title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 29. marca 2012.#Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung proti Pfeifer & Langen KG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht.#Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Zaščita finančnih interesov Evropske unije – Člena 3 in 4 – Upravni ukrepi – Izterjava neupravičeno pridobljenih koristi – Kompenzacijske in zamudne obresti, dolgovane na podlagi nacionalnega prava – Uporaba pravil o zastaranju iz Uredbe št. 2988/95 za izterjavo teh zamudnih obresti – Dies a quo zastaranja – Pojem ‚prekinitev‘ – Pojem ‚pretrganje‘.#Zadeva C-564/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 29. marca 2012 (
            *1
         )
      „Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 — Zaščita finančnih interesov Evropske unije — Člena 3 in 4 — Upravni ukrepi — Izterjava neupravičeno pridobljenih koristi — Kompenzacijske in zamudne obresti, dolgovane na podlagi nacionalnega prava — Uporaba pravil o zastaranju iz Uredbe št. 2988/95 za izterjavo teh zamudnih obresti — Dies a quo zastaranja — Pojem ‚prekinitev‘ — Pojem ‚pretrganje‘“
      V zadevi C-564/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht (Nemčija) z odločbo z dne 21. oktobra 2010, ki je prispela na Sodišče 2. decembra 2010, v postopku

         Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung

      proti

         Pfeifer & Langen KG,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.-C. Bonichot, predsednik senata, K. Schiemann, L. Bay Larsen, sodnika, C. Toader (poročevalka), sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. novembra 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung W. Wolski, B. Messerschmidt in J. Jakubiec, zastopniki,

               —

               za Pfeifer & Langen KG D. Ehle in C. Hagemann, odvetnika,

               —

               za Evropsko komisijo G. von Rintelen in P. Rossi, zastopnika.

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 26. januarja 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Pfeifer & Langen KG (v nadaljevanju: Pfeifer & Langen) in Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (zvezni urad za kmetijstvo in prehrano, v nadaljevanju: Bundesanstalt) glede izterjave obrestnih zahtevkov v zvezi s povračilom neupravičeno pridobljenega kritja stroškov skladiščenja, ki škoduje finančnim interesom Evropske unije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba št. 2988/95

               3

               V tretji uvodni izjavi Uredbe št. 2988/95 je navedeno, da „[...] je treba na vseh področjih preprečevati dejanja, ki škodujejo finančnim interesom Skupnosti“.

               4

               V peti uvodni izjavi te uredbe je navedeno, da „so v skladu s to uredbo nepravilno ravnanje ter upravni ukrepi in kazni za takšno ravnanje zajeti v sektorskih predpisih“.

               5

               Člen 1 te uredbe določa:
               „1.   Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.
               2.   ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi izdatki.“

               6

               Člen 3 Uredbe št. 2988/95 določa:
               „1.   Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni rok, ki ne sme biti krajši od treh let.
               V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. Pri večletnih programih zastaralni rok v vsakem primeru teče do zaključka programa.
               Katero koli dejanje pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki se nanaša na nepravilnost in o katerem je organ obvestil zadevno osebo, pretrga zastaranje. Po vsakem dejanju, ki pomeni pretrganje zastaranja, začne zastaralni rok teči znova.
               [...]
               2.   Rok za izvršitev odločbe o upravni kazni je tri leta. Rok začne teči na dan, ko postane odločba pravnomočna.
               Primere pretrganja in prekinitve urejajo ustrezne določbe nacionalne zakonodaje.
               3.   Države članice lahko določijo daljši zastaralni rok od tistega iz odstavk[a] 1 [...]“

               7

               Člen 4(1) in (2) navedene uredbe določa:
               „1.   Praviloma se za vsako nepravilnost odredi odvzem neupravičeno pridobljene koristi

                        —

                        z obveznostjo plačila ali vračila dolgovanega ali neupravičeno prejetega zneska,

                  [...]
               2.   Uporaba ukrepov iz odstavka 1 je omejena na odvzem pridobljene koristi in, če je tako predvideno, obresti, katerih višina se lahko določi pavšalno.“

         Uredba (ES) št. 1258/1999

               8

               Člen 8 Uredbe Sveta (ES) št. 1258/1999 z dne 17. maja 1999 o financiranju skupne kmetijske politike (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 414) določa:
               „1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe skladno s svojimi zakoni in drugimi predpisi:

                        a)

                        da se prepričajo, da so ukrepi, ki jih financira [Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad (EKUJS)], dejansko izvedeni in pravilno izvršen[i];

                        b)

                        da preprečijo in odpravljajo nepravilnosti;

                        c)

                        da se izterjajo zneski, izgubljeni zaradi nepravilnosti ali malomarnosti.

                  Države članice obvestijo Komisijo o za to sprejetih ukrepih, in zlasti o stanju upravnih in sodnih postopkov.
               2.   Če se zneski v celoti ne izterjajo, nosi finančne posledice nepravilnosti ali malomarnosti Skupnost, kar ne velja za posledice zaradi nepravilnosti ali malomarnosti, ki jih je mogoče pripisati upravam in ustanovam držav članic.
               Izterjani zneski se izplačajo akreditiranim plačilnim službam, ki jih odštejejo od odhodkov, ki jih financira [EKUJS]. Obresti za izterjane ali prepozno plačane zneske se izplačajo v [EKUJS].
               3.   Svet, ki odloča s kvalificirano večino na predlog Komisije, določi splošna pravila za uporabo tega člena.“

         Uredba Sveta (ES) št. 1290/2005

               9

               Člen 32 Uredbe Sveta (ES) št. 1290/2005 z dne 21. junija 2005 o financiranju skupne kmetijske politike (UL L 209, str. 1) določa:
               „1.   Zneski, izterjani zaradi nepravilnosti ali malomarnosti, in pripadajoče obresti se nakažejo plačilnim agencijam, ki jih vknjižijo kot prihodke, namenjene [Evropskemu kmetijskemu jamstvenemu skladu (EKJS)], in sicer za mesec, ko je bil denar dejansko prejet.
               2.   Ob nakazovanju v proračun Skupnosti lahko država članica za pavšalno povračilo stroškov izterjave zadrži 20 % ustreznega zneska iz odstavka 1, razen zneskov, ki se izterjajo zaradi nepravilnosti ali malomarnosti upravnih organov ali drugih organov zadevne države članice.
               3.   Ob predložitvi letnih računovodskih izkazov iz člena 8(1)(c)(iii) države članice predložijo Komisiji tudi poročilo o postopkih izterjav zaradi nepravilnosti, v katerem navedejo še neizterjane zneske, in sicer glede na upravni in/ali sodni postopek ter leto, v katerem je bila prvič upravno ali sodno ugotovljena nepravilnost.
               Države članice dajo Komisiji na razpolago podrobnosti o stanju posameznih postopkov izterjave in posameznih, še neizterjanih zneskih.
               [...]“

               10

               Na podlagi člena 49 Uredbe št. 1290/2005 se člen 32 te uredbe uporablja za primere, sporočene v okviru člena 3 Uredbe Sveta (EGS) št. 595/91 z dne 4. marca 1991 o nepravilnostih in povračilu napačno izplačanih vsot v zvezi s financiranjem skupne kmetijske politike ter o ustanovitvi informacijskega sistema na tem področju in razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 283/72 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 11, str. 171) in za katere izterjava 16. oktobra 2006 še ni bila v celoti izvršena.

         Nacionalno pravo

               11

               Na podlagi členov 6(1), točka 11, in 14(1), prvi stavek, zakona o izvedbi skupne ureditve trgov (Gesetz zur Durchführung der Gemeinsamen Marktorganisationen), kakor je bil spremenjen z zakonom o spremembi določb o upravnem postopku (Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften) z dne 2. maja 1996 (BGBl. 1996 I, str. 656, v nadaljevanju: zakon o ureditvi trgov), je treba zahtevke za povračilo posebnih prejemkov, kot so ti, prejeti za izravnavo stroškov skladiščenja, obrestovati od njihovega nastanka dalje po obrestni meri v višini treh odstotnih točk nad eskontno obrestno mero Deutsche Bundesbank, če pravni akti Sveta Evropske unije ali Komisije ne določajo drugače.

               12

               Predložitveno sodišče je navedlo, da je v skladu s členoma 197 in 201 nemškega civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch, v nadaljevanju: BGB) v različici, ki je veljala do 31. decembra 2001, zahtevek za zapadle obresti zastaral v štirih letih od konca koledarskega leta, v katerem je ta zahtevek nastal. Navedene določbe so se smiselno uporabljale za obrestne zahtevke javnega prava.

               13

               Od začetka veljavnosti, to je 1. januarja 2002, zakona o posodobitvi obligacijskega prava (Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts) z dne 26. novembra 2001 (BGBl. 2001 I, str. 3138), člen 195 BGB v različici, ki je veljala od tega datuma, določa, da je običajni zastaralni rok za zahtevke za zapadle obresti tri leta, medtem ko se štiriletni zastaralni rok še naprej uporablja za take zahtevke pred 1. januarjem 2002.

               14

               Na podlagi člena 217 BGB v različici, kot je veljala do 31. decembra 2001, se, „kadar se zastaralni rok pretrga, […] čas, ki se je iztekel do pretrganja, ne upošteva; zastaranje začne znova teči šele po prenehanju pretrganja“.

               15

               V skladu s členom 53(1) zakona o upravnem postopku (Verwaltungsverfahrensgesetz) v različici, ki se je uporabljala do 31. decembra 2001, „[u]pravni akt, ki se sprejme za izvršitev zahtevka pravnega subjekta javnega prava, pretrga zastaranje tega zahtevka. Pretrganje traja, dokler upravni akt ne postane pravnomočen ali dokler se upravni postopek, v katerem je bil sprejet, ne konča drugače. Člena 212 in 217 [BGB, v različici, ki je veljala do 31. decembra 2001] se uporabljata v tem smislu.“

               16

               Navedeni člen 53(1), v različici, ki se je uporabljala od 1. januarja 2002, določa, da „[u]pravni akt, ki se sprejme za ugotovitev ali izvršitev zahtevka pravnega subjekta javnega prava, prekine zastaranje tega zahtevka. Ta prekinitev preneha ob nastopu pravnomočnosti upravnega akta ali šest mesecev po tem, ko je o zahtevku drugače odločeno.“

               17

               Člen 80(1) zakonika o upravnem sodišču (Verwaltungsgerichtsordnung) določa, da imata „[u]govor in ničnostna tožba [...] suspenziven učinek“.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               18

               V tržnih letih za sladkor 1994/95, 1995/96 in 1996/97 je družba Pfeifer & Langen na podlagi svojega predloga prejemala povračila stroškov skladiščenja, kot so določena v členu 8(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 1785/81 z dne 30. junija 1981 o skupni ureditvi trgov za sektor sladkorja (UL L 177, str. 4), in sicer za skladiščenje sladkorja v okviru skupne ureditve trgov.

               19

               Bundesanstalt je s tremi odločbami z dne 30. januarja 2003 odločil, da je treba povračila zadevnih stroškov skladiščenja izterjati, ker je družba Pfeifer & Langen v svojih predlogih prijavila prevelike količine sladkorja. Poleg tega je v teh odločbah ugotovljeno, da se zneski, katerih vračilo se zahteva, obrestujejo in da bodo natančni zneski dolgovanih obresti določeni v poznejših aktih.

               20

               Družba Pfeifer & Langen je zoper navedene odločbe vložila pritožbe. Bundesanstalt je z odločbami z dne 10. oktobra 2006 znižal zneske, ki jih je treba vrniti, vendar je pritožbe v preostalem zavrnil.

               21

               Družba Pfeifer & Langen je vložila tožbe zaradi delne odprave odločb, s katerimi je bilo odločeno o njenih pritožbah, vendar do zdaj o teh tožbah še ni bilo odločeno.

               22

               Odločbe o pritožbah družbe Pfeifer & Langen so postale pravnomočne glede zneska, ki pred sodiščem ni bil izpodbijan, in sicer 469421,12 EUR, ki ga je tožeča stranka v postopku v glavni stvari plačala 15. novembra 2006.

               23

               Bundesanstalt je z odločbo z dne 13. aprila 2007 ugotovil, da se od tega zneska dolgujejo obresti, in je zato od družbe Pfeifer & Langen zahteval plačilo obresti v višini 298650,93 EUR.

               24

               Ta družba je zoper to odločbo vložila pritožbo in v njej predvsem zatrjevala, da so obrestni zahtevki delno zastarali.

               25

               Bundesanstalt je z odločbo z dne 22. oktobra 2007 odločil o navedeni pritožbi in ji ugodil v delu, v katerem se nanaša na obrestne zahtevke za leti 1997 in 1998. Ta zvezni urad je štel, da je za te zahtevke veljal štiriletni zastaralni rok, ki je določen v nacionalnem pravu, tako da so bili navedeni zahtevki zastarani na dan sprejetja teh odločb o izterjavi povračila stroškov skladiščenja, to je 30. januarja 2003. Vendar je Bundesanstalt glede zahtevkov za obresti po 31. decembru 1998, v znesku 237644,17 EUR, štel, da ti obrestni zahtevki, ki so nastali v poznejših letih, niso zastarali, zlasti ker je bilo zaradi navedenih odločb z dne 30. januarja 2003 zastaranje pretrgano. Zato je bila pritožba družbe Pfeifer & Langer glede zadnjenavedenih obrestnih zahtevkov zavrnjena.

               26

               Družba Pfeifer & Langer je 14. novembra 2007 pri Verwaltungsgericht Köln vložila tožbo zaradi delne odprave odločbe z dne 22. oktobra 2007, s katero je bilo odločeno o njeni pritožbi v delu, v katerem se nanaša na obrestne zahtevke, nastale v obdobju od 1. januarja 1999 do 31. decembra 2002, ki znašajo 119984,27 EUR. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je obrestne zahtevke za poznejša leta plačala.

               27

               Verwaltungsgericht Köln je s sodbo z dne 25. novembra 2009 navedeno odločbo z dne 22. oktobra 2007 glede zneska, ki je predmet tožbe, odpravilo. To sodišče je namreč štelo, da se na podlagi člena 14 zakona o ureditvi trgov terjatve v zvezi s povračilom posebnih prejemkov obrestujejo „od njihovega nastanka“. Vendar je isto sodišče presodilo, da je zadevna terjatev iz naslova zamudnih obresti nastala šele z vročitvijo odločb z dne 30. januarja 2003, to je 31. januarja 2003, tako da ni obveznosti plačila obresti za prejšnja obdobja.

               28

               Bundesanstalt je pri Bundesverwaltungsgericht vložila revizijo in predlagal, naj se tožba družbe Pfeifer & Langen zavrne.

               29

               Bundesverwaltungsgericht se strinja z Verwaltungsgericht Köln, da je v zadevi v glavni stvari obveznost obračunavanja zamudnih obresti na zneske, ki pomenijo neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije, urejena v nacionalnem pravu, v obravnavani zadevi v členu 14 zakona o ureditvi trgov, ker ureditev Unije, ki se nanaša na sektor sladkorja, ne določa take obveznosti.

               30

               Vendar Bundesverwaltungsgericht meni, da je Verwaltungsgericht Köln ta člen 14 razlagalo napačno. Po mnenju Bundesverwaltungsgericht se namreč terjatve v zvezi s povračili neupravičeno pridobljenih koristi dejansko obrestujejo od njihovega nastanka. V teh okoliščinah to sodišče meni, da se zaradi namena odločb z dne 30. januarja 2003, to je odvzema neupravičeno pridobljene koristi z retroaktivnim učinkom, obresti dejansko obračunajo za obdobja pred sprejetjem teh odločb.

               31

               Navedeno sodišče sklepa, da zadevni obrestni zahtevki niso zastarani, ker je bil na podlagi člena 53(1) zakona o upravnem postopku, v različici, ki se uporablja od 1. januarja 2002, zastaralni rok s sprejetjem odločb o izterjavi z dne 30. januarja 2003 prekinjen. Kljub temu meni, da bi lahko morebitna uporaba pravil o zastaranju, določenih v členu 3 Uredbe št. 2988/95, vključno s pravili o dies a quo in pretrganju zastaranja, vplivala na odločitev, ki jo bo sprejelo v okviru revizije.

               32

               Predložitveno sodišče dvomi o uporabi člena 3 Uredbe št. 2988/95 v okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari, zlasti ker je Bundesfinanzhof v zadevi v zvezi z izvoznimi nadomestili štelo, da se ta člen 3 uporablja za zastaranje obresti, povezanih s povračilom neupravičeno pridobljenih koristi v smislu člena 4(2) navedene uredbe.

               33

               Vendar predložitveno sodišče meni, da taka razlaga ne velja nujno in da bi bilo, ker člen 4(2) ne nasprotuje obstoju obveznosti obračunavanja obresti v nacionalnem pravu, kadar ureditev Unije ni oziroma še ni določila te obveznosti, logično, da bi te obrestne zahtevke, ki jih določa nacionalno pravo, to pravo urejalo tudi z vidika njihovega zastaranja. Poleg tega to sodišče poudarja, da če bi se za te obrestne zahtevke uporabljal člen 3 Uredbe št. 2988/95, bi bilo težko uporabiti načelo, v skladu s katerim zastaranje teče od nastanka „nepravilnosti“ v smislu člena 1 te uredbe, ker obrestni zahtevki ne nastanejo ob storitvi nepravilnosti, ampak po nastanku te nepravilnosti.

               34

               V teh okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali velja člen 3 Uredbe [št. 2988/95] tudi za zastaranje obrestnega zahtevka, ki se v skladu z nacionalnim pravom dolguje poleg vračila koristi, ki je bila pridobljena na podlagi nepravilnosti?
                        Če je dogovor na prvo vprašanje pritrdilen:

                        2.

                        Ali je treba v primerjavo rokov, ki jo zahteva člen 3(3) Uredbe [št. 2988/95], vključiti le trajanje roka ali pa je treba vključiti tudi nacionalne določbe, ki premaknejo začetek teka roka na konec koledarskega leta, v katerem nastane zahtevek (obrestni), ne da bi bile za to potrebne dodatne okoliščine?

                        3.

                        Ali zastaralni rok tudi za obrestne zahtevke začne teči s storitvijo nepravilnosti oziroma s prenehanjem trajajoče ali nadaljevane nepravilnosti, čeprav se obrestni zahtevki nanašajo na poznejše obdobje in zato nastanejo šele pozneje? Ali člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe [št. 2988/95] tudi glede obrestnih zahtevkov pri trajajočih ali nadaljevanih nepravilnostih odmika začetek teka zastaranja na prenehanje nepravilnosti?

                        4.

                        Kdaj preneha učinek pretrganja odločbe pristojnega organa v skladu s členom 3(1), tretji pododstavek, drugi stavek, Uredbe [št. 2988/95], s katero je ugotovljen sporni (v tej zadevi obrestni) zahtevek?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3 Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da zastaranje, ki ga določa, velja ne le za izterjavo glavne terjatve v zvezi s povračilom neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije, ampak tudi za izterjavo obresti na to terjatev, čeprav te obresti ne bi bile dolgovane na podlagi prava Unije, ampak na podlagi obveznosti, ki jo nalaga izključno nacionalno pravo.

               36

               Opozoriti je treba, da člen 1(1) Uredbe št. 2988/95 določa „[…] splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti“, in sicer z namenom, kot izhaja iz tretje uvodne izjave te uredbe, da se „[...] na vseh področjih preprečujejo dejanja, ki škodujejo finančnim interesom Skupnosti“.

               37

               Zakonodajalec Unije je s sprejetjem Uredbe št. 2988/95, zlasti njenega člena 3(1), prvi pododstavek, nameraval določiti splošno pravilo o zastaranju, ki se uporablja na tem področju, s katerim je nameraval po eni strani določiti najkrajši rok, ki se uporablja v vseh državah članicah, in po drugi strani odpraviti možnost zahtevati povračilo neupravičeno prejetih zneskov iz proračuna Unije po preteku štirih let od nastanka nepravilnosti, ki je vplivala na sporna plačila (sodbe z dne 22. decembra 2010 v zadevi Corman, C-131/10, ZOdl., str. I-14199, točka 39; z dne 5. maja 2011 v združenih zadevah Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, C-201/10 in C-202/10, ZOdl., str. I-3545, točka 24, in z dne 21. decembra 2011 v zadevi Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C-465/10, ZOdl., str. I-14081, točka 52).

               38

               V zvezi s povračili stroškov skladiščenja, ki jih je prejemnik neupravičeno pridobil, kot so ta v postopku v glavni stvari, je treba poudariti, da člen 8 Uredbe št. 1258/1999 določa, da države članice v okviru skupne kmetijske politike sprejmejo ukrepe, potrebne za učinkovito zaščito finančnih interesov Unije in zlasti za izterjavo sredstev, izgubljenih zaradi nepravilnosti ali malomarnosti.

               39

               Pravilo o štiriletnem zastaralnem roku, določeno v členu 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, se ob neobstoju sektorskih predpisov, ki bi določali drugače, uporablja za nepravilnosti iz člena 4 navedene uredbe, ki škodujejo finančnim interesom Unije (glej sodbi z dne 24. junija 2004 v zadevi Handlbauer, C-278/02, ZOdl., str. I-6171, točka 34, in z dne 29. januarja 2009 v združenih zadevah Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, od C-278/07 do C-280/07, ZOdl., str. I-457, točka 22).

               40

               Zato lahko ob neobstoju upoštevne določbe o zastaralnem roku tako v Uredbi št. 1258/1999 kot v Uredbi št. 1785/81 izterjava povračil neupravičeno pridobljenih stroškov skladiščenja – na podlagi člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 in če zastaranje ne bi bilo prekinjeno – zastara po štirih letih od storitve nepravilnosti, vendar če država članica, v kateri so bile storjene nepravilnosti, ni uporabila možnosti določitve daljšega zastaralnega roka, ki jo ima na podlagi člena 3(3) navedene uredbe (glej zgoraj navedeni sodbi Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, točka 36, in Corman, točka 48).

               41

               Člen 4(2) Uredbe št. 2988/95 določa, da je mogoče poleg odvzema neupravičeno pridobljene koristi, če je tako predvideno, zahtevati plačilo obresti, katerih višina se lahko določi pavšalno.

               42

               Obračunavanje takih obresti, skupaj z glavno terjatvijo za neupravičeno pridobljeno korist iz proračuna Unije, je lahko določeno s sektorskimi predpisi Unije. Tako je bilo na primer v Uredbi Komisije (ES) št. 800/1999 z dne 15. aprila 1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 129) ali Uredbi Komisije (EGS) št. 1957/69 z dne 30. septembra 1969 o dodatnih pravilih za dodeljevanje izvoznih nadomestil v sektorju proizvodov, za katere velja sistem enotne cene (UL L 250, str. 1).

               43

               Vendar glede povračil neupravičeno pridobljenih stroškov skladiščenja, kot so ta v postopku v glavni stvari, niti Uredba št. 1258/1999 niti Uredba št. 1785/81 ne določa, da je treba pri izterjavi teh povračil, če so neupravičeno pridobljena, obračunati tudi obresti.

               44

               Člen 8 Uredbe št. 1258/1999 in člen 32(1) Uredbe št. 1290/2005 res določata, da se obresti na zneske, izterjane zaradi nepravilnosti ali malomarnosti, nakažejo plačilnim agencijam, ki jih vknjižijo kot prihodke, namenjene EKUJS oziroma EKJS, in sicer za mesec, ko je bil denar dejansko prejet. Vendar ti določbi, ki zajemata le splošno pravilo o proračunski dodelitvi teh prihodkov, državam članicam ne nalagata obveznost zahtevati obresti na te izterjane zneske, kadar se nanašajo na povračilo stroškov skladiščenja.

               45

               Zato se v postopku v glavni stvari zastavlja vprašanje, ali pravo Unije, zlasti člen 4(2) Uredbe št. 2988/95, ob neobstoju sektorskih predpisov, ki bi nalagali izterjavo obresti, nasprotuje temu, da država članica v nacionalnem pravu uvede obveznost, da se poleg neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije izterjajo te obresti, in ali v primeru nikalnega odgovora za izterjavo teh obresti velja zastaralni rok iz člena 3 te uredbe ali pa se zanj uporablja nacionalno pravo te države članice.

               46

               Prvič, glede načela obračunavanja obresti, določenih v nacionalnem pravu, v primeru, ko pravo Unije ne določa njihovega obračunavanja, je že bilo odločeno, da je v skladu s pravom Unije, da država članica pri izterjavi neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije na podlagi nacionalnega prava obračuna obresti, ki jih ob neobstoju pravil, da jih je treba vplačati v sredstva Skupnosti, nakaže v svoj proračun (glej sodbo z dne 6. maja 1982 v zadevi Fromme, 54/81, Recueil, str. 1449, točka 8).

               47

               Enako velja, kadar se obresti, obračunavanja katerih pravo Unije ne določa, v okviru ukrepov, ki jih financira EKJS, vrnejo v proračun Unije. Tako v okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari, pravo Unije, zlasti člen 4(2) Uredbe št. 2988/95, ne nasprotuje temu, da države članice v nacionalnem pravu, poleg izterjave neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije, določijo izterjavo zamudnih in/ali kompenzacijskih obresti, pri čemer se te obresti v okviru ukrepov, ki se financirajo iz EKJS, vrnejo v proračun Unije.

               48

               Drugič, glede načinov in pogojev za obračunavanje teh obresti je treba navesti, da v okoliščinah, kot v zadevi v glavni stvari, kadar obrestni zahtevek poleg izterjave neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije temelji na nacionalnem pravu države članice, načine in pogoje za izterjavo teh obresti, ki so akcesorne izterjavi neupravičeno pridobljenih zneskov, določi nacionalno pravo te države članice (glej sodbo z dne 21. maja 1976 v zadevi Roquette frères proti Komisiji, 26/74, Recueil, str. 677, točka 12).

               49

               Zato mora ob neobstoju upoštevnega posebnega sektorskega predpisa država članica tudi opredeliti in uveljaviti ureditev zastaranja, ki se uporablja za izterjavo takega obrestnega zahtevka, ki je določen v njenem nacionalnem pravu in ki je v skladu s tem pravom samostojni zahtevek glede na neupravičeno pridobljeno korist iz proračuna Unije, za izterjavo katere se še naprej uporablja ureditev zastaranja in odstopanj iz člena 3 Uredbe št. 2988/95.

               50

               Glede na to, čeprav se za izterjavo neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije uporablja ureditev zastaranja iz člena 3 Uredbe št. 2988/95, ni niti iz besedila te določbe niti iz sistematike te uredbe razvidno, da je namen te ureditve urejanje izterjave obrestnih zahtevkov, kadar, tako kot v zadevi v glavni stvari, v nobenem primeru izterjava tega obrestnega zahtevka ni določena v sektorskem predpisu, ampak v nacionalnem pravu.

               51

               Vendar ob upoštevanju akcesornosti obrestnega zahtevka tega ni mogoče izterjati, če je na podlagi člena 3 Uredbe št. 2988/95 ali sektorskega predpisa Unije glavna terjatev, to je neupravičeno pridobljena korist iz proračuna Unije, zastarala.

               52

               Ker morajo države članice poleg tega v skladu s členom 325 PDEU za preprečevanje goljufij, ki škodujejo finančnim interesom Unije, sprejeti enake ukrepe kot za preprečevanje goljufij, ki škodujejo njihovim lastnim finančnim interesom, morajo, kadar ne obstaja ureditev Unije in kadar nacionalno pravo določa obračunavanje obresti v okviru povračila neupravičeno pridobljene koristi iste vrste iz nacionalnega proračuna, v okviru izterjave neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije obresti obračunati na enak način, predvsem kadar se, v nasprotju z okoliščinami v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Fromme, zneski iz naslova teh obresti, katerih povračilo je določeno v nacionalnem pravu, na koncu vrnejo v proračun Unije.

               53

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je odgovor na prvo vprašanje tak, da je treba člen 3 Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da se zastaralni rok, ki ga ta določa za izterjavo glavne terjatve, ki zadeva povračilo neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije, ne uporablja za izterjavo obresti na to terjatev, če te obresti niso dolgovane na podlagi prava Unije, ampak na podlagi obveznosti, ki jo nalaga izključno nacionalno pravo.

         Drugo, tretje in četrto vprašanje

               54

               Drugo, tretje in četrto vprašanje so bila postavljena podredno, če bi bil odgovor na prvo vprašanje pritrdilen.

               55

               Zato ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje ni treba odgovoriti na drugo, tretje in četrto vprašanje.

         Stroški

               56

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 3 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti je treba razlagati tako, da se zastaralni rok, ki ga ta določa za izterjavo glavne terjatve, ki zadeva povračilo neupravičeno pridobljene koristi iz proračuna Unije, ne uporablja za izterjavo obresti na to terjatev, če te obresti niso dolgovane na podlagi prava Unije, ampak na podlagi obveznosti, ki jo nalaga izključno nacionalno pravo.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 22. junija 1989. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (Fediol) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Skupna trgovinska politika. # Zadeva 70/87.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. marca 2009.#Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji.#Neizpolnitev obveznosti države - Skupna kmetijska politika - Pristojbine na področju veterinarskih pregledov in kontrol - Direktiva 85/73/EGS - Uredba (ES) št. 882/2004.#Zadeva C-270/07.

text:
      Zadeva C-270/07
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Skupna kmetijska politika – Pristojbine na področju veterinarskih pregledov in kontrol – Direktiva 85/73/EGS – Uredba (ES) št. 882/2004“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj na področju zdravstvenih pregledov – Financiranje zdravstvenih inšpekcij in nadzora svežega
            mesa – Direktiva 85/73 – Posebna pristojbina, ki pokriva dejanske stroške
      (Direktiva Sveta 85/73, kakor je bila spremenjena z direktivo 97/79, Priloga A, poglavje I, točka 4(b))
      2.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev v predhodnem postopku – Prilagoditev zaradi spremembe prava
            Skupnosti – Dopustnost – Pogoji
      (člen 226 ES)
      1.        Pristojbina, določena v Prilogi A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73 o financiranju veterinarskih pregledov in kontrol,
         ki jih pokrivajo direktive 89/662, 90/425, 90/675 in 91/496, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/79, po eni strani
         ne sme preseči stroškov inšpekcij in kontrol, ki so dejansko nastali, po drugi strani pa se morajo z njo upoštevati vsi ti
         stroški, ne da bi bilo mogoče nekatere od njih odstraniti. Zato ne more biti v obliki „standardne“ pristojbine, saj je bistvo
         pavšalno določene pristojbine, da v nekaterih primerih presega dejanske stroške ukrepov, ki naj se z njo financirajo, v drugih
         primerih pa je nižja od njih.

      Vendar zaradi okoliščine, da je pristojbina, ki se pobira na podlagi te določbe, sestavljena iz različnih delov stroškov,
         ta pristojbina ni nezdružljiva s to določbo.

      Cilj transparentnosti ne nasprotuje pobiranju take pristojbine, če se v njej jasno in podrobno kaže narava različnih delov,
         iz katerih je sestavljena, tako da omogoča dolžniku, da se seznani z njeno natančno sestavo.

      Poleg tega, če taka pristojbina ne pokriva delov stroškov, ki niso določeni z zakonodajo Skupnosti, ali ne presega zneska
         dejanskih stroškov, ne zbuja pomislekov o cilju boja zoper izkrivljanje konkurence, ki ga uresničuje Direktiva 85/73.

      (Glej točke 32, 37, 41 in 43.)
      2.        Čeprav v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti onkraj
         neizpolnitve obveznosti, zatrjevane v izreku obrazloženega sklepa in v pisnem opominu, kljub temu velja, da je dopustno, da
         Komisija predlaga ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz prvotne različice pozneje spremenjenega ali razveljavljenega
         akta Skupnosti in so bile ohranjene v novih določbah. Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo
         iz novih določb, ki nimajo ustreznika v prvotni različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti
         postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti.

      (Glej točko 50.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 19. marca 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Skupna kmetijska politika – Pristojbine na področju veterinarskih pregledov in kontrol – Direktiva 85/73/EGS – Uredba (ES) št. 882/2004“
      V zadevi C‑270/07,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 6. junija 2007,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata F. Erlbacher in A. Szmytkowska, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopata M. Lumma in C. Schulze‑Bahr, zastopnika, skupaj z U. Karpensteinom, odvetnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits in J.‑J. Kasel (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. septembra 2008,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Zvezna republika Nemčija s tem, da člena 4 izvedbenega
         zakona dežele Schleswig‑Holstein z dne 12. januarja 1998 o pravilih v zvezi z zdravstvenim nadzorom mesa in pravilih za perutninsko
         meso (Ausführungsgesetz zum Fleischhygienerecht und zum Geflügelfleischrecht für das Land Schleswig‑Holstein) (GVOBl. Schl.-H.
         1998, str. 2, v nadaljevanju: izvedbeni zakon dežele Schleswig-Holstein) ni uskladila z določbami Skupnosti, ni izpolnila
         in še vedno ne izpolnjuje obveznosti iz členov 1 in 5(3) in (4) Direktive Sveta 85/73/EGS z dne 29. januarja 1985 o financiranju
         veterinarskih pregledov in kontrol, ki jih pokrivajo direktive 89/662/EGS, 90/425/EGS, 90/675/EGS in 91/496/EGS (UL L 32,
         str. 14), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/79/ES z dne 18. decembra 1997 (UL L 24, str. 31, v nadaljevanju:
         Direktiva 85/73), ter po 1. januarju 2007 iz člena 27(2), (4) in (10) Uredbe (ES) št. 882/2004 Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 29. aprila 2004 o izvajanju uradnega nadzora, da se zagotovi preverjanje skladnosti z zakonodajo o krmi in živilih ter
         s pravili o zdravstvenem varstvu živali in zaščiti živali (UL L 165, str. 1, in popravek UL L 191, str. 1), kakor je bila
         spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 776/2006 z dne 23. maja 2006 (UL L 36, str. 3, v nadaljevanju: Uredba št. 882/2004).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Iz člena 3(1)(A)(d) v povezavi s členom 5(1)(a)(ii) in s Prilogo I, poglavje VIII, točka 40(e), Direktive Sveta 64/433/EGS
         z dne 26. junija 1964 o zdravstvenih zahtevah za proizvodnjo in trženje svežega mesa (UL 121, str. 2012), kakor je bila spremenjena
         in kodificirana z                                               Direktivo Sveta 91/497/EGS z dne 29. julija 1991 (UL L 268, str. 69, v nadaljevanju: Direktiva 64/433), izhaja, da post mortem pregled svežega mesa po potrebi vključuje laboratorijske preiskave, po možnosti dopolnjene z bakteriološkimi preiskavami
         in iskanjem ostankov snovi s farmakološkim učinkom.

      3        Direktiva 64/433 je bila z učinkom od 1. januarja 2006 razveljavljena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2004/41/ES
         z dne 21. aprila 2004 o razveljavitvi nekaterih direktiv o higieni živil in zdravstvenih pogojih za proizvodnjo in dajanje
         na trg nekaterih proizvodov živalskega izvora, namenjenih za prehrano ljudi, in o spremembi direktiv Sveta 89/662/EGS in 92/118/EGS
         in Odločbe Sveta 95/408/ES (UL L 157, str. 33).

      4        Na podlagi člena 4(1) Direktive 2004/41 se sklicevanje zlasti na Direktivo 64/433 glede na kontekst razume kot sklicevanje
         na Uredbo (ES) št. 853/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o posebnih higienskih pravilih za živila
         živalskega izvora (UL L 139, str. 55) ali kot sklicevanje na Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 854/2004 z dne
         29. aprila 2004 o določitvi posebnih predpisov za organizacijo uradnega nadzora proizvodov živalskega izvora, namenjenih za
         prehrano ljudi (UL L 139, str. 206, in popravek UL L 226, str. 83).

      5        Iz člena 5(1)(d) in (f) Uredbe št. 854/2004 v povezavi s Prilogo I, poglavje II, točki D in F, te uredbe izhaja, da morajo
         post mortem pregledi mesa, če je potrebno, vključevati laboratorijsko testiranje, da se opravi končna diagnoza ali da se odkrije med
         drugim prisotnost živalskih bolezni ali dejavnikov, zaradi katerih bi bilo treba meso deklarirati za neustrezno za prehrano
         ljudi ali omejiti njegovo uporabo. Uradni veterinar mora tudi zagotoviti, da se opravi kakršno koli drugo potrebno laboratorijsko
         testiranje.

      6        V zvezi s financiranjem zadevnih inšpekcij in nadzorov člen 1 Direktive 85/73 določa, da države članice zagotovijo, da se
         pobirajo pristojbine Skupnosti za kritje stroškov, nastalih v zvezi s temi inšpekcijami in nadzori.

      7        V skladu s členom 5(1) Direktive 85/73 se pristojbina Skupnosti določi na taki ravni, da pokriva stroške, ki jih ima pristojni
         organ v zvezi s stroški za plače in socialno zavarovanje inšpekcijske službe in administrativnimi stroški, ki nastanejo pri
         opravljanju kontrol in pregledov, ki lahko vključujejo izdatke za interno usposabljanje inšpektorjev. Poleg tega imajo države
         članice na podlagi odstavka 3 tega člena pravico zaračunati znesek, ki presega raven pristojbin Skupnosti, če vse pristojbine
         skupaj, ki jih zaračunavajo države članice, ne presegajo dejanskih stroškov pregledov. Člen 5(4) pa določa, da pristojbine
         Skupnosti zamenjujejo vsa druga plačila ali pristojbine za zdravstvene inšpekcije, ki jih pobirajo nacionalni, regionalni
         ali lokalni organi držav članic za inšpekcije in nadzor, kakor to določa člen 1 te direktive.

      8        Priloga A, poglavje I, točka 1, Direktive 85/73 določa standardne zneske za stroške pregledov, ki so povezani s klanjem. V
         točki 2 tega poglavja so določena podrobna pravila za financiranje kontrol in pregledov v zvezi s postopki razreza. V točki
         4(a) in (b) poglavja I je določeno:

      „Za pokrivanje povečanih stroškov, lahko države članice:
      a)     ali povečajo standardne zneske pristojbin, ki so določeni v točkah 1 in 2(a)[,] za posamezen obrat
      […]
      b)     ali zaračuna[jo] posebno pristojbino, ki bo pokrivala dejanske stroške.“
      9        Člen 27 Uredbe št. 882/2004 določa:

      „1.   Države članice lahko pobirajo pristojbine ali dajatve za kritje stroškov uradnega nadzora.
      2.     Glede dejavnosti iz oddelka A Priloge IV in oddelka A Priloge V pa države članice zagotovijo pobiranje pristojbine.
      […]
      4.     Pristojbine, pobrane zaradi uradnega nadzora v skladu z odstavkom 1 ali 2:
      a)     niso višje od stroškov, ki jih nosijo odgovorni pristojni organi v zvezi s postavkami, navedenimi v Prilogi VI;
      b)     se lahko določijo pavšalno na podlagi stroškov, ki jih nosijo pristojni organi v danem obdobju ali, kadar je to primerno,
         v višini, določeni v oddelku B Priloge IV ali oddelku B Priloge V.

      […]
      10.   Brez poseganja v stroške, ki izhajajo iz stroškov po členu 28, države članice za izvajanje te uredbe ne pobirajo nobenih drugih
         pristojbin razen tistih iz tega člena.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      10      Člen 4 izvedbenega zakona dežele Schleswig-Holstein določa:

      „(1) Raven pristojbin za inšpekcijo ante in post mortem, vključno z iskanjem ostankov in trihinov ter zdravstvenim nadzorom, se določi na glavo živali glede na vrsto; v razsekovalnicah,
         v katerih se meso razseka ali odkosti, se raven pristojbin določi na tono mesa s kostmi.

      (2)   Pri izračunu ravni pristojbine se upoštevajo:
      1.     plače in socialni prispevki inšpekcijskih služb,
      2.     upravni stroški, nastali pri opravljanju nadzora in inšpekcij, h katerim se lahko prištejejo stroški nadaljevanega izobraževanja
         nadzornega osebja.

      (3)   Upravne pristojbine se povečajo za
      1.     do 100 %, kadar se upravno dejanje izvede na zahtevo med 18. uro in 7. uro zjutraj, v velikih podjetjih med 18 uro in 6 uro
         zjutraj, v soboto po 15. uri ter ob nedeljah in dela prostih dnevih.

      2.     do 50 %, kadar se upravno dejanje izvede na zahtevo zunaj nadzornega časa ali predpisanih dni za zakol.
      (4)   […]
      Poleg pristojbin se poberejo [...] ti stroški:
      […]
      2.     stroški pošiljanja za bakteriološke preiskave (bakteriološki vzorci, vzorci ESB in drugi sumljivi vzorci, razen vzorcev iz
         iskanja ostankov [...]) in

      3.     stroški preiskave v zvezi z vzorci iz odstavka 2 [...]“
       Predhodni postopek
      11      Komisija je 21. marca 2005 na podlagi pritožbe Zvezni republiki Nemčiji poslala pisni opomin, s katerim je to državo članico
         obvestila, da po njenem mnenju člen 4(4) izvedbenega zakona dežele Schleswig-Holstein ni združljiv z upoštevnimi določbami
         Direktive 85/73, kot jo je v sodbi z dne 30. maja 2002 v združenih zadevah Stratmann in Fleischversorgung Neuss (C-284/00
         in C-288/00, Recueil, str. I-4611) razlagalo Sodišče.

      12      Nemški organi so 20. maja 2005 na ta opomin odgovorili, da so dvomi Komisije o pravilnem prenosu Direktive 85/73 v nacionalno
         pravo neutemeljeni in da zgoraj navedena sodba Stratmann in Fleischversorgung Neuss v obravnavanem primeru ni upoštevna.

      13      Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je 4. julija 2006 izdala obrazloženo mnenje, v katerem je ponovila očitke
         iz pisnega opomina in Zvezno republiko Nemčijo pozvala, naj sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem v dveh mesecih
         od njegovega prejema.

      14      Ker ta država članica na obrazloženo mnenje ni odgovorila, se je Komisija odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
       Trditve strank
      15      Komisija navaja, da lahko na podlagi člena 4(4) izvedbenega zakona dežele Schleswig-Holstein pristojni organi te dežele pobirajo
         zneske, ki ustrezajo stroškom za izvedbo bakterioloških preiskav svežega mesa, ki so višji od standardnega zneska pristojbine
         Skupnosti. V zgoraj navedeni sodbi Stratmann in Fleischversorgung Neuss pa naj bi Sodišče presodilo, da iz besedila direktiv
         64/433 in 85/73 ter njunega namena izhaja, da so stroški, nastali zaradi teh preiskav, pokriti s pristojbino Skupnosti, ki
         jo države članice pobirajo na podlagi zadnjenavedene direktive.

      16      Začetek veljave nove zakonodaje Skupnosti, in sicer uredb 853/2004 in 854/2004 z učinkom od 1. januarja 2006 in Uredbe 882/2004
         z učinkom od 1. januarja 2007, naj te situacije v ničemer ne bi spremenil. Po eni strani naj bi namreč iz besedila upoštevnih
         določb teh uredb izhajalo, da so bakteriološke preiskave še vedno del obveznih zdravstvenih inšpekcij in kontrol, katerih
         stroški so kriti s pristojbino Skupnosti. Za te preiskave naj torej ne bi bilo mogoče pobirati nobenega drugega prelevmana,
         kot je ta, ki se nanaša na to pristojbino. Po drugi strani naj bi bil člen 4(4) izvedbenega zakona dežele Schleswig-Holstein
         v nasprotju z namenom upoštevnih določb Skupnosti, ker je cilj teh – kot naj bi Sodišče že ugotovilo v zgoraj navedeni sodbi
         Stratmann in Fleischversorgung Neuss, ki naj bi jo bilo po analogiji mogoče uporabliti za novo zakonodajo Skupnosti – odpravljanje
         izkrivljanj konkurence, ki naj bi jih povzročala razhajanja na ravni financiranja inšpekcij in kontrol. Obstajala pa naj bi
         nevarnost, da ta cilj ne bi bil dosežen, če nekateri ukrepi inšpekcije, določeni s pravom Skupnosti, ne bi bili urejeni s
         sistemom financiranja Skupnosti, ki je bil usklajen, in bi lahko bili predmet posebnih nacionalnih pristojbin.

      17      V nasprotju z navedbami Zvezne republike Nemčije določba, kot je člen 4(4) izvedbenega zakona dežele Schleswig-Holstein, ne
         more temeljiti na Prilogi A, poglavje I, točka 4, Direktive 85/73. V zgoraj navedeni sodbi Stratmann in Fleischversorgung
         Neuss naj bi Sodišče namreč izrecno izključilo možnost sklicevanja na točko 4(b), da bi se upoštevali stroški za bakteriološke
         preiskave, ki so višji od standardnih zneskov pristojbine. V tej sodbi naj bi Sodišče poleg tega presodilo, da bi morala biti
         pristojbina, prejeta na podlagi te določbe, v obliki standardnega zneska. V obravnavanem primeru pa naj ne bi šlo za splošno
         povečanje standardnega zneska pristojbine Skupnosti, ki pokriva vse dejanske stroške. Člen 4(4) izvedbenega zakona dežele
         Schleswig-Holstein naj bi bil torej v nasprotju s členom 5(4), prvi pododstavek, Direktive 85/73.

      18      Komisija tudi navaja, da sodba z dne 9. septembra 1999 v zadevi Feyrer (C‑374/97, Recueil, str. I‑5153), na katero se v utemeljitev
         svojega stališča sklicuje Zvezna republika Nemčija, v obravnavanem primeru ni upoštevna. Vprašanja, ki jih je Sodišče obravnavalo
         v tej sodbi, naj bi se namreč zelo razlikovala od vprašanj, ki se postavljajo v obravnavanem sporu.

      19      Zvezna republika Nemčija navaja, da je bil izvedbeni zakon dežele Schleswig-Holstein sprejet na podlagi določb člena 1 Direktive
         85/73 v povezavi s Prilogo A, poglavje I, točka 4(b), te direktive, na podlagi katerih lahko države članice pobirajo pristojbino,
         ki pokriva stroške, ki so dejansko nastali pri inšpekcijah mesa za zakol in zdravstvenih inšpekcijah v zvezi s tem.

      20      Ta država članica najprej poudarja, da pristojbina, ki je z izvedbenim zakonom dežele Schleswig-Holstein predvidena za inšpekcijo
         živali za zakol in zdravstveno kontrolo ne vključuje stroškov prevoza in inšpekcije pobranih vzorcev zaradi opravljanja bakterioloških
         preiskav. To naj bi bilo sicer združljivo z nacionalnim pravom, v skladu s katerim naj pristojbina v nobenem primeru ne bi
         mogla pokrivati takih stroškov. Torej naj bi bilo zakonito ločeno pobiranje zneskov, namenjenih kritju takih stroškov.

      21      Zvezna republika Nemčija nato navaja, da dežela Schleswig-Holstein iz naslova pristojbin za inšpekcije in kontrole svežega
         mesa ne pobira niti standardnih zneskov na podlagi Priloge A, poglavje I, točki 2 in 3, Direktive 85/73 niti pristojbin, katerih
         cilj je povečanje standardnih zneskov na podlagi točke 4(a) istega poglavja. Zato naj ne bi bilo mogoče trditi, tako kot to
         trdi Komisija, da so ti zneski pobrani „poleg“ standardne pristojbine Skupnosti. Glede tega naj bi se zakonodaja dežele Schleswig-Holstein
         zelo jasno razlikovala od zakonodaje, ki se je obravnavala v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Stratmann
         in Fleischversorgung Neuss. Poleg tega naj bi države članice v skladu z zgoraj navedeno sodbo Feyrer, točka 32, lahko brez
         drugega predhodnega pogoja izkoristile možnost, ki jim je priznana v Prilogi A, poglavje I, točka 4(b) Direktive 85/73, če
         posebna pristojbina ne presega dejanskih stroškov. Zato naj bi bilo mogoče posebne pristojbine pobirati za različne storitve,
         kadar je ta pogoj izpolnjen. Vendar pa je nujno, da kot v obravnavanem primeru ne obstaja dvojno financiranje.

      22      Nazadnje Zvezna republika Nemčija zatrjuje, da člen 4(4) izvedbenega zakona dežele Schleswig-Holstein ni v nasprotju niti
         z besedilom niti z namenom Priloge A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73. Po eni strani naj bi namreč iz povezave različnih
         jezikovnih različic te določbe izhajalo, da ta ne nasprotuje pobiranju več delnih pristojbin niti pobiranju združenih pristojbin
         in dajatev, ki pomenijo „celotno pristojbino“. Po drugi strani naj cilj, ki ga uresničuje ta direktiva, in sicer uskladitev
         osnov za izračun pristojbin, ne bi smel voditi do uskladitve stopenj, ki se uporabljajo, ker naj bi Direktiva sama določala
         odstopanja, ki omogočajo državam članicam upoštevanje različnih struktur stroškov.

      23      Ta država članica dodaja, da je poleg tega neizogibno, da se znesek zadevne pristojbine razlikuje od primera do primera, saj
         se upoštevani stroški razlikujejo glede na razmere, ki obstajajo v podjetjih, ki se ukvarjajo z zakolom, in glede na vrste
         inšpekcij, ki jih je treba opraviti. Pristojbina, ki naj bi pokrila dejanske stroške, naj bi se od standardne pristojbine
         razlikovala ravno po tem, da so v prvem primeru stroški odvisni od zadevnega podjetja, ki se ukvarja z zakolom, v drugem primeru
         pa se ti stroški pripišejo vsem podjetjem, ki se ukvarjajo z zakolom. Določba, kot je člen 4(4) izvedbenega zakona dežele
         Schleswig-Holstein, naj nikakor ne bi bila v nasprotju s prepovedjo preseganja dejanskih stroškov pregledov iz člena 5(3)
         Direktive 85/73.

      24      Uredbe št. 853/4002, 854/2004 in 882/2004, ki veljajo od 1. januarja 2006 oziroma 1. januarja 2007, naj ne bi tega položaja
         v ničemer spremenile, saj trditve Zvezne republike Nemčije iz točk od 19 do 23 te sodbe po analogiji veljajo za te nove uredbe.

       Presoja Sodišča
      25      Najprej je treba poudariti, da Komisija v utemeljitev tožbe navaja dva očitka, in sicer kršitev obveznosti, ki jih ima Zvezna
         republika Nemčija, prvič, na podlagi členov 1 in 5(3) in (4) Direktive 85/73 in, drugič, na podlagi Uredbe št. 882/2004.

       Prvi očitek
      26      Da bi odločili o utemeljenosti prvega očitka, je treba najprej ugotoviti, ali je zgoraj navedena sodba Stratmann in Fleischversorgung
         Neuss, na katero se sklicuje Komisija, v obravnavanem primeru upoštevna, in odgovoriti na vprašanje, ali je Prilogo A, poglavje
         I, točka 4(b), Direktive 85/73 treba razlagati v smislu, ki ga predlaga ta institucija, in sicer da mora biti pristojbina,
         pobrana na podlagi te določbe, v obliki standardnega zneska.

      27      Prvič, v zvezi z analogno uporabo zgoraj navedene sodbe Stratmann in Fleischversorgung Neuss za pravno situacijo iz obravnavanega
         primera je treba poudariti, kot je navedla Zvezna republika Nemčija, pri čemer ji Komisija ni nasprotovala, da dežela Schleswig-Holstein
         iz naslova pristojbin za inšpekcije in kontrole svežega mesa ne pobira niti standardnih zneskov na podlagi Priloge A, poglavje
         I, točki 2 in 3, Direktive 85/73 niti pristojbin, katerih cilj je povečanje standardnih zneskov na podlagi točke 4(a) poglavja
         I.

      28      Ker ni sporno, da v obravnavanem primeru pristojni nacionalni organi pobirajo le posebno pristojbino, čeprav je ta sestavljena
         iz različnih zneskov, je treba ugotoviti, da se zakonodaja dežele Schleswig-Holstein v bistvenem razlikuje od zakonodaje v
         zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Stratmann in Fleischversorgung Neuss.

      29      Iz tega sledi, da rešitve Sodišča iz zgoraj navedene sodbe Stratmann in Fleischversorgung Neuss ni mogoče po analogiji uporabiti
         v položaju, kot je ta v obravnavanem primeru.

      30      Drugič, v zvezi z razlago Priloge A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73 je treba najprej ugotoviti, da v nasprotju s
         trditvami Komisije Sodišče v točki 56 zgoraj navedene sodbe Stratmann in Fleischversorgung Neuss ni presodilo, da mora biti
         pristojbina, predvidena s to določbo, v obliki standardnega zneska.

      31      Povečanja, o katerih govori Sodišče v omenjeni točki 56, so predvidena v Prilogi A, poglavje I, točka 4(a), Direktive 85/73,
         ker je ta določba edina, v kateri sta uporabljena pojma „povečati“ in „standardni zneski“. Drugi del točke 56, ki se nanaša
         na možnost, ki jo imajo države članice, da poberejo posebno pristojbino v višjem znesku, kot je raven pristojbin Skupnosti,
         se nikakor ne nanaša na standardni znesek, temveč je v tem delu za izvedbo te možnosti zgolj postavljen pogoj, da ta pristojbina
         pokriva vse dejanske stroške.

      32      Iz tega sledi, da ta pristojbina po eni strani ne sme preseči zneska stroškov, ki so dejansko nastali, in da se mora po drugi
         strani z njo upoštevati vse te stroške, ne da bi bilo mogoče nekatere od njih odstraniti. Zato ne more biti v obliki „standardne“
         pristojbine v smislu, kot ta izraz razume Komisija, saj, kot je Sodišče ugotovilo v točki 52 zgoraj navedene sodbe Stratmann
         in Fleischversorgung Neuss, je bistvo pavšalno določene pristojbine v tem, da v nekaterih primerih presega dejanske stroške
         ukrepov, ki naj se z njo financirajo, in da je v drugih primerih nižja od njih.

      33      Dodati je treba, da je tako razumevanje točke 56 zgoraj navedene sodbe Stratmann in Fleischversorgung Neuss popolnoma v skladu
         z njeno strukturo, ker ta točka spada v širše razlogovanje, ki je namenjeno odgovoru na vprašanje, ali so stroški – ki ustrezajo
         bakteriološkim preiskavam in iskanju trihinov, ki se opravljajo v skladu s sekundarno zakonodajo Skupnosti – pokriti s pristojbino
         Skupnosti, ki jo države članice pobirajo iz naslova zdravstvenih inšpekcij in kontrol svežega mesa na podlagi istega prava
         Skupnosti, ali pa je s pravom Skupnosti državam članicam dovoljeno, da zaradi pokritja teh stroškov pobirajo posebno pristojbino,
         ki se doda k pristojbini Skupnosti.

      34      Ker v okviru obravnavanja predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi, ki je bila podlaga za zgoraj navedeno sodbo Stratmann
         in Fleischversorgung Neuss, Sodišče ni odgovorilo na vprašanje, ali mora biti pristojbina, pobrana na podlagi Priloge A, poglavje
         I, točka 4(b), Direktive 85/73 v obliki standardnega zneska, iz te sodbe ni mogoče sklepati o odgovoru na to vprašanje.

      35      Nato je treba poudariti, da je razlaga Priloge A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73, v skladu s katero pristojbina,
         pobrana na podlagi te določbe, ne more biti sestavljena iz več delov, ovržena z zgoraj navedeno sodbo Feyrer.

      36      V točki 26 zgoraj navedene sodbe Feyrer, ki se sklicuje na Prilogo A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73, je namreč Sodišče
         opozorilo, da na podlagi člena 2(3) te direktive, ki je postal člen 5(3) te direktive, „vse pristojbine skupaj“ – v smislu
         navedene določbe – ne presegajo dejanskih stroškov pregledov. Pri vseh pristojbinah „skupaj“ pa gre nujno za seštevek več
         sestavnih delov.

      37      Torej zgolj zaradi okoliščine, da je pristojbina, ki se obravnava v tem primeru, sestavljena iz različnih delov stroškov,
         ta pristojbina ni nezdružljiva s Prilogo A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73.

      38      Glede tega je treba dodati, da se v obravnavanem primeru ne izpodbija, da zadevna pristojbina ne presega dejanskih stroškov.
         Iz tega sledi, da ta pristojbina tudi glede tega ni v nasprotju s Prilogo A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73 (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Feyrer, točki 27 in 29).

      39      Iz istega razloga ta pristojbina tudi ni v nasprotju s členoma 1 in 5(4) Direktive 85/73.

      40      Nazadnje je treba ugotoviti, da v nasprotju s trditvami Komisije cilja transparentnosti in boja zoper izkrivljanje konkurence
         ne nasprotujeta pobiranju pristojbine, kot je ta, na katero se nanaša prvi očitek Komisije.

      41      Prvič, v zvezi s ciljem transparentnosti je treba poudariti, da ker se v pristojbini jasno in podrobno kaže narava različnih
         delov, iz katerih je sestavljena, ta omogoča dolžniku, da se seznani z njeno natančno sestavo in lahko po eni strani spremeni
         organizacijo svoje dejavnosti, tako da jo zlasti z varčevanjem pri nekaterih stroških optimizira, in po drugi strani primerja
         svoje stroške, če je to potrebno, s stroški drugih gospodarskih subjektov.

      42      Drugič, v zvezi s ciljem boja zoper izkrivljanje konkurence je treba spomniti, da se ta boj ne vodi z uvedbo pristojbine v
         enakem znesku za celotno Evropsko skupnost, temveč s sprejetjem usklajenih pravil na področju financiranja zdravstvenih inšpekcij
         in kontrol svežega mesa (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Feyrer, točka 40). Tako so bili usklajeni ukrepi inšpekcije
         in kontrole ter – kot to izhaja iz člena 5(1) Direktive 85/73 in Priloge A, poglavje I, točki 4 in 5, te direktive – različni
         deli stroškov, ki jih je mogoče upoštevati pri določitvi pristojbine Skupnosti.

      43      Ker pa ni ugotovljeno in se niti ne zatrjuje, da bi pristojbina, določena v členu 4 izvedbenega zakona dežele Schleswig-Holstein,
         pokrivala dele stroškov, ki niso določeni z zakonodajo Skupnosti, ali presegala znesek dejanskih stroškov, ne zbuja pomislekov
         o cilju boja zoper izkrivljanje konkurence, ki ga uresničuje Direktiva 85/73.

      44      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da trditev, ki jih navaja Komisija v utemeljitev prvega očitka, ni mogoče sprejeti.

      45      Iz tega sledi, da je treba prvi očitek, ki ga navaja Komisija, zavrniti kot neutemeljen.

       Drugi očitek
      46      Komisija z drugim očitkom Zvezni republiki Nemčiji očita, da po 1. januarju 2007 ni izpolnila obveznosti iz člena 27(2), (4)
         in (10) Uredbe št. 882/2004, ker določb člena 4 izvedbenega zakona dežele Schleswig-Holstein ni uskladila z navedenimi določbami.

      47      V zvezi s tem očitkom je treba najprej poudariti, da se izrek obrazloženega mnenja z dne 6. julija 2006 ne sklicuje na zatrjevano
         kršitev, ki naj bi jo storila Zvezna republika Nemčija, Uredbe št. 882/2004, ki je poleg tega začela veljati pozneje, kot
         je bilo to mnenje vročeno državi članici.

      48      V teh okoliščinah je treba preučiti, ali je drugi očitek, na katerega se sklicuje Komisija v utemeljitev tožbe, dopusten.

      49      V zvezi s tem je treba spomniti, da se mora v skladu s sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti v okviru tožbe na podlagi
         člena 226 ES presojati glede na ureditev Skupnosti, ki je veljala ob koncu roka, ki ga je Komisija določila zadevni državi
         članici za uskladitev z obrazloženim mnenjem (glej zlasti sodbi z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C-365/97,
         Recueil, str. I-7773, točka 32, in z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-275/04, ZOdl., str. I-9883, točka
         34).

      50      Čeprav predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti onkraj neizpolnitve obveznosti, zatrjevane v izreku obrazloženega
         sklepa in v pisnem opominu, kljub temu velja, da je dopustno, da Komisija predlaga ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki
         izhajajo iz prvotne različice pozneje spremenjenega ali razveljavljenega akta Skupnosti in so bile ohranjene v novih določbah.
         Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki nimajo ustreznika v prvotni
         različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti
         (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-363/00, Recueil, str. I-5767, točka 22,
         in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Belgiji, točka 35).

      51      V obravnavanem primeru ni sporno, da so lahko pristojbine ali takse iz člena 27(2), (4) in (10) Uredbe št. 882/2004, kot natančneje
         izhaja iz druge od teh določb v točki (b), določene pavšalno.

      52      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se te pristojbine in takse bistveno razlikujejo od pristojbin, ki jih lahko države
         članice pobirajo na podlagi Priloge A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73, ki, kot izhaja iz točke 32 te sodbe, ne morejo
         biti v obliki standardne pristojbine, temveč morajo ustrezati dejanskim stroškom.

      53      Iz tega sledi, da je Komisija z drugim očitkom predmet spora, kot izhaja iz obrazloženega mnenja, razširila na obveznost iz
         Uredbe št. 882/2004, ki nima ustreznika v Direktivi 85/73, zato je ta institucija bistveno kršila pravilnost postopka za ugotovitev
         neizpolnitve obveznosti.

      54      Zato je treba drugi očitek Komisije zavreči kot nedopusten.

      55      Ob upoštevanju navedenega je treba tožbo Komisije v celoti zavrniti.

       Stroški
      56      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Zvezna republika
         Nemčija je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 20. marca 1984. # C. Razzouk in A. Beydoun proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Združeni zadevi 75 in 117/82.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 25. septembra 2015.#Carsten Bopp proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki predstavlja zelen osmerokotni okvir – Absolutni razlog za zavrnitev – Razlikovalni učinek – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-209/14.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 14. septembra 2011. # André Hecq proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki - Socialna varnost. # Zadeva F-47/10.


Sodba Sodišča z dne 26. oktobra 1983. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Enako obravnavanje moških in žensk. # Zadeva 163/82.