title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. maja 2005.#RAL (Channel Islands) Ltd in drugi proti Commissioners of Customs & Excise.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Združeno kraljestvo.#DDV - Šesta direktiva - Člen 9(1) in (2) - Igralni avtomati - Dejavnosti s področja zabavnih prireditev ali podobne dejavnosti - Izvajalec storitev s sedežem zunaj ozemlja Skupnosti - Določitev kraja opravljanja storitev.#Zadeva C-452/03.

text:
      Zadeva C-452/03
      RAL (Channel Islands) Ltd in drugi
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)
      „DDV – Šesta direktiva – Člen 9(1) in (2) – Igralni avtomati – Dejavnosti s področja zabavnih prireditev ali podobne dejavnosti – Izvajalec storitev s sedežem zunaj ozemlja Skupnosti – Določitev kraja opravljanja storitev“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 27. januarja 2005
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. maja 2005
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev –
            Določitev kraja, glede katerega so podane davčno upoštevne navezne okoliščine – Dejavnosti s področja zabavnih prireditev
            ali podobne dejavnosti – Pojem – Dajanje igralnih avtomatov, nameščenih v igralnih salonih, na voljo javnosti za plačilo –
            Vključitev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 9(2)(c))
      Opravljanje storitev, ki obsega omogočanje javnosti, da za plačilo uporablja igralne avtomate, nameščene v igralnih salonih
         s sedežem na ozemlju države članice, je treba šteti za eno od dejavnosti s področja zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti
         v smislu člena 9(2)(c), prva alinea, Direktive 77/388 na področju usklajevanja zakonodaj držav članic o prometnih davkih,
         tako da je kraj opravljanja teh storitev kraj, kjer so te dejansko opravljene.

      Glavni cilj, ki ga zasleduje zadevna dejavnost, je ta, da se uporabniki igralnih avtomatov zabavajo, in ne ta, da dobijo finančno
         korist, pri čemer je ravno negotovost glede finančne koristi bistveni del zabave, ki jo iščejo ti uporabniki. Poleg tega od
         uporabe pravila glede davčno upoštevne navezne okoliščine iz člena 9(2)(c), prva alinea, ni mogoče odstopiti zaradi dejstva,
         da so zadevni prejemniki storitev končni potrošniki, ker področje uporabe te določbe ni omejeno na opravljanje storitev med
         davčnimi zavezanci.

      (Glej točke 31, 33, 34 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 12. maja 2005(*)

      „DDV – Šesta direktiva – Člen 9(1) in (2) – Igralni avtomati – Dejavnosti s področja zabavnih prireditev ali podobne dejavnosti – Izvajalec storitev s sedežem zunaj ozemlja Skupnosti – Določitev kraja opravljanja storitev“
      V zadevi C-452/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Chancery Division (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 17. oktobra 2003, ki je na Sodišče prispela 27. oktobra
         2003, v postopku

      RAL (Channel Islands) Ltd,

      RAL Ltd,

      RAL Services Ltd,

      RAL Machines Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Lenaerts (poročevalec), sodnik, N. Colneric, sodnica, K. Schiemann in E. Juhász,
         sodnika,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in javne obravnave z dne 24. novembra 2004,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –       za RAL (Channel Islands) Ltd, RAL Ltd, RAL Services Ltd in RAL Machines Ltd K. Lasok, QC, in V. Sloane, barrister,
      –       za vlado Združenega kraljestva K. Manji, zastopnik, skupaj s C. Vajdo, QC, in M. Angiolinijem, barrister,
      –       za irsko vlado D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z G. Clohessy, BL, in D. McDonaldom, SC,
      –       za portugalsko vlado L. Fernandes in Â. Seiça Neves, zastopnika,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. januarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, 4 in 9 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja
         1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih - Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za
         odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva) in členov 1 in 2 Trinajste direktive Sveta 86/560/EGS z dne 17.
         novembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic glede prometnih davkov – Postopki vračila davka na dodano vrednost davčnim
         zavezancem, ki nimajo stalnega prebivališča ali sedeža na ozemlju Skupnosti (UL L 326, str. 40, v nadaljevanju: Trinajsta
         direktiva).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora med RAL (Channel Islands) Ltd (v nadaljevanju: CI), RAL Ltd (v nadaljevanju: RAL),
         RAL Services Ltd (v nadaljevanju: Services) in RAL Machines Ltd (v nadaljevanju: Machines) in Commissioners of Custom & Excise
         (v nadaljevanju: Commissioners), organom, ki je v Združenem kraljestvu pristojen za področje davka na dodano vrednost (v nadaljevanju:
         DDV), glede določitve kraja, za katerega se šteje, da je kraj dobave storitev igralnih avtomatov.

       Pravni okvir
      3       V skladu s členom 2, točka 1, Šeste direktive je predmet DDV „dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje
         kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo.“

      4       Člen 3(1) Šeste direktive določa:
      „Za namene te direktive je ‚ozemlje države‘ območje uporabe Pogodbe [ES], kakor je za vsako državo članico določeno v členu
         [299].“

      5       V skladu s členom 4(1) Šeste direktive „[je] ‚davčni zavezanec‘ vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko
         dejavnost iz odstavka 2, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.“

      6       Glede določitve kraja, za katerega se šteje, da je kraj opravljanja storitev, člen 9 Šeste direktive določa:
      „1. Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno
         poslovno enoto, iz katere opravi storitev, ali, če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče
         ali običajno prebiva.

      2.       Vendar pa:
      […]
      (c)       je kraj opravljanja storitev v zvezi:
      –       z dejavnostmi s področja kulture, umetnosti, športa, znanosti, izobraževanja, zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti,
         vključno z dejavnostmi organizatorjev teh dejavnosti, in kadar je to ustrezno, opravljanjem pomožnih storitev,

      –       […]
      kraj, kjer so te storitve dejansko opravljene;
      […]“
      7       Člen 1 Trinajste direktive določa:
      „V tej direktivi:
      1.      Davčni zavezanec, ki nima stalnega prebivališča ali sedeža na ozemlju Skupnosti, pomeni davčnega zavezanca iz člena 4(1) [Šeste]
         direktive [...], ki v obdobju iz člena 3(1) te direktive na tistem ozemlju ni posloval niti ni imel stalnega sedeža, s katerega
         so opravljene poslovne transakcije, niti če ne posluje ali nima stalnega sedeža, stalnega ali običajnega prebivališča, in
         ki v istem obdobju ni dobavil blaga ali storitev, za katere se šteje, da so bile dobavljene v državi članici iz člena 2 [...]“

      8       Člen 2(1) Trinajste direktive določa:
      „[...] vsaka država članica vrne vsakemu davčnemu zavezancu, ki nima stalnega prebivališča ali sedeža na ozemlju Skupnosti,
         pod spodaj določenimi pogoji vsak [DDV], ki mu je bil obračunan za opravljene storitve ali dobavljene premičnine na ozemlju
         države s strani drugih davčnih zavezancev ali mu je bil obračunan ob uvozu blaga v državo, kolikor je tako blago ali storitve
         uporabljeno za namene transakcij iz člena 17(3)(a) in (b) [Šeste] direktive [...] ali za opravljanje storitev iz točke 1(b)
         člena 1 te direktive.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      9       CI je družba s sedežem v Guerneseyu (Anglo-Normandijsko otočje). RAL, Services in Machines so družbe s sedežem v Združenem
         kraljestvu. Te štiri družbe so hčerinske družbe RAL Holdings Ltd (v nadaljevanju: Holdings), ki je ravno tako družba s sedežem
         v Združenem kraljestvu. CI, RAL, Services, Machines in Holdings sestavljajo skupino RAL.

      10     Do konca leta 2000 je RAL izkoriščal igralne avtomate v Združenem kraljestvu v lastnih ali najetih prostorih. Bil je lastnik
         avtomatov, nameščenih v teh prostorih, in je zaposloval svoje osebje. Imel je potrebne koncesije za uporabo salonov in izkoriščanje
         avtomatov.

      11     Holdings je bil kot glavni član skupine davčnih zavezancev za DDV dolžan plačati ta davek od prihodkov, pridobljenih z izkoriščanjem
         igralnih avtomatov.

      12     Pozneje je vmes posegel načrt prestrukturiranja skupine RAL. Ta je v skladu z navedbami predložitvenega sodišča predvideval,
         da z ustanovitvijo „offshore“ hčerinske družbe za izkoriščanje igralnih avtomatov in z ločitvijo te funkcije od lastništva
         avtomatov in uporabe prostorov skupina RAL ne bi bila več davčni zavezanec za DDV na storitve igralnih avtomatov in bi lahko
         dobila povrnjen davek, plačan na vložke.

      13     V ta namen je bila CI ustanovljena v Guerneseyu, ki je del Anglo-Normandijskega otočja, ki je zunaj ozemlja Skupnosti. V okviru
         istega načrta sta bila Machines in Services ustanovljena v Združenem kraljestvu.

      14     RAL je najemnik prostorov v katerih so nameščeni igralni avtomati in imetnik koncesij, ki dovoljujejo izkoriščanje igralnih
         salonov. S tem ima CI dovoljenje za namestitev in izkoriščanje avtomatov v omenjenih igralnih salonih.

      15     Machines pripadajo vsi igralni avtomati, ki jih uporablja skupina RAL, in je imetnik koncesij zanje. Na podlagi najemne pogodbe,
         sklenjene s CI, mora Machines CI dobaviti igralne avtomate in zagotoviti njihovo dobro delovanje.

      16     Dejavnost CI je omogočanje javnosti, da uporablja igralne avtomate, ki jih dobavi Machines, v prostorih, ki mu jih da na voljo
         RAL. Vendar pa CI to dejavnost izvaja tako, da vsakodnevno upravljanje z avtomati pogodbeno odda Services. Slednja družba
         zaposluje skoraj vse osebje skupine RAL oziroma okoli šeststo oseb. CI v Združenem kraljestvu nima lastnega osebja.

      17     Zaradi omenjenega prestrukturiranja skupine RAL je CI, opirajoč se na člene 2, 4 in 9 Šeste direktive, menil, da se je za
         storitve igralnih avtomatov štelo, da so dobavljene v Guerneseyu. Ker so po njegovem mnenju te storitve zato opravljene zunaj
         ozemlja Skupnosti, je trdil, da ni bil dolžan plačati DDV za storitve, dobavljene njegovim strankam v Združenem kraljestvu.
         V skladu s členi 1 in 2 Trinajste direktive je tudi zahteval povračilo DDV, plačanega na vložke.

      18     Z odločbo z dne 28. avgusta 2001 so Commissioners zavrnili zahteve CI. Menili so, da je CI davčni zavezanec za DDV v Združenem
         kraljestvu. Podredno so ugotovili, da ni treba upoštevati prestrukturiranja skupine RAL, tako da je zadevne storitve, tako
         kot v obdobju pred prestrukturiranjem, v Združenem kraljestvu še dalje opravljal Holdings. V vsakem primeru pa je bilo po
         mnenju Commissioners treba zahteve CI zavrniti, ker pomenijo zlorabo pravic.

      19     CI, RAL, Machines in Services so to zavrnitveno odločbo izpodbijali pred VAT and Duties Tribunal, London. V sodbi z dne 3.
         decembra 2002 je to menilo, da je zadevne storitve iz stalnih poslovni enot v Združenem kraljestvu v smislu člena 9(1) Šeste
         direktive dobavil CI. Tribunal je tako ugotovilo, da CI dobavlja storitve igralnih avtomatov v Združenem kraljestvu in da
         so te dejavnosti obdavčene z DDV v tej državi članici. Vendar pa je dopustilo tožbo omenjenih družb, kolikor je bila vložena
         zoper postranske ugotovitve Commissioners, ker je storitve dejansko dobavil CI in ne Holdings in ker načela prepovedi zlorabe
         pravic v obravnavanem primeru ni bilo mogoče uporabiti.

      20     CI je zoper omenjeno sodbo vložil pritožbo na predložitvenem sodišču. Commissioners so nato vložili pritožbo zoper to isto
         sodbo, kolikor so bile z njo zavrnjene njihove stranske ugotovitve.

      21     V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ta vprašanja:

      „V okoliščinah predmetne zadeve in ob upoštevanju Šeste direktive […], zlasti njenih členov 2, 4 in 9, in Trinajste direktive
         […], zlasti njenih členov 1 in 2, in splošnih načel prava Skupnosti:

      1.      Kako je treba razlagati izraz ‚stalna poslovna enota‘ iz člena 9 Šeste direktive?
      2.      Katere dejavnike je treba upoštevati, zato da se ugotovi, ali je bila storitev igralnih avtomatov opravljena iz poslovnih
         enot družbe, kot je CI, ali iz vseh stalnih poslovnih enot, ki bi jih lahko imela družba, kot je CI?

      3.      Zlasti:
      a)      Ko je dejavnost družbe (‚A‘) strukturirana tako kot v obravnavanem primeru, in sicer tako, da dobavlja storitve igralnih avtomatov
         povezana družba (‚B‘), katere sedež je zunaj ozemlja Skupnosti, in ko je edini cilj strukture izogib zavezanosti A za DDV
         v državi, v kateri ima ta sedež:

      i)      ali je mogoče šteti, da so storitve igralnih avtomatov dobavljene iz stalne poslovne enote v tej državi članici; če je tako,
      ii)      ali je treba šteti, da so storitve igralnih avtomatov dobavljene iz stalne poslovne enote oziroma iz kraja, kjer ima B sedež
         svoje dejavnosti?

      b)      Ko je dejavnost družbe (‚A‘) strukturirana tako, da povezana družba (‚B‘), za potrebe pravil glede kraja opravljanja storitev,
         v okoliščinah, kot so te v obravnavani zadevi, trdi, da dobavlja storitve igralnih avtomatov iz sedeža zunaj ozemlja Skupnosti,
         in ta povezana družba v državi članici, v kateri ima sedež A, nima stalne poslovne enote, iz katere se dobavijo te storitve,
         in je edini namen strukture izogibanje zavezanosti A za DDV na te storitve v tej državi:

      i)      ali transakcije med B in povezanimi družbami, ki so v notranjosti države članice, (‚A‘, ‚C‘ in ‚D‘) glede DDV izpolnjujejo
         pogoje za to, da se jih opredeli kot dobave, ki jih opravijo te družbe oziroma so zanje opravljene v okviru njihovih poslovnih
         dejavnosti; če ni tako,

      ii)      katere dejavnike je treba upoštevati za ugotovitev istovetnosti dobavitelja storitev igralnih avtomatov?
      4.      a)     Ali obstaja načelo prepovedi zlorabe pravic, ki (neodvisno od razlage direktiv na področju DDV) lahko nasprotuje ugodnosti,
         ki se jo je želelo pridobiti v primeru, kot je obravnavani?

      b)      Če je tako, kako to načelo učinkuje v okoliščinah, kot so te v obravnavanem primeru?
      5.      a)     Kakšen pomen, če sploh, je treba pripisati dejstvu, da A, C in D niso hčerinske družbe B in da B s pravnega ali ekonomskega
         vidika ne nadzira A, C ali D?

      b)      Ali bi bili odgovori na zgornja vprašanja drugačni, če bi bila vrsta upravljanja, ki ga je prevzel B na svojem sedežu, ki
         se nahaja zunaj ozemlja Skupnosti, potrebna za dobavo storitev igralnih avtomatov strankam in da niti A niti C niti D ne opravljajo
         teh dejavnosti?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      22     Dejavnost, na katero se nanaša predložitvena odločba, in sicer dajanje igralnih avtomatov, nameščenih v igralnih salonih na
         voljo javnosti za plačilo, je opravljanje storitev v smislu člena 6(1) Šeste direktive. Z vprašanji predložitveno sodišče
         v bistvu skuša določiti kraj, za katerega se šteje, da je kraj tega opravljanja storitev.

      23     V tem pogledu člen 9 Šeste direktive vsebuje pravila, ki določajo kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina. Medtem
         ko odstavek 1 te določbe glede tega predmeta podaja splošno pravilo, pa njen odstavek 2 navaja vrsto posebnih naveznih okoliščin.
         Cilj teh določb je izogibanje, prvič, sporom glede pristojnosti, ki lahko privedejo do dvojnega obdavčevanja, in, drugič,
         neobdavčenju prihodkov (glej sodbe z dne 4. julija 1985 v zadevi Berkholz, 168/84, Recueil, str. 2251, točka 14; z dne 26.
         septembra 1996 v zadevi Dudda, C-327/94, Recueil, str. I‑4595, točka 20, in z dne 6. marca 1997 v zadevi Linthorst, Pouwels
         en Scheres, C-167/95, Recueil, str. I‑1195, točka 10).

      24     Glede razmerja med prvima odstavkoma člena 9 je Sodišče že odločilo, da odstavek 1 nikakor ne prevlada nad odstavkom 2 te
         določbe. Vprašanje, ki se zastavlja v vsakem položaju, je, ali jo ureja eden izmed primerov, navedenih v členu 9(2); v nasprotnem
         primeru pa je zajeta z odstavkom 1 (zgoraj navedeni sodbi Dudda, točka 21, in Linthorst, Pouwels en Scheres, točka 11).

      25     Predhodno je torej treba preučiti, ali dejavnost na katero, se nanaša predložitvena odločba, tako kot to zatrjujeta irska
         in portugalska vlada, spada v člen 9(2)(c) Šeste direktive, ki določa kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina za „dejavnosti
         s področja zabavnih prireditev ali podobne dejavnosti“. V tem pogledu je treba opozoriti, da mora Sodišče nacionalnemu sodišču
         dati vse elemente razlage prava Skupnosti, ki jih to lahko uporabi pri razsojanju predložene zadeve, ne glede na to, ali se
         je to nanje posebej sklicevalo v vprašanjih (glej sodbe z dne 12. decembra 1990 v zadevi SARPP, C-241/89, Recueil, str. I‑4695,
         točka 8; z dne 2. februarja 1994 v zadevi Verband Sozialer Wettbewerb, imenovani „Clinique“, C-315/92, Recueil, str. I‑317,
         točka 7; z dne 4. marca 1999 v zadevi Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Recueil, str. I‑1301, točka
         16, in z dne 7. septembra 2004 v zadevi Trojani, C-456/02, ZOdl., str. I-7573, točka 38).

       Razlaga člena 9(2)(c) Šeste direktive
      26     Irska in portugalska vlada menita, da dejavnost CI spada na področje uporabe člena 9(2)(c) Šeste direktive, ker gre za ponudbo
         storitev, neposredno povezanih z zabavnimi prireditvami. Kraj, za katerega naj bi se štelo, da je kraj opravljanja te dejavnosti,
         je torej kraj dejanskega opravljanja storitev, tj. v zadevi v postopku v glavni stvari, ozemlje Združenega kraljestva.

      27     Vlada Združenega kraljestva in družbe, ki pripadajo skupini RAL, pa nasprotno zatrjujejo, da opravljanje storitev, na katero
         se nanaša predložitvena odločba, ni zajeto s členom 9(2)(c) Šeste direktive. V tem pogledu menijo, da je glavni cilj prejemnika
         zadevnih storitev finančna korist in ne zabava. Omenjene družbe dodajajo, da uporaba zgoraj navedene določbe v vsakem primeru
         vključuje umetniško dejavnost izvajalca storitev. Dejstvo, da lahko uporaba igralnega avtomata pomeni zabavo, tako kot uporaba
         prenosnega telefona, naj opravljanja zadevne storitve ne bi spremenila v dejavnost na področju zabavnih prireditev v smislu
         odstavka 2(c), prva alinea, istega člena.

      28     Komisija ugotavlja, da je namen člena 9(2)(c) Šeste direktive vzpostavitev posebne ureditve za določena opravljanja storitev
         med davčnimi zavezanci, katere strošek je v ceni blaga ali storitev, namenjenih končnim uporabnikom (glej zgoraj navedeno
         sodbo Dudda, točki 23 in 24). Zadeva v postopku v glavni stvari pa se je vendarle nanašala na dobavo igralnih avtomatov končnemu
         potrošniku, tako da naj bi se uporabil samo odstavek 1.

      29     V tem pogledu je treba opozoriti, da je v skladu s členom 9(2)(c) Šeste direktive kraj opravljanja storitev v zvezi z dejavnostmi
         s področja zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti, kraj, kjer so te storitve dejansko opravljene.

      30     Glede vprašanja, ali gre pri opravljanju storitev, kot so storitve, ki so obravnavane v postopku v glavni stvari, za dejavnosti
         s področja zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti, je treba opozoriti, da daje CI javnosti za plačilo na voljo igralne
         avtomate v za to urejenih igralnih salonih.

      31     V konkretni zadevi je glavni cilj, ki ga zasleduje dejavnost, na katero se nanaša predložitvena odločba, ta, da se uporabniki
         igralnih avtomatov zabavajo, in ne ta, da dobijo finančno korist. Tako kot je v točki 29 sklepnih predlogov poudaril generalni
         pravobranilec, je ravno negotovost glede finančne dkoristi, bistveni del zabave, ki jo iščejo uporabniki igralnih avtomatov.

      32     Dejavnosti s področja zabavnih prireditev ali podobne dejavnosti v smislu člena 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive od izvajalca
         storitev ne zahtevajo umetniškega vložka. Dejavnost – vključno z dajanjem avtomatov na voljo – katere glavni cilj, ki ga zasleduje
         izvajalec storitev, je zabavanje njegovih strank, je ena izmed dejavnosti s področja zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti
         v smislu te določbe.

      33     Tako kot je v točki 33 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, od uporabe pravila glede davčno upoštevne navezne
         okoliščine, ki je določeno z zgoraj navedeno določbo, v položaju, kot je ta v zadevi v postopku v glavni stvari, ni mogoče
         odstopiti zaradi dejstva, da so zadevni prejemniki storitev končni potrošniki. Področje uporabe te določbe ni omejeno na opravljanje
         storitev med davčnimi zavezanci. Poleg tega je pomembna ugotovitev, da uporaba omenjenega pravila glede davčno upoštevne navezne
         okoliščine za tak položaj ne povzroča nobenih praktičnih težav. Kraj, kjer so bile opravljene zadevne dejavnosti, se da lahko
         ugotoviti. Končno uporaba takega pravila privede do racionalne rešitve z davčnega vidika, ker za zadevne storitve velja ureditev
         DDV države članice, na katere ozemlju imajo sedež prejemniki omenjenih storitev.

      34     Iz tega sledi, da je treba predložitvenemu sodišču odgovoriti tako, da je treba opravljanje storitev, ki obsega omogočanje
         javnosti, da za plačilo uporablja igralne avtomate, nameščene v igralnih salonih s sedežem na ozemlju države članice, šteti
         za eno izmed dejavnosti s področja zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti v smislu člena 9(2)(c), prva alinea, Šeste
         direktive, tako da je kraj opravljanja teh storitev kraj, kjer so te dejansko opravljene.

       Stroški
      35     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Opravljanje storitev, ki obsega omogočanje javnosti, da za plačilo uporablja igralne avtomate, nameščene v igralnih salonih
            s sedežem na ozemlju države članice, je treba šteti za eno izmed dejavnosti s področja zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti
            v smislu člena 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav
            članic o prometnih davkih - Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, tako da je kraj opravljanja teh
            storitev kraj, kjer so te dejansko opravljene.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 24. novembra 2015.#Intervog proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Prijava figurativne znamke Skupnosti meet me – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-190/15.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 7. septembra 2006. # Alexander Jehle in Weinhaus Kiderlen proti Land Baden-Württemberg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Sigmaringen - Nemčija. # Uredba (ES) št. 1019/2002 - Člen 2, prvi odstavek - Oljčno olje in olje iz oljčnih tropin - Tržni standardi - Prodaja na drobno - Predstavitev končnim potrošnikom - Metoda "bag in the box". # Zadeva C-489/04.

text:
      Zadeva C-489/04
      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      proti
      Land Baden-Württemberg
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Verwaltungsgericht Sigmaringen)
      „Uredba (ES) št. 1019/2002 – Člen 2, prvi odstavek – Oljčno olje in olje iz oljčnih tropin – Tržni standardi – Prodaja na drobno – Predstavitev končnim potrošnikom – Metoda ‚bag in the box‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Olja in masti – Oljčno olje – Tržni standardi
      (Uredba Komisije št. 1019/2002, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1176/2003, člen 2, prvi odstavek)
      2.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Olja in masti – Oljčno olje – Tržni standardi
      (Uredba Komisije št. 1019/2002, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1176/2002, člen 2, prvi odstavek)
      1.        Uredbo št. 1019/2002 o tržnih standardih za oljčno olje, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1176/2003, zlasti pa člen
         2, prvi odstavek, ki določa, da so predpakirana olja ponujena končnemu potrošniku v embalaži z največjo prostornino petih
         litrov, s sistemom odpiranja, pri katerem embalaže po odprtju ni več mogoče zapečatiti, in ki je označena v skladu z nekaterimi
         posebnimi pravili za navedene proizvode, je treba razlagati tako, da se lahko oljčno olje in olja iz oljčnih tropin predstavijo
         končnemu potrošniku samo, ko so embalirana v skladu z zahtevami iz tega člena.

      (Glej točko 33 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002 o tržnih standardih za oljčno olje, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 1176/2003
         in ki določa, da so predpakirana olja ponujena končnemu potrošniku v embalaži z največjo prostornino petih litrov, s sistemom
         odpiranja, pri katerem embalaže po odprtju ni več mogoče zapečatiti, in ki je označena v skladu z nekaterimi posebnimi pravili
         za navedene proizvode, je treba razlagati tako, da prepoveduje način trženja, kot je „bag in the box“, ki ne izpolnjuje pogojev
         tega člena. Zaradi dejstva, da je treba na kraju nakupa oljčno olje in olja iz oljčnih tropin preliti iz posode, ki je odprta
         ali ki se bo odprla, v posodo, ki jo je kupil ali prinesel končni potrošnik, tak način trženja ne izpolnjuje zahteve iz navedenega
         člena 2, prvi odstavek, v zvezi z ustreznim sistemom odpiranja, ki, da bi se zagotovila pristnost oljčnega olja, pomeni, da
         mora biti embalaža taka, da bi jo lahko odprl končni potrošnik sam.

      (Glej točke od 40 do 42 in 45 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 7. septembra 2006(*)

      „Uredba (ES) št. 1019/2002 – Člen 2, prvi odstavek – Oljčno olje in olje iz oljčnih tropin – Tržni standardi – Prodaja na drobno – Predstavitev končnim potrošnikom – Metoda ‚bag in the box‘“
      V zadevi C-489/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Sigmaringen
         (Nemčija) z odločbo z dne 28. septembra 2004, ki je na Sodišče prispela 29. novembra 2004, v postopku

      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen,

      proti
      Land Baden-Württemberg,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Schiemann, predsednik senata, E. Juhász in E. Levits (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. decembra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Alexandra Jehleja, Weinhaus Kiderlen, A. H. Meyer in B. Klaus, odvetnika,
      –        za grško vlado V. Kontolaimos in K. Marinou, zastopnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z D. Del Gaizom, avvocato dello Stato,
      –        za ciprsko vlado C. Likourgos in A. Markoulli, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Nolin in F. Erlbacher, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Komisije (ES) št. 1019/2002 z dne 13. junija 2002 o tržnih
         standardih za oljčno olje (UL L 155, str.27), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1176/2003 z dne 1. julija
         2003 (UL L 164, str. 12, v nadaljevanju: Uredba št. 1019/2002).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Jehlejem, Weinhaus Kiderlen (v nadaljevanju: tožeča stranka v postopku v glavni
         stvari) in Land Baden-Württemberg glede pravice tožeče stranke v postopku v glavni stvari, da trži oljčno  olje po metodi
         „bag in the box“.

       Pravni okvir
      3        Uredba Sveta št. 136/66/EGS z dne 22. septembra 1966 o vzpostavitvi skupne ureditve trga za olja in masti (UL L 1966, 172,
         str. 3025), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1513/2001 z dne 23. julija 2001 (UL L 201, str. 4, v nadaljevanju:
         Uredba št. 136/66), v členu 1(1) določa, da se vzpostavi skupna ureditev trga za oljnice, oljnate plodove, rastlinska olja
         in masti ter olja in masti rib ali morskih sesalcev. Odstavek 2 tega člena določa seznam proizvodov, ki jih zajema Uredba
         136/66, med katerimi je oljčno  olje.

      4        Člen 35(1) Uredbe št. 136/66 predpisuje pri trženju oljčnih olj in olj iz oljčnih tropin uporabo poimenovanj in opredelitev,
         določenih v prilogi k tej uredbi. V odstavku 2 je natančno določeno, da je mogoča prodaja na drobno samo za olja iz točk 1(a)
         in (b), 3 in 6 Priloge k tej uredbi.

      5        Člen 35a(1) Uredbe št. 136/66 določa:

      „Za proizvode iz člena 1 se lahko določijo tržni standardi zlasti glede kakovosti, pakiranja in predstavitve.
      Ko so standardi določeni, se smejo proizvodi, za katere veljajo, tržiti le v skladu z njimi.“
      6        Priloga k Uredbi št. 136/66 z naslovom „Poimenovanja in opredelitve oljčnih olj in olj iz oljčnih tropin iz člena 35“ določa:

      „1. Deviška oljčna olja
      Olja, pridobljena iz plodov oljk izključno z mehanskimi ali drugimi fizikalnimi sredstvi, ki ne povzročijo sprememb olja,
         niso bila drugače obdelana, razen oprana, prelita, centrifugirana ali filtrirana, razen olj, pridobljenih z uporabo topil
         ali pripomočkov s kemičnim ali biokemičnim delovanjem ali s postopkom reesterifikacije ter kakršnih koli mešanic z drugimi
         vrstami olja.

      Deviška oljčna olja so razvrščena in opisana izključno na naslednji način:
      (a) Ekstra deviško oljčno olje
      Deviško oljčno olje z najvišjo prosto kislostjo glede na oleinsko kislino 0,8 g na 100 g, njegove druge značilnosti pa so
         skladne s predpisanimi za to kategorijo.

      (b) Deviško oljčno olje
      Deviško oljčno olje z najvišjo prosto kislostjo glede na oleinsko kislino 2 g na 100 g, njegove druge značilnosti pa so skladne
         s predpisanimi za to kategorijo.

      […]
      3. Oljčno olje – sestavljeno iz rafiniranih oljčnih olj in deviških oljčnih olj
      Oljčno olje, pridobljeno z mešanjem rafiniranega oljčnega olja in deviškega oljčnega olja, razen lampante olj, s prosto kislostjo
         glede na oleinsko kislino, ki ni višja od 1 g na 100 g, njegove druge značilnosti pa so skladne s predpisanimi za to kategorijo.

      […]
      6. Olje iz oljčnih tropin
      Olje, pridobljeno z mešanjem rafiniranega olja iz oljčnih tropin in deviškega oljčnega olja, razen lampante olja, s prosto
         kislostjo glede na oleinsko kislino, ki ni višja od 1 g na 100 g, njegove druge značilnosti pa so skladne s predpisanimi za
         to kategorijo.“

      7        Člen 1 Uredbe št. 1019/2002 določa:

      „1. Brez poseganja v Direktivo 2000/13/ES ta uredba določa posebne standarde za trženje oljčnih olj in olj iz oljčnih tropin,
         na katere se nanašajo točke 1(a) in (b), 3 ter 6 Priloge k Uredbi št. 136/66/EGS, na ravni prodaje na drobno.

      2. Za namen te uredbe raven trgovine na drobno pomeni prodajo olja, kakor je navedeno v odstavku 1, v naravnem stanju ali
         v živilu, končnemu potrošniku.“

      8        Člen 2 Uredbe št. 1019/2002 določa:

      „Olja, kakor so navedena v členu 1(1), so končnemu potrošniku na voljo v embalaži z največ petimi litri prostornine. Taka
         embalaža je opremljena s sistemom odpiranja, ki ga po odprtju ni več mogoče zapečatiti, in označena v skladu s členi 3 do
         6.

      Vendar pa lahko pri oljih, namenjenih porabi v restavracijah, bolnišnicah, menzah in drugih podobnih obratih, države članice
         določijo največjo prostornino, ki presega petlitrsko embalažo, odvisno od vrste zadevnega obrata.“

      9        Členi od 3 do 7 Uredbe št. 1019/2002 glede označevanja embalaže in členi od 8 do 10 urejajo tako nadzor uporabe te uredbe
         kakor tudi ukrepe, ki so potrebni, da se zagotovi njeno spoštovanje.

      10      Člena 11 in 12 Uredbe št. 1019/2002 predvidevata različne roke za obdobje prilagajanja, v zvezi z novimi pravnimi pravili
         v tej uredbi ter da se omogoči vzpostavitev potrebnega sistema za njihovo uporabo.

      11      Direktiva 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju,
         predstavljanju in oglaševanju živil (UL L 109, str. 29), kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta 2003/89/ES
         z dne 10. novembra 2003 glede navedbe sestavin, prisotnih v živilih (UL L 308, str. 15, v nadaljevanju: Direktiva 2000/13),
         ima v skladu s četrto uvodno izjavo za cilj določitev splošnih pravil Skupnosti, ki se uporabljajo horizontalno za vsa živila,
         dana v promet.

      12      Direktiva uvaja načela, ki jih je treba upoštevati pri označevanju ter uporabljenih metodah živil (člen 2), ter seznam obveznih
         navedb na etiketah vseh živil, kot so na primer ime, pod katerim se izdelek prodaja, seznam sestavin in minimalni rok trajanja
         (člen 3). Pogoji in izjeme glede navedb so našteti v členih od 4 do 17.

      13      Tako člen 14 Direktive 2000/13 ureja, da pri živilih, ponujenih za prodajo končnemu potrošniku ali obratom javne prehrane
         v nepredpakirani obliki, ali pakiranih na mestu prodaje na željo kupca, ali predpakiranih za neposredno prodajo, države članice
         sprejmejo podrobna pravila o načinu, na katerega je treba prikazati obvezne navedbe, in se lahko odločijo, da teh navedb ali
         nekaterih izmed njih ne predpišejo kot obveznih, če je zagotovljena obveščenost kupca.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari prodaja na drobno oljčno olje po metodi „bag in the box“. Polnilec tako pretoči
         oljčno olje v petlitrske plastične vrečke z dvojno plastjo („bag“), na katerih je označba porekla ter kontrolni znak. Na vrečki
         je poseben zamašek z odprtino, ki jo je treba prebosti, da se lahko toči olje in ki se je ne da več ponovno zapečatiti. Ta
         vrečka je nameščena v glineno posodo („box“), na kateri je samo cevka, iz katere se lahko toči proizvod. Oboje skupaj („bag
         in the box“) omogoči stranki, da si natoči želeno količino olja v posodo, ki jo prinese sama ali jo kupi v trgovini. Stranka
         lahko prebere navedbe o označbi porekla, kakovosti in o ceni olja na etiketi, ki jo je tožeča stranka v postopku v glavni
         stvari nalepila na glineno posodo.

      15      Februarja 2004 je Landratsamt Ravensburg, Amt für Veterinärwesen und Verbraucherschutz (urad za vprašanja s področja veterine
         ter varstva potrošnikov okrožnega sveta Ravensbourg, v nadaljevanju: Landratsamt Ravensburg) odredila tožeči stranki v postopku
         v glavni stvari, naj preneha tržiti oljčno olje po zgoraj opisani metodi. Landratsamt Ravensburg je navedel, da izhaja iz
         člena 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002, da se lahko potrošnikom prodaja samo oljčno  olje, ki je predpakirano v embalaži
         z največjo prostornino pet litrov.

      16      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je vložila ugotovitveno tožbo pri Verwaltungsgericht Sigmaringen, v kateri je zahtevala,
         naj se ugotovi, da Uredba št. 1019/2002 ne prepoveduje nadaljnje prodaje oljčnega  olja po metodi „bag in the box“. Zlasti
         je še navedla, da Uredba št. 1019/2002 ureja samo prodajo pakiranega oljčnega  olja in ne prodaje nepakiranega oljčnega  olja
         ter tako člen 2 ne prepoveduje prodaje zadnjega, ampak določa le pravila za trženje pakiranega oljčnega olja.

      17      Ker je bila Uredba št. 1019/2002 sprejeta v dopolnitev Direktive 2000/13, naj bi se zadnja še naprej uporabljala na področjih,
         ki jih ta uredba posebej ne ureja. Torej, na podlagi člena 14 Direktive 2000/13 bi bilo končnemu potrošniku mogoče ponuditi
         živilo v nepredpakirani obliki ter hkrati zavezati države članice, da sprejmejo pravila o načinih, na katere je treba prikazati
         obvezne navedbe.

      18      Poleg tega je tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdila, da je postopek „bag in the box“ tak, da zagotavlja potrošniku
         varstvo, primerljivo s tistim, ki ga ponuja omejitev prodaje na oljčno olje zgolj v obliki predpakiranega olja. Omenjeni postopek
         naj bi zlasti zagotovil, da se potrošniku ne ponudi olja, ki je slabe kakovosti zaradi dodatkov ali priloženih ponarejenih
         izjav porekla.

      19      Predložitveno sodišče vendarle ima dvome glede tega, zlasti zato, ker je mogoče brez večjega truda ponovno napolniti plastično
         vrečko in ker potrošnik ne more videti etikete, nalepljene na vrečki, ampak samo reprodukcijo etikete na glineni posodi, v
         kateri je vrečka.

      20      Landratsamt Ravensburg izpodbija predlagano razlago tožeče stranke v postopku v glavni stvari. Landratsamt Ravensburg trdi,
         da člen 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002 vsebuje prepoved predstavitve nepredpakiranega oljčnega olja končnemu potrošniku.

      21      V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Sigmaringen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1. Ali je treba člene od 1 do 12 Uredbe (ES) št. 1019/2002 […] razlagati tako, da te določbe urejajo tudi predstavitev oljčnih
         olj in olj iz oljčnih tropin, ki niso embalirana, končnemu potrošniku?

      2. Ali je treba člen 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002 [...] razlagati tako, da ta določba prepoveduje predstavitev oljčnih
         olj in olj iz oljčnih tropin, ki niso embalirana, končnemu potrošniku?

      3. Podredno, ali je treba v takem primeru člen 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002 [...] razlagati ozko v smislu, da ta
         določba sicer prepoveduje predstavitev oljčnih olj in olj iz oljčnih tropin, ki niso embalirana, končnemu potrošniku, da pa
         se ta prepoved ne nanaša na prodajo oljčnih olj in olj iz oljčnih tropin, ki niso embalirana, po metodi ‚bag in the box‘?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      22      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba Uredbo
         št. 1019/2002 in zlasti člen 2, prvi odstavek, razlagati tako, da se končnemu potrošniku lahko ponudi samo oljčno olje in
         olje iz oljčnih tropin, ki je embalirano v skladu z zahtevami te določbe.

      23      Ugotoviti je treba, da trditve tožeče stranke v postopku v glavni stvari, na podlagi katere naj bi bila odobrena prodaja nepakiranega
         oljčnega olja in olja iz oljčnih tropin končnemu potrošniku, saj je namen Uredbe št. 1019/2002 uvesti pravila trženja predpakiranega
         oljčnega olja in olja iz oljčnih tropin in izključiti s svojega področja uporabe trženje teh olj v nepakiranem stanju, ni
         mogoče sprejeti.

      24      Pravna podlaga Uredbe št. 1019/2002 je namreč člen 35a Uredbe št. 136/66, katere odstavek 1, prvi pododstavek, določa, da
         se lahko pravila trženja, zlasti o tržnih standardih glede kakovosti, pakiranja in predstavitve, nanašajo na proizvode, opisane
         v členu 1 te uredbe. Proizvodi v tem členu, med katere spada oljčno olje in olje iz oljčnih tropin, so označeni s kombinirano
         nomenklaturo, s poimenovanji ter tarifnimi številkami. Ti proizvodi niso niti opredeljeni niti se ne razlikujejo glede na
         presojo, povezano z njihovo embalažo.

      25      Proizvodi, na katere se posebej nanaša Uredba št. 1019/2002, so določeni v členu 1(1). To so oljčna olja in olja iz oljčnih
         tropin, določena v točkah 1(a) in (b), 3 in 6 Priloge k Uredbi št. 136/66, v kateri so razvrščena na podlagi kvalifikativnih
         značilnosti neodvisno od načina trženja, namreč v embalaži ali nepakirani obliki.

      26      Predvsem za zagotovitev pristnosti oljčnih  olj Uredba št. 1019/2002 še predpisuje pravila trženja v zvezi z embalažo teh
         olj. Tako člen 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002 določa, da so predpakirana olja ponujena končnemu potrošniku v embalaži,
         ki ne presega petih litrov prostornine in je opremljena s sistemom odpiranja, ki ga po odprtju ni več mogoče zapečatiti. Ta
         embalaža je tudi označena v skladu s členi od 3 do 6 Uredbe št. 1019/2002.

      27      Ta pravila se uporabljajo za vsa olja iz člena 1(1) Uredbe št. 1019/2002 in na njihovi podlagi je predvidena samo ena izjema,
         izrecno določena v členu 2, drugi odstavek, te uredbe. Ta izjema, ki se sicer ne nanaša na obveznost predstavitve olja v embalaži,
         ampak samo na prostornino teh embalaž, pooblašča države članice, da lahko določijo največjo prostornino, ki presega petlitrsko
         embalažo, odvisno od vrste zadevnega obrata, za olje, ki je namenjeno porabi v teh skupnostih.

      28      Iz vseh navedenih ugotovitev izhaja, da se razen izjeme, opredeljene v predhodni točki, oljčno olje in olje iz oljčnih tropin
         lahko predstavi končnim potrošnikom samo ob spoštovanju pravil, določenih v členu 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002,
         zlasti pa zahteve glede embalaže, na katero se ta določba sklicuje. V skladu s členom 35a(1), drugi pododstavek, Uredbe št.
         136/66 je namreč opredeljeno, da ko so standardi določeni, se smejo proizvodi, za katere veljajo, tržiti le v skladu z njimi.

      29      Te razlage se ne ovrže s pridržkom v členu 1(1) Uredbe št. 1019/2002, ki določa, da so tržni standardi oljčnega olja in olja
         iz oljčnih tropin uvedeni „[b]rez poseganja v Direktivo 2000/13/ES“.

      30      V skladu s prvo uvodno izjavo Uredbe št. 1019/2002 posebna pravila označevanja, ki jih uvaja ta uredba, dopolnjujejo tiste
         splošne določbe iz Direktive 2000/13, ki se uporabljajo horizontalno za vsa živila, dana na v promet. Zato sklica na Direktivo
         2000/13 v členu 1(1) Uredbe št. 1019/2002 ni mogoče razumeti, kot da želi uvesti izjemo ali izvzetje od posebnih pravnih pravil
         te uredbe na področju označevanja oljčnega olja in olja iz oljčnih tropin, ampak kot da želi zagotoviti upoštevanje, poleg
         teh posebnih pravil, tudi splošnejših pravil, uvedenih z Direktivo 2000/13.

      31      Tako je treba pri označevanju oljčnega olja in olj iz oljčnih tropin vzporedno upoštevati tako določbe Direktive 2000/13,
         ki predvideva na primer obvezno navedbo neto količine ali roka trajanja kakor tudi posebna pravila, določena v Direktivi št.
         1019/2002, zlasti v členih od 3 do 6.

      32      Nasprotno, člen 14 Direktive 2000/13, na katerega se sklicuje tožeča stranka v postopku v glavni stvari, v delu, v katerem
         pooblašča države članice, da sprejmejo za živila v nepredpakirani obliki natančna pravila, kako je treba prikazati navedbe,
         opredeljene v členih 3 in 4(2) te direktive, ni upošteven, kajti, prvič, člen 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002 prepoveduje
         tako predstavitev oljčnega olja in olja iz oljčnih tropin ter, drugič, države članice so pristojne samo glede največje prostornine
         embalaže, namenjene tem skupnostim.

      33      Na prvo in drugo vprašanje je treba odgovoriti, da je treba Uredbo št. 1019/2002, zlasti pa člen 2, prvi odstavek, razlagati
         tako, da se lahko oljčno olje in olja iz oljčnih tropin predstavijo končnemu potrošniku samo, ko so embalirana v skladu z
         zahtevami iz tega člena.

       Tretje vprašanje
      34      S tretjim vprašanjem, ki je postavljeno podredno, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se lahko člen 2, prvi odstavek,
         Uredbe št. 1019/2002 razlaga tako, da način trženja, kot je ta, ki ga uporablja tožeča stranka v postopku v glavni stvari
         (metoda „bag in the box“), ni prepovedan s to določbo.

      35      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je trdila, da je postopek „bag in the box“ tak, da potrošniku zagotavlja varstvo,
         primerljivo s tistim, ki ga ponuja omejitev prodaje na oljčno olje zgolj v obliki predpakiranega olja. Zato se je predložitveno
         sodišče spraševalo, ali bi bilo mogoče zaradi teh posebnosti tega načina trženja nasprotovati njegovi prepovedi.

      36      V zvezi s tem je treba opomniti, da je v okviru postopka na podlagi člena 234 ES, ki temelji na jasnem ločevanju vlog med
         nacionalnimi sodišči ter Sodiščem ES, presoja dejstev v pristojnosti nacionalnega sodnika. Sodišče ES torej ni pristojno,
         da bi presojalo dejstva v glavni stvari ali uporabilo pravila prava Skupnosti, ki jih je razlagalo za nacionalne ukrepe ali
         situacije, saj je za ta vprašanja izključno pristojno nacionalno sodišče (sodba z dne 9. junija 2005 v združenih zadevah HLH
         Warenvertrieb in Orthica, C-211/03 in C-299/03 ter od C-316/03 do C‑318/03, ZOdl., str. I‑5141, točka 96).

      37      Vendar lahko Sodišče ES posreduje nacionalnim sodiščem navodila prava Skupnosti, ki bi lahko bila koristna pri uporabi pravila
         Skupnosti (sodba z dne 23. oktobra 1975 v zadevi Matisa Maschinen, 35/75, Recueil, str. 1205, točka 3).

      38      Kot je bilo ugotovljeno v točki 28 te sodbe, člen 35a(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 136/66 določa, da ko so standardi
         določeni, se smejo proizvodi, za katere veljajo, tržiti le v skladu z njimi.

      39      Iz tega sledi, da je treba način trženja oljčnega olja in olja iz oljčnih tropin presojati glede na pogoje v členu 2, prvi
         odstavek, Uredbe št. 1019/2002 in da ga je treba šteti za nezdružljivega s to uredbo, če pogoji niso spoštovani.

      40      V tem primeru je treba ugotoviti, da potrošnikov nakup oljčnega olja in olja iz oljčnih tropin v skladu z načinom trženja,
         kot je ta v postopku v glavni stvari, predpostavlja, da se olje pretoči na kraju nakupa iz posode, ki je odprta, ali ki se
         jo bo odprlo, v posodo ki jo je kupil ali prinesel potrošnik.

      41      Vendar zaradi dejstva, da je treba olje pretočiti, tak način trženja ne izpolnjuje zahteve iz člena 2, prvi odstavek, Uredbe
         št. 1019/2002, v skladu s katero je treba oljčno olje predstaviti končnemu potrošniku, se pravi dati v prodajo v embalaži,
         ki je opremljena s sistemom odpiranja, ki ga po odprtju ni več mogoče zapečatiti.

      42      V teh okoliščinah se ni mogoče sklicevati, kot je to skušala tožeča stranka v postopku v glavni stvari, da posoda, iz katere
         je pretočeno oljčno olje in olje iz oljčnih tropin izpolnjuje pogojem o največji prostornini, o sistemu odpiranja in označevanja,
         kot so določeni v členu 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002. Pogoj v zvezi z ustreznostjo sistema odpiranja namreč v skladu
         z drugo uvodno izjavo Uredbe št. 1019/2002, da bi se zagotovila pristnost oljčnega olja, pomeni, mora biti embalaža taka,
         da bi jo lahko odprl končni potrošnik sam.

      43      Prav tako ni mogoče potrditi, kakor je to storila Komisija Evropskih skupnosti, da bi se način trženja, kot je ta v postopku
         v glavni stvari, štel za dopustnega, zato ker posode, v katere se pretoči olje, ustrezajo pogojem o največji prostornini,
         o sistemu odpiranja in o označevanju, določenih v členu 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002. Pritrditev ustreznega sistema
         za odpiranje na posodo šele ob predaji končnemu potrošniku ni taka, da bi ustrezala cilju zahteve, ki ga zasleduje uvedba
         tega sistema, saj obstaja nevarnost, da se ogrozi pristnost oljčnega olja in olja iz oljčnih tropin pred predajo.

      44      Poleg tega bi imela presoja dopustnosti načina trženja, s tem da se preveri prinesena posoda, ki jo v tem primeru prinesejo
         potrošniki, v katero se pretoči oljčno olje in olje iz oljčnih tropin na kraju nakupa, za posledico, da bi bilo tako trženje
         dopustno v določenih primerih in nedopustno v drugih, ne da bi bila v posodi različna snov. Taka rešitev bi otežila vsak nadzor
         upoštevanja Uredbe št. 1019/2002.

      45      Glede na vse navedene ugotovitve je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002
         razlagati tako, da prepoveduje način trženja, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki ga je uporabila tožeča stranka, ki
         ne izpolnjuje pogojev tega člena.

       Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Uredbo Komisije (ES) št. 1019/2002 z dne 13. junija 2002 o tržnih standardih za oljčno olje, kot je bila spremenjena z Uredbo
            Komisije (ES) št. 1176/2003 z dne 1. julija 2003, zlasti pa člen 2, prvi odstavek, je treba razlagati tako, da se lahko oljčno
            olje in olja iz oljčnih tropin predstavijo končnemu potrošniku samo, ko so embalirana v skladu z zahtevami iz tega člena.
      2)      Člen 2, prvi odstavek, Uredbe št. 1019/2002, kakor je bila spremenjen z Uredbo (ES) št. 1176/2003, je treba razlagati tako,
            da prepoveduje način trženja, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki ga je uporabila tožeča stranka, ki ne izpolnjuje pogojev
            tega člena.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. septembra 2005. # Antje Köhler proti Finanzamt Düsseldorf-Nord. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Šesta direktiva o DDV - Kraj obdavčljivih transakcij - Dobava blaga na krov potniške ladje - Prevoz, opravljen znotraj Skupnosti - Izključitev obdavčitve v primeru postanka na tretjem ozemlju - Obseg izključitve. # Zadeva C-58/04.

text:
      Zadeva C-58/04
      Antje Köhler
      proti
      Finanzamt Düsseldorf-Nord
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Šesta direktiva o DDV – Kraj obdavčljivih transakcij – Dobava blaga na krov potniške ladje – Prevoz, opravljen znotraj Skupnosti – Izključitev obdavčitve v primeru postanka na tretjem ozemlju – Obseg izključitve“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaje – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Dobava blaga – Določitev
            davčno upoštevne navezne okoliščine – „Postanek na tretjem ozemlju“ v smislu Šeste direktive – Pojem – Postanki v pristaniščih
            tretjih držav, ki omogočajo potnikom, da zapustijo ladjo – Vključitev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 8(1)(c))
      Postanki ladje v pristaniščih tretjih držav, pri katerih potniki lahko zapustijo ladjo, čeprav samo za kratek čas, so „postanki
         na tretjem ozemlju“ v smislu člena 8(1)(c) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih,
         v besedilu, ki izhaja iz Direktive 92/111, v katerem je kot kraj obdavčitve dobave blaga, opravljene na krovu ladij, zrakoplovov
         ali na vlakih med delom prevoza potnikov v Skupnosti določen kraj odhoda prevoznega sredstva, kadar se del prevoza opravi
         brez postanka na tretjem ozemlju med krajem, kjer se prevoz potnikov začne, in krajem, kjer se prevoz potnikov konča.

      (Glej točko 27 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. septembra 2005(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Kraj obdavčljivih transakcij – Dobava blaga na krov potniške ladje – Prevoz, opravljen znotraj Skupnosti – Izključitev obdavčitve v primeru postanka na tretjem ozemlju – Obseg izključitve“
      V zadevi C-58/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 23. oktobra 2003, ki je prispela na Sodišče 11. februarja 2004, v postopku

      Antje Köhler
      proti
      Finanzamt Düsseldorf-Nord,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric, sodnica, K. Schiemann (poročevalec), E. Juhász in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. februarja 2005,
      na podlagi pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za A. Köhler G. Sinfield, solicitor, H.-W. Schneiders, Steuerberater, in C. Küppers, odvetnik,
      –        za nemško vlado C.‑D. Quassowski, M. Lumma in W.-D. Plessing, zastopniki,
      –        za grško vlado V. Kyriazopoulos, S. Chala in I. Bakopoulos, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou in K. Gross, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. aprila 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago „postanka na tretjem ozemlju“ v smislu člena 8(1)(c) Šeste direktive
         Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano
         vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1), v besedilu, ki izhaja iz Direktive Sveta 92/111/EGS z dne 14. decembra
         1992 o spremembi Direktive 77/388/EGS in uvedbi ukrepov za poenostavitev v zvezi z davkom na dodano vrednost (UL L 384, str.
         47, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Köhler in Finanzamtom (davčni urad), ki se nanaša na obdavčljivost prodaje,
         ki jo je opravila A. Köhler v svojem butiku na potniški ladji.

      I –  Pravni okvir
      A –  Skupnostna ureditev
      3        Člen 8 Šeste direktive določa:

      „1.      Za kraj dobave blaga se šteje:
      […]
      b)      če se blago ne odpošilja ali prevaža: kraj, kjer se blago nahaja po opravljeni dobavi.
      c)      če se dobava blaga opravi na krovu plovil, zrakoplovov ali na vlakih med delom prevoza potnikov v Skupnosti: kraj, v katerem
         se prevoz potnikov začne.

      Za namene uporabe te določbe:
      –        ‚del prevoza potnikov v Skupnosti‘ pomeni del prevoza, ki se brez postanka na tretjem ozemlju opravi med krajem, v katerem
         se prevoz potnikov začne in krajem, kjer se prevoz potnikov konča,

      –        ‚kraj, v katerem se prevoz potnikov začne‘, pomeni predvideni prvi kraj, kjer bodo potniki znotraj Skupnosti vstopili, kadar
         je to ustrezno, po delu poti zunaj Skupnosti,

      –        ‚kraj, v katerem se prevoz potnikov konča‘, pomeni predvideni zadnji kraj znotraj Skupnosti, kjer potniki, ki so vstopili
         v Skupnosti, izstopijo, kadar je to ustrezno, pred delom poti zunaj Skupnosti.

      […]“
      B –  Nacionalna ureditev
      4        Skladno s prvim stavkom člena 1(1), točka 1, Umsatzsteuergesetza (nemški zakon o prometnem davku, v nadaljevanju: UStG) so
         dobave in druge storitve, ki jih opravi trgovec znotraj nemškega ozemlja za plačilo v okviru dejavnosti, predmet prometnega
         davka.

      5        Člen 3(6) UStG določa:

      „Šteje se, da je dobava blaga opravljena na kraju, kjer se blago nahaja v trenutku prenosa pravice do razpolaganja.“
      6        Člen 3e(1) UStG določa:

      „Če je blago, ki ni namenjeno za takojšnjo potrošnjo, dobavljeno na krov plovila, zrakoplova ali na vlak med prevozom potnikov
         v Skupnosti, se za kraj dobave šteje kraj odhoda zadevnega prevoznega sredstva na ozemlju Skupnosti.“

      7        Člen 3e(2) UStG določa:

      „Prevoz potnikov v Skupnosti v smislu odstavka 1 pomeni prevoz ali del prevoza, ki se brez postanka na tretjem ozemlju opravi
         med krajem, v katerem se prevoz potnikov začne, in krajem, v katerem se prevoz potnikov konča v Skupnosti. Kraj odhoda v smislu
         prvega stavka je prvi kraj znotraj Skupnosti, kjer bodo potniki znotraj Skupnosti vstopili. Kraj prihoda v smislu prvega stavka
         je zadnji kraj znotraj Skupnosti, kjer potniki izstopijo. V primeru povratnega potovanja se povratna pot šteje za ločen prevoz.“

      II –  Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      8        A. Köhler je imela leta 1994 butik na potniški ladji, ki je opravljala križarjenja, ki so se pričela v nemških mestih Kiel,
         Bremerhaven in Travemünde in so vodila do pristanišč zunaj Skupnosti (Norveška, Estonija, Rusija in Maroko), nato pa se končala
         v Kielu, Bremerhavnu ali Genovi (Italija). Ta potovanja je bilo možno rezervirati samo za celotno križarjenje brez možnosti
         vkrcanja ali dokončnega izkrcanja med potovanjem. Vendar je bila predvidena možnost, da se za kratek čas zapusti ladjo za
         nekajurni postanek ali zaradi turističnih ogledov.

      9        Finanzamt se je odločil obravnavati prodaje, ki jih je A. Köhler opravila v svojem butiku, kot obdavčljive transakcije, ker
         se je kraj odhoda in kraj prihoda ladje nahajal na ozemlju Skupnosti. A. Köhler je vložila pritožbo zoper to davčno odločbo
         na Finanzgerichtu in trdila, da zadevna prodaja ni obdavčljiva v Nemčiji zaradi postankov na tretjem ozemlju.

      10      Finanzgericht je zavrnilo pritožbo. Po njegovem mnenju dejstvo, da je bil prevoz potnikov prekinjen med krajem odhoda in krajem
         prihoda s postanki na tretjem ozemlju, ne pomeni, da so bile transakcije opravljene zunaj nacionalnega ozemlja. Kot „postanki“
         v smislu člena 3 UStG naj bi se obravnavali samo postanki, pri katerih naj bi na ladjo vstopili novi potniki oziroma bi potniki
         z ladje dokončno izstopili.

      11      A. Köhler je sprožila postopek revizije pred Bundesfinanzhofom, s katerim je izpodbijala to razlago.

      12      Glede na to, da je razlaga pojma „postanek na tretjem ozemlju“ odločilna za izid spora, je Bundesfinanzhof prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali so postanki ladje v pristaniščih tretjih držav, pri katerih potniki lahko zapustijo ladjo samo za kratek čas, npr. zaradi
         ogledov, ne obstaja pa nikakršna možnost, da se potovanje začne ali konča, v smislu člena 8(1)(c) Šeste direktive ‚postanki
         na tretjem ozemlju‘?“

      III –  Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      13      Nemška vlada predlaga, naj se na predhodno vprašanje odgovori negativno. Meni, da naj se pojem postanka ne bi razlagal ozko
         in dobesedno, kot da se nanaša na posameznega potnika, ki nekje naredi kratek postanek, preden nadaljuje potovanje.

      14      „Postanek“ vključuje možnost, da potniki vstopijo ali izstopijo iz prevoznega sredstva, zato da potovanje začnejo ali končajo.
         Če bi se ustavitev prevoznega sredstva, ko bi potniki lahko samo za kratek čas zapustili prevozno sredstvo, pojmovala kot
         „postanek“, bi to nasprotovalo smislu in namenu zadevne določbe. Če bi se pojem vmesnega postanka opredelil, kot je predlagala
         tožeča stranka, bi se lahko pravilu obdavčitve iz člena 8(1)(c) Šeste direktive in s tem davčnemu namenu te določbe (obdavčitev
         dobave na krov med prevozom znotraj Skupnosti na ozemlju Skupnosti) zlahka izognili. Zadostovalo bi, da bi se sredstvo prevoza
         in potovalni načrt izbralo tako, da bi bili mogoči postanki na ozemlju tretjih držav, kjer bi potniki lahko za kratek čas
         zapustili prevozno sredstvo, ne da bi imeli pri tem možnost dokončno končati potovanje.

      15      Tožeča stranka, Komisija Evropskih skupnosti in grška vlada menijo, da bi bilo treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti
         pritrdilno.

      16      Tožeča stranka trdi, da ni nujno, da bi postanek vključeval vstop in izstop iz prevoznega sredstva. Če bi zakonodajalec Skupnosti
         imel tak namen, bi izrecno uporabil pojme „vstopanje“ ali „izstopanje“, kot je to storil za opredelitev pojmov „kraj odhoda“
         in „kraj prihoda“. Pojem „postanek“ bi bilo treba razlagati v smislu ustavitve, prekinitve potovanja ali počitka.

      17      Komisija je mnenja, da pravilo iz člena 8(1)(c) Šeste direktive ne bi moglo veljati, če bi bilo v koliziji s pravom tretjih
         držav. Meni, da kratki postanki zunaj skupnosti učinkujejo tako, da prekinejo značaj prevoza znotraj Skupnosti. Vsakič ko
         naj bi imeli potniki možnost, da v tretji državi opravijo normalno obdavčene nakupe, bi se morala pristojnost države članice
         kraja, v katerem se prevoz potnikov začne, prekiniti, da ne bi prišla v kolizijo s pravico tretje države, da obdavči na svojem
         ozemlju.

      18      Grška vlada meni, da s tem, ko bi ladja naredila postanek v tretji državi ali na ozemlju, ki z davčnega vidika ni del Skupnosti,
         bi potovala v tretjo državo in se od tam vrnila nazaj. Potemtakem bi moralo blago, ki bi se prodajalo v trgovinah na teh ladjah,
         uživati oprostitev plačila davka, kot bi veljalo za potnike iz tretjih držav. To bi veljalo pod pogojem, da bi potniki imeli
         možnost zapustiti ladjo med postankom v tretji državi in tam kupovati blago, ki bi bilo, ker bi ga izvozili, oproščeno davka,
         neodvisno od trajanja postanka v zadevni državi in brez obveznosti, da končajo potovanje.

       Odgovor Sodišča
      19      Ker Šesta direktiva ne opredeljuje natančno pojma „postanek“, ga je treba razlagati v smislu sistematike in namena člena 8(1)(c)
         te direktive.

      20      Ta člen sodi med predpise Šeste direktive o določitvi kraja obdavčljivih transakcij in določa v členu 8(1)(b) glede dobave
         blaga splošno pravilo, da se v primeru, če se blago ne odpošilja ali prevaža, za kraj dobave blaga šteje kraj, kjer se blago
         nahaja po opravljeni dobavi.

      21      Člen 8(1)(c) vsebuje izjemo od tega načela teritorialnosti. Določa, da se za kraj dobave šteje kraj, v katerem se prevoz potnikov
         začne, če se dobava blaga opravi na krovu plovil, zrakoplovov ali na vlakih med delom prevoza potnikov v Skupnosti.

      22      Člen 8(1)(c) Šeste direktive naj bi tako enotno določil kraj obdavčitve dobave blaga, opravljene na krovu ladij, zrakoplovov
         ali na vlakih med potovanjem, ki se začne in konča na ozemlju Skupnosti, in omejil obdavčitev med delom prevoza potnikov v
         Skupnosti na kraj odhoda prevoznega sredstva. S tem se doseže poenostavljena davčna ureditev, ki preprečuje zaporedno uporabo
         nacionalnih sistemov davka na dodano vrednost držav članic, v katerih poteka potovanje znotraj Skupnosti, in s tem spore glede
         davčne pristojnosti med državami članicami.

      23      Sicer pa člen 8(1)(c) Šeste direktive izrecno določa, da „del prevoza potnikov v Skupnosti“ pomeni del prevoza, ki se brez
         postanka na tretjem ozemlju opravi med krajem, v katerem se prevoz potnikov začne, in krajem, kjer se prevoz potnikov konča.

      24      S tem, da člen 8(1)(c) Šeste direktive izključuje obstoj „del[a] prevoza potnikov v Skupnosti“ v primeru postanka na tretjem
         ozemlju, naj bi tudi preprečeval nevarnost sporov o pristojnosti z davčnimi sistemi tretjih držav, ki bi lahko nastali ob
         dobavi blaga med prekinitvijo potovanja znotraj Skupnosti v obliki postanka na tretjem ozemlju.

      25      Glede tega je treba opozoriti na to, da je Sodišče v zvezi z obdavčitvijo storitev na krovu ladje že ugotovilo, da Šesta direktiva
         državam članicam ne preprečuje, da razširijo področje uporabe svoje davčne zakonodaje čez državne meje, če s tem ne posegajo
         v pristojnosti drugih držav (sodbi z dne 23. januarja 1986 v zadevi Trans Tirreno Express, 283/84, Recueil, str. 231, in z
         dne 13. marca 1990 v zadevi Komisija proti Franciji, C-30/89, Recueil, str. I‑691, točka 18). Te ugotovitve veljajo tudi za
         obdavčitve dobave blaga.

      26      V smislu sistematike in namena člena 8(1)(c) Šeste direktive je torej treba ugotoviti, da se vsaka dobava blaga, ki se opravi
         na ladji med postankom na tretjem ozemlju, šteje, da je bila opravljena zunaj obsega Šeste direktive, tako davčno obravnavanje
         dobave blaga v tem primeru sodi v davčno pristojnost države, v kateri je bil narejen postanek.

      27      Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da so postanki ladje v pristaniščih
         tretjih držav, pri katerih potniki lahko zapustijo ladjo, čeprav samo za kratek čas, „postanki na tretjem ozemlju“ v smislu
         člena 8(1)(c) Šeste direktive.

       Stroški
      28      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Postanki ladje v pristaniščih tretjih držav, pri katerih potniki lahko zapustijo ladjo, čeprav samo za kratek čas, so „postanki
            na tretjem ozemlju“ v smislu člena 8(1)(c) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje
            držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1), v besedilu,
            ki izhaja iz Direktive Sveta 92/111/EGS z dne 14. decembra 1992 o spremembi Direktive 77/388/EGS in uvedbi ukrepov za poenostavitev
            v zvezi z davkom na dodano vrednost.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 14. junija 2016.#Loops, LLC proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava za mednarodno registracijo, v kateri je imenovana Evropska unija – Tridimenzionalna znamka – Oblika zobne ščetke – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-385/15.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 8. oktobra 2002. # Métropole Télévision SA (M6) (T-185/00), Antena 3 de Televisión, SA (T-216/00), Gestevisión Telecinco, SA (T-299/00) in SIC - Sociedade Independente de Comunicação, SA (T-300/00) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Združene zadeve T-185/00, T-216/00, T-299/00 in T-300/00.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 30. maja 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-323/01.