title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. oktobra 2004.#Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH proti Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija.#Svoboda opravljanja storitev - Prosti pretok blaga - Omejitve - Javni red - Človeško dostojanstvo - Varstvo temeljnih vrednot, zagotovljenih z nacionalno ustavo - "Zaigrano ubijanje".#Zadeva C-36/02.

text:
      Zadeva C-36/02
      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH
      proti
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht)
      „Svoboda opravljanja storitev – Prosti pretok blaga – Omejitve – Javni red – Človeško dostojanstvo – Varstvo temeljnih vrednot, zagotovljenih z nacionalno ustavo – ‚Zaigrano ubijanje‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Opravičenost z razlogi javnega reda – Nujnost in sorazmernost ukrepov – Obstoj različnih
            sistemov varstva v drugih državah članicah – Neobstoj vpliva
      (Člena 46 ES in 49 ES)
      2.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Nacionalna ureditev, ki prepoveduje gospodarsko izkoriščanje iger s simuliranim
            ubijanjem ljudi – Upravičenost – Varstvo javnega reda – Spoštovanje človekovega dostojanstva kot splošnega pravnega načela

      (Člena 46 ES in 49 ES)
      1.        Čeprav lahko ukrepe, ki omejujejo svobodo opravljanja storitev, upravičujejo razlogi, povezani z javnim redom, le če so nujni
         za varstvo interesov, ki jih želijo zagotoviti, in le če teh ciljev ni mogoče doseči z manj omejevalnimi ukrepi, pri tem ni
         nujno potrebno, da omejevalni ukrep, ki ga odredijo organi države članice, ustreza razumevanju, ki je skupno vsem državam
         članicam, glede oblike varstva zadevne temeljne pravice ali zakonitega interesa. Zato nujnost in sorazmernost določb, sprejetih
         na tem področju, nista izključeni zgolj zato, ker je država članica izbrala drugačen sistem varstva od tistega, ki ga je sprejela
         druga država.

      (Glej točke od 36 do 38.)
      2.        Pravo Skupnosti ne nasprotuje nacionalnemu ukrepu prepovedi gospodarske dejavnosti, kot je gospodarsko izkoriščanje iger s
         simuliranim ubijanjem ljudi, sprejetemu zaradi varstva javnega reda, ker ta dejavnost krši človeško dostojanstvo.

      Navedenega ukrepa namreč ni mogoče razumeti kot ukrep, ki neupravičeno posega v svobodo opravljanja storitev, ker je na eni
         strani varstvo temeljnih pravic – ker pravni red Skupnosti nedvomno stremi k zagotavljanju spoštovanja človeškega dostojanstva
         kot splošnega pravnega načela, ker spoštovanje temeljnih pravic zavezuje tako Skupnost kot njene države članice – tak zakoniti
         interes, ki načeloma upravičuje omejitev obveznosti, ki jih nalaga pravo Skupnosti, celo na podlagi temeljne svoboščine, kot
         je svoboda opravljanja storitev, in ker na drugi strani zadevni ukrep ustreza ravni varstva človekovega dostojanstva, ki naj
         bi ga zagotavljala nacionalna ustava na ozemlju zadevne države članice, in ne presega tistega, kar je potrebno, da pristojni
         nacionalni organi dosežejo zasledovani cilj.

      (Glej točke 34 in 35, od 39 do 41 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 14. oktobra 2004(*)

      „Svoboda opravljanja storitev – Prosti pretok blaga – Omejitve – Javni red – Človeško dostojanstvo – Varstvo temeljnih vrednot, zagotovljenih z nacionalno ustavo – ‚Zaigrano ubijanje‘“
      V zadevi C-36/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht
         (Nemčija) z odločbo z dne 24. oktobra 2001, ki je prispela na Sodišče 12. februarja 2002, v postopku

      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs GmbH
      proti
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Rosas (poročevalec), R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts in S. von Bahr, sodnika,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. februarja 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za družbo Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs GmbH P. Tuxhorn, Rechtsanwalt,
      –        za Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn F. Montag, Rechtsanwalt,
      –        za nemško vlado W.-D. Plessing, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Patakia in C. Schmidt, zastopnici,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 18. marca 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 49 ES do 55 ES o svobodi opravljanja storitev in členov
         od 28 ES do 30 ES o prostem pretoku blaga.

      2        To vprašanje je bilo predloženo v okviru „revizije“, ki jo je pri Bundesverwaltungsgericht vložila družba Omega Spielhallen-
         und Automatenaufstellungs- GmbH (v nadaljevanju: družba Omega), s katero je podvomila o skladnosti odredbe o prepovedi, ki
         jo je zoper njo 14. septembra 1994 izdala Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn (nadžupanja mesta Bonn; v nadaljevanju:
         upravna policija v Bonnu), s pravom Skupnosti.

       Dejstva, postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      3        Omega je družba nemškega prava, ki je v Bonnu (Nemčija) od 1. avgusta 1994 gospodarsko izkoriščala napravo, imenovano „laserdrom“,
         običajno namenjeno izvajanju „laserskega športa“. Ta naprava se je gospodarsko izkoriščala še po 14. septembru 1994, ker je
         Verwaltungsgericht Köln (Nemčija) z odredbo z dne 18. novembra 1994 družbi Omega dovolilo začasno nadaljevanje gospodarskega
         izkoriščanja. Oprema, ki jo je družba Omega uporabljala v svojem objektu, ki je obsegala predvsem laserske merilne naprave,
         podobne mitraljezom, in sprejemnike žarkov, nameščene bodisi v strelnih koridorjih bodisi na telovnikih, ki so jih nosili
         igralci, se je prvotno razvila iz otroške igre, ki je bila na trgu prosto dostopna. Ker se je ta oprema izkazala za tehnično
         nezadostno, je družba Omega začela od nedoločenega datuma dalje, vendar po 2. decembru 1994, uporabljati opremo, ki jo je
         dostavljala britanska družba Pulsar International Ltd (zdaj družba Pulsar Advanced Games Systems Ltd, v nadaljevanju: družba
         Pulsar). Vendar je bila franšizna pogodba z družbo Pulsar sklenjena šele 29. maja 1997.

      4        Pred samim odprtjem „laserdroma“ za javnost je del prebivalstva izrazil nasprotovanje temu projektu. V začetku leta 1994 je
         upravna policija v Bonnu družbi Omega odredila, naj ji predloži natančen opis poteka igre, predvidene za ta „laserdrom“, in
         jo z dopisom z dne 22. februarja 1994 obvestila o svojem namenu, da bo sprejela odredbo o prepovedi, če bi bilo tam mogoče
         „zaigrati ubijanje“ ljudi. Družba Omega je 18. marca 1994 odgovorila, da naj bi šlo izključno za streljanje na nepremične
         sprejemnike, nameščene v strelnih koridorjih.

      5        Ker je upravna policija v Bonnu ugotovila, da je bil cilj igre, ki se je izvajala v „laserdromu“, prav tako zadeti sprejemnike
         na telovnikih, ki so jih nosili igralci, je 14. septembra 1994 sprejela odredbo o prepovedi proti družbi Omega, s katero ji
         je prepovedala, da „v svojem objektu dovoli oziroma dopušča igre, katerih cilj je streljati na človeške tarče s pomočjo laserskih
         žarkov ali drugih tehničnih naprav (na primer z infrardečimi žarki), torej ‚zaigrano ubijanje‘ ljudi z beleženjem zadetkov,
         ki so dosegli cilj“, pod grožnjo plačila 10.000 DEM za odigrano igro, ki krši to odredbo.

      6        Navedena odredba je bila sprejeta na podlagi pooblastila, ki ga daje člen 14, odstavek 1, Ordnungsbehördengesetz Nordrhein-Westfalen
         (zakon, ki velja za upravno policijo v Severnem Porenju - Vestfaliji, v nadaljevanju: OBG NW), ki določa:

      „Organi policije lahko sprejmejo nujne ukrepe, da bi odvrnili nevarnost, ki v posamičnem primeru ogroža javno varnost ali
         javni red.“

      7        Glede na odredbo o prepovedi z dne 14. septembra 1994 so igre, ki so se odvijale v objektu, ki ga je gospodarsko izkoriščala
         družba Omega, pomenile nevarnost za javni red, ker je zaigrano ubijanje ljudi in banalizacija nasilja, ki ju povzročajo igre,
         v nasprotju s temeljnimi vrednotami, ki prevladujejo v javnem mnenju.

      8        Ugovor, ki ga je družba Omega vložila zoper to odredbo, je Bezirksregierung (upravni lokalni organ v Kölnu) zavrnila 6. novembra
         1995. S sodbo z dne 3. septembra 1998 je Verwaltungsgericht Köln zavrnilo sporno tožbo. Pritožbo, ki jo je vložila družba
         Omega, je Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Nemčija) 27. septembra 2000 ravno tako zavrnilo.

      9        Družba Omega je pozneje vložila revizijo pred Bundesverwaltungsgericht. V utemeljitev poleg številnih drugih razlogov uveljavlja,
         da sporna odredba krši pravo Skupnosti, zlasti svobodo opravljanja storitev, ki je zagotovljena v členu 49 ES, ker je njen
         „laserdrom“ moral uporabljati opremo in tehniko, ki jo je dostavljala britanska družba Pulsar.

      10      Bundesverwaltungsgericht meni, da je treba revizijo, ki jo je vložila družba Omega, ob uporabi nacionalnega prava zavrniti.
         Vendar se sprašuje, ali je ta rešitev v skladu s pravom Skupnosti, zlasti s členi od 49 ES do 55 ES o svobodi opravljanja
         storitev in členi od 28 ES do 30 ES o prostem pretoku blaga.

      11      Po mnenju predložitvenega sodišča je Oberverwaltungsgericht upravičeno sklepalo, da je gospodarsko izkoriščanje „zaigranega
         ubijanja“ ljudi v „laserdromu“ družbe Omega pomenilo kršitev človeškega dostojanstva, ki je pojem, opredeljen v členu 1, odstavek
         1, prvi stavek, nemškega temeljnega zakona.

      12      Predložitveno sodišče izpostavlja, da je človeško dostojanstvo ustavno načelo, ki ga je mogoče kršiti bodisi s ponižujočim
         obravnavanjem nasprotnika, za kar ne gre v tem primeru, bodisi z zbujanjem ali krepitvijo vedenja igralcev, ki zanika temeljno
         pravico vsake osebe, da se jo prizna in spoštuje, kot je v obravnavanem primeru uprizarjanje namišljenih nasilnih dejanj za
         namene igre. Najvišji ustavni vrednoti, kot je človeško dostojanstvo, se v okviru zabavne igre ni mogoče odreči. Temeljne
         vrednote, na katere se sklicuje družba Omega, tega pomena glede na nacionalno pravo ne morejo spremeniti.

      13      Predložitveno sodišče glede uporabe prava Skupnosti meni, da zadevna odredba krši svobodo opravljanja storitev, določeno v
         členu 49 ES. Družba Omega naj bi namreč sklenila franšizno pogodbo z britansko družbo, kateri naj bi bilo onemogočeno opravljati
         storitve nemški stranki, pri čemer podobne storitve opravlja v državi članici, kjer ima sedež. Prav tako bi bilo treba upoštevati
         kršitev prostega pretoka blaga, določenega v členu 28 ES, ker želi družba Omega v Združenem kraljestvu nabaviti opremo za
         njen „laserdrom“, predvsem laserske ciljne naprave.

      14      Predložitveno sodišče šteje, da zadeva v glavni stvari pomeni priložnost, da se za naprej natančno določijo pogoji, katerim
         pravo Skupnosti podreja omejitev določene kategorije storitev ali uvoza določenega blaga. Poudarja, da je v skladu s sodno
         prakso Sodišča ovire za svobodno opravljanje storitev, ki izhajajo iz nacionalnih ukrepov, ki se uporabljajo brez razlike,
         mogoče dopustiti samo, če te ukrepe upravičujejo nujni razlogi splošnega interesa, če so primerni za zagotovitev uresničitve
         njihovih ciljev in če ne gredo dlje, kot je potrebno, da se jih doseže. Za presojo nujnosti in sorazmernosti teh ukrepov naj
         bi bilo brez pomena, da je druga država članica sprejela drugačne zaščitne ukrepe (glej sodbi z dne 21. septembra 1999 v zadevi
         Läärä in drugi, C-124/97, Recueil, str. I-6067, točke 31, 35 in 36, in z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Zenatti, C-67/98, Recueil,
         str. I-7289, točke 29, 33 in 34).

      15      Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali je v smislu sodbe z dne 24. marca 1994 v zadevi Schindler (C-275/92, Recueil,
         str. I-1039) skupno razumevanje prava v vseh državah članicah zahtevan pogoj, da bi bile te države po prosti presoji pristojne
         omejiti določeno kategorijo storitev, ki jih varuje Pogodba ES. Na podlagi take razlage zgoraj navedene sodbe Schindler bi
         bilo težko potrditi sporno odredbo, če ne bi bilo mogoče izpeljati skupnega razumevanja prava pri presoji zabavnih iger zaigranega
         ubijanja v državah članicah.

      16      Poudarja, da bi lahko zgoraj navedeni sodbi Läärä in drugi ter Zenatti, izdani po zgoraj navedeni sodbi Schindler, dajali
         vtis, da se Sodišče ni več strogo držalo skupnega razumevanja prava, da bi omejilo svobodo opravljanja storitev. Če bi bilo
         tako, pravo Skupnosti po mnenju predložitvenega sodišča ne bi preprečevalo potrditve sporne odredbe. Zaradi temeljnega pomena
         načela človeškega dostojanstva naj se tako v pravu Skupnosti kot v nemškem pravu ne bi bilo treba več spraševati o sorazmernosti
         nacionalnega ukrepa, ki omejuje svobodo opravljanja storitev.

      17      V teh okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht odločilo, da prekine odločanje in Sodišču predloži naslednje vprašanje za predhodno
         odločanje:

      „Ali je v skladu z določbami Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti o svobodi opravljanja storitev in prostega pretoka blaga,
         da nacionalno pravo določa prepoved določene gospodarske dejavnosti – v obravnavanem primeru gospodarskega izkoriščanja ‚laserdroma‘,
         kjer se simulira ubijanje ljudi –, ker je v nasprotju s temeljnimi vrednotami, zagotovljenimi z ustavo?“

       Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje
      18      Upravna policija v Bonnu se sprašuje o dopustnosti vprašanja za predhodno odločanje in še natančneje o tem, ali se v tem postopku
         uporabljajo pravila prava Skupnosti v zvezi s temeljnimi svoboščinami. Po njenem mnenju odredba o prepovedi, sprejeta 14.
         septembra 1994, ni prizadela nobenega posla s čezmejnimi značilnostmi in torej ni mogla omejiti temeljnih svoboščin, ki jih
         zagotavlja Pogodba. Navaja, da ob sprejetju navedene odredbe naprava, ki naj bi jo družba Pulsar v dobavo ponudila družbi
         Omega, še ni bila dostavljena in nobena franšizna pogodba ni zavezovala slednje, naj sprejme različico igre, na katero se
         nanaša prepoved.

      19      V vsakem primeru je treba poudariti, da lahko na podlagi ustaljene sodne prakse samo nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu
         in ki morajo prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bodo izdala, glede na posebnosti vsake zadeve presojajo, ali je
         za izdajo njihove odločbe potrebno sprejetje predhodne odločbe in ali so vprašanja, ki jih postavijo Sodišču, ustrezna. Zato
         mora Sodišče, kadar se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, načeloma o njih odločiti (glej zlasti sodbe
         z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, str. I-2099, točka 38; z dne 22. januarja 2002 v zadevi
         Canal Satélite Digital, C-390/99, Recueil I-607, točka 18; z dne 27. februarja 2003 v zadevi Adolf Truley, C-373/00, Recueil,
         str. I-1931, točka 21; z dne 22. maja 2003 v zadevi Korhonen in drugi, C-18/01, Recueil, str. I-5321, točka 19, in z dne 29.
         aprila 2004 v zadevi Kapper, C-476/01, Recueil, str. I-5205, točka 24).

      20      Iz te sodne prakse med drugim izhaja, da je zavrnitev odločanja o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno
         sodišče, mogoča le, kadar je očitno, da zaprošena razlaga prava Skupnosti nima nobene povezave z resničnostjo ali predmetom
         postopka v glavni stvari, kadar je problem hipotetičen ali kadar Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, potrebnih
         za koristen odgovor na zastavljena vprašanja (glej zgoraj navedene sodbe PreussenElektra, točka 39; Canal Satélite Digital,
         točka 19; Adolf Truley, točka 22; Korhonen in drugi, točka 20 in Kapper, točka 25).

      21      V obravnavani zadevi ni tako. Namreč, čeprav iz spisa izhaja, da ob sprejetju odredbe z dne 14. septembra 1994 družba Omega
         formalno še ni sklenila pogodb o dobavi ali franšiznih pogodb z družbo, ustanovljeno v Združenem Kraljestvu, zadostuje ugotovitev,
         da lahko ta odredba v vsakem primeru glede na njeno učinkovanje tudi v prihodnosti in glede na vsebino prepovedi, ki jo določa,
         omeji bodoči razvoj pogodbenih razmerij med strankama. Ne zdi se torej očitno, da vprašanje, ki ga je zastavilo predložitveno
         sodišče, ki se nanaša na razlago določb pogodb, ki zagotavljajo svobodo opravljanja storitev in prosti pretok blaga, nima
         nobene povezave z resničnostjo ali s predmetom zadeve v glavni stvari.

      22      Iz tega sledi, da je treba vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Bundesverwaltungsgericht, šteti za dopustno.

       Vprašanje za predhodno odločanje
      23      Predložitveno sodišče želi z vprašanjem za predhodno odločanje po eni strani izvedeti, ali je prepoved neke gospodarske dejavnosti
         zaradi varstva temeljnih vrednot, zagotovljenih z nacionalno ustavo, kot je v obravnavanem primeru človeško dostojanstvo,
         v skladu s pravom Skupnosti in, po drugi strani, ali je možnost, ki jo imajo na voljo države članice, da iz teh razlogov omejijo
         temeljne svoboščine, ki jih zagotavlja Pogodba, torej svobodo opravljanja storitev in prosti pretok blaga, odvisna od pogoja,
         kot bi se dalo razbrati iz zgoraj navedene sodbe Schindler, da ta omejitev temelji na razumevanju prava, ki je skupno vsem
         državam članicam.

      24      Najprej je treba ugotoviti, koliko lahko omejitev, ki jo je ugotovilo predložitveno sodišče, prizadene izvajanje svobode opravljanja
         storitev in prostega pretoka blaga, ki ju urejajo različne določbe Pogodbe.

      25      Glede tega je treba ugotoviti, da sporna odredba, ki družbi Omega prepoveduje gospodarsko izkoriščanje njenega „laserdroma“
         po vzoru igre, ki jo je razvila družba Pulsar in jo je zakonito tržila v Združenem kraljestvu, predvsem s franšizingom, omejuje
         svobodo opravljanja storitev, ki jo člen 49 ES zagotavlja tako izvajalcem kot prejemnikom teh storitev, ustanovljenim v drugi
         državi članici. Poleg tega, če gospodarsko izkoriščanje modela igre, ki jo je razvila družba Pulsar, pomeni uporabo posebne
         opreme, ki se ravno tako pravno dopustno trži v Združenem Kraljestvu, je prepoved, naložena družbi Omega, taka, da to odvrača
         od pridobitve zadevne opreme, s čimer krši svobodo prostega pretoka blaga, ki jo zagotavlja člen 28 ES.

      26      Vendar je treba opozoriti, da Sodišče, kadar nacionalni ukrep prizadene tako svobodo opravljanja storitev kot prosti pretok
         blaga, načeloma to preskusi glede na le eno od teh dveh temeljnih svoboščin, če je glede na okoliščine posamičnega primera
         jasno, da je ena od obeh glede na drugo povsem drugotnega pomena in je lahko drugi pridružena (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Schindler, točka 22; zgoraj navedeno sodbo Canal Satélite Digital, točka 31, in sodbo z dne 25. marca 2004 v zadevi
         Karner, C-71/02, Recueil, str. I-3025, točka 46).

      27      V okoliščinah zadeve v postopku v glavni stvari vidik svobode opravljanja storitev prevladuje nad vidikom prostega pretoka
         blaga. Upravna policija v Bonnu in Komisija Evropskih skupnosti sta namreč upravičeno poudarili, da sporna odredba omejuje
         uvoz blaga zgolj glede opreme, posebej zasnovane za prepovedano različico laserske igre, in da je to neizogibna posledica
         omejitve, predpisane za opravljanje storitev, ki jih izvaja družba Pulsar. Zato, kot je presodila generalna pravobranilka
         v točki 32 sklepnih predlogov, ni treba samostojno preizkusiti skladnosti te odredbe z določbami Pogodbe, ki urejajo prosti
         pretok blaga.

      28      Glede upravičenosti omejitve, ki jo nalaga odredba z dne 14. septembra 1994 glede svobodnega opravljanja storitev, člen 46
         ES, ki se na tem področju uporablja na podlagi člena 55 ES, dopušča omejitve, ki jih upravičujejo javni red, javna varnost
         ali javno zdravje. V obravnavanem primeru iz spisa izhaja, da razlogi, na katere se glede sprejetja odredbe o prepovedi sklicuje
         upravna policija v Bonnu, izrecno navajajo dejstvo, da je zadevna dejavnost nevarnost za javni red. Na grozečo nevarnost pa
         se sklicuje tudi člen 14(1) OBG NW, ki pooblašča upravno policijo, da sprejme ukrepe, potrebne za preprečitev te nevarnosti.

      29      V obravnavanem postopku ni sporno, da je bila sporna odredba sprejeta neodvisno od državljanstva izvajalcev storitev ali naslovnikov
         storitev, ki so bile predmet omejitve. Ker ukrepi za varstvo javnega reda v vsakem primeru spadajo v odstopanje od svobode
         opravljanja storitev iz člena 46 ES, ni treba preveriti, ali se brez razlike uporabljajo tako za nacionalne izvajalce storitev
         kot za tiste, ustanovljene v drugih državah članicah.

      30      Vendar možnost države članice, da se sklicuje na odstopanje, določeno s Pogodbo, ne preprečuje sodnega nadzora nad obsegom
         uporabe tega odstopanja (glej sodbo z dne 4. decembra 1974 v zadevi Van Duyn, 41/74, Recueil, str. 1337, točka 7). Poleg tega
         je treba pojem „javni red“ v okviru Skupnosti in zlasti kot upravičenje za odstopanje od temeljne svoboščine opravljanja storitev
         razumeti strogo, tako da njegovega obsega ne more enostransko določiti vsaka od držav članic brez nadzora institucij Skupnosti
         (po analogiji s prostim gibanjem delovne sile glej zgoraj navedeno sodbo Van Duyn, točka 18, in sodbo z dne 27. oktobra 1977
         v zadevi Bouchereau, 30/77, Recueil, str. 1999, točka 33). Iz tega izhaja, da se je na javni red mogoče sklicevati le ob resnični
         in dovolj resni grožnji temeljnemu interesu družbe (glej sodbo z dne 14. marca 2000 v zadevi Scientološka cerkev, C‑54/99,
         Recueil, str. I-1335, točka 17).

      31      Ostaja dejstvo, da se lahko posebne okoliščine, ki bi lahko upravičile sklicevanje na pojem javni red, razlikujejo od ene
         države do druge in od enega obdobja do drugega. Tako je treba glede tega pristojnim nacionalnim oblastem priznati polje presoje
         v mejah, ki so določene s Pogodbo (zgoraj navedeni sodbi Van Duyn, točka 18, in Bouchereau, točka 34).

      32      V zadevi v glavni stvari so pristojni organi ocenili, da dejavnost, na katero se nanaša odredba o prepovedi, ogroža javni
         red, ker v skladu z razumevanjem, ki prevladuje v javnem mnenju, gospodarsko izkoriščanje zabavnih iger, ki vključujejo zaigrano
         ubijanje ljudi, krši temeljno vrednoto, ki jo zagotavlja nacionalna ustava, namreč človeško dostojanstvo. Po mnenju Bundesverwaltungsgericht
         so se nacionalna sodišča, ki so odločala o zadevi, pridružila razumevanju zahtev za varstvo človeškega dostojanstva, na katerem
         temelji sporna odredba, in ga potrdila, zaradi česar je posledično treba to razumevanje šteti za skladno s predpisi nemškega
         temeljnega zakona.

      33      V tem okviru je treba opozoriti, da so glede na ustaljeno sodno prakso temeljne pravice sestavni del splošnih pravnih načel,
         katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče, in da v to ta namen sledi ustavnim tradicijam, ki so skupne državam članicam, ter
         napotkom, ki jih dajejo mednarodne pogodbe o varstvu človekovih pravic, pri sklenitvi katerih so države članice sodelovale
         ali h katerim so pristopile. Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ima v tem okviru poseben
         pomen (glej predvsem sodbe z dne 18. junija 1991 v zadevi ERT, C-260/89, Recueil, str. I-2925, točka 41; z dne 6. marca 2001
         v zadevi Connolly proti Komisiji, C-274/99 P, Recueil, str. I-1611, točka 37; z dne 22. oktobra 2002 v zadevi Roquette Frères,
         C-94/00, Recueil, str. I-9011, točka 25, in z dne 12. junija 2003 v zadevi Schmidberger, C-112/00, Recueil, str. I‑5659, točka
         71).

      34      Kot poudarja tudi generalna pravobranilka v točkah od 82 do 91 sklepnih predlogov, pravni red Skupnosti nedvomno stremi k
         zagotavljanju spoštovanja človeškega dostojanstva kot splošnega pravnega načela. Torej ni dvoma, da je namen varstva človeškega
         dostojanstva v skladu s pravom Skupnosti, ne da bi bilo pri tem oziru pomembno, da ima v Nemčiji načelo spoštovanja človeškega
         dostojanstva poseben status kot avtonomna temeljna pravica.

      35      Ker spoštovanje temeljnih pravic zavezuje tako Skupnost kot njene države članice, je varstvo navedenih pravic tak zakoniti
         interes, ki načeloma upravičuje omejitev obveznosti, ki jih nalaga pravo Skupnosti, celo na podlagi temeljne svoboščine, kot
         je svoboda opravljanja storitev, ki jo zagotavlja Pogodba (glede prostega pretoka blaga glej zgoraj navedeno sodbo Schmidberger,
         točka 74).

      36      Vendar je treba poudariti, da lahko ukrepe, ki omejujejo svobodo opravljanja storitev, upravičujejo razlogi, povezani z javnim
         redom, le če so nujni za varstvo interesov, ki jih želijo zagotoviti, in le če teh ciljev ni mogoče doseči z manj omejevalnimi
         ukrepi (glede prostega pretoka kapitala glej zgoraj navedeno sodbo Scientološka cerkev, točka 18).

      37      Pri tem ni nujno potrebno, da omejevalni ukrep, ki ga odredijo organi države članice, ustrezajo razumevanju, ki je skupno
         vsem državam članicam, glede oblike varstva zadevne temeljne pravice ali zakonitega interesa. Čeprav je res, da se je Sodišče
         v točki 60 zgoraj navedene sodbe Schindler sklicevalo na moralno, religiozno oziroma kulturno presojo, ki vsem državam članicam
         narekuje, da omejijo organiziranje loterij in drugih denarnih iger, ni bilo njegov namen, da z navedbo tega skupnega razumevanja
         oblikuje splošno merilo za presojo sorazmernosti vseh nacionalnih ukrepov, ki omejujejo izvajanje gospodarske dejavnosti.

      38      Nasprotno, kot izhaja tudi iz dobro ustaljene sodne prakse po zgoraj navedeni sodbi Schindler, nujnost in sorazmernost določb,
         sprejetih na tem področju, nista izključeni zgolj zato, ker je država članica izbrala drugačen sistem varstva od tistega,
         ki ga je sprejela druga država (v tem smislu glej zgoraj navedene sodbe Läärä in drugi, točka 36; Zenatti, točka 34, in sodbo
         z dne 11. septembra 2003 v zadevi Anomar in drugi, C-6/01, Recueil, str. I-8621, točka 80).

      39      V obravnavanem primeru je treba po eni strani opozoriti, da po mnenju predložitvenega sodišča prepoved gospodarskega izkoriščanja
         zabavnih iger, ki vključujejo simulacijo nasilnih dejanj proti osebam, zlasti uprizarjanje ubijanja ljudi, ustreza ravni varstva
         človekovega dostojanstva, ki naj bi ga zagotavljala nacionalna ustava na ozemlju Zvezne republike Nemčije. Po drugi strani
         je treba ugotoviti, da s prepovedjo samo te različice laserske igre, katere cilj je streljati na človeške tarče in torej „zaigrati
         ubijanje“ oseb, sporna odredba ni šla presegla, kar je potrebno, da pristojni nacionalni organi dosežejo zasledovani cilj.

      40      V teh okoliščinah odredbe z dne 14. septembra 1994 ni mogoče razumeti kot ukrep, ki neupravičeno posega v svobodo opravljanja
         storitev.

      41      Glede na dosedanje ugotovitve je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da pravo Skupnosti ne nasprotuje nacionalnemu
         ukrepu prepovedi gospodarske dejavnosti, kot je gospodarsko izkoriščanje iger s simuliranim ubijanjem ljudi, sprejetemu zaradi
         varstva javnega reda, ker ta dejavnost krši človeško dostojanstvo.

       Stroški
      42      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Pravo Skupnosti ne nasprotuje nacionalnemu ukrepu prepovedi gospodarske dejavnosti, kot je gospodarsko izkoriščanje iger s
            simuliranim ubijanjem ljudi, sprejetemu zaradi varstva javnega reda, ker ta dejavnost krši človeško dostojanstvo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 2. decembra 2010.#Edyta Joanna Jakubowska proti Alessandro Maneggia.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Giudice di pace di Cortona - Italija.#Pravila Unije o opravljanju odvetniškega poklica - Direktiva 98/5/ES - Člen 8 - Preprečevanje konflikta interesov - Nacionalna ureditev, ki prepoveduje istočasno opravljanje odvetniškega poklica in uradniške zaposlitve s krajšim delovnim časom - Izbris iz imenika odvetniške zbornice.#Zadeva C-225/09.

text:
      Zadeva C-225/09
      Edyta Joanna Jakubowska
      proti
      Alessandru Maneggii
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Giudice di pace di Cortona)
      „Pravila Unije o opravljanju odvetniškega poklica – Direktiva 98/5/ES – Člen 8 – Preprečevanje konflikta interesov – Nacionalna ureditev, ki prepoveduje sočasno opravljanje odvetniškega poklica in uradniške zaposlitve s krajšim delovnim časom
         – Izbris iz imenika odvetniške zbornice“

      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Splošna ali hipotetična vprašanja – Preizkus lastne pristojnosti,
            ki ga opravi Sodišče
      (člen 234 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/5, člen 8)
      2.        Konkurenca – Pravila Skupnosti – Obveznosti držav članic
      (členi 3(1)(g) ES, 4 ES, 10 ES, 81 ES in 98 ES)
      3.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Odvetniki – Trajno opravljanje poklica v drugi državi članici kakor tisti, v
            kateri je bila kvalifikacija pridobljena – Direktiva 98/5
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/5, člen 8)
      1.        Upoštevnost vprašanj za predhodno odločanje o pravu Unije se predpostavlja. Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne
         samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari,
         če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na
         zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore.

      V tem pogledu vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanaša na razlago člena 8 Direktive 98/5 za olajšanje trajnega opravljanja
         poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena,  ni mogoče šteti za hipotetično,
         ker je bilo zastavljeno v okviru postopka izbrisa iz imenika odvetniške zbornice, ki zadeva odvetnika, ki sta ta poklic v
         svoji državi opravljala na podlagi poklicnega naziva, pridobljenega v tej državi članici. Cilj pravila iz člena 8 Direktive 98/5
         ni namreč samo, da se odvetnikom, ki so v državi članici gostiteljici registrirani na podlagi poklicnega naziva, ki so ga
         pridobili v drugi državi članici, priznajo enake pravice, kot jih imajo odvetniki, ki so v tej državi članici gostiteljici
         registrirani na podlagi poklicnega naziva, pridobljenega v tej državi članici. To pravilo tudi zagotavlja, da zadnjenavedeni
         niso obratno diskriminirani, kar bi se lahko zgodilo, če se pravila, ki veljajo zanje, ne bi uporabljala tudi za odvetnike,
         ki so v tej državi članici registrirani na podlagi poklicnega naziva, pridobljenega v drugi državi članici.

      (Glej točke 28, 31 in 32.)
      2.        Členi 3(1)(g) ES, 4 ES, 10 ES, 81 ES in 98 ES ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki uradnikom, zaposlenim s krajšim delovnim
         časom, onemogoča opravljanje odvetniškega poklica, čeprav so za opravljanje tega poklica usposobljeni, in nalaga njihov izbris
         iz imenika odvetniške zbornice.

      Gre namreč za kršitev členov 10 ES in 81 ES, če država članica bodisi nalaga ali spodbuja sklepanje omejevalnih sporazumov,
         ki so v nasprotju s členom 81 ES, ali krepi učinke takih omejevalnih sporazumov bodisi svojim predpisom odvzame naravo državnega
         ukrepa s prenosom odgovornosti za sprejetje odločitev, ki posegajo v gospodarsko področje, na zasebne subjekte. Vendar dejstvo,
         da država članica organom poklicnega združenja, kot so upravni odbori različnih odvetniških zbornic, nalaga izbris iz imenikov
         odvetniške zbornice po uradni dolžnosti za odvetnike, ki so člani tega združenja in hkrati uradniki, zaposleni s krajšim delovnim
         časom, in se v določenem roku niso odločili bodisi za ohranitev vpisa v navedenem imeniku bodisi za ohranitev delovnega razmerja
         pri javnem organu, ki jih zaposluje, ne more dokazovati, da je država svojim predpisom odvzela naravo državnega ukrepa. Navedeni
         upravni organi namreč nimajo nobenega vpliva na sprejetje odločb o izbrisu po uradni dolžnosti, ki je določeno z zakonom.

      Iz podobnih razlogov ni mogoče šteti, da taka nacionalna ureditev nalaga ali spodbuja sklepanje omejevalnih sporazumov, ki
         so v nasprotju s členom 81 ES.

      Teh ugotovitev nikakor ne omajajo ne člen 3(1)(g) ES, ki predvideva vzpostavitev sistema Evropske unije, ki zagotavlja, da
         na notranjem trgu ni izkrivljanja konkurence, ne člena 4 ES in 98 ES, ki sta namenjena vzpostavitvi gospodarske politike,
         ki spoštuje načelo odprtega tržnega gospodarstva, kjer obstaja svobodna konkurenca.

      (Glej točke od 49 do 53 in točko 1 izreka.)
      3.        Člen 8 Direktive 98/5 za olajšanje trajnega opravljanja poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je
         bila kvalifikacija pridobljena,  je treba razlagati tako, da lahko država članica gostiteljica za odvetnike, ki so v njej
         registrirani in zaposleni – bodisi s polnim bodisi s krajšim delovnim časom – pri kakem drugem odvetniku, združenju ali odvetniški
         družbi ali pri javnem oziroma zasebnem podjetju, določi omejitve glede sočasnega opravljanja odvetniškega poklica in navedene
         zaposlitve, če te omejitve ne presegajo tega, kar je nujno potrebno za uresničitev cilja preprečevanja konfliktov interesov,
         in se uporabljajo za vse odvetnike, registrirane v navedeni državi članici.

      Člen 8 Direktive 98/5 se namreč nanaša na vsa pravila, ki jih je država članica gostiteljica sprejela, da bi preprečila konflikte
         interesov, ki bi po njeni presoji lahko nastali, kadar je odvetnik na eni strani vpisan v imenik odvetniške zbornice, na drugi
         strani pa je zaposlen pri kakem drugem odvetniku, združenju ali odvetniški družbi ali pri javnem oziroma zasebnem podjetju.
         Tako prepoved, da odvetniki, registrirani v zadevni državi članici, ne smejo biti zaposleni pri organu javne uprave niti s
         krajšim delovnim časom, spada med pravila, ki jih vsebuje ta člen 8, vsaj v delu, v katerem se nanaša na sočasno opravljanje
         odvetniškega poklica in zaposlitev pri javnem podjetju. Sicer pa samo dejstvo, da je mogoče to ureditev šteti za strogo, samo
         po sebi ni problematično. Neobstoj konflikta interesov je namreč nujen pogoj za opravljanje odvetniškega poklica in pomeni
         zlasti, da mora biti odvetnik neodvisen v razmerju do javne oblasti in drugih gospodarskih subjektov, ki ne smejo nikakor
         vplivati nanj. Seveda pravila, določena v zvezi s tem, ne smejo presegati tega, kar je nujno potrebno za uresničitev cilja
         preprečevanja konfliktov interesov. Nazadnje, člen 8 vključuje, da se pravila države članice gostiteljice uporabljajo za vse
         odvetnike, registrirane v tej državi članici, ne glede na to, ali je podlaga za registracijo poklicni naziv, pridobljen v
         tej ali drugi državi članici.

      (Glej točke od 59 do 62 in 64 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 2. decembra 2010(*)

      „Pravila Unije o opravljanju odvetniškega poklica – Direktiva 98/5/ES – Člen 8 – Preprečevanje konflikta interesov – Nacionalna ureditev, ki prepoveduje sočasno opravljanje odvetniškega poklica in uradniške zaposlitve s krajšim delovnim časom
         – Izbris iz imenika odvetniške zbornice“

      V zadevi C‑225/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Giudice di pace di Cortona
         (Italija) s sklepom z dne 23. aprila 2009, ki je prispel na Sodišče 19. junija 2009, v postopku

      Edyta Joanna Jakubowska
      proti
      Alessandru Maneggii,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi E. Levits, v funkciji predsednika petega senata, M. Ilešič (poročevalec) in M. Safjan, sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: M.‑A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. junija 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –      za E. J. Jakubowsko M. Frigessi di Rattalma, odvetnik,
      –      za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj s P. Gentilijem in L. Ventrello, avvocati dello Stato,
      –      za irsko vlado D. J. O’Hagan, zastopnik, skupaj z M. Collinsom, SC,
      –      za madžarsko vlado R. Somssich, M. Fehér in Z. Tóth, zastopniki,
      –      za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –      za portugalsko vlado L. Fernandes, zastopnik,
      –      za slovensko vlado N. Pintar Gosenca, zastopnica,
      –      za Evropsko komisijo H. Støvlbæk in E. Montaguti, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3(1)(g) ES, 4 ES, 10 ES, 81 ES in 98 ES, Direktive Sveta
         77/249/EGS z dne 22. marca 1977 o učinkovitem uresničevanju svobode opravljanja storitev odvetnikov (UL L 78, str. 17), Direktive
         98/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 za olajšanje trajnega opravljanja poklica odvetnika v drugi
         državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena (UL L 77, str. 36) ter splošnih načel varstva legitimnih
         pričakovanj in spoštovanja pridobljenih pravic.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med E. J. Jakubowsko in A. Maneggio zaradi zahteve za plačilo odškodnine, v zvezi
         s katerim je prišlo do postopka, ki trenutno poteka pri Giudice di pace di Cortona (mirovni sodnik v Cortoni) in med katerim
         so bili odvetniki, ki so zastopali E. J. Jakubowsko, z odločbo izbrisani iz imenika Ordine degli Avvocati di Perugia (odvetniška
         zbornica v Perugii (Italija)).

       Pravni okvir
       Pravo Unije
       Direktiva 77/249
      3        Člen 1(1), prvi pododstavek, Direktive 77/249 določa:

      „Ta direktiva se uporablja v mejah in pod pogoji, ki so v njej določeni za dejavnosti odvetnikov, ki jih opravljajo z zagotavljanjem
         storitev.“

      4        Člen 6 iste direktive določa:

      „Vsaka država članica lahko odvetnike, ki so redno zaposleni v javnem ali zasebnem podjetju, izključi iz opravljanja dejavnosti
         v zvezi z zastopanjem tega podjetja v sodnih postopkih, če odvetnikom s sedežem v tej državi ni dovoljeno opravljati teh dejavnosti.“

      5        Ob upoštevanju različnih jezikovnih različic navedenega člena 6 in zato, da se vsem tem različicam zagotovi enak obseg, je
         treba izraz „ente pubblico o privato“ v italijanski različici tega člena razumeti, kot da se nanaša na pojem „javno ali zasebno
         podjetje“ (impresa pubblica o privata).

       Direktiva 98/5
      6        Člen 3 Direktive 98/5 določa:

      „1.   Odvetnik, ki želi opravljati poklic v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je pridobil svojo poklicno kvalifikacijo,
         se mora registrirati pri pristojnem organu v tej državi.

      2.     Pristojni organ v državi članici gostiteljici registrira odvetnika po predložitvi potrdila, ki dokazuje njegovo registracijo
         pri pristojnem organu v matični državi članici. […]

      […]“
      7        Člen 6(1) iste direktive določa:

      „Ne glede na pravila poklicnega ravnanja, ki veljajo za odvetnika v njegovi matični državi članici, veljajo za odvetnika,
         ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz svoje matične države, enaka pravila poklicnega ravnanja kakor za odvetnike, ki
         opravljajo poklic pod ustreznim poklicnim nazivom iz države članice gostiteljice, v zvezi z vsemi dejavnostmi, ki jih opravlja
         na njenem ozemlju.“

      8        Člen 7(1) navedene direktive določa:

      „Če odvetnik, ki opravlja poklic pod poklicnim nazivom iz svoje matične države, ne izpolni veljavnih obveznosti v državi članici
         gostiteljici, se uporabijo procesna pravila, kazni in pravna sredstva, predvidena v državi članici gostiteljici.“

      9        Člen 8 Direktive 98/5 določa:

      „Odvetnik, registriran v državi članici gostiteljici, pod poklicnim nazivom iz svoje matične države lahko opravlja poklic
         kot redno zaposleni odvetnik pri kakem drugem odvetniku, združenju ali odvetniški družbi ali pri javnem oziroma zasebnem podjetju
         v obsegu, ki ga država članica gostiteljica dovoljuje za odvetnike, registrirane pod poklicnim nazivom, ki se uporablja v
         tej državi.“

      10      Ob upoštevanju različnih jezikovnih različic navedenega člena 8 in zato, da se vsem tem različicam zagotovi enak obseg, je
         treba izraz „ente pubblico o privato“ v italijanski različici tega člena razumeti, kot da se nanaša na pojem „javno ali zasebno
         podjetje“ (impresa pubblica o privata).

       Nacionalna ureditev
      11      Člen 3, drugi odstavek, kraljeve uredbe-zakona št. 1578 z dne 27. novembra 1933, ki ureja poklica „avvocato“ in „procuratore
         legale“ (ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale, Gazzetta ufficiale del Regno d'Italia št. 281 z dne 5. decembra 1933) in ki je bila po spremembi potrjena v zakon z zakonom št. 36 z dne 22. januarja 1934 (Gazzetta ufficiale del Regno d'Italia št. 24 z dne 30. januarja 1934), določa:

      „[Opravljanje, med drugim, odvetniškega poklica] je nezdružljivo z vsemi zaposlitvami in funkcijami, ki se plačujejo iz proračuna
         države, pokrajin, občin […] in na splošno iz proračuna katerega koli javnega organa ali institucije, za katero skrbi država,
         pokrajina ali občina ali ki je pod njenim nadzorom.“

      12      Zakon št. 662 z dne 23. decembra 1996 o ukrepih za racionalizacijo javnih financ (misure di razionalizzazione della finanza
         pubblica, redni dodatek h GURI št. 303 z dne 28. decembra 1996), kakor je bil spremenjen z uredbo‑zakonom št. 79 z dne 28. marca 1997
         o nujnih ukrepih za konsolidacijo javnih financ (misure urgenti per il riequilibrio della finanza pubblica), ki je bila po
         spremembi potrjena v zakon št. 140 z dne 28. maja 1997 (GURI št. 123 z dne 29. maja 1997, str. 5, v nadaljevanju: zakon št. 662/96),
         v členu 1(56) in (56a) določa:

      „56. Zakonske in druge […] določbe, ki prepovedujejo vpis v poklicne registre, ne veljajo za uradnike organov javne uprave, ki
         so zaposleni s krajšim delovnim časom in katerih delovni čas ne presega 50 odstotkov polnega delovnega časa.

      56a. Določbe, ki osebam iz odstavka 56 prepovedujejo vpis v registre in opravljanje poklicnih dejavnosti, se razveljavijo.
         Druge določbe o pogojih za vpis v poklicne registre in za opravljanje teh dejavnosti ostanejo veljavne. Organi javne uprave
         ne morejo poveriti poklicnih nalog uradnikom, ki so vpisani v poklicne registre in opravljajo poklicno dejavnost; ti uradniki
         ne morejo sprejeti zastopanja v sporih, v katerih je udeležen organ javne uprave.“

      13      Zakon št. 339 z dne 25. novembra 2003 o pravilih nezdružljivosti opravljanja odvetniškega poklica (norme in materia di incompatibilità
         dell’esercizio della professione di avvocato, GURI št. 279 z dne 1. decembra 2003, str. 6, v nadaljevanju: zakon št. 339/2003),
         ki je začel veljati 2. decembra 2003, v členu 1 določa:

      „Določbe člena 1(56), (56a) in (57) zakona št. [662/96] ne veljajo za vpise v imenike odvetniške zbornice, za katere ostanejo
         veljavne omejitve in prepovedi iz kraljeve uredbe‑zakona št. 1578 z dne 27. novembra 1933, ki je bila po spremembi potrjena
         v zakon z zakonom št. 36 z dne 22. januarja 1934, s poznejšimi spremembami.“

      14      Člen 2 istega zakona določa:

      „1.   Uradniki, ki so bili vpisani v imenik odvetniške zbornice po začetku veljavnosti zakona št. [662/96] in so še vpisani, se
         lahko odločijo za ohranitev delovnega razmerja, o čemer morajo v šestintridesetih mesecih od začetka veljavnosti tega zakona
         obvestiti upravni odbor zbornice, pri kateri so vpisani.

      Če odvetnik tega ne stori v predpisanem roku, ga upravni odbor odvetniške zbornice po uradni dolžnosti izbriše iz imenika.
      2.     Uradnik ima v primeru iz odstavka 1 pravico, da se ga ponovno zaposli s polnim delovnim časom.
      3.     Uradnik se lahko v roku šestintridesetih mesecev iz odstavka 1 odloči za prenehanje delovnega razmerja in tako ostane vpisan
         v imeniku odvetniške zbornice.

      4.     Uradnik, zaposlen s krajšim delovnim časom, ki se je v skladu s tem zakonom odločil za opravljanje odvetniškega poklica, za
         pet let ohrani pravico, da se ponovno zaposli s polnim delovnim časom v treh mesecih od predložitve vloge, in sicer na delovno
         mesto, ki ga je ob sprejetju odločitve zasedal pri svojem organu, če niso zasedena že vsa delovna mesta. V tem primeru doba
         službovanja ves čas trajanja prekinitve delovnega razmerja ne teče in začne spet teči z datumom ponovne zaposlitve.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      E. J. Jakubowska je pri Giudice di pace di Cortona vložila tožbo za plačilo 200 EUR iz naslova odškodnine proti A. Maneggii,
         ker je ta po nesreči poškodoval njen avtomobil.

      16      V tem sporu sta E. J. Jakubowsko zastopala M. Mazzolai in L. Nardelli, vpisana v imenik odvetnikov odvetniške zbornice v Perugii.
         Zanju se je kot za uradnika, zaposlena s skrajšanim delovnim časom, uporabljal člen 1(56) in (56a) zakona št. 662/96.

      17      Upravni odbor odvetniške zbornice v Perugii je po začetku veljavnosti zakona št. 339/2003 in izteku roka iz njegovega člena 2(1),
         medtem ko je postopek v glavni stvari pred predložitvenim sodiščem še tekel, sprejel odločbi o izbrisu navedenih odvetnikov
         iz omenjenega imenika zbornice.

      18      E. J. Jakubowska je vložila prošnjo, da bi bilo njenima odvetnikoma dovoljeno, da jo še naprej zastopata, v kateri je trdila,
         da je zakon št. 339/2003 v nasprotju s Pogodbo ES ter splošnima načeloma varstva legitimnih pričakovanj in spoštovanja pridobljenih
         pravic.

      19      Giudice di pace di Cortona je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člene 3(g) [ES], 4 [ES], 10 [ES], 81 [ES] in 98 ES razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna
         je ta iz členov 1 in 2 zakona št. 339/2003 […], ki vnovič uvajata nezdružljivost opravljanja odvetniškega poklica z javno
         funkcijo uradnikov, zaposlenih s krajšim delovnim časom, in ki tem, čeprav so usposobljeni za opravljanje odvetniškega poklica,
         onemogočata opravljanje njihovega poklica ter določata, da morajo biti izbrisani iz imenika odvetnikov z odločbo pristojnega
         upravnega odbora odvetniške zbornice, razen če se uradnik odloči za prenehanje delovnega razmerja?

      2.      Ali je treba člene 3(g) [ES], 4 [ES], 10 [ES] in 98 ES razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta
         iz členov 1 in 2 zakona št. 339/2003 […]?

      3.      Ali je treba člen 6 Direktive 77/249 […] razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz členov 1 in 2
         zakona št. 339/2003 […], če se taka nacionalna ureditev uporablja tudi za odvetnike, ki so zaposleni in opravljajo odvetniško
         dejavnost v skladu s svobodo opravljanja storitev?

      4.      Ali je treba člen 8 Direktive 98/5 […] razlagati tako, da se ne uporablja za odvetnika, ki je zaposlen v javni upravi s krajšim
         delovnim časom?

      5.      Ali splošni načeli prava [Unije] o varstvu legitimnih pričakovanj in o [varstvu] pridobljenih pravic nasprotujeta nacionalni
         ureditvi, kakršna je ta iz členov 1 in 2 zakona št. 339/2003 […], ki vnovič uvajata nezdružljivost opravljanja odvetniškega
         poklica z javno funkcijo za uradnike, zaposlene s krajšim delovnim časom, in se uporabljata tudi za odvetnike, ki so bili
         ob začetku veljavnosti navedenega zakona […] že vpisani v imenike odvetnikov, s tem da je v [navedenem] členu 2 določen kratek
         rok za obvezno izbiro med zaposlitvijo [uradnika] in opravljanjem odvetniškega poklica?“

      20      L. Nardelli je v odgovor na pisna vprašanja, ki jih je Sodišče na podlagi člena 54a Poslovnika postavilo zastopnikoma E. J. Jakubowske,
         z dopisom z dne 31. maja 2001 predložil potrdilo upravnega odbora odvetniške zbornice v Perugii, iz katerega je razvidno,
         da ostaja formalno vpisan v imenik te zbornice, dokler ji ne bo sporočen datum vročitve odločbe nacionalnega upravnega odbora
         odvetniške zbornice o zavrnitvi pritožbe L. Nardellija zoper odločbo o njegovem izbrisu.

      21      L. Nardelli je z istim dopisom Sodišče obvestil, da je M. Mazzolai odpovedal pooblastilo za zastopanje v postopku v glavni
         stvari. Poleg tega je sporočil, da je E. J. Jakubowska odvetniku M. Frigessi di Rattalma dala posebno pooblastilo za zastopanje
         na obravnavi pred Sodiščem.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
      22      Najprej je treba poudariti, da vprašanja za predhodno odločanje še niso nedopustna zaradi dejstva, da nimajo nikakršne zveze
         s samim predmetom tožbe, ki jo je E. J. Jakubowska vložila proti A. Maneggii. Navedena vprašanja so namreč namenjena temu,
         da bi predložitvenemu sodišču omogočila presojo zakonitosti nacionalne ureditve, katere uporaba je povzročila postopkovni
         zaplet v sporu o glavni stvari. Ker je ta zaplet del te zadeve, je navedenemu sodišču dovoljeno, da Sodišče prosi za razlago
         pravil prava Unije, ki so po njegovem mnenju v zvezi s tem upoštevna.

      23      Nekatere vlade, ki so Sodišču predložile stališča, in Evropska komisija so, ne da bi izpodbijale možnost vložitve takega predloga
         za sprejetje predhodne odločbe, kljub temu uveljavljale ugovore nedopustnosti glede vprašanj, ki jih je postavilo Giudice
         di pace di Cortona.

      24      Irska in avstrijska vlada poudarjata, da so vsi podatki iz postopka v glavni stvari, ki so povezani z možnostjo zastopnikov
         E. J. Jakubowske, da opravljajo odvetniški poklic, omejeni na notranji položaj ene same države članice. Tako naj bi bila vprašanja
         glede prava Unije, ki jih zastavlja predložitveno sodišče, samo hipotetična, zato bi moral biti predlog za sprejetje predhodne
         odločbe razglašen za nedopusten.

      25      Madžarska vlada meni, da italijanska ureditev, ki jo navaja predložitveno sodišče, nikakor ne spada na področje uporabe določb
         prava Unije o opravljanju odvetniškega poklica, saj navedena nacionalna ureditev zadeva uradnike, medtem ko se direktivi 77/249
         in 98/5 nanašata na primere, ko navedeni poklic opravlja samostojni odvetnik ali redno zaposleni odvetnik pri kakem drugem
         odvetniku, združenju ali podjetju.

      26      Komisija pa meni, da je treba tretje vprašanje šteti za hipotetično in torej nedopustno, ker to vprašanje zadeva opravljanje
         odvetniškega poklica v okviru opravljanja storitev, medtem ko se ureditev v postopku v glavni stvari nanaša na pravico do
         ustanavljanja kot odvetnik.

      27      Komisija dvomi tudi o dopustnosti petega vprašanja, ob upoštevanju dejstva, da italijanska zakonodaja, v zvezi s katero se
         predlaga razlaga splošnih načel prava Unije, ni bila sprejeta za izpolnjevanje obveznosti, ki so za Italijansko republiko
         nastale na podlagi tega prava.

      28      Ob upoštevanju teh različnih ugovorov nedopustnosti je treba spomniti, da se predpostavlja upoštevnost vprašanj za predhodno
         odločanje o pravu Unije. Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Unije
         nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na
         voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej
         v tem smislu zlasti sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C‑94/04 in C‑202/04, ZOdl., str. I‑11421,
         točka 25, in z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez in Chao Gómez, C‑570/07 in C‑571/07, še neobjavljena v
         ZOdl., točka 36).

      29      Glede prvega, drugega in četrtega vprašanja pa ni očitno, da predlagana razlaga nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali
         postopkovnim zapletom, ki je nastal v sporu o glavni stvari ali da je izpostavljeni problem hipotetičen.

      30      Na eni strani je treba spomniti, da lahko zakon, ki velja za celotno ozemlje neke države članice, v določenem primeru prizadene
         trgovino med državami članicami v smislu člena 81 ES (glej v tem smislu sodbo z dne 19. februarja 2002 v zadevi Arduino, C‑35/99,
         Recueil, str. I‑1529, točka 33, in zgoraj navedeno sodbo Cipolla in drugi, točka 45). Zato prvo in drugo vprašanje za predhodno
         odločanje o tem, ali pravila prava Unije o konkurenci nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je zakon št. 339/2003, nista očitno
         neupoštevni.

      31      Na drugi strani je treba glede četrtega vprašanja za predhodno odločanje poudariti – kot sta italijanska vlada in Komisija
         opozorili na obravnavi – da cilj pravila iz člena 8 Direktive 98/5 ni samo, da se odvetnikom, ki so v državi članici gostiteljici
         registrirani na podlagi poklicnega naziva, ki so ga pridobili v drugi državi članici, priznajo enake pravice kot jih imajo
         odvetniki, ki so v tej državi članici gostiteljici registrirani na podlagi poklicnega naziva, pridobljenega v tej državi članici.
         To pravilo namreč tudi zagotavlja, da zadnjenavedeni niso obratno diskriminirani, kar bi se lahko zgodilo, če se pravila,
         ki veljajo zanje, ne bi uporabljala tudi za odvetnike, ki so v tej državi članici registrirani na podlagi poklicnega naziva,
         pridobljenega v drugi državi članici.

      32      Zato zaradi okoliščine, da postopek izbrisa iz imenika odvetniške zbornice v Perugii, ki je podlaga za vprašanja za predhodno
         odločanje, zadeva odvetnika, ki sta ta poklic v Italiji opravljala na podlagi poklicnega naziva, pridobljenega v tej državi
         članici, četrto zastavljeno vprašanje nikakor ni hipotetično. Ravno nasprotno, predlagana razlaga člena 8 Direktive 98/5 bo
         predložitvenemu sodišču pomagala pri presoji, ali zakon št. 339/2003 povzroča obratno diskriminacijo, ki je v nasprotju s
         pravom Unije.

      33      Dopustnost četrtega vprašanja ni omajana niti zaradi trditev madžarske vlade, da zakon št. 339/2003, zato ker se nanaša na
         uradnike, ne ureja nobenega od položajev iz člena 8 Direktive 98/5, ki zadeva samo odvetnike, ki so redno zaposleni „pri kakem
         drugem odvetniku, združenju ali odvetniški družbi ali pri javnem oziroma zasebnem podjetju“.

      34      V zvezi s tem je treba spomniti, da odstopanje, ki ga navaja madžarska vlada, in sicer neuporaba prava Unije za uradnike,
         velja samo za zaposlitve, ki vključujejo sodelovanje pri izvajanju javnih pooblastil in za katere se torej predvideva obstoj
         posebnega razmerja do države. Pravila prava Unije o svobodi gibanja pa se uporabljajo za zaposlitve, ki čeprav so odvisne
         od države ali drugih subjektov javnega prava, ne vključujejo nikakršnega sodelovanja pri nalogah, ki spadajo v javno upravo
         v ožjem smislu (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 30. septembra 2003 v zadevi Colegio de Oficiales de la Marina Mercante
         Española, C‑405/01, Recueil, str. I‑10391, točki 39 in 40, in z dne 10. decembra 2009 v zadevi Pésla, C‑345/08, ZOdl., str. I-11677,
         točka 31).

      35      Glede, natančneje, pojma „javno podjetje“ iz člena 8 Direktive 98/5 je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da kadar subjekt,
         ki je del javne uprave, opravlja dejavnosti, ki so gospodarske narave in ne spadajo med prerogative javne oblasti, ga je treba
         šteti za tako podjetje (glej v tem smislu sodbe z dne 27. oktobra 1993 v zadevi Decoster, C‑69/91, Recueil, str. I‑5335, točka 15;
         z dne 14. septembra 2000 v zadevi Collino in Chiappero, C‑343/98, Recueil, str. I‑6659, točka 33, in z dne 26. marca 2009
         v zadevi SELEX Sistemi Integrati proti Komisiji, C‑113/07 P, ZOdl., str. I‑2207, točka 82).

      36      Iz tega izhaja, da je področje uporabe zakona št. 339/2003 – ki v povezavi s kraljevo uredbo-zakonom št. 1578 z dne 27. novembra
         1933, na katerega napotuje, zadeva odvetnike, vpisane v imenik ene od zbornic Italijanske republike, ki so hkrati zaposleni
         v javnem organu ali instituciji, ki je pod nadzorom Italijanske republike ali ene od njenih ozemeljskih skupnosti – enako
         področju uporabe člena 8 Direktive 98/5, kar zadeva odvetnike, zaposlene pri subjektu, ki so, čeprav so pod nadzorom italijanske
         države ali ene od njenih ozemeljskih skupnosti, „javna podjetja“.

      37      Glede na navedeno je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopusten v zvezi s prvim, drugim in četrtim zastavljenim
         vprašanjem.

      38      Nasprotno pa je treba glede tretjega vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanaša na Direktivo 77/249, in torej na opravljanje
         odvetniškega poklica v okviru svobodnega opravljanja storitev, ugotoviti, da odgovor Sodišča na to vprašanje predložitvenemu
         sodišču ne bi koristil. Zaplet, ki je nastal pri tem sodišču namreč zadeva vprašanje, ali je izbris odvetnikov na podlagi
         zakona št. 339/2003 v skladu s pravom Unije. Kot je Komisija pravilno opozorila, gre v tem primeru za ustanavljanje kot odvetnik,
         in torej za področje, ki ga ureja Direktiva 98/5, ne pa za opravljanje odvetniškega poklica v okviru svobode opravljanja storitev.

      39      Zato je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe v delu, v katerem se nanaša na tretje vprašanje, šteti za nedopusten.

      40      Nazadnje, v zvezi s petim vprašanjem je iz predložitvene odločbe razvidno, da Giudice di pace di Cortona ob opiranju na sodno
         prakso glede načel varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti Sodišču predlaga, naj prouči neugodno spremembo, ki jo
         zakon št. 339/2003 prinaša za tiste, ki želijo hkrati opravljati odvetniški poklic in biti zaposleni s krajšim delovnim časom
         pri javnem organu, saj ta zakon odpravlja za zadevne osebe ugodnejšo ureditev, ki je bila uvedena z zakonom št. 662/96.

      41      Torej, ne da bi bilo treba odgovoriti na trditev Komisije o nedopustnosti tega vprašanja, zadošča ugotoviti, da Sodišče nanj
         nikakor ne more dati koristnega odgovora, ker za to nima vseh potrebnih podatkov.

      42      Glede načela pravne varnosti je iz sodne prakse razvidno, da mora biti ureditev, ki ima neugodne posledic za posameznike,
         jasna in natančna in da mora biti njena uporaba za naslovnike predvidljiva (sodba z dne 14. septembra 2010 v zadevi Akzo Nobel
         Chemicals in Akcros Chemicals proti Komisiji, C‑550/07 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 100 in navedena sodna praksa). Vendar
         Sodišče ne na podlagi predložitvene odločbe ne iz stališč, ki so mu bila predložena, ne more ugotoviti, s katerega vidika
         ali iz katerega razloga bi bili jasnost in predvidljivost zakona št. 339/2003 vprašljivi.

      43      Še več, predložitveno sodišče je vprašanje, ki se nanaša na to načelo, pojasnilo s tem, da ima zakon št. 339/2003 retroaktivne
         učinke, kar je v nasprotju z načelom pravne varnosti. Vendar je ta zatrjevana nedopustnost zakona št. 339/2003 v očitnem nasprotju
         z ugotovitvijo, ki jo prav tako vsebuje predložitvena odločba, da začetek veljavnosti tega zakona ne vpliva na pravico do
         sočasnega opravljanja, ki jo je do začetka veljavnosti tega zakona priznaval zakon št. 662/96, ker zakon št. 339/2003 določa
         triletno prehodno obdobje, zato da sprememba, ki jo uvaja, ne bi bila takojšnja.

      44      Glede načela varstva legitimnih pričakovanj je jasno, da zainteresirane stranke ne morejo upravičeno pričakovati ohranitve
         obstoječega položaja, ki ga lahko nacionalni organi spremenijo v okviru svoje diskrecijske pravice (sodba z dne 10. septembra 2009
         v zadevi Plantanol, C‑201/08, ZOdl., str. I‑8343, točka 53 in navedena sodna praksa). Ob upoštevanju te ustaljene sodne prakse
         Sodišče ne more dati koristnega odgovora na vprašanje za predhodno odločanje, kakršno je peto vprašanje, zastavljeno v tem
         postopku, brez najmanjše navedbe dokazov, ki so bili v sporu o glavni stvari predloženi, da bi se dokazalo, da pomeni uvedba
         zadevne ureditve povsem drugačen položaj od primera, ko zakonodajalec preprosto spreminja obstoječo ureditev v prihodnje.

      45      Predložitveno sodišče se je v obravnavanem primeru v bistvu omejilo na pojasnilo, da zakon št. 339/2003 uvaja bistvene in
         po mnenju nekaterih presenetljive spremembe ureditve, ki je predhodno veljala na podlagi zakona št. 662/96. Vendar je treba
         ugotoviti, da zgolj dejstvo, da je zakonodajalec sprejel nov zakon in da se ta bistveno razlikuje od prejšnjega, ni zadostna
         podlaga, da bi lahko Sodišče jasno obravnavalo peto vprašanje.

      46      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten tudi v delu, v katerem se nanaša na
         peto vprašanje.

       Vsebinska presoja
       Prvo in drugo vprašanje
      47      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali členi 3(1)(g) ES,
         4 ES, 10 ES, 81 ES in 98 ES nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta, ki izhaja iz členov 1 in 2 zakona št. 339/2003,
         ki uradnikom, zaposlenim s krajšim delovnim časom, onemogoča opravljanje odvetniškega poklica, čeprav so za opravljanje tega
         poklica usposobljeni, in nalaga njihov izbris iz imenika odvetniške zbornice.

      48      Čeprav drži, da se člen 81 ES sam po sebi nanaša le na ravnanje podjetij, in ne na zakonodajo ali druge predpise, ki jih sprejmejo
         države članice, to še ne pomeni, da ta člen, v povezavi s členom 10 ES, držav članic ne zavezuje k temu, da ne sprejmejo ali
         ohranjajo v veljavi ukrepov – tudi zakonske ali podzakonske narave – ki bi lahko izničili polni učinek pravil konkurence,
         ki veljajo za podjetja (zgoraj navedeni sodbi Arduino, točka 34, in Cipolla in drugi, točka 46).

      49      Sodišče je še zlasti razsodilo, da gre za kršitev členov 10 ES in 81 ES, če država članica bodisi nalaga ali spodbuja sklepanje
         omejevalnih sporazumov, ki so v nasprotju s členom 81 ES, ali krepi učinke takih omejevalnih sporazumov bodisi svojim predpisom
         odvzame naravo državnega ukrepa s prenosom odgovornosti za sprejetje odločitev, ki posegajo v gospodarsko področje, na zasebne
         subjekte (zgoraj navedeni sodbi Arduino, točka 35, in Cipolla in drugi, točka 47).

      50      Vendar dejstvo, da država članica organom poklicnega združenja, kot so upravni odbori različnih odvetniških zbornic, nalaga
         izbris iz imenikov odvetniške zbornice po uradni dolžnosti za odvetnike, ki so člani tega združenja in hkrati uradniki, zaposleni
         s krajšim delovnim časom, in se v določenem roku niso odločili bodisi za ohranitev vpisa v navedenem imeniku bodisi za ohranitev
         delovnega razmerja pri javnem organu, ki jih zaposluje, ne more dokazovati, da je država svojim predpisom odvzela naravo državnega
         ukrepa. Navedeni upravni organi namreč nimajo nobenega vpliva na sprejetje odločb o izbrisu po uradni dolžnosti, ki je določeno
         z zakonom.

      51      Iz podobnih razlogov ni mogoče šteti, da nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, nalaga ali spodbuja
         sklepanje omejevalnih sporazumov, ki so v nasprotju s členom 81 ES.

      52      Teh ugotovitev nikakor ne omajajo ne člen 3(1)(g) ES, ki predvideva vzpostavitev sistema, ki zagotavlja, da konkurenca na
         notranjem trgu ni izkrivljena, ne člena 4 ES in 98 ES, ki sta namenjena vzpostavitvi gospodarske politike, ki spoštuje načelo
         odprtega tržnega gospodarstva, kjer obstaja svobodna konkurenca.

      53      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da členi 3(1)(g) ES, 4 ES, 10 ES, 81 ES in
         98 ES ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki uradnikom, zaposlenim s krajšim delovnim časom, onemogoča opravljanje odvetniškega
         poklica, čeprav so za opravljanje tega poklica usposobljeni, in nalaga njihov izbris iz imenika odvetniške zbornice.

       Četrto vprašanje
      54      Kot je navedeno v predložitveni odločbi, želi Giudice di pace di Cortona s četrtim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali možnost,
         ki je državi članici gostiteljici dopuščena s členom 8 Direktive 98/5, da za odvetnike, ki so v njej registrirani, ureja in
         po potrebi omeji opravljanje nekaterih zaposlitev, velja tudi za odvetnike, ki želijo eno od teh zaposlitev opravljati le
         s krajšim delovnim časom.

      55      Za odgovor na to vprašanje je najprej koristno spomniti, da je želel zakonodajalec Unije s sprejetjem Direktive 98/5 zlasti
         odpraviti razlikovanje med nacionalnimi pravili glede pogojev za registracijo kot odvetnik (sodba z dne 19. septembra 2006
         v zadevi Wilson, C‑506/04, ZOdl., str. I‑8613, točka 64).

      56      Sodišče je v zvezi s tem ciljem Direktive 98/5 že pojasnilo, da je treba šteti, da ta direktiva uvaja popolno uskladitev zahtevanih
         predhodnih pogojev za registracijo pri pristojnem organu države članice gostiteljice, ti pogoji pa so omejeni predvsem na
         to, da se temu organu predloži potrdilo o registraciji pri pristojnem organu v matični državi članici (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Wilson, točke od 65 do 67).

      57      Vendar, kakor je nedvoumno razvidno iz člena 6 Direktive 98/5, se odvetnik, ki ta poklic opravlja na podlagi naziva, pridobljenega
         v drugi državi članici, z registracijo v državi članici gostiteljici zaveže enakim pravilom, kakršna veljajo v državi članici
         gostiteljici. Ta pravila pa v nasprotju s tistimi, ki se nanašajo na pogoje za registracijo, niso bila predmet uskladitve
         in lahko torej znatno odstopajo od tistih, ki veljajo v matični državi članici. Sicer pa, kot potrjuje člen 7(1) iste direktive,
         lahko nespoštovanje navedenih pravil privede do izbrisa registracije v državi članici gostiteljici.

      58      Ugotoviti je treba, da se člen 8 Direktive 98/5 nanaša na posebno kategorijo poklicnih pravil, na katera se sklicuje člen 6
         iste direktive, in sicer tista, ki določajo, kdaj lahko registrirani odvetnik „opravlja poklic kot redno zaposleni odvetnik
         pri kakem drugem odvetniku, združenju ali odvetniški družbi ali pri javnem oziroma zasebnem podjetju“.

      59      Ob upoštevanju širokih izrazov, ki jih uporablja zakonodajalec Unije, je treba ugotoviti, da se navedeni člen 8 nanaša na
         vsa pravila, ki jih je država članica gostiteljica sprejela, da bi preprečila konflikte interesov, ki bi po njeni presoji
         lahko nastali, kadar je odvetnik na eni strani vpisan v imenik odvetniške zbornice, na drugi strani pa je zaposlen pri kakem
         drugem odvetniku, združenju ali odvetniški družbi ali pri javnem oziroma zasebnem podjetju.

      60      Prepoved, določena z zakonom št. 339/2003, da odvetniki, registrirani v Italiji, ne smejo biti zaposleni pri organu javne
         uprave niti s krajšim delovnim časom, spada med pravila, ki jih vsebuje člen 8 Direktive 98/5, vsaj v delu, v katerem se navedena
         prepoved nanaša na sočasno opravljanje odvetniškega poklica in zaposlitev pri javnem podjetju.

      61      Sicer pa samo dejstvo, da je mogoče ureditev, kakršno je uvedla Italijanska republika, šteti za strogo, samo po sebi ni problematično.
         Neobstoj konflikta interesov je namreč nujen pogoj za opravljanje odvetniškega poklica in pomeni zlasti, da mora biti odvetnik
         neodvisen v razmerju do javne oblasti in drugih gospodarskih subjektov, ki ne smejo nikakor vplivati nanj (glej v tem smislu
         sodbo z dne 19. februarja 2002 v zadevi Wouters in drugi, C‑309/99, Recueil, str. I‑1577, točke od 100 do 102). Seveda pravila,
         določena v zvezi s tem, ne smejo presegati tega, kar je nujno potrebno za uresničitev cilja preprečevanja konfliktov interesov.
         Vendar se sorazmernost prepovedi, kakršna je ta, ki jo vsebuje zakon št. 339/2003, ne sme preučiti v okviru tega vprašanja,
         ki se nanjo ne nanaša.

      62      Nazadnje, kot je že bilo ugotovljeno v okviru presoje dopustnosti tega vprašanja za predhodno odločanje, je treba poudariti,
         da člen 8 Direktive 98/5 vključuje, da se pravila države članice gostiteljice uporabljajo za vse odvetnike, registrirane v
         tej državi članici, ne glede na to, ali je podlaga za registracijo poklicni naziv, pridobljen v tej ali drugi državi članici.

      63      Ob pridržku preverjanja, ki ga mora opraviti italijansko sodišče, pa ni razvidno, da bi se zakon št. 339/2003 uporabljal samo
         za odvetnike italijanskega porekla in tako povzročal obratno diskriminacijo. Seveda se ta zakon nanaša na odvetnike, ki želijo
         biti zaposleni pri organu, ki je pod nadzorom Italijanske republike ali njenih ozemeljskih skupnosti. Vendar so lahko odvetniki,
         vpisani v imenik ene od odvetniških zbornic v Italijanski republiki in za katere torej velja prepoved sočasnega opravljanja
         take zaposlitve, vsaj glede zaposlitve pri javnih podjetjih, ne samo italijanski državljani, temveč tudi državljani drugih
         držav članic.

      64      Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev je treba na četrto zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8 Direktive 98/5
         razlagati tako, da lahko država članica gostiteljica za odvetnike, ki so v njej registrirani in zaposleni – bodisi s polnim
         bodisi s krajšim delovnim časom – pri kakem drugem odvetniku, združenju ali odvetniški družbi ali pri javnem oziroma zasebnem
         podjetju, določi omejitve glede sočasnega opravljanja odvetniškega poklica in navedene zaposlitve, če te omejitve ne presegajo
         tega, kar je nujno potrebno za uresničitev cilja preprečevanja konfliktov interesov in se uporabljajo za vse odvetnike, registrirane
         v navedeni državi članici.

       Stroški
      65      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
      1.      Členi 3(1)(g) ES, 4 ES, 10 ES, 81 ES in 98 ES ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki uradnikom, zaposlenim s krajšim delovnim
            časom, onemogoča opravljanje odvetniškega poklica, čeprav so za opravljanje tega poklica usposobljeni, in nalaga njihov izbris
            iz imenika odvetniške zbornice.
      2.      Člen 8 Direktive 98/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 za olajšanje trajnega opravljanja poklica
            odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena je treba razlagati tako, da lahko
            država članica gostiteljica za odvetnike, ki so v njej registrirani in zaposleni – bodisi s polnim bodisi s krajšim delovnim
            časom – pri kakem drugem odvetniku, združenju ali odvetniški družbi ali pri javnem oziroma zasebnem podjetju, določi omejitve
            glede sočasnega opravljanja odvetniškega poklica in navedene zaposlitve, če te omejitve ne presegajo tega, kar je nujno potrebno
            za uresničitev cilja preprečevanja konfliktov interesov in se uporabljajo za vse odvetnike, registrirane v navedeni državi
            članici.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 6. aprila 2017 (izvlečki).#Saremar - Sardegna Regionale Marittima SpA proti Evropski komisiji.#Državne pomoči – Pomorski promet – Nadomestilo za izvajanje javne storitve – Povečanje kapitala – Sklep, s katerim so bile pomoči razglašene za nezdružljive z notranjim trgom in je bila odrejena njihova izterjava – Likvidacija tožeče stranke – Sposobnost biti stranka v postopku – Ohranitev pravnega interesa – Neobstoj sklepa o ustavitvi postopka – Pojem pomoči – Storitev splošnega gospodarskega pomena – Merilo zasebnega vlagatelja – Očitna napaka pri presoji – Napačna uporaba prava – Ugovor nezakonitosti – Obveznost obrazložitve – Pravica do obrambe – Sklep 2011/21/EU – Smernice o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah – Okvir Unije za državne pomoči v obliki nadomestila za javne storitve – SodbaAltmark.#Zadeva T-220/14.

text:
T‑220/1462014TJ0220EU:T:2017:26700011155T
      SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 6. aprila 2017 (
            *1
         )
      „Državne pomoči — Pomorski promet — Nadomestilo za izvajanje javne storitve — Povečanje kapitala — Sklep, s katerim so bile pomoči razglašene za nezdružljive z notranjim trgom in je bila odrejena njihova izterjava — Likvidacija tožeče stranke — Sposobnost biti stranka v postopku — Ohranitev pravnega interesa — Neobstoj sklepa o ustavitvi postopka — Pojem pomoči — Storitev splošnega gospodarskega pomena — Merilo zasebnega vlagatelja — Očitna napaka pri presoji — Napačna uporaba prava — Ugovor nezakonitosti — Obveznost obrazložitve — Pravica do obrambe — Sklep 2011/21/EU — Smernice o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah — Okvir Unije za državne pomoči v obliki nadomestila za javne storitve — SodbaAltmark“
      V zadevi T‑220/14,

         Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA s sedežem v Cagliariju (Italija), ki jo zastopajo G. M. Roberti, G. Bellitti in I. Perego, odvetniki,
      tožeča stranka,
      proti

         Evropski komisiji, ki jo zastopajo G. Conte, D. Grespan, in A. Bouchagiar, agenti,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Compagnia Italiana di Navigazione SpA s sedežem v Neaplju (Italija), ki so jo sprva zastopali F. Sciaudone, R. Sciaudone, D. Fioretti in A. Neri, nato M. Merola, B. Carnevale in M. Toniolo, odvetniki,
      intervenientka,
      zaradi predloga na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije z dne C(2013) 9101 final z dne 22. januarja 2014, v zvezi z ukrepi pomoči SA.32014 (2011/C), SA.32015 (2011/C) in SA.32016 (2011/C), ki jih je avtonomna regija Sardinija izvedla v korist družbe Saremar, v delu, v katerem sta bili s tem sklepom kot državni pomoči opredeljena nadomestilo za izvajanje javne storitve in povečanje kapitala, ti ukrepi pa so bili razglašeni za nezdružljive z notranjim trgom in je bila odrejena njihova izterjava,
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi D. Gratsias (poročevalec), predsednik, M. Kancheva in N. Półtorak, sodnici,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega dela postopka in obravnave z dne 20. julija 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo (
               1
            )

      […]

         Pravo

            1.

            Sposobnost družbe Saremar biti stranka v postopku

               43

               Uvodoma, iz pojasnil in dokumentacije, ki sta jih stranki predložili Splošnemu sodišču 11. in 29. julija 2016, je razvidno, da je družba Saremar, ker ni mogla vrniti dela že nakazane sporne pomoči, predlagala, naj se ji dovoli udeležba v postopku preventivnega prestrukturiranja z namenom njene likvidacije, ta predlog pa je potrdilo Tribunale di Cagliari (sodišče v Cagliariju, Italija) 22. julija 2015. Družba Saremar je prenehala opravljati vse dejavnosti 31. marca 2016 in je v poznejši fazi likvidacije, saj so bile vse terjatve do prednostnih upnikov poravnane, po mnenju same družbe pa je predvideno, da se v prihajajočih mesecih izvede prva bistvena razdelitev med nezavarovane upnike.

               44

               Glede na nacionalno zakonodajo in postopek, ki se uporabita, lahko družba, ki je v postopku likvidacije, izgubi svojo sposobnost biti stranka v postopku. Poleg tega sama tožeča stranka navaja, da je tak primer mogoč v italijanskem pravu. Komisija je na obravnavi in v svojem dopisu z dne 29. julija 2016 sicer poudarila, da je z likvidacijo tožeče stranke vprašljiv njen pravni interes, ne pa, da ta likvidacija omaja njeno sposobnost biti stranka v postopku. Vendar bi vprašanje njenega pravnega interesa, če bi tožeča stranka morebiti izgubila sposobnost biti stranka v postopku, postalo brezpredmetno, zato je treba preučiti, ali je to sposobnost ohranila med postopkom.

               45

               V zvezi s tem, če pojem „pravna oseba“ iz člena 263, četrti odstavek, PDEU – kot je Sodišče že presodilo – ne sovpada nujno s pojmi iz različnih pravnih redov držav članic, iz sodne prakse vseeno izhaja, da ta pojem načeloma zajema obstoj pravne osebe, ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice ali tretje države, in sposobnost biti stranka v postopku, ki jo to pravo priznava (glej v tem smislu sodbe z dne 20. marca 1959, Nold/Visoka oblast, 18/57, EU:C:1959:6; z dne 28. oktobra 1982, Groupement des Agences de voyages/Komisija, 135/81, EU:C:1982:371, točka 10, in z dne 18. januarja 2007, PKK in KNK/Svet, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, točka 114, ter sklep z dne 24. novembra 2009, Landtag Schleswig‑Holstein/Komisija, C‑281/08 P, neobjavljen, EU:C:2009:728, točka 22). Tako je samo v izjemnih okoliščinah, zlasti kadar to nalagajo zahteve po zagotovitvi učinkovitega sodnega varstva, mogoče dopustiti tožbo subjekta, ki na podlagi posebnega nacionalnega prava nima sposobnosti biti stranka v postopku (glej v tem smislu sodbo z dne 18. januarja 2007, PKK in KNK/Svet, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, točke od 109 do 114). Poleg tega mora ta sposobnost biti stranka v postopku obstajati med postopkom (glej v tem smislu sodbi z dne 20. septembra 2007, Salvat père & fils in drugi/Komisija, T‑136/05, EU:T:2007:295, točke od 25 do 27, in z dne 21. marca 2012, Marine Harvest Norway in Alsaker Fjordbruk/Svet, T‑113/06, neobjavljena, EU:T:2012:135, točke od 27 do 29). Obstoj pravne osebnosti in sposobnost biti stranka v postopku je treba preučiti glede na upoštevno nacionalno pravo (sodba z dne 27. novembra 1984, Bensider in drugi/Komisija, 50/84, EU:C:1984:365, točka 7, in sklep z dne 3. aprila 2008, Landtag Schleswig‑Holstein/Komisija, T‑236/06, EU:T:2008:91, točka 22).

               46

               V tem primeru je iz dopisa družbe Saremar z dne 29. julija 2016 razvidno, da v skladu s sodno prakso Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija), družba, ki je predmet postopka preventivnega prestrukturiranja, ohrani pravico, da v lastnem imenu vlaga pravna sredstva in sodeluje v sporih, da zavaruje svoje premoženje. Poleg tega je tožeča stranka temu dopisu priložila pismo svojih likvidacijskih upraviteljev z dne 26. julija 2016, s katerim potrjuje, da je mandat njenih svetovalcev v okviru tega postopka še naprej veljaven. Zato je treba ugotoviti, da družba Saremar kljub svoji likvidaciji med postopkom ni izgubila svoje sposobnosti biti stranka v postopku.

            2.

            Ugovor ustavitve postopka, ki ga je podala Komisija

               47

               Komisija meni, da je pravni interes družbe Saremar med postopkom prenehal obstajati, ker je družba v likvidacijskem postopku, ki še poteka. V zvezi s tem navaja, da je likvidacija družbe Saremar v poznejši fazi in bi se lahko zaključila pred razglasitvijo te sodbe. Poleg tega, kot naj bi tožeča stranka priznala, ne bi mogla nadaljevati z gospodarsko dejavnostjo, tudi če bi bil izpodbijani sklep razglašen za ničen, zanjo pa zato ne bi veljala obveznost vračila pomoči. Nazadnje, interes upnikov družbe Saremar, da se znesek spornih pomoči izključi iz obveznosti te družbe, je drugačen od interesa za nadaljevanje njene gospodarske dejavnosti. Komisija nazadnje ugotavlja, da bi Splošno sodišče zaradi takšnega neobstoja pravnega interesa v tem primeru moralo ustaviti postopek.

               48

               Družba Saremar v odgovor na te trditve navaja, da bi razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa zanjo imela pravne učinke, ker bi povzročila zmanjšanje obveznosti v dogovoru z upniki, v znesku več kot 11 milijonov EUR, kar bi omogočilo celovito poplačilo vseh njenih upnikov.

               49

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je pravni interes bistveni in prvi pogoj za vsa pravna sredstva pred sodišči (glej sodbo z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točka 58 in navedena sodna praksa).

               50

               V zvezi s tem iz člena 263 PDEU izhaja, da obstaja jasna ločnica med pravico do ničnostne tožbe institucij Unije in držav članic, iz drugega odstavka tega člena, in pravico fizičnih in pravnih oseb, iz četrtega odstavka tega člena. V skladu z ustaljeno sodno prakso uresničevanje te pravice do vložitve tožbe, kar zadeva institucije Unije in države članice, ni pogojena niti z utemeljitvijo njihovega procesnega upravičenja niti z utemeljitvijo njihovega pravnega interesa (glej v tem smislu sodbo z dne 24. marca 2011, Freistaat Sachsen in Land Sachsen‑Anhalt/Komisija, T‑443/08 in T‑455/08, EU:T:2011:117, točka 64, in sklep z dne 19. februarja 2013, Provincie Groningen in drugi/Komisija, T‑15/12 in T‑16/12, neobjavljen, EU:T:2013:74, točki 42 in 44 ter navedena sodna praksa).

               51

               Nasprotno, pravica fizičnih in pravnih oseb do vložitve tožbe iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, je na eni strani odvisna od tega, da se jim prizna procesno upravičenje, to je, da so v skladu z besedilom te določbe njihove tožbe vložene zoper nanje naslovljene akte ali zoper akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in ne potrebujejo izvedbenih ukrepov. Na drugi strani je ta pravica do vložitve tožbe odvisna od obstoja pravnega interesa v fazi vložitve tožbe, ki je pogoj dopustnosti, ki se razlikuje od procesnega upravičenja. Tako kot predmet tožbe mora ta pravni interes obstajati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi (glej sodbo z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točke 57 in od 59 do 62 ter navedena sodna praksa).

               52

               Obstoj pravnega interesa je torej vprašanje javnega reda, o katerem lahko Splošno sodišče presoja po uradni dolžnosti ob vložitvi tožbe, da preveri njeno dopustnost, ali pa med postopkom, da preveri, ali je o tej tožbi še treba odločati (glej v tem smislu sklep z dne 24. marca 2011, Internationaler Hilfsfonds/Komisija, T‑36/10, EU:T:2011:124, točka 46 in navedena sodna praksa).

               53

               Tak pravni interes predpostavlja, da ima lahko razglasitev ničnosti izpodbijanega akta pravne posledice in da lahko rezultat pravnega sredstva stranki, ki ga je vložila, prinese korist (sodbi z dne 7. junija 2007, Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, točka 42, in z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točka 55). Pravni interes tožeče stranke mora biti obstoječ in dejanski in se ne sme nanašati na prihodnji in hipotetični položaj (glej sodbo z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točka 56 in navedena sodna praksa).

               54

               Najprej je treba ugotoviti, da ta tožba izpolnjuje pogoje dopustnosti, kot so bili navedeni zgoraj v točkah od 51 do 53, tako glede procesnega upravičenja tožeče stranke, kot tudi glede obstoja njenega pravnega interesa ob vložitvi tožbe, česar pa Komisija ne izpodbija.

               55

               Zlasti glede pravnega interesa je treba navesti, da je ob vložitvi tožbe izpodbijani sklep posegal v položaj tožeče stranke, saj je Komisija za nezdružljive in nezakonite razglasila pomoči, do katerih je bila tožeča stranka upravičena, in je odredila njihovo vračilo. Samo iz tega razloga je bil z izpodbijanim sklepom spremenjen pravni položaj te družbe, ki po sprejetju tega sklepa ni bila več upravičena do teh pomoči in je morala računati s tem, da jih bo morala načeloma vrniti (glej sodbo z dne 21. decembra 2011, ACEA/Komisija, C‑319/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:857, točki 68 in 69 ter navedena sodna praksa).

               56

               Ugotoviti je treba, da likvidacija družbe Saremar ni učinkovala tako, da bi bil med postopkom omajan njen pravni interes, kot je opredeljen zgoraj v točki 55.

               57

               Najprej je treba spomniti, da izpodbijani sklep ni bil razveljavljen ali umaknjen, tako da je ta tožba ohranila svoj predmet (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2007, Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, točka 48).

               58

               Dalje, pravni učinki izpodbijanega sklepa niso postali brezpredmetni zgolj zaradi likvidacije družbe Saremar.

               59

               Prvič, RAS zaradi izpodbijanega sklepa družbi Saremar še vedno ne more nakazati dela spornega povečanja kapitala, zato ta javni organ – kot je razvidno tudi iz zapisnika skupščine delničarjev družbe Saremar z dne 11. julija 2012, priloženega vlogi – te transakcije ni priglasil Komisiji. V spisu ni elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče izključiti možnosti, da je v primeru razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa tega dela spornega povečanja kapitala, do katerega bi bila družba Saremar upravičena, vključeno v njeno premoženje.

               60

               Drugič, glede dela spornih pomoči, ki ga je RAS že nakazal družbi Saremar, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da samo okoliščina, da je podjetje v stečajnem postopku, zlasti kadar ta postopek vodi v likvidacijo podjetja, ne omaja načela vračila pomoči. V takšnem primeru je vzpostavitev prejšnjega stanja in odpravo izkrivljanja konkurence, ki je nastala zaradi nezakonitega izplačila pomoči, načeloma mogoče doseči z vknjižbo med obveznosti podjetja tiste obveznosti, ki se nanaša na vrnitev zadevnih pomoči (glej sodbo z dne 1. julija 2009, KG Holding in drugi/Komisija, od T‑81/07 do T‑83/07, EU:T:2009:237, točki 192 in 193 ter navedena sodna praksa). Zato morajo zaradi izpodbijanega sklepa sporne pomoči najmanj ostati med obveznostmi družbe Saremar, tako da tudi ob predpostavki, da jih ni mogoče vrniti RAS, niso več del premoženja tožeče stranke.

               61

               Zato je treba ugotoviti, da likvidacija družbe Saremar ne omaja ugotovitve iz točke 55 zgoraj, da bi razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa lahko pomenila ugodnost za tožečo stranko, z ozirom na to, da bi bil pravni položaj slednje glede na sporne pomoči nujno spremenjen. Poleg tega bi se zaradi take razglasitve ničnosti njen gospodarski položaj bistveno izboljšal, saj bi bilo sporne pomoči mogoče ponovno vključiti v njeno premoženje. Dalje, navesti je treba, da to analizo potrjuje sodba z dne 13. septembra 2010, Grčija in drugi/Komisija (T‑415/05, T‑416/05 in T‑423/05, EU:T:2010:386), v kateri je Splošno sodišče presodilo, da družbe v likvidaciji, ki so vrnile zadevne pomoči v postopkih v glavni stvari, ohranijo pravni interes, ker bi jim Helenska republika v primeru razglasitve odločbe za nično, morala povrniti vrnjene zneske, ki bodo v njihovih likvidacijskih bilancah vknjiženi med sredstva (sodba z dne 13. septembra 2010, Grčija in drugi/Komisija, T‑415/05, T‑416/05 in T‑423/05, EU:T:2010:386, točka 62).

               62

               Dodati je treba, da Splošno sodišče do danes ni bilo obveščeno o tem, da bi bil likvidacijski postopek družbe Saremar zaključen.

               63

               Iz vsega navedenega izhaja, da ima družba Saremar v okviru te tožbe pravni interes, zato je treba o zadevi odločiti.
               […]

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družba Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA poleg lastnih stroškov nosi stroške, ki sta jih priglasili Evropska komisija in družba Compagnia Italiana di Navigazione SpA.

                           D. Gratsias

                           M. Kancheva

                           N. Półtorak

                     Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 6. aprila 2017.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.
      (
            1
         )	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.


SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (pritožbeni senat) z dne 16. maja 2013.#Diego Canga Fano proti Svetu Evropske unije.#Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalno obdobje 2009 – Odločba o nenapredovanju tožeče stranke v naziv AD 13 – Primerjava uspešnosti – Nadzor sodišča nad očitno napako pri presoji.#Zadeva T‑281/11 P.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 27. novembra 1990. # Dorothea Kobor proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva T-7/90.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. junija 2001. # SONAE - Tecnologia de Informação SA proti Direcção-Geral dos Registos e Notariado. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Tributário de Primeira Instância do Porto - Portugalska. # Zadeva C-206/99.