title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 4. julija 2006.#Konstantinos Adeneler in drugi proti Ellinikos Organismos Galaktos (ELOG).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Monomeles Protodikeio Thessalonikis - Grčija.#Direktiva 1999/70/ES - Določbi 1(b) in 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas - Veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas v javnem sektorju - Pojma "zaporedne pogodbe" in "objektivni razlogi", ki upravičujejo podaljševanje takih pogodb - Ukrepi za preprečevanje zlorab - Sankcije - Pomen obveznosti primerne razlage.#Zadeva C-212/04.

text:
      Zadeva C-212/04
      Konstantinos Adeneler in drugi
      proti
      Ellinikos Organismos Galaktos (ELOG)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Monomeles Protodikeio Thessalonikis)
      „Direktiva 1999/70/ES − Določbi 1(b) in 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas − Veriženje pogodb o zaposlitvi za določen
         čas v javnem sektorju − Pojma ‚zaporedne pogodbe‘ in ‚objektivni razlogi‘, ki upravičujejo podaljševanje takih pogodb − Ukrepi
         za preprečevanje zlorab − Sankcije − Pomen obveznosti primerne razlage“

      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje
      (člen 234 ES)
      2.        Socialna politika – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Direktiva 1999/70
      (Direktiva Sveta 1999/70, priloga, določba 5, točka 1(a))
      3.        Socialna politika – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Direktiva 1999/70
      (Direktiva Sveta 1999/70, priloga, določba 5)
      4.        Socialna politika – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Direktiva 1999/70
      (Direktiva Sveta 1999/70, priloga, določba 5, točka 1)
      5.        Akti institucij – Direktive – Izvršitev s strani držav članic
      (člena 10, drugi odstavek, ES in 249, tretji odstavek, ES)
      1.        Postopek, uveden s členom 234 ES, je sredstvo sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s pomočjo katerega Sodišče
         nacionalnim sodiščem predloži elemente za razlago prava Skupnosti, ki jih potrebujejo za odločitev v sporih, o katerih odločajo.
         V okviru tega sodelovanja je samo nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in neposredno pozna dejstva, ki so vzrok spora, ter
         mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bo izdalo, tisto, ki glede na posebnosti zadeve presodi, ali je za izdajo
         sodbe potrebno sprejetje predhodne odločbe in ali so vprašanja za Sodišče pomembna. Ker se postavljena vprašanja nanašajo
         na razlago prava Skupnosti, Sodišče načeloma mora odločiti.

      Vendar Sodišče meni, da mora pri preizkusu svoje pristojnosti preveriti okoliščine, v katerih se je nanj obrnil nacionalni
         sodnik. Medsebojno sodelovanje, v katerem mora potekati postopek za izdajo predhodne odločbe, namreč vključuje to, da nacionalno
         sodišče upošteva nalogo, zaupano Sodišču, da pomaga pravosodju držav članic, ne pa da izdaja posvetovalna mnenja o splošnih
         ali hipotetičnih vprašanjih.

      (Glej točke od 40 do 42.)
      2.        Določbo 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, iz Priloge k Direktivi 1999/70
         o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, ki je določba o objektivnih razlogih, ki lahko
         upravičijo obnovitev pogodb ali delovnih razmerij za določen čas, je treba razlagati tako, da nasprotuje veriženju pogodb
         o zaposlitvi za določen čas, ki bi temeljila zgolj na okoliščini, da je tako veriženje predvideno s splošno zakonsko ali podzakonsko
         določbo države članice. Nasprotno pa se s pojmom „objektivni razlogi“ v smislu navedene določbe zahteva, naj bo uporaba te
         posebne vrste delovnih razmerij, kot jo določajo nacionalni predpisi, upravičena s konkretnimi elementi, povezanimi z zadevno
         dejavnostjo, in s pogoji njenega izvajanja.

      Nacionalna določba, s katero bi se na splošno in abstraktno z zakonsko ali podzakonsko normo dovolilo veriženje pogodb o zaposlitvi
         za določen čas, pomeni namreč dejansko nevarnost, da se bodo tovrstne pogodbe zlorabljale, in torej ni združljiva z namenom
         in polnim učinkom okvirnega sporazuma. Tako bi se z dopustitvijo, da nacionalna določba avtomatično in brez nadaljnje pojasnitve
         upraviči veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas, kršil namen okvirnega sporazuma, ki je zaščititi delavce pred nestabilnostjo
         zaposlitve, in izničil pomen načela, da so pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas prevladujoča oblika delovnih razmerij. Natančneje,
         pri pogodbah o zaposlitvi za določen čas, ki se uporabijo zgolj na podlagi splošne zakonske ali podzakonske določbe in niso
         povezane s konkretno vsebino zadevne dejavnosti, ni mogoče ugotoviti objektivnih in jasnih meril za preizkus, ali je obnovitev
         takih pogodb dejansko potrebna, ali se z njo lahko doseže sledeni namen in ali je za ta namen nujna.

      .
      (Glej točke od 71 do 75 in točko 1 izreka.)
      3.        Določbo 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, iz Priloge k Direktivi 1999/70 o okvirnem
         sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, ki je določba o ukrepih za preprečitev zlorab, ki izhajajo
         iz veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas, je treba razlagati tako, da nasprotuje takim nacionalnim predpisom, ki določajo,
         da zgolj pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas, med katerimi časovni presledek ni daljši od 20 delovnih
         dni, štejejo za „zaporedna“ v smislu navedene določbe.

      Tako nacionalno ureditev je namreč treba šteti za škodljivo za pomen, namen in polni učinek okvirnega sporazuma, saj bi se
         namreč s tako togo in omejevalno opredelitvijo veriženja več zaporednih pogodb o zaposlitvi nekaj let dovoljevalo negotovo
         zaposlovanje delavcev, ker naj v praksi delavec največkrat ne bi imel druge izbire, kot da v okviru verige pogodb, ki so ga
         vezale na delodajalca, sprejme prekinitve 20 delovnih dni. Poleg tega lahko taki nacionalni predpisi povzročijo ne le, da
         veliko število delovnih razmerij za določen čas dejansko ne bo uživalo varstva delavcev, ki se želi doseči z Direktivo 1999/70
         in okvirnim sporazumom, zato bo njun namen v velikem delu ostal brez bistva, ampak tudi, da bodo lahko delodajalci taka razmerja
         zlorabljali.

      (Glej točke od 84 do 86, 89 in točko 2 izreka.)
      4.        Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen 18. marca 1999, iz Priloge k Direktivi Sveta 1999/70 o okvirnem sporazumu
         o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da če zadevni notranji pravni red države
         članice v sektorju, ki se presoja, ne vsebuje drugega učinkovitega ukrepa za preprečitev ali, odvisno od pomena, kaznovanje
         zlorabe zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas, okvirni sporazum nasprotuje uporabi nacionalnih predpisov, s katerimi
         se samo v javnem sektorju absolutno prepoveduje, da bi zaporedne pogodbe o zaposlitvi za določen čas, katerih dejanski namen
         je bil pokriti „stalne in trajne potrebe“ delodajalca in ki jih je treba šteti za zlorabe, prešle v pogodbe o zaposlitvi za
         nedoločen čas.

      (Glej točko 105 in točko 3 izreka.)
      5.        Nacionalna sodišča so v primeru prepoznega prenosa direktive v pravni red zadevne države članice in odsotnosti neposrednega
         učinka upoštevnih določb te direktive od izteka roka za prenos naprej dolžna notranje pravo razlagati kar se da glede na besedilo
         in namen zadevne direktive, da bi se dosegli cilji, ki jim ta direktiva sledi, pri čemer ima prednost razlaga nacionalnih
         pravil, ki je najbolj skladna s tem namenom, da bi se tako prišlo do rešitve v skladu z določbami navedene direktive.

      Iz tega nujno izhaja, da v takem primeru datum, ko nacionalni ukrepi za prenos dejansko začnejo veljati v zadevni državi članici,
         ni upoštevno merilo. S tako rešitvijo bi se namreč resno ogrozila polni učinek prava Skupnosti in enotna uporaba tega prava,
         zlasti po direktivah. Poleg tega od datuma, ko je začela veljati direktiva, sodišča držav članic ne smejo razlagati notranjega
         prava tako, da bi lahko po izteku roka za prenos resno ogrozila dosego namena te direktive.

      (Glej točke 115, 116, 123, 124 in točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 4. julija 2006(*)

      „Direktiva 1999/70/ES − Določbi 1(b) in 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas − Veriženje pogodb o zaposlitvi za določen
         čas v javnem sektorju − Pojma ‚zaporedne pogodbe‘ in ‚objektivni razlogi‘, ki upravičujejo podaljševanje takih pogodb − Ukrepi
         za preprečevanje zlorab − Sankcije − Pomen obveznosti primerne razlage“

      V zadevi C-212/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Monomeles Protodikeio Thessalonikis
         (Grčija) z odločbo z dne 8. aprila 2004, ki je na Sodišče prispela 17. maja 2004, v postopku

      Konstantinos Adeneler,

      Pandora Kosa-Valdirka,

      Nikolaos Markou,

      Agapi Pantelidou,

      Christina Topalidou,

      Apostolos Alexopoulos,

      Konstantinos Vasiniotis,

      Vasiliki Karagianni,

      Apostolos Tsitsionis,

      Aristeidis Andreou,

      Evangelia Vasila,

      Kalliopi Peristeri,

      Spyridon Sklivanitis,

      Dimosthenis Tselefis,

      Theopisti Patsidou,

      Dimitrios Vogiatsis,

      Rousas Voskakis,

      Vasileios Giatakis
      proti
      Ellinikos Organismos Galaktos (ELOG),

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas in J. Malenovský, predsedniki senatov, J.-P. Puissochet,
         R. Schintgen (poročevalec), sodnika, N. Colneric, sodnica, J. Klučka, U. Lõhmus in E. Levits, sodnika,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. septembra 2005,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za g. Adenelerja in 17 drugih tožečih strank v postopku v glavni stvari V. Christianos, A. Kazakos in C. Nikoloutsopoulos,
         dikigori,

      –        za Ellinikos Organismos Galaktos (ELOG) K. Mamelis, P. Tselepidis in I. Tsitouridis, dikigori,
      –        za grško vlado A. Samoni-Rantou in E.-M. Mamouna, zastopnici, ter I. Bakopoulos in V. Kyriazopoulos, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Patakia in N. Yerrell, zastopnici,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 27. oktobra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb 1 in 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega
         18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum), ki je v prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem
         sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL L 175, str. 43), in na obseg obveznosti primerne razlage,
         ki jo imajo sodišča držav članic.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med g. Adenelerjem in 17 drugimi delavci ter njihovim delodajalcem, Ellinikos Organismos
         Galaktos (grški organ za mleko, v nadaljevanju: ELOG), ker navedenim delavcem delodajalec ni podaljšal pogodb o zaposlitvi
         za določen čas.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva 1999/70 temelji na členu 139(2) ES in ima na podlagi člena 1 namen „uveljaviti okvirni sporazum […], sklenjen […]
         med splošnimi medpanožnimi organizacijami (ETUC, UNICE in CEEP), ki je priloga [k] tej direktivi“.

      4        Iz tretje, šeste, sedme, od trinajste do petnajste in iz sedemnajste uvodne izjave navedene direktive ter iz prvega do tretjega
         podostavka preambule in točk 3, od 5 do 8 in 10 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma izhaja:

      –        dokončno oblikovanje notranjega trga mora izboljšati življenjske in delovne pogoje delavcev v Evropski skupnosti s pomočjo
         procesa usklajevanja teh pogojev, zlasti v zvezi z oblikami zaposlovanja, ki jih ne urejajo pogodbe za nedoločen čas, da bi
         se doseglo boljše ravnotežje med prožnostjo delovnega časa in varnostjo delavcev;

      –        države članice ne morejo zadovoljivo uresničiti teh ciljev, zato so bili ocenjeni za primerne pravno zavezujoči ukrepi Skupnosti,
         izdelani v tesnem sodelovanju s predstavljajočimi socialnimi partnerji;

      –        stranke okvirnega sporazuma priznavajo, da na eni strani pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas so in bodo splošna oblika delovnih
         razmerij, ker prispevajo h kakovostnemu življenju zadevnih delavcev in k izboljšanju poslovnih rezultatov, vendar pa na drugi
         strani pogodbe o zaposlitvi za določen čas v določenih okoliščinah ustrezajo potrebam delodajalcev, pa tudi delavcev;

      –        okvirni sporazum določa splošna načela in minimalne zahteve v zvezi z delom za določen čas, pri čemer uvaja zlasti splošni
         okvir za zagotavljanje enake obravnave delavcev, zaposlenih za določen čas, tako da se jih ščiti pred diskriminacijo, in za
         preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja delovnih razmerij za določen čas, ker ta sporazum od držav članic in socialnih
         partnerjev zahteva, naj podrobno določijo načine izvajanja navedenih načel ter izpolnjevanja minimalnih zahtev, da bi se upoštevala
         dejanskost posebnih nacionalnih razmer, razmer v posameznih sektorjih in sezonskih poklicih;

      –        tako je torej Svet Evropske unije menil, da je ustrezni instrument za izvajanje okvirnega sporazuma direktiva, ker zavezuje
         države članice glede rezultatov, ki jih je treba doseči, prepušča pa jim izbiro oblike in načinov;

      –        zlasti glede izrazov, uporabljenih v okvirnem sporazumu, ki niso natančno določeni, Direktiva 1999/70 državam članicam omogoča,
         da jih opredelijo skladno z nacionalno zakonodajo in/ali običaji, če te opredelitve spoštujejo vsebino okvirnega sporazuma;

      –        po mnenju podpisnic okvirnega sporazuma je uporaba pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki temeljijo na objektivnih razlogih,
         način preprečevanja zlorab v škodo delavcev.

      5        V skladu z določbo 1 okvirnega sporazuma je njegov namen:

      „(a)      izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije;
      (b)      vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.“
      6        Določba 2 okvirnega sporazuma določa:

      „1.      Ta sporazum se uporablja za delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor
         ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici.

      2.      Po posvetovanju s socialnimi partnerji lahko države članice in/ali socialni partnerji določijo, da se ta sporazum ne uporablja
         za:

      (a)      začetno poklicno usposabljanje in vajeniške programe,
      (b)      pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja, ki so bila sklenjena v okviru posebnega javnega ali javno podprtega usposabljanja,
         programov povezovanja in poklicnega prekvalificiranja.“

      7        Določba 3 tega okvirnega sporazuma določa:

      „1.      V tem sporazumu izraz ‚delavec, zaposlen za določen čas‘ pomeni osebo, ki ima pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, sklenjeno
         neposredno med delodajalcem in delavcem in pri katerem je konec pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja določen z objektivnimi
         pogoji, kakršni so potek določenega datuma, dokončanje določene naloge ali nastop posebnega dogodka.

      2.      V tem sporazumu izraz ‚primerljiv delavec, zaposlen za nedoločen čas‘ pomeni osebo, ki ima pogodbo o zaposlitvi ali delovno
         razmerje za nedoločen čas v istem podjetju, opravlja enako ali podobno delo/poklic, pri čemer se upošteva izobrazba/strokovnost.
         Če v istem podjetju ni primerljivega delavca, zaposlenega za nedoločen čas, se za primerjavo uporabi veljavna kolektivna pogodba
         ali, če take pogodbe ni, nacionalna zakonodaja, kolektivne pogodbe ali običaji.“

      8        Določba 5 okvirnega sporazuma določa:

      „1.      Za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerjih za določen čas, države članice
         po posvetovanju s socialnimi partnerji skladno z nacionalno zakonodajo, kolektivnimi pogodbami ali običaji in/ali socialni
         partnerji, kadar ni ustreznih pravnih ukrepov, ki bi preprečevali zlorabo, uvedejo enega ali več naslednjih ukrepov tako,
         da upoštevajo potrebe posameznih sektorjev in/ali kategorij delavcev:

      (a)      objektivne razloge, ki upravičujejo obnovitev takšnih pogodb ali razmerij;
      (b)      najdaljše skupno trajanje zaporednih pogodb ali razmerij za določen čas;
      (c)      število obnovitev takšnih pogodb ali razmerij.
      2.      Države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji po potrebi določijo, pod kakšnimi pogoji se
         pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja:

      (a)      štejejo za ‚zaporedna‘,
      (b)      štejejo za pogodbe ali razmerja za nedoločen čas.“
      9        Določba 8 okvirnega sporazuma določa:

      „1.      Države članice in/ali socialni partnerji lahko ohranijo ali sprejmejo določbe, ki so za delavce ugodnejše od zapisanih v tem
         sporazumu.

      […]
      3.      Izvajanje določb tega sporazuma ni veljavna podlaga za zniževanje splošne ravni zaščite delavcev na področju, na katero se
         nanaša ta sporazum.

      […]“
      10      V skladu s členom 2, prvi in drugi pododstavek, Direktive 1999/70:

      „Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 10. julija 2001 ali
         zagotovijo, da najpozneje do omenjenega datuma delodajalci in delojemalci po dogovoru uvedejo potrebne ukrepe, pri čemer jih
         morajo države članice uvesti tako, da bodo vedno lahko zagotavljale rezultate, ki jih nalaga ta direktiva. O tem takoj obvestijo
         Komisijo.

      Države članice imajo na voljo, če je to potrebno ter po posvetovanju z delodajalci in delojemalci, največ eno leto za upoštevanje
         posebnih težav ali za izvajanje kolektivne pogodbe. O takih okoliščinah takoj obvestijo Komisijo.“

      11      Člen 3 te direktive določa:

      „Ta direktiva začne veljati na dan objave v Uradnem listu Evropskih skupnosti.“

       Nacionalna ureditev
      12      Komisija je navedla, da jo je grška vlada obvestila, da namerava uporabiti pravico iz člena 2, drugi pododstavek, Direktive
         1999/70, do dodatnega roka za sprejetje potrebnih ukrepov za izvajanje te direktive, ki se je zaradi tega podaljšanja iztekel
         šele 10. julija 2002.

      13      Navedena direktiva je bila v grški pravni red prenesena v aprilu leta 2003.

      14      Dejansko je Predsedniški dekret št. 81/2003 z določbami o delavcih, zaposlenih za določen čas (FEK A’ 77/2.4.2003), ki je
         bil prvi ukrep prenosa Direktive 1999/70, začel veljati 2. aprila 2003.

      15      Člen 2(1) navedenega dekreta določa, da se ta dekret uporablja „za delavce, ki imajo pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje
         za določen čas“.

      16      Člen 2(1) navedenega predsedniškega dekreta je bil na podlagi člena 1 Predsedniškega dekreta št. 180/2004 (FEK A’ 160/23.8.2004),
         ki je začel veljati 23. avgusta 2004, nadomeščen z naslednjim besedilom:

      „Ta predsedniški dekret se uporablja za delavce v zasebnem sektorju, ki imajo pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje za
         določen čas […]“

      17      Prvotno je člen 5 Predsedniškega dekreta št. 81/2003 z naslovom „Določbe o zaščiti delavcev in o preprečevanju zlorab zakona
         v njihovo škodo“ določal:

      „1.      Neomejene obnovitve pogodb o zaposlitvi za določen čas so dovoljene, če so upravičene z objektivnimi razlogi.
      a)      Ta objektivni razlog je podan zlasti v naslednjih primerih:
      [...] Kadar sklenitev pogodbe o zaposlitvi za določen čas narekuje določba zakona ali uredbe [...]
      b)      Če delavec ne dokaže nasprotnega, se objektivni razlog domneva v sektorjih, v katerih se take pogodbe sklepajo zaradi značilnosti
         njihove dejavnosti ali zaradi dela, ki v njih poteka […]

      […]
      3.      Kadar skupno trajanje veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas preseže dve leti, ne da bi bilo upravičeno
         z enim od razlogov iz odstavka ena tega člena, se domneva, da pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja pokrivajo stalne in
         trajne potrebe podjetja ali obrata, tako da preidejo v pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za nedoločen čas. Če je v
         navedenih dveh letih prišlo do več kot treh zaporednih obnovitev v smislu odstavka 4 tega člena, ne da bi bile upravičene
         z enim od razlogov iz odstavka 1, se domneva, da te obnovitve pokrivajo stalne in trajne potrebe podjetja ali obrata, tako
         da ustrezne pogodbe preidejo v pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za nedoločen čas.

      V vsakem od teh primerov lahko delodajalec dokaže obratno.
      4.      Za ‚zaporedne‘ štejejo pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas, sklenjena med istim delodajalcem in istim
         delavcem pod enakimi ali podobnimi pogoji, če med njimi ni časovnega presledka več kot dvajset delovnih dni.

      5.      Določbe tega člena se uporabljajo za pogodbe o zaposlitvi ali za obnovitve pogodb o zaposlitvi ali za delovna razmerja, ki
         so bila sklenjena po začetku veljave tega dekreta.“

      18      Po začetku veljave Predsedniškega dekreta št. 180/2004 navedeni člen 5 določa:

      „1.      Neomejene obnovitve pogodb o zaposlitvi za določen čas so dovoljene, če jih upravičuje objektiven razlog. Tak objektiven razlog
         obstaja zlasti:

      če obnovitev upravičujejo bodisi oblika, značaj ali dejavnost delodajalca ali podjetja bodisi razlogi ali posebne potrebe,
         če te okoliščine izhajajo neposredno ali posredno iz zadevne pogodbe; na primer pri začasnem nadomeščanju delavca, izvajanju
         začasnih del, začasnem povečanju obsega dela, ali če je pogodba za določen čas sklenjena zaradi usposabljanja ali izobraževanja,
         če je cilj obnovljene pogodbe o zaposlitvi olajšati prehod delavca na podobno delovno mesto ali uresničiti določeno delo ali
         program, ali če je povezana z nastopom določenega dogodka [...]

      […]
      3.      Kadar skupno trajanje veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas preseže dve leti, se domneva, da
         je namen teh pogodb ali delovnih razmerij pokrivanje stalnih in trajnih potreb podjetja ali obrata, tako da preidejo v pogodbe
         o zaposlitvi ali delovna razmerja za nedoločen čas. Če je prišlo v navedenih dveh letih do več kot treh zaporednih obnovitev
         v smislu odstavka 4 tega člena, se domneva, da je namen teh obnovitev pokrivanje stalnih in trajnih potreb podjetja ali obrata,
         tako da ustrezne pogodbe preidejo v pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za nedoločen čas.

      V vsakem od teh primerov lahko delodajalec dokaže obratno.
      4.      Za ‚zaporedne‘ štejejo pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas, sklenjena med istim delodajalcem in istim
         delavcem pod enakimi ali podobnimi pogoji, če med njimi ni časovnega presledka več kot petinštirideset delovnih ali drugih
         dni. Če gre za skupino, se pri uporabi prejšnjega pododstavka šteje, da izraz ‚isti delodajalec‘ zajema vsa podjetja dane
         skupine.

      5.      Določbe tega člena se uporabljajo za pogodbe o zaposlitvi ali za obnovitve pogodb o zaposlitvi ali za delovna razmerja, ki
         so bila sklenjena po začetku veljave tega dekreta.“

      19      Člen 21 Zakona št. 2190/1994 o ustanovitvi neodvisnega organa, odgovornega za izbiro osebja in urejanje upravnih vprašanj
         (FEK A’ 28/3.3.1994) določa:

      „1.      Javne službe in pravne osebe […] lahko zaposlujejo osebje na podlagi pogodbe o zaposlitvi zasebnega prava za določen čas,
         da bi zadovoljile sezonske potrebe ali druge periodične ali začasne potrebe, pod pogoji in v skladu s postopkom, določenim
         v nadaljevanju.

      2.      Trajanje zaposlitve osebja iz odstavka 1 ne sme preseči 8 mesecev v celotnem obdobju 12 mesecev. Kadar se osebje v skladu
         z veljavnimi določbami zaposli začasno zaradi nujnih potreb, odsotnosti osebja ali prostih delovnih mest, trajanje zaposlitve
         ne sme preseči štirih mesecev za isto osebo. Podaljšanje pogodbe o zaposlitvi ali sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi v istem
         letu ter prehod v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas so nični.“

      20      Predsedniški dekret št. 164/2004 o določbah o delavcih, zaposlenih na podlagi pogodb za določen čas v zasebnem sektorju (FEK A’
         134/19.7.2004), je v grško zakonodajo, ki se uporablja za državno osebje in za javni sektor v širšem pomenu, prenesel Direktivo
         1999/70. Veljati je začel 19. julija 2004.

      21      Člen 2(1) navedenega predsedniškega dekreta določa:

      „Določbe tega dekreta se uporabljajo za javni sektor […] in za osebje občinskih in mestnih podjetij, zaposleno na podlagi
         pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja za določen čas, ali na podlagi pogodbe o delu ali vsake druge oblike pogodbe ali
         delovnega razmerja, ki prikriva vez podrejenosti.“

      22      Člen 5 Predsedniškega dekreta št. 164/2004 vsebuje zlasti naslednje določbe:

      „1.      Prepovedane so zaporedne pogodbe, ki se sklenejo in izvajajo med istim delodajalcem in istim delavcem v enaki ali podobni
         poklicni stroki in pod enakimi ali podobnimi delovnimi pogoji v časovnih presledkih, krajših od treh mesecev.

      2.      Izjemoma je sklepanje teh pogodb dovoljeno, kadar ga upravičuje objektiven razlog. Objektiven razlog obstaja, kadar so pogodbe,
         ki sledijo prvotni pogodbi, sklenjene zaradi istovrstnih posebnih potreb, ki so neposredno ali posredno povezane z obliko,
         vrsto/značilnostmi ali dejavnostjo podjetja.

      […]
      4.      V nobenem primeru ne smejo biti sklenjene več kot tri zaporedne pogodbe […]“
      23      Člen 11 Predsedniškega dekreta št. 164/2004 vsebuje naslednje prehodne določbe:

      „1.      Zaporedne pogodbe v smislu člena 5(1) preidejo v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, če so bile sklenjene, preden je začel
         veljati ta dekret, in se ob začetku veljavnosti tega dekreta še uporabljajo, ter če so kumulativno izpolnjeni naslednji pogoji:

      a)      skupno trajanje zaporednih pogodb pred začetkom veljave tega dekreta je najmanj 24 mesecev, neodvisno od števila obnovitev,
         oziroma je po sklenitvi prvotne pogodbe v smislu člena 5(1) [tega dekreta] prišlo do najmanj 3 obnovitev, pri čemer je skupno
         trajanje zaposlitve v 24 mesecih po prvotni pogodbi najmanj 18 mesecev;

      b)      celotna zaposlitev pod (a) je bila izvedena pri isti instituciji, z enakimi ali podobnimi funkcijami in pod enakimi ali podobnimi
         pogoji kot prvotna pogodba o zaposlitvi […];

      c)      predmet pogodbe so dejavnosti, ki se neposredno ali posredno nanašajo na stalne in trajne potrebe zadevne institucije, kot
         so določene z javnim interesom, za katerega je zadolžena ta institucija;

      d)      celotna zaposlitev v smislu zgornjega besedila je bila zaposlitev za polni ali krajši delovni čas, opravljene naloge pa so
         bile enake ali podobne kot naloge, ki jih je določala prvotna pogodba […]

      4.      Določbe tega člena veljajo za delavce v javnem sektorju […] in za delavce v občinskih podjetjih […]
      5.      Določbe odstavka 1 tega člena veljajo tudi za pogodbe, ki so prenehale veljati v treh mesecih pred začetkom veljave tega dekreta.
         Te pogodbe štejejo za zaporedne pogodbe, ki so veljale do začetka veljave tega dekreta. Pogoj iz odstavka 1(a) tega člena
         mora biti izpolnjen na dan prenehanja pogodbe.

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      24      Iz spisa, ki ga je Sodišču predložilo predložitveno sodišče, izhaja, da so tožeče stranke v postopku v glavni stvari – ki
         so zaposlene kot odgovorne osebe za odvzeme vzorcev, tajnice, tehniki in veterinarji, po maju 2001 in pred zadnjim dnem, ko
         bi morala biti v grški pravni red prenesena Direktiva 1999/70, torej pred 10. julijem 2002 – z ELOG-om, pravno osebo zasebnega
         prava, ki deluje v javnem sektorju, s sedežem v Solunu, sklenile več zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas, izmed
         katerih so zadnje prenehale med junijem in septembrom leta 2003, ne da bi bile podaljšane (v nadaljevanju: zadevne pogodbe).
         Vsaka od teh pogodb, tako prvotna pogodba kot zaporedne pogodbe, ki so ji sledile, je bila sklenjena za 8 mesecev, med njimi
         pa so bili različni časovni presledki, in sicer najmanj 22 dni in največ 10 mesecev in 26 dni. Tožeče stranke v postopku v
         glavni stvari so bile vsakič ponovno zaposlene na istem delovnem mestu, kot je bilo delovno mesto, za katero so sklenile prvotno
         pogodbo. Vsi zadevni delavci so imeli na dan začetka veljave Predsedniškega dekreta št. 81/2003 sklenjeno tako pogodbo za
         določen čas.

      25      Njihove pogodbe niso bile obnovljene in od takrat so zadevne osebe brezposelne ali pa na podlagi začasnih sodnih odredb začasno
         zaposlene pri ELOG-u.

      26      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so vložile tožbo na Monomeles Protodikeio Thessalonikis, da bi to ugotovilo, da
         so zadevne pogodbe v skladu z okvirnim sporazumom pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas. V ta namen navajajo, da so za ELOG
         opravljale redne storitve, ki ustrezajo „stalnim in trajnim potrebam“ v smislu nacionale ureditve, tako da je njihov delodajalec
         z veriženjem pogodb o zaposlitvi za določen čas zagrešil zlorabo, ker noben objektiven razlog ni upravičil prepovedi iz člena
         21(2) Zakona št. 2190/1994, da bi zadevna delovna razmerja prešla v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas.

      27      Po mnenju predložitvenega sodišča je taka sprememba zadevnih pogodb potrebna pred odločitvijo o drugih predlogih tožečih strank
         v postopku v glavni stvari, kot sta ponovna zaposlitev tožečih strank in plačilo njihovih dolgovanih plač.

      28      Predložitveno sodišče, ki meni, da določba 5 okvirnega sporazuma države članice široko pooblašča za prosto presojo pri njegovem
         prenosu v notranji pravni red in da ni dovolj natančna in brezpogojna, da bi imela neposreden učinek, se najprej sprašuje,
         od katerega dne je treba pri prepoznem prenosu Direktive 1999/70 nacionalno pravo razlagati v skladu s to direktivo. Glede
         tega navaja več datumov, in sicer objavo navedene direktive v Uradnem listu Evropskih skupnosti, ki ustreza datumu začetka
         veljave te direktive, iztek roka za prenos ter začetek veljave Predsedniškega dekreta št. 81/2003.

      29      Nato se sprašuje o obsegu pojma „objektivni razlogi“ v smislu določbe 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma, ki lahko upravičijo
         obnovitev pogodb ali delovnih razmerij za določen čas, upoštevajoč člen 5(1)(a) Predsedniškega dekreta št. 81/2003, ki omogoča
         neomejene obnovitve pogodb o zaposlitvi za določen čas, zlasti kadar jih nalaga zakonska ali podzakonska določba.

      30      Predložitveno sodišče se sprašuje tudi, ali so pogoji obnovitve pogodbe o zaposlitvi za določen čas, kot izhajajo iz povezanih
         določb člena 5(3) in (4) Predsedniškega dekreta št. 81/2003, v skladu z načelom sorazmernosti in s polnim učinkom Direktive
         1999/70.

      31      Nazadnje se predložitveno sodišče potem, ko je ugotovilo, da sklicevanje na člen 21 Zakona št. 2190/1994 kot na podlago za
         sklenitev zasebnopravnih pogodb o zaposlitvi za določen čas, medtem ko imajo te pogodbe namen pokriti „stalne in trajne potrebe“,
         pomeni zlorabo, sprašuje, ali v takem primeru prepoved iz odstavka 2, zadnji stavek, navedenega člena 21, da bi pogodbe o
         zaposlitvi za določen čas prešle v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, ne ogroža polnega učinka prava Skupnosti in ali
         je prepoved v skladu z namenom iz določbe 1(b) okvirnega sporazuma, katerega cilj je preprečiti zlorabe, ki so posledica veriženja
         pogodb o zaposlitvi za določen čas.

      32      V teh okoliščinah je Monomeles Protodikeio Thessalonikis odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži
         naslednja vprašanja v različici, ki jo je to sodišče potrdilo z odločbo z dne 5. julija 2004:

      „1.      Ali mora nacionalno sodišče – v mejah mogočega – nacionalno pravo razlagati v skladu z direktivo, ki je bila z zamudo prenesena
         v nacionalni pravni red,

      (a)      od datuma, ko je direktiva začela veljati, ali
      (b)      od datuma, ko se je iztekel rok za prenos direktive, ki ni bil spoštovan, ali
      (c)      od datuma, ko je začel veljati nacionalni izvedbeni predpis?
      2.      Ali je treba določbo 5, [točka]1(a), okvirnega sporazuma [...] razlagati tako, da je poleg razlogov v zvezi z naravo, vrsto
         ali značilnostmi zaposlitve ali drugih podobnih razlogov že samo dejstvo, da sklepanje pogodb o zaposlitvi za določen čas
         nalaga zakonska ali podzakonska določba, lahko objektivni razlog, ki upravičuje zaporedne obnovitve ali sklenitev zaporednih
         pogodb o zaposlitvi za določen čas?

      3.      a)     Ali je taka nacionalna določba, kot je člen 5(4) Predsedniškega dekreta št. 81/2003, v skladu s katero se pogodbe, sklenjene
         med istim delodajalcem in istim delavcem, za katere so značilni enaki ali podobni delovni pogoji in časovni presledek med
         njimi ni daljši od dvajset dni, štejejo za zaporedne pogodbe, združljiva z določbo 5, točki 1 in 2, okvirnega sporazuma […]?

      b)      Ali se lahko določba 5, [točki] 1 in 2, okvirnega sporazuma […] razlaga tako, da se domneva, da je delovno razmerje med delavcem
         in njegovim delodajalcem sklenjeno za nedoločen čas samo, če je izpolnjen pogoj iz člena 5(4) Predsedniškega dekreta št. 81/2003?

      4.      Ali je prepoved iz člena 21 Zakona št. 2190/1994, da bi se zaporedne pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki so bile sicer
         sklenjene, da bi pokrile izredne ali sezonske potrebe delodajalca, dejansko pa z namenom, da bi pokrile njegove stalne in
         trajne potrebe, spremenile v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, v skladu z načelom polnega učinka prava Skupnosti in z
         namenom določbe 5, [točki] 1 in 2, v povezavi z določbo 1 okvirnega sporazuma […]?“

       Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
       Stališča, predložena Sodišču
      33      Komisija, ki ni izrecno zatrjevala nedopustnosti prvega vprašanja, meni, da ni očitno, da je prvo vprašanje pomembno za rešitev
         spora o glavni stvari. Dvome o tem utemeljuje z okoliščino, da so zadevne pogodbe prenehale šele po začetku veljave Predsedniškega
         dekreta št. 81/2003, katerega namen je prenos Direktive 1999/70 v grški pravni red. Tako naj bi bilo nejasno, zakaj je predložitveno
         sodišče postavilo vprašanje o obveznosti, ki jo je imelo že pred prenosom te direktive, da nacionalno pravo razlaga v skladu
         s to direktivo.

      34      Grška vlada dvomi, da sta drugo in tretje vprašanje upoštevni za rešitev spora o glavni stvari.

      35      Glede tega ugotavlja, da – kot izhaja iz člena 2(1) Predsedniškega dekreta št. 81/2003, kot je bil spremenjen s Predsedniškim
         dekretom št. 180/2004 – so se določbe prvonavedenega dekreta uporabljale samo za delavce, zaposlene v zasebnem sektorju, ki
         so imeli z delodajalcem sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za določen čas.

      36      Nasprotno naj bi bila za državno osebje in javni sektor v širšem smislu Direktiva 1999/70 prenesena s Predsedniškim dekretom
         št. 164/2004. Vendar naj bi, upoštevajoč prehodne določbe iz člena 11 tega dekreta, slednji urejal posledice prepoznega prenosa
         te direktive.

      37      Navedeni člen 11 naj bi zaporedne pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z uslužbenci v zasebnem sektorju julija 2002 − kar je zadnji
         datum, določen za prenos Direktive 1999/70 −, spremenil v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, pod pogojem, da so bile te
         pogodbe veljavne 19. julija 2004, na dan začetka veljave Predsedniškega dekreta št. 164/2004, ali da so prenehale v treh mesecih
         pred tem dnem.

      38      Posledično naj bi bili drugo in tretje vprašanje, ki sta se sklicevali na Predsedniški dekret št. 81/2003, po začetku veljave
         Predsedniškega dekreta št. 164/2004 brezpredmetni, ker prvonavedeni dekret v postopku v glavni stvari ni bil uporaben. Poleg
         tega naj bi jih med 18 tožečimi strankami v postopku v glavni stvari 9 izpolnjevalo pogoje, ki se zahtevajo za spremembo delovnih
         razmerij v pogodbe za nedoločen čas v skladu z določbami člena 11 Predsedniškega dekreta št. 164/2004.

       Presoja Sodišča
      39       V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da lahko po členu 234 ES sodišče v državi članici, ki se mu postavi vprašanje o razlagi
         Pogodbe ES ali aktov institucij Skupnosti, to vprašanje predloži v odločanje Sodišču, če meni, da je odločitev Sodišča potrebna
         za izdajo njegove sodbe (glej zlasti sodbi z dne 21. marca 2002 v zadevi Cura Anlagen, C-451/99, Recueil, str. I-3193, točka
         22, in z dne 22. novembra 2005 v zadevi Mangold, C-144/04, ZOdl., str. I-9981, točka 33).

      40      Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, je postopek po členu 234 ES sredstvo sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči,
         s pomočjo katerega Sodišče nacionalnim sodiščem posreduje elemente za razlago prava Skupnosti, ki jih potrebujejo za odločitev
         v sporih, o katerih odločajo (glej zlasti sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Schmidberger, C‑112/00, Recueil, str. I‑5659,
         točka 30 in navedena sodna praksa).

      41      V okviru tega sodelovanja je samo nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki neposredno pozna dejstva, ki so vzrok spora,
         ter mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bo izdalo, tisto, ki glede na posebnosti zadeve presodi, ali je za izdajo
         njegove sodbe potrebno sprejetje predhodne odločbe in ali so vprašanja za Sodišče pomembna. Ker se postavljena vprašanja nanašajo
         na razlago prava Skupnosti, Sodišče načeloma mora odločiti (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Schmidberger, točka 31, in Mangold,
         točki 34 in 35).

      42      Vendar Sodišče meni, da mora pri preizkusu svoje pristojnosti preveriti okoliščine, v katerih se je nanj obrnil nacionalni
         sodnik. Uporaba medsebojnega sodelovanja, v katerem mora potekati postopek za izdajo predhodne odločbe, namreč vključuje to,
         da nacionalno sodišče upošteva nalogo, zaupano Sodišču, da pomaga pravosodju držav članic, ne pa, da izdaja posvetovalna mnenja
         o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Mangold, točka 36 in navedena sodna praksa).

      43      Ob upoštevanju te naloge je Sodišče presodilo, da ne more odločati o predhodnem vprašanju, ki ga je postavilo nacionalno sodišče,
         če je očitno, da razlaga prava Skupnosti ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari (glej zgoraj
         navedeno sodbo Mangold, točka 37).

      44      V tej zadevi pa je treba ugotoviti, da ni očitno, da se vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nanašajo na
         tak primer.

      45      Prvič, glede dvomov, ki jih je izrazila Komisija o pomembnosti prvega vprašanja, iz spisa, ki ga je predložitveno sodišče
         posredovalo Sodišču, izhaja, da je veliko tožečih strank v postopku v glavni stvari z ELOG-om sklenilo prvo pogodbo o zaposlitvi
         za 8 mesecev pred 10. julijem 2002, ki je bil zadnji datum, določen za prenos Direktive 1999/70, ali celo pred 10. julijem
         2001, ki je bil redno določen za prenos te direktive v pravni red držav članic. Poleg tega iz navedenega spisa izhaja, da
         so bile pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki so jih nekatere izmed tožečih strank ponovno sklenile z istim delodajalcem,
         sklenjene samo 22 dni po prenehanju prejšnje pogodbe.

      46      Tudi ob predpostavki, da je Helenska republika spoštovala formalnosti, ki se zahtevajo za uporabo pravice do podaljšanja roka
         za prenos Direktive 1999/70 do 10. julija 2002, je bil ta prenos, kot je priznala tudi sama grška vlada, v vsakem primeru
         zamuden, ker je prvi izvedbeni predpis v tej državi članici začel veljati šele v aprilu 2003 (glej točki 13 in 14 te sodbe).
         Poleg tega je prvo vprašanje jasno postavljeno ob upoštevanju takega prepoznega prenosa navedene direktive v nacionalni pravni
         red. Razen tega se določbe člena 5 Predsedniškega dekreta št. 81/2003 ne uporabljajo za pogodbe, sklenjene pred začetkom veljave
         tega dekreta.

      47      V teh pogojih si je predložitveno sodišče utemeljeno zastavilo vprašanje, od katerega dne naprej imajo sodišča držav članic
         obveznost razlage nacionalnega prava v skladu z direktivo, in zlasti, ali taka obveznost obstaja od začetka veljave direktive
         ali vsaj od izteka roka, ki je bil državam članicam določen za izvedbo prenosa.

      48      Kljub temu se lahko vprašanje o obsegu obveznosti ustrezne razlage, ki jo imajo nacionalna sodišča, koristno preizkusi samo,
         če bi odgovor Sodišča na eno ali več drugih postavljenih vprašanj predložitveno sodišče pripeljal do tega, da preizkusi skladnost
         norme nacionalnega prava z zahtevami prava Skupnosti. Torej bo treba prvo vprašanje preizkusiti nazadnje.

      49      Drugič, glede drugega in tretjega vprašanja je treba poudariti, da vprašanje, kateri izmed predsedniških dekretov št. 81/2003,
         164/2004 in 180/2004 se uporabi za tožeče stranke v postopku v glavni stvari, sodi v razpravo pred predložitvenim sodiščem,
         ki mora o njem presojati samo.

      50      Poleg tega ni sporno, da vse tožeče stranke v postopku v glavni stvari ne morejo imeti koristi od prehodnih določb iz predpisov,
         ki jih je Helenska republika sprejela v letu 2004, da je posebej uredila javni sektor.

      51      Glede na vse zgoraj navedene ugotovitve ni mogoče utemeljeno trditi, da se je v tej zadevi Sodišču predlagalo, naj odloči
         o vprašanjih, ki bi bila za odločitev, ki naj bi jo sprejelo predložitveno sodišče, nepomembna.

      52      V predložitveni odločbi in spisu, ki ju je Sodišču predložilo nacionalno sodišče, namreč ni nobenega dokaza, ki bi vzbujal
         dvom o resničnosti spora o glavni stvari in o presoji nacionalnega sodišča o nujnosti predhodne odločbe, da bi lahko ob upoštevanju
         odgovorov Sodišča na postavljena vprašanja rešilo ta spor.

      53      Posledično je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      54      Da bi se ustrezno odgovorilo na postavljena vprašanja, je treba najprej pojasniti, da se Direktiva 1999/70 in okvirni sporazum
         uporabljata tudi za pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja za določen čas, sklenjena med upravami in drugimi subjekti javnega
         sektorja.

      55      Določbe teh dveh aktov namreč ne vsebujejo nobene navedbe, na podlagi katere bi lahko sklepali, da je njuno področje uporabe
         omejeno na pogodbe za določen čas, ki so jih delavci sklenili zgolj z delodajalci zasebnega sektorja.

      56      Nasprotno, na eni strani, kot izhaja iz besedila določbe 2, točka 1, okvirnega sporazuma, je področje njegove uporabe široko
         opredeljeno in se na splošno nanaša na „delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno
         razmerje, kakor ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici“. Poleg tega opredelitev pojma
         „delavec, zaposlen za določen čas“ v smislu okvirnega sporazuma iz njegove določbe 3, točka 1, zajema vse delavce, ne da bi
         razlikovala glede na javni ali zasebni značaj delodajalca, pri katerem so zaposleni.

      57      Na drugi strani daje določba 2, točka 2, navedenega okvirnega sporazuma, ki nikakor ne predvideva izključitve pogodb o zaposlitvi
         ali delovnih razmerij za določen čas, sklenjenih z javnim delodajalcem, državam članicam in/ali socialnim partnerjem možnost,
         da določijo, da se ta okvirni sporazum ne uporablja za „začetno poklicno usposabljanje in vajenišk[e] program[e]“ ter pogodbe
         o zaposlitvi in delovna razmerja, „ki so bila sklenjena v okviru posebnega javnega ali javno podprtega usposabljanja, programov
         povezovanja in poklicnega prekvalificiranja“.

       Drugo vprašanje
      58      To vprašanje se nanaša na razlago pojma „objektivni razlogi“, ki glede na določbo 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma, upravičujejo
         obnovitev zaporednih pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.

      59      V tem okviru predložitveno sodišče zlasti sprašuje, ali je po zgledu takega nacionalnega predpisa, kot je prvotna različica
         člena 5(1)(a) Predsedniškega dekreta št. 81/2003, lahko zgolj okoliščina, da sklenitev pogodbe o zaposlitvi za določen čas
         nalaga zakonska ali podzakonska določba države članice, tak objektiven razlog.

      60      Ker okvirni sporazum pojma „objektivni razlogi“ ne opredeljuje, je treba pomen in pomembnost tega pojma določiti glede na
         cilj okvirnega sporazuma in okvir, v katerem je navedena določba 5, točka 1(a) (v tem smislu glej zlasti sodbi z dne 7. junija
         2005 v zadevi VEMW in drugi, C-17/03, ZOdl., str. I‑4983, točka 41 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 9. marca 2006
         v zadevi Komisija proti Španiji, C-323/03, še neobjavljeno v ZOdl., točka 23).

      61      Glede tega okvirni sporazum izhaja iz predpostavke, da so pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas prevladujoča oblika delovnih
         razmerij, pri čemer priznava, da so pogodbe o zaposlitvi za določen čas značilne za zaposlitve v nekaterih sektorjih oziroma
         za določene poklice ali dejavnosti (glej točki 6 in 8 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma).

      62      Posledično je stabilna zaposlitev pomemben element varstva delavcev (glej zgoraj navedeno sodbo Mangold, točka 64), vendar
         pa v nekaterih okoliščinah pogodbe o zaposlitvi za določen čas ustrezajo tako potrebam delodajalcev kot tudi delavcev (glej
         drugi pododstavek preambule in točko 8 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma).

      63      Ob upoštevanju tega stališča je namen okvirnega sporazuma urediti zaporedno sklepanje te vrste delovnih razmerij, ki je lahko
         vir zlorab v škodo delavcev, pri čemer predvideva nekaj minimalnih varstvenih določil, ki naj bi preprečila poslabšanje položaja
         zaposlenih.

      64      Tako naj bi določba 5, točka 1, okvirnega sporazuma preprečila „zlorab[e], ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali
         delovnih razmerjih za določen čas“.

      65      V ta namen navedena določba državam članicam nalaga obveznost, da v svoj pravni red uvedejo enega ali več ukrepov, naštetih
         v njeni točki 1, od (a) do (c), kadar v zadevni državi članici ni enakovrednih pravilih, katerih namen je dejansko preprečevanje
         zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas.

      66      Določba 5(1)(a) med navedenimi ukrepi določa „objektivne razloge, ki upravičujejo obnovitev takšnih pogodb ali razmerij“.

      67      Stranke podpisnice okvirnega sporazuma so menile, da je uporaba pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki temelji na objektivnih
         razlogih, način preprečevanja zlorab (glej točko 7 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma).

      68      Res je, da okvirni sporazum državam članicam in socialnim partnerjem prepušča, da sami podrobno določijo pravila za uresničevanje
         teh splošnih načel in izvajanje zahtev tega sporazuma, da bi se zagotovila skladnost z nacionalnim pravom in/ali nacionalno
         prakso ter dosledno upoštevanje posebnosti konkretnih primerov (glej točko 10 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma). Čeprav
         imajo države članice možnost prostega urejanja na tem področju, pa morajo zagotoviti rezultat, ki ga je naložilo pravo Skupnosti,
         kot izhaja iz člena 249, tretji odstavek, ES in iz člena 2, prvi pododstavek, Direktive 1999/70 v povezavi s sedemnajsto uvodno
         izjavo te direktive.

      69      V teh okoliščinah je pojem „objektivni razlogi“ v smislu določbe 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma treba razumeti tako, da
         se nanaša na določene in konkretne okoliščine, ki označujejo določeno dejavnost, in ki so posledično taki, da v tem posebnem
         okviru upravičujejo veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas.

      70      Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebnega značaja nalog, za izvedbo katerih so bile sklenjene take pogodbe, in z njimi
         neločljivo povezanih značilnosti, ali pa, odvisno od primera, posledica zasledovanja legitimnega cilja socialne politike države
         članice.

      71      Nasprotno nacionalna določba, ki bi na splošno in abstraktno z zakonsko ali podzakonsko normo dovolila veriženje pogodb o
         zaposlitvi za določen čas, ne bi bila v skladu s takimi zahtevami, kot so bile navedene v zgornjih dveh točkah.

      72      Taka določba, ki je popolnoma formalna in ki veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas ne upraviči posebej z obstojem objektivnih
         razlogov v zvezi s posebnostmi zadevne dejavnosti in v zvezi s pogoji njenega izvajanja, predstavlja namreč dejansko nevarnost,
         da se bodo tovrstne pogodbe zlorabljale, in torej ni združljiva s ciljem in polnim učinkom okvirnega sporazuma.

      73      Tako bi dopustitev, da nacionalna določba avtomatično in brez nadaljnje pojasnitve upraviči veriženje pogodb o zaposlitvi
         za določen čas, kršila namen okvirnega sporazuma, ki je zaščititi delavce pred nestabilnostjo zaposlitve, in izničilo pomen
         načela, da so pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas prevladujoča oblika delovnih razmerij.

      74      Natančneje, pri pogodbah o zaposlitvi za določen čas, ki se uporabijo zgolj na podlagi splošne zakonske ali podzakonske določbe
         in niso povezane s konkretno vsebino zadevne dejavnosti, ni mogoče ugotoviti objektivnih in jasnih meril za preizkus, ali
         je obnovitev takih pogodb dejansko potrebna, ali se z njo lahko doseže zasledovani namen in ali je za ta namen nujna.

      75      Posledično je treba na drugo vprašanje odgovoriti tako, da je določbo 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma treba razlagati tako,
         da nasprotuje veriženju pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki bi temeljilo zgolj na okoliščini, da je tako veriženje predvideno
         s splošno zakonsko ali podzakonsko določbo države članice. Nasprotno pojem „objektivni razlogi“ v smislu navedene določbe
         zahteva, naj bo uporaba te posebne vrste delovnih razmerij, kot jo določajo nacionalni predpisi, upravičena s konkretnimi
         elementi, ki so povezani z zadevno dejavnostjo in s pogoji njenega izvajanja.

       Tretje vprašanje
      76      S tretjim vprašanjem, ki ima dva med seboj tesno povezana dela, ki ju je zato treba preizkusiti skupaj, želi predložitveno
         sodišče pojasnitev pojma „veriženja“ pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas v smislu določbe 5 okvirnega
         sporazuma.

      77      Iz obrazložitve predhodne odločbe izhaja, da se navedeno vprašanje v bistvu nanaša na pogoj iz člena 5(4) prvotne različice
         Predsedniškega dekreta št. 81/2003, v skladu s katerim gre za veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas samo, če med njimi
         ni časovnega presledka več kot 20 delovnih dni.

      78      Glede tega predložitveno sodišče sprašuje zlasti, ali tako ozka opredelitev veriženja pogodbenih razmerij med istim delodajalcem
         in istim delavcem, za katera so značilni enaki ali podobni delovni pogoji, ne ogroža cilja in polnega učinka okvirnega sporazuma,
         predvsem če je obstoj navedenega pogoja predhodno potreben, da bi na podlagi člena 5(3) tega predsedniškega dekreta delovna
         razmerja tega delavca za določen čas, ki skupaj trajajo več kot dve leti, v obdobju katerih so bila obnovljena več kot trikrat,
         prešla v pogodbo za nedoločen čas.

      79      Da bi lahko odgovorili na to vprašanje, je treba poudariti, kot izhaja iz določb 1(b) in 5, točka 1, okvirnega sporazuma,
         da je namen tega sporazuma vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih
         razmerij za določen čas.

      80      V ta namen okvirni sporazum zlasti v določbi 5, točka 1, od (a) do (c), našteva različne ukrepe, namenjene preprečitvi navedenih
         zlorab, pri čemer so države članice dolžne, da v svoje nacionalne predpise uvedejo vsaj enega od teh ukrepov.

      81      Glede preostalega točka 2 navedene določbe načeloma prepušča državam članicam, da določijo, pod katerimi pogoji se pogodbe
         o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas štejejo na eni strani za zaporedne in na drugi za sklenjene za nedoločen
         čas.

      82      Če tako napotitev na nacionalne organe glede določitve konkretne uporabe pojmov „zaporedna“ in „za nedoločen čas“ v smislu
         okvirnega sporazuma pojasnjuje skrb za varstvo raznolikosti nacionalnih predpisov na tem področju, pa je vendar treba poudariti,
         da možnost prostega urejanja držav članic ni brez omejitev, ker v nobenem primeru ne sme ogroziti cilja ali polnega učinka
         okvirnega sporazuma (glej točko 68 te sodbe). Zlasti nacionalni organi možnosti proste presoje ne smejo uporabiti tako, da
         bi to pripeljalo do položaja, ki bi omogočal zlorabe in s tem nasprotoval navedenemu cilju.

      83      Taka razlaga je primerna zlasti, ko gre za tako ključen pojem, kot je veriženje delovnih razmerij, ki je odločilen za opredelitev
         področja uporabe nacionalnih določb, namenjenih izvajanju okvirnega sporazuma.

      84      Glede tega je treba ugotoviti, da je nacionalna določba, po kateri so zaporedne pogodbe zgolj pogodbe o zaposlitvi za določen
         čas, ki so med seboj ločene s časovnim presledkom 20 delovnih dni ali krajšim, škodljiva za pomen, namen in polni učinek okvirnega
         sporazuma.

      85      Kot so poudarili predložitveno sodišče, Komisija in generalna pravobranilka v točkah od 67 do 69 sklepnih predlogov, naj bi
         namreč tako toga in omejevalna opredelitev veriženja več zaporednih pogodb o zaposlitvi nekaj let dovoljevala negotovo zaposlovanje
         delavcev, ker naj v praksi delavec največkrat ne bi imel druge izbire, kot da v okviru verige pogodb, ki so ga vezale na delodajalca,
         sprejme prekinitve 20 delovnih dni.

      86      Poleg tega lahko taki nacionalni predpisi, kot so zadevni v postopku v glavni stvari, povzročijo ne le, da veliko število
         delovnih razmerij za določen čas dejansko ne bo uživalo varstva delavcev, ki ga želita doseči Direktiva 1999/70 in okvirni
         sporazum, zato bo njun cilj v velikem delu ostal brez bistva, ampak tudi, da bodo delodajalci lahko zlorabljali taka razmerja.

      87      V postopku v glavni stvari so za zaposlene lahko posledice takih predpisov še hujše, ker zaradi njih postane praktično neučinkovit
         nacionalni ukrep, ki so ga sprejeli grški organi, da bi posebej izvedli določbo 5 okvirnega sporazuma, in v skladu s katerim
         se šteje, da so nekatere pogodbe o zaposlitvi za določen čas sklenjene za nedoločen čas, pod pogojem, da so bile zaporedne
         v smislu Predsedniškega dekreta št. 81/2003.

      88      Tako bi za delodajalca zadoščalo, da ob prenehanju vsake pogodbe o zaposlitvi za določen čas počaka, da preteče samo 21 delovnih
         dni, preden sklene drugo enako pogodbo, da avtomatično prepreči spremembo zaporednih pogodb v stabilnejše delovno razmerje,
         in to neodvisno od števila let, ko je bil zadevni delavec zaposlen na istem delovnem mestu, in od okoliščine, da navedene
         pogodbe ne pokrivajo potreb določenega časa, ampak „stalne in trajne potrebe“. V teh okoliščinah je varstvo delavcev pred
         zlorabljanjem pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, ki je namen določbe 5 okvirnega sporazuma, ogroženo.

      89      Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti tako, da je določbo 5 okvirnega sporazuma treba razlagati
         tako, da nasprotuje takim nacionalnim predpisom, kot so v postopku v glavni stvari, ki določajo, da zgolj pogodbe o zaposlitvi
         ali delovna razmerja za določen čas, med katerimi časovni presledek ni daljši od 20 delovnih dni, štejejo za „zaporedna“ v
         smislu navedene določbe.

       Četrto vprašanje
      90      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba okvirni sporazum razlagati tako, da nasprotuje
         uporabi nacionalnih predpisov, ki prepovedujejo, da bi v javnem sektorju veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki
         so dejansko pokrivale „stalne in trajne potrebe“ delodajalca, prešlo v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas.

      91      Glede tega je treba najprej poudariti, da okvirni sporazum ne določa splošne obveznosti držav članic, da predvidijo spremembo
         pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, niti ne določa natančnih pogojev, pod katerimi
         se lahko sklepajo pogodbe o zaposlitvi za določen čas.

      92      Kljub temu pa državam članicam nalaga, naj sprejmejo vsaj enega od ukrepov, naštetih v določbi 5, točka 1, od (a) do (c),
         okvirnega sporazuma, katerih namen je učinkovito preprečevanje zlorab zaporednih pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij
         za določen čas.

      93      Poleg tega so države članice dolžne – v okviru svobode, ki jim jo pušča člen 249, tretji odstavek, ES – izbrati najprimernejše
         oblike in metode za zagotovitev polnega učinka direktiv, upoštevajoč njihov namen (glej sodbi z dne 8. aprila 1976 v zadevi
         Royer, 48/75, Recueil, str. 497, točka 75, in z dne 12. septembra 1996 v zadevi Gallotti in drugi, C-58/95, C-75/95, C-112/95,
         C-119/95, C‑123/95, C‑135/95, C‑140/95, C-141/95, C-154/95 in C-157/95, Recueil, str. I-4345, točka 14).

      94      Kadar, kot v tem primeru, pravo Skupnosti ne določa posebnih sankcij v primeru, da so bile vendarle ugotovljene zlorabe, morajo
         torej nacionalni organi za ureditev takega stanja sprejeti ustrezne ukrepe, ki morajo biti ne le sorazmerni, ampak tudi dovolj
         učinkoviti in odvračilni, da bodo zagotovili polni učinek norm, sprejetih na podlagi okvirnega sporazuma.

      95      Čeprav so podobna pravila za izvedbo takih norm na podlagi načela postopkovne avtonomije držav članic del njihovega notranjega
         pravnega reda, pa vendar ne smejo biti manj ugodna kot podrobna pravila, ki urejajo podobne notranje položaje (načelo enakovrednosti),
         in ne smejo praktično onemogočiti ali pretirano otežiti izvajanja pravic, ki jih nudi pravo Skupnosti (glej zlasti sodbo z
         dne 14. decembra 1995 v zadevi Peterbroeck, C-312/93, Recueil, str. I‑4599, točka 12 in navedena sodna praksa).

      96      Drugič, posebej glede okvira četrtega postavljenega vprašanja so potrebne naslednje ugotovitve.

      97      Iz spisa, ki ga je predložitveno sodišče posredovalo Sodišču, izhaja, da se je grški zakonodajalec sicer odločil, da bo kot
         ukrep za prenos okvirnega sporazuma določil, da se pogodbe o zaposlitvi za določen čas pod določenimi pogoji spremenijo v
         pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas (glej člen 5(3) Predsedniškega dekreta št. 81/2003), vendar pa je področje uporabe tega
         predpisa na podlagi člena 1 Predsedniškega dekreta št. 180/2004 omejeno na pogodbe o zaposlitvi za določen čas delavcev v
         zasebnem sektorju.

      98      Glede zasebnega sektorja pa nasprotno člen 21(2) Zakona št. 2190/1994 absolutno in s posledico ničnosti prepoveduje, da bi
         se pogodbe o zaposlitvi za določen čas iz odstavka 1 tega člena spremenile v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas.

      99      Dalje, iz predložitvene odločbe izhaja, da bi se lahko člen 21 Zakona št. 2190/1994 v praksi odvrnil od namena, kajti namesto
         da bi se uporabljal kot podlaga za sklepanje pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki naj bi reševale zgolj začasne potrebe,
         se zdi, da se uporablja za sklepanje takih pogodb, ki pa dejansko pokrivajo „stalne in trajne potrebe“. Tudi predložitveno
         sodišče je v obrazložitvi odločbe v postopku v glavni stvari že ugotovilo, da gre pri sklicevanju na navedeni člen 21 kot
         na podlago za sklepanje pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki imajo dejansko namen zadovoljiti „stalne in trajne potrebe“,
         za zlorabo v smislu okvirnega sporazuma. To sodišče se torej sprašuje le, ali v takem primeru splošna prepoved iz navedene
         določbe, da bi take pogodbe o zaposlitvi za določen čas prešle v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, ne ogroža cilja in
         polnega učinka okvirnega sporazuma.

      100    Nazadnje se pred Sodiščem ni zatrjevalo, da naj bi v grškem pravu za javni sektor vsaj do začetka veljave Predsedniškega dekreta
         št. 164/2004 obstajal kakršenkoli ukrep, ki bi preprečeval in primerno sankcioniral zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi
         za določen čas.

      101    Kot je bilo že navedeno v točkah od 91 do 95 te sodbe, okvirni sporazum ne določa splošne obveznosti držav članic, naj predvidijo
         spremembo pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, vendar pa točka 1 njegove določbe 5
         nalaga dejansko in zavezujoče sprejetje vsaj enega od ukrepov, naštetih v tej določbi, katerih namen je preprečiti zlorabo
         zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas, če nacionalno pravo že ne vsebuje enakovrednih ukrepov.

      102    Poleg tega, kadar kljub temu pride do take zlorabe, mora obstajati možnost, da se uporabi ukrep, ki dejansko in enakovredno
         zagotavlja varstvo delavcev, da bi se tako ustrezno kaznovala ta zloraba in odpravile posledice kršitve prava Skupnosti. V
         skladu s členom 2, pododstavek 1, Direktive 1999/70 države članice „sprejmejo zakone in druge predpise, [...] pri čemer jih
         morajo države članice uvesti tako, da bodo vedno lahko zagotavljale rezultate, ki jih nalaga [navedena] direktiva“.

      103    Sodišče se ni dolžno opredeliti o razlagi notranjega prava, ker je to izključna naloga predložitvenega sodišča, ki mora v
         konkretnem primeru odločiti, ali določbe upoštevnih nacionalnih predpisov izpolnjujejo zahteve iz prejšnje točke.

      104    Če bi navedeno sodišče ugotovilo, da ni tako, bi bilo treba zaključiti, da okvirni sporazum nasprotuje uporabi teh nacionalnih
         predpisov.

      105    Iz tega izhaja, da je na četrto vprašanje treba odgovoriti tako, da je treba v okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari,
         okvirni sporazum razlagati tako, da če zadevni notranji pravni red države članice v sektorju, ki se presoja, ne vsebuje drugega
         učinkovitega ukrepa za preprečitev ali, odvisno od pomena, kaznovanje zlorabe zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas,
         okvirni sporazum nasprotuje uporabi nacionalnih predpisov, ki samo v javnem sektorju absolutno prepovedujejo, da bi zaporedne
         pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki so imele dejansko namen pokriti „stalne in trajne potrebe“ delodajalca in ki jih je
         treba šteti za zlorabe, prešle v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas.

       Prvo vprašanje
      106    Glede na odgovore na zadnja tri vprašanja predložitvenega sodišča, iz katerih izhaja, da bo to sodišče v takih okoliščinah,
         kot so v postopku v glavni stvari, lahko preizkusilo skladnost nekaterih določb upoštevnih nacionalnih predpisov z roki iz
         Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma, je treba odločiti tudi o prvem vprašanju.

      107    Kot izhaja iz obrazložitve predložitvene odločbe, je namen tega vprašanja, da se v primeru prepoznega prenosa direktive v
         pravni red zadevne države članice in odsotnosti neposrednega učinka upoštevnih določb te direktive določi, od katerega trenutka
         morajo nacionalna sodišča razlagati pravila notranjega prava v skladu s temi določbami. Predložitveno sodišče se v tem okviru
         sprašuje zlasti o upoštevnosti datuma, ko je bila zadevna direktiva objavljena v Uradnem listu Evropskih skupnosti, ki je za države članice naslovnice datum začetka njene veljave, upoštevnosti datuma izteka roka za prenos direktive oziroma
         datuma začetka veljave nacionalnih predpisov za izvedbo te direktive.

      108    Opomniti je treba, da so nacionalna sodišča pri uporabi notranjega prava to dolžna, kolikor je mogoče, razlagati v luči besedila
         in namena zadevne direktive, da bi se dosegla v njej določen rezultat in skladnost s členom 249, tretji odstavek, ES (glej
         zlasti sodbo z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I-8835, točka 113 in navedena
         sodna praksa). Ta obveznost skladne razlage se nanaša na celoto določb nacionalnega prava, obstoječih pred sprejetjem zadevne
         direktive in po njem (glej zlasti sodbo z dne 13. novembra 1990 v zadevi Marleasing, C-106/89, Recueil, str. I-4135, točka
         8, in zgoraj navedeno sodbo Pfeiffer in drugi, točka 115).

      109    Zahteva po skladni razlagi nacionalnega prava je dejansko neločljivo povezana s sistemom Pogodbe, ker nacionalnim sodiščem
         omogoča, da v okviru pristojnosti zagotovijo polni učinek prava Skupnosti, kadar odločajo v sporih, ki so jim predloženi (glej
         zlasti zgoraj navedeno sodbo Pfeiffer in drugi, točka 114).

      110    Obveznost nacionalnega sodnika, da se pri razlagi in uporabi upoštevnih pravil nacionalnega prava sklicuje na vsebino direktive,
         je omejena s splošnimi načeli prava, zlasti z načelom pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti, in ne more biti podlaga
         za razlago nacionalnega prava contra legem (glej po analogiji sodbo z dne 16. junija 2005 v zadevi Pupino, C‑105/03, ZOdl., str. I‑5285, točki 44 in 47).

      111    Načelo skladne razlage kljub temu zahteva, naj nacionalna sodišča naredijo vse v svoji pristojnosti, upoštevajoč pri tem celotno
         notranje pravo in ob uporabi načinov razlage, ki jih notranje pravo priznava, da bi zagotovila polni učinek zadevne direktive
         in dosegla rešitev v skladu z njenim ciljem (glej zgoraj navedeno sodbo Pfeiffer in drugi, točke 115, 116, 118 in 119).

      112    Poleg tega, če cilja, ki ga določa direktiva, ni mogoče doseči s pomočjo razlage, je treba poudariti, da glede na sodbo z
         dne 19. novembra 1991 v zadevi Francovich in drugi (C-6/90 in C‑9/90, Recueil, str. I-5357, točka 39) pravo Skupnosti nalaga
         državam članicam, naj povrnejo škodo, ki so jo povzročile posameznikom zaradi neprenosa te direktive, če so izpolnjeni trije
         pogoji. Prvič, cilj zadevne direktive mora biti, da se dodelijo pravice posameznikom. Drugič, vsebina teh pravic mora biti
         določljiva na podlagi določb navedene direktive. Nazadnje, obstajati mora vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države članice
         in nastalo škodo (glej v tem smislu sodbo z dne 14. julija 1994 v zadevi Faccini Dori, C-91/92, Recueil, str. I‑3325, točka
         27).

      113    Da bi se natančneje določilo, od katerega dne morajo nacionalna sodišča uporabljati načelo skladne razlage, je treba poudariti,
         da ta obveznost, ki izhaja iz členov 10, drugi odstavek, ES in 249, tretji odstavek, ES ter iz same zadevne direktive, obstaja
         zlasti, kadar določba direktive nima neposrednega učinka, bodisi ker upoštevna določba ni dovolj jasna, natančna in brezpogojna,
         da bi imela tak učinek, bodisi ker gre za spor izključno med posamezniki.

      114    Dodati je treba, da pred iztekom roka za prenos direktive državam članicam ni mogoče očitati, da še niso sprejele ukrepov
         za izvajanje te direktive v svojem notranjem pravnem redu (glej sodbo z dne 18. decembra 1997 v zadevi Inter‑Environnement
         Wallonie, C-129/96, Recueil, str. I‑7411, točka 43).

      115    Iz tega izhaja, da v primeru prepoznega prenosa direktive splošna obveznost nacionalnih sodišč, da notranje pravo razlagajo
         v skladu z direktivo, obstaja samo po izteku roka za njen prenos.

      116    Iz zgoraj navedenega nujno izhaja, da v primeru prepoznega prenosa direktive datum − ki ga predložitveno sodišče navaja v
         prvem vprašanju, pod (c) −, ko nacionalni ukrepi za prenos dejansko začnejo veljati v zadevni državi članici, ni upoštevno
         merilo. Taka rešitev bi namreč resno ogrozila polni učinek prava Skupnosti in enotno uporabo tega prava, predvsem prek direktiv.

      117    Glede datuma iz prvega vprašanja, pod (a), in da bi se o njem odločilo popolno, je treba podrobneje pojasniti, da iz sodne
         prakse Sodišča že izhaja, da obveznost držav članic, da na podlagi členov 10, drugi odstavek, ES in 249, tretji odstavek,
         ES ter same zadevne direktive sprejmejo potrebne ukrepe za dosego cilja, ki ga določa ta direktiva, zavezuje vse nacionalne
         organe, skupaj s sodnimi organi, v okviru njihovih pristojnosti (glej zlasti sodbi v zadevi Inter-Environnement Wallonie,
         točka 40, in v zadevi Pfeiffer in drugi, točka 110 in navedena sodna praksa).

      118    V skladu s členom 254(1) ES so direktive ali objavljene v Uradnem listu Evropskih skupnosti in v tem primeru začnejo veljati z datumom, ki je v njih naveden, sicer pa dvajseti dan po njihovi objavi, ali pa se o direktivah
         uradno obvesti naslovljence, v skladu z odstavkom 3 navedenega člena pa začnejo učinkovati s takšnim obvestilom.

      119    Iz zgoraj navedenega izhaja, da ima direktiva pravne učinke za državo članico, na katero je naslovljena − in posledično za
         vse nacionalne organe − od objave ali, odvisno od primera, od datuma obvestila o njej.

      120    V obravnavani zadevi Direktiva 1999/70 v členu 3 navaja, da začne veljati na dan objave v Uradnem listu Evropskih skupnosti, in sicer 10. julija 1999.

      121    Vendar v skladu s sodno prakso Sodišča iz uporabe člena 10, drugi odstavek, ES v povezavi s členom 249, tretji odstavek, ES
         in z zadevno direktivo izhaja, da države članice, na katere je direktiva naslovljena, v času roka za prenos direktive ne smejo
         sprejeti določb, ki bi lahko resno ogrozile dosego cilja, ki ga določa ta direktiva (zgoraj navedena sodba Inter-Environnement
         Wallonie, točka 45; sodba z dne 8. maja 2003 v zadevi ATRAL, C-14/02, Recueil, str. I‑4431, točka 58, in zgoraj navedena sodba
         Mangold, točka 67). Glede tega ni pomembno, ali je namen zadevne določbe nacionalnega prava, sprejete po začetku veljave zadevne
         direktive, prenos te direktive ali ne (zgoraj navedeni sodbi ATRAL, točka 59, in Mangold, točka 68).

      122    Ker so vsi organi držav članic dolžni zagotoviti polni učinek določb prava Skupnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Francovich
         in drugi, točka 32; sodbo z dne 13. januarja 2004 v zadevi Kühne & Heitz, C-453/00, Recueil, str. I‑837, točka 20, ter zgoraj
         navedeno sodbo Pfeiffer in drugi, točka 111), imajo tudi nacionalna sodišča obveznost opustitve sprejetja določb, kot jo določa
         prejšnja točka.

      123    Iz tega izhaja, da sodišča držav članic od datuma, ko je začela veljati direktiva, ne smejo razlagati notranjega prava tako,
         da bi lahko po izteku roka za prenos resno ogrozila dosego cilja te direktive.

      124    Glede na zgornje navedbe je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako, da so nacionalna sodišča v primeru prepoznega prenosa
         direktive v pravni red zadevne države članice in odsotnosti neposrednega učinka upoštevnih določb te direktive od izteka roka
         za prenos naprej dolžna notranje pravo razlagati kar se da v luči besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegli cilji,
         ki jih ta direktiva zasleduje, pri čemer ima prednost razlaga nacionalnih pravil, ki je najbolj skladna s tem namenom, da
         bi se tako prišlo do rešitve v skladu z določbami navedene direktive.

       Stroški
      125    Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Določbo 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, iz Priloge k Direktivi Sveta
            1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP je treba razlagati
            tako, da nasprotuje veriženju pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki bi temeljila zgolj na okoliščini, da je tako veriženje
            predvideno s splošno zakonsko ali podzakonsko določbo države članice. Nasprotno pojem „objektivni razlogi“ v smislu navedene
            določbe zahteva, naj bo uporaba te posebne vrste delovnih razmerij, kot jo določajo nacionalni predpisi, upravičena s konkretnimi
            elementi, ki so povezani z zadevno dejavnostjo, in s pogoji njenega izvajanja.
      2)      Določbo 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas je treba razlagati tako, da nasprotuje takim nacionalnim predpisom, kot
            so v postopku v glavni stvari, ki določajo, da zgolj pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas, med katerimi
            časovni presledek ni daljši od 20 delovnih dni, štejejo za „zaporedna“ v smislu navedene določbe.
      3)      V okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari, je treba okvirni sporazum o delu za določen čas razlagati tako, da je treba
            v okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari, okvirni sporazum razlagati tako, da če zadevni notranji pravni red države
            članice v sektorju, ki se presoja, ne vsebuje drugega učinkovitega ukrepa za preprečitev ali, odvisno od pomena, kaznovanje
            zlorabe zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas, okvirni sporazum nasprotuje uporabi nacionalnih predpisov, ki samo
            v javnem sektorju absolutno prepovedujejo, da bi zaporedne pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki so imele dejansko namen
            pokriti „stalne in trajne potrebe“ delodajalca in ki jih je treba šteti za zlorabe, prešle v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen
            čas.
      4)      Nacionalna sodišča so v primeru prepoznega prenosa direktive v pravni red zadevne države članice in odsotnosti neposrednega
            učinka upoštevnih določb te direktive od izteka roka za prenos naprej dolžna notranje pravo razlagati kar se da v luči besedila
            in namena zadevne direktive, da bi se dosegli cilji, ki jih ta direktiva zasleduje, pri čemer ima prednost razlaga nacionalnih
            pravil, ki je najbolj skladna s tem namenom, da bi se tako prišlo do rešitve v skladu z določbami navedene direktive.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča z dne 31. marca 1965. # Macchiorlati Dalmas & Figli proti Visoki oblasti ESPJ. # Zadeva 21-64.