title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 12. januarja 2006. # Devinlec Développement innovation Leclerc SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Figurativna znamka, ki vsebuje besedni element "quantum" - Ugovor imetnika figurativne nacionalne znamke Quantième - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b), člen 15(2) in člen 43(3) Uredbe (ES) št. 40. # Zadeva T-147/03.

text:
      Zadeva T-147/03
      Devinlec Développement innovation Leclerc SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu
      (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti − Figurativna znamka, ki vsebuje besedni element ‚quantum‘ − Ugovor imetnika figurativne nacionalne znamke
         Quantième – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b), člen 15(2) in člen 43(3) Uredbe (ES) št. 40/94“

      Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 12. januarja 2006
      Povzetek sodbe
      1.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      2.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.     V okviru celovite presoje verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se teža, ki zadeva uskladitev vidnega,
         fonetičnega in pojmovnega vidika nasprotujočih si znakov, lahko spreminja glede na objektivne okoliščine, v katerih se znamke
         lahko pojavljajo na trgu. V tem pogledu je pomembno omeniti, da je treba kot izhodiščno točko upoštevati „normalne“ pogoje
         trženja proizvodov, ki jih določata nasprotujoči si znamki, torej take, ki se po navadi pričakujejo za to kategorijo proizvodov,
         ki jih določata zadevni znamki, in ne posebnih pogojev trženja proizvodov, določenih s prejšnjo znamko. Preučitev verjetnosti
         zmede, ki ga morajo izvesti organi Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli), pomeni vnaprejšnji pregled.
         Ker se posebni načini trženja proizvodov, ki jih določata znamki, s časom in v skladu z željami nosilcev teh znamk lahko spreminjajo,
         vnaprejšnja analiza verjetnosti zmede med znamkama ne more biti odvisna od tržnih ciljev, uresničenih ali ne, ter od subjektivnih
         namenov nosilcev znamk.

      (Glej točke od 103 do 107.)
      2.     Z vidika povprečnega francoskega potrošnika v skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti obstaja verjetnost
         zmede med figurativnim znakom „quantum“, za katerega se zahteva registracija kot znamke Skupnosti za „zapestne ure, ure, njihove
         kazalce in dele, stekla za ure, etuije za ure, paščke za ure, verižice za ure, ohišje za zapestne in druge ure“ iz razreda
         14 v smislu Nicejskega aranžmaja, in znamko Quantième, prej registrirano v Franciji, za „ure in urarske proizvode, nakit“
         ter „usnjarske izdelke“ iz razredov 14 in 18 v smislu Nicejskega aranžmaja, saj obstaja enakost in podobnost proizvodov, ki
         jih označujeta nasprotujoči si znamki, v povezavi z vidno in fonetično podobnostjo znakov, ki ju vsebujeta, ne da bi bila
         ta podobnost v veliki meri izravnana s pojmovnimi razlikami med omenjenima znakoma. Ker verjetnost zmede pomeni posebno okoliščino
         zaščite prejšnje znamke, ta zaščita velja neodvisno od vprašanja, ali ima prejšnja znamka samo šibek razlikovalni značaj.
         Ker verjetnost zmede pomeni poseben pogoj varovanja prejšnje znamke, se to varovanje neodvisno vključuje v vprašanje, ali
         ima prejšnja znamka samo šibek razlikovalni značaj.

      (Glej točko 110.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 12. januarja 2006(*)

      „Znamka Skupnosti − Figurativna znamka, ki vsebuje besedni element ‚quantum‘ − Ugovor imetnika figurativne nacionalne znamke
         Quantième – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b), člen 15(2) in člen 43(3) Uredbe (ES) št. 40“

      V zadevi T-147/03,
      Devinlec Développement innovation Leclerc SA, s sedežem v Toulousu (Francija), ki jo zastopa J.-P. Simon, avocat,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata J. Novais Gonçalves in A. Folliard-Monguiral, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je
      TIME ART Uluslararasi Saat Ticareti ve diş Ticaret AŞ, s sedežem v Istanbulu (Turčija), ki jo zastopa F. Jacobacci, avocat,

      zaradi tožbe zoper odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 30. januarja 2003 (zadeva R 109/2002-3) v zvezi s postopkom
         z ugovorom med Devinlec Développement innovation Leclerc SA in TIME Art Uluslararasi Saat Ticareti ve diş Ticaret AŞ,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE                   EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti senat),

      v sestavi H. Legal, predsednik, P. Mengozzi, sodnik, in I. Wiszniewska-Białecka, sodnica,
      sodni tajnik: B. Pastor, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 30. aprila 2003,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu 24. oktobra 2003,
      na podlagi odgovora intervenienta, vloženega v sodnem tajništvu 28. oktobra 2003,
      na podlagi obravnave z dne 30. junija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Družba TIME ART Uluslararasi Saat Ticareti ve diş Ticaret AŞ (v nadaljevanju: intervenient) je 8. septembra 1997 pri Uradu
         za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993
         o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, vložila prijavo znamke Skupnosti.

      2       Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je ta figurativni znak:

      3       Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija znamke, spadajo v razred 14 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil dopolnjen in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu
         opisu: „Zapestne ure, ure, njihovi kazalci in deli, stekla za ure, etuiji za ure, paščki za ure, verižice za ure, ohišje za
         zapestne in druge ure“.

      4       Ta prijava je bila 17. avgusta 1998 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 62/98.
      5       Družba Devinlec Développement innovation Leclerc SA (v nadaljevanju: tožeča stranka) je 9. novembra 1998 vložila ugovor zoper
         registracijo prijavljene znamke, sklicujoč se na prejšnjo figurativno znamko, registrirano 11. decembra 1987 v Franciji pod
         št. 1 555 274 in ponatisnjeno spodaj:

      6       Proizvodi, za katere je registrirana prejšnja znamka, ustrezajo temu opisu v zgoraj navedenem Nicejskem aranžmaju:
      –       razred 14: „ure in urarski proizvodi, nakit“;
      –       razred 18: „usnjarski izdelki“.
      7       Ugovor, ki temelji na relativnem razlogu za zavrnitev po členu 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, se je nanašal na vse proizvode, ki
         jih obsega prijava za registracijo.

      8       Intervenient je 10. marca 1999 v skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 zahteval, naj tožeča stranka predloži dokaz
         o uporabi prejšnje znamke.

      9       Da bi ponazorila resno uporabo prejšnje znamke, je tožeča stranka priskrbela več predmetov in dokumentov, predvsem zapestne
         ure, račune, reklamni material, časopisne članke in častno izjavo njenega direktorja.

      10     Skupek teh elementov je prikazal, da se je prejšnja znamka v Franciji uporabljala za „zapestne ure in paščke za zapestne ure“
         pod figurativnim znakom, ponatisnjenim spodaj:

      11     Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 30. novembra 2001 odločil o ugovoru. Po eni strani je oddelek za ugovore upošteval,
         da je tožeča stranka predložila dokaz o uporabi prejšnje znamke, ne da bi ta uporaba figurativnega znaka, ponatisnjenega v
         točki 10 zgoraj, slabila razlikovalni učinek prejšnje znamke. Po drugi strani pa je iz razloga, ker so proizvodi, ki jih nasprotujoči
         si znamki označujeta, deloma enaki in deloma podobni in ker znaki predstavljajo zadostno stopnjo vidne, fonetične in pojmovne
         podobnosti za nastanek verjetnosti zmede v smislu upoštevne javnosti, ugovoru ugodil.

      12     Intervenient je 29. januarja 2002 proti odločbi oddelka za ugovore pri UUNT vložil pritožbo.
      13      Z odločbo z dne 30. januarja 2003 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je tretji odbor za pritožbe razveljavil odločbo oddelka
         za ugovore in tako zavrnil ugovor. V bistvu je odbor za pritožbe menil, da bi kljub enakosti in podobnosti proizvodov, ki
         jih nasprotujoči si znamki označujeta, morali upoštevati okoliščine, v katerih so bili proizvodi, označeni s prejšnjo znamko,
         trženi, in dejstvo, da so se zapestne ure in paščki za zapestne ure, ki nosijo to znamko, končnemu potrošniku prodajali le
         v nakupovalnih središčih E. Leclerc. Ob teh okoliščinah je odbor za pritožbe presodil, da vidne in fonetične podobnosti med
         nasprotujočima si znamkama in njuno mogoče skupno namigovanje na pojem količine ne povzročijo, da bi povprečni potrošnik,
         če bi se seznanil s prijavljeno znamko med „zapestnimi urami, urami, paščki/verižicami za ure in ohišjem za zapestne in druge
         ure“ v drugih trgovinah kot tistih v nakupovalnih središčih E. Leclerc, menil, da izhajajo proizvodi, označeni z nasprotujočima
         si znamkama, iz enakega ali povezanega podjetja (točki 39 in 40 izpodbijane odločbe).

       Predlogi strank
      14     Tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo;
      –       zavrne zahtevo za registracijo znamke;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov;
      –       intervenientu naloži plačilo stroškov upravnega postopka pred UUNT.
      15     UUNT predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –        zavrne tožbo;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      16     Intervenient predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       zavrne tožbo;
      –        izpodbijano odločbo razveljavi v delu, ki se ji očita.
       Pravno stanje
      17     V podporo prvemu predlogu tožeča stranka navaja dva tožbena razloga. Prvi tožbeni razlog izhaja iz kršitve Pravila 50 Uredbe
         Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1).
         Drugi tožbeni razlog izhaja iz kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in „temeljnih načel prava znamk“.

      18     Intervenient navaja, da po njegovem samostojni tožbeni razlog za razveljavitev izhaja iz neupoštevanja člena 15(2) in člena
         43(3) Uredbe št. 40/94.

      19     Sodišče prve stopnje bo najprej preučilo samostojni tožbeni razlog, ki ga uveljavlja intervenient, pozneje pa še drugi in
         prvi tožbeni razlog, ki ju je predlagala tožeča stranka.

       Intervenientov samostojni tožbeni razlog, ki izhaja iz kršitve člena 15(2) in člena 43(3) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      20     Intervenient predlaga Sodišču prve stopnje, naj ugotovi, da je odbor za pritožbe napačno presodil, da prejšnja znamka, kot
         jo je uporabljala tožeča stranka, ni vplivala na razlikovalni značaj znaka, prej registriranega v Franciji. Zato intervenient
         prav tako predlaga Sodišču prve stopnje, naj razglasi, da so bili dokazi o resni uporabi prejšnje znamke, ki jih je UUNT med
         upravnim postopkom predložila tožeča stranka, nezadostni in da odbor za pritožbe ni upošteval člena 43(3) Uredbe št. 40/94.

      21     Na obravnavi sta tožeča stranka in UUNT zatrdila, da bi morala biti izpodbijana odločba v tem delu potrjena.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      22     Člen 15 Uredbe št. 40/94 z naslovom „Uporaba znamk Skupnosti“ določa:
      „1. Če v obdobju petih let po registraciji imetnik ni začel resno in dejansko uporabljati znamke Skupnosti v Skupnosti za
         blago ali storitve, za katere jo je registriral, ali če je bila takšna uporaba prekinjena v obdobju petih zaporednih let,
         se za znamko Skupnosti uporabljajo sankcije iz te uredbe, razen če obstajajo upravičeni razlogi za neuporabo.

      2. Uporaba v pomenu odstavka 1 pomeni tudi naslednje :
      (a)    uporaba znamke Skupnosti v obliki, ki se glede na obliko, v kateri je bila registrirana, razlikuje v elementih, ki ne spreminjajo
         razlikovalnega značaja znamke;

      […]“
      23     Člen 43 Uredbe št. 40/94 z naslovom „Preizkus ugovora“ določa:
      „2. Če tako zahteva prijavitelj, imetnik prejšnje znamke Skupnosti, ki je vložil pisni ugovor, priskrbi dokaz o tem, da se
         je v obdobju petih let pred datumom objave znamke Skupnosti prejšnja znamka Skupnosti resno in dejansko uporabljala v Skupnosti
         za blago ali storitve, za katere je registrirana in ki jih imetnik navaja kot razlog za ugovor, ali pa da obstajajo razlogi
         za neuporabo pod pogojem, da je bila prejšnja znamka Skupnosti na ta dan registrirana vsaj pet let. Če ustreznega dokazila
         ni, se ugovor zavrne. Če se je prejšnja znamka Skupnosti uporabljala le za del blaga ali storitev, za katere je registrirana,
         se za namene preizkusa ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga ali storitev.

      3. Odstavek 2 se uporabi za prejšnje nacionalne znamke iz člena 8(2)(a), pri čemer se uporaba v državi članici, v kateri je
         prejšnja nacionalna znamka varovana, zamenja z uporabo v Skupnosti.

      […]“
      24     V zadevnem primeru je treba spomniti, da je izpodbijana odločba potrdila presojo oddelka za ugovore, po kateri je tožeča stranka
         v skladu s členom 43(2) in(3) Uredbe št. 40/94 predložila dokaz o resni uporabi prejšnje nacionalne znamke, ne da bi znak,
         ponatisnjen v točki 10 zgoraj, ki ga je uporabljala tožeča stranka, vplival na razlikovalni značaj znamke v obliki, ponatisnjeni
         v točki 5 zgoraj, v kateri je bila registrirana v Franciji. Odbor za pritožbe je v točki 11 izpodbijane odločbe še posebej
         poudaril, da razlike v stilu pisave in stilu črke „q“ prejšnje znamke ne vplivajo na razlikovalni značaj, saj iz dokazov,
         navedenih v okviru postopka z ugovorom, jasno izhaja, da se ta črka ne dojema ločeno znotraj besede, kateri pripada in ki
         tvori bistveni element prejšnje znamke. Odbor za pritožbe je tako v točki 12 izpodbijane odločbe pripomnil, da več časopisnih
         člankov in promocijski material prejšnje znamke kažejo na to, da je bila znamka enako uporabljena v obliki, v kateri je bila
         registrirana, in da stilizacija črke „q“ ni bila v ospredju.

      25     To presojo je treba sprejeti.
      26     Najprej je smiselno natančneje določiti, da na podlagi kombinirane uporabe člena 15(2)(a) in člena 43(2) in (3) Uredbe št.
         40/94 dokaz resne uporabe prejšnje nacionalne ali skupnostne znamke, na katerem temelji ugovor proti prijavi znamke Skupnosti,
         vključuje tudi dokaz o uporabi prejšnje znamke v obliki, ki se razlikuje v dejavnikih, ki ne vplivajo na razlikovalni učinek
         te znamke v obliki, v kateri je bila registrirana (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi
         Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO AIRE), T-156/01, Recueil, str. II-2789, točka 44).

      27     Tako je treba, kar zadeva odgovor na vprašanje, ali v zadevnem primeru uporaba znaka, ponatisnjenega v točki 10 zgoraj, pomeni
         uporabo, ki vpliva na razlikovalni značaj prejšnje nacionalne znamke, kot trdi intervenient, ugotoviti, da ni tako.

      28     V ta namen je primerno omeniti, da sta elementa, ki razlikujeta prejšnjo nacionalno znamko, kot je bila registrirana, od uporabljenega
         znaka tožeče stranke, po eni strani stilizacija črke „q“, ki kaže na urino številčnico, in po drugi strani uporaba velike
         začetnice pri označevanju besednega elementa prejšnje nacionalne znamke.

      29     Tako prvič, če je res, da je stilizacija črke „q“ bolj izrazita v prikazu uporabljenega znaka kot v prikazu znaka prejšnje
         nacionalne znamke, razlikovalni značaj prejšnje znamke vendarle vseskozi temelji na celotnem besednem elementu te znamke.
         Sicer pa je treba natančneje določiti, da stilizacija črke „q“, ki namiguje, kot je bilo že povedano, na urino številčnico,
         ne pomeni posebej razlikovalnega značaja proizvodov iz razreda 14, ki so edini, za katere je tožeča stranka podala dokaz o
         uporabi prejšnje znamke. Drugič, kar zadeva uporabo velike začetnice, zadostuje, da omenimo, da je ta brez posebnosti in da
         tudi ne vpliva na razlikovalni značaj prejšnje nacionalne znamke.

      30     Odbor za pritožbe je lahko torej dokaze, ki jih predlaga tožeča stranka in zadevajo znak, ponatisnjen v točki 10 zgoraj, za
         proizvode iz razreda 14 „zapestne ure in paščki za zapestne ure“, veljavno upošteval z namenom presoje, ali je tožeča stranka
         prikazala resno uporabo prejšnje nacionalne znamke.

      31     Glede na to, da intervenient ne izpodbija presoje teh dokazov s strani odbora za pritožbe in presoje dokazov tožeče stranke,
         s katerimi ta želi ponazoriti, da je prav tako uporabila prejšnjo nacionalno znamko v obliki, v kateri je bila registrirana,
         je treba samostojni tožbeni razlog intervenienta zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog tožeče stranke, ki izhaja iz kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in „temeljnih načel prava znamk“
       Trditve strank
      32     Tožeča stranka ugovarja več presojam odbora za pritožbe, ki se nanašajo na primerjavo proizvodov, ki jih označujeta nasprotujoči
         si znamki, primerjavo nasprotujočih si znakov in odsotnost verjetnosti zmede.

      33     Prvič, tožeča stranka glede primerjave proizvodov, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, ne da bi ugovarjala enakosti
         in podobnosti slednjih, v točki 30 izpodbijane odločbe trdi, da se je odbor za pritožbe oprl na napačno načelo. Dejansko tožeča
         stranka nasprotuje trditvi odbora za pritožbe, po kateri proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, ne bodo trženi skupaj
         s proizvodi, ki jih označuje prijavljena znamka, in ne bodo prodajani v drugih trgovinah kot v nakupovalnih središčih E. Leclerc.

      34     V tem pogledu tožeča stranka navaja, da se zdi, da ta trditev še posebej temelji na potrdilu njenega direktorja z dne 7. maja
         1999, ki ga je priskrbela skupaj z drugimi dokazi, da bi dokazala resno uporabo prejšnje znamke. Po mnenju tožeče stranke
         po eni strani niti to potrdilo niti drugi dokumenti, izročeni UUNT, ne dovoljujejo sklepa, da prodajalne „Le Manège à Bijoux“
         v nakupovalnih središčih E. Leclerc − ki tržijo proizvode, ki jih označuje prejšnja znamka − ne tržijo drugih enakih ali podobnih
         proizvodov ali da se bo trženje proizvodov, ki jih označuje prejšnja znamka, zmeraj izvajalo izključno v teh prodajalnah.
         Tožeča stranka po drugi strani opominja, da so bili omenjeno potrdilo in drugi spremljajoči dokumenti izročeni za namen prikaza
         resne uporabe prejšnje znamke med letoma 1993 in 1998, da bi se izognili zavrnitvi ugovora. Tožeča stranka poudarja, da je
         odbor za pritožbe ni zaprosil za prikaz, da lahko na primer prodajalne v nakupovalnih središčih E. Leclerc tržijo enake ali
         podobne proizvode, ki nosijo druge znamke. Če tožeča stranka potrjuje, da ta možnost obstaja, je pripravljena predložiti vse
         take elemente, da bi dokazala svoje trditve.

      35     Drugič, tožeča stranka glede primerjave nasprotujočih si znamk opozarja, da si odbor za pritožbe v svoji preiskavi prejšnje
         znamke nasprotuje, saj v zadevi ni opravil presoje z znamko, kakršna je bila uporabljena, ampak s tako, kakršna je bila registrirana.

      36     Tožeča stranka nato poudarja, da je odbor za pritožbe storil več napak, kar zadeva vidno, fonetično in pojmovno primerjavo
         nasprotujočih si znakov.

      37     Na vidni ravni tožeča stranka sprejema podobnost predpone „quant“, kot določa izpodbijana odločba, vendar pa ugotavlja, da
         odbor za pritožbe ni ugotovil, da imata nasprotujoča si znaka tudi skupno črko „m“ in da obstaja vidna podobnost med črkama,
         „i“ prejšnje znamke in „u“ prijavljene znamke. Tožeča stranka tudi navaja, da figurativni element v obliki budilke nad besednim
         elementom prijavljene znamke – grafika, sicer brez razlikovalnega značaja za proizvode, ki jih označuje ta znamka – ne pomeni
         elementa, ki bi se vidno razlikoval med nasprotujočima si znamkama, kar je v nasprotju z mnenjem odbora za pritožbe. Tožeča
         stranka poleg tega trdi, da bi, če bi upoštevna javnost temu figurativnemu znaku pripisovala kakršenkoli pomen, enako držalo
         tudi za stilizacijo črke „q“ prejšnje znamke, kot je bila uporabljena, ki prav tako spominja na urino številčnico oziroma
         budilko. Zato v teh okoliščinah ti elementi krepijo vidno podobnost med nasprotujočima si znakoma.

      38     Z vidika fonetičnosti tožeča stranka sicer meni, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da obstaja zelo velika fonetična
         podobnost med besednim elementom prijavljene znamke in tistim prejšnje znamke, vendar poudarja, da je razlika v izgovorjavi
         zadnjih zlogov nasprotujočih si znamk („tum“ v prijavljeni znamki, „tieme“ v prejšnji znamki), kot je opisal odbor za pritožbe,
         majhnega pomena zaradi prisotnosti črke „m“, ki je skupna nasprotujočima si znamkama.

      39     Na pojmovni ravni tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe v točkah 37 in 38 izpodbijane odločbe napačno ugotovil, da
         sta nasprotujoča si znaka različna. Tožeča stranka poudarja, ob opiranju na raziskavo vzorca ciljne javnosti med 31. majem
         in 1. junijem 2002, priloženo vlogi za začetek postopka, da po eni strani ciljna javnost ne pozna natančnega pomena besednih
         elementov nasprotujočih si znamk in da je po drugi strani večina dela ciljne javnosti, ki je trdila, da pozna pomen besednih
         elementov nasprotujočih si znakov, menila, da se oba elementa nanašata na količino. Tožeča stranka iz tega sklepa, da ta okoliščina
         krepi podobnost med nasprotujočima si znakoma, kar zadeva vidno in fonetično raven.

      40     Tretjič, tožeča stranka meni, da kar zadeva presojo odsotnosti verjetnosti zmede med nasprotujočima si znamkama, odbor za
         pritožbe ni upošteval načela soodvisnosti med podobnostjo znamk in podobnostjo proizvodov, ki jih določata. Navaja zlasti,
         da je odbor za pritožbe storil pravno napako pri ugotovitvi, da naj bi okoliščine, v katerih so bili proizvodi, ki jih označuje
         prejšnja znamka, trženi v določenem trenutku, pomenile upoštevni dejavnik v okviru celostne presoje nevarnosti zmede. Podredno
         predlaga Sodišču prve stopnje, naj razsodi, da je odbor za pritožbe ob upoštevanju podobnosti med proizvodi in nasprotujočima
         si znamkama, ugotovljenimi v izpodbijani odločbi, temu dejavniku pripisal prevelik pomen. Po mnenju tožeče stranke izpodbijana
         odločba v tem pogledu ne le ne spoštuje sodne prakse Skupnosti, temveč tudi „temeljnih načel prava znamk“, še posebej načel
         prenosa znamke ne glede na podjetje, ki je njen nosilec, in enakega obravnavanja med nosilci znamk. Kar zadeva slednje „načelo“,
         tožeča stranka poudarja, da če je prejšnja znamka ob objavi prijave registracije obstajala manj kot pet let, tožeča stranka
         te znamke ni resno uporabljala in zato odbor za pritožbe ne more upoštevati dokaznih elementov za uporabo prejšnje znamke,
         ki so bili priskrbljeni v upravnem postopku pri UUNT. V teh okoliščinah tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe omejil
         obseg zaščite prejšnje znamke.

      41     UUNT odvrača, prvič, da ni ugovarjal, da so proizvodi, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, deloma enaki in deloma podobni.
      42     Poudarja, drugič, da upoštevno javnost, v kateri je treba izvesti presojo podobnosti znakov in verjetnosti zmede, predstavlja,
         kar zadeva zapestne ure, ure in paščke/verižice za ure, povprečni francoski potrošnik, kar zadeva kazalce in dele za zapestne
         in druge ure, stekla za zapestne in druge ure ter etuije za zapestne in druge ure, pa vključuje posebno javnost, ki proizvaja
         ali popravlja zapestne in druge ure, še posebej pa etuije, ki se na splošno ne prodajajo ločeno od zapestnih ali drugih ur.

      43     Tretjič, kar zadeva raven primerjave znakov, UUNT upošteva, da sta si znaka vidno, fonetično in pojmovno različna.
      44     Z vidnega vidika UUNT sicer priznava, da si besedna elementa nasprotujočih si znakov delita prvih pet črk („quant“), vendar
         pa poudarja, da so njune zadnje črke različne, da sta besedna elementa različno dolga, v različnih pisavah in da prijavljena
         znamka vsebuje tudi figurativni element, ki ga ne smemo spregledati, čeprav naj bi imel sporen bistven razlikovalni značaj
         za proizvode, ki jih označuje prijavljena znamka. UUNT je iz tega sklepal, da sta nasprotujoča si znaka vidno različna in
         se brez težav razlikujeta.

      45     Kar zadeva fonetično raven, UUNT navaja, da se stopnja podobnosti med nasprotujočima si znakoma, ki izhaja iz prisotnosti
         skupnega zloga „quant“, izravna z razlikami, ki obstajajo med končnim zvokom nasprotujočih si znakov („um“ pri prijavljeni
         znamki, „ième“ pri prejšnji znamki). UUNT ob tem trdi, da se zadnja zloga nasprotujočih si znakov izgovarjata zelo različno.

      46     Kar zadeva pojmovno raven, UUNT spominja, da besedna elementa nasprotujočih si znakov vsebujeta različna pomena, kar torej
         kaže na to, da teh znakov v tem pogledu ne bi mogli šteti za podobna. UUNT je zlasti mnenja, da je zelo mogoče, da bo povprečen
         potrošnik razumel pojem „quantième“ iz prejšnje znamke kot številčno oznako dneva v mesecu, gibljivo od ena do enaintrideset.
         UUNT navaja, da bi bil ta pomen sicer poznan v trgovini z urami, kot naj bi potrjevali izvlečki iz več frankofonskih internetnih
         strani, ki so priloženi odgovoru na tožbo. Zato bi po mnenju UUNT povprečni potrošnik bodisi že lahko poznal omenjeni pomen
         bodisi bi ga lahko prepoznal v prospektu, ki bi spremljal njegov nakup, ali ob tem, ko bi zaprosil prodajalca za nasvet. UUNT
         poleg tega dodaja, da ne smemo spregledati, da zadevna javnost vključuje strokovnjake urarske industrije, ki bodo brez dvoma
         prepoznali pomen pojma „quantième“.

      47     Po mnenju UUNT trditev tožeče stranke, ki temelji na javnomnenjski raziskavi, priloženi njeni vlogi za začetek postopka, po
         kateri bi ciljna javnost lahko pojmovno povezala nasprotujoča si znaka s skupnim navezovanjem na pojem količine, na presojo
         ne vpliva. UUNT kljub različnim negotovostim v zvezi z okoliščinami, v katerih je bila ta raziskava opravljena, vseeno poudarja,
         da je približno 11 % vprašanih povedalo, da izraz „quantum“ povezujejo s pojmom količine, medtem ko je nekaj več kot 28 %
         vprašanih s tem pojmom povezalo izraz „quantième“. Po mnenju UUNT najprej zato ti odstotki niso prepričljivi, še več, raziskava
         ne prikaže, kolikšen del vprašane javnosti je menil, da se oba izraza navezujeta na pojem količine.

      48     Četrtič, kar zadeva verjetnost zmede, UUNT najprej trdi, da povprečni potrošnik ob upoštevanju dejstva, da proizvodi, ki jih
         nasprotujoči si znamki označujeta, niso v redni prodaji, posveti posebno pozornost vsem vidikom proizvoda vključno z njihovo
         znamko. Ker bo tak nakup opravljen po tem, ko bo videl proizvode in znamke, bi vidne razlike med nasprotujočima si znamkama
         zato imele poseben pomen. UUNT zatem navaja, da uživa prejšnja znamka v Franciji zelo šibko stopnjo varstva, ker se njen besedni
         element splošno uporablja za opis ene od lastnosti zadevnih proizvodov. Ob tem ugotavlja, da ni verjetnosti zmede med nasprotujočima
         si znamkama, neodvisno od tega, ali vemo, da so določeni proizvodi, ki ju opisujeta, enaki ali močno podobni. UUNT na koncu
         opozarja, da ta sklep kljub napaki, ki jo je storil odbor za pritožbe, ko je pri presoji verjetnosti zmede upošteval dejavnik
         posebnega trženja proizvodov, ki jih označuje prejšnja znamka, ni vprašljiv.

      49     Prvič, intervenient meni, da tožeča stranka po krivem očita odboru za pritožbe, da je z namenom primerjave proizvodov in nasprotujočih
         si znakov preučil, kako je prejšnja znamka v Franciji zaščitena z registracijo in ne kako je uporabljena.

      50     Drugič, intervenient nasprotuje trditvi tožeče stranke, po kateri naj figurativni element prijavljene znamke ne bi vseboval
         razlikovalnega značaja. Tako naj po mnenju intervenienta tak element v nasprotju z besednim elementom nikoli ne bi mogel biti
         izključno opisen. Zato je po mnenju intervenienta pravilno, da je odbor za pritožbe pri primerjavi nasprotujočih si znakov
         upošteval figurativni element prijavljene znamke.

      51     Ob tem intervenient meni, da je odbor za pritožbe upravičeno izključil vse vidne podobnosti med nasprotujočima si znakoma.
      52     Kar zadeva fonetično primerjavo nasprotujočih si znakov, intervenient navaja, da bo zlog „quan“, ki jima je skupen, povprečen
         potrošnik najverjetneje različno izgovarjal. Poleg tega bi bila zaradi fonetičnih pravil francoščine izgovarjava popolnoma
         različnih zadnjih zlogov nasprotujočih si znakov poudarjena. Tako intervenient nasprotuje izsledkom javnomnenjske raziskave,
         ki jo je opravila tožeča stranka, zlasti glede njene resnične reprezentativnosti in pomanjkanja prikaza stopnje izobrazbe
         vprašanih oseb. Kar zadeva slednje, intervenient izpostavlja, da bi bil tak prikaz upošteven, da bi ugotovili, kakšen delež
         potrošnikov bi izgovorilo besedni element prijavljene znamke glede na latinsko poreklo izraza in tako drugače od besede „quantième“.

      53     Po mnenju intervenienta je torej odbor za pritožbe napačno presodil, da obstaja fonetična podobnost med nasprotujočima si
         znakoma. Zato sodišču prve stopnje predlaga, da v tem delu popravi to očitano napako.

      54     Intervenient iz pojmovnega vidika zavrača kakršnokoli podobnost med nasprotujočima si znakoma ter se pridružuje trditvam UUNT.
      55     Tretjič, intervenient, kar zadeva neobstoj verjetnosti zmede med nasprotujočima si znakoma, ugotavlja, da je sklep odbora
         za pritožbe pravilen. Intervenient se strinja s tožečo stranko, da je treba okoliščine trženja določenega proizvoda upoštevati
         glede na objektiven položaj, vendar navaja, da je v zadevnem primeru ukrepal tako. Vsekakor pa po mnenju intervenienta prejšnja
         znamka spada v skupino „zasebnih znamk“ (private labels) ali „trgovskih znamk“ (store brands), ki so si jih zamislile in jih
         uporabljajo izključno velike distribucijske verige. Kot nadaljuje, je treba proizvode, ki jih označujejo, upoštevati, kot
         da pripadajo posebni skupini, še posebej zaradi njihovih pogojev trženja, kar opravičuje ukrepanje odbora za pritožbe.

      56     Poleg tega intervenient poudarja, da odbor za pritožbe dejavnikov, ki se nanašajo na trženje proizvodov tožeče stranke, ni
         upošteval kot protiutež drugim elementom, ki jih vsebuje izpodbijana odločba, temveč kot preprosto okoliščino, ki potrošnikom
         dovoljuje, da razumejo, da proizvodov, ki jih označuje prejšnja znamka, ne bi našli drugje kot v nakupovalnih središčih E.
         Leclerc, tako kot tudi vse proizvode, ki nosijo zasebno znamko. Nasprotno bi ti splošni pogoji trženja proizvodov, ki jih
         označuje prejšnja znamka, najverjetneje vplivali na obnašanje povprečnega potrošnika, če bi naletel na proizvode, ki jih označuje
         prijavljena znamka, na drugih prodajnih mestih. Poleg tega intervenient zavrača navedbe tožeče stranke, po katerih naj odbor
         za pritožbe ne bi upošteval „temeljnih načel prava znamk“.

      57     Ne da bi to vplivalo na sklep, do katerega je prišel odbor za pritožbe, pa mu intervenient očita, da v svoji celostni presoji
         ni zadosti upošteval zelo šibkega razlikovalnega značaja prejšnje znamke. Po mnenju intervenienta bi prepoznava te okoliščine
         odboru za pritožbe zadoščala, da bi lahko izključil vsako verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama. Zato Sodišču prve
         stopnje predlaga, naj ugotovi pravno napako, ki jo je v tem delu storil odbor za pritožbe.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      58     Na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke zavrne registracija za prijavljeno
         znamko, če zaradi njene enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih ti
         znamki določata, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, kjer je zaščitena prejšnja znamka.

      59     Po ustaljeni sodni praksi verjetnost zmede pomeni verjetnost, da bi javnost lahko domnevala, da zadevni proizvodi ali storitve
         izhajajo iz istega podjetja ali, v tem primeru, gospodarsko povezanih podjetij. Po enaki sodni praksi je treba verjetnost
         zmede upoštevati celostno v skladu s tem, kako upoštevna javnost dojema znake in zadevne proizvode in storitve ter ob upoštevanju
         vseh pomembnih dejavnikov, zlasti soodvisnosti med podobnostjo znakov in podobnostjo označenih proizvodov in storitev (glej
         sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY
         HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 31 do 33, in navedeno sodno prakso).

      60     Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, mora celostna presoja verjetnosti zmede glede vidne, fonetične in pojmovne podobnosti
         nasprotujočih si znakov temeljiti na njihovem splošnem vtisu ob upoštevanju zlasti njihovih bistvenih in razlikovalnih elementov
         (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips-Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb und
         Einzelhandel (BASS), T-292/01, Recueil, str. II-4335, točka 47, in navedeno sodno prakso).

      –       Upoštevna javnost
      61     Prejšnja nacionalna znamka je bila registrirana v Franciji, upoštevna javnost je torej francoska javnost. Vendar pa UUNT in
         intervenient menita, da sestavljajo upoštevno javnost, ob upoštevanju proizvodov, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki,
         po eni strani povprečni potrošniki in po drugi strani strokovnjaki urarske industrije.

      62     Vprašanja ni treba na hitro rešiti, saj je preiskava verjetnosti zmede z vidika povprečnega francoskega potrošnika v zadevnem
         primeru zadostna. Vsekakor pa, kot je sklenil odbor za pritožbe, če je z vidika omenjenega povprečnega potrošnika izključena
         verjetnost zmede, ta okoliščina zadostuje za zavrnitev pritožbe, saj ta presoja še toliko bolj velja za „strokovni“ del upoštevne
         javnosti, katerega stopnja pozornosti je že po opredelitvi večja od pozornosti povprečnega potrošnika. Le v primeru, če bi
         Sodišče prve stopnje presodilo, da je odbor za pritožbe napačno izključil verjetnost zmede, bi bilo v zadevnem primeru treba
         preveriti, če taka verjetnost zmede obstaja tudi za proizvode, ki jih pokriva prijavljena znamka in jih uporabljajo ti strokovnjaki.

      63     Treba pa je opomniti, da kadar gre za proizvode, kakršni so ti, ki jih pokrivata nasprotujoči si znamki, ki niso v redni prodaji
         in ki se načeloma kupujejo s posredovanjem trgovca, je treba stopnjo pozornosti povprečnega potrošnika šteti, kot je pravilno
         sklenil odbor za pritožbe, za višjo od normalne stopnje pozornosti, torej kot precej visoko.

      –       Primerjava proizvodov
      64     Gotovo je, da so proizvodi, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, deloma enaki in deloma podobni, kot je ugotovila tudi
         izpodbijana odločba.

      –       Primerjava nasprotujočih si znakov
      65     Pred pregledom vidne, fonetične in pojmovne primerjave nasprotujočih si znakov, ki jo je opravil odbor za pritožbe, je treba
         zavrniti trditev tožeče stranke, po kateri bi moral odbor za pritožbe preučiti prejšnjo nacionalno znamko, ne tako, kot je
         bila registrirana, ampak tako, kot je bila uporabljena z znakom, ponatisnjenim v točki 10 zgoraj.

      66     Ob tem je treba spomniti, da je v okviru določb Uredbe št. 40/94, ki urejajo preučitev ugovora ob registraciji znamke Skupnosti,
         cilj prikaza resne in dejanske uporabe prejšnje nacionalne znamke omogočiti imetniku, da na izrecno zahtevo prijavitelja znamke
         Skupnosti dokaže resno in dejansko uporabo svoje znamke na trgu v obdobju petih let pred datumom objave znamke Skupnosti.
         V skladu s členom 15(2)(a) in členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 ta dokaz velja tudi v primeru, kadar se uporabljeni znak
         od prejšnje znamke, kot je bila registrirana, razlikuje v dejavnikih, ki ne vplivajo na njegov razlikovalni značaj. Ob pomanjkanju
         takšnega prikaza, še posebej, kadar uporabljani elementi vplivajo na razlikovalni značaj prejšnje znamke, ali ob pomanjkanju
         upravičenih razlogov za neobstoj uporabe, je treba ugovor zavrniti. Zato ni niti cilj niti učinek prikaza dokaza o resni in
         dejanski uporabi prejšnje znamke v okviru postopka ugovora njegovemu imetniku podeliti zaščito znaka ali elementov znaka,
         ki še niso bili registrirani. Dopustitev nasprotne obrazložitve bi vodila do nezakonite razširitve varstva, ki ga je deležen
         imetnik prejšnje znamke, ki ugovarja registraciji znamke Skupnosti.

      67     Ker je tožeča stranka registrirala samo prejšnjo znamko, ponatisnjeno v točki 5 zgoraj, ki je bila utemeljitev za ugovor,
         o katerem je moral glede izpodbijane odločbe odločiti odbor za pritožbe, samo ta znamka uživa zaščito, ki je priznana prejšnjim
         registriranim znamkam. To znamko je treba torej z namenom preučitve ugovora primerjati s prijavljeno znamko, kot sta pravilno
         storila oddelek za ugovore in odbor za pritožbe, glede proizvodov in storitev, za katere je tožeča stranka priskrbela dokaz
         o resni in dejanski uporabi, v tem primeru za proizvode iz razreda 14, in sicer za „zapestne ure in paščke za zapestne ure“.

      68     Če to drži, je treba preveriti zakonitost izpodbijane odločbe, kar zadeva vidno, fonetično in pojmovno primerjavo nasprotujočih
         si znakov.

      69     Kar zadeva vidno primerjavo, je treba spomniti, da je odbor za pritožbe v točkah od 31 do 33 izpodbijane odločbe določil,
         da

      „31. Vidno prejšnjo znamko predstavlja beseda ‚quantième‘ v stilu pisave brez posebnosti. Črka ‚q‘, ki izgleda nekoliko bolj
         okroglo kot ponavadi, se dosti ne razlikuje od normalne črke ‚q‘. Dejansko v izvlečku iz slovarja Larousse Anglais/Français  1995, ki ga je predložila nasprotujoča stranka, razdelek, ki je sestavljen iz besed, ki se začnejo na to črko, uvaja črka
         q, ki se ne razlikuje veliko od črke ‚q‘, ki se pojavi v prejšnji znamki. Črna črta nad znamko ne spada zraven. Nič v prejšnji
         znamki ne pritegne pozornosti upoštevne javnosti k črki ‚q‘ kot taki.

      32.    Kar zadeva prijavljeno znamko, je [oddelek za pritožbe], čeprav je v izpodbijani odločbi upošteval, da znamka vsebuje element
         v obliki črke ‚q‘, ki spominja na številčnico ure oziroma zapestne ure, vseeno sklenil, da [bi] tvori[la] beseda ‚quantum‘,
         ki ni [bila] ponatisnjena v zelo izvirnem stilu pisav, prevladujoč element. Iz spisu priloženih prospektov in časopisnih izrezkov
         izhaja, da ni nič nenavadnega, če znaki, ki se pojavljajo na zapestnih urah, tako kot prijavljena znamka vsebujejo simbol
         nad besednim elementom ali imenom. Prav tako ni za ta simbol nič nenavadnega, da vsebuje ponatis črk, ki kot pri prijavljeni
         znamki takoj naveže na besedni element ali ime. Verjetno je, da si povprečni potrošnik, ki je vajen prepoznati enako predstavljene
         znake, slednjega razlaga kot fantazijski in razlikovalen znak in ne kot enostavno uro brez kakršnegakoli sporočila, kar zadeva
         podatke o izvoru.

      33.    Vidno sta si znaka podobna v tem, da oba vsebujeta predpono ‚quant‘. Razlikujeta se v delu, v katerem prijavljena znamka vsebuje
         znak, ki ga bo povprečni potrošnik lahko razumel kot predstavitev povzetka besede ‚quantum‘. Malo verjetno je, da se bo povprečen
         potrošnik z vidika prejšnje znamke osredotočil na črko ‚q‘, saj ni posebnega razloga, da bi se njegova pozornost usmerila
         na to črko.“

      70     Gotovo je, da je odbor za pritožbe menil, da ni vidne podobnosti med nasprotujočima si znakoma.
      71     Vendar pa Sodišče prve stopnje presoja, da obstaja taka podobnost.
      72     Treba je ugotoviti, kot je odbor za pritožbe pravilno določil, da vsebujeta nasprotujoča si znaka skupno predpono „quant“.
         Kot je opisala tožeča stranka, si med drugim delita tudi skupno črko „m“. Z vidnega stališča imata besedna elementa nasprotujočih
         si znamk skupnih šest črk, od katerih je prvih pet vsakega znaka. Če pozornost potrošnika pogosto pritegne začetni del besed
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. marca 2004 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – González Cabello
         in Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), T-183/02 in T-184/02, Recueil, str. II-965, točka 81), se lahko njegova vidna
         pozornost ob upoštevanju omejene dolžine zadevnih znakov usmeri tudi proti koncu besede (glej sodbo Sodišča prve stopnje z
         dne 6. julija 2004 v zadevi Grupo El Prado Cervera proti UUNT − Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), T-117/02, Recueil, str.
         II-2073, točka 48). Če je besedni element prijavljene znamke krajši, je treba opozoriti, da je njegova zadnja črka, in sicer
         črka „m“, enaka eni od štirih zadnjih črk prejšnje znamke. Sicer pa, kot je ugotovil odbor za pritožbe, so stili pisav nasprotujočih
         si znakov navadni. Z vidnega stališča so verbalni dejavniki nasprotujočih si znakov torej podobni.

      73     Vseeno je treba ugotoviti, ali bi, kot dopušča odbor za pritožbe, ne da bi jasno obrazložil svoje sklepanje v tem delu, in
         kot je v svojih dopisih navedel intervenient, prisotnost figurativnega elementa nad besednim elementom prijavljene znamke
         omogočila odpravo vseh vidnih podobnosti med nasprotujočima si znakoma.

      74     V tem pogledu je treba najprej opozoriti, da upoštevna javnost opisnega elementa, ki tvori del sestavljene znamke, načeloma
         ne po štela za razlikovalni in prevladujoč element skupnega vtisa, ki ga tvori znamka (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve
         stopnje z dne 3. julija 2003 v zadevi Alejandro proti UUNT – Anheuser-Busch (BUDMEN), T-129/01, Recueil, str. II-2251, točka
         53, in v zadevi CHUFAFIT, točka 72 zgoraj, točka 51).

      75     Tako je v zadevnem primeru treba ugotoviti, kot je potrdil UUNT, da ponatis številčnice zapestne ali druge ure ne pomeni razlikovalnega
         značaja, značilnega za proizvode, za katere je intervenient prijavil registracijo znamke Skupnosti.

      76     Poleg tega je treba, ko gre za presojo prevladujočega učinka enega ali več sestavnih delov, ki tvorijo sestavljeno znamko,
         opozoriti, da se lahko poleg lastnosti, bistvenih za vsakega od sestavnih delov, upošteva položaj različnih sestavnih delov
         v obliki sestavljene znamke (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord
         proti UUNT − Hukla Germany (MATRATZEN), T-6/01, Recueil, str. II-4335, točka 35).

      77     V zadevnem primeru zadostuje, da se omeni, da je figurativni element nad glavnim besednim elementom prijavljene znamke, ne
         da bi ta položaj napeljeval na to, da lahko ta element z vidnega stališča prevladuje v podobi, ki jo bo javnost ohranila o
         prijavljeni znamki. V tem smislu je treba omeniti, da se bo v veliki večini primerov upoštevna javnost s prijavljeno znamko
         srečala ob nakupu zapestne ure in da so praviloma znamke predstavljene na številčnicah slednjih. Ker pa so te številčnice
         relativno majhne, ti elementi v sestavi sestavljene znamke niso postavljeni na sredino, temveč so predstavljeni nad besednim
         elementom prijavljene znamke.

      78     Ob tem je treba skleniti, da sta si nasprotujoča si znaka na vidni ravni podobna.
      79     Kar zadeva fonetične podobnosti nasprotujočih si znakov, je odbor za pritožbe v točki 34 izpodbijane odločbe opravil naslednjo
         presojo:

      „Fonetično se bo, ker se bo [figurativni] simbol v prijavljeni znamki po vsej verjetnosti razumel kot fantazijska okrajšava
         besede ‚quantum’, prijavljena znamka enostavno izgovarjala ‚Quantum’. Poleg tega je malo verjetno, da bo upoštevna javnost
         zadevno besedo pravilno izgovarjala kot ‚kwäntóm’ (glej Robert électronique), še posebej, ker se beseda uporablja v zelo posebnih okoliščinah in ker je upoštevna javnost ne bo dojela kot latinsko besedo.
         V prijavljeni znamki bo zlog ‚quan‘ izgovorjen ‚kan-‘ kot v prejšnji znamki. Tako obstaja določena stopnja fonetične podobnosti
         kljub dejstvu, da se bodo končnice znakov (‚-tóm‘ ali ‚-toum‘ v prijavljeni znamki in ‚-tjem‘ v prejšnji znamki) po vsej verjetnosti
         razlikovale in da se prejšnja znamka lahko izgovarja trizložno.“

      80     Ta presoje v bistvu ne moremo ovreči.
      81     Kar zadeva izgovarjavo, je malo verjetno, da bo povprečen francoski potrošnik prijavljeno znamko izgovarjal kot latinsko izgovarjavo
         besede „quantum“, in sicer „kwäntóm“. Ob tem je treba ugotoviti, da raziskava tožeče stranke v upravnem postopku, priložena
         njeni vlogi za začetek postopka, potrjuje tako presojo. Iz te raziskave, ki je bila 30. maja in 1. junija 2002 opravljena
         na reprezentativnem vzorcu francoske javnosti, izhaja, da je od 984 vprašanih kar 79,5 % prijavljeno znamko izgovorilo kot
         „kantom“ ali „kantoum“.

      82     V tej točki ni mogoče sprejeti očitka intervenienta, po katerem naj bi bila raziskava nereprezentativna, še posebej zaradi
         pomanjkanja vsakršnega prikaza stopnje izobrazbe vprašanih oseb, ki bi bil upošteven, da bi ugotovili, kakšen delež potrošnikov
         bi besedni element prijavljene znamke prepoznal glede na latinsko poreklo izraza in tako drugače kot besedo „quantième“. Po
         eni strani intervenient z ničemer ne podpira svojega navajanja pomanjkanja upoštevnosti rezultatov raziskave, čeprav je očitno,
         da je bila ta raziskava opravljena na objektivnih temeljih in pod objektivnimi okoliščinami. Intervenient poleg tega ne navaja
         razlogov, zaradi katerih naj bi odbor za pritožbe storil napako, ko se je v izpodbijani odločbi skliceval na rezultate te
         raziskave. Po drugi strani je vzorec francoske javnosti že po opredelitvi „reprezentativen“ za to javnost, raziskava pa je
         neizogibno upoštevala stopnjo izobrazbe te javnosti, kar posredno kažejo tabele, ki zadevajo sestavo vzorca. Sploh pa intervenient
         ni upošteval dejstva, da je upoštevna javnost sestavljena iz povprečnih francoskih potrošnikov, o katerih ne moremo domnevati,
         da razumejo latinski jezik in neenako izgovarjavo latinskih izrazov.

      83     Upoštevna javnost torej načeloma prijavljeno znamko izgovarja kot „kantóm“ ali celo „kantoum“, medtem ko prejšnjo znamko posplošeno
         izgovarja kot „kantjεm“, ne da bi to izgovorjavo razcepila na tri zloge, kot so pokazali tudi rezultati omenjene raziskave.

      84     Tako imata kljub prisotnosti zvoka „o“ ali celo „ou“ v prijavljeni znamki in prisotnosti zvoka „jε“ v prejšnji znamki nasprotujoči
         si znamki poleg zvoka „kant“ skupen še zadnji zvok črke „m“.

      85     Tako je treba skleniti, da obstaja fonetična podobnost med nasprotujočima si znakoma.
      86     Kar zadeva pojmovno primerjavo nasprotujočih si znakov, je treba spomniti, da je odbor za pritožbe v točkah od 35 do 38 izpodbijane
         odločbe določil naslednje:

      „35. Pojmovno imata znamki drugačen pomen. Pomen besede ‚quantum‘ (kvant) je drugačen na različnih področjih. V filozofiji
         označuje končno in določeno količino, v fiziki se nanaša na diskretno vrednost, katera ali večkratnik katere ustreza izražanju
         energije. [Kvant dela (…) Kvant elektromagnetne energije je sorazmeren s frekvenco radiološkega sevanja (ustreza tej frekvenci,
         pomnoženi z Planckovo konstanto, ki je včasih tudi sama označena z imenom kvant – glej Robert électronique]. Po tem slovarju besedo ‚kvant‘ srečamo tudi v računalniškemu besednjaku kot ‚Časovni kvant: prvotno maksimalno trajanje
         programa v sistemu ‚razdeljenega časa‘ računalnika‘. Poleg tega, iz slovarja Le Robert & Collins du management commercial financier économique juridique (1992) jasno izhaja, da se beseda na področju prava ali upravljanja uporablja v smislu višine škode (kvant škode in obresti).
         Glede na posebna področja uporabe te besede povprečen potrošnik ne bo znal natančneje določiti nobenega od prej omenjenih
         pomenov, čeprav bi lahko ob domnevi, da se je učil fiziko vsaj na osnovnem nivoju, razumeti, da gre za znanstveni pojem.

      36.    Kar zadeva besedo ‚quantième’ (kateri, kolikokrat), jo Robert électronique  opredeli prvič bodisi kot pridevnik bodisi kot vprašalni pridevnik, ki pomeni ‚kakšen položaj ali kakšen red števil‘ [na primer
         ‚Ne vem, katerega sem ga obiskal (Furetière, Roman bourgeois, II). Kateri ste? Šesti‘] in drugič kot samostalnik, ki označuje dan v mesecu, določen s številom od ena do enaintrideset
         [prvi, drugi (…), trideseti, enaintrideseti. Kateri dan, katerega smo? – Datum, dan (v mesecu); in obenem koliko (…). Ta ura
         označuje, katerega smo]. Iz podatkov, ki spremljajo to besedo, in iz mnenja profesorja Jean-Pierra Lassalla, ki ga je predložila
         nasprotna stranka, jasno izhaja, da je zastarel zgolj pridevnik. Samostalnik v drugem pomenu ni zastarel in opisuje označbo
         dneva v mesecu na urah. Kljub tej okoliščini ga ob upoštevanju, da ta pojem ni v vsakodnevni rabi, povprečen potrošnik ne
         bo takoj razumel. Vendar pa ni izključeno, da bi bil povprečen potrošnik, če bi prosil za nasvet prodajalca ur, ki bi nasprotno
         natančno razumel pomen te besede kot označbo za mesece na zapestnih in drugih urah, lahko poučen o natančnem pomenu tega pojma.

      37.    Medtem ko iz raziskave nasprotne stranke izhaja, da bi del povprečnih potrošnikov lahko upošteval, da prijavljena znamka namiguje
         na pojem količine, so ti potrošniki so manj številčni kot tisti, ki bi dojeli, da se prejšnja znamka navezuje na ta pojem.
         Čeprav so številni potrošniki zmožni zatrditi, da poznajo pomen besede ‚quantième‘, bo še večje število podalo pomen besede
         ‚quantum‘. Sorazmerje je bolj pomembno v prvem primeru, saj koren ‚quanti-‘ tvori povezavo s pojmom količine. [Nasprotno]
         to ni očitno pri predponi ‚quant-‘, [vsebovani] v prijavljeni znamki, ki tvori povezavo z predlogom ‚quant‘ .

      38.    Z vidika potrošnikov, ki razumejo natančen pomen enega ali obeh pojmov na natančen ali zgolj namigovalen način, sta znamki
         pojmovno različni. Z vidika potrošnikov, ki ne razumejo pomena, pa ima pojmovni faktor minimalen vpliv na primerjavo [nasprotujočih
         si znakov].“

      87     Najprej je treba omeniti, da odbor za pritožbe ni jasno utemeljil obstoja pojmovne razlike med znakoma v smislu upoštevne
         javnosti.

      88     Nato je treba omeniti, da po eni strani, kot je ugotovil odbor za pritožbe, povprečen francoski potrošnik ne bo takoj razumel
         pomena besednih elementov nasprotujočih si znakov, še posebej zaradi tehničnega in posebnega področja, na katerem se ta pojma
         uporabljata. Seveda pa ni izključeno, kot je omenil odbor za pritožbe, da bi povprečni potrošnik besedo „quantum“ dojel kot
         znanstveni pojem. Vsekakor pa to ne pomeni, da ji bo pripisal nek poseben pomen.

      89     Vendarle je treba, kot je na obravnavi upravičeno omenil intervenient, v tem smislu pripisati določen pomen objektivnim razmeram,
         v katerih se znamki predstavljata na trgu (glej sodbe Sodišča prve stopnje v zadevi BUDMEN, točka 74 zgoraj, točka 57, in
         z dne 6. oktobra 2004 v zadevi New Look proti UUNT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE in NLCollection), od T-117/03 do
         T-119/03 in T-171/03, Recueil, str. II-3471, točka 49), še posebej razmeram trženja zapestnih in drugih ur. Dejansko se ti
         proizvodi na splošno tržijo s posredovanjem trgovca, ki bo kupcu predvsem svetoval in mu najverjetneje predstavil tehnične
         podrobnosti in značilnosti zadevnega proizvoda. Zato je v teh okoliščinah mogoče, da bi bil povprečen potrošnik obveščen o
         pomenu besednega elementa „quantième“, ki ga vsebuje prejšnja znamka in ki se še posebej uporablja v industriji in prodaji
         urarskih proizvodov.

      90     Iz enakega razloga na pojmovni ravni rezultatom raziskave tožeče stranke ne gre pripisovati takšnega pomena, kot trdi slednja.
         Čeprav dejansko gotovo drži, da je med vprašanimi osebami, ki so pripisale pomen obema pojmoma, več kot 69 % ob navedbi pojma
         „quantième“ in več kot 45 % ob navedbi pojma „quantum“ slednja povezalo s pojmom količine, pa ta raziskava, opravljena na
         domu vprašanih oseb, ni upoštevala objektivnih razmer, v katerih se nasprotujoči znamki predstavljata ali bi se predstavljali
         na trgu.

      91     Iz tega izhaja, da če zadevna javnost na splošno takoj ne pripiše natančnega pomena besednima elementoma nasprotujočih si
         znamk, lahko vseeno opredeli besedni element ob upoštevanju objektivnih razmer, v katerih so trženi proizvodi, ki jih ščitita
         nasprotujoči si znamki. Zato obstaja določena pojmovna razlika med nasprotujočima si znakoma.

      92     Iz vseh navedb izhaja, da sta nasprotujoča si znaka podobna na vidni in fonetični ravni in da vsebujeta razlike na pojmovni
         ravni.

      –       Verjetnost zmede
      93     Treba je spomniti, da je v zadevnem primeru odbor za pritožbe presodil, da naj ne bi obstajala verjetnost zmede med nasprotujočima
         si znamkama na podlagi obrazložitve, razvite v točkah 39 in 40 izpodbijane odločbe.

      94     Tako je naredil naslednjo analizo:
      „39. […] [Č]eprav bi bili proizvodi prijavljene znamke Skupnosti po svojem značaju in namembnosti enaki ali podobni proizvodom,
         ki jih določa prejšnja znamka, in bi se dodatki, ki jih določa prijavljena znamka, po svojem značaju in namembnosti dopolnjevali
         s proizvodi prejšnje znamke, iz okoliščin zadeve izhaja, da se, če se zapestne ure, označene s prejšnjo znamko, prodajajo
         izključno v distribucijskih središčih E. Leclerc in se zapestne ure, opremljene z drugimi znamkami, ne prodajajo v teh središčih,
         proizvodi, ki jih označujeta [nasprotujoči si] znamki, ne bodo prodajali en zraven drugega ali v istih trgovinah.

      40.    Ob upoštevanju okoliščin, v katerih so bili proizvodi, ki jih določa prejšnja znamka, trženi, in dejstva, da se zapestne ure
         in paščki za zapestne ure, ki jih označuje ta znamka, končnemu potrošniku prodajajo samo v trgovinah E. Leclerc, odbor za
         pritožbe ne meni, da povprečnega potrošnika, če bi se s prijavljeno znamko na ‚zapestnih urah, urah, paščkih/verižicah za
         ure in ohišjih za zapestne in druge ure‘ srečal v drugih trgovinah od nakupovalnih središč E. Leclerc, vidne in fonetične
         podobnosti med nasprotujočima si znamkama in njuno morebitno skupno pojmovno namigovanje na pojem količine ne bodo zavedli
         k prepričanju, da proizvodi, ki jih določata nasprotujoči si znamki, izhajajo iz istega podjetja ali povezanih podjetij.“

      95     To utemeljevanje ne more biti sprejeto.
      96     Spomniti je treba, da po ustaljeni sodni praksi presoja verjetnosti zmede vključuje določeno soodvisnost med upoštevanimi
         dejavniki, še posebej med podobnostjo znamk in podobnostjo označenih proizvodov ali storitev. Tako lahko šibko stopnjo podobnosti
         med označenimi proizvodi ali storitvami nadomesti višja stopnja podobnosti med znakoma (glej po analogiji sodbo Sodišča z
         dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 17, in, ko gre za uporabo uredbe št. 40/94, sodbo
         v zadevi GIORGIO BEVERLY HILLS, točka 59 zgoraj, točka 32).

      97     V zadevnem primeru je gotovo, da so proizvodi, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, deloma enaki in deloma podobni. Da
         se izognemo verjetnosti zmede, je treba to enakost in podobnost torej nadomestiti z višjo stopnjo razlik med znakoma. Kot
         je bilo omenjeno zgoraj, sta si nasprotujoča znaka vidno in fonetično podobna, vendar imata določene pojmovne razlike.

      98     Brez dvoma so lahko v skladu s sodno prakso pojmovne razlike med znakoma takšne, da večinoma izničijo vidne in fonetične podobnosti
         med tema znakoma (sodba v zadevi BASS, točka 60 zgoraj, točka 54). Vendar pa po enaki sodni praksi tako izničenje zahteva,
         da bi imela vsaj ena od zadevnih znamk z vidika upoštevne javnosti jasen in določen pomen, ki ga je javnost zmožna takoj sprejeti.

      99     V zadevnem primeru pa je, kot je že omenjeno zgoraj, izključeno, da bi upoštevna javnost takoj sprejela določen pomen tako
         besednega elementa „quantième“ prejšnje znamke kot besednega elementa „quantum“ prijavljene znamke.

      100   Ob teh pogojih pojmovne razlike med nasprotujočima si znakoma niso takšne, da bi večinoma izničile vidne in fonetične podobnosti,
         ki zadevajo ta znaka.

      101   Odbor za pritožbe je vendarle upošteval, da posebni pogoji trženja proizvodov, ki jih označuje prejšnja znamka, omogočajo
         izključitev vsakršne verjetnosti zmede med nasprotujočima si znamkama.

      102   V tem pogledu je treba načeloma, kot navajata tožeča stranka in UUNT, v okviru presoje verjetnosti zmede izključiti upoštevanje
         tega merila.

      103   V skladu s sodno prakso se v okviru celostne presoje verjetnosti zmede pomen, ki ga je treba pripisati vidnemu, fonetičnemu
         in pojmovnemu vidiku nasprotujočih si znakov, lahko spreminja glede na objektivne okoliščine, v katerih se znamke lahko pojavljajo
         na trgu (glej sodbe v zadevi BUDMEN, točka 74 zgoraj, točka 57, in v zadevi NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE in NLCollection, točka
         89 zgoraj, točka 49). V tem pogledu je pomembno omeniti, da je treba kot izhodiščno točko upoštevati „normalne“ pogoje trženja
         proizvodov, ki jih določata nasprotujoči si znamki, torej take, ki se jih ponavadi pričakuje za to kategorijo proizvodov,
         ki jih določajo zadevne znamke. V zadevnem primeru gre pri zapestnih urah in njihovih paščkih za okoliščine, ki na splošno
         predpostavljajo nakup prek posredovanja prodajalca, ne da bi imel lahko potrošnik samopostrežno neposreden dostop do teh proizvodov.

      104   Upoštevanje objektivnih okoliščin trženja proizvodov, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, je popolnoma upravičeno. Seveda
         je treba spomniti, da je preučitev verjetnosti zmede, ki ga morajo izvesti organi UUNT, vnaprejšnji pregled. Ker se lahko
         posebni pogoji trženja proizvodov, ki jih določajo znamke, spreminjajo s časom in v skladu z željami nosilcev teh znamk, vnaprejšnja
         analiza verjetnosti zmede med znamkama, katere zasleduje cilj splošnega interesa, in sicer to, da upoštevna javnost ne bi
         bila izpostavljena nevarnosti, da bi bila zavedena v zmoto glede tržnega porekla zadevnih proizvodov, ne more biti odvisna
         od tržnih ciljev, uresničenih ali ne, ter od subjektivnih namenov nosilcev znamk.

      105   Nasprotno je treba poudariti, da so organi UUNT usposobljeni za presojo objektivnih pogojev trženja proizvodov, še posebej
         z vidika določitve pomena, ki ga je treba pripisati vidnemu, fonetičnemu in pojmovnemu vidiku nasprotujočih si znamk. Če se
         proizvod, ki ga določa določena znamka, prodaja zgolj po ustnem naročilu, bo fonetični vidik spornega znaka za upoštevno javnost
         nujno bolj pomemben od vidnega vidika (glej v tem smislu sodbo v zadevi NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE in NLCollection, točka
         89 zgoraj, točka 49).

      106   V tem pogledu Sodišče prve stopnje ne more sprejeti trditve intervenienta, po kateri je odbor za pritožbe v zadevi pravilno
         upošteval objektivne okoliščine trženja proizvodov tožeče stranke, ker so ti proizvodi določeni s posebno skupino znamk, in
         sicer z zasebnimi znamkami ali znamkami prodaje na drobno. Dejansko ta ugotovitev po eni strani ne upošteva dejstva, da se
         proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, ne pojavljajo na policah nakupovalnih središč E. Leclerc, ampak v posebnih prodajalnah,
         ki so lahko v prodajnih galerijah, ki jih obkrožajo, po drugi strani pa okoliščine, da tudi v trgovskih centrih znamke, ki
         se prodajajo na drobno, na trgu obstajajo sočasno z drugimi znamkami, ki določajo enake ali podobne proizvode drugih nosilcev.

      107   Iz tega izhaja, da je v okviru presoje verjetnosti zmede med nasprotujočima si znamkama, upoštevajoč posebne pogoje trženja
         proizvodov, določenih s prejšnjo znamko, ki so neizogibno časovno omejeni in odvisni od tržne strategije nosilca te znamke,
         odbor za pritožbe storil pravno napako.

      108   Iz vseh teh razlogov je odbor za pritožbe napačno izključil verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama z vidika povprečnega
         francoskega potrošnika.

      109   Trditev UUNT in intervenienta, po kateri ima prejšnja znamka glede na njen šibek razlikovalen značaj samo omejeno zaščito,
         ne vpliva na to presojo.

      110   Če dejansko drži, da je verjetnost zmede toliko večja, kolikor bolj pomemben je razlikovalni značaj prejšnje znamke (sodba
         Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 24), v zadevnem primeru enakost in podobnost
         proizvodov, ki jih označujeta nasprotujoči si znamki, v povezavi z vidno in fonetično podobnostjo znakov, ki ju vključujeta,
         ne da bi bili ti podobnosti večinoma izničeni s pojmovnimi razlikami med omenjenima znakoma, zadostujeta za nastanek verjetnosti
         zmede po členu 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 z vidika povprečnega francoskega potrošnika. Ker verjetnost zmede pomeni poseben okoliščino
         zaščite prejšnje znamke, ta zaščita velja neodvisno od vprašanja, ali ima prejšnja znamka samo šibek razlikovalni značaj.

      111   Končno je treba, kar zadeva sklicevanje na neobstoj verjetnosti zmede v delu upoštevne javnosti, ki jo tvorijo strokovnjaki,
         poudariti, da uporaba dodatkov, omenjenih v razredu 14 med proizvodi, za katere je prijavljena registracija znamke, ni posebej
         omejena na te strokovnjake in teh dodatkov ne moremo ločiti od drugih proizvodov, za katere je prijavljena znamka Skupnosti.
         Zato ugotovitev obstoja verjetnosti zmede z vidika povprečnega francoskega potrošnika zadošča za ugotovitev, da v upoštevni
         javnosti obstaja verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama.

      112   Tako je treba sprejeti drugi tožbeni razlog, ki izhaja iz kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, in brez preučitve prvega
         tožbenega razloga tožeče stranke ugoditi njenim predlogom za razveljavitev.

      113   Iz omenjenega izhaja, da se ni treba izreči o drugem predlogu tožeče stranke, ki predlaga zavrnitev zahteve za registracijo
         znamke Skupnosti, UUNT pa mora v skladu s členom 63(6) Uredbe št. 40/94 vsekakor storiti vse potrebno, da uveljavi sodbo sodišča
         Skupnosti.

       Stroški
      114   V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         V zadevnem primeru je tožeča stranka priglasila, naj ji UUNT povrne stroške tega postopka. UUNT s svojim predlogom ni uspel,
         zato se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

      115   Med drugim je tožeča stranka priglasila, naj ji intervenient povrne stroške upravnega postopka pred UUNT. V tem pogledu je
         treba spomniti, da se na podlagi člena 136(2) Poslovnika stroški, ki so bili za stranke v postopku pred odborom za pritožbe
         nujni, štejejo za stroške, ki se povrnejo. To pa ne drži za stroške v postopku pred oddelkom za ugovore. Zato predlog tožeče
         stranke, da bi moral intervenient, ki s predlogom ni uspel, povrniti stroške upravnega postopka pred UUNT, ne more biti sprejet,
         saj gre za edine nujne stroške, ki jih je imela tožeča stranka v postopku pred odborom za pritožbe.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba tretjega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 30. januarja 2003 (zadeva
            R 109/2002‑3) se razveljavi.
      2)      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) poleg svojih stroškov nosi stroške tožeče stranke v postopku pred
            Sodiščem prve stopnje.
      3)      Intervenient poleg svojih stroškov nosi stroške tožeče stranke v postopku pred odborom za pritožbe.
      Legal   Mengozzi   Wiszniewska-Białecka
      Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 12. januarja 2006.
      Sodni tajnik            Predsednik
      E. Coulon           H. Legal
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 12. februarja 2009.#Margarete Block proti Finanzamt Kaufbeuren.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija.#Prosti pretok kapitala - Člena 56 ES in 58 ES - Davek na dediščino - Nacionalna ureditev, ki ne dovoljuje vračunanja davka na dediščino, plačanega v drugi državi članici, v davek na dediščino, dolgovan v državi članici, v kateri je ob svoji smrti prebival lastnik premoženja, kadar so podedovano premoženje kapitalske terjatve - Dvojno obdavčevanje - Omejitev - Neobstoj.#Zadeva C-67/08.

text:
      Zadeva C-67/08
      Margarete Block
      proti
      Finanzamt Kaufbeuren
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Prosti pretok kapitala – Člena 56 ES in 58 ES – Davek na dediščino – Nacionalna ureditev, ki ne dovoljuje vračunanja davka na dediščino, plačanega v drugi državi članici, v davek na dediščino,
         dolgovan v državi članici, v kateri je ob smrti prebival lastnik premoženja, kadar so podedovano premoženje kapitalske terjatve
         – Dvojno obdavčevanje – Omejitev – Neobstoj“

      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davek na dediščino
      (člena 56 ES in 58 ES)
      Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, ki – kar zadeva izračun davka na
         dediščino, ki ga dolguje dedič s prebivališčem v tej državi članici za kapitalske terjatve do finančne institucije, ki je
         v drugi državi članici, za primer, ko je oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob smrti prebivala v prvi državi članici –
         ne določa vračunanja davka na dediščino, plačanega v drugi državi članici, v davek na dediščino, ki ga dolguje v prvi.

      Ta manj ugoden davčni položaj je namreč posledica vzporednega izvrševanja davčne pristojnosti dveh zadevnih držav članic,
         ki je opredeljeno z izbiro prve, da kapitalske terjatve obdavči z davkom na dediščine, kadar je upnik prebivalec te države
         članice, medtem ko je izbira druge, da take terjatve obdavči z davkom na dediščino, kadar ima dolžnik prebivališče v tej državi
         članici. Pravo Skupnosti pa v sedanjem stanju razvoja in v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne predpisuje splošnih
         meril za porazdelitev pristojnosti med državami članicami glede odprave dvojnega obdavčevanja v Evropski skupnosti. Iz tega
         izhaja, da imajo v sedanjem stanju prava Skupnosti države članice ob spoštovanju prava Skupnosti na tem področju neko stopnjo
         avtonomije in da zato niso dolžne prilagajati svojega davčnega sistema različnim davčnim sistemom drugih držav članic za odpravo
         dvojnega obdavčevanja, ki izhaja iz vzporednega izvrševanja davčnih pristojnosti navedenih držav članic, in posledično omogočiti
         odbitka davka na dediščino, plačanega v drugi državi članici, ki ni tista, v kateri dedič prebiva.

      O teh ugotovitvah ne more povzročiti pomislekov okoliščina, da nacionalna ureditev določa ugodnejša pravila vračunanja, če
         je oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti prebivala v drugi državi članici, če to različno obravnavanje, kar
         zadeva dediščino osebe, ki ob svoji smrti ni rezidentka, izhaja tudi iz izbire zadevne države članice – ki jo je opravila
         pri izvrševanju svoje davčne pristojnosti – da je kraj prebivanja upnika navezna okoliščina za določanje „tuje narave“ podedovanega
         premoženja in tako za možnost vračunanja davka na dediščino, plačanega v drugi državi članici.

      (Glej točke 28, od 30 do 32, 34, 36 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 12. februarja 2009(*)

      „Prosti pretok kapitala – Člena 56 ES in 58 ES – Davek na dediščino – Nacionalna ureditev, ki ne dovoljuje vračunanja davka na dediščino, plačanega v drugi državi članici, v davek na dediščino,
         dolgovan v državi članici, v kateri je ob svoji smrti prebival lastnik premoženja, kadar so podedovano premoženje kapitalske
         terjatve – Dvojno obdavčevanje – Omejitev – Neobstoj“

      V zadevi C‑67/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 16. januarja 2008, ki je prispela na Sodišče 20. februarja 2008, v postopku

      Margarete Block
      proti
      Finanzamt Kaufbeuren,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Ó Caoimh (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. novembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, so jih predložili:
      –        za M. Block S. Gorski, odvetnik,
      –        za Finanzamt Kaufbeuren M. Stock, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za špansko vlado M. Muñoz Pérez, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in M. Noort, zastopnici,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Ossowski, zastopnik, skupaj s S. Ford, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in W. Mölls, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 56 ES in 58 ES v zvezi s prostim pretokom kapitala.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Block, dedinjo po osebi, ki je umrla v Nemčiji, in Finanzamt Kaufbeuren (v
         nadaljevanju: Finanzamt) glede izračuna davka na dediščino, ki ga je treba plačati v zvezi s kapitalskimi terjatvami, ki jih
         je imel zapustnik do finančnih institucij v Španiji.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V členu 1 Direktive Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (člen, razveljavljen z Amsterdamsko
         pogodbo) (UL L 178, str. 5) je določeno:

      „1. Države članice odpravijo omejitve pretoka kapitala med rezidenti držav članic, brez poseganja v nadaljnje določbe. Da
         bi olajšali uporabo te direktive, se pretoki kapitala razvrstijo v skladu z nomenklaturo v Prilogi I.

      Za prenose v zvezi s pretokom kapitala se uporabljajo enaki pogoji menjalnih tečajev, kot veljajo za plačila v zvezi s tekočimi
         transakcijami“.

      4        Med pretoki kapitala, naštetimi v prilogi I k Direktivi 88/361, so v rubriki XI te priloge navedeni osebni pretoki kapitala,
         ki vključujejo dediščine in zapuščine.

       Nacionalna ureditev
      5        Člen 1(1), točka 1, zakona o davku na dediščine in darila (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz) v različici, veljavni
         leta 1999 (BGBl. 1997 I, str. 378, v nadaljevanju: ErbStG), določa, da se ta zakon uporablja za dediščine kot obdavčljive
         transakcije.

      6        Člen 2(1), točka 1, ErbStG pod naslovom „Osebna davčna obveznost“ določa:

      „(1)      Davčna obveznost se nanaša:
      1.      v primerih, naštetih v členu 1(1), točke od 1 do 3, na celotno podedovano premoženje, če je bil pokojni na dan svoje smrti,
         darovalec na dan obdaritve ali pridobitelj na dan nastanka davčne obveznosti rezident. Za rezidente se štejejo:

      a)      fizične osebe, ki imajo stalno ali običajno prebivališče na nacionalnem ozemlju,
      […]“
      7        Člen 21(1) in (2) ErbStG z naslovom „Vračunanje tujega davka na dediščino“ določa:

      „(1)      Za dediča, ki živi v tujini in čigar premoženje v tujini je bilo v drugi državi predmet davka, ki je enakovreden nemškemu
         davku na dediščino, se tuji davek, ki je že bil odmerjen in plačan in za katerega olajšave niso mogoče, v primerih iz člena
         2(1), točka 1, in če ni mogoče uporabiti določb [davčne] konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja, na podlagi ustrezne
         zahteve vračuna v nemški davek na dediščino, če je bilo premoženje v tujini prav tako predmet nemškega davka na dediščino.
         […]

      (2)      Za premoženje v tujini se v smislu odstavka 1 šteje:
      1.      če je bil zapustnik na dan svoje smrti rezident – vsi deli premoženja, ki izhajajo iz druge države, ki so našteti v členu
         121 [zakona o vrednotenju (Bewertungsgesetz), v različici, veljavni leta 1999 (BGBl. 1991 I, str. 230, v nadaljevanju: BewG)],
         glede na svojo naravo ter vse pravice uporabe, vezane na navedene dele premoženja;

      2.      če zapustnik na dan svoje smrti ni bil rezident – vsi deli premoženja, z izjemo nemškega premoženja v smislu člena 121 [BewG],
         ter vse pravice uporabe, vezane na navedene dele premoženja.“

      8        Člen 121 BewG z naslovom „Domače premoženje“ določa:

      „Domače premoženje zajema:
      1.      domače kmetijsko in gozdno premoženje;
      2.      domače nepremičninsko premoženje;
      3.      domača poslovna sredstva; za taka sredstva šteje premoženje, ki je namenjeno opravljanju industrijske ali trgovske dejavnosti
         na nacionalnem ozemlju, kadar se za to na nacionalnem ozemlju vzdržuje stalna poslovna enota ali je določen stalni predstavnik;

      4.      deleže kapitalskih družb, kadar ima družba sedež ali upravo na nacionalnem ozemlju in je družbenik, sam ali z osebami, ki
         so z njim povezane v smislu člena 1(2) davčnega zakona o odnosih s tujino [Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen
         (Außensteuergesetz)] […], neposredno ali posredno lastnik vsaj desetine začetnega kapitala ali kapitala družbe;

      5.      izumi, uporabni modeli in topografije, ki ne spadajo pod točko 3 in so vpisani v nacionalno knjigo ali register;
      6.      materialna sredstva, ki ne spadajo pod točke 1, 2 in 5 in ki so dana na razpolago nacionalnemu industrijskemu ali trgovskemu
         obratu, zlasti v obliki najema ali zakupa;

      7.      hipoteke, zemljiške dolgove, zemljiške rente in druge terjatve ali pravice, kadar so neposredno ali posredno zavarovane z
         nepremičninami na nacionalnem ozemlju, s pravicami, ki so izenačene s pravicami na nepremičninah na nacionalnem ozemlju, ali
         z ladjami, vpisanimi v nacionalni register. Od tega so izključene zadolžnice in obveznice, za katerih plačilo jamči več oseb;

      8.      terjatve iz naslova udeležbe v trgovskem obratu kot tihi družbenik in iz naslova posojila z udeležbo, kadar ima dolžnik stalno
         ali začasno prebivališče, sedež ali upravo na nacionalnem ozemlju;

      9.      pravice uporabe, vezane na eno od sredstev, navedenih v točkah od 1 do 8.“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      9        M. Block, ki prebiva v Nemčiji, je edina dedinja po osebi, ki je leta 1999 umrla v tej državi članici, v kateri je tudi imela
         zadnje prebivališče. Zapuščino je sestavljalo predvsem kapitalsko premoženje, ki je bilo deloma naloženo v Nemčiji, v višini
         144.225 DEM, preostalo pa pri finančnih institucijah v Španiji, v višini 994.494 DEM. Za zadnjenavedeno premoženje je M. Block
         v Španiji plačala davek na dediščino v znesku 207.565 DEM.

      10      V davčni odločbi z dne 14. marca 2000 je Finanzamt odmeril davek na dediščino, ki ga M. Block dolguje v Nemčiji, ne da bi
         upošteval davek na dediščino, plačan v Španiji. Zoper to odločbo je M. Block vložila ugovor, s katerim je predlagala, naj
         se davek na dediščino, plačan v Španiji, vračuna v davek na dediščino, ki ga mora plačati v Nemčiji, in naj se ji znesek,
         ki slednjega presega, vrne.

      11      Z odločbo z dne 4. julija 2003 je Finanzamt na podlagi navedenega ugovora dovolil odbitek španskega davčnega dolga iz naslova
         dolgov iz dediščine, namreč odbitek davka na dediščino, plačanega v Španiji, od davčne osnove davka na dediščino, dolgovanega
         v Nemčiji. V skladu s to odločbo je po odbitku dolgov, povezanih z volili, in osebnega odbitka pred obdavčenjem obdavčljiva
         pridobitev znašala 579.000 DEM, znesek davka na to pridobitev pa je bil odmerjen na 124.500 DEM (63.655,84 EUR).

      12      Na podlagi tožbe, s katero je M. Block predlagala, naj se davek na dediščino, plačan v Španiji, namesto da bi se odbil od
         davčne osnove tako kot dolg iz zapuščine, vračuna v davek na dediščino, ki ga je treba plačati v Nemčiji, je Finanzgericht
         menilo, da je vračunanje španskega davka na dediščino iz člena 21(1) ErbStG izključeno z odstavkom 2(1) tega člena, saj se
         člen 121 BewG ne nanaša na kapitalske terjatve do finančnih institucij v Španiji. Te kapitalske terjatve torej niso „premoženje
         v tujini“ v smislu člena 21(2), točka 1, ErbStG. Finanzgericht meni, da če so kapitalske terjatve predmet dvojnega obdavčenja,
         nemški davčni organi niso dolžni subvencionirati drugih držav članic.

      13      Na podlagi revizije je Bundesfinanzhof ugotovilo, da je zaradi neusklajenosti na ravni Skupnosti glede pojma „premoženje v
         tujini“ M. Block dvojno obdavčena, ker Zvezna republika Nemčija za določitev zneska davka na dediščino za kapitalske terjatve
         upošteva merilo prebivališča upnika, medtem ko Kraljevina Španija upošteva merilo prebivališča dolžnika.

      14      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je tako dvojno obdavčenje v nasprotju s pravom Skupnosti. Po eni strani bi bil namreč
         izterljiv samo nemški davek na dediščino, če bi bilo celotno premoženje zapustnika naloženo v Nemčiji. Po drugi strani, kar
         zadeva povezanost obdavčenja, naj merilo prebivališča upnika ne bi bilo manj razumno od merila prebivališča dolžnika, saj
         podedovano premoženje pripada upniku.

      15      Sicer pa se za primer, če bi to dvojno obdavčevanje pomenilo omejitev prostega pretoka kapitala, predložitveno sodišče sprašuje,
         ali bi bila ta utemeljena s členom 73d(1)(a) Pogodbe ES (postal člen 58(1)(a) ES), kakor je razložen v izjavi št. 7 o členu
         73d Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, priloženi k Pogodbi EU (UL 1992, C 191, str. 95), v kateri je navedeno, da:
         „[k]onferenca potrjuje, da se pravica držav članic, da uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, kot je določeno
         v členu 73d(1)(a) Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, nanaša samo na predpise, sprejete do konca leta 1993. Vendar se
         ta izjava uporablja samo za pretok kapitala in plačila med državami članicami“. Določbe člena 21 ErbStG pa naj bi bile sprejete
         pred letom 1993, saj razglasitev nove različice zakona leta 1997 ni konstitutivno dejanje zakonodajalca, enakovredno objavi
         novega zakona.

      16      Bundesfinanzhof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali določbe člena 73d(1)(a) in (3) Pogodbe ES (postal člen 58(1)(a) in (3) ES) dopuščajo, da se vračunanje španskega davka
         na dediščino v nemški davek na dediščino, ki je določeno s členom 21(1) in (2), točka 1, [ErbStG] v povezavi s členom 121
         [BewG] (predmetna omejitev), izključi tudi v primerih dedovanja v letu 1999?

      2.      Ali je treba člen 73b(1) Pogodbe ES (postal člen 56(1) ES) razlagati tako, da je treba davek na dediščino, ki ga druga država
         članica Evropske unije pobere od pridobitve kapitalskih terjatev zapustnika, ki je nazadnje prebival v Nemčiji, do kreditnih
         ustanov v tej državi članici, ki jih deduje dedič, ki prav tako prebiva v Nemčiji, všteti v nemški davek na dediščino?

      3.      Ali je za odločitev, katera od udeleženih držav mora preprečiti dvojno obdavčevanje, pomembna ustreznost različnih naveznih
         okoliščin v nacionalni ureditvi davčnega prava in – če je tako – ali je navezna okoliščina upnikovega prebivališča ustreznejša
         od navezne okoliščine dolžnikovega sedeža?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      17      Predložitveno sodišče s svojimi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 56 ES in
         58 ES razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki – kar zadeva izračun
         davka na dediščino, ki ga dolguje dedič, ki prebiva v tej državi članici, za kapitalske terjatve, ki jih ima do finančnih
         institucij v drugi državi članici – za primer, da je oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti prebivala v eni
         državi članici, ne določa vračunanja v davek na dediščino, dolgovan v tej državi, davka na dediščino, plačanega v drugi državi
         članici.

      18      V skladu z ustaljeno sodno prakso so na podlagi člena 56(1) ES na splošno prepovedane omejitve pretoka kapitala med državami
         članicami (sodba z dne 6. decembra 2007 v združenih zadevah Federconsumatori in drugi, C-463/04 in C‑464/04, ZOdl., str. I-10419,
         točka 19 in navedena sodna praksa).

      19      Ker v Pogodbi ni opredeljen pojem „pretok kapitala“ v smislu člena 56(1) ES, je Sodišče že pred tem priznalo informativno
         vrednost nomenklaturi, ki je priloga I k Direktivi 88/361, čeprav je bila ta sprejeta na podlagi členov 69 in 70(1) Pogodbe
         EGS (postala člena 69 in 70(1) Pogodbe ES, razveljavljena na podlagi Amsterdamske pogodbe), pri čemer v skladu s tretjim pododstavkom
         uvoda te priloge nomenklatura, ki jo vsebuje, glede pojma pretoka kapitala ni izčrpna (glej zlasti sodbi z dne 23. februarja
         2006 v zadevi van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, ZOdl., str. I-1957, točka 39, in z dne 17. januarja 2008 v zadevi Jäger,
         C‑256/06, ZOdl., str. I‑123, točka 24).

      20      Glede tega je Sodišče, s tem da je med drugim opozorilo, da dedovanje, ki pomeni prenos zapustnikovega premoženja na eno ali
         več oseb, spada v del XI priloge I k Direktivi 88/361, naslovljen „Osebni pretoki kapitala“, razsodilo, da je dedovanje –
         pa naj se nanaša na denarne zneske, nepremičnine ali premičnine – pretok kapitala v smislu člena 56 ES, razen kadar so temeljni
         elementi dedovanja omejeni na eno samo državo članico (glej zlasti sodbe z dne 11. decembra 2003 v zadevi Barbier, C‑364/01,
         Recueil, str. I‑15013, točka 58; z dne 11. septembra 2008 v zadevi Arens-Sikken, C-43/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 30;
         v zadevi Eckelkamp, C-11/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 39, in z dne 27. januarja 2009 v zadevi Persche, C-318/07, še
         neobjavljena v ZOdl., točki 30 in 31).

      21      Primer, ko oseba, ki ob svoji smrti prebiva v Nemčiji, zapusti drugi osebi, ki prav tako prebiva v tej državi članici, kapitalske
         terjatve do finančne institucije v Španiji, ki so predmet obdavčitve z davkom na dediščine tako v Nemčiji kot v Španiji, nikakor
         ni popolnoma notranji primer.

      22      Zato dedovanje v postopku v glavni stvari pomeni pretok kapitala v smislu člena 56(1) ES.

      23      Zato je treba preučiti, ali nacionalna ureditev, kot je ureditev v postopku v glavni stvari, pomeni omejitev pretoka kapitala,
         kot to trdi M. Block.

      24      Iz sodne prakse v zvezi z dedovanjem izhaja, da ukrepi, ki so prepovedani v skladu s členom 56(1) ES in pomenijo omejitve
         pretoka kapitala, obsegajo ukrepe, ki povzročajo zmanjšanje vrednosti dediščine prebivalca države, ki ni država članica, v
         kateri je zadevno premoženje, in ki obdavči dedovanje tega premoženja (zgoraj navedene sodbe van Hilten‑van der Heijden, točka 44;
         Jäger, točka 31, Arens-Sikken, točka 37, in Eckelkamp, točka 44).

      25      Vendar pa ni sporno, da nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari v delu, v katerem določa izračun davka na dediščino,
         ki ga dolguje dedič s prebivališčem v Nemčiji za kapitalske terjatve zapustnika, ki je ob svoji smrti prav tako prebival v
         tej državi članici, predvideva enaka pravila obdavčenja dediščine, pa naj se finančna institucija, ki je dolžnik iz navedenih
         terjatev, nahaja v Nemčiji ali v drugi državi članici.

      26      Vendar M. Block zatrjuje, da navedena nacionalna ureditev omejuje prosti pretok kapitala, ker vse premoženje, ki je predmet
         dedovanja po neki osebi in ki se nahaja v drugi državi članici, kot je ta, v kateri je ta oseba prebivala ob svoji smrti,
         ne omogoča nujno vračunanja davka na dediščino, plačanega v tej državi članici. Kadar je namreč, kot v zadevi v glavni stvari,
         lastnik navedenega premoženja ob svoji smrti prebival v Nemčiji, naj pojem „premoženje v tujini“ v smislu člena 21 ErbStG,
         ki dovoljuje tako vračunanje, na podlagi odstavka 2, točka 1, tega člena ne bi vključeval nekaterih delov premoženja, kot
         so kapitalske terjatve, niti tedaj, ko se ti z ekonomskega vidika očitno nahajajo v tujini. Iz tega naj bi izhajala ovira,
         ki je v nasprotju s členom 56(1) ES, ker naj bi možnost dvojnega obdavčenja odvračala od investiranja v nekaterih državah
         članicah tako lastnike kot njihove dediče.

      27      V zvezi s tem je treba seveda ugotoviti, kot to trdi M. Block, da dejstvo, da je določeno premoženje, ki je predmet dedovanja,
         kot so kapitalske terjatve, v Nemčiji izvzeto iz pojma „premoženje v tujini“, za katerega je v skladu z nacionalno ureditvijo
         dovoljeno, da se v davek na dediščino, dolgovan v tej državi članici, všteje davek na dediščino, plačan v tujini, povzroči
         – kadar gre za terjatve do finančne institucije, ki se nahaja v drugi državi članici, ki je na te terjatve pobrala davek na
         dediščino, v tem primeru Španiji – večje davčno breme, kot če bi šlo za terjatve do finančne institucije s sedežem v Nemčiji.

      28      Vendar, kot so pravilno zatrjevale vse vlade, ki so Sodišču predložile svoja pisna stališča, in Komisija Evropskih skupnosti,
         je ta manj ugoden davčni položaj posledica vzporednega izvrševanja davčne pristojnosti dveh zadevnih držav članic, ki je opredeljeno
         z izbiro prve, namreč Zvezne republike Nemčije, da kapitalske terjatve obdavči z davkom na dediščine, kadar je upnik prebivalec
         te države članice, medtem ko je izbira druge, namreč Kraljevine Španije, da take terjatve obdavči s španskim davkom na dediščino,
         kadar ima dolžnik prebivališče v tej državi članici (glej v tem smislu sodbi z dne 14. novembra 2006 v zadevi Kerckhaert in
         Morres, C‑513/04, ZOdl., str. I‑10967, točka 20, in z dne 6. decembra 2007 v zadevi Columbus Container Services, C‑298/05,
         ZOdl., str. I‑10451, točka 43).

      29      V zvezi s tem je treba spomniti, da je cilj konvencij, ki preprečujejo dvojno obdavčevanje, kakor so predvidene v členu 293
         ES, odpraviti ali omiliti negativne učinke na delovanje notranjega trga, ki izhajajo iz hkratnega obstoja nacionalnih davčnih
         sistemov, omenjenih v prejšnji točki (zgoraj navedeni sodbi Kerckhaert in Morres, točka 21, in Columbus Container Services,
         točka 44).

      30      Pravo Skupnosti v sedanjem stanju razvoja in v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne predpisuje splošnih meril
         za porazdelitev pristojnosti med državami članicami glede odprave dvojnega obdavčevanja v Evropski skupnosti. Razen Direktive
         Sveta 90/435/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic
         (UL L 225, str. 6), Konvencije z dne 23. julija 1990 o odpravi dvojnega obdavčevanja v zvezi s preračunom dobička povezanih
         podjetij (UL L 225, str. 10) in Direktive Sveta 2003/48/ES z dne 3. junija 2003 o obdavčevanju dohodka od prihrankov v obliki
         plačil obresti (UL L 157, str. 38) ni bil do tega dne v okviru prava Skupnosti sprejet noben ukrep poenotenja ali usklajevanja,
         ki bi skušal odpraviti dvojno obdavčevanje (glej zgoraj navedeni sodbi Kerckhaert in Morres, točka 22, in Columbus Container
         Services, točka 45).

      31      Iz tega izhaja, da imajo v sedanjem stanju prava Skupnosti države članice ob spoštovanju prava Skupnosti na tem področju določeno
         stopnjo avtonomije in da zato niso dolžne prilagajati svojega davčnega sistema različnim davčnim sistemom drugih držav članic
         za odpravo dvojnega obdavčevanja, ki izhaja iz vzporednega izvrševanja davčnih pristojnosti navedenih držav članic, in posledično
         v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, omogočiti odbitka davka na dediščino, plačanega v drugi državi članici, ki
         ni tista, v kateri dedič prebiva.

      32      O teh ugotovitvah ne more povzročiti pomislekov okoliščina, ki jo je v svojih pisnih stališčih navedla M. Block, v skladu
         s katero člen 21 ErbStG določa ugodnejša pravila vračunanja, če je oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti prebivala
         v drugi državi članici, ne v Zvezni republiki Nemčiji, tako da odstavek 2, točka 2, tega člena v takem primeru opredeljuje
         pojem premoženja v tujini širše kot v položaju tožeče stranke v glavni stvari.

      33      Gotovo, kot sta med obravnavo potrdili nemška vlada in Komisija, za primer, ko je oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob
         svoji smrti prebivala v drugi državi članici, ne v Zvezni republiki Nemčiji, nacionalna ureditev glede izračuna davka na dediščino,
         dolgovanega v Nemčiji za kapitalske terjatve, ki jih je navedena oseba imela do finančne institucije v tej drugi državi članici,
         predvideva vračunanje davka na dediščino, plačanega v slednji državi članici za te terjatve, ki v takem primeru spadajo v
         pojem „premoženje v tujini“ na podlagi člena 21(2), točka 2, ErbStG.

      34      Vendar različno obravnavanje, kar zadeva dediščino osebe, ki ob svoji smrti ni rezidentka, izhaja tudi iz izbire zadevne države
         članice – ki jo je opravila pri izvrševanju svoje davčne pristojnosti v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 28 do
         31 te sodbe –, da je kraj prebivanja upnika navezna okoliščina za določanje „tuje narave“ podedovanega premoženja in tako
         za možnost vračunanja davka na dediščino, plačanega v drugi državi članici, v Nemčiji.

      35      Sicer pa v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča Pogodba ES državljanu Unije ne zagotavlja, da prenos njegovega prebivališča
         v drugo državo članico, ki ni tista, v kateri je do takrat prebival, ne bo vplival na obdavčitev. Na podlagi razlik med ureditvami
         držav članic na tem področju ima lahko tak prenos za državljana, odvisno od posameznega primera, prednosti ali slabosti (glej
         v tem smislu sodbi z dne 15. julija 2004 v zadevi Lindfors, C‑365/02, ZOdl., str. I‑7183, točka 34, in z dne 12. julija 2005
         v zadevi Schempp, C‑403/03, ZOdl., str. I‑6421, točka 45).

      36      Zato je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člena 56 ES in 58 ES razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi
         države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki – kar zadeva izračun davka na dediščino, ki ga dolguje dedič s prebivališčem
         v tej državi članici za kapitalske terjatve do finančne institucije, ki se nahaja v drugi državi članici, za primer, ko je
         oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob smrti prebivala v prvi državi članici – ne določa vračunanja davka na dediščino,
         ki je bil plačan v drugi državi članici, v davek na dediščino, ki ga dolguje v prvi.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari,
            ki – kar zadeva izračun davka na dediščino, ki ga dolguje dedič s prebivališčem v tej državi članici za kapitalske terjatve
            do finančne institucije, ki se nahaja v drugi državi članici, za primer, ko je oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob smrti
            prebivala v prvi državi članici – ne določa vračunanja davka na dediščino, ki je bil plačan v drugi državi članici, v davek
            na dediščino, ki ga dolguje v prvi.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 10. novembra 2011. # Three-N-Products Private Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti AYUURI NATURAL - Prejšnji besedna in figurativna znamka AYUR - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-313/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 10. novembra 2011 – Three‑N‑Products Private proti UUNT – Shah (AYUURI NATURAL)
      (Zadeva T-313/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti AYUURI NATURAL – Prejšnji besedna in figurativna znamka AYUR – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 54, 64 in 65.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 1. junija 2010 (zadeva R 1005/2009-4) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbo Three‑N‑Products Private Ltd na eni strani ter S. Shahom, A. Shahom in M. Shahom na drugi strani.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 1. junija 2010
                     (zadeva R 1005/2009-4) se razveljavi.

                  2.

                  	UUNT nosi svoje stroške in stroške družbe Three-N-Products Private Ltd.

                  3.

                  	S. Shah in A. Shah nosita svoje stroške in nujne stroške, ki jih je družba Three‑N-Products Private Ltd priglasila v postopku
                     pred četrtim odborom za pritožbe.