title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 10. decembra 2009.#Antwerpse Bouwwerken NV proti Evropski komisiji.#Javna naročila - Postopek javnega razpisa Skupnosti - Gradnja hale za proizvodnjo referenčnih materialov - Zavrnitev ponudbe ponudnika - Ničnostna tožba - Pravni interes - Dopustnost - Razlaga pogoja iz razpisne dokumentacije - Skladnost ponudbe s pogoji iz razpisne dokumentacije - Izvajanje pooblastila za zahtevanje pojasnil glede ponudb - Odškodninska tožba.#Zadeva T-195/08.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 10. decembra 2009 (
            *1
         )
      „Javna naročila — Postopek javnega razpisa Skupnosti — Gradnja hale za proizvodnjo referenčnih materialov — Zavrnitev ponudbe ponudnika — Ničnostna tožba — Pravni interes — Dopustnost — Razlaga pogoja iz razpisne dokumentacije — Skladnost ponudbe s pogoji iz razpisne dokumentacije — Izvajanje pooblastila za zahtevanje pojasnil glede ponudb — Odškodninska tožba“
      V zadevi T-195/08,

         Antwerpse Bouwwerken NV, s sedežem v Antwerpnu (Belgija), ki sta jo sprva zastopala J. Verbist in D. de Keuster, nato J. Verbist, B. van de Walle de Ghelcke in A. Vandervennet, odvetniki,
      tožeča stranka,
      proti

         Evropski komisiji, ki jo zastopa E. Manhaeve, zastopnik, skupaj z M. Geldersom, odvetnikom,
      tožena stranka,
      zaradi zahtevka za razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero je bila zavrnjena ponudba tožeče stranke, ki jo je predložila v okviru omejenega postopka oddaje javnega naročila za gradnjo hale za proizvodnjo referenčnih materialov na zemljišču Inštituta za referenčne materiale in meritve v Geelu (Belgija), in s katero je bilo oddano javno naročilo drugemu ponudniku, in zaradi odškodninskega zahtevka na podlagi škode, ki je domnevno nastala tožeči stranki zaradi iste odločbe Komisije,
      SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras (poročevalec), predsednik, M. Prek in V. M. Ciucă, sodnika,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. junija 2009
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Pravni okvir

               1

               Členi 27(1), 89(1), 91(1), 99, 100(2) in 101 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL L 248, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 1995/2006 z dne (UL L 390, str. 1) (v nadaljevanju: finančna uredba), določajo:

                  „Člen 27

               1.   Odobrena proračunska sredstva morajo biti uporabljena v skladu z načeli dobrega finančnega poslovodenja, in sicer z načeli gospodarnosti, učinkovitosti in uspešnosti. […]

                  Člen 89

               1.   Vsa javna naročila, ki se v celoti ali delno financirajo iz proračuna, morajo biti izvedena v skladu z načeli preglednosti, sorazmernosti, enakega obravnavanja in nediskriminacije. […]

                  Člen 91

               1.   Postopki za oddajo naročil imajo eno od naslednjih oblik:

                        (a)

                        odprt postopek,

                        (b)

                        omejen postopek,

                        (c)

                        natečaji,

                        (d)

                        postopek s pogajanji,

                        (e)

                        in konkurenčni dialog.

                  […]

                  Člen 99

               Med postopkom za oddajo javnega naročila morajo vsi stiki med naročnikom in kandidati ali ponudniki potekati tako, da je zagotovljena preglednost in enaka obravnava. Ne smejo pripeljati do spremembe pogojev pogodbe ali pogojev razpisa.

                  Člen 100

               […]
               2.   Naročnik uradno obvesti vse kandidate ali ponudnike, katerih vloge ali ponudbe so bile zavržene, o razlogih za zavrženje in vse ponudnike, katerih ponudbe so sprejemljive in ki pošljejo pisno zahtevo, o značilnostih in relativnih prednosti izbrane ponudbe in o imenu ponudnika, kateremu je bilo naročilo oddano.
               Razkritje določenih informacij pa se lahko opusti, če bi oviralo uporabo prava, če bi bilo v nasprotju z javnim interesom ali bi škodovalo zakonitim poslovnim interesom javnih ali zasebnih podjetij ali bi lahko povzročilo izkrivljanje poštene konkurence med njimi.

                  Člen 101

               Naročnik lahko pred podpisom pogodbe bodisi odstopi od razpisa bodisi prekliče razpis za oddajo naročila, ne da bi bili kandidati ali ponudniki upravičeni zahtevati odškodnino.
               Odločitev mora biti utemeljena in jo je treba sporočiti kandidatom ali ponudnikom.“

               2

               Členi 122, 138, 139, 148 in 158a Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje finančne uredbe (UL L 357, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES, Euratom) št. 1261/2005 z dne (UL L 201, str. 3), Uredbo Komisije (ES, Euratom) št. 1248/2006 z dne (UL L 201, str. 3) in Uredbo Komisije (ES, Euratom) št. 478/2007 z dne (UL L 111, str. 13) (v nadaljevanju: izvedbena uredba), določajo:

                  „Člen 122

               Vrste postopkov za oddajo javnih naročil
               (Člen 91 Finančne uredbe)
               1.   Naročila se oddajo z javnim razpisom v odprtem postopku, omejenem postopku ali v postopku s pogajanji po predhodni objavi javnega razpisa ali v postopku s pogajanji brez predhodne objave javnega razpisa in na podlagi natečaja, kjer je to primerno.
               2.   Postopek za oddajo javnega naročila je odprt, kadar lahko vsi zainteresirani gospodarski subjekti predložijo ponudbe. […]
               Postopek za oddajo javnega naročila je omejen, kadar se lahko vsi gospodarski subjekti prijavijo za sodelovanje, ponudbe pa lahko predložijo samo kandidati, ki izpolnjujejo merila izbire iz člena 135 ter jih naročnik hkrati in pisno povabi k predložitvi ponudb […]
               Faza izbire se lahko odvija bodisi po posameznih naročilih […] ali pa se pripravi seznam potencialnih kandidatov po omejenem postopku iz člena 128.
               […]

                  Člen 138

               Določbe in merila za oddajo javnih naročil
               (Člen 97(2) Finančne uredbe)
               1.   Brez poseganja v člen 94 finančne uredbe se pogodbe oddajo na enega od naslednjih dveh načinov:

                        (a)

                        po avtomatskem postopku, ko se naročilo odda ponudniku, ki ponudi najnižjo ceno, pri čemer mora biti ponudba pravilna in izpolnjevati pogoje v razpisni dokumentaciji;

                        (b)

                        v postopku za izbiro ekonomsko najugodnejše ponudbe […]

                  Člen 139

               Neobičajno nizka cena
               (Člen 97(2) Finančne uredbe)
               1.   Če so v ponudbi za dano naročilo ponujene neobičajno nizke cene, mora naročnik, preden tako ponudbo zavrne samo iz tega razloga, pisno zahtevati podrobno obrazložitev vseh postavk ponudbe, za katere meni, da so pomembne in jih mora preveriti po ustreznem zaslišanju vpletenih in ob upoštevanju prejete obrazložitve […]

                  Člen 148

               Stiki med naročnikom in ponudniki
               (Člen 99 Finančne uredbe)
               1.   Stiki med naročnikom in ponudniki v postopku za oddajo naročilo so dovoljeni izjemoma pod pogoji, določenimi v odstavkih 2 in 3.
               […]
               3.   Če je po odpiranju ponudb potrebno kakšno pojasnilo v zvezi s ponudbo ali če je treba v ponudbi popraviti očitne napake pri pisanju, se lahko naročnik obrne neposredno na ponudnika, pri čemer pa zaradi takih stikov pogoji ponudbe ne smejo biti na noben način spremenjeni.
               […]

                  Člen 158a

               Obdobje mirovanja pred podpisom pogodbe
               (Člen 105 Finančne uredbe)
               1.   Naročnik z uspešnim ponudnikom ne podpiše pogodbe ali okvirne pogodbe, ki jo zajema Direktiva 2004/18/ES, dokler ne preteče štirinajst koledarskih dni.
               To obdobje začne teči z enim od naslednjih datumov:

                        (a)

                        z dnem po hkratni oddaji sklepov o dodelitvi in zavrnitvi;

                        (b)

                        kadar se naročilo ali okvirna pogodba dodeli po postopku s pogajanji brez predhodne objave javnega razpisa, z dnem po objavi javnega razpisa iz člena 118 v Uradnem listu Evropske unije.

                  Po potrebi lahko naročnik odloži podpis pogodbe zaradi dodatnega pregleda, če to opravičujejo zahtevki ali pripombe, ki so jih predložili neuspešni ali oškodovani ponudniki ali kandidati, ali kakršni koli drugi ustrezni podatki, ki so bili prejeti. Zahtevki, pripombe ali podatki morajo prispeti po pošti v obdobju določenem v prvem pododstavku. V primeru odložitve se vsi kandidati ali ponudniki obvestijo v treh delovnih dneh po odločbi o odložitvi.
               Razen v primerih iz odstavka 2 je vsaka pogodba, ki se podpiše pred iztekom obdobja iz prvega pododstavka, nična in neveljavna.
               Kadar se pogodba ali okvirna pogodba ne more dodeliti predvidenemu uspešnemu ponudniku, jo lahko naročnik dodeli naslednjemu najboljšemu ponudniku.
               […]“

               3

               Člena 2 in 28 Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, str. 114) določata:

                  „Člen 2

               Načela za oddajo naročil
               Naročniki morajo obravnavati gospodarske subjekte enakopravno in nediskriminacijsko ter delovati transparentno.

                  Člen 28

               Uporaba odprtih in omejenih postopkov, postopkov s pogajanji ter konkurenčnega dialoga
               Pri oddaji javnih naročil morajo naročniki uporabljati nacionalne postopke, ki so prilagojeni namenom te direktive.
               Naročniki morajo javna naročila oddati ob uporabi odprtega ali omejenega postopka. […]“

         Dejansko stanje

               4

               Evropska komisija se je odločila, da bo za gradnjo hale za proizvodnjo referenčnih materialov na zemljišču Inštituta za referenčne materiale in meritve (IRMM) v Geelu (Belgija) oddala javno naročilo. Izbrala je omejeni postopek v smislu člena 122(2), drugi pododstavek, izvedbene uredbe in po objavi obvestila o naročilu 31. maja 2006 začela omejeni postopek oddaje javnega naročila v zvezi z navedeno gradnjo.

               5

               V tem postopku so sodelovali tožeča stranka družba Antwerpse Bouwwerken NV, družba C. in dve drugi podjetji. Poslana jim je bila razpisna dokumentacija, v točki 25 upravne priloge k tej dokumentaciji pa je bilo navedeno, da bo zadevno javno naročilo oddano ponudniku, ki bo predložil ponudbo z najnižjo ceno, pri čemer je bilo pojasnjeno:
               „Če ne bodo navedene vse cene, zahtevane v obrazcu za predračun, bo ponudba izključena. To velja tudi za morebitne spremembe obrazca za predračun po tem, ko ponudniki pravočasno predložijo pripombe.“

               6

               Tožeča stranka je 21. septembra 2007 predložila ponudbo. Ponujena cena je znašala 10.315.112,32 EUR.

               7

               Komisija za ocenjevanje pri Komisiji je 5. novembra 2007 sestavila prvo poročilo o ocenjevanju v zvezi s predloženimi ponudbami. V tem poročilu je med drugim navedeno, da je „[družba C.] navedla ceno na enoto za postavko 03.09.15 B, vendar je ni vključila v skupno ceno. Dodati bi bilo treba 973,76 EUR, zaradi česar je nova skupna vsota 9.728.946,14 EUR“, da „[družba C.] prav tako ni navedla cene na enoto za postavko E 9.26“, da „v ponudbi [tožeče stranke] ni bilo nič izpuščeno“, da „[družba C.] in [druga podjetja] niso navedla cen za nekatere postavke“ in da je zato treba šteti, da „njihove ponudbe ne izpolnjujejo pogojev“ in da je „zato edino ponudbo, ki izpolnjuje pogoje, vložila [tožeča stranka]“. Na podlagi tega sklepa je komisija za ocenjevanje predlagala, da se zadevno javno naročilo odda tožeči stranki.

               8

               Komisija je z dopisom z dne 27. februarja 2008 tožečo stranko obvestila, da:

                        —

                        je bila za oddajo naročila njena ponudba sprejeta, pri čemer pa je bilo poudarjeno, da to ne ustvarja nobene obveznosti za Komisijo, ker lahko njene pristojne službe kadarkoli odstopijo od razpisa ali ga prekličejo, ne da bi bila tožeča stranka upravičena zahtevati odškodnino;

                        —

                        pogodbe ni mogoče podpisati pred potekom štirinajstdnevnega roka in da si Komisija pridržuje pravico, da odloži podpis zaradi dodatne proučitve, če to upravičujejo zahtevki ali pripombe, ki so jih predložili neuspešni ponudniki, ali kakršni koli drugi ustrezni prejeti podatki.

               9

               Družba C. je pojasnila glede razlogov za zavrnitev ponudbe, ki jo je predložila, zahtevala v dopisu z dne 3. marca 2008, na katerega je Komisija odgovorila z dopisom z dne , v katerem je navedla, da je bila navedena ponudba zavrnjena, ker ni bila v skladu s pogoji, določenimi v razpisni dokumentaciji in upravni prilogi k njej. Komisija je v ta dopis vključila izvleček poročila o ocenjevanju z dne , v katerem je bilo med drugim navedeno, da navedena družba ni navedla cene za postavko E 9.26 predračuna.

               10

               Družba C. je v dopisu z dne 11. marca 2008, ki ga je Komisija prejela naslednji dan, navedla, da se lahko cena za postavko E 9.26 predračuna, ki ni bila navedena v ponudbi, očitno razbere iz ponujene cene za postavko E 9.13 istega predračuna z enakim besedilom. Družba C. je prav tako trdila, da bi bilo očitno nepravično, nepremišljeno in v nasprotju z načelom gospodarnosti, če bi bila njena ponudba zavrnjena samo iz tega razloga, zlasti ker cena za postavko E 9.26 predstavlja minimalen del celotne vrednosti naročila.

               11

               Komisija je z dopisom z dne 12. marca 2008 obvestila tožečo stranko, da je eden od neuspešnih ponudnikov predložil podatke, ki v skladu s členom 158a(1) izvedbene uredbe utemeljujejo odlog podpisa pogodbe.

               12

               Komisija je z dopisom z dne 16. aprila 2008 od družbe C. zahtevala, da potrdi, da je treba njeno ponudbo razumeti tako, da je ponujena cena za postavko E 9.26 predračuna enaka ponujeni ceni za postavko E 9.13 istega predračuna, in sicer 903,69 EUR, in da ob upoštevanju te cene in ponujene cene za postavko 03.09.15B, ki je ta družba zmotno ni vključila v izračun skupne ponujene cene, navedena skupna cena znaša 9.729.849,83 EUR.

               13

               Družba C. je z dopisoma z dne 22. aprila 2008, ki ju je Komisija prejela isti dan, potrdila, da je tako razumevanje njene ponudbe pravilno.

               14

               Komisija za ocenjevanje je 23. aprila 2008 pripravila novo poročilo o ocenjevanju predloženih ponudb, v katerem je med drugim v točki 3.2.1.3 navedeno, da „[družba C.] ni navedla cene na enoto za postavko E 9.26“, vendar „je v pojasnjevalnem dopisu navedla, da je mogoče ceno razbrati iz postavke E 9.13 (903,69 EUR), saj sta postavki popolnoma enaki“. Dodaja, da je „na podlagi tega pojasnila […] treba prvotni ponudbi dodati 903,69 EUR “ in da je treba, „kot je poudarila pravna služba Komisije, ta primer šteti za pojasnilo ponudbe, in ne za spremembo“. Komisija za ocenjevanje je zato predlagala, da se zadevno javno naročilo odda družbi C. V tem novem poročilu o ocenjevanju je ponudba tožeče stranke šele ponudba s tretjo najnižjo ceno.

               15

               Tožeča stranka je bila z dopisom Komisije z dne 29. aprila 2008, ki ga je prejela , obveščena, da njena ponudba za oddajo zadevnega javnega naročila na koncu ni bila sprejeta, ker je bila njena ponujena cena „višja od cene, ki jo je ponudil izbrani ponudnik“.

               16

               Komisija je z dopisom z istega dne obvestila družbo C., da ji je bilo oddano zadevno javno naročilo.

               17

               Kot odgovor na njeno zahtevo je Komisija tožeči stranki v dopisu z dne 6. maja 2008 navedla te dodatne razloge:
               „Med prvim ocenjevanjem tega obsežnega spisa se je zdelo, da ste najboljši ponudnik, čeprav je bila vaša cena občutno višja od cene, ki jo je ponudil sedanji najboljši ponudnik. Razlog za prvotno zavrnitev ponudbe tega ponudnika je bilo dejstvo, da ni bilo mogoče najti cene za sorazmerno majhno postavko glede na ceno. To se je zgodilo tudi pri ponudbah dveh drugih ponudnikov. Zato so bile najprej te ponudbe obravnavane, kot da ne izpolnjujejo pogojev.
               Med obdobjem mirovanja, določenega v členu 158a [izvedbene] uredbe, so drugi ponudniki opozorili, da so manjkajoče cene dejansko navedene v njihovih ponudbah. Obdobje mirovanja je bilo torej prekinjeno, da se je opravila dodatna proučitev. Na podlagi nove analize je postalo razvidno, da so bile cene, ki so prvotno manjkale, dejansko navedene in da so torej te družbe predložile ponudbe, ki izpolnjujejo pogoje. Tako je bilo treba vse ponudbe znova oceniti. Ker je ena od teh družb predložila ponudbo z najnižjo ceno, je bila izbrana za oddajo javnega naročila v tem postopku.“

               18

               Komisija je tožeči stranki z dopisom z dne 15. maja 2008, ki ga je ta prejela naslednji dan, poslala kopije poročil o ocenjevanju z dne in .

         Postopek in predlogi strank

               19

               Tožeča stranka je 30. maja 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo. S posebno vlogo, ki jo je vložila v sodno tajništvo isti dan, je na podlagi člena 76a Poslovnika Splošnega sodišča predlagala obravnavanje po hitrem postopku, kar je bilo s sklepom z dne zavrnjeno.

               20

               Tožeča stranka je z drugo posebno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu istega dne in vpisano pod opravilno številko T-195/08 R, vložila še predlog za izdajo začasne odredbe v smislu člena 243 ES ter člena 104 in naslednjih Poslovnika. S sklepom predsednika Splošnega sodišča z dne 15. julija 2008 v zadevi Antwerpse Bouwwerken proti Komisiji (T-195/08 R, neobjavljen v ZOdl.) je bil ta predlog za izdajo začasne odredbe zavrnjen.

               21

               Splošno sodišče (peti senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek, in je v okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika, pozvalo Komisijo, naj pisno odgovori na vprašanje in predloži nekatere dokumente. Komisija je to zahtevo izpolnila.

               22

               Stranki sta ustno podali stališča in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča na obravnavi 10. junija 2009.

               23

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        razglasi ničnost odločbe iz dopisa Komisije z dne 29. aprila 2008, kakor je bila dopolnjena z dopisom z dne , s katero je bila zavrnjena ponudba tožeče stranke, ter odločbe Komisije z dne , s katero je bilo zadevno javno naročilo oddano družbi C. in ki jo je Komisija poslala tožeči stranki z dopisom z dne ;

                        —

                        ugotovi nepogodbeno odgovornost Komisije za škodo, ki je nastala tožeči stranki in katere višina bo ugotovljena pozneje;

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               24

               V repliki je tožeča stranka ocenila nastalo škodo na 619.000 EUR in si pridržala pravico, da jo med postopkom ponovno oceni.

               25

               Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrže kot nedopustno ali zavrne kot neutemeljeno, če je dopustna;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Zahtevek za razglasitev ničnosti

         Predmet tožbe

               26

               Tožeča stranka najprej predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 29. aprila 2008, s katero je bila njena ponudba zavrnjena, in „odločbe“ Komisije z dne , s katero je bilo zadevno javno naročilo oddano družbi C. Zadnjenavedena odločba naj bi bila tožeči stranki poslana z dopisom Komisije z dne .

               27

               Ugotoviti je treba, kot je bilo navedeno v točki 18, da je Komisija z dopisom z dne 15. maja 2008 tožeči stranki zgolj poslala poročili o ocenjevanju z dne in ter da ti ne vsebujeta nobene odločbe Komisije, ampak le predloge komisije za ocenjevanje v zvezi z oddajo zadevnega javnega naročila tožeči stranki oziroma družbi C., ki pa ne zavezujejo Komisije (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne v zadevi Fracasso in Leitschutz, C-27/98, Recueil, str. I-5697, točki 33 in 34, in sodbo Splošnega sodišča z dne v zadevi ADT Projekt proti Komisiji, T-145/98, Recueil, str. II-387, točka 152).

               28

               Poleg tega je treba spomniti, da ker gre za vmesne ukrepe, katerih cilj je pripraviti odločbo o oddaji zadevnega javnega naročila, ki se v okviru internega postopka oblikuje v več fazah, se ničnostna tožba ne more nanašati na navedeni poročili. S tako tožbo se lahko izpodbija le ukrep, ki dokončno določa stališče Komisije na koncu tega internega postopka (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil, str. 2639, točka 10, in sodbo Splošnega sodišča z dne v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, od T-10/92 do T-12/92 in T-15/92, Recueil, str. II-2667, točka 28), in sicer sta to v obravnavanem postopku odločba, s katero je bila zavrnjena ponudba enega ponudnika, in odločba, s katero je bilo naročilo oddano drugemu ponudniku.

               29

               Prav tako je treba opozoriti, da je Komisija kot odgovor na zahtevo Splošnega sodišča, naj predloži kopijo svoje odločbe, s katero je bilo zadevno javno naročilo oddano družbi C., pojasnila, da ob nastanku dejanskega stanja v pristojni službi ni bila praksa, da se sprejme formalna odločba o oddaji naročila, ampak da je na podlagi priporočil iz poročil o ocenjevanju in po pridobitvi pozitivnega mnenja interne komisije ta služba izbranemu ponudniku sporočila, da se mu odda naročilo, in drugim ponudnikom, da so bile njihove ponudbe zavrnjene. Na obravnavi sta stranki to potrdili, kot je navedeno v zapisniku z obravnave.

               30

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je treba prvi zahtevek tožeče stranke razumeti tako, da se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 29. aprila 2008, s katero je bilo zadevno javno naročilo oddano družbi C. in je bila ponudba tožeče stranke zavrnjena (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Ta odločba je bila z dopisoma z istega dne poslana hkrati družbi C. in tožeči stranki (glej točki 15 in 16 zgoraj).

         Dopustnost

      Trditve strank

               31

               Komisija navaja, da je bila ponudba tožeče stranke šele tretja na lestvici od najnižje do najvišje ponudbe. Če bi Splošno sodišče ugodilo tožbi, bi bilo tako zadevno javno naročilo oddano ponudniku na drugem mestu, in ne tožeči stranki. Zato naj tožeča stranka ne bi imela interesa za vložitev obravnavane tožbe, ki naj bi jo bilo tako treba zavreči kot nedopustno.

               32

               Tožeča stranka meni, da je treba ta ugovor nedopustnosti zavrniti iz razlogov, navedenih v zgoraj v točki 20 navedenem sklepu Antwerpse Bouwwerken proti Komisiji (točke od 21 do 25).

         Presoja Splošnega sodišča

               33

               Spomniti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso ničnostna tožba fizične ali pravne osebe dopustna le takrat, kadar ima ta oseba interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 28. septembra 2004 v zadevi MCI proti Komisiji, T-310/00, ZOdl., str. II-3253, točka 44 in navedena sodna praksa). Pogoj za tak interes je, da ima lahko razglasitev ničnosti tega akta kot taka pravne posledice (glej sodbo Splošnega sodišča z dne v združenih zadevah Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, T-480/93 in T-483/93, Recueil, str. II-2305, točka 59 in navedena sodna praksa) in da lahko rezultat pravnega sredstva stranki, ki ga je vložila, prinese korist (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, C-50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 21).

               34

               Zato je treba preveriti, ali lahko v obravnavanem primeru na podlagi morebitne razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe tožeča stranka pridobi korist. Komisija meni, da ne, ker bi bila ob taki razglasitvi ničnosti upravičena oddati zadevno javno naročilo ponudniku, katerega ponudba je bila druga na lestvici, in ne tožeči stranki, katere ponudba je bila razvrščena na tretje mesto.

               35

               Čeprav je sicer res, da če bi bilo treba ponudbo družbe C. zavrniti, ker ne izpolnjuje pogojev iz razpisne dokumentacije, to ne bi avtomatično povzročilo oddaje zadevnega javnega naročila tožeči stranki, pa je prav tako res, da je v poročilu o ocenjevanju z dne 23. aprila 2008 Komisija pojasnila, da podjetje na drugem mestu, tako kot družba C., ni navedlo cen za nekatere postavke predračuna, da pa je Komisija ob upoštevanju pojasnil tega podjetja vseeno opredelila njegovo ponudbo (10.140.841,12 EUR) kot ponudbo, ki izpolnjuje pogoje iz razpisne dokumentacije.

               36

               Tožeča stranka z edinim tožbenim razlogom, ki ga navaja v utemeljitev zahtevka za razglasitev ničnosti, izpodbija natančneje sklepanje Komisije, da bi bilo mogoče ponudbo podjetja, v kateri to ni navedlo cene za nekatere postavke predračuna, ob upoštevanju pojasnil tega podjetja vseeno opredeliti kot ponudbo, ki izpolnjuje pogoje iz razpisne dokumentacije.

               37

               Iz tega je razvidno, da če bi bila ponudba družbe C. zavrnjena zaradi napake, ki jo zatrjuje tožeča stranka, bi lahko bilo Komisiji iz pravnih razlogov onemogočeno, da odda zadevno javno naročilo podjetju na drugem mestu, katerega ponudba bi lahko imela isto napako kot ponudba družbe C. V teh okoliščinah ni mogoče, da bi bilo podjetje na drugem mestu ovira za oddajo zadevnega javnega naročila tožeči stranki. Iz tega je razvidno, da tožeča stranka ima pravni interes in da je njen zahtevek za razglasitev ničnosti dopusten.

         Utemeljenost

      Trditve strank

               38

               Tožeča stranka v okviru edinega tožbenega razloga navaja kršitev člena 91 finančne uredbe, členov 122, 138 in 148 izvedbene uredbe ter členov 2 in 28 Direktive 2004/18. Navaja, da je bilo zadevno javno naročilo oddano po končanem omejenem postopku oddaje, kar je bilo tudi določeno v točkah 2 in 4.3 upravne priloge k razpisni dokumentaciji. Iz točke 25 iste priloge naj bi bilo prav tako razvidno, da je bilo merilo za oddajo le eno, in sicer cena, ki jo ponudi vsak ponudnik, ter da bo ponudba „izključena“, če ne bodo navedene vse cene, zahtevane na obrazcu za predračun.

               39

               Poleg tega naj v okviru omejenega postopka pogajanja med naročnikom in ponudniki ne bi bila mogoča. Ponudnikom naj prav tako ne bi bilo dovoljeno, da spremenijo ali dopolnijo ponudbo po tem, ko so jo že predložili. Zato naj bi moral naročnik ponudbo, ki ne izpolnjuje pogojev iz razpisne dokumentacije, obvezno zavrniti. V nasprotnem primeru naj bi pooblastilo za zahtevanje pojasnil kršilo prepoved diskriminacije med ponudniki in obveznost transparentnosti iz člena 2 Direktive 2004/18, ki naj bi veljala v obravnavanem primeru na podlagi razpisne dokumentacije.

               40

               Prav tako je Sodišče v sodbi z dne 22. junija 1993 v zadevi Komisija proti Danski (C-243/89, Recueil, str. I-3353, točka 37) menilo, da upoštevanje načela enakega obravnavanja ponudnikov zahteva, da vse ponudbe izpolnjujejo pogoje iz razpisne dokumentacije zaradi zagotovitve objektivne primerjave med njimi. Ta zahteva pa naj ne bi bila upoštevana, če je ponudnikom dovoljeno v ponudbe vnesti pridržke, ki jim omogočijo, da se oddaljijo od „temeljnih zahtev“ iz razpisne dokumentacije.

               41

               Iz poročil o ocenjevanju naj bi bilo prav tako razvidno, da v nasprotju z jasnimi navodili v točki 25 upravne priloge k razpisni dokumentaciji v ponudbi družbe C. obrazec za predračun ni bil popolnoma izpolnjen, ker ni bila navedena cena za postavko E 9.26. Iz tega razloga naj bi komisija za ocenjevanje v poročilu o ocenjevanju z dne 5. novembra 2007 predlagala, naj se ta ponudba zavrne, ker ne izpolnjuje pogojev. Vendar pa naj bi ista komisija po posredovanju družbe C. v poročilu o ocenjevanju z dne stališče spremenila.

               42

               Tako posredovanje pa naj bi bilo prepovedano v okviru omejenega postopka v smislu člena 122(2) izvedbene uredbe, med katerim naj pogajanja naročnika z različnimi ponudniki ne bi bila dovoljena. V nasprotju z mnenjem pravne službe Komisije, navedenim v točki 3.2.1.3 poročila o ocenjevanju z dne 23. aprila 2008, naj dopisa družbe C. ne bi bilo mogoče opredeliti za pojasnila, ker naj se ne bi nanašal na element, ki je že naveden v njeni ponudbi, ampak naj bi bil njegov namen dopolniti to ponudbo z vnosom cene, ki v njej ni bila navedena. Komisija naj bi dejansko dovolila družbi C., da spremeni ponudbo, ki jo je predložila, čeprav je to v okviru omejenega postopka, ki se je uporabil v obravnavanem primeru, prepovedano.

               43

               Nenavedbe ponujene cene za postavko predračuna naj ne bi bilo mogoče opredeliti kot napako v smislu člena 148(3) izvedbene uredbe, čeprav se lahko manjkajoča cena razbere iz cene, ponujene za drugo postavko istega predračuna. To naj bi bilo potrjeno z dejstvom, da je komisija za ocenjevanje že v poročilu o ocenjevanju z dne 5. novembra 2007 popravila napako v ponudbi družbe C., ki pri izračunu skupne ponujene cene ni upoštevala cene za postavko 03.09.15 B predračuna, kar je povzročilo zvišanje navedene skupne cene za 973,76 EUR.

               44

               Po mnenju tožeče stranke dejstvo, da je bilo družbi C. dovoljeno dopolniti ponudbo, ki jo je predložila, pomeni „kršitev postopka“. Komisija naj na tem področju ne bi imela diskrecijske pravice in bi morala strogo uporabljati postopkovna pravila. Ustaljena sodna praksa, da ima Komisija široko diskrecijsko pravico pri presoji ponudb, predloženih v okviru postopka oddaje javnega naročila, naj bi bila namreč v obravnavani zadevi neupoštevna, ker naj bi šlo za „kršitev postopka“, in ne za očitno napako pri presoji. Iz istega razloga naj se za obravnavano zadevo ne bi uporabilo načelo sorazmernosti.

               45

               Kljub predpostavki, da ima Komisija glede upoštevanja nepopolnega predračuna diskrecijsko pravico, naj bi storila napako, ker naj bi izločila zadevnega ponudnika in obvestila tožečo stranko, da ji je bilo oddano naročilo, preden je po posredovanju tega ponudnika spremenila stališče in oddala naročilo njemu. Tožeča stranka prav tako trdi, da čeprav si je Komisija v dopisu z dne 27. februarja 2008 pridržala pravico, da odloži podpis pogodbe z njo, pa naj to ne bi moglo pripeljati do drugačnega izida, saj je morala tožeča stranka, ker je bila obveščena, da ji bo oddano naročilo, sprejeti potrebne ukrepe, med katerimi je nesodelovanje na drugih javnih razpisih, da bi lahko začela gradnjo, na katero se nanaša zadevno javno naročilo.

               46

               Poleg tega tožeča stranka meni, da čeprav je res, da je besedilo postavk E 9.13 in E 9.26 predračuna enako, pa naj ne bi bilo mogoče sklepati o ceni, ki jo je družba C. ponudila za drugo od teh postavk, na podlagi cene, ponujene za prvo. Enako besedilo naj bi imele tudi druge postavke predračuna, in sicer postavke E 9.05, E 9.22, E 9.31, E 9.37 in E 9.43. Tožeča stranka naj bi za vsako od teh postavk ponudila drugačne cene. Ker naj ne bi bilo mogoče razbrati cene, ki jo je družba C. ponudila za postavko E 9.26, bi morala Komisija v skladu s prvotnim predlogom komisije za ocenjevanje njeno ponudbo zavrniti kot nepopolno.

               47

               Nazadnje, tožeča stranka trdi, da izpodbijana odločba tudi ni v skladu z načelom transparentnosti iz člena 2 Direktive 2004/18, ker so bili nekateri deli poslanih kopij poročil o ocenjevanju prikriti brez objektivne utemeljitve. Tožeča stranka tako meni, da ker ni bila o vsem obveščena, obdobje mirovanja iz člena 158a izvedbene uredbe še ni začelo teči.

               48

               Komisija trditve tožeče stranke izpodbija.

         Presoja Splošnega sodišča

               49

               Spomniti je treba, da ima Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso široko diskrecijsko pravico glede dejavnikov, ki jih upošteva pri odločitvi o oddaji naročila na podlagi javnega razpisa (sodbi Splošnega sodišča z dne 26. februarja 2002 v zadevi Esedra proti Komisiji, T-169/00, Recueil, str. II-609, točka 95, in z dne v združenih zadevah TEA-CEGOS in drugi proti Komisiji, T-376/05 in T-383/05, ZOdl., str. II-205, točka 50). V tem okviru ima Komisija široko diskrecijsko pravico tudi pri določitvi tako vsebine kot izvajanja pravil, ki se uporabljajo za oddajo naročil na podlagi javnega razpisa (zgoraj navedena sodba TEA-CEGOS in drugi proti Komisiji, točka 51).

               50

               Poleg tega, čeprav mora naročnik določiti pogoje javnega razpisa natančno in jasno, pa mu ni treba predvideti vseh primerov, ki se lahko v praksi pojavijo, saj so lahko nekateri redki (sklep Sodišča z dne 20. aprila 2007 v zadevi TEA-CEGOS in STG proti Komisiji, C-189/06 P, neobjavljen v ZOdl., točka 30).

               51

               Pogoj iz razpisne dokumentacije je treba razlagati na podlagi njegovega cilja, sistematike in besedila (glej v tem smislu zgoraj v točki 50 naveden sklep TEA-CEGOS in STG proti Komisiji, točka 46). Ob dvomu lahko zadevni naročnik presodi uporabo takega pogoja tako, da prouči vsak posamezen primer ob upoštevanju vseh zadevnih elementov (glej v tem smislu zgoraj v točki 50 naveden sklep TEA-CEGOS in STG proti Komisiji, točka 31).

               52

               Poleg tega se mora ob upoštevanju široke diskrecijske pravice Komisije, navedene v točki 49 zgoraj, sodni nadzor omejiti na preverjanje upoštevanja postopkovnih pravil in obrazložitve ter vsebinske natančnosti dejanskega stanja, neobstoja očitne napake pri presoji in nezlorabe pooblastila (glej v tem smislu zgoraj v točki 49 navedeno sodbo TEA-CEGOS in STG proti Komisiji, točka 50 in navedena sodna praksa).

               53

               V okviru takega nadzora je Splošno sodišče pristojno, da med drugim ugotovi, ali je razlaga pogoja iz razpisne dokumentacije, ki jo je sprejela Komisija kot naročnik, pravilna ali ne (glej v tem smislu zgoraj v točki 50 naveden sklep TEA-CEGOS in STG proti Komisiji, točka 46).

               54

               Prav tako je treba poudariti, da daje člen 148(3) izvedbene uredbe institucijam možnost, da se obrnejo neposredno na ponudnika, če je potrebno pojasnilo v zvezi s ponudbo ali je treba v njenem besedilu popraviti napake. Iz tega je razvidno, da te določbe ni mogoče razlagati tako, da v izjemnih in omejenih okoliščinah, ki jih določa, institucijam nalaga obveznost, da se obrnejo na ponudnike (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 8. maja 1996 v zadevi Adia interim proti Komisiji, T-19/95, Recueil, str. II-321, točki 43 in 44).

               55

               Nasprotno lahko velja le, če je na podlagi splošnih pravnih načel ta možnost povzročila nastanek obveznosti za Komisijo, da se obrne na ponudnika (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 54 navedeno sodbo Adia interim proti Komisiji, točka 45).

               56

               To je med drugim tako, če je besedilo ponudbe dvoumno in je iz okoliščin zadeve, ki jih pozna Komisija, razvidno, da je verjetno dvoumnost mogoče preprosto pojasniti in zlahka odpraviti. V takem primeru bi bilo načeloma v nasprotju z načelom dobre uprave, če bi Komisija zavrnila to ponudbo, ne da bi izkoristila možnost, da zahteva pojasnila. Če bi se ji v takih okoliščinah priznala absolutna diskrecijska pravica, bi to bilo v nasprotju z načelom enakega obravnavanja (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2002 v zadevi Tideland Signal proti Komisiji, T-211/02, Recueil, str. II-3781, točki 37 in 38).

               57

               Poleg tega načelo sorazmernosti zahteva, da akti institucij ne presežejo mej tega, kar je primerno in nujno za doseganje zastavljenih ciljev, pri čemer je treba upoštevati, da je treba takrat, kadar je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, uporabiti najmanj omejujočega in da povzročene nevšečnosti ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (sodba Sodišča z dne 5. maja 1998 v zadevi National Farmers’ Union in drugi, C-157/96, Recueil, str. I-2211, točka 60). To načelo naročniku, kadar ima pred sabo dvoumno ponudbo in bi zahteva za pojasnila o vsebini navedene ponudbe lahko zagotovila pravno varnost ravno tako kot takojšnja zavrnitev zadevne ponudbe, nalaga, da mora zahtevati pojasnila od zadevnega ponudnika, in ne kar zavrniti njegovo ponudbo (glej v tem smislu zgoraj v točki 56 navedeno sodbo Tideland Signal proti Komisiji, točka 43).

               58

               Vendar pa je prav tako zaradi pravne varnosti bistveno, da je Komisiji omogočeno, da natančno preveri ponudbo, predloženo v okviru postopka javnega razpisa, in zlasti njeno skladnost s pogoji iz razpisne dokumentacije. Če je tako ponudba dvoumna in Komisija ne more hitro in učinkovito ugotoviti, kaj je v njej dejansko navedeno, nima druge izbire, kot da jo zavrne (zgoraj v točki 56 navedena sodba Tideland Signal proti Komisiji, točka 34).

               59

               Nazadnje, Splošno sodišče je pristojno, da dokončno ugotovi, ali je mogoče ponudnikove odgovore na zahtevo za pojasnila, ki jo je poslal naročnik, opredeliti kot pojasnila o vsebini ponudbe tega ponudnika ali pa presegajo ta okvir in spreminjajo vsebino te ponudbe glede na pogoje iz razpisne dokumentacije (glej v tem smislu zgoraj v točki 49 navedeno sodbo Esedra proti Komisiji, točka 52).

               60

               V obravnavanem primeru je treba najprej ugotoviti, ali se mora, če ponudnik v predračunu k ponudbi ni navedel cene za postavko, pogoj iz točke 25 upravne priloge k razpisni dokumentaciji razlagati tako, da je treba to ponudbo nujno zavrniti, kar v bistvu trdi tožeča stranka, ali da je ni mogoče zavrniti, če se zadevna nenavedba v besedilu preprosto pojasni in je mogoče manjkajočo ceno zlahka in z gotovostjo razbrati iz cene, ponujene za drugo postavko navedenega predračuna, kot trdi Komisija.

               61

               V zvezi s tem je treba navesti, da je namen pogoja iz točke 25 upravne priloge k razpisni dokumentaciji, da se naročniku, v obravnavanem primeru Komisiji, natančno pojasni razčlenitev skupne cene, ki jo za zadevno javno naročilo ponudi vsak kandidat, na posamezne cene za različna dela, vključena v to javno naročilo.

               62

               Prav tako je treba ob upoštevanju pojasnil, ki sta jih stranki glede tega navedli na obravnavi, ugotoviti, da je namen obveznosti, ki velja za vsakega ponudnika, da navede ceno za vse postavke v obrazcu za predračun, omogočiti lažjo preveritev, ki jo opravi Komisija glede natančnosti skupne cene, ki jo je vsak ponudnik ponudil, in običajnosti te cene v skladu s členom 139(1) izvedbene uredbe. Nazadnje, namen te obveznosti je olajšati prilagoditev navedene skupne cene za zadevno javno naročilo, če bi bila po oddaji navedenega javnega naročila pri njegovi izvedbi potrebna dodatna dela.

               63

               V uresničitev navedenih ciljev glede pogoja iz člena 25 upravne priloge k razpisni dokumentaciji se nikakor ne posega z razlago te določbe, ki jo je podala Komisija, in sicer da ponudba ni nepopolna in je ni treba zavrniti, če je mogoče manjkajočo ceno z gotovostjo razbrati iz navedene cene za drugo postavko istega predračuna ali vsaj po pridobitvi pojasnil o vsebini te ponudbe od njenega avtorja.

               64

               Kot je namreč poudarila Komisija, v tem zadnjem primeru ne gre za dodajanje nove cene, ponujene za postavko zadevnega predračuna, ampak le za pojasnilo o vsebini ponudbe, in sicer, da je treba šteti, da je cena, ponujena za neko postavko, ponujena tudi za vsako drugo postavko z enako ali podobno vsebino.

               65

               V takem primeru bi dobesedna in stroga razlaga pogoja iz točke 25 upravne priloge k razpisni dokumentaciji, ki jo zagovarja tožeča stranka, vodila k zavrnitvi ekonomsko ugodnih ponudb zaradi nenavedb ali očitnih in nepomembnih napak v besedilu, kar nedvomno ni, kot pravilno poudarja Komisija, združljivo z „načelom gospodarnosti“ iz člena 27 finančne uredbe.

               66

               Ob upoštevanju teh preudarkov je treba nato preveriti, ali je Komisija pravilno menila, da je bilo mogoče v obravnavanem primeru ceno, ki jo je družba C. ponudila za postavko E 9.26 predračuna, z gotovostjo razbrati iz cene, ki jo je ponudila za drugo postavko istega predračuna, zaradi česar Komisija ponudbe, ki jo je predložila družba C., ni zavrnila kot neskladne s pogoji iz razpisne dokumentacije.

               67

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je družba C., ker je bila obveščena o odločbi Komisije o oddaji zadevnega javnega naročila tožeči stranki, najprej v skladu s členom 100(2) finančne uredbe od Komisije zahtevala, naj ji pojasni razloge za zavrnitev njene ponudbe. Ko se je seznanila z njimi, je na podlagi člena 158a(1) izvedbene uredbe in v roku iz te določbe predložila stališča, v katerih je od Komisije zahtevala, naj zadevno javno naročilo odda njej, ker po njenem v predračunu k njeni ponudbi cena za postavko E 9.26 ni manjkala, saj naj bi jo bilo mogoče očitno razbrati iz cene, ponujene za postavko E 9.13 (glej točki 9 in 10 zgoraj).

               68

               Prav tako je treba poudariti, da je iz izvlečkov predračunov k ponudbi tožeče stranke in družbe C., ki ju je na zahtevo Splošnega sodišča predložila Komisija, razvidno, da je besedilo postavk E 9.05, E 9.13, E 9.22, E 9.26, E 9.31, E 9.37 in E 9.43 enako in da se nanašajo na isto napravo, in sicer na polavtomatsko centralo za plinske cilindre.

               69

               Sedem navedenih postavk je mogoče razlikovati, prvič, glede na mesto zadevne naprave, saj se vsaka postavka nanaša na drugo zgradbo ali laboratorij. Vendar pa sta stranki na obravnavi navedli, da kraj te naprave ne more vplivati na njen strošek in tako tudi ne na ceno, ki jo je vsak ponudnik ponudil za ustrezno postavko.

               70

               Drugič, teh sedem postavk je mogoče razlikovati tudi glede na vrsto plina, za katerega se bo zadevna naprava uporabljala. Tako se bodo naprave, na katere se nanašajo postavke E 9.05, E 9.22, E 9.31, E 9.37 in E 9.43, uporabljale za negorljive pline. Nasprotno se bosta napravi, na kateri se nanašata postavki E 9.13 in E 9.26, uporabljali za propan, ki je gorljiv plin.

               71

               Komisija je na obravnavi navedla, ne da bi ji tožeča stranka nasprotovala, da lahko (ne)gorljivost zadevnega plina vpliva na strošek za zadevno napravo in torej na ceno, ki jo za ustrezno postavko ponudi vsak ponudnik. Splošno sodišče dejansko ugotavlja, da je iz izvlečka predračuna k ponudbi tožeče stranke razvidno, da je ponudila isto ceno (880,69 EUR) za vsako od postavk E 9.05, E 9.22, E 9.31, E 9.37 in E 9.43, ki se nanašajo na negorljive pline, in drugo ceno (1016,92 EUR) za vsako od postavk E 9.13 in E 9.26, ki se nanašata na gorljiv plin.

               72

               V zvezi z družbo C. je treba navesti, da je iz izvlečka predračuna k njeni ponudbi razvidno, da je prav tako ponudila isto ceno (782,63 EUR) za vsako od postavk E 9.05, E 9.22, E 9.31, E 9.37 in E 9.43. Poleg tega je ponudila ceno 903,69 EUR za postavko E 9.13, za postavko E 9.26 pa v predračunu k ponudbi ni navedla nobene cene.

               73

               Ugotoviti je treba tudi, da tako v ponudbi tožeče stranke kot v ponudbi družbe C. cena, ponujena za zadevno napravo, ki naj bi se uporabljala za negorljive pline, predstavlja 86,60% cene, ponujene za isto napravo, ki naj bi se uporabljala za propan, ki je gorljiv plin.

               74

               Iz tega je razvidno, da je Komisija pravilno menila, da je nenavedba cene za postavko E 9.26 v predračunu k ponudbi družbe C. le napaka v besedilu te ponudbe ali vsaj dvoumnost, ki jo je mogoče preprosto pojasniti in zlahka odpraviti. Ob upoštevanju elementov, navedenih v točkah od 68 do 73 zgoraj, je namreč treba ugotoviti, da se nenavedena cena za postavko E 9.26 predračuna k ponudbi družbe C. ne more razlikovati od cene, ki jo je ta družba ponudila za postavko E 9.13 (903,69 EUR), ter da ta družba ni navedla te cene za postavko E 9.26 predračuna le zaradi nepazljivosti.

               75

               V teh okoliščinah je lahko Komisija v skladu s členom 148(3) izvedbene uredbe, ne da bi prezrla pogoj iz točke 25 upravne priloge k razpisni dokumentaciji, zahtevala pojasnila od družbe C. o vsebini njene ponudbe.

               76

               Ni pomembno, da so bila pojasnila od družbe C. zahtevana po tem, ko je predložila stališča glede zavrnitve njene ponudbe. Kot je namreč pravilno poudarila Komisija, če po predložitvi stališč na podlagi člena 158a(1) izvedbene uredbe ne bi bila upravičena zahtevati pojasnil, ki se ji zdijo potrebna, in morebiti preklicati svoje odločitve o oddaji zadevnega javnega naročila in ga oddati drugemu ponudniku, bi ta določba v celoti izgubila svoj smisel.

               77

               Potem ko je Komisija kot odgovor na zahtevo po pojasnilih, naslovljeno na družbo C., dobila potrditev te družbe, da je njeno ponudbo dejansko treba razumeti tako, da je cena, ponujena za postavko E 9.26, enaka ceni, ponujeni za postavko E 9.13 (glej točki 12 in 13 zgoraj), je pravilno sklepala, da ta ponudba izpolnjuje pogoje iz razpisne dokumentacije, in nato pravilno oddala zadevno javno naročilo navedeni družbi, saj je ta ponudila najnižjo ceno.

               78

               Trditve, ki jih navaja tožeča stranka, ne morejo izpodbiti tega sklepa. Prvič, poudariti je treba, da se v nasprotju s trditvijo tožeče stranke Komisija z družbo C. ni začela pogajati glede spremembe vsebine ponudbe, ki jo je ta predložila, kar je prepovedano, ampak je le izkoristila možnost iz člena 148(3) izvedbene uredbe, da zahteva pojasnila o vsebini te ponudbe.

               79

               Drugič, glede trditve tožeče stranke v zvezi s kršitvijo načela enakega obravnavanja ponudnikov, ki je določeno v členu 2 Direktive 2004/18 in členu 89(1) finančne uredbe, je treba navesti, da to načelo Komisiji ne more preprečiti, da bi izvrševala svoje pooblastilo za zahtevanje pojasnil glede ponudb v skladu s členom 148(3) izvedbene uredbe po odpiranju navedenih ponudb, saj je navedeno, da mora Komisija ob izvrševanju tega pooblastila vse ponudnike obravnavati enako (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 56 navedeno sodbo Tideland Signal proti Komisiji, točka 38).

               80

               V obravnavanem primeru je Komisija upoštevala načelo enakega obravnavanja ponudnikov, saj ni zahtevala pojasnil le od družbe C., ampak od vseh ponudnikov, v ponudbah katerih je bila med drugim ista napaka kot v ponudbi družbe C., in sicer da cena za nekatere postavke predračuna k ponudbam teh ponudnikov ni bila navedena (glej točki 7 in 17 zgoraj). Takih pojasnil ni zahtevala od tožeče stranke, ker niso bila potrebna, saj v predračunu k njeni ponudbi ni manjkala nobena cena. Kot je razvidno iz poročila o ocenjevanju z dne 23. aprila 2008, pa je komisija za ocenjevanje popravila tudi ponudbo tožeče stranke, zaradi česar se je rahlo znižala skupna cena, ki jo je ponudila.

               81

               Nazadnje, trditev tožeče stranke, povzeta v točki 47 zgoraj, da so bili nekateri deli kopij poročil o ocenjevanju, ki ji jih je poslala Komisija, prikriti v nasprotju z načelom transparentnosti, zaradi česar obdobje mirovanja pred podpisom pogodbe iz člena 158a(1) izvedbene uredbe po njenem še ni začelo teči, je prav tako treba zavrniti.

               82

               V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da tožeča stranka na obravnavi ni mogla pojasniti, zakaj naj bi bilo to obdobje upoštevno v obravnavanem primeru, saj je bilo navedeno, da se pravočasnost vložitve tožbe ne izpodbija.

               83

               Nato je treba poudariti, da je bila zahteva tožeče stranke, na katero je Komisija odgovorila s pošiljanjem kopij poročil o ocenjevanju, vložena po sprejetju izpodbijane odločbe. (Ne)popolnost odgovora Komisije na to zahtevo torej nikakor ne more povzročiti dvomov o zakonitosti izpodbijane odločbe, ki je edina odločba, na katero se nanaša zahtevek za razglasitev ničnosti.

               84

               Nazadnje, vsekakor je treba spomniti, da je treba načelo transparentnosti, na katero se hkrati nanašata člen 89(1) finančne uredbe in člen 2 Direktive 2004/18, uravnotežiti z varstvom javnega interesa, legitimnih poslovnih interesov javnih ali zasebnih podjetij ter lojalne konkurence, kar upravičuje možnost iz člena 100(2), drugi pododstavek, finančne uredbe, da se neuspešnemu ponudniku ne pošljejo nekateri elementi, kadar je taka opustitev nujna za zagotavljanje upoštevanja teh zahtev.

               85

               Iz navedenega je razvidno, da edini tožbeni razlog, ki ga navaja tožeča stranka v utemeljitev svojega zahtevka za razglasitev ničnosti, ni utemeljen in da je zato treba ta zahtevek zavrniti.

         Odškodninski zahtevek

         Trditve strank

               86

               Tožeča stranka trdi, da je Komisija nezakonito dovolila družbi C., da spremeni ali dopolni svojo ponudbo po njeni predložitvi, in s tem kršila določbe, navedene v okviru zahtevka za razglasitev ničnosti. Ta kršitev naj bi bila dovolj resna, saj naj bi Komisija očitno in hudo zlorabila svojo diskrecijsko pravico glede presoje ponudb in kršila nadrejena pravna pravila, katerih cilj je varstvo interesov posameznikov, med katerimi sta prepoved diskriminacije in načelo transparentnosti. Škoda, nastala tožeči stranki, naj bi bila poleg tega neposredna posledica nepravilnosti, ki jih je storila Komisija. Prav tako naj bi neposredno grozila in bila naj bi predvidljiva z dovolj veliko gotovostjo.

               87

               Tožeča stranka dodaja, da je njen odškodninski zahtevek dopusten. Trdi, da negotovost glede obsega nastale škode ne more voditi do nedopustnosti odškodninske tožbe, vložene na podlagi člena 288, drugi odstavek, ES. Iz ustaljene sodne prakse naj bi bilo razvidno, da se določitev obsega škode pridrži, če ob ugotavljanju utemeljenosti odškodninske tožbe podatki, potrebni za izračun škode, še niso na voljo. Zato po mnenju tožeče stranke natančen izračun obsega domnevno nastale škode ob vložitvi odškodninske tožbe ni nujen pogoj za dopustnost take tožbe.

               88

               Tožeča stranka navaja, da je poskusila pridobiti zadevno javno naročilo tako, da je sprožila postopek za izdajo začasne odredbe, in da je tožbo v glavni stvari vložila, ko izid postopka za izdajo začasne odredbe še ni bil znan. Trdi, da se je zato v tožbi začasno omejila na ugotovitev odgovornosti Komisije in da si je zato pridržala pravico, da pozneje predloži oceno zneska nastale škode. Poleg tega naj bi bilo očitno, da zatrjevana škoda neposredno grozi in da je dovolj gotova, saj naj ne bi bilo sporno, da se bo zaradi neopravljenega zadevnega javnega naročila njen promet zmanjšal. Tako zmanjšanje naj bi nesporno slabo vplivalo na njen dobiček v ustreznem poslovnem obdobju. Poleg tega naj bi belgijska zakonodaja določila pavšalni znesek za to škodo na 10% zneska zadevnega javnega naročila. Tožeča stranka je prav tako predložila poročilo svojega revizorja, v katerem je škoda ocenjena na 619.000 EUR, in si pridržala pravico, da jo znova oceni, če bo to potrebno. V zvezi s pravico Komisije do obrambe navaja, da ni bila kršena, saj lahko ta kadarkoli predloži razloge v svojo obrambo glede ocene škode, ki jo je opravila tožeča stranka.

               89

               Komisija primarno trdi, da odškodninski zahtevek ni dopusten, saj tožeča stranka od Splošnega sodišča zahteva le, da ugotovi obstoj zatrjevane škode, ki naj bi nastala zaradi ravnanja Komisije, ne da bi navedla znesek te škode. V sodbi z dne 23. septembra 1994 v zadevi An Taisce in WWF UK proti Komisiji (T-461/93, Recueil, str. II-733, točki 42 in 43) je namreč Splošno sodišče presodilo, da je tak zahtevek nedopusten.

               90

               Komisija podredno trdi, da je treba odškodninski zahtevek zavrniti kot neutemeljen, ker v obravnavanem primeru ni izpolnjen nobeden od treh pogojev, ki jih zahteva sodna praksa.

         Presoja Splošnega sodišča

               91

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je utemeljenost odškodninske tožbe, vložene na podlagi člena 288, drugi odstavek, ES, podana ob izpolnitvi vseh pogojev, in sicer nezakonitosti ravnanja, ki se očita institucijam, resničnosti škode in vzročne zveze med očitanim ravnanjem in zatrjevano škodo (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1982 v zadevi Oleifici Mediterranei proti EGS, 26/81, Recueil, str. 3057, točka 16, in sodba Splošnega sodišča z dne v zadevi International Procurement Services proti Komisiji, T-175/94, Recueil, str. II-729, točka 44). Če kateri od teh pogojev ni izpolnjen, je treba tožbo zavrniti v celoti, ne da bi bilo treba proučiti druge pogoje (sodba Sodišča z dne v zadevi KYDEP proti Svetu in Komisiji, C-146/91, Recueil, str. I-4199, točki 19 in 81, in sodba Splošnega sodišča z dne v zadevi Förde-Reederei proti Svetu in Komisiji, T-170/00, Recueil, str. II-515, točka 37).

               92

               V obravnavanem primeru je bilo že v okviru proučitve zahtevka za razglasitev ničnosti poudarjeno, da izpodbijana odločba ni nezakonita.

               93

               Ker tako pogoj nezakonitosti ravnanja, ki se očita Komisiji, ni izpolnjen, je treba odškodninski zahtevek zavrniti kot neutemeljen, ne da bi se bilo treba izreči o njegovi dopustnosti.

         Stroški

               94

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Antwerpse Bouwwerken NV se naloži plačilo stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe v zadevi T-195/08 R.

                     Vilaras
                     Prek
                     Ciucă
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 10. decembra 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 21. oktobra 2010.#Nidera Handelscompagnie BV proti Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės - Litva.#Direktiva 2006/112/ES - Pravica do odbitka plačanega vstopnega DDV - Nacionalni predpisi, s katerimi je pravica do odbitka izključena za blago, ki se ponovno proda pred registracijo davčnega zavezanca za namene DDV.#Zadeva C-385/09.

text:
      Zadeva C-385/09
      Nidera Handelscompagnie BV
      proti
      Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės)
      „Direktiva 2006/112/ES – Pravica do odbitka plačanega vstopnega DDV – Nacionalni predpisi, s katerimi je pravica do odbitka izključena za blago, ki se ponovno proda pred registracijo davčnega
         zavezanca za namene DDV“

      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Sodišče države članice v smislu člena 234 ES – Pojem
      (člen 234 ES)
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Obveznosti davčnega zavezanca
      (Direktiva Sveta 2006/112)
      1.        Pri presoji, ali predložitveni organ izpolnjuje vsa merila, da je lahko označen za sodišče v smislu člena 234 ES, Sodišče
         upošteva vse elemente, kot so zakoniti izvor organa, njegova trajnost, obvezna narava njegove sodne oblasti, kontradiktornost
         postopka, uporaba pravnih pravil in neodvisnost organa.

      Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (litovska komisija za reševanje davčnih sporov), katere naloga
         je nepristransko proučiti pritožbe davčnih zavezancev in sprejeti zakonite in obrazložene odločitve, izpolnjuje ta merila.

      (Glej točke 35, 36 in 40.)
      2.        Direktivo 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi bila lahko
         zavezancu za davek na dodano vrednost, ki v skladu z določbami te direktive izpolnjuje vsebinske pogoje za odbitek davka na
         dodano vrednost in se v razumnem roku od opravljenih transakcijah, na podlagi katerih je pravica do odbitka nastala, registrira
         kot zavezanec za davek na dodano vrednost, možnost uveljavljanja te pravice odvzeta z nacionalno zakonodajo, ki prepoveduje
         odbitek davka na dodano vrednost, ki je bil plačan ob nakupu blaga, če se ta davčni zavezanec ni registriral kot zavezanec
         za davek na dodano vrednost, preden je to blago uporabil za svojo obdavčeno dejavnost.

      V skladu s členom 178(a) Direktive 2006/112 je namreč uveljavljanje pravice do odbitka iz člena 168(a) te direktive v zvezi
         z dobavo blaga in opravljanjem storitev pogojeno z eno samo obličnostno zahtevo, in sicer mora davčni zavezanec imeti račun,
         izdan v skladu s členi od 220 do 236 in od 238 do 240 te direktive. Davčni zavezanci morajo sicer na podlagi člena 213 Direktive
         2006/112 prijaviti tudi začetek, spremembo ali prenehanje dejavnosti v skladu z ukrepi, ki so jih za to sprejele države članice.
         Toda taka določba državam članicam nikakor ne dovoljuje, da če prijava ni bila izvedena, uveljavljanje pravice do odbitka
         odložijo do dejanskega začetka običajnega opravljanja obdavčenih transakcij ali da davčnemu zavezancu preprečijo uveljavljanje
         te pravice. Poleg tega ukrepi, ki jih države članice v skladu s členom 273 Direktive 2006/112 lahko sprejmejo, da zagotovijo
         pravilno odmero in pobiranje davka ter preprečevanje davčnih utaj, ne smejo preseči tistega, kar je nujno potrebno za dosego
         teh ciljev, in ne smejo ogroziti nevtralnosti davka na dodano vrednost. Niti identifikacija iz člena 214 Direktive 2006/112
         niti obveznosti iz njenega člena 213 niso akt, na katerem temelji pravica do odbitka, ki nastane ob nastanku obveznosti za
         obračun odbitnega davka, temveč pomenijo obličnostne zahteve za namene nadzora. Zavezancu za plačilo davka na dodano vrednost
         zato ni mogoče preprečiti, da bi uveljavljal pravico do odbitka, ker se ni registriral kot zavezanec za plačilo navedenega
         davka, preden je uporabil blago, kupljeno v okviru svoje obdavčene dejavnosti.

      (Glej točke od 47 do 51 in 54 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 21. oktobra 2010(*)

      „Direktiva 2006/112/ES – Pravica do odbitka plačanega vstopnega DDV – Nacionalni predpisi, s katerimi je pravica do odbitka izključena za blago, ki se ponovno proda pred registracijo davčnega
         zavezanca za namene DDV“

      V zadevi C‑385/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložila Mokestinių ginčų komisija
         prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Litva) z odločbo z dne 21. septembra 2009, ki je na Sodišče prispela 29. septembra 2009,
         v postopku

      Nidera Handelscompagnie BV
      proti
      Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), predsednik senata, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in J. Malenovský,
         sodnika,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. julija 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Nidera Handelscompagnie BV I. Misiūnas,
      –        za litovsko vlado R. Mackevičienė, zastopnica,
      –        za Evropsko komisijo A. Steiblytė in M. Afonso, zastopnici,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem
         sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Nidera Handelscompagnie BV (v nadaljevanju: Nidera) in Valstybinė mokesčių
         inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (nacionalna davčna inšpekcija pri ministrstvu za finance Republike
         Litve) glede pravice do odbitka davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), plačanega za blago, ki je bilo kupljeno v
         Litvi in izvoženo v tretje države.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Člen 9(1) Direktive 2006/112 določa:

      „‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, ne glede na namen ali
         rezultat te dejavnosti.

      ‚Ekonomska dejavnost‘ je vsaka dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in
         kmetijskimi dejavnostmi ter dejavnostmi samostojnih poklicev. Za ekonomsko dejavnost se šteje predvsem izkoriščanje premoženja
         v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

      4        Člen 167 te direktive določa:

      „Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.“
      5        Člen 168 navedene direktive določa:

      „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni zavezanec v državi članici,
         v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki ga je dolžan plačati, naslednje zneske:

      (a)      DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal v tej državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo opravil drug
         davčni zavezanec;

      […]“
      6        Člen 178 te direktive določa:

      „Za uveljavljanje pravice do odbitka mora davčni zavezanec izpolniti naslednje pogoje:
      (a)      za odbitke v skladu s členom 168(a) v zvezi z dobavo blaga in opravljanjem storitev imeti račun, izdan v skladu s členi 220
         do 236 in členi 238, 239 in 240;

      […]“
      7        Člen 213 Direktive 2006/112 določa:

      „1.      Vsak davčni zavezanec prijavi začetek, spremembo ali prenehanje svoje dejavnosti kot davčni zavezanec.
      […]“
      8        Člen 214(1) te direktive določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da so naslednje osebe identificirane s posamično številko:
      […]
      (c)      vsak davčni zavezanec, ki na njihovem ozemlju opravi pridobitev blaga znotraj Skupnosti za namene transakcij v zvezi z dejavnostmi
         iz drugega pododstavka člena 9(1), ki se opravljajo zunaj tega ozemlja.

      […]“
      9        Člen 273 navedene direktive določa:

      „Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje DDV in za preprečevanje
         utaj, ob upoštevanju zahteve po enakem obravnavanju domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci med
         državami članicami, pod pogojem, da takšne obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu
         meja.

      Možnost, ki je predvidena v prvem pododstavku, se ne more uporabljati za nalaganje dodatnih obveznosti v zvezi z izdajanjem
         računov, ki jih je več, kot je določeno v poglavju 3.“

       Nacionalno pravo
      10      Člen 2, točka 28, zakona Republike Litve št. IX-751 o davku na dodano vrednost (Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio
         įstatymas št. IX‑751, Žin., 2002, št. 35‑1271, 2002, št. 40, 2002, št. 46, 2002, št. 48), kakor je bil spremenjen (Žin., 2004,
         št. 17‑505, 2005, št. 81‑2944, v nadaljevanju: zakon o DDV), opredeljuje pojem „zavezanec za DDV“ tako:

      „[O]seba, ki jo davčna uprava registrira kot zavezanca za DDV, vključno z vsako identifikacijo za namene DDV, če ima ustrezno
         identifikacijsko številko, razen identifikacije oseb za namene ureditve kompenzacije DDV.“

      11      Člen 41 zakona o DDV določa:

      „1.      Če v tem poglavju ni določeno drugače, se dobave blaga obdavčijo s stopnjo 0 %, če prevoz blaga na ozemlje zunaj Evropskih
         skupnosti opravi njegov dobavitelj ali tretja oseba za njegov račun.

      […]“
      12      Člen 57 zakona o DDV določa:

      „1.      Pravico do odbitka DDV imajo samo zavezanci za DDV, razen tistih, na katere se nanašajo določbe iz poglavja XII, oddelek 5,
         tega zakona. […]

      […]
      3.      Davčni zavezanci, ki imajo pravico odbiti DDV, se lahko odločijo, da ne bodo uveljavljali te pravice.“
      13      Člen 58 zakona o DDV določa:

      „1.      Zavezanec za DDV ima pravico do odbitka vstopnega DDV in (ali) DDV ob uvozu, dolgovanega za blago in (ali) storitve, pridobljene
         in (ali) uvožene, če je to blago in (ali) storitve namenjeno uporabi v teh dejavnostih zavezanca:

      (1)      dobava blaga in (ali) opravljanje storitev, obdavčena z DDV;
      (2)      dobava blaga in (ali) opravljanje storitev zunaj nacionalnega ozemlja, ki na podlagi tega zakona ne bi bila oproščena DDV,
         če bi bila opravljena na nacionalnem ozemlju. Ta pogoj se ne uporabi v zvezi z opravljanjem – zunaj Skupnosti – storitev zavarovanja
         in (ali) finančnih storitev iz člena 28 tega zakona.

      […]“
      14      Člen 63 zakona o DDV določa:

      „1.      Zavezanec za DDV ima v skladu z določbami tega poglavja in pod pogoji iz tega člena pravico do odbitka vstopnega DDV in (ali)
         DDV ob uvozu, dolgovanega za blago in (ali) storitve, pridobljene in (ali) uvožene pred datumom svoje registracije kot zavezanca
         za DDV, če se bodo uporabili za dejavnosti tega zavezanca iz člena 58(1) tega zakona.

      […]“
      15      Člen 71 zakona o DDV določa:

      „[…]
      3.      Tuji davčni zavezanec se mora registrirati kot zavezanec za DDV prek sedeža na nacionalnem ozemlju ali, če tega sedeža nima,
         prek davčnega zastopnika v Litvi. Davčni zavezanci s sedežem v drugih državah članicah, ki se lahko neposredno registrirajo
         kot zavezanci za DDV, niso dolžni imenovati davčnega zastopnika. Tujemu davčnemu zavezancu se ni treba registrirati kot zavezanec
         za DDV, če na nacionalnem ozemlju opravlja zgolj te dejavnosti:

      […]
      (3)      dobava blaga in (ali) opravljanje storitev, ki sta na podlagi tega zakona obdavčena z davčno stopnjo 0 %, […]“
      16      Člen 117 zakona o DDV določa:

      1.      Tuji davčni zavezanec lahko vloži zahtevo za vračilo DDV, ki ga je plačal v Litvi, le, če je v obdobju, v katerem je bil plačan
         DDV, katerega vračilo zahteva, izpolnjeval ta merila:

      (1)      v Litvi ni imel poslovalnice ali, v primeru fizične osebe, v Litvi ni imel stalnega prebivališča in
      (2)      na nacionalnem ozemlju ni opravljal dejavnosti, ki je na podlagi tega zakona obdavčena z DDV, če v tem členu ni določeno drugače.
      […]“
      17      Člen 147 zakona Republike Litve št. IX‑2112 o davčni upravi (Lietuvos Respublikos mokesčių administravimo įstatymas št. IX‑2112,
         Žin., 2004, št. 63‑2243), kakor je bil spremenjen (Žin., 2007, št. 80‑3220, 2008, št. 131‑5036, v nadaljevanju: zakon o davčni
         upravi), določa:

      „Davčne spore obravnavajo centralna davčna uprava, Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (komisija
         za reševanje davčnih sporov pri vladi Republike Litve)] […] in sodišča.“

      18      Člen 148 zakona o davčni upravi določa:

      „1.      Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] je pravna oseba javnega prava, ki se financira iz državnega
         proračuna.

      2.      Naloga Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] je nepristransko proučiti pritožbe davčnih zavezancev
         in sprejeti zakonite in obrazložene odločitve.

      3.      Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] sestavljajo predsednik in drugi člani. Skupno število članov
         [te] komisije in njen statut določi vlada.

      4.      Člani Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] so imenovani za obdobje šestih let. Imenuje jih vlada
         Republike Litve na skupni predlog ministra za finance in ministra za pravosodje. Član [te] komisije je lahko samo oseba brezhibnega
         ugleda, ki ima magistrski naziv s področja financ, prava ali ekonomije ali diplomo enakovrednega visokošolskega študija in
         vsaj tri leta delovnih izkušenj na področju davčnega, carinskega prava ali prava družb. Člani [navedene] komisije morajo biti
         državljani Republike Litve.

      5.      Vlada lahko člana Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] pred iztekom njegovega mandata odstavi,
         če:

      (1)      prostovoljno odstopi;
      (2)      izgubi litovsko državljanstvo;
      (3)      zaradi začasne nezmožnosti za delo ne dela več kot 120 zaporednih dni ali več kot 140 dni v dvanajstih mesecih ali če je zdravstvena
         ali invalidska komisija ugotovila, da ne more več opravljati svojih funkcij;

      (4)      je pravnomočno obsojen zaradi hudega ali zelo hudega naklepnega kaznivega dejanja ali zaradi kaznivega dejanja zoper lastnino,
         premoženjska upravičenja in interese, gospodarski red ali finančni sistem;

      (5)      resno krši svoje delovne obveznosti.
      6.      Delo člana Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] v [tej] komisiji je glavna zaposlitev in plačilo
         zanjo je določeno v skladu z uredbo o plačah državnih politikov in uradnikov. Zaposlen je lahko le v okviru [navedene] komisije,
         vendar lahko opravlja tudi raziskovalno ali poučevalno dejavnost.

      7.      Član Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] po izteku mandata še naprej opravlja svoje funkcije
         do imenovanja novih članov.

      […]“
      19      Člen 151 zakona o davčni upravi določa:

      „Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] odloča o:
      (1)      davčnih sporih med davčnim zavezancem in centralno davčno upravo;
      (2)      davčnih sporih med davčnim zavezancem in centralno davčno upravo v zvezi z odločbo, ki jo je centralna davčna uprava sprejela
         na podlagi ugovora davčnega zavezanca zoper odločbo lokalne davčne uprave;

      (3)      davčnih sporih med davčnim zavezancem in centralno davčno upravo, če generalna davčna uprava ni sprejela odločbe v zvezi z
         davčnim sporom v roku, ki ga določa ta zakon.“

      20      Člen 158 zakona o davčni upravi določa:

      „Po izteku roka, ki ga ta zakon določa za vložitev pritožbe, postane odločba centralne davčne uprave ali Mokestinių ginčų
         komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] za stranke v sporu in tretje osebe, povezane s sporom, zavezujoča.“

      21      Člen 159 zakona o davčni upravi določa:

      „1.      Davčni zavezanec, ki nasprotuje odločbi centralne davčne uprave ali Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės]
         v zvezi z davčnim sporom, jo lahko izpodbija pred sodišči.

      2.      Tudi centralna davčna uprava lahko izpodbija odločbo Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės], vendar
         le, če sta centralna davčna uprava in [ta] komisija pri reševanju davčnega spora (ali med davčnim sporom) podali različni
         razlagi določb zakonov ali drugih pravnih aktov.

      […]
      4.      O tožbah zoper odločbe centralne davčne uprave ali [navedene] komisije odloča Vilniaus apygardos administraciniame teismas
         [(okrožno upravno sodišče v Vilni)].

      […]“
      22      V točki 4 statuta Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Mokestinių ginčų komisijos nuostatos),
         sprejetega z odločbo vlade Republike Litve št. 1119 z dne 2. septembra 2004 (Žin., 2004, št. 136‑4947, v nadaljevanju: statut),
         je določeno:

      „Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] pri opravljanju svoje dejavnosti spoštuje ustavo Republike
         Litve, zakon o davčni upravi, druge zakone in pravne predpise ter ta statut.“

      23      V točkah 26 in 27 statuta je med drugim določeno:

      „26.      Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] pritožbe preuči na obravnavi. […]
      Član [te] komisije o sporu ne more odločati in mora odločanje zavrniti (se izločiti), če ima neposreden ali posreden interes
         za rešitev spora, če je s stranko v davčnem sporu družinsko ali tesno povezan, če je bil pri podjetju, ki je udeleženo v davčnem
         sporu, zaposlen in so od prenehanja tega delovnega razmerja pretekla manj kot tri leta ali če obstaja kakršnakoli druga okoliščina,
         ki bi utegnila vplivati na nepristranskost člana [navedene] komisije. Član [te] komisije jo mora o tem obvestiti. Tudi osebe,
         ki so udeležene v davčnem sporu, lahko zahtevajo njegovo izločitev. Zahteva za izločitev mora biti obrazložena in predložena,
         preden začne Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] odločati o sporu na obravnavi. [Ta k]omisija
         o izločitvi člana ali članov odloči z ločenim sklepom.

      27.      Davčni zavezanec (ali njegovi zastopniki) in zastopniki davčne uprave so pozvani na obravnavo Mokestinių ginčų komisija [prie
         Lietuvos Respublikos vyriausybės]. Na obravnavi [te] komisije sodeluje tajnik komisije; prav tako lahko na obravnavi sodelujejo
         tolmač, strokovnjaki [te] komisije, ki so sodelovali pri proučitvi zadeve, in izvedenci. Če katera od strank spora na obravnavi
         ni prisotna, se lahko pritožba prouči v njeni odsotnosti. Če pred začetkom proučitve pritožbe na obravnavi te osebe pri Mokestinių
         ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] vložijo predlog za preložitev proučitve pritožbe iz razlogov, za katere
         [ta] komisija meni, da so pomembni, lahko [navedena] komisija proučitev pritožbe preloži.

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      24      Spor o glavni stvari se v bistvu nanaša na vprašanje, ali ima družba Nidera pravico do odbitka DDV, plačanega za blago, ki
         je bilo kupljeno v Litvi in izvoženo v tretje države, čeprav ob sklenitvi teh poslov ni bila registrirana kot zavezanec za
         DDV v Litvi.

      25      Družba Nidera je med februarjem in majem 2008 v Litvi od dobaviteljev kmetijskih pridelkov kupila pšenico. Od plačane cene
         je 11.743.259 LTL (približno 3,4 milijona EUR) znašal DDV, ki so ga obračunali dobavitelji in jim je bil izplačan. Družba
         Nidera je nato med februarjem in majem 2008 vso to pšenico izvozila v tretji državi Alžirijo in Turčijo, pri čemer je v skladu
         s členom 49 zakona o DDV obračunala DDV po stopnji 0 %.

      26      Družba Nidera je bila 12. avgusta 2008 v Litvi registrirana kot zavezanec za DDV. Pri obračunu DDV za obdobje od 12. do 31. avgusta 2008
         je kot vstopni DDV prijavila 11.743.259 LTL in od državne blagajne zahtevala vračilo tega zneska. S tem je želela uveljavljati
         pravico do odbitka DDV, plačanega za blago, ki je bilo pred registracijo te družbe kot zavezanca za DDV kupljeno v Litvi in
         izvoženo v tretje države.

      27      Okrožni davčni direktorat v Vilni je z odločbo z dne 16. januarja 2009, potrjeno 19. marca 2009, odločil, da družba Nidera
         ni upravičena do odbitka navedenega vstopnega DDV, ker naj se zadevno blago, ki je bilo že prodano, ne bi več uporabilo za
         njene dejavnosti, obdavčene z DDV.

      28      Družba Nidera je 14. aprila 2009 pri Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos vložila
         ugovor. Ta je z odločbo z dne 22. junija 2009 zavrnila ta ugovor in potrdila stališče okrožnega davčnega direktorata v Vilni.
         V tej odločbi je navedeno, da imajo pravico do odbitka DDV le registrirani zavezanci za DDV in da čeprav se družba Nidera
         po nacionalni zakonodaji ni bila zavezana registrirati kot zavezanec za DDV v Litvi, bi to vseeno morala storiti, če je želela
         doseči vračilo plačanega vstopnega DDV.

      29      Družba Nidera je 29. julija 2009 vložila pritožbo pri Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės. V njej
         je trdila, da se ji v skladu s členom 71(3) zakona o DDV v Litvi ni bilo treba registrirati kot zavezanec za DDV, ker naj
         bi imela status tujega davčnega zavezanca in je bila njena dejavnost izključno dobava blaga v tretje države, ki je obdavčena
         po stopnji 0 %. Družba Nidera je menila, da zaradi uporabe možnosti, da se v Litvi ne registrira kot zavezanec za DDV, ne
         more ugasniti njena pravica do odbitka DDV.

      30      Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės v predložitvenem sklepu sprašuje, ali so določbe zakona o
         DDV, v skladu s katerimi mora zainteresirana oseba, da bi bila upravičena do odbitka, ne samo opravljati obdavčljivo dejavnost
         in imeti ustrezne listine, ampak mora biti v Litvi tudi uradno registrirana kot zavezanec za DDV, skladne z Direktivo 2006/112
         in splošnimi načeli sistema DDV, v skladu s katerimi je DDV davek na potrošnjo, katerega bistveni element je pravica do odbitka
         DDV.

      31      V teh okoliščinah je Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės prekinila odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložila ti vprašanji:

      „1.      Ali je zakonodaja, v skladu s katero imajo pravico do odbitka DDV le registrirani zavezanci za DDV, torej davčni zavezanci,
         ki so se v skladu z veljavnimi predpisi registrirali kot zavezanci za DDV v zadevni državi članici (v obravnavani zadevi v
         Litvi), v skladu z določbami Direktive 2006/112 […], ki ureja pravico do odbitka?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je zakonodaja, na podlagi katere ima davčni zavezanec, registriran za plačilo
         DDV, pravico do odbitka vstopnega DDV in/ali DDV ob uvozu, dolgovanega za blago in/ali storitve, pridobljene pred datumom
         njegove registracije kot zavezanca za DDV, le, če se bo to blago uporabilo za njegovo dejavnost, obdavčeno z DDV, kar pomeni,
         da mu vstopnega DDV (ob uvozu), dolgovanega za blago in storitve, pridobljene pred datumom njegove registracije kot zavezanca
         za DDV, ne bo dovoljeno odbiti, če je bilo to blago že uporabljeno za te dejavnosti, v skladu s splošnimi načeli pravice do
         odbitka DDV, ki jih določa Direktiva 2006/112 […]?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      32      Glede na to, da predložitveno sodišče Sodišču predlaga, naj odloči o skladnosti zakonodaje, kakršna je ta v postopku v glavni
         stvari, s predpisi prava Unije, je treba spomniti, da čeprav Sodišče v postopku predhodnega odločanja ne presoja skladnosti
         določb nacionalnega prava z navedenimi predpisi, pa je že večkrat razsodilo, da je pristojno, da predložitvenemu sodišču poda
         vse ustrezne elemente razlage prava Unije, ki mu lahko omogočijo, da presodi tako združljivost za namene sodbe v zadevi, o
         kateri odloča (sodba z dne 26. januarja 2010 v zadevi Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08, ZOdl., str. I-635,
         točka 23 in navedena sodna praksa).

      33      Glede na dejanske okoliščine postopka v glavni stvari je treba vprašanji predložitvenega sodišča razumeti tako, kot da to
         v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2006/112 razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi bila lahko zavezancu za DDV,
         ki v skladu z določbami te direktive izpolnjuje vsebinske pogoje za odbitek DDV, možnost uveljavljanja njegove pravice do
         odbitka odvzeta z nacionalno zakonodajo, ki prepoveduje odbitek DDV, ki je bil plačan ob nakupu blaga, če se ta davčni zavezanec
         ni registriral kot zavezanec za DDV, preden je to blago uporabil za namene svoje obdavčene dejavnosti.

       Dopustnost
      34      Litovska vlada dvomi, da je Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės sodišče, ker naj ta komisija ne
         bi bila neodvisna. Vključena naj bi bila namreč v organizacijsko strukturo ministrstva za finance, ki naj bi mu morala letno
         poročati in s katerim naj bi morala sodelovati.

      35      V zvezi s tem je treba opozoriti, da Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso pri presoji, ali predložitveni organ izpolnjuje
         vsa merila, da je lahko označen za sodišče v smislu člena 234 ES, upošteva vse elemente, kot so zakoniti izvor organa, njegova
         trajnost, obvezna narava njegove sodne oblasti, kontradiktornost postopka, uporaba pravnih pravil in neodvisnost organa (sodba
         z dne 17. septembra 1997 v zadevi Dorsch Consult, C‑54/96, Recueil, str. I‑4961, točka 23 in navedena sodna praksa).

      36      V postopku v glavni stvari je iz člena 148(2) zakona o davčni upravi razvidno, da je naloga Mokestinių ginčų komisija prie
         Lietuvos Respublikos vyriausybės nepristransko proučiti pritožbe davčnih zavezancev in sprejeti zakonite in obrazložene odločitve.
         Člani te komisije so v skladu s tem členom 148(4) imenovani za šest let in morajo biti osebe brezhibnega ugleda. V skladu
         z navedenim členom 148(6) so lahko člani navedene komisije zaposleni le v tej komisiji. Nazadnje člen 26 poslovnika določa
         postopek za izločitev članov te komisije, če pride do konflikta interesov.

      37      Ugotoviti je treba, da te določbe priznavajo Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės potrebno neodvisnost,
         da jo je mogoče šteti za sodišče v smislu člena 234 ES. To, da je ta komisija vključena v organizacijsko strukturo ministrstva
         za finance in mu mora letno poročati, ne more omajati te presoje.

      38      Glede sodelovanja z ministrstvom za finance je litovska vlada, ki je bila o tem povprašana na obravnavi, navedla, da ni seznanjena
         s primeri, v katerih bi Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės od tega ministrstva prejela navodila
         ali napotke v zvezi z želeno rešitvijo v določeni zadevi. V teh okoliščinah niti obstoj take splošne obveznosti sodelovanja
         ni v nasprotju z neodvisnostjo te komisije od navedenega ministrstva.

      39      Poleg tega je iz nacionalnih predpisov, navedenih v točkah od 17 do 23 te sodbe, razvidno, da Mokestinių ginčų komisija prie
         Lietuvos Respublikos vyriausybės izpolnjuje druga merila za opredelitev organa kot sodišče, ki so določena s sodno prakso
         Sodišča, navedeno v točki 35 te sodbe.

      40      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės sodišče
         v smislu člena 234 ES in da je ta predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

       Utemeljenost
      41      Poudariti je treba, da lahko države članice omejijo pravico do odbitka DDV le v primerih, ki so izrecno določeni z Direktivo
         2006/112 (glej po analogiji sodbe z dne 21. septembra 1988 v zadevi Komisija proti Franciji, 50/87, Recueil, str. 4797, točki 16
         in 17; z dne 11. julija 1991 v zadevi Lennartz, C‑97/90, Recueil, str. I‑3795, točka 27, in z dne 15. januarja 1998 v zadevi
         Ghent Coal Terminal, C‑37/95, Recueil, str. I‑1, točka 16).

      42      Poleg tega je Sodišče v zvezi z mehanizmom obrnjene davčne obveznosti razsodilo, da temeljno načelo nevtralnosti DDV zahteva,
         naj se odobri odbitek vstopnega DDV, če so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci
         niso izpolnili (sodbi z dne 8. maja 2008 v združenih zadevah Ecotrade, C‑95/07 in C‑96/07, ZOdl., str. I‑3457, točka 63, in
         z dne 30. septembra 2010 v zadevi Uszodaépítö, C‑392/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 39). Če ima davčna uprava na voljo
         podatke, potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih storitev zavezan za plačilo DDV, ne more –
         glede njegove pravice, da ta davek odbije – naložiti dodatnih zahtev, ki bi lahko povzročile, da bi bilo uveljavljanje te
         pravice popolnoma nemogoče (zgoraj navedeni sodbi Ecotrade, točka 64, in Uszodaépítö, točka 40).

      43      Glede na ta načela je torej treba proučiti vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče.

      44      V zvezi s tem je iz člena 168(a) Direktive 2006/112 razvidno, da je davčni zavezanec upravičen do odbitka DDV, ki ga je dolžan
         ali ga je plačal v državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo dobavil drugi davčni zavezanec in se uporabijo
         za namene njegovih obdavčenih dejavnosti.

      45      Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da je družba Nidera vso zadevno žito, ki ga je kupila v Litvi, izvozila v tretje države,
         pri čemer je DDV v skladu z veljavnim nacionalnim pravom obračunala po stopnji 0 %.

      46      Ni sporno, da ima v teh okoliščinah družba Nidera glede DDV, ki ga je v Litvi plačala za to blago, pravico do odbitka iz člena 168(a)
         Direktive 2006/112. V skladu s členom 167 te direktive ta pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun
         odbitnega davka.

      47      V skladu s členom 178(a) Direktive 2006/112 je uveljavljanje pravice do odbitka iz člena 168(a) te direktive v zvezi z dobavo
         blaga in opravljanjem storitev pogojeno z eno samo obličnostno zahtevo, in sicer mora davčni zavezanec imeti račun, izdan
         v skladu s členi od 220 do 236 in od 238 do 240 te direktive.

      48      Davčni zavezanci morajo sicer na podlagi člena 213 Direktive 2006/112 prijaviti tudi začetek, spremembo ali prenehanje svoje
         dejavnosti v skladu z ukrepi, ki so jih za to sprejele države članice. Toda Sodišče je že razsodilo, da taka določba državam
         članicam nikakor ne dovoljuje, da če prijava ni bila izvedena, uveljavljanje pravice do odbitka odložijo do dejanskega začetka
         običajnega opravljanja obdavčenih transakcij ali da davčnemu zavezancu preprečijo uveljavljanje te pravice (glej po analogiji
         sodbo z dne 21. marca 2000 v združenih zadevah Gabalfrisa in drugi, od C‑110/98 do C‑147/98, Recueil, str. I‑1577, točka 51).

      49      Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da ukrepi, ki jih države članice v skladu s členom 273 Direktive 2006/112 lahko sprejmejo,
         da zagotovijo pravilno odmero in pobiranje davka ter preprečevanje davčnih utaj, ne smejo preseči tistega, kar je nujno potrebno
         za dosego teh ciljev, in ne smejo ogroziti nevtralnosti DDV (glej po analogiji sodbo z dne 27. septembra 2007 v zadevi Collée,
         C‑146/05, ZOdl., str. I‑7861, točka 26 in navedena sodna praksa).

      50      Niti identifikacija iz člena 214 Direktive 2006/112 niti obveznosti iz njenega člena 213, navedene v točki 48 te sodbe, niso
         akt, na katerem temelji pravica do odbitka, ki nastane ob nastanku obveznosti za obračun odbitnega davka, temveč pomenijo
         obličnostne zahteve za namene nadzora.

      51      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da zavezancu za DDV ni mogoče preprečiti, da bi uveljavljal pravico do odbitka, ker se ni
         registriral kot zavezanec za DDV, preden je uporabil blago, kupljeno v okviru svoje obdavčene dejavnosti.

      52      Davčnemu zavezancu, ki ne spoštuje obličnostnih zahtev iz Direktive 2006/112, je sicer v skladu z nacionalnimi ukrepi za prenos
         te direktive v nacionalno pravo mogoče naložiti upravno sankcijo. Poleg tega, kot upravičeno ugotavlja Komisija, če uveljavljanje
         pravice do odbitka DDV ne bi bilo nikakor časovno omejeno, ne bi bila v celoti spoštovana pravna varnost. Obveznost davčnih
         zavezancev, da se registrirajo kot zavezanci za DDV, bi utegnila postati brezpredmetna, če države članice ne bi smele določiti
         razumnega roka za ta namen.

      53      Vendar je iz postopka v glavni stvari razvidno, da se družbi Nidera v skladu s členom 71(3) zakona o DDV v Litvi ni bilo treba
         registrirati kot zavezanec za DDV, čeprav lahko davčni zavezanci v skladu s členom 63(1) tega zakona DDV odbijejo le, če so
         se registrirali. Ker se je družba Nidera torej morala registrirati kot zavezanec za DDV, da bi uveljavljala pravico do odbitka,
         je treba ugotoviti, da je to storila manj kot šest mesecev po opravljenih transakcijah, na podlagi katerih je ta pravica nastala,
         in zato v razumnem roku.

      54      Glede na vse navedene ugotovitve je treba na predloženi vprašanji odgovoriti, da je treba Direktivo 2006/112 razlagati tako,
         da nasprotuje temu, da bi bila lahko zavezancu za DDV, ki v skladu z določbami te direktive izpolnjuje vsebinske pogoje za
         odbitek DDV in se v razumnem roku od opravljenja transakcij, na podlagi katerih je pravica do odbitka nastala, registrira
         kot zavezanec za DDV, možnost uveljavljanja te pravice odvzeta z nacionalno zakonodajo, ki prepoveduje odbitek DDV, ki je
         bil plačan ob nakupu blaga, če se ta davčni zavezanec ni registriral kot zavezanec za DDV, preden je to blago uporabil za
         svojo obdavčeno dejavnost.

       Stroški
      55      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da
            nasprotuje temu, da bi bila lahko zavezancu za davek na dodano vrednost, ki v skladu z določbami te direktive izpolnjuje vsebinske
            pogoje za odbitek davka na dodano vrednost in se v razumnem roku od opravljenja transakcij, na podlagi katerih je pravica
            do odbitka nastala, registrira kot zavezanec za davek na dodano vrednost, možnost uveljavljanja te pravice odvzeta z nacionalno
            zakonodajo, ki prepoveduje odbitek davka na dodano vrednost, ki je bil plačan ob nakupu blaga, če se ta davčni zavezanec ni
            registriral kot zavezanec za davek na dodano vrednost, preden je to blago uporabil za svojo obdavčeno dejavnost.
      Podpisi
      * Jezik postopka: litovščina.