title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. junija 2009.#Postopek na predlog Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Svoboda ustanavljanja - Direktiva 90/435/EGS - Davek od dohodkov pravnih oseb - Razdelitev dividend - Pri viru odtegnjeni davek od dividend, izplačanih družbam nerezidentkam, ki niso družbe v smislu navedene direktive - Oprostitev plačila davka od dividend, izplačanih družbam rezidentkam.#Zadeva C-303/07.

text:
      Zadeva C-303/07
      Postopek, ki ga je sprožila
      Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus)
      „Svoboda ustanavljanja – Direktiva 90/435/EGS – Davek od dohodkov pravnih oseb – Razdelitev dividend – Pri viru odtegnjeni davek od dividend, izplačanih družbam nerezidentkam, ki niso družbe v smislu navedene direktive – Oprostitev plačila davka od dividend, izplačanih družbam rezidentkam“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja – Davek od dohodkov pravnih oseb – Obdavčitev dividend
      (člena 43 ES in 48 ES; Direktiva Sveta 90/435, člen 2(a))
      Člena 43 ES in 48 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, ki določa oprostitev pri viru odtegnjenega
         davka od dividend, ki jih je odvisna družba, rezidentka te države, razdelila delniški družbi s sedežem v isti državi, s tem
         davkom pa obdavči podobne dividende, ki so bile izplačane matični družbi vrste SICAV, ki je rezidentka druge države članice
         in ima pravno obliko, ki ne obstaja v pravu prve države, ter je ni na seznamu družb iz člena 2(a) Direktive 90/435 o skupnem
         sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/123,
         in je na podlagi zakonodaje druge države članice oproščena plačila davka od dohodkov.

      Takšno različno obravnavanje odvisnih družb rezidentk glede na kraj, v katerem ima njuna matična družba sedež, namreč lahko
         pomeni omejitev svobode ustanavljanja – ki je načelno prepovedana s členoma 43 ES in 48 ES – ker je zaradi njega izvajanje
         svobode ustanavljanja za družbe s sedežem v drugih državah članicah manj privlačno in bi zato te družbe lahko opustile pridobitev,
         ustanovitev ali ohranitev odvisne družbe v državi članici, ki izvaja tako različno obravnavanje.

      Glede ukrepov, ki jih sprejme država članica, da bi preprečila ali omilila zaporedno obdavčevanje ali dvojno ekonomsko obdavčevanje
         dobička, ki ga izplača družba rezidentka, izplačani delničarji rezidenti niso nujno v položaju, ki je primerljiv s položajem
         izplačanih delničarjev, ki so rezidenti druge države članice. Vendar ko neka država članica enostransko ali s sporazumom za
         plačilo davka od dohodkov zaveže ne le delničarje rezidente, ampak tudi delničarje nerezidente, postane za dividende, ki jih
         omenjeni delničarji nerezidenti prejmejo od družbe rezidentke, položaj teh primerljiv s položajem delničarjev rezidentov.
         Ker se je država članica odločila matične družbe rezidentke obvarovati verižnega obdavčenja dobičkov, ki jim jih je razdelila
         odvisna družba rezidentka, je treba ta ukrep razširiti na matične družbe nerezidentke, ki so v primerljivem položaju, ker
         podobno obdavčenje, ki prizadene te družbe nerezidentke, izhaja iz izvajanja njene davčne pristojnosti nad slednjimi.

      Okoliščina, da v nacionalnem pravu ne obstaja vrsta družbe, ki bi imela enako pravno obliko kot družba vrste SICAV, ki je
         rezidentka druge države članice, ne more upravičiti drugačnega obravnavanja, če bi to – ker pravo družb držav članic ni bilo
         v celoti usklajeno na ravni Skupnosti – odvzelo polni učinek svobodi ustanavljanja. Poleg tega ta okoliščina v zvezi z neobdavčenjem
         dohodkov družbe vrste SICAV v svoji rezidenčni državi članici, med njo in delniško družbo rezidentko ne ustvarja razlike,
         ki bi upravičevala različno obravnavanje glede pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki sta jih prejeli ti vrsti družb,
         če se je država članica družbe razdeljevalke odločila, da ne bo izvajala svoje pristojnosti obdavčitve takih dohodkov, ker
         so jih prejele družbe rezidentke. Poleg tega tudi ni upoštevna trditev, da zato, ker država članica ni obdavčila dohodkov
         družbe vrste SICAV, verižno obdavčenje ne bi nastalo na ravni te družbe, ampak na ravni njenih delničarjev, kar bi morala
         preprečiti država članica, v kateri so ti delničarji rezidenti, ker prav zadevna država članica z obračunanjem pri viru odtegnjenega
         davka od dohodkov, ki so bili že obdavčeni na ravni družbe razdeljevalke, ustvarja verižno obdavčenje, torej obdavčenje, glede
         katerega se je ta država članica odločila, da ga bo preprečila v zvezi z dividendami, razdeljenimi družbam rezidentkam. V
         teh okoliščinah razlike med tujo družbo vrste SICAV in delniško družbo domačega prava, ne zadoščajo za objektivno razlikovanje
         glede oprostitve plačila pri viru odtegnjenega davka od prejetih dividend.

      Take davčne ureditve ni mogoče utemeljiti z razlogi preprečevanja davčnega izogibanja, če se ne nanaša posebej na povsem umetne
         konstrukte, ki so ekonomsko neresnični in ustvarjeni zgolj zato, da bi se obšel davek, ki ga je po navadi treba plačati od
         dobička, ustvarjenega z dejavnostmi, ki se opravljajo na nacionalnem ozemlju. Glede trditve v zvezi z enakomerno porazdelitvijo
         davčnih pristojnosti, če se je država članica odločila, da za tovrstne dohodke ne bo obdavčila družb prejemnic dividend s
         sedežem na njenem ozemlju, se ne more sklicevati na nujnost zagotavljanja enakomerne porazdelitve davčnih pristojnosti med
         državami članicami, da bi s tem upravičila obdavčenje družb prejemnic dividend s sedežem v drugi državi članici. Omejitve
         svobode ustanavljanja, ki je določena z ureditvijo, tudi ni mogoče utemeljiti z nujnostjo ohranitve doslednosti davčne ureditve.
         Ker oprostitev pri viru odtegnjenega davka od dividend ni odvisna od pogoja, da je dividende prejela delniška družba ali da
         jih je ta ponovno razdelila in da njihovo obdavčenje pri imetnikih deležev navedene družbe omogoča izravnavo oprostitve pri
         viru odtegnjenega davka, ni neposredne povezave med oprostitvijo pri viru odtegnjenega davka in obdavčenjem navedenih dividend
         kot dohodkov imetnikov deležev delniške družbe.

      (Glej točke od 41 do 44, 50, 51, od 54 do 56, od 65 do 67, od 73 do 76 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 18. junija 2009(*)

      „Svoboda ustanavljanja – Direktiva 90/435/EGS – Davek od dohodkov pravnih oseb – Razdelitev dividend – Pri viru odtegnjeni davek od dividend, izplačanih družbam nerezidentkam, ki niso družbe v smislu navedene direktive – Oprostitev plačila davka od dividend, izplačanih družbam rezidentkam”
      V zadevi C‑303/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus
         (Finska) z odločbo z dne 27. junija 2007, ki je prispela na Sodišče 29. junija 2007, v postopku, ki ga je sprožil

      Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits (poročevalec) in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. novembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, so jih predložili:
      –        za Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy J. Laaksonen, oikeustieteen kandidaatti, in M. Virolainen, kauppatieteiden maisteri,
      –        za finsko vlado J.Himmanen, zastopnica,
      –        za ciprsko vlado E. Neofitou, zastopnica,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in I. Koskinen, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. decembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES, 48 ES, 56 ES in 58 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki ga je pred Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče) sprožila družba
         finskega prava Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy (v nadaljevanju: Alpha) zaradi pri viru odtegnjenega davka od dividend,
         razdeljenih družbi Aberdeen Property Nordic Fund I SICAV (v nadaljevanju: Nordic Fund SICAV), ki je investicijska družba s
         spremenljivim kapitalom (SICAV) luksemburškega prava s sedežem v Luksemburgu.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva Sveta 90/435/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih
         držav članic (UL L 225, str. 6), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2003/123/ES z dne 22. decembra 2003 (UL 2004,
         L 7, str. 41, v nadaljevanju: Direktiva 90/435), v členu 2 določa:

      „1.      Za namene […] [D]irektive [90/435] ‚družba države članice‘ pomeni vsako družbo, ki:
      (a)      ima eno od oblik, naštetih v prilogi;
      […]
      (c)      je poleg tega zavezanec za enega od naslednjih davkov, brez možnosti izbire ali oprostitve:
      […]
      –      impôt sur le revenu des collectivités v Luksemburgu,
      […]
      –      yhteisöjen tulovero/inkomstskatten för samfund na Finskem,
      […]“
      4        Člen 3(1)(a), prvi pododstavek, Direktive 90/435 določa, da se za uporabo te direktive status matične družbe prisodi najmanj
         kateri koli družbi iz države članice, ki izpolnjuje pogoje iz člena 2 te direktive in ima najmanj 20-odstotni delež v kapitalu
         družbe iz druge države članice, ki izpolnjuje enake pogoje. V skladu z istim členom 3(1)(a), tretji in četrti pododstavek,
         znaša najnižja kapitalska udeležba od 1. januarja 2007 15 % in od 1. januarja 2009 10 %.

      5        Na podlagi člena 5 navedene direktive se dobiček, ki ga odvisna družba izplača svoji matični družbi, oprosti plačila odbitnega
         davka.

      6        Priloga k Direktivi 90/435 v točkah (i) in (m) določa:

      „(i)      družbe, ki so v skladu z luksemburško zakonodajo znane pod imenom ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par actions‘,
         ‚société à responsabilité limitée‘, ‚société coopérative‘, ‚société coopérative organisée comme une société anonyme‘, ‚association
         d’assurances mutuelles‘, ‚association d’épargne-pension‘, ‚entreprise de nature commerciale, industrielle ou minière de l’État,
         des communes, des syndicats de communes, des établissements publics et des autres personnes morales de droit public‘[,] in
         druge družbe, ustanovljene v skladu z luksemburško zakonodajo, zavezane luksemburškemu davku od dobička pravnih oseb;

      (m)      družbe, ki so v skladu s finsko zakonodajo znane pod imenom ‚osakeyhtiö/aktiebolag‘, ‚osuuskunta/andelslag‘, ‚säästöpankki/sparbank‘
         in ‚vakuutusyhtiö/försäkringsbolag‘“.

       Nacionalna ureditev
      7        V skladu s členom 3 zakona o davku od dohodkov (Tuloverolaki (1535/1992)) z dne 30. decembra 1992 je „korporacija“ med drugim
         delniška družba, zadruga, hranilnica in naložbeni sklad ter vsaka druga pravna oseba ali skupek premoženja, ki je namenjen
         nekemu posebnemu cilju in ga je mogoče izenačiti s temi korporacijami.

      8        Člen 9(1) navedenega zakona o davku od dohodkov določa:

      „Zavezanec za plačilo davka od dohodkov je:
      […]
      2)      vsaka fizična oseba, ki v davčnem letu ni stalno prebivala na Finskem, in vsaka tuja pravna oseba za dohodke, prejete na Finskem
         (delna davčna zavezanost).“

      9        V skladu s členom 10(6) navedenega zakona so dividende, ki jih izplačajo delniška družba, zadruga ali vsaka druga finska korporacija,
         dohodek, prejet na Finskem.

      10      Zakon o davku od dohodkov iz gospodarske dejavnosti (Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968)) z dne 24. junija 1968,
         ki ureja obdavčenje dividend, ki so jih prejele delniške družbe s sedežem na Finskem, v različici z dne 30. julija 2004 v
         členu 6a določa:

      „Dividende, ki jih je prejela družba, niso obdavčljivi dohodki. Ob upoštevanju drugega pododstavka so kljub temu obdavčljive
         v višini 75 % oziroma oproščene davka v višini 25 %, če:

      1)      so bile dividende prejete na podlagi deleža v kapitalu družbe in družba, ki jih razdeli, ni tuja družba v smislu člena 2 Direktive
         [90/435], katere najmanj 10 % družbenega kapitala ima ob razdelitvi dividend neposredno prejemnik dividende.

      2)      družba, ki razdeli dividende, ni finska družba niti nima sedeža v državi članici Evropske unije, kot je navedeno v točki (1),
         ali

      3)      družba, ki razdeli dividende, kotira na borzi v smislu člena 33a, drugi odstavek, zakona o davku od dohodkov, prejemnica dividend
         pa je družba, ki ne kotira na borzi in nima neposredno ob razdelitvi dividend vsaj 10 % kapitala družbe, ki razdeljuje dividende.

      Če država sedeža tuje družbe, ki razdeljuje dividende, navedene v prvem odstavku v točki 2, in [Republika] Finska nista sklenili
         sporazuma o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, ki se uporabi za dividende, razdeljene v zadevnem davčnem letu, so te dividende
         popolnoma obdavčljivi dohodek.

      […]“
      11      V skladu s členom 3 zakona o davku od dohodkov davčnih zavezancev z omejeno davčno obveznostjo (Laki rajoitetusti verovelvollisen
         tulon verottamisesta (627/1978)) z dne 11. avgusta 1987 se od dividend obračuna pri viru odtegnjeni davek. Določbe tega zakona,
         ki se uporabijo za dividende, veljajo tudi za udeležbo pri dobičkih od naložbenih skladov.

      12      V skladu s členom 3, peti odstavek, navedenega zakona v različici z dne 30. julija 2004 se pri viru odtegnjeni davek ne obračuna
         od dividend, ki so bile izplačane družbi s sedežem v državi članici Evropske unije, ki ima neposredno vsaj 20 % kapitala družbe,
         ki izplača dividende, pod pogojem, da je prejemnik družba v smislu člena 2 Direktive 90/435.

      13      Od dividend, na katere se ne nanaša izjema, določena v navedenem členu 3, peti odstavek, se davek odtegne pri viru, njegova
         stopnja pa se določi z davčnim sporazumom med državo članico, v kateri je prejemnik rezident, in Republiko Finsko, če pa ni
         takega sporazuma, znaša ta stopnja 28 % skupnega zneska dividend.

       Preventivni sporazum za izogibanje dvojnemu obdavčevanju
      14      Sporazum med Luksemburgom in Finsko, katerega namen je izogibanje dvojnemu obdavčevanju na področju davkov na dohodek in premoženje
         in ki je bil sklenjen 1. marca 1982 (Mémorial A 1982, str. 1966), v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: davčni sporazum), ne določa
         posebnih predpisov glede družb v obliki „SICAV“ luksemburškega prava, vendar se v skladu s sodno prakso Korkein hallinto-oikeus
         taka družba za namene tega sporazuma šteje za osebo s sedežem v Luksemburgu.

      15      Na podlagi člena 10 davčnega sporazuma se dividende, ki jih družba s sedežem v eni od držav članic podpisnic izplača osebi
         s sedežem v drugi državi članici podpisnici, lahko obdavčijo v zadnjenavedeni državi. Dividende se lahko v skladu z njenim
         pravom obdavčijo tudi v državi članici podpisnici, v kateri ima sedež družba, ki izplača dividende. Vendar če ima prejemnik
         ugodnosti, povezane z dividendami, davek ne more presegati 5 % skupnega zneska dividend, če gre za družbo, ki ima neposredno
         ali posredno vsaj 25 % kapitala družbe, ki razdeljuje dividende.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      16      Družba Alpha je pri Keskusverolautakunta (glavni davčni urad) vložila zahtevo za izdajo predhodne odločbe glede obdavčenja
         dividend, ki jih je ta družba izplačala družbi Nordic Fund SICAV, poleg tega pa naj bi družba Alpha postala, kot je razvidno
         iz navedenega predloga, njena stoodstotno odvisna družba. Družba Aberdeen Property Investors Luxemburg SA, ki je član skupine
         Aberdeen Property Investors, je morala prevzeti odgovornost za upravljanje družbe Nordic Fund SICAV.

      17      Deleži družbe Nordic Fund SICAV so morali biti prednostno ponujeni institucionalnim vlagateljem, kot so zavarovalne družbe
         in nemški pokojninski skladi. Cilj družbe Nordic Fund SICAV je bilo vlaganje v nepremičninski sektor na Finskem prek družbe
         Alpha, ki naj bi pridobila deleže nepremičninskih družb oziroma, če bi bilo mogoče, tudi neposredno postala lastnik nepremičninskega
         premoženja.

      18      Družba Alpha je Keskusverolautakunta vprašala, ali bi morala pri viru odtegnjeni davek od dividend, ki jih je izplačala družbi
         Nordic Fund SICAV, obračunati na podlagi členov 43 ES in 56 ES ter ob upoštevanju dejstva, da naj dividende – izplačane finski
         delniški družbi, ki naj bi bila podobna družbi v obliki SICAV, ki izvaja dejavnost naložb v nepremičnine, ali drugi enakovredni
         finski korporaciji – v skladu s finsko zakonodajo ne bi bile obdavčljivi dohodek in naj ne bi bile obdavčene z davkom, odtegnjenim
         pri viru.

      19      Keskusverolautakunta je s predhodno odločbo št. 2/2006 z dne 25. januarja 2006 glede izterjave pri viru odtegnjenega davka
         za leti 2005 in 2006 odločil, da je družba Alpha dolžna obračunati davek od dividend, ki jih je izplačala družbi Nordic Fund
         SICAV.

      20      Po eni strani je Keskusverolautakunta poudaril, da ker družb vrste SICAV ni na seznamu iz Priloge k Direktivi 90/435 in ker
         te ne plačajo davkov od dohodkov v državi članici, v kateri imajo sedež, družbe Nordic Fund SICAV ni mogoče šteti za družbo
         v smislu te direktive in zato se dividende, ki so ji bile izplačane, ne smejo oprostiti davka, odtegnjenega pri viru.

      21      Po drugi strani je Keskusverolautakunta navedel, da čeprav je družba Nordic Fund SICAV primerljiva s finsko delniško družbo
         (osakeyhtiö), je med njima več razlik. Razlikujeta se namreč, prvič, glede tega, da je kapital finske delniške družbe vezan
         in da med opravljanjem njene dejavnosti ne more biti izplačan delničarjem. Drugič, razlikujeta se tudi v tem, da je finska
         delniška družba davčno zavezana v državi sedeža, in, tretjič, da je ta zato družba v smislu Direktive št. 90/435. Ti dve vrsti
         družb torej nista primerljivi v smislu prava Skupnosti.

      22      Družba Alpha je izpodbijala odločbo Keskusverolautakunta pri predložitvenem sodišču. Ker je Korkein hallinto-oikeus menilo,
         da je za rešitev spora o glavni stvari potrebna razlaga prava Skupnosti, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člene 43 ES in 48 ES ter 56 ES in 58 ES razlagati tako, da je za namene uresničitve temeljnih svoboščin, ki
         jih zagotavljajo, delniško družbo ali naložbeni sklad finskega prava in družbo vrste SICAV (investicijska družba s spremenljivim
         kapitalom) luksemburškega prava treba šteti kot primerljiva, čeprav finsko pravo ne pozna oblike družbe, ki bi bila popolnoma
         izenačena z družbo vrste SICAV, in družbe luksemburškega prava SICAV ni na seznamu družb iz člena 2(a) Direktive št. 90/435,
         s katero je usklajena finska zakonodaja glede davka, odtegnjenega pri viru, ki se uporablja v obravnavanem primeru, ter je
         družba vrste SICAV po notranji davčni zakonodaji Velikega vojvodstva Luksemburg oproščena davka na dohodek? Ali je v teh okoliščinah
         v nasprotju z zgoraj navedenimi členi Pogodbe ES, če družba v obliki SICAV s sedežem v Luksemburgu, prejemnica dividend, na
         Finskem ni oproščena plačila pri viru odtegnjenega davka od prejetih dividend?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      23      Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali členi 43 ES, 48 ES, 56 ES in 58 ES nasprotujejo zakonodaji
         države članice, na podlagi katere je določena oprostitev obračuna pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki jih je razdelila
         odvisna družba, rezidentka te države, delniški družbi ali naložbenemu skladu s sedežem v isti državi, vendar določa obračun
         pri viru odtegnjenega davka od podobnih dividend, ki so bile izplačane matični družbi vrste SICAV, ki je rezidentka druge
         države članice in ima pravno obliko, ki ne obstaja v pravu prve države in je ni na seznamu družb iz člena 2(a) Direktive 90/435
         ter je oproščena davka od dohodkov na podlagi zakonodaje druge države članice.

      24      Najprej je treba opozoriti, da morajo države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso, čeprav je neposredno obdavčenje v
         njihovi pristojnosti, to pristojnost vendarle izvajati ob spoštovanju prava Skupnosti (glej zlasti sodbe z dne 13. decembra
         2005 v zadevi Marks & Spencer, C‑446/03, ZOdl., str. I‑10837, točka 29; z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury Schweppes
         in Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, ZOdl., str. I‑7995, točka 40; z dne 12. decembra 2006 v zadevi Test Claimants in
         Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, ZOdl., str. I‑11673, točka 36, in z dne 8. novembra 2007 v zadevi Amurta,
         C‑379/05, ZOdl., str. I‑9569, točka 16).

      25      Poudariti je treba, da če ne obstajajo ukrepi Skupnosti za poenotenje in uskladitev, ostanejo države članice pristojne, da
         s sporazumom ali enostransko opredelijo merila za porazdelitev svoje davčne pristojnosti, zlasti da bi se odpravilo dvojno
         obdavčevanje (sodbe z dne 12. maja 1998 v zadevi Gilly, C‑336/96, Recueil, str. I‑2793, točki 24 in 30; z dne 21. septembra
         1999 v zadevi Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, str. I‑6161, točka 57; z dne 7. septembra 2006 v zadevi N, C‑470/04, ZOdl.,
         str. I‑7409, točka 44, in zgoraj navedena sodba Amurta, točka 17).

      26      Člen 5 Direktive 90/435 le za razdelitve dividend, ki spadajo na področje njene uporabe, od držav članic zahteva, da določijo
         oprostitev obračuna pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki jih je odvisna družba razdelila svoji matični družbi.

      27      Kot je navedlo predložitveno sodišče, položaj iz postopka v glavni stvari ne spada na področje uporabe Direktive 90/435, ker
         družba vrste SICAV ne izpolnjuje pogojev iz člena 2(1)(a) in (c) te direktive.

      28      Sodišče je že presodilo, da je glede deležev, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 90/435, dejansko naloga držav članic,
         da določijo, ali in koliko se je treba izogniti dvojnemu ekonomskemu obdavčevanju izplačanih dobičkov, in da v ta namen enostransko
         ali s konvencijami, sklenjenimi z drugimi državami članicami, uvedejo mehanizme za preprečitev ali zmanjšanje tega dvojnega
         ekonomskega obdavčevanja. Vendar jim to dejstvo samo po sebi ne omogoča uporabe ukrepov, ki bi nasprotovali prostemu pretoku,
         zagotovljenemu s Pogodbo ES (glej zgoraj navedeni sodbi Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, točka 54,
         in Amurta, točka 24).

      29      Ker je predložitveno sodišče postavilo vprašanje tako glede členov 43 ES in 48 ES kot glede členov 56 ES in 58 ES, je treba
         najprej opredeliti, ali in koliko lahko nacionalni predpisi, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, vplivajo na svoboščine,
         ki so zagotovljene s temi členi.

       Zadevna svoboščina
      30      Treba je poudariti, da lahko nacionalna zakonodaja – v skladu s katero je uporaba oprostitve pri viru odtegnjenega davka od
         dividend, ki jih je razdelila družba rezidentka, odvisna, prvič, od tega, ali je družba prejemnica rezidentka ali nerezidentka,
         in, drugič, kadar gre za družbe prejemnice nerezidentke, od tega, kolikšen delež ima družba prejemnica v družbi razdeljevalki,
         in od tega, ali je družbo prejemnico mogoče opredeliti za družbo v smislu člena 2 Direktive 90/435 – spada na področje člena
         43 ES o svobodi ustanavljanja ali na področje člena 56 ES o prostem pretoku kapitala.

      31      Namreč, do oprostitve pri viru odtegnjenega davka niso upravičene ne družbe nerezidentke, katerih delež v družbi razdeljevalki
         je manjši od praga, določenega z nacionalno zakonodajo, ki je v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari znašal 20 %
         družbenega kapitala, ne družbe, ki čeprav so njihovi deleži večji od tega praga, ne ustrezajo opredelitvi družbe v smislu
         člena 2 Direktive 90/435.

      32      Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, ima v postopku v glavni stvari družba prejemnica dividend stoodstotni delež družbe
         razdeljevalke, vendar se je ne šteje za družbo v smislu člena 2 navedene direktive.

      33      Vendar je treba glede tega ugotoviti, da se spor o glavni strani nanaša izključno na vpliv, ki ga ima nacionalna zakonodaja,
         ki se obravnava v postopku v glavni stvari, na položaj družbe rezidentke, ki je razdelila dividende delničarjem, katerih delež
         jim omogoča določen vpliv na odločitve te družbe in opredeljevanje njenih dejavnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 12. decembra
         2006 v zadevi Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, ZOdl., str. I‑11753, točka 38, in z dne 26. junija 2008
         v zadevi Burda, C‑284/06, ZOdl., str. I‑4571, točka 72).

      34      V skladu z ustaljeno sodno prakso se, kadar ima družba delež v drugi družbi, na podlagi katerega lahko vpliva na odločitve
         te družbe in ki ji omogoča, da opredeljuje njene dejavnosti, uporabljajo določbe Pogodbe, ki se nanašajo na svobodo ustanavljanja
         (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 31, in Test Claimants in Class IV
         of the ACT Group Litigation, točka 39, sodbi z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation,
         C‑524/04, ZOdl., str. I‑2107, točka 27, in z dne 18. julija 2007 v zadevi Oy AA, C‑231/05, ZOdl., str. I‑6373, točka 20, ter
         zgoraj navedeno sodbo Burda, točka 69).

      35      Če bi imela zakonodaja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, omejevalne učinke za prosti pretok kapitala, bi bili taki
         učinki neizogibna posledica morebitne ovire za svobodo ustanavljanja in tako nikakor ne bi upravičevali samostojne preučitve
         omenjene zakonodaje z vidika člena 56 ES (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas,
         točka 33, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, točka 34, in Oy AA, točka 24).

      36      Na vprašanje je treba torej odgovoriti le z vidika členov 43 ES in 48 ES.

       Omejitev svobode ustanavljanja
      37      Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da svoboda ustanavljanja, ki jo člen 43 ES priznava državljanom Skupnosti in ki zajema
         pravico začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba ter pravico do ustanovitve in vodenja podjetij pod enakimi
         pogoji, kot jih za svoje državljane določa zakonodaja države članice, v kateri se taka ustanovitev izvede, zajema v skladu
         s členom 48 ES za družbe, ki so ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice in ki imajo statutarni sedež, glavno upravo
         ali glavni kraj poslovanja v Evropski skupnosti, pravico opravljati dejavnost v zadevni državi članici prek odvisne družbe,
         podružnice ali agencije (sodbi z dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding, C-471/04, ZOdl., str. I‑2107, točka 29, in
         z dne 14. decembra 2006 v zadevi Denkavit Internationaal in Denkavit France, C‑170/05, ZOdl., str. I‑11949, točka 20).

      38      Glede družb je treba poudariti, da je njihov sedež v smislu člena 48 ES namenjen temu, da se po zgledu državljanstva pri fizičnih
         osebah določi njihova zveza s pravnim redom države članice. Če bi se dopustilo, da lahko država članica rezidentstva svobodno
         izvaja različno obravnavanje zgolj zato, ker je sedež družbe v drugi državi članici, bi se s tem odvzel pomen členu 52 Pogodbe.
         S svobodo ustanavljanja se skuša zagotoviti, da so družbe v državi članici gostiteljici obravnavane enako kot družbe te države,
         tako da se prepoveduje vsakršna diskriminacija na podlagi kraja, v katerem je sedež družb (glej zgoraj navedene sodbe Test
         Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, točka 43, Denkavit Internationaal in Denkavit France, točka 22, in Burda,
         točka 77, ter sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Truck Center, C‑282/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 32).

      39      V obravnavanem primeru ni izpodbijano, da sta delniška družba oziroma naložbeni sklad finskega prava, ki imata sedež na Finskem
         in prejemata dividende druge družbe, ki ima prav tako sedež v tej državi članici, načeloma oproščena obdavčenja teh dividend,
         medtem ko se za dividende, ki jih je izplačala družba rezidentka družbi nerezidentki, ki ne šteje za družbo v smislu člena
         2 Direktive 90/435, obračuna pri viru odtegnjeni davek.

      40      Ker so dividende, ki jih je razdelila družba rezidentka, obdavčene najprej pri njej sami kot ustvarjeni dobiček, so pri družbi
         prejemnici nerezidentki, ki ne šteje za družbo v smislu člena 2 Direktive 90/435, zaradi obračuna pri viru odtegnjenega davka
         dividende verižno obdavčene, čeprav je pri dividendah, ki jih je prejela delniška družba rezidentka ali naložbeni sklad rezident,
         tako verižno obdavčenje onemogočeno.

      41      Takšno različno obravnavanje odvisnih družb rezidentk glede na kraj, v katerem ima njuna matična družba sedež, lahko pomeni
         omejitev svobode ustanavljanja – ki je načelno prepovedana s členoma 43 ES in 48 ES – ker je zaradi njega izvajanje svobode
         ustanavljanja za družbe s sedežem v drugih državah članicah manj privlačno in bi zato te družbe lahko opustile pridobitev,
         ustanovitev ali ohranitev odvisne družbe v državi članici, ki izvaja tako različno obravnavanje (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Denkavit Internationaal in Denkavit France, točki 29 in 30).

      42      Sodišče je že presodilo, da glede ukrepov, ki jih sprejme država članica, da bi preprečila ali omilila zaporedno obdavčevanje
         ali dvojno ekonomsko obdavčevanje dobička, ki ga izplača družba rezidentka, izplačani delničarji rezidenti niso nujno v položaju,
         ki je primerljiv s položajem izplačanih delničarjev, ki so rezidenti druge države članice (zgoraj navedeni sodbi Denkavit
         Internationaal in Denkavit France, točka 34, in Amurta, točka 37).

      43      Vendar postane – ko neka država članica enostransko ali s sporazumom za plačilo davka od dohodkov zaveže ne le delničarje
         rezidente, ampak tudi delničarje nerezidente – za dividende, ki jih prejmejo od družbe rezidentke, položaj omenjenih delničarjev
         nerezidentov primerljiv s položajem delničarjev rezidentov (zgoraj navedene sodbe Test Claimants in Class IV of the ACT Group
         Litigation, točka 68; Denkavit Internationaal in Denkavit France, točka 35, in Amurta, točka 38).

      44      Ker se je država članica odločila matične družbe rezidentke obvarovati verižnega obdavčenja dobičkov, ki jim jih je razdelila
         odvisna družba rezidentka, je treba ta ukrep razširiti na matične družbe nerezidentke, ki so v primerljivem položaju, ker
         podobno obdavčenje, ki prizadene te družbe nerezidentke, izhaja iz izvajanja njene davčne pristojnosti nad slednjimi (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Denkavit Internationaal in Denkavit France, točka 37).

      45      Vendar finska vlada meni, da – ker nacionalna zakonodaja na Finskem ne dopušča ustanavljanja družb, ki bi imele enako pravno
         obliko kot družbe vrste SICAV luksemburškega prava – je družba vrste SICAV luksemburškega prava zaradi svoje pravne oblike
         in davčnega obravnavanja v objektivno drugačnem položaju od družb oziroma naložbenih skladov, ki imajo sedež na Finskem.

      46      Ta vlada navaja, da družba vrste SICAV – drugače kot finska delniška družba – ni zavezanka za davek od dohodkov v državi članici
         svojega sedeža, ker je taka družba v Luksemburgu obdavčena le z davkom od kapitala po 0,01-odstotni stopnji, in od dobička,
         ki ga ta družba razdeli osebi s sedežem ali stalnim prebivališčem v drugi državi članici, ni bil obračunan pri viru odtegnjeni
         davek. Ravno nasprotno pa so dividende, ki so jih prejele finske delniške družbe, oproščene davka, zato da se prepreči njihovo
         verižno obdavčenje pri razdelitvi dobičkov med delniškimi družbami, medtem ko so drugi njihovi prihodki obdavčeni.

      47      Italijanska vlada v zvezi s tem še navaja, da nepremičninska družba vrste SICAV, za katero ne velja Direktiva Sveta 85/611/EGS
         z dne 20. decembra 1985 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih podjemih za vlaganja v prenosljive
         vrednostne papirje (KNPVP) (UL L 375, str. 3) in katere edini namen je kolektivno vlaganje v sklade, zbrane s prodajo lastnih
         delnic javnosti, pomeni subjekt, ki je v osnovi pregleden in katerega namen je prek kolektivnega upravljanja ovrednotiti posamezni
         prispevek vsakega družbenika, in sama po sebi ni primerljiva z običajno družbo. Posebnost take družbe naj bi upravičevala,
         da je oproščena davka od dohodkov v državi sedeža, ker je edini upoštevni dohodek dejansko dohodek vsakega družbenika. Verižno
         obdavčenje torej naj ne bi obstajalo na ravni družb vrste SICAV, ampak na ravni družbenikov, kar bi torej moralo urediti pravo
         zadevne države članice.

      48      Finska vlada glede primerjave družbe vrste SICAV luksemburškega prava z naložbenimi skladi finskega prava po eni strani poudarja,
         da so nacionalni predpisi v obdobju, obravnavanem v postopku v glavni stvari, prepovedovali takemu skladu, ki je oproščen
         davka, izvajati taka vlaganja v nepremičnine, kakršna so navedena v predlogu za sprejetje predhodne odločbe. Po drugi strani
         pa naj dobički, ki jih razdeli družba vrste SICAV – drugače kot dobički, ki jih finski naložbeni skladi izplačajo osebi, rezidentki
         druge države članice – ne bi bili obdavčeni pri viru v Luksemburgu, razen če določba sporazuma o izogibanju dvojnemu obdavčevanju
         določa drugače.

      49      Te trditve ni mogoče sprejeti.

      50      Prvič, treba je poudariti, da okoliščina, da v finskem pravu ne obstaja vrsta družbe, ki bi imela enako pravno obliko kot
         družba vrste SICAV luksemburškega prava, ne more upravičiti drugačnega obravnavanja, če bi to – ker pravo družb držav članic
         ni bilo v celoti usklajeno na ravni Skupnosti – odvzelo polni učinek svobodi ustanavljanja.

      51      Drugič, ta okoliščina, na katero se sklicuje finska vlada v zvezi z neobdavčenjem dohodkov družbe vrste SICAV v Luksemburgu
         – kar naj bi bilo dokazano – med njo in delniško družbo rezidentko ne ustvarja razlike, ki bi upravičevala različno obravnavanje
         glede pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki sta jih prejeli ti vrsti družb.

      52      Po eni strani po mnenju finske vlade dividende, ki jih je družba rezidentka izplačala drugi družbi rezidentki, niso obdavčene
         ne z davkom, odtegnjenim pri viru, ne s tem, da so del dohodkov družbe prejemnice. Zato neobdavčenje te vrste dohodkov v Luksemburgu
         ne upravičuje njihovega obdavčenja s strani finske države, ker se je ta odločila, da ne bo izvajala svoje pristojnosti obdavčenja
         takih dohodkov, če jih prejmejo družbe, ki imajo sedež na Finskem.

      53      Po drugi strani finska vlada ni navedla, glede česa naj bi bilo davčno obravnavanje drugih vrst dohodkov družb rezidentk in
         družb vrste SICAV, ki so nerezidentke, upoštevno pri presoji primerljivosti teh dveh vrst družb z vidika oprostitve pri viru
         odtegnjenega davka od prejetih dividend.

      54      Tretjič, upoštevna ni niti trditev italijanske vlade, da naj zaradi dejstva, da Veliko vojvodstvo Luksemburg ni obdavčilo
         dohodkov družbe vrste SICAV, verižno obdavčenje ne bi nastalo na ravni te družbe, ampak na ravni njenih delničarjev, kar bi
         morala preprečiti država članica, v kateri so ti delničarji rezidenti. Namreč, prav Republika Finska z obračunanjem pri viru
         odtegnjenega davka od dohodkov, ki so bili že obdavčeni na ravni družbe razdeljevalke, ustvarja verižno obdavčenje, torej
         obdavčenje, glede katerega se je ta država članica odločila, da ga bo preprečila v zvezi z dividendami, razdeljenimi družbam
         rezidentkam.

      55      V teh okoliščinah razlike med družbo vrste SICAV luksemburškega prava in delniško družbo finskega prava, ki jih navajata finska
         in italijanska vlada, ne zadoščajo za objektivno razlikovanje glede oprostitve plačila pri viru odtegnjenega davka od prejetih
         dividend. Zato ni več treba preizkusiti, koliko so razlike med družbo vrste SICAV luksemburškega prava in finskim naložbenim
         skladom, ki jih navajata navedeni vladi, upoštevne za nastanek take objektivne razlike v položaju.

      56      Iz tega sledi, da različno obravnavanje družb vrste SICAV nerezidentk in delniških družb rezidentk glede oprostitve plačila
         pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki so jih prejele od družb rezidentk, pomeni omejitev svobode ustanavljanja, ki je
         načelno prepovedana s členoma 43 ES in 48 ES.

       Utemeljitev omejitve svobode ustanavljanja
      57      Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da je omejitev svobode ustanavljanja dopustna samo, če jo upravičujejo nujni razlogi
         v splošnem interesu. V takem primeru mora biti tudi primerna za zagotavljanje uresničitve zadevnega cilja in ne sme presegati
         tega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja (glej sodbi z dne 15. maja 2008 v zadevi Lidl Belgium, C‑414/06, ZOdl., str.
         I‑3601, točka 27, in z dne 23. oktobra 2008 v zadevi Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C‑157/07, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 40 in navedena sodna praksa).

      58      Finska vlada v zvezi s tem navaja, da je namen nacionalnih predpisov preprečiti davčno izogibanje, saj oprostitev plačila
         pri viru odtegnjenega davka od dividend, izplačanih družbi s sedežem v drugi državi članici, in ne v Republiki Finski, ki
         sama ne plača davka od dohodkov in katere razdelitev dobička tudi ne zahteva plačila pri viru odtegnjenega davka, pomeni tveganje,
         da se pojavijo umetni konstrukti, namenjeni izogibanju vsaki obliki obdavčenja dohodkov.

      59      Poleg tega naj bi bil cilj davčne ureditve, obravnavane v postopku v glavni stvari, preprečiti ravnanja, ki bi posegala v
         pravico Republike Finske do izvajanja svoje davčne pristojnosti v zvezi z dejavnostmi, ki se opravljajo na njenem ozemlju.
         Uporaba obračuna pri viru odtegnjenega davka naj bi bila torej utemeljena s potrebo po ohranitvi uravnotežene razdelitve pooblastila
         za obdavčenje, o kateri je bil sklenjen dogovor med to državo članico in Velikim vojvodstvom Luksemburg v davčnem sporazumu
         in v skladu s katero država izvora dohodkov obdrži pravico, da pri viru odtegne 5 % teh dohodkov.

      60      Italijanska vlada še navaja, da naj bi oprostitev plačila pri viru odtegnjenega davka spodbujala skupine družb, da svoje matične
         družbe namestijo v državah, v katerih so davki najnižji oziroma jih sploh ni, kar naj bi pravzaprav dajalo skupinam pooblastilo,
         da izberejo, kje in koliko morajo biti dividende, nastale na ozemlju države članice, obdavčene, pri čemer je tej državi odvzeta
         njena davčna pristojnost nad temi dividendami. Ta vlada tudi meni, da naj bi nujnost preprečevanja davčnega izogibanja in
         ohranitev uravnotežene razdelitve pristojnosti obdavčenja utemeljevali uporabo obračuna pri viru odtegnjenega davka.

      61      Nazadnje, finska vlada meni, da naj bi bila ureditev, obravnavana v postopku v glavni stvari, utemeljena z nujnostjo ohranitve
         doslednosti finskega davčnega sistema, ki temelji na načelu, po katerem se oprostitev plačila pri viru odtegnjenega davka
         od dividend, ki sta jih prejela delniška družba rezidentka in naložbeni sklad rezident, izravnava z obdavčenjem ustreznega
         dohodka na ravni fizične osebe prejemnice, ker delničar delniške družbe plača davek na dividende in ker dobiček, ki ga izplačajo
         naložbeni skladi, na Finskem šteje za dohodek od kapitala, ki je obdavčen po 28-odstotni davčni stopnji.

      62      Takih utemeljitev finske in italijanske vlade ni mogoče sprejeti.

      63      Najprej je treba glede trditve o preprečevanju davčnega izogibanja opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalni
         ukrep, ki omejuje svobodo ustanavljanja, lahko upravičen, če je posebej namenjen povsem umetnim konstruktom, katerih cilj
         je izogibanje zakonodaji zadevne države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 1998 v zadevi ICI, C‑264/96, Recueil,
         str. I‑4695, točka 26, ter zgoraj navedene sodbe Marks & Spencer, točka 57; Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas,
         točka 51, in Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, točka 72).

      64      Da bi se omejevanje svobode ustanavljanja lahko upravičilo z razlogi boja proti zlorabam, mora biti poseben namen takega omejevanja
         oviranje ravnanj, ki ustvarjajo povsem umetne konstrukte brez gospodarske resničnosti, da bi se obšel davek od dobička, ustvarjen
         z opravljanjem dejavnosti na nacionalnem ozemlju, ki ga je po navadi treba plačati (glej zgoraj navedeni sodbi Cadbury Schweppes
         in Cadbury Schweppes Overseas, točka 55, ter Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, točka 74).

      65      Dovolj je torej poudariti, da se davčna ureditev, obravnavana v postopku v glavni stvari, ne nanaša posebej na take, povsem
         umetne konstrukte, ki so ekonomsko neresnični in ustvarjeni zgolj, da bi se obšel davek, ki ga je po navadi treba plačati
         od dobička, ustvarjenega z dejavnostmi, ki se opravljajo na nacionalnem ozemlju, in da zato take davčne ureditve ni mogoče
         utemeljiti z razlogi preprečevanja davčnega izogibanja.

      66      Glede trditve v zvezi z enakomerno porazdelitvijo davčnih pristojnosti je treba nato opozoriti, da je taka utemeljitev lahko
         dopustna zlasti takrat, kadar se želi z zadevno ureditvijo preprečiti ravnanje, ki lahko ogroža pravico držav članic do izvajanja
         davčnih pristojnosti glede dejavnosti, ki se opravljajo na njihovem ozemlju (glej sodbo z dne 29. marca 2007 v zadevi Rewe
         Zentralfinanz, C‑347/04, ZOdl., str. I‑2647, točka 42, ter zgoraj navedeni sodbi Oy AA, točka 54, in Amurta, točka 58).

      67      Vendar, če se je država članica odločila, da za tovrstne dohodke ne bo obdavčila družb prejemnic dividend s sedežem na njenem
         ozemlju, se ne more sklicevati na nujnost zagotavljanja enakomerne porazdelitve davčnih pristojnosti med državami članicami,
         da bi s tem upravičila obdavčenje družb prejemnic dividend s sedežem v drugi državi članici (zgoraj navedena sodba Amurta,
         točka 59).

      68      Zato dejstvo, da davčni sporazum daje Republiki Finski pravico do izvajanja davčnih pristojnosti glede dividend, ki so jih
         družbe s sedežem v tej državi članici plačale prejemnikom, rezidentom Luksemburga, ni upoštevno.

      69      Namreč, država članica se ne more sklicevati na sporazum, namenjen preprečevanju dvojnega obdavčevanja, zato da bi se izognila
         obveznostim, ki so ji naložene v skladu s Pogodbo (glej zgoraj navedeni sodbi Denkavit Internationaal in Denkavit France,
         točka 53, ter Amurta, točka 55).

      70      Poleg tega, če so dividende, ki so jih razdelile družbe rezidentke, obdavčene pri družbah razdeljevalkah kot ustvarjeni dobički,
         oprostitev pri viru odtegnjenega davka od teh dividend Republiki Finski ne odvzame pravice, da obdavči dohodke, povezane z
         dejavnostmi, ki se opravljajo na njenem ozemlju.

      71      Nazadnje, glede trditve o ohranitvi doslednosti finske davčne ureditve je treba opozoriti, da je Sodišče priznalo, da lahko
         nujnost ohranitve take doslednosti utemelji omejitev izvrševanja temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba (glej sodbi
         z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann, C-204/90, Recueil, str. I-249, točka 28; Komisija proti Belgiji, C-300/90, Recueil,
         str. I-305, točka 21; zgoraj navedeno sodbo Keller Holding, točka 40; zgoraj navedeno sodbo Amurta, točka 46, in sodbo z dne
         28. februarja 2008 v zadevi Deutsche Shell, C‑293/06, ZOdl., str. I‑1129, točka 37).

      72      Da bi se trditev, ki temelji na taki utemeljitvi, lahko sprejela, pa Sodišče zahteva neposredno povezavo med zadevno davčno
         ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določeno davčno dajatvijo (sodba z dne 14. novembra 1995 v zadevi Svensson in Gustavsson,
         C-484/93, Recueil, str. I-3955, točka 18; zgoraj navedena sodba ICI, točka 29; sodba z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen,
         C‑319/02, ZOdl., str. I‑7477, točka 42, in zgoraj navedena sodba Keller Holding, točka 40), ker je treba neposrednost te povezave
         presojati glede na cilj zadevne ureditve (zgoraj navedeni sodbi Manninen, točka 43, in Deutsche Shell, točka 39, ter sodba
         z dne 27. novembra 2008 v zadevi Papillon, C-418/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 44).

      73      V okviru davčne ureditve, obravnavane v postopku v glavni stvari, pa oprostitev pri viru odtegnjenega davka od dividend ni
         odvisna od pogoja, da je dividende prejela delniška družba ali da jih je ta ponovno razdelila in da njihovo obdavčenje pri
         imetnikih deležev navedene družbe omogoča izravnavo oprostitve pri viru odtegnjenega davka.

      74      Zato ni neposredne povezave v smislu sodne prakse, navedene v točki 72 te sodbe, med oprostitvijo pri viru odtegnjenega davka
         in obdavčenjem navedenih dividend kot dohodkov imetnikov deležev delniške družbe.

      75      Iz tega sledi, da omejitve svobode ustanavljanja, ki je določena z ureditvijo in ki se obravnava v postopku v glavni stvari,
         ni mogoče utemeljiti z nujnostjo ohranitve doslednosti finske davčne ureditve.

      76      Glede na navedeno je treba na vprašanje odgovoriti, da je treba člena 43 ES in 48 ES razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji
         države članice, ki določa oprostitev pri viru odtegnjenega davka od dividend, ki jih je odvisna družba, rezidentka te države,
         razdelila delniški družbi s sedežem v isti državi, s tem davkom pa obdavči podobne dividende, ki so bile izplačane matični
         družbi vrste SICAV, ki je rezidentka druge države članice in ima pravno obliko, ki ne obstaja v pravu prve države, ter je
         ni na seznamu družb iz člena 2(a) Direktive 90/435 in je na podlagi zakonodaje druge države članice oproščena plačila davka
         od dohodkov.

       Stroški
      77      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člena 43 ES in 48 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, ki določa oprostitev pri viru odtegnjenega
            davka od dividend, ki jih je odvisna družba, rezidentka te države, razdelila delniški družbi s sedežem v isti državi, s tem
            davkom pa obdavči podobne dividende, ki so bile izplačane matični družbi vrste SICAV, ki je rezidentka druge države članice
            in ima pravno obliko, ki ne obstaja v pravu prve države, ter je ni na seznamu družb iz člena 2(a) Direktive Sveta 90/435/EGS
            z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic, kakor je bila
            spremenjena z Direktivo Sveta 2003/123/ES z dne 22. decembra 2003, in je na podlagi zakonodaje druge države članice oproščena
            plačila davka od dohodkov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. septembra 2008.#D. M. M. A. Arens-Sikken proti Staatssecretaris van Financiën.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Prost pretok kapitala - Člena 73b in 73d Pogodbe ES (postala člena 56 ES oziroma 58 ES) - Nacionalna ureditev, ki se nanaša na davek na dediščino in na prenos premoženja in v kateri pri izračunu navedenih davkov ni predviden odbitek dolgov zaradi presežne pridobitve, ki so posledica oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos, kadar oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti ni prebivala v državi članici, v kateri je podedovana nepremičnina - Omejitev - Utemeljitev - Neobstoj - Neobstoj dvostranske konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja - Učinki nižje olajšave v državi članici prebivališča navedene osebe v izogib dvojnemu obdavčevanju na omejitev prostega pretoka kapitala.#Zadeva C-43/07.

text:
      Zadeva C-43/07
      D. M. M. A. Arens-Sikken
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)
      „Prosti pretok kapitala − Člena 73b in 73d Pogodbe ES (postala člena 56 ES in 58 ES) – Nacionalna ureditev, ki se nanaša na davek na dediščino in na prenos premoženja in v kateri pri izračunu navedenih davkov
         ni predviden odbitek dolgov zaradi presežne pridobitve, ki so posledica oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos, kadar
         oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti ni prebivala v državi članici, v kateri je podedovana nepremičnina – Omejitev − Utemeljitev − Neobstoj − Neobstoj dvostranske konvencije o izogibanju dvojnemu obdavčevanju − Učinki nižje olajšave
         v državi članici, kjer ima navedena oseba prebivališče, uvedene z namenom izogibanja dvojnemu obdavčevanju, na omejitev prostega
         pretoka kapitala“

      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davek na dediščino
      (Pogodba ES, člena 73b in 73d (postala člena 56 ES in 58 ES))
      Člena 73b in 73d Pogodbe ES (postala člena 56 ES in 58 ES) je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki
         se nanaša na izračun davka na dediščino in na prenos premoženja, ki ju je treba plačati v zvezi z nepremičnino v državi članici,
         in v kateri pri izračunu navedenih davkov ni predvidena možnost odbitka dolgov zaradi presežne pridobitve, ki so posledica
         oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos, kadar oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti ni bila rezident te države, ampak druge države članice, medtem
         ko je ta možnost odbitka predvidena, kadar je bila ta oseba ob svoji smrti rezident države, v kateri je podedovana nepremičnina,
         če se uporablja progresivna davčna stopnja in ker lahko neupoštevanje navedenih dolgov skupaj s to progresivno stopnjo pomeni
         večjo davčno obremenitev dedičev, ki se ne morejo sklicevati na takšno možnost odbitka.

      Omejitev prostega pretoka kapitala je namreč posledica dejstva, da takšna nacionalna ureditev skupaj z uporabo progresivne
         davčne stopnje vodi pri delitvi davčne obremenitve do različnega obravnavanja dedičev osebe, ki je bila ob svoji smrti rezident,
         in dedičev osebe, ki ob svoji smrti ni bila rezident zadevne države članice.

      To različno obravnavanje se ne more utemeljiti s tem, da se nanaša na položaja, ki nista objektivno primerljiva. Če so v nacionalni
         ureditvi dediči osebe, ki je bila ob svoji smrti rezident, in osebe, ki je bila ob svoji smrti nerezident, glede obdavčitve
         podedovane nepremičnine, ki je v zadevni državi članici, postavljeni v isti položaj, se ne morejo v okviru iste obdavčitve
         glede možnosti odbitka stroškov, povezanih s to nepremičnino, različno obravnavati, ne da bi to povzročilo diskriminacijo.
         Z enakim obravnavanjem zapuščin teh dveh skupin oseb pri obdavčenju dediščin, razen pri odbitku dolgov, je namreč nacionalni
         zakonodajalec priznal, da glede podrobnih pravil in pogojev te obdavčitve med temi osebami ni objektivnih razlik, ki bi lahko
         utemeljile različno obravnavanje.

      Okoliščina, da je v ureditvi države članice, v kateri je ob svoji smrti prebivala oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, enostransko
         predvidena možnost odobritve davčnega odbitka na podlagi davka na dediščino, ki ga je treba plačati v drugi državi članici
         v zvezi z nepremičninami v tej drugi državi, ne vpliva na navedeno presojo. Država članica, v kateri je nepremičnina, se v
         utemeljitev omejitve prostega pretoka kapitala, ki je posledica njene ureditve, ne more sklicevati na obstoj od njene volje
         neodvisne možnosti, da bo druga država članica, kot je država članica, v kateri je oseba, po kateri je bilo uvedeno dedovanje,
         prebivala ob svoji smrti, priznala davčni odbitek, ki bi lahko v celoti ali deloma nadomestil škodo, ki je nastala dedičem
         te osebe, ker država članica, v kateri je navedena nepremičnina, pri izračunu davka na prenos premoženja ni upoštevala dolgov
         zaradi presežne pridobitve, ki so posledica oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos.

      (Glej točke 46, 54, 57, 60, 65, 67 ter točki 1 in 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 11. septembra 2008(*)

      „Prosti pretok kapitala − Člena 73b in 73d Pogodbe ES (postala člena 56 ES oziroma 58 ES) – Nacionalna ureditev, ki se nanaša na davek na dediščino in na prenos premoženja in v kateri pri izračunu navedenih davkov
         ni predviden odbitek dolgov zaradi presežne pridobitve, ki so posledica oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos, kadar
         oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti ni prebivala v državi članici, v kateri je podedovana nepremičnina – Omejitev − Utemeljitev − Neobstoj − Neobstoj dvostranske konvencije o izogibanju dvojnemu obdavčevanju − Učinki nižje olajšave
         v državi članici, kjer ima navedena oseba prebivališče, uvedene z namenom izogibanja dvojnemu obdavčevanju, na omejitev prostega
         pretoka kapitala“

      V zadevi C‑43/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemska) z odločbo z dne 12. januarja 2007, ki je prispela na Sodišče 2. februarja 2007, v postopku

      D. M. M. A. Arens-Sikken
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh (poročevalec) in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. decembra 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in M. de Mol, zastopnici,
      –        za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica, skupaj z A. Haeltermanom, odvetnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal, A. Weimar in R. Troosters, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. marca 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 73b in 73d Pogodbe ES (postala člena 56 ES oziroma 58 ES)
         v zvezi s prostim pretokom kapitala.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med D. M. M. A. Arens‑Sikken, ženo nizozemskega državljana, ki je umrl v Italiji,
         in Staatssecretaris van Financiën (državni sekretar za finance) zaradi izračuna davka na prenos premoženja, ki ga je treba
         plačati za nepremičnino, ki jo je imel zapustnik na Nizozemskem.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V členu 1 Direktive Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (postal člen 67 Pogodbe ES (ta pa
         je bil razveljavljen z Amsterdamsko pogodbo)) (UL L 178, str. 5) je določeno:

      „1.      Države članice odpravijo omejitve pretoka kapitala med rezidenti držav članic, brez poseganja v nadaljnje določbe. Da bi olajšali
         uporabo te direktive, se pretoki kapitala razvrstijo v skladu z nomenklaturo v Prilogi I.

      2.      Za prenose v zvezi s pretokom kapitala se uporabljajo enaki pogoji menjalnih tečajev, kot veljajo za plačila v zvezi s tekočimi
         transakcijami.“

      4        Med pretoki kapitala, ki so našteti v prilogi I k Direktivi 88/361, so pod postavko XI zajeti „Osebni pretoki kapitala“, ki
         vključujejo dediščine in zapuščine.

       Nacionalna ureditev
      5        Po nizozemskem pravu se obdavči vsa dediščina. Na podlagi člena 1(1) zakona o dedovanju (Successiewet) z dne 28. junija 1956
         (Stb. 1956, št. 362, v nadaljevanju: SW 1956) je bilo treba razlikovati, ali je oseba, po kateri je bilo uvedeno dedovanje,
         ob svoji smrti prebivala na Nizozemskem ali v tujini.

      6        V tej določbi je bilo za obdobje med 1. januarjem 1992 in 31. decembrom 2001 določeno:

      „Na podlagi tega zakona se odmerijo:
      1.      davek na dediščino od vrednosti premoženja, ki se prenese na podlagi dedne pravice zaradi smrti osebe, ki je ob smrti prebivala
         na Nizozemskem [...]

      2.      davek na prenos premoženja od vrednosti premoženja, določenega v členu 5(2) ter prejetega na podlagi darila ali dedovanja
         zaradi smrti osebe, ki ob daritvi ali ob smrti ni prebivala na Nizozemskem;

      3.      davek na darila […]“
      7        V členu 5(2) SW 1956 v različici, ki je veljala od 8. decembra 1995 do 31. decembra 2000, je določeno:

      „Davek na prenos premoženja se odmeri od vrednosti:
      1.      domačega premoženja iz člena 13 zakona o davku od premoženja [Wet op de vermogensbelasting] z dne 16. decembra 1964 [(Stb.
         1964, št. 520, v nadaljevanju: WB 1964)] po odbitku vseh dolgov iz tega člena;

      […]“
      8        V členu 13(1), prva alinea, WB 1964 v različici, ki je veljala od 1. januarja 1992 do 31. decembra 2000, je „domače premoženje“
         opredeljeno kot „nepremičnine na ozemlju Nizozemske ali pravice na njih“ (če ne pripadajo nizozemskemu podjetju).

      9        V členu 13(2)(b) WB 1964 je priznan le odbitek dolgov, zavarovanih s hipoteko na nepremičnini na ozemlju Nizozemske, če se
         v skladu s členom 49 zakona o dohodnini (Wet op de Inkomstenbelasting) z dne 16. decembra 1964 (Stb. 1964, št. 519) pri izračunu
         bruto nacionalnega dohodka upoštevajo stroški in obresti, povezani s temi dolgovi.

      10      Med Kraljevino Nizozemsko in Italijansko republiko ni sporazuma o izogibanju dvojnega obdavčevanja na področju davka na dediščino.

      11      Iz stališč nizozemske vlade izhaja, da je stopnja davka na dediščino progresivna v dveh pogledih. Na eni strani je odvisna
         od razmerja med davčnim zavezancem in zapustnikom. Na drugi strani pa je različna glede na vrednost pridobitve.

      12      Iz navedenih stališč prav tako izhaja, da je bila od 1. januarja 1985 sorazmerna stopnja 6 %, ki se je uporabljala za davek
         na prenos premoženja, razveljavljena in da jo je nadomestila progresivna stopnja davka na dediščino in darila. Davek na prenos
         premoženja se torej prav tako obračuna na podlagi dvojno progresivne stopnje, ki se določi ob upoštevanju razmerja med davčnim
         zavezancem in zapustnikom ter, od tega datuma dalje, glede na vrednost pridobitve.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      13      Mož D. M. M. A. Arens-Sikken je umrl 8. novembra 1998. Ob svoji smrti že več kot deset let ni prebival na Nizozemskem, temveč
         v Italiji.

      14      Ker je zapustnik s svojim premoženjem razpolagal v oporoki, je bila njegova zapuščina po enakih delih razdeljena tožeči stranki
         v postopku v glavni stvari in štirim otrokom iz zapustnikove zakonske zveze z njo.

      15      Vendar so bile na podlagi oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos v smislu nekdanjega člena 1167 nizozemskega civilnega zakonika vse pravice in obveznosti iz zapuščine dodeljene preživelemu
         zakoncu, to je D. M. M. A. Arens-Sikken.

      16      Glede na predložitveno odločbo in stališča nizozemske vlade je tožeča stranka v postopku v glavni stvari zaradi te delitve
         prejela pravice in obveznosti, katerih vrednost je presegala vrednost njenega dednega deleža, določenega v skladu z zakonom.
         Pridobila je torej presežek. Njeni otroci pa so utrpeli primanjkljaj, saj niso dobili nobene stvari iz zapuščine. Na podlagi
         oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos je tožeča stranka v postopku v glavni stvari morala izplačati svojim otrokom denarni znesek, ki ustreza njihovim dednim deležem.
         Prevzela je torej dolg, povezan s presežno pridobitvijo, v razmerju do vsakega od svojih otrok, ti pa so postali njeni upniki
         glede terjatev, ki izhajajo iz primanjkljaja.

      17      V zapuščino je spadal med drugim tudi zapustnikov del nepremičnine na Nizozemskem, katerega vrednost je bila 475.000 NLG.

      18      Zapustnikovi dediči so oddali napoved za odmero davka na prenos premoženja in pri tem kot osnovo upoštevali vrednost 95.000 NLG,
         ki jo je vsak od njih prejel, kar je petina vrednosti nepremičnine, ki je vredna 475.000 NLG.

      19      Vendar pa je davčna uprava menila, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari iz dediščine pridobila celoten del navedene
         nepremičnine, in jo pozvala, naj plača znesek davka na prenos premoženja, izračunan na podlagi vrednosti 475.000 NLG. Otrokom
         D. M. M. A. Arens-Sikken ni bilo treba plačati nobenega davka na prenos premoženja.

      20      Na podlagi ugovora tožeče stranke v postopku v glavni stvari je bila odločba davčne uprave potrjena.

      21      D. M. M. A. Arens-Sikken je pri Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch (pritožbeno sodišče ‘s‑Hertogenbosch) vložila tožbo zoper
         odločbo o potrditvi, ki jo je sprejela navedena uprava. V tej tožbi je uveljavljala, da se ji ne bi smelo naložiti plačila
         davka na prenos premoženja, izračunanega na podlagi vrednosti 475.000 NLG, ampak da bi bilo treba zmanjšati ta znesek zaradi
         dolgov, povezanih s presežno pridobitvijo.

      22      Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch je presodilo, da se, kar zadeva tožečo stranko v postopku v glavni stvari, davek na prenos
         premoženja nanaša na pridobitev nepremičnine na podlagi dednega prava. V okviru delitve zapuščine staršev inter vivos je presodilo, da je premoženje, ki ga je dobila tožeča stranka, zapustnikov del zadevne nepremičnine.

      23      D. M. M. A. Arens-Sikken je zoper sodbo Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch vložila kasacijsko pritožbo pri Hoge Raad der Nederlanden
         (nizozemsko vrhovno sodišče). V predložitveni odločbi to ugotavlja, da je Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch pravilno odločilo,
         da se za namen odmere davka na prenos premoženja domneva, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari na podlagi nizozemskega
         dednega prava pridobila celoten del nepremičnine, ki ji je bil dodeljen. To sodišče ugotavlja, da v skladu z nizozemskim sistemom
         davka na prenos premoženja zadevna oseba pri določanju davčne osnove za ta davek ne more odbiti dolgov zaradi presežne pridobitve
         (prav tako kot ne more odbiti sorazmernega dela vseh dolgov, ki so del zapuščine). Če bi nasprotno mož D. M. M. A. Arens-Sikken
         ob svoji smrti prebival na Nizozemskem, bi ta pri izračunu davčne osnove za davek na dediščino, ki bi ga bilo treba plačati
         v tem primeru, lahko upoštevala dolgove zaradi presežne pridobitve (kot vse dolgove, povezane z zapuščino).

      24      V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje, ali pomeni nemožnost odbitka dolgov zaradi presežne pridobitve v okviru
         določanja davčne osnove za davek na prenos premoženja nezakonito omejitev prostega pretoka kapitala. V zvezi s tem se prav
         tako sprašuje, ali obstaja zadostna zveza med dolgovi zaradi presežne pridobitve in zadevno nepremičnino v skladu s sodno
         prakso Sodišča, ki izhaja iz sodb z dne 12. junija 2003 v zadevi Gerritse (C‑234/01, Recueil, str. I‑5933) in z dne 11. decembra 2003
         v zadevi Barbier (C‑364/01, Recueil, str. I‑15013).

      25      Ker je Hoge Raad der Nederlanden menilo, da se v sporu zastavljajo vprašanja o razlagi prava Skupnosti, je prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člena 73b in 73d Pogodbe […] razlagati tako, da nasprotujeta temu, da bi država članica obdavčila dedovanje nepremičnine
         na ozemlju te države članice, ki spada v zapuščino osebe, ki je ob svoji smrti prebivala v drugi državi članici, na podlagi
         vrednosti nepremičnine, ne da bi upoštevala dolgove zaradi presežne pridobitve, ki jih dolguje dedič zaradi oporočne delitve
         zapuščine staršev inter vivos?

      2.      Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen in če je treba poleg tega s primerjavo ugotoviti, ali in v kakšnem obsegu je
         treba upoštevati dolgove zaradi presežne pridobitve, katero primerjalno metodo [...] je treba uporabiti v takem primeru, kot
         je obravnavani, da bi se ugotovilo, ali bi bil davek na dediščino, ki bi se odmeril, če bi oporočitelj ob svoji smrti prebival
         na Nizozemskem, nižji od davka na prenos premoženja?

      3.      Ali na presojo morebitne obveznosti, ki jo ima na podlagi Pogodbe ES država članica, v kateri je nepremičnina, da deloma ali
         v celoti dovoli odbitek dolgov zaradi presežne pridobitve, vpliva dejstvo, da ta odbitek vodi do nižje olajšave zaradi izogibanja
         dvojnega obdavčevanja v državi članici, ki meni, da je na podlagi oporočiteljevega prebivališča pristojna za obdavčitev zapuščine?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      26      S tema vprašanjema predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 73b skupaj s členom 73d Pogodbe razlagati tako,
         da nasprotuje takšni ureditvi države članice, kot je ureditev iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na izračun davka na
         dediščino in na prenos premoženja, ki ju je treba plačati v zvezi z nepremičnino v tej državi članici, in v kateri pri izračunu
         navedenih davkov ni predvidena možnost odbitka dolgov zaradi presežne pridobitve, ki so posledica oporočne delitve zapuščine
         staršev inter vivos, kadar oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti ni bila rezident države, v kateri je ta nepremičnina, ampak
         druge države članice, medtem ko je takšna možnost odbitka predvidena, kadar je bila zadevna oseba ob svoji smrti rezident
         države, v kateri je navedena nepremičnina.

      27      Če je odgovor na to vprašanje pritrdilen in ob upoštevanju zgoraj navedenih sodb Gerritse in Barbier, predložitveno sodišče
         poleg tega sprašuje, katera primerjalna metoda se uporabi v takšnem primeru, kot se obravnava v postopku v glavni stvari,
         da bi se ugotovilo, ali bi bil znesek davka na dediščino, ki bi se odmeril, če bi oseba, po kateri je bilo uvedeno dedovanje,
         ob svoji smrti prebivala na Nizozemskem, nižji od zneska davka na prenos premoženja.

      28      Na podlagi člena 56(1) ES so na splošno prepovedane omejitve pretoka kapitala med državami članicami (sodba z dne 6. decembra 2007
         v zadevi Federconsumatori in drugi, C‑463/04 in C‑464/04, ZOdl., str. I-10419, točka 19, in navedena sodna praksa).

      29      Ker v Pogodbi ni opredeljen pojem „pretok kapitala“ v smislu člena 56(1) ES, je Sodišče že pred tem priznalo informativno
         vrednost nomenklaturi, priloženi k Direktivi 88/361, ne glede na to, da je bila ta direktiva sprejeta na podlagi členov 69
         in 70(1) Pogodbe EGS (postala člena 69 in 70(1) Pogodbe ES, ta pa sta bila razveljavljena z Amsterdamsko pogodbo), pri čemer
         v skladu z njenim uvodom seznam, ki ga vsebuje, ni izčrpen (glej zlasti sodbi z dne 23. februarja 2006 v zadevi van Hilten-van
         der Heijden, C‑513/03, ZOdl., str. I‑1957, točka 39; z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Fidium Finanz, C‑452/04, ZOdl., str. I‑9521,
         točka 41; zgoraj navedeno sodbo Federconsumatori in drugi, točka 20, in sodbo z dne 17. januarja 2008 v zadevi Jäger, C‑256/06,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 24).

      30      Glede tega je Sodišče, ki je med drugim opozorilo, da dedovanje, ki pomeni prenos premoženja, ki ga je pokojni zapustil, na
         eno ali več oseb, oziroma povedano drugače, prenos lastninske pravice na različnih stvareh, pravicah, itd., iz katerih je
         ta dediščina sestavljena, na dediče spada pod postavko XI priloge I k Direktivi 88/361 z naslovom „Osebni pretoki kapitala“,
         razsodilo, da je dedovanje pretok kapitala v smislu člena 56 ES, razen kadar so temeljni deli znotraj ene same države članice
         (glej zgoraj navedene sodbe Barbier, točka 58; van Hilten-van der Heijden, točka 42, in Jäger, točka 25).

      31      Primer, ko oseba, ki je ob svoji smrti prebivala v Italiji, zapusti drugim osebam, ki prebivajo v Italiji ali morebiti v drugih
         državah članicah, nepremičnino na Nizozemskem, ki je na Nizozemskem predmet izračuna davka na prenos premoženja, ni primer,
         ki bi bil omejen le na eno državo članico.

      32      Zato je dedovanje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, pretok kapitala v smislu člena 56(1) ES.

      33      Kot poudarja Komisija Evropskih skupnosti, je treba najprej preveriti, ali takšna nacionalna ureditev, kot je ureditev iz
         postopka v glavni stvari, pomeni omejitev pretoka kapitala.

      34      V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da se v skladu z nizozemsko ureditvijo, kadar je oseba, po kateri se uvede dedovanje,
         ob svoji smrti prebivala v drugi državi članici in ne v Kraljevini Nizozemski, takšni dolgovi, kot jih ima D. M. M. A. Arens-Sikken
         v postopku v glavni stvari, zaradi presežne pridobitve, do katere je prišlo na podlagi oporočne delitve zapuščine staršev
         inter vivos, ne morejo odbiti pri odmeri davka na prenos premoženja v zvezi z nepremičnino iz zapuščine. Zato je bilo treba davek na
         prenos premoženja, ki ga je morala plačati tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ker je podedovala nepremičnino, odmeriti
         od vrednosti 475.000 NLG, kar je celotna vrednost navedene nepremičnine.

      35      Nasprotno pa se takšni dolgovi pri izračunu davka na dediščino, ki ga je treba plačati za podedovano nepremičnino, upoštevajo,
         kadar je oseba ob svoji smrti prebivala na Nizozemskem. V takem primeru, kot je primer tožeče stranke v postopku v glavni
         stvari, za katerega sta značilna obstoj še štirih drugih dedičev in zapuščena nepremičnina v vrednosti 475.000 NLG, bi bil
         davek na dediščino, ki bi ga moral plačati zakonec, ki je prevzel dolgove zaradi presežne pridobitve, odmerjen od vrednosti
         95.000 NLG, kar je petina vrednosti navedene nepremičnine.

      36      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da nacionalne določbe, ki določajo vrednost nepremičnine za namene izračuna višine davka,
         ki ga je treba plačati v primeru dedovanja, lahko ne samo odvrnejo od nakupa nepremičnin, ki so v zadevni državi članici,
         ampak tudi zmanjšajo vrednost dediščine rezidenta države članice, ki ni država članica, v kateri je to premoženje (glej v
         tem smislu zgoraj navedeni sodbi Barbier, točka 62, in Jäger, točka 30).

      37      V zvezi z dedovanjem je sodna praksa potrdila, da ukrepi, ki so prepovedani s členom 56(1) ES, ker pomenijo omejitve pretoka
         kapitala, obsegajo ukrepe, ki povzročajo zmanjšanje vrednosti dediščine rezidenta države, ki ni država članica, v kateri je
         zadevno premoženje, in ki obdavči dedovanje tega premoženja (zgoraj navedeni sodbi van Hilten‑van der Heijden, točka 44, in
         Jäger, točka 31).

      38      Na podlagi nacionalne ureditve ostane v primeru, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, vrednost obdavčene nepremičnine
         iz zapuščine sicer enaka, ne glede na to, ali so zaradi upoštevanja oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos odbitki dovoljeni ali ne. Vendar pa, kot je Komisija pravilno uveljavljala, glede metode izračuna, ki se uporabi pri določanju
         davka, ki ga je dejansko treba plačati, v nizozemski ureditvi obstaja razlika med osebami, ki so bile ob svoji smrti rezidenti
         zadevne države članice, in tistimi, ki to niso bile.

      39      Kot namreč izhaja iz točk 34 in 35 te sodbe, če bi rezident zapustil petim dedičem nepremičnino na Nizozemskem in tudi predlagal
         oporočno delitev zapuščine staršev inter vivos, bi se celotna davčna obremenitev, povezana s to nepremičnino, razdelila med vse dediče, medtem ko v primeru smrti nerezidenta,
         kot je bil mož tožeče stranke v postopku v glavni stvari, celotno davčno obremenitev nosi en sam dedič. Kot je ugotovila Komisija,
         bi bilo v prvem primeru več dedičev in znesek, ki bi ga dobil vsak izmed njih, ne bi nujno presegel praga ali pragov za uporabo
         višje davčne stopnje. Nasprotno pa bi obdavčenje celotne vrednosti nepremičnine v breme enega dediča, ki je prevzel dolgove
         zaradi presežne pridobitve, do katere je prišlo na podlagi oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos, lahko povzročilo, oziroma bi neizogibno povzročilo uporabo višje davčne stopnje.

      40      Zaradi progresivnosti davčne lestvice, ki je predvidena v nizozemski ureditvi in ki je, kot je na obravnavi poudarila Komisija,
         ni mogoče grajati, bi bilo torej na podlagi ureditve, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, dedovanje po nerezidentu
         lahko predmet večje skupne davčne obremenitve.

      41      Ta sklep se ne more omajati s trditvijo nizozemske vlade, v skladu s katero ureditev, ki se uporablja na Nizozemskem, ne vsebuje
         nobene omejitve, ker različno obravnavanje, na katerega se sklicuje tožeča stranka v postopku v glavni stvari, izhaja iz razdelitve
         davčnih pristojnosti med državami članicami. Glede na merila, ki izhajajo iz sodne prakse, navedene v točkah 36 in 37 te sodbe,
         ta okoliščina namreč ni pomembna. Poleg tega različno obravnavanje v zvezi z upoštevanjem dolgov zaradi presežne pridobitve
         izhaja le iz uporabe zadevne nizozemske ureditve (glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Jäger, točka 34).

      42      Nizozemska vlada vendarle uveljavlja, da se dolgovi zaradi presežne pridobitve ne morejo obravnavati kot dolgovi, ki so neposredno
         povezani z nepremičnino v smislu zgoraj navedenih sodb Gerritse in Barbier. Ti dolgovi naj ne bi bili del zapuščine, ampak
         dolgovi, ki jih je prevzel preživeli zakonec in ki so nastali po smrti zadevne osebe zaradi njene oporoke. Nepremičnina naj
         ne bi bila obremenjena z navedenimi dolgovi in upniki preživelega zakonca, ki je prevzel dolgove zaradi presežne pridobitve,
         naj ne bi mogli uveljavljati nobene stvarne pravice na tej nepremičnini.

      43      V zvezi s tem je treba spomniti, da se je v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Barbier, predloženo vprašanje
         nanašalo na izračun zneska davka, ki ga je bilo treba plačati v primeru dedovanja nepremičnine, ki je bila v državi članici,
         in na upoštevanje nepogojne obveznosti imetnika stvarne pravice, da jo prenese na tretjo osebo, ki je bila ekonomski lastnik
         navedene nepremičnine, pri določanju vrednosti te nepremičnine. Ta dolg je bil torej neposredno povezan z nepremičnino, ki
         je bila predmet zapuščine.

      44      Prav tako je Sodišče v okviru členov 49 ES in 50 ES poudarilo, da lahko nacionalna ureditev, v skladu s katero se nerezidentom
         na davčnem področju ne morejo odbiti stroški poslovanja, ki so neposredno povezani z dejavnostjo, s katero so bili ustvarjeni
         dohodki, ki jih je zadevna država članica obdavčila, medtem ko je nasprotno tak odbitek možen za rezidente, škoduje predvsem
         državljanom drugih držav članic in da nasprotuje navedenima členoma (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Gerritse, točki 27 in 28).

      45      Vendar so v postopku v glavni stvari, kot poudarja predložitveno sodišče, dolgovi zaradi presežne pridobitve sicer povezani
         z obravnavano nepremičnino, ker so posledica tega, da je navedeno nepremičnino na podlagi oporočne delitve zapuščine staršev
         inter vivos v celoti pridobila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, vendar pa za ugotovitev obstoja omejitve, ki je načeloma prepovedana
         s členom 56(1) ES, ni nujno, da se preveri, ali obstaja neposredna zveza med dolgovi zaradi presežne pridobitve in nepremičnino,
         ki je predmet zapuščine. Nasprotno z zgoraj navedenimi zadevami se namreč obravnavana zadeva nanaša na za dediče različne
         posledice nacionalne ureditve, v kateri je pri delitvi davčne osnove na podlagi oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos določeno razlikovanje glede na to, ali je bila oseba, po kateri je bilo uvedeno dedovanje, ob svoji smrti rezident ali nerezident
         zadevne države članice.

      46      Kot izhaja iz točk od 38 do 40 te sodbe, je v obravnavani zadevi omejitev prostega pretoka kapitala posledica dejstva, da
         takšna nacionalna ureditev, kot je ureditev iz postopka v glavni stvari, skupaj z uporabo progresivne davčne stopnje vodi
         pri delitvi davčne obremenitve do različnega obravnavanja dedičev osebe, ki je bila ob svoji smrti rezident, in dedičev osebe,
         ki ob svoji smrti ni bila rezident zadevne države članice.

      47      Na obravnavi je nizozemska vlada priznala, da lahko v primeru, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, neupoštevanje
         terjatev zaradi primanjkljaja, ki jih imajo preostali dediči takšne osebe, ki ni rezident, povzroči večjo davčno obremenitev,
         ker je za plačilo davka na prenos premoženja zavezan le preživeli zakonec.

      48      Prav tako je treba ugotoviti, da je v primeru, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, omejitev, ki izhaja iz dejstva,
         da mora preživeli zakonec plačati davek na prenos premoženja, ki se obračuna od celotne vrednosti nepremičnine, ne da bi se
         upoštevali dolgovi zaradi presežne pridobitve, še večja zaradi dejstva, kot izhaja iz točke 12 te sodbe in pisnih stališč,
         ki jih je Sodišču predložila Komisija, da se davek na prenos premoženja izračuna ne samo na podlagi vrednosti pridobitve,
         ampak tudi ob upoštevanju razmerja med davčnim zavezancem in zapustnikom. Po mnenju Komisije je oprostitev, ki velja za preživele
         zakonce, običajno velika, nasprotno od oprostitve, ki velja za otroke.

      49      Nato je treba preveriti, ali je tako ugotovljeno omejitev prostega pretoka kapitala mogoče utemeljiti ob upoštevanju določb
         Pogodbe.

      50      V zvezi s tem je treba spomniti, da je v členu 58(1)(a) ES določeno, da „[d]oločbe člena 56 ne posegajo v pravice držav članic,
         da […] uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v
         enakem položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital“.

      51      To določbo člena 58 ES je treba glede na to, da pomeni izjemo od temeljnega načela prostega pretoka kapitala, razlagati ozko.
         Zato je ni mogoče razlagati tako, da naj bi bila vsaka davčna zakonodaja, ki različno obravnava davčne zavezance glede na
         kraj prebivališča ali glede na državo članico, v katero vlagajo svoj kapital, avtomatično združljiva s Pogodbo (glej zgoraj
         navedeno sodbo Jäger, točka 40).

      52      Izjema, določena v členu 58(1)(a) ES, je namreč omejena s členom 58(3) ES, ki določa, da nacionalne določbe, navedene v odstavku
         1 tega člena, „ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka kapitala in plačil
         iz člena 56“ (glej sodbi z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C‑35/98, Recueil, str. I‑4071, točka 44, in z dne 7. septembra 2004
         v zadevi Manninen, C‑319/02, ZOdl., str. I‑7477, točka 28, ter zgoraj navedeno sodbo Jäger, točka 41). Da bi bilo različno
         obravnavanje osebe, ki je ob svoji smrti prebivala v tej državi članici, in osebe, ki je bila ob svoji smrti rezident druge
         države članice, na področju davka na dediščino in na prenos premoženja, ki ju je treba plačati v zvezi z nepremičnino na ozemlju
         Kraljevine Nizozemske, lahko upravičeno, se poleg tega ne sme prekoračiti tega, kar je nujno za dosego cilja, ki se zasleduje
         z zadevno ureditvijo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Manninen, točka 29).

      53      Razlikovati je torej treba med dovoljenim neenakim obravnavanjem iz člena 58(1)(a) ES in prepovedano samovoljno diskriminacijo
         iz odstavka 3 tega člena. Kajti v skladu s sodno prakso se lahko nacionalna davčna zakonodaja, v skladu s katero se kot v
         postopku v glavni stvari za namene izračuna davka na dediščino možnost odbitka dolgov zaradi presežne pridobitve razlikuje
         glede na to, ali je oseba, po kateri je bilo uvedeno dedovanje, ob svoji smrti prebivala v tej državi članici ali v drugi
         državi članici, obravnava kot združljiva z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala le takrat, kadar se različno obravnavanje
         nanaša na položaje, ki med seboj niso objektivno primerljivi, oziroma če je to upravičeno z nujnim razlogom v splošnem interesu
         (glej zgoraj navedene sodbe Verkooijen, točka 43; Manninen, točka 29, in Jäger, točka 43).

      54      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se nasprotno, kot je poudarjala nizozemska vlada, to različno obravnavanje ne more utemeljiti
         s tem, da se nanaša na položaja, ki nista objektivno primerljiva.

      55      Položaj dedičev zapustnika iz postopka v glavni stvari je primerljiv s položajem vsakega drugega dediča, čigar dediščina zajema
         nepremičnino na Nizozemskem, ki jo je zapustila oseba, ki je ob svoji smrti prebivala v tej državi.

      56      Nizozemska ureditev obravnava načeloma dediče rezidentov in dediče oseb, ki so bile ob svoji smrti nerezidenti, kot zavezance
         za plačilo davka na dediščino in/ali na prenos premoženja v zvezi z nepremičninami na Nizozemskem. Šele pri odbitku dolgov
         zaradi presežne pridobitve, ki so posledica oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos, se različno obravnava zapuščina rezidentov in nerezidentov.

      57      Če so v nacionalni ureditvi dediči osebe, ki je bila ob svoji smrti rezident, in osebe, ki je bila ob svoji smrti nerezident,
         glede obdavčitve podedovane nepremičnine, ki je v zadevni državi članici, postavljeni v isti položaj, se ne morejo v okviru
         iste obdavčitve glede možnosti odbitka stroškov, povezanih s to nepremičnino, različno obravnavati, ne da bi to povzročilo
         diskriminacijo. Z enakim obravnavanjem zapuščin teh dveh skupin oseb pri obdavčenju dediščin, razen pri odbitku dolgov, je
         namreč nacionalni zakonodajalec priznal, da glede podrobnih pravil in pogojev te obdavčitve med temi osebami ni objektivnih
         razlik, ki bi lahko utemeljile različno obravnavanje (glej po analogiji v okviru pravice do ustanavljanja sodbi z dne 28. januarja 1986
         v zadevi Komisija proti Franciji, 270/83, Recueil, str. 273, točka 20, in z dne 14. decembra 2006 v zadevi Denkavit Internationaal
         in Denkavit France, C‑170/05, ZOdl., str. I‑11949, točka 35; v okviru prostega pretoka kapitala in davka na dediščino glej
         sodbo v zadevi Eckelkamp in drugi, C‑11/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 63).

      58      Nazadnje glede vprašanja, ali se lahko omejitev pretoka kapitala, ki je posledica nacionalne ureditve, kot je ureditev iz
         postopka v glavni stvari, lahko objektivno utemelji z nujnim razlogom v splošnem interesu, je treba ugotoviti, da s pridržkom
         trditev v okviru tretjega vprašanja za predhodno odločanje nizozemska vlada ni navedla utemeljitev te vrste.

      59      V zvezi z drugim vprašanjem je treba poudariti, da je prosti pretok kapitala omejen z dejstvom, da ima lahko neupoštevanje
         dolgov zaradi presežne pridobitve pri izračunu davka na prenos premoženja skupaj s progresivnostjo davčne lestvice, predvidene
         z nacionalno zakonodajo, za posledico večjo skupno davčno obremenitev, kot je obremenitev, ki se uporabi pri izračunu davka
         na dediščino. Poleg tega se predložitveno sodišče v tem vprašanju sklicuje na zgoraj navedeni sodbi Gerritse in Barbier, ki,
         kot izhaja iz točke 45 te sodbe, nista upoštevni v obravnavanem primeru. V teh okoliščinah ni treba odgovoriti na drugo vprašanje.

      60      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 73b in 73d Pogodbe razlagati tako, da nasprotujeta
         nacionalni ureditvi, kot je ureditev iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na izračun davka na dediščino in na prenos
         premoženja, ki ju je treba plačati v zvezi z nepremičnino v državi članici, in v kateri pri izračunu navedenih davkov ni predvidena
         možnost odbitka dolgov zaradi presežne pridobitve, ki so posledica oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos, kadar oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti ni bila rezident te države, ampak druge države članice, medtem
         ko je ta možnost odbitka predvidena, kadar je bila ta oseba ob svoji smrti rezident države, v kateri je podedovana nepremičnina,
         če se uporablja progresivna davčna stopnja in ker ima lahko neupoštevanje navedenih dolgov skupaj s to progresivno stopnjo
         za posledico večjo davčno obremenitev dedičev, ki se ne morejo sklicevati na takšno možnost odbitka.

       Tretje vprašanje
      61      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali bi lahko bil odgovor na prvo vprašanje drugačen, če država članica,
         v kateri je ob svoji smrti prebivala oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, na podlagi ureditve o izogibanju dvojnega obdavčevanja,
         ki velja na njenem ozemlju, prizna davčni odbitek na podlagi davka na dediščino, ki ga je treba plačati v drugi državi članici
         v zvezi s premoženjem na ozemlju te druge države.

      62      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je odprava dvojnega obdavčevanja eden od ciljev Evropske skupnosti, katerega uresničitev
         je na podlagi člena 293, druga alinea, ES, odvisna od držav članic. Če ni ukrepov Skupnosti za poenotenje in uskladitev glede
         odprave dvojnega obdavčevanja, države članice ostanejo pristojne za določitev meril za obdavčitev prihodkov in premoženja,
         da bi se izognile – tudi s konvencijami – dvojnemu obdavčevanju. V tem okviru lahko države članice z dvostranskimi konvencijami
         prosto določijo navezovalne okoliščine za porazdelitev davčne pristojnosti (glej sodbe z dne 12. maja 1998 v zadevi Gilly,
         C‑336/96, Recueil, str. I‑2793, točki 24 in 30; z dne 21. septembra 1999 v zadevi Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, str. I‑6161,
         točka 57; z dne 19. januarja 2006 v zadevi Bouanich, C‑265/04, ZOdl., str. I‑923, točka 49, in zgoraj navedeno sodbo Denkavit
         Internationaal in Denkavit France, točka 43).

      63      Glede tako porazdeljenega izvajanja davčne pristojnosti morajo države članice kljub temu spoštovati pravila Skupnosti (glej
         zgoraj navedene sodbe Saint-Gobain ZN, točka 58; Bouanich, točka 50, in Denkavit Internationaal in Denkavit France, točka 44).

      64      Tudi če bi takšna dvostranska konvencija med državo članico, v kateri je ob svoji smrti prebivala oseba, po kateri je uvedeno
         dedovanje, in državo, v kateri je nepremičnina, ki je bila v slednji državi predmet zapuščine, lahko nevtralizirala učinke
         omejitve prostega pretoka kapitala, ki je bila izpostavljena v okviru odgovora na prvo vprašanje, je vendar treba ugotoviti,
         da med Kraljevino Nizozemsko in Italijansko republiko ni dvostranske konvencije na področju izogibanja dvojnega obdavčevanja
         dediščine.

      65      V teh okoliščinah je dovolj ugotovitev, da se država članica, v kateri je nepremičnina, v utemeljitev omejitve prostega pretoka
         kapitala, ki je posledica njene ureditve, ne more sklicevati na obstoj od njene volje neodvisne možnosti, da bo druga država
         članica, kot je država članica, v kateri je oseba, po kateri je bilo uvedeno dedovanje, prebivala ob svoji smrti, priznala
         davčni odbitek, ki bi lahko v celoti ali deloma nadomestil škodo, ki je nastala dedičem te osebe, ker država članica, v kateri
         je navedena nepremičnina, pri izračunu davka na prenos premoženja ni upoštevala dolgov zaradi presežne pridobitve, ki so posledica
         oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Eckelkamp in drugi, točka 68).

      66      Država članica se namreč ne more sklicevati na obstoj ugodnosti, ki jih je enostransko dodelila druga država članica – v obravnavanem
         primeru država članica, v kateri je zadevna oseba ob svoji smrti prebivala – da bi se izognila obveznostim, ki jih ima na
         podlagi Pogodbe, med drugim na podlagi njenih določb o prostem pretoku kapitala (glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 2007
         v zadevi Amurta, C‑379/05, ZOdl., str. I-9569, točka 78).

      67      Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da okoliščina, da je v ureditvi države članice, v kateri je ob
         svoji smrti prebivala oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, enostransko predvidena možnost odobritve davčnega odbitka na
         podlagi davka na dediščino, ki ga je treba plačati v drugi državi članici v zvezi z nepremičninami v tej drugi državi, ne
         vpliva na odgovor na prvo vprašanje.

       Stroški
      68      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člena 73b in 73d Pogodbe ES (postala člena 56 ES in 58 ES) je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot
            je ureditev iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na izračun davka na dediščino in na prenos premoženja, ki ju je treba
            plačati v zvezi z nepremičnino v državi članici, in v kateri pri izračunu navedenih davkov ni predvidena možnost odbitka dolgov
            zaradi presežne pridobitve, ki so posledica oporočne delitve zapuščine staršev inter vivos, kadar oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, ob svoji smrti ni bila rezident te države, ampak druge države članice, medtem
            ko je ta možnost odbitka predvidena, kadar je bila ta oseba ob svoji smrti rezident države, v kateri je podedovana nepremičnina,
            če se uporablja progresivna davčna stopnja in ker ima lahko neupoštevanje navedenih dolgov skupaj s to progresivno stopnjo
            za posledico večjo davčno obremenitev dedičev, ki se ne morejo sklicevati na takšno možnost odbitka.
      2)      Okoliščina, da je v ureditvi države članice, v kateri je ob svoji smrti prebivala oseba, po kateri je uvedeno dedovanje, enostransko
            predvidena možnost odobritve davčnega odbitka na podlagi davka na dediščino, ki ga je treba plačati v drugi državi članici
            v zvezi z nepremičninami v tej drugi državi, ne vpliva na odgovor iz točke 1 izreka te sodbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. novembra 2010. # Evropska komisija proti Irish Electricity Generating Co. Ltd. # Arbitražna klavzula - Pogodba, sklenjena v okviru posebnega programa za raziskave in tehnološki razvoj, vključno s predstavitvenimi dejavnostmi , na področju nejedrske energije (1994-1998) - Neizpolnjevanje pogodbe - Vračilo predplačil - Zamudne obresti - Postopek izdaje zamudne sodbe. # Zadeva T-323/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. novembra 2010 – Komisija proti Irish Electricity Generating
      (Zadeva T-323/09)
      „Arbitražna klavzula – Pogodba, sklenjena v okviru posebnega programa za raziskave in tehnološki razvoj, vključno s predstavitvenimi dejavnostmi,
         na področju nejedrske energije (1994-1998) – Neizpolnjevanje pogodbe – Vračilo predplačil – Zamudne obresti – Postopek izdaje zamudne sodbe“

      1.                     Postopek – Predložitev Splošnemu sodišču na podlagi arbitražne klavzule – Pogodba, s katero je odobrena finančna pomoč Skupnosti
            za uresničitev načrta na področju nejedrske energije – Znesek odobrenih stroškov, upravičenih do pomoči, ki je nižji od zneska,
            ki ga je nakazala Komisija – Zahteva Komisije za vračilo preveč plačanih zneskov – Obveznost sopogodbenika, da dokaže obstoj
            in nujnost stroškov, prijavljenih Komisiji, za uresničitev načrta (člen 238 ES) (Glej točki 60 in 61.)
      2.                     Postopek – Predložitev Splošnemu sodišču na podlagi arbitražne klavzule – Pogodba, s katero je odobrena finančna pomoč Skupnosti
            za uresničitev načrta na področju nejedrske energije – Znesek odobrenih stroškov, upravičenih do pomoči, ki je nižji od zneska,
            ki ga je nakazala Komisija – Pravica do delnega vračila predplačila, skupaj z zamudnimi obrestmi – Zamudna obrestna mera,
            ki jo zahteva Komisija, nižja od tiste, izračunane na podlagi pravil nacionalnega prava, ki se uporabi (člen 238 ES) (Glej
            točke od 73 do 76.)
      Predmet

               Tožba na podlagi arbitražne klavzule, s katero se zahteva, naj se družbi Irish Electricity Generating Co. Ltd naloži vračilo
                  zneska 180.664,70 EUR, ki ustreza delu predplačil, ki jih je Komisija plačala tej družbi v okviru pogodbe WE/178/97/IE/GB,
                  skupaj z zamudnimi obrestmi.

            Izrek

                  1.

                  	Irish Electricity Generating Co. Ltd naj Evropski komisiji vrne znesek 180.664,70 EUR, skupaj z zamudnimi obrestmi:

            –        od 25. avgusta 2003 do dne te sodbe je letna obrestna mera 5,56 %;
      –        od dne te sodbe do končnega poplačila dolga se do 5,56 % letne obrestne mere uporablja letna obrestna mera na podlagi irskega
         zakona, to je zdaj člen 26 Debtors (Ireland) Act, 1840 (zakon o dolžnikih), kakor je bil spremenjen.

                  2.

                  	Irish Electricity Generating se naloži plačilo stroškov.