi nacionalnih določb države članice, v kateri se zahteva varstvo
         po navedeni direktivi. Tako ugotovitev potrjujeta tudi uvodni izjavi 3 in 17 zadevne direktive, v katerih je naveden namen,
         da se izvede zadevna uskladitev in zlasti da se poišče ista začetna točka za izračun trajanja varstva avtorski pravici sorodnih
         pravic ter da se določi isto trajanje varstva teh pravic po vsej Skupnosti, in sicer zaradi zagotovitve nemotenega delovanje
         notranjega trga.

      35      Iz tega izhaja, da za delo ali predmet, ki je bil 1. julija 1995 varovan v vsaj eni od držav članic v skladu z nacionalnimi
         določbami te države članice, dejstvo, da je imetnik tega varstva državljan tretje države in da v državi članici, v kateri
         se zahteva trajanje varstva po Direktivi 2006/116, ni varovan na podlagi nacionalnega prava te zadnje navedene države članice,
         ni odločilno za vprašanje uporabe člena 10(2) navedene direktive. Pomembno je namreč to, ali je bilo 1. julija 1995 zadevno
         delo ali predmet varovano na podlagi nacionalnih določb v vsaj eni od držav članic.

      36      Iz predložitvene odločbe izhaja, da v Združenem kraljestvu varstvo po nacionalnem pravu velja za fonograme, ki so bili posneti
         pred 1. januarjem 1966, in da so bili fonogrami, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, 1. julija 1995 v tej državi
         članici že varovani. V teh okoliščinah člen 7(2) Direktive 2006/116 ni namenjen urejanju položaja, ki se obravnava v postopku
         v glavni stvari.

      37      Zato je treba na drugo vprašanje pod (a) odgovoriti, da je treba člen 10(2) Direktive 2006/116 razlagati tako, da trajanje
         varstva po navedeni direktivi velja takrat, ko je bilo zadevno delo ali predmet  1. julija 1995 varovano v vsaj eni od držav
         članic na podlagi nacionalnih določb o avtorski ali sorodnih pravicah te države članice in ko je bil njihov imetnik na tem
         delu ali predmetu, ki je državljan tretje države, na ta dan upravičen do varstva po teh nacionalnih določbah.

       Drugo vprašanje pod (b)
      38      Glede na ta odgovor in trditev, na kateri temelji predložitvena odločba, kot je navedena v točki 19 te sodbe, na drugo vprašanje
         pod (b) ni treba odgovoriti.

       Stroški
      39      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Trajanje varstva po Direktivi 2006/116/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o trajanju varstva avtorske
            pravice in določenih sorodnih pravic velja na podlagi člena 10(2) te direktive, tudi kadar zadevni predmet ni bil nikoli varovan
            v državi članici, v kateri se zahteva varstvo.
      2)      Člen 10(2) Direktive 2006/116 je treba razlagati tako, da trajanje varstva po tej direktivi velja takrat, ko je bilo zadevno
            delo ali predmet 1. julija 1995 varovano v vsaj eni od držav članic na podlagi nacionalnih določb o avtorski ali sorodnih
            pravicah te države članice in ko je bil imetnik takih pravic na tem delu ali predmetu, ki je državljan tretje države, na ta
            dan upravičen do varstva po teh nacionalnih določbah.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 8. februarja 1968. # Fonderie Acciaierie Giovanni Mandelli proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 3-67.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 1. julija 2009. # Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ureditev pomoči za prestrukturiranje, ki jih je Republika Poljska dodelila proizvajalcu jekla - Odločba, ki pomoči razglaša za delno nezdružljive s skupnim trgom in nalaga vračilo - Protokol št. 8 o prestrukturiranju poljske jeklarske industrije - Obrestna mera za vračilo nezdružljivih pomoči - Obveznost tesnega sodelovanja z državo članico - Člena 9(4) in 11(2) Uredbe (ES) št. 794/2004. # Zadeva T-288/06.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (osmi senat)
      z dne 1. julija 2009 (
            *1
         )
      „Državne pomoči — Sistem pomoči za prestrukturiranje, ki jih je Republika Poljska dodelila proizvajalcu jekla — Odločba, s katero so bile pomoči razglašene za delno nezdružljive s skupnim trgom in je bilo naloženo njihovo vračilo — Protokol št. 8 o prestrukturiranju poljske jeklarske industrije — Obrestna mera za vračilo nezdružljivih pomoči — Obveznost tesnega sodelovanja z državo članico — Člena 9(4) in 11(2) Uredbe (ES) št. 794/2004“
      V zadevi T-288/06,

         Regionalny Fundusz Gospodarczy S. A. (prej Huta Częstochowa S. A.) s sedežem v Čestohovi (Poljska), ki jo zastopata C. Sadkowski in D. Sałajewski, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata C. Giolito in A. Stobiecka-Kuik, zastopnika,
      tožena stranka,
      zaradi predloga za delno razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2006/937/ES z dne 5[.] julij[a] 2005 o državni pomoči št. C 20/04 (prej NN 25/04) za Huta Częstochowa S. A. (UL 2006, L 366, str. 1) v delu, kjer nekatere pomoči razglaša za nezdružljive s skupnim trgom in Republiki Poljski nalaga, naj izterja njihovo vračilo,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (osmi senat),
      v sestavi M. E. Martins Ribeiro, predsednica, S. Papasavvas in A. Dittrich (poročevalec), sodnika,
      sodna tajnica: K. Pocheć, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. septembra 2008
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Pravni okvir

               1

               Člen 8 Protokola št. 2 v zvezi s proizvodi ESPJ Evropskega sporazuma z dne 16. decembra 1991 o pridružitvi med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Republiko Poljsko na drugi strani (UL 1993, L 348, str. 2, v nadaljevanju: Protokol št. 2) določa:
               „1.   Če lahko vpliva na trgovino med Skupnostjo in Poljsko, je s pravilnim delovanjem tega sporazuma nezdružljivo naslednje:
               […]

                        iii)

                        vse vrste javnih pomoči razen odstopanj na podlagi Pogodbe ESPJ.

                  […]
               4.   Stranke priznavajo, da lahko [Republika] Poljska v prvih petih letih od datuma začetka veljavnosti sporazuma in z odstopanjem od odstavka 1(iii) v zvezi s proizvodi ESPJ izjemoma dodeli javno pomoč za prestrukturiranje, če:

                        —

                        je program prestrukturiranja namenjen globalni racionalizaciji in zmanjšanju kapacitet na Poljskem,

                        —

                        ta pomoč v normalnih tržnih pogojih na koncu obdobja prestrukturiranja prispeva k sposobnosti preživetja upravičenih podjetij,

                        —

                        višina in pomen te pomoči sta le tolikšna, kolikor je nujno potrebno za obnovitev sposobnosti preživetja, in se postopno zmanjšuje.

                  Pridružitveni svet ob upoštevanju gospodarskega položaja [Republike] Poljske odloči o možnosti podaljšanja petletnega obdobja.“

               2

               S sklepom pridružitvenega sveta EU-Poljska št. 3/2002 z dne 23. oktobra 2002, s katerim je bilo podaljšano obdobje, določeno v členu 8(4) Protokola št. 2 (UL 2003, L 186, str. 38), je bilo za dodatnih osem let, šteto od , oziroma do pristopa Republike Poljske k Evropski uniji, podaljšano obdobje, v katerem je Republika Poljska v zvezi s proizvodi ESPJ izjemoma lahko dodelila javno pomoč za prestrukturiranje v skladu s pogoji iz člena 8(4) Protokola št. 2. Njegov člen 2 določa:
               „[Republika] Poljska predloži Komisiji […] program prestrukturiranja in načrt podjetja, ki ustrezata zahtevam iz člena 8(4) Protokola [št.] 2 in ki ju je ocenil in sprejel nacionalni organ, ki nadzoruje javne pomoči, (urad za konkurenco in varstvo potrošnikov).“

               3

               S Protokolom št. 8 o prestrukturiranju poljske jeklarske industrije, ki je priloga k Aktu o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 948, v nadaljevanju: Protokol št. 8), je bilo Republiki Poljski dovoljeno, da z odstopanjem od splošnih določb glede državnih pomoči dodeli pomoči za prestrukturiranje jeklarskega sektorja na podlagi natančnih navodil, določenih v načrtu prestrukturiranja in v skladu s pogoji iz tega protokola. Določa zlasti:

                        „1.

                        Ne glede na člena 87 in 88 Pogodbe ES se državna pomoč, ki jo je podelila [Republika] Poljska v namene prestrukturiranja določenim delom poljske jeklarske industrije, šteje za združljivo s skupnim trgom pod pogojem, da:

                                 —

                                 se obdobje iz člena 8(4) Protokola 2 […] podaljša do dne pristopa,

                                 —

                                 se v celotnem obdobju 2002–2006 spoštuje pogoje, ki so določeni v načrtu za prestrukturiranje, na podlagi katerega je bila veljavnost zgornjega protokola podaljšana,

                                 —

                                 se izpolni pogoje, ki so določeni v tem protokolu, in

                                 —

                                 se poljski jeklarski industriji od dne pristopa ne izplača nobene državne pomoči za prestrukturiranje.

                        2.

                        […]

                        3.

                        Le podjetja, našteta v Prilogi 1 (v nadaljevanju: upravičena podjetja), so upravičena do državne pomoči v okviru poljskega programa za prestrukturiranje jeklarstva.

                        4.

                        Upravičeno podjetje ne sme:

                                 a)

                                 v primeru združitve s podjetjem, ki ni vključeno v Prilogo 1, prenesti koristi od pomoči, ki je bila podeljena upravičenemu podjetju;

                                 b)

                                 prevzeti sredstev podjetja, ki ni vključeno v Prilogo 1 in ki je v obdobju do 31. decembra 2006 v stečaju.

                        5.

                        […]

                        6.

                        Pomoč za prestrukturiranje, ki se podeli upravičenim podjetjem, se določi z utemeljitvami v odobrenem poljskem načrtu za prestrukturiranje jeklarstva in v posamičnih poslovnih načrtih, kakor jih je odobril Svet. V nobenem primeru pa izplačana pomoč v obdobju 1997–2003 in njen skupni znesek ne presegata 3.387.070.000 PLN.
                        […]
                        [Republika] Poljska jeklarski industriji v namene prestrukturiranja ne podeli nobenih nadaljnjih pomoči.

                  […]

                        10.

                        Z vsemi naknadnimi spremembami v splošnem načrtu za prestrukturiranje in v posamičnih načrtih se mora strinjati Komisija in, kadar je to primerno, tudi Svet.

                  […]

                        18.

                        Če spremljanje pokaže, da:
                        […]

                                 c)

                                 je [Republika] Poljska v obdobju prestrukturiranja jeklarski industriji in predvsem upravičenim podjetjem podelila dodatne nezdružljive državne pomoči,

                           prehodne ureditve iz tega protokola ne veljajo.
                        Komisija naredi vse potrebno, da se od zadevnih podjetij zahteva povrnitev vseh pomoči, ki so bile podeljene s kršenjem pogojev iz tega protokola.“

               4

               Člen 7(5) Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 88 Pogodbe ES (UL L 83, str. 1) določa:
               „Če Komisija ugotovi, da je prijavljena pomoč nezdružljiva s skupnim trgom, sklene, da se pomoč ne sme izvajati […]“

               5

               Člen 9 Uredbe Komisije (ES) št. 794/2004 z dne 21. aprila 2004 o izvajanju Uredbe št. 659/1999 (UL L 140, str. 1) določa:
               „1.   Če ni drugače določeno v posebni odločbi, je obrestna mera, ki se uporablja za vračilo državne pomoči, dodeljene v nasprotju s členom 88(3) Pogodbe, enaka letnemu odstotku obresti, ki se določi za vsako koledarsko leto.
               Izračuna se na podlagi petletnega povprečja medbančnih menjalnih obrestnih mer za september, oktober in november prejšnjega leta, ki se mu prišteje 75 bazičnih točk. Komisija lahko v ustrezno utemeljenih primerih poveča obrestno mero za več kakor 75 bazičnih točk v zvezi z eno ali več državami članicami.
               […]
               4.   Če ni zanesljivih ali enakovrednih podatkov ali v izjemnih okoliščinah, lahko Komisija za eno ali več držav članic v tesnem sodelovanju z zadevno državo članico oziroma državami članicami določi obrestno mero za vračilo državne pomoči na podlagi druge metode ali podatkov, ki so ji na voljo.“

               6

               V zvezi s podrobnimi pravili za uporabo obrestne mere člen 11(2) navedene uredbe natančno določa:
               „Obrestna mera se do datuma vračila pomoči izračuna na podlagi obrestnoobrestnega računa. Na natečene obresti v prejšnjem letu se obračunajo obresti za vsako poznejše leto.“

         Dejansko stanje

               7

               Obravnavana zadeva se nanaša na projekt prestrukturiranja poljskega proizvajalca jekla Huta Częstochowa S. A. (v nadaljevanju: HCz). Prestrukturiranje družbe HCz je potekalo med letoma 2002 in 2005. Ob koncu so bila njena sredstva prenešena na nove družbe:

                        —

                        leta 2002 je bila za nadaljevanje jeklarske proizvodnje družbe HCz ustanovljena družba Huta Stali Częstochowa sp. z o. o. (v nadaljevanju: HSCz). Proizvodne obrate družbe HCz je dala v najem stečajnemu upravitelju in prevzela večino zaposlenih. Matična družba družbe HSCz je bila družba Towarzystwo Finansowe SILESIA Sp. z o. o., ki je bila v stoodstotni državni lasti;

                        —

                        leta 2004 sta bili ustanovljeni družbi Majątek Hutniczy sp. z o. o. (v nadaljevanju: MH) in Majątek Hutniczy Plus (v nadaljevanju: MH Plus). Njune delnice so bile v stoodstotni lasti družbe HCz. Družba MH je prejela sredstva proizvodnje jekla družb HCz, MH Plus pa nekatera druga sredstva, potrebna za proizvodnjo;

                        —

                        sredstva, ki niso povezana s proizvodnjo (imenovana nejeklarska sredstva), in elektrogospodarstvo Elsen so bila prenešena na družbo Operator ARP sp. z o. o., za katero odgovarja Agencja Rozwoju Przemysłu S. A. (agencija za industrijski razvoj v državni lasti), da bi bili javni dolgovi, nastali zaradi prestrukturiranja, povrnjeni (davki in prispevki za socialno zavarovanje).

               8

               Komisija je z dopisom z dne 19. maja 2004 obvestila Republiko Poljsko, da bo uvedla formalni postopek preiskave pomoči za prestrukturiranje, namenjene proizvajalcu jekla HCz. Ta odločba je bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije (UL C 204, str. 6, v nadaljevanju: odločba o uvedbi postopka) v verodostojnem jeziku (poljščina) z uvodnim povzetkom v vseh drugih uradnih jezikih. Komisija je vse zainteresirane stranke pozvala, naj predložijo svoje pripombe glede dejstev in pravne presoje, predstavljene v odločbi o uvedbi postopka. Prejela je pripombe Republike Poljske in štirih drugih zainteresiranih strank.

               9

               Ob koncu postopka je Komisija sklenila, da – v nasprotju s svojimi prvotnimi pomisleki – ukrepi za prestrukturiranje družbe HCz, ki so v skladu z določbami Ustawa o pomocy publicznej dla przedsiębiorców o szczególnym znaczeniu dla rynku pracy (zakon o javni pomoči podjetjem bistvenega pomena za trg dela z dne 30. oktobra 2002, Dz. U. št. 213, točka 1800, kakor je bil spremenjen), niso državna pomoč v smislu člena 87(1) ES. Nasprotno, Komisija je menila, da se je družba HCz v obdobju med letoma 1997 in 2002 okoristila na podlagi več naslovov državne pomoči. Komisija je ugotovila, da je ta delno bila v skladu s skupnim trgom, zahtevala pa je povračilo dela, za katerega je menila, da je nezdružljiv s skupnim trgom, in sicer 19.699.452 PLN (v nadaljevanju: sporna pomoč).

               10

               Komisija je 5. julija 2005 sprejela Odločbo 2006/937/ES o državni pomoči št. C 20/04 (prej NN 25/04) za družbo HCz (UL 2006, L 366, str. 1, v nadaljevanju: Odločba). Njen člen 3 določa:
               „1.   Državna pomoč, ki jo je [Republika] Poljska podelila [HCz] med letom 1997 in majem 2002 kot pomoč za tekoče poslovanje in pomoč za prestrukturiranje zaposlovanja v znesku 19.699.452 PLN, ni združljiva s skupnim trgom.
               2.   [Republika] Poljska sprejme vse potrebne ukrepe, da pomoč iz odstavka 1, ki je bila nezakonito na razpolago [HCz], izterja od [HCz], Regionalny Fundusz Gospodarczy, [MH] in [Operator ARP]. Vsa ta podjetja so solidarno odgovorna.
               Izterjava se izvede takoj in v skladu s postopki nacionalne zakonodaje pod pogojem, da dopuščajo takojšnjo in učinkovito izvrševanje odločbe. Izterjana vsota vključuje obresti od dne, od katerega so bila sredstva na razpolago [HCz], do njihove dejanske izterjave. Obresti se izračunajo v skladu z določbami iz poglavja V Uredbe […] št. 794/2004.
               3.   […]“

               11

               V skladu z dogovorom z dne 30. septembra 2005, ki je začel veljati , je družba ISD Polska sp. z o. o. (ki se je torej predstavljala s firmo ZPD Steel sp. z o. o., v nadaljevanju: ISD), hčerinska družba v stoodstotni lasti Industrial Union of Donbass Corp., od družbe HCz kupila vse delnice družb MH in MH Plus ter desetih drugih hčerinskih družb HCz. Družba ISD je s pogodbo prav tako z dne in ki je začela veljati od družbe Towarzystwo Finansowe SILESIA kupila vse delnice družbe HSCz. Družba ISD je tako postala lastnica družb HSCz, MH, MH Plus in desetih drugih hčerinskih družb HCz.

               12

               Po prodaji je družba HCz spremenila firmo v Regionalny Fundusz Gospodarczy S. A. (v nadaljevanju: tožeča stranka). Tožeča stranka je še vedno v celoti v državni lasti in ima v posesti le nekaj nepremičnin, ki niso povezane z jeklarsko industrijo.

               13

               Z dopisom z dne 17. februarja 2006 je Komisija prosila poljske organe, naj ji sporočijo obrestne mere za povračilo sporne pomoči od solidarnih dolžnikov, navedenih v členu 3(2) Odločbe. V odgovoru z dne so poljski organi predlagali obrestne mere za vračilo in metodo za izračunavanje obresti. Predlagali so zlasti, naj se za osnovo v obdobju 1997–1999 vzame obrestno mero poljskih državnih obveznic s fiksno obrestno mero in ročnostjo petih let, izraženo v PLN, za obdobje od leta 2000 do pristopa Republike Poljske k Evropski uniji pa obrestno mero istih obveznic s fiksno obrestno mero in ročnostjo desetih let. Poleg tega so ob upoštevanju položaja kapitalskih trgov na Poljskem v obdobju, zaznamovanem z zelo visokimi obrestnimi merami, ki so se obenem hitro nižale, zahtevali, da se morajo te obrestne mere posodabljati vsako leto in da se obresti ne smejo izračunavati na podlagi obrestno obrestnega računa.

               14

               Komisija je v dopisu z dne 7. junija 2006, naslovljenem na poljske organe, ugotovila, da mora biti obrestna mera za vračilo za celotno zadevno obdobje obrestna mera poljskih državnih obveznic s fiksno obrestno mero in ročnostjo petih let in da se mora na podlagi člena 11(2) Uredbe št. 794/2004 obračunati na podlagi obrestno obrestnega računa.

         Postopek in predlogi strank

               15

               Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 18. oktobra 2006 vložila to tožbo.

               16

               Tožeča stranka je z ločenim aktom, vpisanim v vpisnik v sodnem tajništvu istega dne, vložila predlog za izdajo začasne odredbe na podlagi člena 242 ES za odložitev izvajanja člena 3 Odločbe. Predsednik Sodišča prve stopnje je z odredbo z dne 13. decembra 2006 ta predlog zavrnil kot nedopusten.

               17

               Zaradi delne zamenjave sodnikov Sodišča prve stopnje je bila zadeva dodeljena novemu sodniku poročevalcu. Ta je bil dodeljen v osmi senat, ki mu je bila zato dodeljena obravnavana zadeva.

               18

               Ker tožeča stranka replike ni vložila v predpisanem roku, ki se je iztekel 16. marca 2007, ta ni bila vložena v spis.

               19

               Sodišče prve stopnje (osmi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da bo začelo ustni postopek, strankam postavilo nekaj pisnih vprašanj in pozvalo Komisijo, da predloži nekatere dokumente. Stranke so se odzvale v predpisanem roku.

               20

               Stranke so podale ustne trditve in odgovore na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče prve stopnje na obravnavi 4. septembra 2008.

               21

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj člen 3(2), drugi pododstavek, Odločbe razglasi za ničen.

               22

               Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        zavrže tožbo kot nedopustno;

                        —

                        podredno, zavrne pritožbo kot neutemeljeno;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Dopustnost

      – Trditve strank

               23

               Komisija uveljavlja, da tožeča stranka zaradi nepoznavanja formalnih zahtev, določenih v členu 44(1) Poslovnika Sodišča, ni predstavila jasnih in natančnih argumentov v podporo svojim očitkom, na podlagi česar bi Komisija lahko pripravila svojo obrambo, Sodišče prve stopnje pa preverilo njeno argumentacijo.

               24

               V podporo svojim očitkom je tožeča stranka navedla le tri splošne trditve. V povzetku, ki je bil objavljen v uradnem listu, je bila tako rekoč celotna obrazložitev tožbe.

         – Presoja Sodišča prve stopnje

               25

               Iz sodne prakse izhaja, da tožba, v kateri so razlogi za razglasitev ničnosti predstavljeni dovolj jasno in natančno, da se lahko tožena stranka učinkovito brani in da lahko Sodišče izvaja sodni nadzor, izpolnjuje minimalne zahteve, navedene v členu 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča in člena 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. marca 1994 v zadevi Hoyer proti Komisiji, T-43/91, RecFP, str. I-A-91 in II-297, točka 22).

               26

               Če so zato v tožbi vsaj na kratko navedeni tožbeni razlogi in če sta tako tožena stranka, ki je odgovorila na podane argumente, kot Sodišče lahko razumela trditve, podane v zvezi s tem, te ni mogoče razglasiti za nedopustno zaradi neupoštevanja člena 44(1)(c) Poslovnika (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 22. junija 1994 v združenih zadevah Rijnoudt in Hocken proti Komisiji, T-97/92 in T-111/92, RecFP, str. I-A-159 in II-511, točka 71).

               27

               V tem primeru je tožba res zelo kratka. Vseeno pa izpolnjuje zgoraj naštete minimalne zahteve. Kot namreč kaže v odgovoru na tožbo navedena vsebinska argumentacija glede temelja zadeve, tožba Komisiji omogoča učinkovito obrambo. Enako omogoča tudi Sodišču, da izvaja sodni nadzor.

               28

               Zato je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je podala Komisija, zavrniti.

         Utemeljenost

               29

               Tožeča stranka navaja dva tožbena razloga, povezana s kršitvijo členov 87 ES in 88 ES ter člena 7(5) Uredbe št. 659/1999 na eni strani in kršitvijo člena 9(4) Uredbe št. 794/2004 na drugi strani.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev členov 87 ES in 88 ES ter člena 7(5) Uredbe št. 659/1999
      – Trditve strank

               30

               Tožeča stranka trdi, da člena 87 ES in 88 ES ter člen 7 Uredbe št. 659/1999 dopuščajo sprejetje odločbe, ki pomoč, ki jo je dodelila država članica, razglaša za nezdružljivo s skupnim trgom le v dveh primerih, ko je bila, na eni strani, pomoč dodeljena po pristopu države članice k Evropski uniji, in, na drugi strani, ko se pomoč, čeprav je bila dodeljena pred pristopom države članice k Evropski uniji, po pristopu še vedno uporablja.

               31

               Ker je Republika Poljska k Evropski uniji pristopila 1. maja 2004 in ker se odločba o dodelitvi pomoči družbi HCz med leti 1997 in 2002 po pristopu Republike Poljske ni uporabljala, Komisija po mnenju tožeče stranke ni imela pravice odločati, ali je bila sporna pomoč združljiva s skupnim trgom, zato ji ni bilo dovoljeno, da se opredeli glede izračuna obresti za obdobje med dnevom dodelitve pomoči družbi HCz in dnevom dejanskega vračila. Komisija naj bi bila pooblaščena le, da naloži obveznost vračila obresti od (dan po začetku veljavnosti pristopne pogodbe) do dne dejanskega plačila.

               32

               Pomoč, ki jo je dodelila Republika Poljska za obdobje 1997–2002, naj ne bi mogla vplivati na trgovino med državami članicami, saj naj bi se nanašala na trg države, ki v ob dodelitvi sporne pomoči še ni bila članica Evropske unije. Poleg tega po mnenju tožeče stranke družba HCz v Protokolu št. 8 v Prilogi 1 naj ne bi bila omenjena, ker se velik del njegovih določb naj ne bi nanašal nanjo. Nazadnje, Protokol št. 8 naj ne bi širil nadzora Komisije s prilogami, ki so nastale pred pristopom Republike Poljske.

               33

               Komisija najprej poudarja, da ne vidi povezave med členom 3(2), drugi pododstavek, Odločbe in navedenimi ugovori. Poleg tega zavrača trditve tožeče stranke.

         – Presoja Sodišča prve stopnje

               34

               Najprej je treba pojasniti povezavo med prvim tožbenim razlogom in sklepi, ki jih je navedla tožeča stranka in se navezujejo le na člen 3(2), drugi pododstavek, Odločbe.

               35

               Na eni strani tožeča stranka namreč trdi, da pogoji, navedeni v členih 87 ES in 88 ES, niso izpolnjeni, ker Republika Poljska v času nastanka dejanskega stanja še ni bila članica Evropske unije in ker Protokola št. 8 ni bilo mogoče uporabiti. V bistvu torej uporabljivost določb Skupnosti s področja državnih pomoči izpodbija ratione temporis in ratione personae.

               36

               Na drugi strani pa je nezdružljivost sporne pomoči s skupnim trgom ugotovljena v členu 3(1) Odločbe, vendar se določba, ki jo izpodbija tožeča stranka, namreč člen 3(2), drugi pododstavek, Odločbe nanaša le na izračun obresti.

               37

               Na obravnavi je bila tožeča stranka naprošena, naj pojasni obseg svoje tožbe in predlogov. V odgovor na to prošnjo je v bistvu pojasnila, da je s prvim tožbenim razlogom brez dvoma zahtevala razglasitev ničnosti Odločbe v celoti. Vendar se je „zaradi političnih razlogov“ njeno vodstvo odločilo, da bo, če bi bilo temu tožbenemu razlogu ugodeno, zahtevalo le razglasitev ničnosti tistih določb Odločbe, ki se nanašajo na obresti, to je člena 3(2), drugi pododstavek, Odločbe.

               38

               Prvi tožbeni razlog je treba zato razumeti tako, da želi doseči le razveljavitev obresti, dolgovanih za obdobje pred pristopom Republike Poljske k Evropski uniji.

               39

               Prvič, glede uporabe pravil Skupnosti s področja državnih pomoči ratione temporis, med strankama ni sporno, da se člena 87 ES in 88 ES načeloma ne uporabljata za pred pristopom dodeljene državne pomoči, ki se po pristopu ne uporabljajo več.

               40

               Ob tem se Komisija, da bi utemeljila svojo pristojnost, opira na Protokol št. 8 kot lex specialis. Zato je treba preučiti, ali njegove določbe Komisiji omogočajo razširitev pooblastila za nadzor državnih pomoči na sporno pomoč in ali ustvarjajo zadostno pravno podlago za njeno prepoved.

               41

               V zvezi s tem je treba spomniti, da se Protokol št. 8 nanaša na pomoči, dodeljene v obdobju med letoma 1997 in 2003. Omejen znesek pomoči, dodeljen za to obdobje (to je pred pristopom Republike Poljske k Evropski uniji), namenja za prestrukturiranje nekaterih podjetij, naštetih v Prilogi 1, in, nasprotno, prepoveduje vse druge državne pomoči za prestrukturiranje jeklarske industrije.

               42

               Točka 6, prva alinea, Protokola št. 8 zlasti določa, da celotni znesek pomoči, plačane v obdobju med letoma 1997 in 2003 ne sme preseči 3.387.070.000 PLN. Točka 6, tretja alinea, Protokola št. 8 natančno določa, da Republika Poljska za prestrukturiranje jeklarske industrije ne sme dodeliti nobene druge pomoči. Zato je, nasprotno trditvam tožeče stranke, retroaktivna uporaba Protokola št. 8 utemeljena v točki 6 Protokola, ki določa obdobje med letoma 1997 in 2003.

               43

               Zato je iz besedila Protokola št. 8 razvidno, da se ta uporablja za pomoči, dodeljene pred pristopom. Namen Protokola št. 8 je namreč bil uvesti jasno ureditev za dodeljevanje pomoči, namenjenih prestrukturiranju poljske jeklarske industrije, in ne le izogniti se kumuliranju pomoči upravičenih podjetij.

               44

               Iz navedenega izhaja, da je Protokol št. 8 lex specialis glede na člena 87 ES in 88 ES in da razširja nadzor državnih pomoči, ki ga na podlagi Pogodbe ES izvaja Komisija, na pomoči, dodeljene za reorganizacijo poljske jeklarske industrije v obdobju med letoma 1997 in 2003.

               45

               Drugič, v zvezi s trditvijo glede uporabe Protokola št. 8 ratione personae, v skladu s katero se ta ne nanaša na podjetja, ki niso našteta v Prilogi 1, je treba ugotoviti, da ta protokol zadeva poljsko jeklarsko industrijo v celoti, torej sam po sebi vključuje tudi tožečo stranko. Ne le namreč, da točka 6, tretji pododstavek, Protokola št. 8 določa skupno vrednost pomoči in izključuje vse druge pomoči, ki jih ne predvideva, ampak tudi točka 3 Protokola natančno določa, da lahko le podjetja, našteta v Prilogi 1 (upravičena podjetja), prejemajo državno pomoč iz programa prestrukturiranja poljske jeklarske industrije. Če bi bilo dovoljeno, da bi lahko podjetje, ki ni navedeno v Prilogi 1, obdržalo neomejene, pred pristopom prejete zneske pomoči za prestrukturiranje, ne da bi zmanjšalo kapacitete proizvodnje, bi Protokol št. 8 izgubil ves smisel.

               46

               Nazadnje, tožba naj bi bila v delu, kjer tožeča stranka ugovarja določbam Protokola št. 8, nedopustna, saj so določbe Protokola št. 8 del primarnega prava.

               47

               Zato je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.

         Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 9(4) Uredbe št. 794/2004
      – Trditve strank

               48

               Tožeča stranka Komisiji očita, da v Odločbi ni določila obrestnih mer za vračilo sporne pomoči. Ob neobstoju medbančne menjalne obrestne mere petih let na Poljskem, pred njenim pristopom k Evropski uniji, bi morali Komisija in Republika Poljska skleniti o tem dogovor v skladu z določbami člena 9(4) Uredbe št. 794/2004. Tak dogovor bi moral izhajati iz Odločbe ali katere druge odločbe Komisije, saj naj bi šlo za edini način, kako za vračilo javne pomoči zavezanim družbam omogočiti uvedbo postopka proti organom, ki določajo obrestne mere.

               49

               Komisija tem trditvam ugovarja.

         – Presoja Sodišča prve stopnje

               50

               Glede dela, v katerem tožeča stranka ugovarja v Odločbi vsebovani metodi izračunavanja obresti, je treba spomniti, da imajo ugotovitve člena 3(2), drugi pododstavek, Odločbe, če se navezujejo le na upoštevne določbe poglavja V Uredbe št. 794/2004, deklaratorni značaj. Sama metoda izračunavanja obresti namreč izhaja iz Uredbe št. 794/2004. Tožeča stranka se torej ne sklicuje na ugovor nezakonitosti glede te uredbe.

               51

               V zvezi z domnevno nujnostjo dogovora med Komisijo in Republiko Poljsko je treba spomniti, da je Komisija – glede na uvodno izjavo 147 Odločbe – izrecno izjavila, da za Poljsko medbančne menjalne obrestne mere za pet let za obdobje, ko je bila sporna pomoč dodeljena, ne obstajajo, obrestne stopnje za vračilo pa morajo v skladu s členom 9(4) Uredbe št. 794/2004 temeljiti na obrestni meri za vračilo, ki velja za ustrezno za navedeno obdobje.

               52

               Člen 9(4) Uredbe št. 794/2004 določa torej le, da mora biti določitev obrestne mere za vračilo izvršena v „tesnem sodelovanju“ z zadevno državo članico, ne zahteva pa „dogovora“.

               53

               V zvezi s tem korespondenca med Komisijo in poljskimi organi, ki jo je ta predložila na prošnjo sodišča, kaže, da je določitev obrestnih mer za vračilo sporne pomoči dejansko potekala v „tesnem sodelovanju“ z Republiko Poljsko. Z dopisom z dne 13. marca 2006 so poljski organi za obrestno mero za vračilo namreč predlagali obrestno mero državnih obveznic z ročnostjo petih in desetih let. Poleg tega so ob upoštevanju položaja trgov kapitala na Poljskem v obdobju, zaznamovanem z zelo visokimi obrestnimi merami, ki so se obenem hitro nižale, zahtevali, da se morajo te obrestne mere posodabljati vsako leto in da se obresti ne smejo izračunavati na podlagi obrestno obrestnega računa.

               54

               Komisija je te predloge sprejela. Seveda je menila, da je zaradi povezanosti treba uporabiti dve različni obrestni meri, za celotno obdobje od leta 1997 do leta 2004 pa se mora uporabiti le obrestna mera za obveznice z ročnostjo petih let. Vendar pa Komisija v skladu s členom 9(4) Uredbe št. 794/2004 pri določanju obrestne mere, ki bo uporabljena, razpolaga z določeno mero diskrecije. Sicer pa tožeča stranka ni ugovarjala izbiri enotne obrestne mere.

               55

               Res je, da je Komisija pri metodi uporabe obresti, še posebej izračuna obresti na podlagi obrestno obrestnega računa, zavrnila trditev Republike Poljske v zvezi z obrestmi od obresti. Člen 11(2) Uredbe št. 794/2004 pa natančno določa, da se do datuma vračila pomoči obrestna mera izračuna na podlagi obrestno obrestnega računa in da se na višino obresti v prejšnjem letu obračunajo obresti za vsako poznejše leto. Poleg tega člen 13 Uredbe št. 794/2004 določa, da njena člena 9 in 11 veljata v zvezi s katero koli odločbo o vračilu, priglašeno po datumu začetka veljavnosti te uredbe. Uredba št. 794/2004, ki je začela veljati maja 2004, se je torej uporabljala od sprejetja Odločbe, tako da je Komisija morala zahtevati izračun obresti na podlagi obrestno obrestnega računa.

               56

               V teh okoliščinah in glede na dejstvo, da so poljski organi predlagali sporne obrestne mere, ni mogoče šteti, da Komisija ni izpolnila svoje obveznosti določiti obrestne mere za vračilo sporne pomoči v tesnem sodelovanju z Republiko Poljsko oziroma da se je očitno zmotila pri oceni.

               57

               Nazadnje, Komisija ni bila zavezana v Odločbi določiti obrestne mere za vračilo sporne pomoči, ker tudi ni bila zavezana natančno opredeliti zneska glavnice pomoči, ki ga je bilo treba vrniti, in ker je lahko določila zgolj metode, s katerimi bi država članica izračunala višino pomoči (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 31. maja 2006 v zadevi Kuwait Petroleum (Nederland) proti Komisiji, T-354/99, ZOdl., str. II-1475, točka 67 in navedena sodna praksa).

               58

               Iz tega je razvidno, da je treba tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 9(4) Uredbe št. 794/2004 zavrniti.

               59

               Ker so bili vsi tožbeni razlogi tožeče stranke zavrnjeni, je treba zavrniti tožbo v celoti.

         Stroški

               60

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (osmi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Regionalny Fundusz Gospodarczy S. A. se naloži plačilo stroškov.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Dittrich
                     Podpisi

            Stvarno kazalo

                  Pravni okvir

                  Dejansko stanje

                  Postopek in predlogi strank

                  Pravo

                  Dopustnost

                  – Trditve strank

                  – Presoja Sodišča prve stopnje

                  Utemeljenost

                  Prvi tožbeni razlog: kršitev členov 87 ES in 88 ES ter člena 7(5) Uredbe št. 659/1999

                  – Trditve strank

                  – Presoja Sodišča prve stopnje

                  Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 9(4) Uredbe št. 794/2004

                  – Trditve strank

                  – Presoja Sodišča prve stopnje

                  Stroški

            (
            *1
         )	Jezik postopka: poljščina.