title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 22. marca 2007. # SIGLA SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti VIPS - Prejšnja nacionalna besedna znamka VIPS - Člen 8(5) Uredbe (ES) št. 40/94 - Člen 74 Uredbe (ES) št. 40/94 - Načelo dispozitivnosti - Pravice obrambe. # Zadeva T-215/03.

text:
      Zadeva T-215/03
      Sigla SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti VIPS – Prejšnja nacionalna besedna znamka VIPS – Člen 8(5) Uredbe (ES) št. 40/94 – Člen 74 Uredbe (ES) št. 40/94 – Načelo dispozitivnosti – Pravica do obrambe“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje ugledne znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje ugledne znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5))
      3.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje ugledne znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5))
      4.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje ugledne znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5))
      5.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje ugledne znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b) in (5))
      6.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje ugledne znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5))
      7.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje ugledne znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5))
      8.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje ugledne znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5))
      9.      Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom
      (Uredba Sveta št. 40/94, člena 62(1) in 74)
      1.      Člen 8(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa varstvo prejšnje registrirane znamke z velikim ugledom za nepodobne
         proizvode ali storitve, je treba razlagati tako, da se je nanj mogoče sklicevati v podporo ugovoru, vloženemu zoper prijavo
         znamke Skupnosti za proizvode in storitve, ki niso enaki in podobni tistim, ki so opisani s prejšnjo znamko, in ki si niso
         podobni, ter zoper prijavo znamke Skupnosti za proizvode, ki so enaki ali podobni tistim prejšnje znamke. Iz te določbe ni
         mogoče podati razlage, na podlagi katere bi bilo varstvo uglednih znamk v primeru uporabe znaka za enake ali podobne proizvode
         ali storitve manjše kot v primeru uporabe znaka za proizvode ali storitve, ki si niso podobni. Povedano drugače, v skladu
         z razlago Sodišča mora ugledna znamka uživati v primeru uporabe znaka za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni,
         varstvo, ki je vsaj tako veliko kot v primeru uporabe znaka za proizvode in storitve, ki si niso podobni.

      (Glej točki 32 in 33.)
      2.      Člen 8(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa varstvo prejšnje registrirane znamke z velikim ugledom za nepodobne
         proizvode ali storitve, omogoča imetniku prejšnje znamke z velikim ugledom, da nasprotuje registraciji znamke, ki bi lahko
         vplivala na razločevalni učinek prejšnje znamke. Tako oškodovanje nastane, če prejšnja znamka ni več sposobna izzvati takojšnje
         miselne povezave s proizvodi, za katere je registrirana in za katere se uporablja. To tveganje se nanaša na „oslabitev“ ali
         „postopno obvladovanje“ prejšnje znamke, razpršitev njene istovetnosti in vpliva na mišljenje javnosti. Vendar se zdi, da
         je tveganje oslabitve načeloma manjše, če je prejšnja znamka sestavljena iz besede z lastnim pomenom, ki je zelo razširjena
         in se pogosto uporablja, neodvisno od prejšnje znamke, ki je sestavljena iz zadevne besede. V takem primeru je manj verjetno,
         da bo prevzetje zadevne besede v prijavljeni znamki oslabilo prejšnjo znamko.

      (Glej točki 37 in 38.)
      3.      Člen 8(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa varstvo prejšnje registrirane znamke z velikim ugledom za nepodobne
         proizvode ali storitve, omogoča imetniku prejšnje znamke z velikim ugledom, da nasprotuje registraciji znamke, ki bi lahko
         vplivala na ugled prejšnje znamke. Škoda nastane, če javnost proizvode ali storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka,
         dojema tako, da se stopnja privlačnosti prejšnje znamke zmanjša. Tveganje takega oškodovanja lahko nastane zlasti, če imajo
         navedeni proizvodi ali storitve značilnost ali lastnost, ki bi lahko negativno vplivala na podobo prejšnje ugledne znamke,
         ker je ta enaka ali podobna prijavljeni znamki.

      (Glej točko 39.)
      4.      Člen 8(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa varstvo prejšnje registrirane znamke z velikim ugledom za nepodobne
         proizvode ali storitve, med drugim omogoča imetniku prejšnje znamke z velikim ugledom, da nasprotuje registraciji znamke,
         ki bi lahko neupravičeno izkoriščala razlikovalni učinek ali ugled prejšnje znamke. Pojem neupravičenega izkoriščanja razlikovalnega
         učinka ali ugleda prejšnje znamke, ki naj bi ga povzročila uporaba prijavljene znamke brez utemeljenega razloga, vključuje
         primere očitnega izkoriščanja in parazitizma znane znamke ali namen izkoristiti njen ugled. Povedano drugače, gre za tveganje,
         da se podoba ugledne znamke ali značilnosti, ki jih slednja prikazuje, prenesejo na proizvode, na katere se nanaša prijavljena
         znamka, tako da se njihovo trženje olajša z miselnim povezovanjem s prejšnjo ugledno znamko. Slednjo vrsto tveganja je treba
         ločiti od verjetnosti zmede iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. V primerih iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94 zadevna javnost približa
         oziroma vzpostavi zvezo med nasprotujočima si znamkama, ne da bi ju zamenjala. Vendar pa obstoj verjetnosti zmede ni pogoj
         za uporabo te določbe.

      (Glej točki 40 in 41.)
      5.      Razlika med tveganjem neupravičenega izkoriščanja v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa varstvo
         prejšnje registrirane znamke z velikim ugledom za nepodobne proizvode ali storitve, in verjetnostjo zmede v smislu člena 8(1)(b)
         te uredbe je mogoče povzeti tako: verjetnost zmede obstaja, če proizvod ali storitev, na katerega se nanaša prijavljena znamka,
         upoštevnega potrošnika pritegne, ker ta meni, da gre za proizvod ali storitev istega trgovskega izvora, kot so proizvodi in
         storitve prejšnje znamke, ki je enaka ali podobna prijavljeni znamki. Nasprotno pa pri prijavljeni znamki obstaja tveganje
         uporabe razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke brez upravičenega razloga, kadar potrošnika, ki nujno ne zamenja
         trgovskega izvora zadevnega proizvoda ali storitve, prijavljena znamka sama privlači in bo kupil proizvod ali storitev, na
         katero se ta nanaša, ker nosi znamko, ki je enaka ali podobna prejšnji ugledni znamki.

      (Glej točko 42.)
      6.      Cilj člena 8(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa varstvo prejšnje registrirane znamke z velikim ugledom za nepodobne
         proizvode ali storitve, ni preprečiti registracijo vseh znamk, ki so enake ali podobne ugledni znamki. Cilj te določbe je
         zlasti omogočiti imetniku prejšnje ugledne znamke, da nasprotuje registraciji znamk, ki bi lahko oškodovale ali neupravičeno
         izkoristile ugled ali razlikovalni učinek prejšnje znamke. Pri tem imetnik prejšnje znamke ni zavezan dokazati obstoja dejanskega
         in trenutnega ogrožanja njegove znamke. Vendar pa mora predložiti dokazne elemente, ki omogočajo sklepanje prima facie na prihodnje nehipotetično neupravičeno izkoriščanje ali oškodovanje.

      Zlasti v primeru ugovora, ki temelji na znamki, ki uživa zelo velik ugled, je mogoče, da je verjetnost prihodnjega nehipotetičnega
         tveganja oškodovanja ali neupravičenega izkoriščanja s strani prijavljene znamke, navedene v ugovoru, tako očitna, da ugovarjajoči
         stranki za to ni treba navesti in dokazati nobenega drugega dejstva. Vendar pa ni mogoče domnevati, da je vedno tako.

      (Glej točki 46 in 48.)
      7.      Bistveni pogoj za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki določa varstvo prejšnje registrirane znamke z
         velikim ugledom za nepodobne proizvode ali storitve, je obstoj zveze med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko. Kršitvi, ki
         ju določa ta določba, sta namreč, če se uresničita, posledica določene stopnje podobnosti med prijavljeno znamko in prejšnjo
         znamko, zaradi česar ju zadevna javnost povezuje, kar pomeni, da med njima ustvari zvezo. Obstoj te zveze je treba presojati
         celostno ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v tem primeru. Pri tem velja, da kolikor večja sta razlikovalni učinek
         in ugled prejšnje znamke, toliko prej bo mogoče ugotoviti kršitev.

      (Glej točko 47.)
      8.      Obstoj zveze med storitvami, ki jih označuje besedni znak VIPS, katerega registracija kot znamke Skupnosti se zahteva za proizvode
         „računalniki in računalniški programi, shranjeni na trakovih in diskih“, „računalniško programiranje za hotele, restavracije,
         kavarne“, ki izhajajo iz razredov 9, 35 in 42 Nicejskega aranžmaja, in storitvami, označenimi z besedno znamko VIPS, predhodno
         registrirano v Španiji za „oskrbo z živili in pijačami; samopostrežne restavracije, kantine, bifeje, kavarniški bifeji“ iz
         razreda 42 navedenega aranžmaja, ob neobstoju drugih bistvenih elementov ne zadostuje za sklepanje prima facie na nevarnost prihodnjega nehipotetičnega neupravičenega izkoriščanja ali oškodovanja razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje
         znamke v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti.

      Prvič, videti je, da je v primeru besede „VIPS“, ki je v angleškem jeziku množinska oblika kratice VIP, ki se zelo pogosto
         uporablja na mednarodni in nacionalni ravni in označuje znane osebnosti, tveganje oškodovanja razlikovalnega učinka prejšnje
         znamke z uporabo prijavljene znamke omejeno. Teh navedb pa ni mogoče izpodbijati z zvezo, ki naj bi domnevno obstajala med
         storitvami, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, zadevna zveza namreč ni upoštevna, saj naj oslabitev istovetnosti
         ugledne znamke ne bi bila odvisna od podobnosti proizvodov in storitev, na katere se nanaša ta znamka, s tistimi, na katere
         se nanaša prijavljena znamka.

      Drugič, storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, nimajo nobene značilnosti ali lastnosti, ki bi lahko ustvarila verjetnost
         oškodovanja prejšnje znamke. Tožeča stranka ni navedla ali a fortiori dokazala nobene take značilnosti ali lastnosti. Zgolj obstoj zveze med storitvami, na katere se nanašata nasprotujoči si
         znamki, ni niti zadosten niti odločilen. Obstoj take zveze sicer poveča verjetnost, da javnost, ki se sreča s prijavljeno
         znamko, prav tako pomisli na prejšnjo znamko. Vendar pa ta okoliščina sama ne zadošča za zmanjšanje privlačnosti prejšnje
         znamke. Do takega izida lahko pride zgolj, če je dokazano, da imajo storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, značilnosti
         ali lastnosti, ki bi lahko morebiti škodile ugledu prejšnje znamke.

      Nazadnje, tveganje neupravičenega izkoriščanja razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke se lahko zgodi le, če zadevno
         javnost, ne da bi zamenjala izvor storitev, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, posebno pritegne programska oprema
         prijavitelja zgolj zato, ker se nanjo nanaša znamka, ki je enaka prejšnji ugledni znamki. Če imetnik slednje znamke ne navede
         posebnih značilnosti, ki so bile zahtevane za njegovo prejšnjo znamko in ki bi lahko olajšale trženje storitev, na katere
         se nanaša prijavljena znamka, za same značilnosti, ki so običajno povezane z znano znamko restavracije s hitro prehrano, ni
         mogoče šteti, da bi lahko prinesle dobiček storitvam programiranja računalnikov, tudi če so te namenjene hotelom ali restavracijam.

      (Glej točke od 61 do 64, 67 in od 71 do 73.)
      9.      Če se pri odboru za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) vloži pritožba zoper odločbo, s katero
         je bilo ugodeno ugovoru, mora slednji v celoti na novo preizkusiti pravno in dejansko utemeljenost ugovora.

      Če odbor za pritožbe meni, da eden od relativnih razlogov za zavrnitev – ki jih je navedla ugovarjajoča stranka v svojem ugovoru
         –, ki mu je oddelek za ugovore v svoji odločbi ugodil, ni utemeljen, se pri novem celovitem preizkusu utemeljenosti ugovora,
         navedenem v prejšnji točki, od odbora za pritožbe nujno zahteva, da preden razveljavi odločbo oddelka za ugovore, preišče
         tudi, ali je treba ugovoru po potrebi ugoditi na podlagi drugega relativnega razloga za zavrnitev, ki ga je navedla ugovarjajoča
         stranka pred oddelkom za ugovore, vendar ga je slednji zavrnil ali ga ni preiskal.

      (Glej točki 96 in 97.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 22. marca 2007(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti VIPS – Prejšnja nacionalna besedna znamka VIPS – Člen 8(5) Uredbe (ES) št. 40/94 – Člen 74 Uredbe (ES) št. 40/94 – Načelo dispozitivnosti – Pravice obrambe“
      V zadevi T‑215/03,
      SIGLA SA, s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopa E. Armijo Chávarri, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata I. de Medrano Caballero in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT je bila
      Elleni Holding BV, s sedežem v Alphen aan de Rijn (Nizozemska),

      zaradi tožbe zoper odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 1. aprila 2003 (zadeva R 1127/2000‑3) glede postopka z ugovorom
         med družbama SIGLA SA in Elleni Holding BV,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, F. Dehousse in D. Šváby, sodnika,
      sodna tajnica: B. Pastor, namestnica sodnega tajnika,
      na podlagi tožbe, ki je bila vložena v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 13. junija 2003,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 3. oktobra 2003,
      na podlagi ustnega postopka in obravnave z dne 14. novembra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Družba Elleni Holding BV je 7. februarja 1997 pri UUNT vložila prijavo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94
         z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija (v nadaljevanju: prijavljena znamka), je besedni znak VIPS.

      3        Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razredov 9, 35 in 42 v smislu Nicejskega aranžmaja
         o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen,
         in so za vsakega izmed razredov opisani, kot sledi:

      –        „računalniki in računalniški programi, shranjeni na trakovih in diskih“ iz razreda 9;
      –        „svetovanje pri poslovodenju; iskanje podatkov v računalniških datotekah“ iz razreda 35;
      –        „računalniško programiranje; hotelske storitve, restavracije (obroki), kavarne“ iz razreda 42.
      4        Družba Elleni Holding je v dopisu, naslovljenem na UUNT 23. aprila 1999, storitve iz razreda 42 v svoji prijavi znamke Skupnosti
         omejila na naslednje: „računalniško programiranje za hotele, restavracije (obroki), kavarne“. UUNT je z dopisom 26. aprila
         1999 to omejitev sprejel.

      5        Prijava znamke Skupnosti je bila 14. junija 1999 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 46/99.

      6        Družba Sigla SA je 14. septembra 1999 na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene
         znamke.

      7        Ugovor je temeljil na besedni znamki tožeče stranke VIPS, predhodno registrirane v Španiji, za storitve iz razreda 42 v smislu
         Nicejskega aranžmaja, ki so opisani kot sledi: „oskrba z živili in pijačami; restavracije, samopostrežne restavracije, kantine,
         bifeji, kavarniški bifeji, hoteli“ (v nadaljevanju: prejšnja znamka). Družba Sigla je tudi poudarila, da je znamka VIPS v
         Španiji nedvomno znana, v smislu člena 6 Pariške konvencije za varstvo industrijske lastnine z dne 20. marca 1883, zadnjič
         revidirane 14. julija 1967 v Stockholmu in spremenjene 28. septembra 1979 (Zbirka pogodb Združenih narodov, zvezek 828, št. 11847, str. 108), po „oskrbi z živili in pijačami; restavracijah; storitvah bifejev in kavarniških bifejev;
         izkoriščanju trgovin na drobno s potrošnimi dobrinami in darili, živili, tiskom, knjigami, audiovizualnimi izdelki, fotografskim
         materialom, izdelki parfumerije, izdelki za čiščenje, oblačili, igračami in opremo, in trgovinah, ki ponujajo storitve kot
         oddajanje filmov in razvijanje fotografij“ v smislu člena 8(2)(c) Uredbe št. 40/94. Ugovor je bil naperjen zoper vse proizvode
         in storitve iz prijave znamke Skupnosti.

      8        Razlogi, ki jih je navedla v podporo svojemu ugovoru, so bili ti iz člena 8(1)(b) in (5) Uredbe št. 40/94.

      9        Družba Elleni Holding je 18. februarja 2000 v skladu s členom 44(1) Uredbe št. 40/94 seznam storitev iz razreda 42, navedenih
         v svoji zahtevi za registracijo, omejila na „računalniško programiranje za hotele, restavracije, kavarne“.

      10      Oddelek za ugovore UUNT je z odločbo št 2221/2000 z dne 28. septembra 2000 ugodil ugovoru glede storitev iz razreda 42 in
         ga zavrnil glede proizvodov in storitev iz razredov 9 in 35. Oddelek za ugovore je v bistvu menil, da naj kljub enakosti nasprotujočih
         si znakov zato, ker so storitve, na katere se nanaša prejšnja znamka, in proizvodi in storitve, na katere se nanaša prijavljena
         znamka, različni, ne bi obstajala verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Vendar pa je oddelek za ugovore
         menil, da bi se naj člen 8(5) navedene uredbe uporabljal za storitve iz razreda 42, ker je po eni strani tožeča stranka dokazala,
         da njena prejšnja znamka VIPS uživa ugled na španskem trgu in ker bi po drugi strani prijavljena znamka lahko neupravičeno
         izkoristila ugled prejšnje znamke ali jo oškodovala zaradi zveze, ki obstaja med dvema vrstama zadevnih storitev.

      11      Družba Elleni Holding je 22. novembra 2000 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 zoper odločbo oddelka za ugovore
         vložila pritožbo.

      12      Tretji odbor za pritožbe je z odločbo z dne 1. aprila 2003 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki
         vročena 3. aprila, ugodil pritožbi družbe Elleni Holding in razveljavil odločbo oddelka za ugovore.

      13      Odbor za pritožbe je v bistvu menil, da je tožeča stranka ustvarila ugled svoje prejšnje znamke v Španiji, vendar ni navedla
         razlogov, zaradi katerih bi prijavljena znamka neupravičeno izkoristila razlikovalni učinek ali ugled prejšnje znamke ali
         jo oškodovala. Ker torej ni bilo dokaza za eno izmed predpostavk, ki nujno izhajajo iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94, navedenega
         člena v tem primeru ni bilo mogoče uporabiti. Poleg tega je odbor za pritožbe ocenil, da ni treba opraviti preizkusa trditev,
         ki jih je navedla tožeča stranka v svojih stališčih v odgovor na pritožbo družbe Elleni Holding in ki se v obravnavanem primeru
         nanašajo na uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, saj je navedena pritožba temeljila zgolj na členu 8(5) te uredbe in zato
         tožeča stranka njenega predmeta v svojih stališčih v odgovor pred odborom za pritožbe ni mogla razširiti. To bi lahko tožeča
         stranka naredila zgolj ob vložitvi ločene pritožbe v skladu s pravili in v roku, ki so določeni v členu 59 Uredbe št. 40/94
         za delno razveljavitev odločbe oddelka za ugovore.

       Predlogi strank
      14      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      15      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo glede očitka kršitve člena 8(5) Uredbe št. 40/94 zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      16      UUNT navaja, da očitek kršitve pravic obrambe in načela dispozitivnosti, ki izhaja iz člena 74 Uredbe št. 40/94, prepušča
         razumni presoji Sodišča prve stopnje brez navedbe posebnega predloga.

       Pravo
      17      Tožeča stranka v utemeljitev svoje tožbe navaja dva tožbena razloga. Prvi tožbeni razlog, naveden primarno, je izpeljan iz
         kršitve člena 8(5) Uredbe št. 40/94. Drugi tožbeni razlog, naveden podredno, je izpeljan iz kršitve pravic obrambe in načela
         dispozitivnosti iz člena 74 navedene uredbe.

       Prvi tožbeni razlog kršitve člena 8(5) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      18      Prvič, tožeča stranka nasprotuje trditvi odbora za pritožbe, da naj ne bi podala trditev in predložila dokazov v zvezi z navedenimi
         dejstvi, in sicer s tveganjem oškodovanja, ki bi ga prejšnji znamki povzročila uporaba prijavljene znamke, ali v zvezi z dobičkom,
         ki bi ga slednja neupravičeno imela od prejšnje znamke. Pri tem se tožeča stranka sklicuje na izvlečke iz njenih pisnih stališč
         pred oddelkom za ugovore z dne 11. februarja in 17. maja 2000, pa tudi iz njenih stališč pred odborom za pritožbe v odgovor
         na pritožbo družbe Elleni Holding.

      19      Po mnenju tožeče stranke iz teh izvlečkov izhaja, da se je njen ugovor v delu, kjer je bil utemeljen na členu 8(5) Uredbe
         št. 40/94, opiral na naslednje trditve: prvič, tožeča stranka naj bi dosegla priznanje svoje prejšnje znamke pri španski javnosti
         kot prestižne in kakovostne znamke in obstajalo naj bi tveganje, da potrošniki pozitivne „predstave“, ki so povezane s to
         znamko, prenesejo na proizvode družbe Elleni Holding. Drugič, tožeča stranka naj bi veliko vlagala v oglaševanje in promocijo
         svojih storitev z namenom širjenja in utrditve svoje znamke, kar bi torej prijavljena znamka lahko neupravičeno izkoristila.
         Tretjič, družba Elleni Holding naj ne bi predložila dokazov o legitimnosti uporabe prijavljene znamke. Četrtič, tveganje,
         da si prijavljena znamka prilasti prestiž, poznavanje in ugled prejšnje znamke, naj bi bilo povečano zaradi bližine prodajnih
         področij, na katere se nanašajo navedene storitve iz prijavljene znamke. Iz tega naj bi izhajalo, da so v obravnavanem primeru
         zahteve za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94 izpolnjene.

      20      Drugič, tožeča stranka ugotavlja, kot je odbor za pritožbe ugotovil v točki 44 izpodbijane odločbe, da uporaba pogojnika v
         besedilu člena 8(5) Uredbe št. 40/94 („[če bi…] brez upravičenega razloga izkoristila […] ali […] oškodovala […]“) pomeni,
         da naj bi zgolj verjetnost, ki temelji na logičnem in izpeljanem sklepanju, zadoščala za potrditev obstoja neupravičenega
         izkoriščanja razločevalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke. Materialni dokaz za obstoj neupravičenega izkoriščanja namreč
         naj ne bi bil podan, ker izpodbijani znak še ni bil registriran. Ta pristop naj bi sprejel in obrazložil že tretji odbor za
         pritožbe v svoji odločbi z dne 25. aprila 2001 (zadeva HOLLYWOOD, št. R‑283/1999‑3).

      21      Tretjič, tožeča stranka navaja, da je odbor za pritožbe napačno menil, da je presoja oddelka za ugovore v zvezi z obstojem
         tveganja iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94 temeljila izključno na zvezi med storitvami, na katere se nanašata nasprotujoči si
         znamki. Zadevno zvezo naj bi oddelek za ugovore upošteval zgolj pri preizkusu obstoja takega tveganja. Po mnenju tožeče stranke
         naj bi organi UUNT v verjetnosti miselnega povezovanja med proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoča si znaka, prepoznali
         dejavnik, ki bi lahko povečal verjetnost neupravičenega izkoriščanja prejšnje znamke, kot je prikazala odločba št. 1219/1999
         z dne 15. novembra 1999 oddelka za ugovore in v prejšnji točki navedena odločba tretjega odbora za pritožbe UUNT v zadevi
         HOLLYWOOD.

      22      Četrtič, tožeča stranka meni, da je razlaga člena 8(5) Uredbe št. 40/94, ki jo je opravil odbor za pritožbe v obravnavanem
         primeru, v nasprotju z določbami členov 61 in naslednjih navedene uredbe ter s sodbo Sodišča prve stopnje z dne 8. julija
         1999 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (BABY‑DRY) (T‑163/98, Recueil, str. II‑2383, točka 43). V zvezi s tem tožeča stranka
         meni, da če odbor za pritožbe dvomi v stališče tožeče stranke, bi slednjo moral povabiti, da v skladu s členom 61(2) Uredbe
         št. 40/94 pojasni svoje stališče.

      23      Petič in zadnjič, tožeča stranka pred Sodiščem prve stopnje izpostavlja odločbi št. 531/2000 in 621/2001 oddelka za ugovore
         UUNT, ki sta bili razglašeni v podobnih zadevah in potrjujeta pristop, ki ga zastopa tožeča stranka v tej zadevi v zvezi z
         razlago člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

      24      UUNT meni, da sta oddelek za ugovore in odbor za pritožbe pravilno ugotovila, da sta nasprotujoča si znaka enaka in da je
         tožeča stranka dokazala, da je njena znamka, na katero se je sklicevala v ugovoru, pridobila ugled v Španiji za „oskrbo z
         živili in pijačami; samopostrežne restavracije, kantine, bifeje, kavarniški bifeje“ iz razreda 42.

      25      Odbor za pritožbe naj bi poleg tega upravičeno menil, da naj bi bila dokaz za dobiček, ki naj bi ga prijavljena znamka imela
         od neupravičenega izkoriščanja razločevalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke, ali dokaz oškodovanja, ki bi ga tej povzročila
         v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94, utemeljena z verjetnostjo. Vendar pa, kot je trdil tudi odbor za pritožbe, naj tožeča
         stranka ne bi niti v svojih stališčih z dne 11. februarja in 17. maja 2000 pred oddelkom za ugovore niti v svojih stališčih
         v odgovor na pritožbo družbe Elleni Holding predložila prepričljivih trditev, ki bi lahko dokazale tako tveganje. Odbor za
         pritožbe naj torej v obravnavanem primeru ne bi naredil napake pri analizi v zvezi z uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

      26      UUNT priznava, da so investicije in promocijske dejavnosti, na katere se je sklicevala tožeča stranka v svojih stališčih z
         dne 11. februarja 2000 pred oddelkom za ugovore in ki naj bi pripeljale do razširjenosti poznavanja njene znamke, na katero
         se sklicuje v ugovoru, učinkovito dejstvo za dokaz ugleda te znamke. Tožeča stranka pa naj ne bi obrazložila, kako naj bi
         bilo to dejstvo povezano z zahtevo za registracijo, ki jo je vložila družba Elleni Holding. V zvezi s trditvijo tožeče stranke,
         da naj družba Elleni Holding ne bi dokazala obstoja upravičenega razloga za uporabo prijavljene znamke, je UUNT navedel, da
         mora tožeča stranka sama kot stranka, ki nasprotuje registraciji prijavljene znamke, predložiti objektivne dokaze, ki bi omogočili
         sklepanje, da se v obravnavanem primeru uporabi člen 8(5) Uredbe št. 40/94.

      27      UUNT navaja, da se strinja z ugotovitvijo odbora za pritožbe, da naj zveza, ki jo je navedla tožeča stranka, med storitvami,
         na katere se nanašata prejšnja znamka in prijavljena znamka, sama zase ne bi bila dovolj za to, da bi bilo mogoče sklepati
         na obstoj tveganja neupravičenega izkoriščanja prejšnje znamke ali na njeno oškodovanje. UUNT v zvezi s tem navaja, da naj
         po mnenju tožeče stranke zveza med storitvami, na katere se nanašata nasprotujoča si znaka, ne bi bila dejavnik, ki bi lahko
         povečal verjetnost takega tveganja. Obstoj takega tveganja ni bil dokazan, tako da naj ne bi bilo vprašanja kakršnegakoli
         povečanja zadevnega tveganja.

      28      Poleg tega naj bi omejitev družbe Elleni Holding glede storitev iz razreda 42, na katere se nanaša prijavljena znamka (glej
         točko 9 zgoraj) dokazala, da nima namena neupravičeno izkoristiti prejšnjo znamko in da ni verjetnosti tveganja oškodovanja,
         ki bi ga lahko uporaba prijavljene znamke povzročila prejšnji znamki.

      29      Končno v zvezi s trditvijoUUNT končno v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da bi jo odbor za pritožbe moral povabiti k pojasnilu njenega stališča glede
         obstoja navedenega tveganja, odvrača, da naj odbor za pritožbe ne bi mogel biti odgovoren za pomanjkljivosti v ugovoru tožeče
         stranke. Po mnenju UUNT je odbor za pritožbe v skladu s členom 74 Uredbe št. 40/94 opravil zgolj preizkus pritožbenih razlogov,
         ki so jih stranke navedle v postopku z ugovorom in bi kakršnokoli izpostavljanje enega izmed njih s strani odbora v zvezi
         z dejstvi in dokazi, ki jih stranke niso podale, lahko škodovalo interesom druge stranke in s tem pomenilo kršitev načela
         kontradiktornosti, ki se uporablja v postopku inter partes pred UUNT.

      30      UUNT v vsakem primeru trdi, da se je družba Elleni Holding že v svoji pisni vlogi z dne 3. januarja 2001, ki je vsebovala
         pritožbene razloge pred odborom za pritožbe, sklicevala na neobstoj trditev tožeče stranke, ki bi lahko potrdile neupravičeno
         izkoriščanje razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke ali njenega oškodovanja zaradi uporabe prijavljene znamke. Tožeča
         stranka naj zato ne bi mogla trditi, da ni bila seznanjena s trditvijo, na katero je sicer odgovorila v svojih stališčih v
         odgovor na pritožbo družbe Elleni Holding.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      31      Prvič, treba je opozoriti, da v skladu s členom 8(5) Uredbe št. 40/94, „[o]b ugovarjanju imetnika prejšnje znamke v smislu
         odstavka 2 ne bo registrirana, če je enaka ali podobna prejšnji znamki in naj bi bila registrirana za blago ali storitve,
         ki niso podobne tistim, za katere je registrirana prejšnja znamka, če prejšnja znamka Skupnosti uživa ugled v Skupnosti in
         če ima prejšnja nacionalna znamka ugled v zadevni državi članici, in če bi uporaba znamke, za katero je vložena prijava, brez
         upravičenega razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled prejšnje znamke“.

      32      Besedilo zgoraj navedene določbe se sklicuje na prijavljeno znamko za proizvode ali storitve, ki niso enaki ali podobni tistim,
         na katere se nanaša prejšnja znamka. Vendar pa je Sodišče v okviru vprašanja za predhodno odločanje o razlagi člena 5(2) Prve
         direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL
         1989, L 40, str. 1), katere normativna vsebina je v bistvu enaka tisti iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94, razsodilo, da ob upoštevanju
         splošne sheme in ciljev sistema, v katerega se uvršča člen 5(2) navedene direktive, iz te določbe ni mogoče podati razlage,
         na podlagi katere bi bilo varstvo uglednih znamk v primeru uporabe znaka za enake ali podobne proizvode ali storitve manjše
         kot v primeru uporabe znaka za proizvode ali storitve, ki si niso podobne. Povedano drugače, v skladu z razlago Sodišča mora
         ugledna znamka uživati, v primeru uporabe znaka za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni, varstvo, ki je vsaj tako
         veliko kot v primeru uporabe znaka za proizvode in storitve, ki si niso podobni (sodbi Sodišča z dne 9. januarja 2003 v zadevi
         Davidoff, C‑292/00, Recueil, str. I‑389, točke od 24 do 26, in z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Adidas-Salomon in Adidas Benelux,
         C‑408/01, Recueil, str. I‑12537, točke od 19 do 22).

      33      Zato je treba po analogiji člen 8(5) Uredbe št. 40/94 razlagati v tem smislu, da se je nanj mogoče sklicevati v podporo ugovoru,
         vloženemu zoper prijavo znamke Skupnosti za proizvode in storitve, ki niso enaki in podobni tistim, ki so opisani s prejšnjo
         znamko, in ki si niso podobni, ter zoper prijavo znamke Skupnosti za proizvode, ki so enaki ali podobni tistim prejšnje znamke.

      34      Tudi iz besedila člena 8(5) Uredbe št. 40/94 izhaja, da je njegova uporaba odvisna od naslednjih pogojev: prvič, enakosti
         ali podobnosti nasprotujočih si znamk; drugič, obstoja ugleda prejšnje znamke, ki je bil naveden v ugovoru, in tretjič, obstoja
         tveganja, da bi se z uporabo prijavljene znamke brez upravičenega razloga izkoristil razločevalni učinek ali ugled prejšnje
         znamke ali da bi prijavljena znamka slednjima škodovala. Ti pogoji so kumulativni in neobstoj enega izmed njih zadostuje,
         da se navedena določba ne uporabi (sodba Sodišča prve stopnje z dne 25. maja 2005 v zadevi Spa Monopole proti UUNT – Spa-Finders
         Travel Arrangements (SPA‑FINDERS), T‑67/04, ZOdl., str. II‑1825, točka 30).

      35      Da bi bolje opredelili tveganje iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94, je treba navesti, da je prva naloga znamke nesporno „funkcija
         zagotavljanja znamke kot označbe izvora“ (glej sedmo uvodno izjavo Uredbe št. 40/94). Prav tako pa mora znamka služiti kot
         sredstvo za prenos drugih sporočil, med drugim v zvezi s posebnimi lastnostmi in značilnostmi proizvodov ali storitev, na
         katere se nanaša, ali slik in občutkov, ki jih prikazuje, kot so na primer luksuz, način življenja, ekskluzivnost, doživetje,
         mladost. V tem smislu ima znamka bistveno samostojno in razločevalno gospodarsko vrednost v razmerju s tisto, ki se nanaša
         na proizvode ali storitve, za katere je registrirana. Zadevna sporočila, ki jih prenaša zlasti ugledna znamka, ali sporočila,
         ki so z njo povezana, tej dajejo večjo vrednost in večje varstvo, še toliko bolj, ker je v večini primerov ugled znamke rezultat
         naporov in znatnih naložb njenega imetnika. Zato člen 8(5) Uredbe št. 40/94 zagotavlja varstvo ugledne znamke pred vsako prijavo
         znamke, ki je tej enaka ali podobna in ki bi lahko škodila njeni podobi, čeprav proizvodi ali storitve, na katere se nanaša
         prijavljena znamka, niso podobni tistim, za katere je bila registrirana prejšnja znamka.

      36      Natančneje je treba v zvezi s tretjim izmed pogojev, ki so bili našteti zgoraj v točki 34, preučiti tri različne vrste tveganj,
         in sicer uporabo prijavljene znamke brez upravičenega razloga, ki naj bi, prvič, povzročila škodo razlikovalnemu učinku prejšnje
         znamke, drugič, oškodovala ugled prejšnje znamke, ali tretjič, neupravičeno izkoristila razlikovalni učinek ali ugled prejšnje
         znamke (zgoraj v točki 34 navedena sodba SPA‑FINDERS, točke od 43 do 53; glej tudi, po analogiji, sklepne predloge generalnega
         pravobranilca Jacobsa k zgoraj v točki 32 navedeni sodbi Adidas-Salomon in Adidas Benelux (Recueil, str. I‑12540), točke od
         36 do 39). V skladu s členom 8(5) Uredbe št. 40/94 za uporabo te določbe zadostuje že obstoj ene same vrste zgoraj navedenega
         tveganja. Tako se tretji izmed kumulativnih pogojev, ki so bili navedeni zgoraj v točki 34, razdeli v tri vrste tveganj, ki
         jih ta člen alternativno določa.

      37      Najprej je treba v zvezi z oškodovanjem razločevalnega učinka prejšnje znamke, ki naj bi ga povzročila neupravičena uporaba
         prijavljene znamke, navesti, da tako oškodovanje nastane, če prejšnja znamka ni več sposobna izzvati takojšnje miselne povezave
         s proizvodi, za katere je registrirana in za katere se uporablja (zgoraj v točki 34 navedena sodba SPA-FINDERS, točka 43).
         To tveganje se nanaša na „oslabitev“ ali „postopno obvladovanje“ prejšnje znamke, razpršitev njene istovetnosti in vpliva
         na mišljenje javnosti (sklepni predlogi generalnega pravobranilca Jacobsa k zgoraj v točki 32 navedeni sodbi Adidas-Salomon
         in Adidas Benelux, točka 37).

      38      Vsekakor se zdi, da je tveganje oslabitve načeloma manjše, če je prejšnja znamka sestavljena iz besede z lastnim pomenom,
         ki je zelo razširjena in se pogosto uporablja, neodvisno od prejšnje znamke, ki je sestavljena iz zadevne besede. V takem
         primeru je manj verjetno, da bo prevzetje zadevne besede v prijavljeni znamki pripeljalo do oslabitve prejšnje znamke. Tako
         je v zgoraj v točki 34 navedeni sodbi SPA‑FINDERS (točka 44) Sodišče prve stopnje razsodilo, da zato, ker se beseda „spa“
         pogosto uporablja za opis, na primer belgijskega mesta Spa in belgijske dirkalne steze za avtomobile Spa‑Francorchamps ali
         splošneje prostorov za vodno terapijo, kot so turške kopeli ali savne, se zdi tveganje, da bi druga znamka, ki prav tako vsebuje
         besedni element „Spa“, lahko škodovala razlikovalnemu učinku znamke SPA, omejeno.

      39      Nato je treba v zvezi z oškodovanjem ugleda prejšnje znamke, ki bi ga povzročila uporaba prijavljene znamke brez upravičenega
         razloga, navesti, da škoda nastane, če javnost proizvode ali storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, dojema tako,
         da se stopnja privlačnosti prejšnje znamke zmanjša (zgoraj v točki 34 navedena sodba SPA-FINDERS, točka 46). Tveganje takega
         oškodovanja lahko nastane zlasti, če imajo navedeni proizvodi ali storitve značilnost ali lastnost, ki bi lahko negativno
         vplivala na podobo prejšnje ugledne znamke, ker je ta enaka ali podobna prijavljeni znamki.

      40      Končno, pojem neupravičenega izkoriščanja razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke, ki naj bi ga povzročila uporaba
         prijavljene znamke brez utemeljenega razloga, vključuje primere očitnega izkoriščanja in parazitizma znane znamke ali namen
         izkoristiti njen ugled (zgoraj v točki 34 navedena sodba SPA-FINDERS, točka 51). Povedano drugače, gre za tveganje, da se
         podoba ugledne znamke ali značilnosti, ki jih slednja prikazuje, prenesejo na proizvode, na katere se nanaša prijavljena znamka,
         tako da se njihovo trženje olajša z miselnim povezovanjem s prejšnjo ugledno znamko.

      41      Slednjo vrsto tveganja je treba ločiti od verjetnosti zmede iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. V skladu z ustaljeno sodno
         prakso obstaja verjetnost zmede, ko javnost lahko verjame, da zadevni proizvodi ali storitve izhajajo iz istega podjetja ali
         morebiti iz gospodarsko povezanih podjetij (sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Oberhauser proti UUNT
         – Petit Liberto (Fifties), T-104/01, Recueil, str. II-4359, točka 25; glej tudi po analogiji sodbi Sodišča z dne 29. septembra
         1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 29, in z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97,
         Recueil, str. I-3819, točka 17). Nasprotno je v primerih iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94 zadevna javnost približala oziroma
         vzpostavila zvezo med nasprotujočima znamkama, vendar ne da bi ju zamenjala (glej po analogiji zgoraj v točki 32 navedeno
         sodbo Adidas-Salomon in Adidas Benelux, točka 29). Vendar pa obstoj verjetnosti zmede ni pogoj za uporabo te določbe (glej
         po analogiji sodbo Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C‑251/95, Recueil, str. I‑6191, točka 20).

      42      Na podlagi zgoraj navedenegaNa podlagi zgoraj navedenega bi bilo mogoče razliko med tveganjem neupravičenega izkoriščanja v smislu člena 8(5) Uredbe št.
         40/94 in verjetnostjo zmede povzeti tako: verjetnost zmede obstaja, če proizvod ali storitev, na katerega se nanaša prijavljena
         znamka, upoštevnega potrošnika pritegne, ker meni, da gre za proizvod ali storitev istega trgovskega izvora, kot so proizvodi
         in storitve prejšnje znamke, ki je enaka ali podobna prijavljeni znamki. Nasprotno pa pri prijavljeni znamki obstaja tveganje
         uporabe razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke brez upravičenega razloga, kadar potrošnika, ki nujno ne zamenja
         trgovskega izvora zadevnega proizvoda ali storitve, prijavljena znamka sama privlači in bo kupil proizvod ali storitev, na
         katero se ta nanaša, ker nosi znamko, ki je enaka ali podobna prejšnji ugledni znamki.

      43      Drugič, treba je ugotoviti dejstva, ki jih mora ugovarjajoča stranka, imetnik prejšnje ugledne znamke, navesti v podporo razlogu
         za ugovor iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

      44      V zvezi s tem je treba iopoV zvezi s tem je treba opozoriti, da je UUNT v skladu s členom 74(1), drugi stavek, Uredbe št. 40/94 v postopku v zvezi z
         relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe,
         ki so jih podale stranke. Ta določba je bila obrazložena tako, da lahko organi UUNT, vključno z odborom za pritožbe, kadar
         odločajo v okviru postopka z ugovorom, svojo odločbo utemeljujejo samo z relativnimi razlogi za zavrnitev, ki jih je navedla
         zadevna stranka, in s tem povezanimi dejstvi in dokazi, ki jih je predložila ta stranka (sodbi Sodišča prve stopnje z dne
         23. septembra 2003 v zadevi Henkel proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Recueil, str. II‑3253, točka 32, in z dne
         22. junija 2004 v zadevi Ruiz-Picasso in drugi proti UUNT – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, ZOdl., str. II‑1739, točka
         28).

      45      Vendar pa je bilo prav tako razsojeno, da naj omejitev dejanske podlage preizkusa ugovora poleg upoštevanja dejstev, ki so
         jih stranke v postopku z ugovorom izrecno navedle, ne bi izključila upoštevanja splošno znanih dejstev, torej dejstev, ki
         naj bi jih poznala vsaka oseba ali ki jih je mogoče poznati na podlagi različnih splošno dostopnih virov (zgoraj v točki 44
         navedena sodba PICARO, točka 29).

      46      Poleg tega je treba navesti, da cilj člena 8(5) Uredbe št. 40/94 ni preprečiti registracije vseh znamk, ki so enake ali podobne
         ugledni znamki. Cilj te določbe je zlasti omogočiti imetniku prejšnje ugledne znamke, da nasprotuje registraciji znamk, ki
         bi lahko oškodovale ali neupravičeno izkoristile ugled ali razlikovalni učinek prejšnje znamke. Pri tem je treba pojasniti,
         da imetnik prejšnje znamke ni zavezan dokazati obstoja dejanskega in trenutnega ogrožanja njegove znamke. Vendar pa mora predložiti
         dokazne elemente, ki omogočajo sklepanje prima facie na prihodnje nehipotetično neupravičeno izkoriščanje ali oškodovanje (zgoraj v točki 34 navedena sodba SPA FINDERS, točka
         40).

      47      Bistveni pogoj za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94 je obstoj zveze med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko. Kršitvi,
         ki ju določa ta določba, sta namreč, če se uresničita, posledica določene stopnje podobnosti med prijavljeno znamko in prejšnjo
         znamko, zaradi česar ju zadevna javnost povezuje, kar pomeni, da med njima ustvari zvezo (zgoraj v točki 34 navedena sodba
         SPA FINDERS, točka 41). Obstoj te zveze je treba presojati celostno ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v tem primeru
         (glej po analogiji zgoraj v točki 32 navedeno sodbo Adidas-Salomon in Adidas Benelux, točki 29 in 30). Pri tem velja, da kolikor
         večja sta razlikovalni učinek in ugled prejšnje znamke, toliko prej bo mogoče ugotoviti kršitev (glej po analogiji sodbo Sodišča
         z dne 14. septembra 1999 v zadevi General Motors, C‑375/97, Recueil, str. I‑5421, točka 30).

      48      Iz navedenih ugotovitev izhaja, da je ugovarjajoča stranka, ki se sklicuje na relativni razlog za zavrnitev iz člena 8(5)
         Uredbe št. 40/94, zavezana navesti prejšnjo znamko, na katero se sklicuje v ugovoru, in dokazati njen zatrjevani ugled. Glede na ugotovitve
         iz zgoraj v točki 47 navedene sodbe General Motors, točka 30, ki se po analogiji uporabljajo v obravnavanem primeru, je zlasti
         v primeru ugovora, ki temelji na znamki, ki uživa zelo velik ugled, mogoče, da je verjetnost prihodnjega nehipotetičnega tveganja
         oškodovanja ali neupravičenega izkoriščanja s strani prijavljene znamke, navedene v ugovoru, tako očitna, da ugovarjajoči
         stranki v ta namen ni treba navesti in dokazati nobenega drugega dejstva. Vendar pa ni mogoče domnevati, da je vedno tako.
         Mogoče je namreč, da na prvi pogled ne kaže, da bi lahko prijavljena znamka ustvarila eno izmed treh vrst tveganj iz člena
         8(5) Uredbe št. 40/94 za prejšnjo ugledno znamko, kljub njeni enakosti ali podobnosti s slednjo. V tem primeru je treba ugovor
         zavrniti kot neutemeljen, razen če je tako prihodnje nehipotetično tveganje oškodovanja ali neupravičenega izkoriščanja mogoče
         dokazati s pomočjo drugih dokaznih elementov, ki jih mora ugovarjajoča stranka navesti in dokazati.

      49      V tem primeru je treba najprej ugotoviti, da odbor za pritožbe ni izpodbijal ugotovitve oddelka za ugovore, da naj bi bila
         nasprotujoča si znaka enaka. Poleg tega naj bi odbor za pritožbe zavrnil trditve družbe Elleni Holding v zvezi s tem, da tožeča
         stranka ni zadostno dokazala ugleda njene prejšnje znamke v Španiji in je, kot oddelek za ugovore, potrdila obstoj tega ugleda
         za storitve iz razreda 42: „oskrba z živili in pijačami; restavracije, samopostrežne restavracije, kantine, bifeji, kavarniški
         bifeji“ (izpodbijana odločba, točka 31).

      50      Odbor za pritožbe je torej menil, da je tožeča stranka izpolnila dva izmed treh pogojev za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94.
         Vendar pa je menil, da tožeča stranka ni podala nobene trditve oziroma ni predložila dokaza, da je bil z uporabo prijavljene
         znamke izkoriščen ali oškodovan ugled prejšnje znamke (izpodbijana odločba, točka 47). V zvezi s tem je odbor za pritožbe
         navedel, da naj v nasprotju s tem, kar je bilo navedeno v izpodbijani odločbi oddelka za ugovore, edini upoštevni element,
         ki ga je v ta namen navedla tožeča stranka, to je sam obstoj zveze med storitvami, ki jih opisujeta nasprotujoči si znamki,
         ne bi zadoščal (izpodbijana odločba, točka 46). Zato je odbor za pritožbe menil, da je treba ugovor, ki ga je vložila tožeča
         stranka, zavrniti, ker ni izpolnjen eden izmed pogojev za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

      51      Izpodbijano odločbo je zato treba razumeti v tem smislu, da odbor za pritožbe v obravnavanem primeru kljub enakosti nasprotujočih
         si znakov in ugledu prejšnje znamke ni uspel dokazati obstoja tveganja neupravičenega izkoriščanja razlikovalnega učinka ali
         ugleda prejšnje znamke ali njunega oškodovanja z uporabo prijavljene znamke.

      52      Iz tega izhaja, da je za presojo zakonitosti izpodbijane odločbe treba preizkusiti, ali je v obravnavanem primeru obstajala
         vsaj ena izmed treh vrst tveganj iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94. Pri tem preizkusu je treba najprej preveriti, ali je tožeča
         stranka pred organi UUNT ob zvezi, ki naj bi domnevno obstajala med storitvami, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki,
         navedla druga dejstva, ki bi jih lahko odbor za pritožbe upošteval pri presoji zadevnih tveganj.

      53      Tožeča stranka se je v svoji tožbi v zvezi s tem sklicevala na znaten trud za promocijo svojih storitev in za širjenje in
         utrditev svoje prejšnje znamke. Vendar je treba ugotoviti, da je to dejstvo upoštevno zgolj kot dokaz obstoja ugleda prejšnje
         znamke, ki jo je priznala izpodbijana odločba. Nasprotno pa naj ta promocijski trud sam ne bi mogel dokazati obstoja tveganja,
         da bi se z uporabo prijavljene znamke neupravičeno izkoristilo razlikovalni učinek ali ugled prejšnje znamke ali ju oškodovalo
         v smislu 8(5) Uredbe št. 40/94, zato v tem primeru ni upošteven.

      54      Tožeča stranka prav tako navaja, da naj bi španska javnost prejšnjo znamko prepoznavala kot „prestižno in kakovostno“. Tožeča
         stranka v svoji tožbi v istem smislu navaja povzetek svojih stališč z dne 11. februarja 2000 pred oddelkom za ugovore, v katerih
         se je sklicevala na sistematično promocijo prejšnje znamke, „povezano s kakovostjo zadevnih dobrin in storitev“. V istih stališčih
         je tožeča stranka tudi navedla „dokazne elemente prestiža in ugleda“ (evidence of the prestige and reputation) svoje prejšnje
         znamke.

      55      Sodišče prve stopnje v svojih stališčih ugotavlja, da je tožeča stranka opisovala restavracije VIPS kot obrate, za katere
         je značilen zelo dolg delavnik (zjutraj do tretje ure), ki so odprti vse dni v tednu vključno z nedeljami in prazniki, s skoraj
         neprekinjeno ponudbo hrane, ki temelji na skupnem meniju v vseh restavracijah. Poleg tega je povzela več odlomkov iz člankov,
         ki so se pojavili v tisku ali v knjigah, iz katerih izhaja, da španska javnost dojema VIPS kot kraje, ki so v večini primerov
         neuradni ter namenjeni sprostitvi, posebej privlačni za mlade, kjer je mogoče kadarkoli kositi in nakupovati.

      56      Poleg tega naj bi bile restavracije VIPS navedene med drugimi znanimi restavracijami s hitro prehrano, ali v nasprotju s kakovostnimi
         restavracijami, med drugim v naslednjih odlomkih:

      –        „Mogoče se sprehoditi od Moncloe do Plaze de España in na poti opazovati McDonald's-e, VIPS-e in Pan’s & Company“;
      –        „Kakovostna restavracija je bila skrbno izbrana za izbrane povabljene, ampak Willy Banks in Al Oerter sta želela zgolj hamburgerje.
         Od tedaj je minilo že precej časa, stvari pa se niso spremenile. Prejšnje leto je Maurice Greene praznoval svoj svetovni rekord
         s tem, da je jedel hamburgerje ob enih zjutraj v VIPS-u […]“;

      –        „Med restavracijami bosta tam VIPS in Burger King“.
      57      Pri tem je treba navesti, da nekatere znamke restavracij s hitro prehrano sicer uživajo nesporen ugled, vendar pa, načeloma
         in kadar ni dokazov o nasprotnem, ne prikličejo slike posebnega prestiža ali višje kakovosti, saj je sektor restavracij s
         hitro prehrano veliko bolj povezan z drugimi kakovostmi, kot so hitrost ali razpoložljivost in deloma mladost, saj veliko
         mladih obiskuje to vrsto obratov.

      58      Glede na te ugotovitve ohlapna in z dokazi nepodprta sklicevanja tožeče stranke na prestiž in „[n]a ugled“ ali na „priznano
         kakovost“ proizvodov in storitev, ki jih ponujajo restavracije VIPS, v njenih stališčih pred oddelkom za ugovore ne prikličejo
         slike prestiža ali posebne večje kakovosti, ki bi naj bila domnevno povezana s prejšnjo znamko VIPS. Zdi se, da tožeča stranka
         v svojih pripombah pred UUNT in v tožbi zamenjuje pojma ugleda znamke z njenim morebitnim prestižem ali njenimi posebnimi
         lastnostmi. Ni namreč mogoče domnevati, da vsaka ugledna znamka zgolj zaradi svojega ugleda prikliče sliko prestiža ali višje
         kakovosti. Iz tega izhaja, da izpodbijana odločba pravilno ni upoštevala prestiža, ki naj bil domnevno povezan s prejšnjo
         znamko.

      59      Če je treba razumeti, da se je tožeča stranka na poseben prestiž svoje prejšnje znamke prvič sklicevala v svoji tožbi pred
         Sodiščem prve stopnje, bi bilo treba opozoriti, da je namen tožb pred Sodiščem prve stopnje nadzorovati zakonitost odločb
         odborov za pritožbe UUNT v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94 (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Alcon
         proti UUNT – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Recueil, str. II‑411, točka 61; z dne 6. marca 2003 v zadevi DaimlerChrysler
         proti UUNT (Calandre), T‑128/01, Recueil, str. II‑701, točka 18, in z dne 3. julija 2003 v zadevi Alejandro proti UUNT – Anheuser-Busch
         (BUDMEN), T‑129/01, Recueil, str. II‑2251, točka 67). Ta nadzor je treba opraviti glede na dejanski in pravni okvir spora,
         kot je bil predložen pred odborom za pritožbe (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Unilever proti UUNT
         (Tablette ovoïde), T‑194/01, Recueil, str. II‑383, točka 16, in z dne 22. oktobra 2003 v zadevi Éditions Albert René proti
         UUNT – Trucco (Starix), T‑311/01, Recueil, str. II‑4625, točka 70). Iz tega izhaja, da je to novo dejstvo treba zavrniti kot
         nedopustno, ker naj bi Sodišče prve stopnje pri svojem preizkusu prekoračilo dejanski okvir izpodbijane odločbe (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Starix, točka 73, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 22. junija 2004 v zadevi „Drie Mollen sinds
         1818“ proti UUNT – Nabeiro Silveria (Galáxia), T‑66/03, ZOdl., str. II‑1765, točki 46 in 47).

      60      Tožeča stranka na koncu navaja, da družba Elleni Holding za obstoj upravičenega razloga za uporabo prijavljene znamke ni predložila
         dokazov. Vendar pa je treba pri tem navesti, da je treba pred preizkusom obstoja vsaj ene izmed treh vrst tveganja, navedenih
         s tretjim in zadnjim pogojem za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94, logično opraviti presojo morebitnih „upravičenih razlogov“.
         Če se izkaže, da ne obstaja nobena izmed teh treh vrst tveganja, ni mogoče preprečiti registracije in uporabe prijavljene
         znamke, saj obstoj ali neobstoj upravičenih razlogov za uporabo prijavljene znamke v tem primeru ni upošteven.

      61      Iz navedenih ugotovitev izhaja, da je odbor za pritožbe v svoji izpodbijani odločbi upravičeno menil, da je edini upoštevni
         element, na katerega se je sklicevala tožeča stranka v podporo relativnemu razlogu za zavrnitev iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94,
         zveza med storitvami, ki jih opisujeta nasprotujoči si znamki. Zato je treba preveriti, ali je odbor za pritožbe upravičeno
         menil, da ta element ne zadostuje kot dokaz za obstoj vsaj ene izmed treh vrst tveganja, opisanih zgoraj in navedenih v tej
         določbi.

      62      Prvič, v zvezi s tveganjem, da bi bil z uporabo prijavljene znamke oškodovan razlikovalni učinek prejšnje znamke, oziroma
         v zvezi s tveganjem „oslabitve“ in „postopnega obvladovanja“ te znamke, kot je bilo prikazano zgoraj v točkah 37 in 38, je
         treba navesti, da je beseda „VIPS“ v angleškem jeziku v množini kratica VIP (v angleščini „Very Important Person“, torej „zelo
         pomembna oseba“), ki se zelo veliko in pogosto uporablja na mednarodni in nacionalni ravni in označuje znane osebnosti. V
         teh okoliščinah kaže, da je tveganje oškodovanja razlikovalnega učinka prejšnje znamke z uporabo prijavljene znamke omejeno.

      63      Prav to tveganje se zdi v tem primeru manj verjetno, saj se prijavljena znamka nanaša na storitve „programiranja računalnikov
         za hotele, restavracije (obroki), kavarniške bifeje“, ki so namenjeni posebni in nujno veliko bolj omejeni javnosti, in sicer
         lastnikom navedenih obratov. Posledica tega je, da prijavljena znamka, če se dovoli njena registracija, verjetno ne bo znana
         z uporabo drugje kot pri tej razmeroma omejeni javnosti, kar gotovo zmanjša tveganje oslabitve ali postopnega obvladovanja
         prejšnje znamke preko razpršitve njene istovetnosti in vpliva na mišljenje javnosti.

      64      Teh navedb pa ni mogoče izpodbijati z zvezo, ki naj bi domnevno obstajala med storitvami, na katere se nanašata nasprotujoči
         si znamki, ki jo navaja tožeča stranka. Kot je odbor za pritožbe že pravilno navedel v točki 46 izpodbijane odločbe, zadevna
         zveza ni upoštevna, saj naj oslabitev istovetnosti ugledne znamke ne bi bila odvisna od podobnosti proizvodov in storitev,
         na katere se nanaša ta znamka, s tistimi, na katere se nanaša prijavljena znamka.

      65      Iz tega izhaja, da izpodbijana odločba pravilno ugotavlja neobstoj tveganja oslabitve razlikovalnega učinka prejšnje znamke
         z uporabo prijavljene znamke.

      66      Drugič, treba je preučiti tveganje oškodovanja, ki bi ga uporaba prijavljene znamke lahko povzročila ugledu prejšnje znamke.
         Kot je bilo ugotovljeno zgoraj v točki 39, gre za tveganje, da miselna povezava prejšnje ugledne znamke s proizvodi ali storitvami,
         na katere se nanaša enaka ali podobna prijavljena znamka, pripelje do zmanjšanja vrednosti ali do oslabitve prejšnje znamke,
         ker imajo proizvodi ali storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, posebno značilnost ali lastnost, ki bi lahko negativno
         vplivala na podobo prejšnje znamke.

      67      Pri tem je treba ugotoviti, da storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, nimajo nobene značilnosti ali lastnosti,
         ki bi lahko ustvarila verjetnost oškodovanja prejšnje znamke. Tožeča stranka ni navedla ali a fortiori dokazala nobene take značilnosti ali lastnosti. Zgolj obstoj zveze med storitvami, na katere se nanašata nasprotujoči si
         znamki, ni niti zadosten niti odločilen. Obstoj take zveze sicer poveča verjetnost, da javnost, ki se sreča s prijavljeno
         znamko, prav tako pomisli na prejšnjo znamko. Vendar pa ta okoliščina sama ni dovolj za zmanjšanje privlačnosti prejšnje znamke.
         Do takega izida lahko pride zgolj, če je dokazano, da imajo storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, značilnosti
         ali lastnosti, ki bi lahko morebiti škodile ugledu prejšnje znamke. Tak dokaz pa v tem primeru ni bil predložen.

      68      Zato je odbor za pritožbe pravilno ugotovil neobstoj tveganja oškodovanja ugleda prejšnje znamke.

      69      Končno je treba opraviti presojo tveganja, da se je z uporabo prijavljene znamke neupravičeno izkoristil razlikovalni učinek
         ali ugled prejšnje znamke. Kot je bilo navedeno zgoraj v točkah od 40 do 42, je treba to tveganje razlikovati od verjetnosti
         zmede iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker v primeru tveganja iz odstavka 5 tega člena javnost nujno ne zamenja nasprotujočih
         si znamk.

      70      Pri tem je treba navesti, da se trditev – da naj bi se javnost, ki jo zadeva prijavljena znamka, nagibala k nabavi računalniške
         opreme, na katero se nanaša ta znamka, misleč, da izhaja oprema iz znanih restavracij VIPS ali da jih te uporabljajo – uvršča
         v okvir presoje morebitne verjetnosti zmede, na katero se nanaša relativni razlog za zavrnitev iz člena 8(1) Uredbe št. 40/94
         in ne v tistega iz odstavka 5 istega člena. Verjetnost zmede je tožeča stranka namreč navedla v podporo svojemu ugovoru, vendar
         je oddelek za ugovore v izpodbijani odločbi ni preučil, kar tožeča stranka izpodbija s svojim drugim tožbenim razlogom, ki
         je preučen v nadaljevanju.

      71      Nasprotno se lahko tveganje neupravičenega izkoriščanja razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke zgodi le, če zadevno
         javnost, ne da bi zamenjala izvor storitev, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, posebno pritegne programska oprema
         družbe Elleni Holding zgolj zato, ker se nanjo nanaša znamka, ki je enaka prejšnji ugledni znamki VIPS.

      72      Vendar pa ne obstajaVendar pa v obravnavanem primeru ne obstaja nobeno dejstvo, ki bi lahko dokazalo tveganje, ki je navedeno v prejšnji točki.
         Kot je odbor za pritožbe pravilno navedel, zveza med storitvami, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, sama po sebi
         ne zadostuje. Za priznanje, da bi se z uporabo prijavljene znamke neupravičeno izkoristil razlikovalni učinek ali ugled prejšnje
         znamke, tudi če ne bi bilo verjetnosti zmede v zvezi s trgovskim izvorom zadevnih storitev, je potreben dokaz zveze prijavljene
         znamke s pozitivnimi enakimi lastnostmi prejšnje znamke, ki bi lahko povzročile očitno izkoriščanje ali parazitizem s strani
         prijavljene znamke.

      73      Ker tožeča stranka ni navedla posebnih značilnosti, ki so bile zahtevane za njeno prejšnjo znamko in ki bi lahko olajšale
         trženje storitev, na katere se nanaša prijavljena znamka, za same značilnosti, ki so običajno povezane z znano znamko restavracije
         s hitro prehrano in so navedene zgoraj v točki 57, ni mogoče šteti, da bi lahko prinesle dobiček storitvam programiranja računalnikov,
         tudi če so te namenjene hotelom ali restavracijam.

      74      To še toliko bolj velja za storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, ki pomenijo večjo naložbo za lastnike hotelov,
         restavracij in drugih obratov te vrste, katerim so namenjene. Obstaja namreč majhna verjetnost, da enakost znamke, ki se nanaša
         na te storitve, s prejšnjo ugledno znamko pomembno vpliva na izbiro te omejene in relativno specializirane javnosti za eno
         ali drugo programsko opremo, ki je na voljo na trgu. Veliko bolj je verjetno, da se ta izbira opravi ob upoštevanju drugih
         dejavnikov, ki so bolj bistveni in odločilni, kot so stroški posamezne ponujene programske opreme, njeno delovanje ali njene
         zmogljivosti informacijske tehnologije.

      75      Iz navedenih ugotovitev izhaja, da je izpodbijana odločba pravilno izključila tveganje, da se z uporabo prijavljene znamke
         neupravičeno izkorišča razlikovalni učinek ali ugled prejšnje znamke.

      76      Poleg tega je treba opozoriti, da tožeča stranka sama v zvezi s tremi vrstami tveganja, ki so preučene zgoraj, v svojih stališčih
         priznava (glej točko 21 zgoraj), da je navedena zveza med storitvami, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, namenjena
         zgolj „preverjanju“ obstoja tveganja iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94. Tožeča stranka torej priznava, da je to tveganje treba
         ugotoviti na podlagi drugih dejstev in ga ni mogoče potrditi ali podkrepiti z zvezo med zadevnimi storitvami. Vendar pa, kot
         je bilo navedeno, ta druga dejstva v obravnavanem primeru niso podana.

      77      Prav tako ne drži trditev tožeče stranke, izpeljana iz člena 61 in naslednjih členov Uredbe št. 40/94 in iz zgoraj v točki
         22 navedene sodbe BABY-DRY (točka 43). Sodišče prve stopnje je po eni strani v tej sodbi navedlo, da iz določb členov 61in
         62 Uredbe št. 40/94 ter iz njene splošne sheme izhaja, da se odbor za pritožbe pri zavrnitvi nove utemeljitve stranke, ki
         je vložila pritožbo, prvič navedene na stopnji pritožbe, ni mogel omejiti zgolj na razlog, da ta trditev ni bila navedena
         pred organom nižje stopnje, ampak je bil zavezan bodisi odločiti o utemeljenosti tega vprašanja bodisi predložiti zadevo organu
         nižje stopnje. V obravnavanem primeru pa tožeča stranka, ki ni stranka, ki je vložila pritožbo pred odborom za pritožbe, sploh
         ne trdi, da je pred tem odborom podala novo utemeljitev, ki naj je ta ne bi upošteval.

      78      Po drugi strani člen 61(2) Uredbe št. 40/94 določa da, „[m]ed preverjanjem pritožbe Odbor za pritožbe stranke tolikokrat,
         kolikor je potrebno, povabi, da v določenem roku predstavijo svoja stališča o odločitvah Odbora ali o vlogah nasprotnih strank“.
         V nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, ta določba odboru za pritožbe ne nalaga obveznosti povabiti stranke, naj pred
         njim dopolnijo svoja pisanja in dokaze.

      79      Končno je treba v zvezi z odločbami organov UUNT v drugih zadevah, na katere se sklicuje tožeča stranka, navesti, da čeprav
         ni mogoče izključiti, da stranke navajajo take določbe zgolj z namenom, da Sodišču prve stopnje dajo navdih za razlago upoštevnih
         določb (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. septembra 2005 v zadevi Cargo Partner proti UUNT (CARGO PARTNER),
         T‑123/04, ZOdl., str. II‑3979, točka 68, in z dne 24. novembra 2005 v zadevi Sadas proti UUNT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
         T‑346/04, ZOdl., str. II-4891, točka 20), pa je treba presojo zakonitosti odločb odborov za pritožbe opraviti zgolj na podlagi
         Uredbe št. 40/94, kot jo razlagajo sodišča Skupnosti, tako da zgolj kršitev prakse odločanja organov odbora za pritožbe UUNT
         z odločbo slednjega ne pomeni kršitve, ki bi lahko upravičila razveljavitev te odločbe (sodba Sodišča z dne 15. septembra
         2005 v zadevi BioID proti UUNT, C‑37/03 P, ZOdl., str. I‑7975, točka 47; sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. decembra 2002
         v zadevi Sykes Enterprises proti UUNT (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T‑130/01, Recueil, str. II‑5179, točka 31; zgoraj v točki
         59 navedena sodba BUDMEN, točka 61, in sodba z dne 22. junija 2005 v zadevi Metso Paper Automation proti UUNT (PAPERLAB),
         T‑19/04, ZOdl., str. II‑2383, točka 39).

      80      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba prvi tožbeni razlog, ki ga je navedla tožeča stranka, zavrniti kot neutemeljenega.

       Drugi tožbeni razlog kršitve pravic obrambe in načela dispozitivnosti iz člena 74 Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      81      Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe kršil njene pravice obrambe in načelo dispozitivnosti iz člena 74 Uredbe št.
         40/94 s tem, da je zavrnil preizkus njenih trditev v zvezi z uporabo, v tem primeru, člena 8(1)(b) navedene uredbe, ki jih
         je navedla v svojih stališčih v odgovor na pritožbo družbe Elleni Holding.

      82      Po mnenju tožeče stranke je v kontradiktornih postopkih pred UUNT prenosni učinek pritožbe pred odborom za pritožbe na podlagi
         člena 74 Uredbe št. 40/94 omejen z aktom pritožbe in zahtevami strank. V tem primeru naj bi iz obrazca pritožbe, ki jo je
         vložila družba Elleni Holding, izhajalo, da je bila pritožba vložena zoper celoto odločb, ki jih je izdal oddelek za ugovore.
         Poleg tega naj bi tožeča stranka v svojih stališčih pred odborom za pritožbe izpodbijala zavrnitev oddelka za ugovore, da
         bi uporabil člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 v zvezi s storitvami iz razreda 42, vendar naj ne bi ničesar navedla v zvezi z zavrnitvijo
         njenega ugovora za razreda 9 in 35.

      83      Iz tega naj bi izhajalo, da naj bi bil predmet tožbe preizkus uporabe, v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, člena
         8(1)(b) in (5) Uredbe št. 40/94 glede proizvodov in storitev iz razreda 42. Morebitne napake družbe Elleni Holding, ki svoje
         pritožbe pred odborom za pritožbe ni omejila zgolj na zanjo neugoden del odločbe oddelka za ugovore, odbor za pritožbe ne
         more popraviti po uradni dolžnosti. Če bi imel slednji glede te točke dvome, bi se moral za pojasnilo obrniti na tožečo stranko,
         ki je vložila pritožbo v skladu s pravilom 49 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta
         (ES) št. 40/94 (UL L 303, str. 1).

      84      Tožeča stranka meni, da je njen položaj potrjuje odločba, ki jo je tretji odbor za pritožbe UUNT sprejel 23. januarja 2001
         (zadeva R 158/2000‑3) in je bila navedena v točki 23 izpodbijane odločbe, pa tudi odločba istega odbora z dne 3. julija 2000
         (zadeva R 198/1999‑3), v katerih naj bi bilo priznano, da lahko stališča tožene stranke povzročijo razširitev predmeta spora,
         če se stranka, ki ga je vložila, s tem strinja.

      85      UUNT uvodoma navaja, da je tožeča stranka v svojih stališčih v odgovor na pritožbo družbe Elleni Holding pred odborom za pritožbe
         predlagala zavrnitev pritožbe in potrditev zavrnitve registracije prijavljene znamke. V podporo tej postavki predlogov je
         tožeča stranka navajala trditve, ki naj bi po eni strani zavrnile trditve družbe Elleni Holding glede kršitve člena 8(5) Uredbe
         št. 40/94 in po drugi strani potrdile, da bi se moral v obravnavanem primeru prav tako uporabiti člen 8(1)(b) navedene uredbe.

      86      UUNT trdi, da ne obstaja nobena določba, ki bi drugi stranki pred odborom za pritožbe dovoljevala, da lahko v svojih stališčih
         v odgovor na tožbo navaja predloge ali samostojne tožbene razloge. V nasprotju s to določbo je odbor za pritožbe v tem primeru
         menil, da mora stranka svoja stališča, ki jim organ UUNT nižje stopnje ni v celoti ugodil, zato, da bi lahko izpodbijala del
         izpodbijane odločbe, s katero ji je povzročena škoda, vložiti ločeno pritožbo pred odborom za pritožbe.

      87      Po mnenju UUNT naj bi bil ta položaj drugačen od tistega pred Sodiščem prve stopnje, ker lahko na podlagi člena 134(3) Poslovnika
         Sodišča prve stopnje stranke v postopku pred odborom za pritožbe, ki niso tožeča stranka, pred Sodiščem prve stopnje navajajo
         predloge za spremembo ali razveljavitev odločbe odbora za pritožbe glede točke, ki ni bila navedena v tožbi, in navajajo tožbene
         razloge, ki niso bili navedeni v tožbi. UUNT za primer navaja tudi nekatere določbe španskega prava z učinkom, ki je podoben
         tistemu iz člena 134(3) Poslovnika. Vendar pa opozarja, da odbori za pritožbe Evropskega patentnega urada z ureditvijo, ki
         je sorodna ureditvi Uredbe št. 40/94, sprejemajo stališče, ki je analogno tistemu, ki je bilo sprejeto v izpodbijani odločbi.

      88      UUNT v zvezi s stališčem, ki ga je sprejel odbor za pritožbe, predlaga naslednje elemente analize: prvič, sklicuje se na člen
         58 Uredbe št. 40/94, v skladu s katerim ima pravico do pritožbe vsaka stranka v postopku, ki jo odločba prizadene. Po mnenju
         UUNT bi se ob upoštevanju te določbe v tem primeru lahko pojavil dvom o dopustnosti pritožbe, ki jo je vložila tožeča stranka
         zoper odločbo oddelka za ugovore, če je ta ugodil njenim zahtevam. Če tožeča stranka ni bila upravičena vložiti ločene pritožbe
         zoper odločbo oddelka za ugovore, bi stališče odbora za pritožbe lahko ogrozilo pravice obrambe tožeče stranke, ker je bila
         odločba oddelka za ugovore, s katero je bilo ugodeno zahtevam tožeče stranke, razveljavljena, ne da bi odbor za pritožbe odločal
         o drugem razlogu, ki ga je oddelek za ugovore dokončno zavrnil.

      89      Sicer pa se zdi preveč zahtevati od stranke, katere zahtevam je bilo ugodeno, naj vloži pritožbo zoper zavrnitev ene izmed
         njenih trditev zgolj zaradi varstva pred hipotetičnim tveganjem, da bi druga stranka, katere zahteve so bile zavrnjene, vložila
         pritožbo.

      90      Drugič, UUNT meni, da cilj stališč tožeče stranke pred odborom za pritožbe ni bil vložitev tožbe z drugačnim predmetom, ampak
         zgolj nasprotovanje predlogom družbe Elleni Holding pred tem organom z namenom zmanjšati tveganje razveljavitve odločbe oddelka
         za ugovore. Preizkus trditve tožeče stranke o domnevni kršitvi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 naj zato ne bi mogel zajemati
         reformatio in pejus odločbe oddelka za ugovore.

      91      Tretjič, UUNT meni, da je treba nujno preučiti stališče, ki ga je sprejel odbor za pritožbe glede prenosnega učinka pritožbe,
         ki je določen v členu 62(1) Uredbe št. 40/94, pa tudi glede načela dispozitivnosti iz člena 74(1) navedene uredbe.

      92      Četrtič, UUNT navaja, da so v vsakem sodnem sistemu pooblastila organa višje stopnje bolj omejena od pooblastil organa nižje
         stopnje, pri katerih se nadzoruje zakonitost odločb. Stališče, ki ga je sprejel odbor za pritožbe v tem primeru, ki se presoja
         glede na določbe člena 134(3) Poslovnika, pa naj bi zajemalo, da ima Sodišče prve stopnje višja pooblastila v zvezi z določitvijo
         predmeta spora od pooblastil odbora za pritožbe, kar bi bilo po mnenju UUNT vsaj nenavadno.

      93      Posledično, UUNTZato UUNT trdi, da drugi tožbeni razlog, ki ga je navedla tožeča stranka, prepušča razumni presoji Sodišča prve stopnje, in
         meni, da je treba v primeru, če bi Sodišče prve stopnje ugodilo tožbenemu razlogu, zadevo vrniti odboru za pritožbe, da ta
         odloči o uporabi relativnega razloga za zavrnitev iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      94      Sodišče prve stopnje uvodoma navaja, da UUNT nima potrebnega procesnega upravičenja za vložitev tožbe zoper odločbo odbora
         za pritožbe, vendar se obratno od njega ne more zahtevati, da sistematično brani vsako izpodbijano odločbo odbora za pritožbe
         ali obvezno zahteva zavrnitev vsake tožbe, vložene zoper tako odločbo, in se lahko med drugim zadovolji s prepustitvijo razumni
         presoji Sodišča prve stopnje, pri čemer vse utemeljitve, za katere meni, da so ustrezne, predloži za pojasnitev Sodišču prve
         stopnje (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 30. junija 2004 v zadevi GE Betz proti UUNT – Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02,
         ZOdl., str. II‑1845, točki 34 in 36; z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Peek & Cloppenburg proti UUNT (Cloppenburg), T‑379/03,
         ZOdl., str. II‑4633, točka 22, in z dne 1. februarja 2006 v zadevi Dami proti UUNT – Stilton Cheese Makers (GERONIMO STILTON),
         T‑466/04 in T‑467/04, ZOdl., str. II-183, točki 30 in 31).

      95      Nato je treba navesti, da tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga ob zatrjevanju kršitve njenih pravic obrambe in načela
         dispozitivnosti v resnici nasprotuje zakonitosti izpodbijane odločbe, ker odbor za pritožbe ni preučil razloga obstoja verjetnosti
         zmede nasprotne stranke, kar bi moral opraviti zaradi prenosnega učinka postopka s pritožbo. Zato je treba preveriti, ali
         je stališče, ki ga je sprejel odbor za pritožbe, v skladu z obveznostmi, ki jih ima v okviru svojega preizkusa odločbe oddelka
         za ugovore, ki je predmet pritožbe pred njim.

      96      Treba je spomniti, da v skladu s členom 62(1) Uredbe št. 40/94 odbor za pritožbe po preizkusu utemeljenosti pritožbe odloči
         o pritožbi in da lahko pri tem „izvrši katerokoli pooblastilo v pristojnosti oddelka, ki je izdal odločbo“, kar v obravnavanem
         primeru pomeni, da se sam izreče o ugovoru, tako da ga zavrne ali ga razglasi za utemeljenega, s čimer potrdi ali razveljavi
         izpodbijano odločbo. Iz člena 62(1) Uredbe št. 40/94 torej izhaja, da mora odbor za pritožbe pri pritožbi, o kateri odloča,
         ponovno v celoti na novo preizkusiti pravno in dejansko utemeljenost ugovora.

      97      Če odbor za pritožbe meni, da eden od relativnih razlogov za zavrnitev, ki jih je navedla ugovarjajoča stranka v svojem ugovoru,
         in ki mu je oddelek za ugovore v svoji odločbi ugodil, ni utemeljen, se pri novem celovitem preizkusu utemeljenosti ugovora,
         navedenem v prejšnji točki, od odbora za pritožbe nujno zahteva, da, preden razveljavi odločbo oddelka za ugovore, preišče
         tudi, ali je treba ugovoru po potrebi ugoditi na podlagi drugega relativnega razloga za zavrnitev, ki ga je navedla ugovarjajoča
         stranka pred oddelkom za ugovore, vendar ga je slednji zavrnil ali ga ni preiskal.

      98      Iz tega v obravnavanem primeru izhaja, da je bil odbor za pritožbe – ki je ugotovil, da je oddelek za ugovore nepravilno sprejel
         relativni razlog za zavrnitev iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94 v zvezi s storitvami iz razreda 42 –,pred razveljavitvijo odločbe
         organa nižje stopnje zavezan ponovno preiskati drugi relativni razlog za zavrnitev, ki ga je navedla tožeča stranka v podporo
         svojemu ugovoru, in sicer tistega, ki se nanaša na verjetnost zmede med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko.

      99      V nasprotju s trditvijo, ki je bila navedena v izpodbijani odločbi, naj zgoraj navedeni preizkus relativnega razloga za zavrnitev
         zaradi verjetnosti zmede, ki ga je opravil odbor za pritožbe, ne bi razširil predmeta pritožbe, ker pritožba pred odborom
         za pritožbe lahko povzroči nov preizkus utemeljenosti dejstev in dokazov ugovora (glej točko 96 zgoraj).

      100    Poleg tega naj bi se v tem primeru zahtevala enaka rešitev na podlagi naslednjih upoštevanj. Iz člena 8 Uredbe št. 40/94 izhaja,
         da relativni razlogi za zavrnitev, ki so določeni v tem členu, pripeljejo do natančno istega izida, in sicer do registracije
         prijavljene znamke. Zato naj bi za to, da se ugodi zahtevi ugovarjajoče stranke, naj se prijavljena znamka ne registrira,
         zadoščalo, da je izpolnjen en sam relativni razlog za zavrnitev izmed teh, ki so bili navedeni v okviru ugovora. V teh okoliščinah
         lahko oddelek za ugovore, kadar pride do zaključka, da je eden izmed relativnih razlogov za zavrnitev, ki jih je navedla ugovarjajoča
         stranka, utemeljen, omeji preizkus ugovora na ta edini tožbeni razlog, ki zadošča za utemeljitev odločbe, s katero je ugodeno
         ugovoru.

      101    Gotovo ni mogoče izključiti, da se oddelek za ugovore prav tako odloči, da bo preizkusil in v danem primeru zavrnil druge
         relativne razloge za zavrnitev, ki jih je navedla ugovarjajoča stranka, kot je bilo to v tem primeru. Vendar pa ta del obrazložitve
         njegove odločbe ne pomeni potrebne podpore izreku, s katerim se ugodi ugovoru, ki je zadostno pravno utemeljen z relativnim
         razlogom za zavrnitev, ki je bil sprejet. Ni mogoča niti delna zavrnitev ugovora, ker je bilo v celoti ugodeno zahtevi ugovarjajoče
         stranke.

      102    Prav tako v takem primeru ni mogoče kopičenje različnih ugovorov, ki jih je vložila ugovarjajoča stranka, ki jih je oddelek
         za ugovore že zavrnil po sprejetju enega izmed njih. Mnenje, da je treba vsak relativni razlog za zavrnitev, ki ga je navedla
         ugovarjajoča stranka, obravnavati kot ločen ugovor, naj bi bilo v nasprotju s členom 42(1) Uredbe št. 40/94, ki določa, da
         „[l]ahko vložijo […] ugovor […], ki temelji na tem, da znamka ne more biti registrirana po členu 8 […]“. Poleg tega shema
         postopka pred UUNT zahteva, da se ugovori ne kopičijo po nepotrebnem in torej nasprotuje tudi mnenju, da je ugovor, ki je
         utemeljen na več relativnih razlogih za zavrnitev, dejansko skupek več različnih ugovorov.

      103    Prejšnje navedbe v tem primeru potrjuje izrek odločbe oddelka za ugovore, ki v točki 1 zgolj določa, da se v zvezi s storitvami
         iz razreda 42 ugodi ugovoru, ne da bi se skliceval na delno zavrnitev ugovora ali zavrnitev drugega ugovora glede istega razreda.

      104    V teh okoliščinah se preizkus ugovora tožeče stranke v zvezi z razredom 42 ni opravil v izpodbijani odločbi, s katero se odbor
         za pritožbe omejuje na razveljavitev odločbe oddelka za ugovore. Ta razveljavitev je povzročila, da se je o postopku z ugovorom
         v delo, kjer se ta nanaša na zgoraj navedeni razred, znova odločalo in ga je bilo treba zaključiti z drugo odločbo, s katero
         se ta bodisi zavrne bodisi ugodi.

      105    V skladu s členom 62(1) Uredbe št. 40/94 mora to drugo odločbo sprejeti sam odbor za pritožbe brez poseganja v morebitno vrnitev
         zadeve oddelku za ugovore. Kot je že bilo navedeno, bi bila taka vrnitev v tem primeru nedvomno odvečna, saj se je oddelek
         za ugovore že izrekel tudi o relativnem razlogu verjetnosti zmede. To stališče oddelka je mogoče očitno obrazložiti s skrbjo,
         da bi se zaradi razlogov sheme postopka preprečilo, da bi odbor za pritožbe v primeru razveljavitve njegove odločbe vrnil
         zadevo temu organu.

      106    Ugotovitev odbora za pritožbe, da naj pogoji za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94 v obravnavanem primeru ne bi bili izpolnjeni,
         naj torej sama ne bi zadoščala za zavrnitev ugovora za storitve iz razreda 42. Prav tako bi moral odbor za pritožbe, da bi
         prišli do takega izida, sprejeti presojo oddelka za ugovore glede verjetnosti zmede med nasprotujočima si znamkama, kar bi
         nujno obsegalo ponovni preizkus tega tveganja.

      107    Po eni strani je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi izrecno zavrnil opravo preiskave relativnih razlogov za zavrnitev
         iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in zato ni sprejel ali potrdil sklepanja oddelka za ugovore glede tega razloga. Po drugi
         strani izrek izpodbijane odločbe razveljavlja odločbo oddelka za ugovore in ne navaja niti izida v ugovoru niti tega, da se
         zadeva vrne oddelku za ugovore.

      108    Iz vsega, kar je bilo navedeno, izhaja, da odbor za pritožbe s tem, da ni preiskal zgoraj navedenega relativnega razloga za
         zavrnitev, ki ga je v ustreznem času navedla tožeča stranka in ki ga je ponovno navedla v svojih stališčih v odgovor na pritožbo
         družbe Elleni Holding, ni izpolnil obveznosti, ki ga zavezujejo v okviru preizkusa pritožbe.

      109    Slednji je izpodbijano odločbo utemeljeval na napačni predpostavki, ker je menil, da je za tak preizkus nujno, da tožeča stranka
         vloži ločeno pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore. Ker ima v skladu s členom 58 Uredbe št. 40/94 pravico do pritožbe
         vsaka stranka v postopku, ki jo odločba prizadene, ni dopustno, da bi tožeča stranka v tem primeru vložila pritožbo zoper
         odločbo oddelka za ugovore, zato ker naj bi se ta nanašala na registracijo prijavljene znamke za proizvode iz razreda 42.
         Kot je bilo navedeno zgoraj v točkah od 103 do 105, je odločba, s katero je bil sprejet ugovor in zavrnjena registracija prijavljene
         znamke za storitve iz tega razreda, v celoti ugodila zahtevam tožeče stranke.

      110    V teh okoliščinah navedba UUNT, da med določbami Uredbe št. 40/94, ki se nanašajo na pritožbo pred odbori za pritožbe, ni
         določbe, ki bi bila analogna členu 134(3) Poslovnika, ni upoštevna, ker je bil odbor za pritožbe zavezan, da v okoliščinah
         danega primera preuči drugi relativni razlog za zavrnitev, ki je bil naveden pred oddelkom za ugovore, vendar ga je ta zavrnil,
         čeprav ga nasprotna stranka ni izrecno navedla v tem smislu.

      111    Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je treba drugi tožbeni razlog sprejeti. Treba je torej razveljaviti izpodbijano odločbo,
         pri čemer Sodišče prve stopnje ne sme namesto UUNT opraviti presoje relativnega razloga za zavrnitev zaradi verjetnosti zmede,
         ki ga mora opraviti UUNT.

       Stroški
      112    V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

      113    V tem primeru je treba navesti, da je treba UUNT, čeprav je drugi tožbeni razlog, ki je bil sprejet, prepustil razumni presoji
         Sodišča prve stopnje, naložiti stroške, ki jih je priglasila tožeča stranka, ker je izpodbijano odločbo sprejel njegov odbor
         za pritožbe (v tem smislu glej zgoraj v točki 94 navedeno sodbo BIOMATE, točka 97).

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba tretjega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 1. aprila 2003 (zadeva
            R 1127/2000-3) se razveljavi.
      2)      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) se naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 22. marca 2007.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (pritožbeni senat) z dne 30. septembra 2009. # Carina Skareby proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva T-193/08 P.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (pritožbeni senat)
      z dne 30. septembra 2009
      Zadeva T-193/08 P
      Carina Skareby
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Ocenjevalno obdobje 2004 – Določitev ciljev in obvestilo o merilih za ocenjevanje“
      Predmet: Pritožba zoper sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije (drugi senat) z dne 6. marca 2008 v zadevi Skareby proti Komisiji
         (F-46/06, še neobjavljena v ZOdl. JU), s katero se predlaga razveljavitev te sodbe.

      Odločitev: Sodba Sodišča za uslužbence Evropske unije (drugi senat) z dne 6. marca 2008 v zadevi Skareby proti Komisiji (F-46/06, še
         neobjavljena v ZOdl. JU) se razveljavi v delu, v katerem je Sodišče za uslužbence zavrnilo očitek, ki se nanaša na neobstoj
         vnaprej določenih ciljev, vnaprejšnjega obvestila o merilih za ocenjevanje in opisa delovnega mesta Carine Skareby. Odločba
         z dne 31. avgusta 2005 o kariernem ocenjevalnem poročilu C. Skareby za obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2004 se razglasi
         za nično v delu, v katerem se nanaša na točko 6.1 z naslovom „Učinkovitost“. Tožba, vložena pri Sodišču za uslužbence pod
         opravilno številko F‑46/06, se v preostalem zavrne. Komisija Evropskih skupnosti nosi vse stroške v zvezi s tem postopkom
         in postopkom pred Sodiščem za uslužbence.

      Povzetek
      1.      Pritožba – Pritožbeni razlogi – Izkrivljanje dokazov – Vsebinska nepravilnost ugotovljenega dejanskega stanja, ki izhaja iz
            listin v spisu – Dopustnost – Nepopolna presoja dejanskega stanja – Dopustnost
      (člen 225 ES)
      2.      Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti – Kratek povzetek tožbenih razlogov
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44(1))
      3.      Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Diskrecijska pravica ocenjevalcev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      4.      Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Prenos nalog, ki so v pristojnosti ocenjevalcev, na ocenjevano osebo
            – Nedopustnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      5.      Pritožba – Pritožbeni razlogi – Izkrivljanje dokazov – Vsebinska nepravilnost ugotovljenega dejanskega stanja, ki izhaja iz
            listin v spisu – Dokazno breme
      (člen 225 ES)
      1.      V fazi pritožbe so dopustni očitki v zvezi z ugotavljanjem dejanskega stanja s strani sodišča na prvi stopnji, če se s temi
         očitki zatrjuje, da nepravilnost tega ugotavljanja izhaja iz listin v spisu ali nepopolne presoje dejanskega stanja.

      (Glej točko 48.)
      Napotitev na: Sodišče, 15. oktober 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
         C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil, str. I‑8375, točke od 392 do 405; Sodišče prve stopnje, 19. september 2008,
         Chassagne proti Komisiji, T‑253/06 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 57 in navedena sodna praksa.

      2.      Pri preizkusu, ali vloga izpolnjuje pogoje iz člena 44(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje, ni mogoče upoštevati vsebine trditev,
         predloženih v poznejši fazi postopka.

      (Glej točko 61.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 19. maj 2008, TF1 proti Komisiji, T‑144/04, ZOdl., str. II‑761, točka 30 in navedena sodna
         praksa.

      3.      Kar zadeva ocenjevanje uradnikov, imajo ocenjevalci najširšo diskrecijsko pravico pri presojanju dela oseb, ki jih morajo
         oceniti, sodišče pa ne sme posegati v to presojo in izvajati nadzora nad njeno utemeljenostjo, ker je sodni nadzor nad vsebino
         poročil, ki jih pripravijo ocenjevalci, omejen zlasti na nadzor nad pravilnostjo postopka.

      Pri tem nadzoru nad pravilnostjo postopka je, kadar ima institucija Skupnosti diskrecijsko pravico, upoštevanje procesnih
         jamstev, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti, še bolj temeljnega pomena.

      Posebej široka diskrecijska pravica, ki jo imajo ocenjevalci pri ocenjevanju uradnika, mora biti zato uravnotežena s posebno
         skrbnim upoštevanjem pravil, s katerimi sta urejena to ocenjevanje in potek za to predvidenega postopka.

      (Glej točke od 68 do 70.)
      Napotitev na: Sodišče, 21. november 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, str. I‑5469, točka 14; Sodišče,
         6. november 2008, Nizozemska proti Komisiji, C‑405/07 P, še neobjavljena v ZOdl., točki 56 in 57; Sodišče prve stopnje, 21. oktober 1992,
         Maurissen proti Računskemu sodišču, T‑23/91, Recueil, str. II‑2377, točka 41; Sodišče prve stopnje, 26. oktober 1994, Marcato
         proti Komisiji, T‑18/93, RecFP, str. I‑A‑215 in II‑681, točka 45; Sodišče prve stopnje, 9. november 1995, France-aviation
         proti Komisiji, T‑346/94, Recueil, str. II‑2841, točke od 32 do 34; Sodišče prve stopnje, 23. marec 2000, Gogos proti Komisiji,
         T‑95/98, RecFP, str. I‑A‑51 in II‑219, točka 37; Sodišče prve stopnje, 4. maj 2005, Schmit proti Komisiji, T‑144/03, ZOdl. JU,
         str. I‑A‑101 in II‑465, točka 70 in navedena sodna praksa.

      4.      Prenos nalog, ki so v posebni in izključni pristojnosti ocenjevalca, kot je določitev ciljev ocenjevane osebe, na to osebo,
         je v nasprotju ne samo s členom 8(5), četrti pododstavek, točka (b), splošnih izvedbenih določb, ki jih je sprejela Komisija
         na podlagi člena 43 Kadrovskih predpisov, ampak tudi z načelom enakega obravnavanja uradnikov pri ocenjevanju. Karierna ocenjevalna
         poročila so namreč pomembni elementi v postopkih napredovanja, saj izbira uradnika, ki bo napredoval, temelji predvsem na
         primerjalni preučitvi kariernih ocenjevalnih poročil. Glede na namen navedenih poročil načelo enakega obravnavanja v vseh
         primerih zahteva strogo ločevanje nalog ocenjevalca in nalog ocenjevanega.

      (Glej točki 80 in 81.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 19. marec 2003, Tsarnavas proti Komisiji, od T‑188/01 do T‑190/01, RecFP, str. I‑A‑95
         in II‑495, točki 97 in 98; Sodišče prve stopnje, 17. marec 2004, Lebedef proti Komisiji, T‑175/02, RecFP, str. I‑A‑73 in II‑313,
         točki 25 in 26.

      5.      Sodišče na prvi stopnji je, s tem ko je zgolj enostranskim trditvam institucije Skupnosti, ki so bile poleg tega nenatančne,
         dalo prednost pred izrecnimi zanikanji tožeče stranke, in to v zvezi z vprašanjem, pri katerem dokazno breme nosi institucija,
         nepopolno presodilo dejansko stanje, tako da izpodbijana sodba vsebuje vsebinsko nepravilno ugotovljeno dejansko stanje, ki
         izhaja iz listin v spisu.

      (Glej točko 87.)
      Napotitev na: Sodišče, 6. december 2007, Marcuccio proti Komisiji, C‑59/06 P, neobjavljena v ZOdl., točke 67, 68 in 70.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 7. februarja 1991. # Harissios Tagaras proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki - Dopustnost. # Združeni zadevi T-18/89 in T-24/89.


Sodba Sodišča z dne 25. oktobra 1978. # Royal Scholten-Honig (Holdings) Limited proti Intervention Board for Agricultural Produce ; Tunnel Refineries Limited proti Intervention Board for Agricultural Produce. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division, Commercial Court - Združeno kraljestvo. # Združeni zadevi 103 in 145/77. #


Sodba Sodišča z dne 24. novembra 1987. # Rijn-Schelde-Verolme (RSV) Machinefabrieken en Scheepswerven NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva 223/85.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. junija 1980. # Državno tožilstvo proti Siegfried Grunert. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Francija. # Približevanje zakonodaje. # Zadeva 88/79.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 3. oktobra 2000. # Cinzia Gozza in drugi proti Università degli Studi di Padova in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale civile e penale di Venezia - Italija. # Prosto opravljanje storitev - Plačilo - Neposredni učinek. # Zadeva C-371/97.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 10. marca 1992. # Chemie Linz AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-15/89.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 8. julija 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Atlantic Energy Ltd. # Arbitražna klavzula - Pogodba o finančni pomoči, sklenjena v okviru posebnega programa na področju nejedrske energije - Neizpolnjevanje pogodbe - Povračilo vnaprej plačanih zneskov - Pobot - Postopek izdaje zamudne sodbe. # Zadeva T-182/08.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 8. julija 2009 – Komisija proti Atlantic Energy
      (Zadeva T-182/08)
      „Arbitražna klavzula – Pogodba o finančni pomoči, sklenjena v okviru posebnega programa na področju nejedrske energije – Neizpolnjevanje pogodbe – Povračilo vnaprej plačanih zneskov – Pobot – Postopek izdaje zamudne sodbe“
      1.                     Postopek – Predložitev zadeve Sodišču prve stopnje na podlagi arbitražne klavzule   (člen 238 ES) (Glej točke od 50 do 69.)
      2.                     Postopek – Predložitev zadeve Sodišču prve stopnje na podlagi arbitražne klavzule – Nadzor zakonitosti odločbe o izvensodnem
            pobotu dolgov s terjatvami, ki jo je sprejela Komisija na podlagi Uredbe št. 1605/2002 – Izključitev (člena 230 ES in 238 ES)
            (Glej točko 70.)
      Predmet

               Tožba Komisije na podlagi člena 238 ES, s katero se želi doseči, da se toženi stranki naloži povračilo predplačila, ki ji
                  ga je izplačala Evropska skupnost v okviru pogodbe BU 83/95 UK/AT, skupaj z zamudnimi obrestmi.

            Izrek

                  1)

                  	Atlantic Energy Ltd se naloži, da Komisiji Evropskih skupnosti plača 226.010 EUR in obresti, določene v členu 23.1 splošnih
                     pogojev pogodbe BU 183/95 UK/AT, in sicer za obdobje, prvič, med 1. junijem 1996 in 28. februarjem 2002 in, drugič, med 16. julijem 2002
                     in 31. majem 2008, od navedenega zneska pa se odšteje 3610,53 EUR; za končni znesek se naložijo obresti, določene v členu 23.1
                     navedenih splošnih pogojev, in sicer za obdobje od 1. junija 2008 do končnega poplačila dolga.

                  2)

                  	Atlantic Energy se naloži plačilo stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 30. septembra 2014.#Scooters India Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek za razveljavitev – Besedna znamka Skupnosti LAMBRETTA – Resna in dejanska uporaba znamke – Delna razveljavitev – Člen 51(2) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T‑51/12.