title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. junija 2014.#Commune de Millau in Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) proti Evropski komisiji.#Pritožba – Arbitražna klavzula – Pogodba o subvenciji, ki se nanaša na lokalni razvojni projekt – Povračilo dela vnaprej izplačanih zneskov – Prevzem dolga – Pristojnost Splošnega sodišča – Zastaranje – Odgovornost Komisije.#Zadeva C‑531/12 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 19. junija 2014 (
            *1
         )
      „Pritožba — Arbitražna klavzula — Pogodba o subvenciji, ki se nanaša na lokalni razvojni projekt — Povračilo dela vnaprej izplačanih zneskov — Prevzem dolga — Pristojnost Splošnega sodišča — Zastaranje — Odgovornost Komisije“
      V zadevi C‑531/12 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 19. novembra 2012,

         Commune de Millau,

         Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) s sedežem v Millauu (Francija),
      ki ju zastopata L. Hincker in F. Bleykasten, odvetnika,
      pritožnici,
      druga stranka v postopku:

         Evropska komisija, ki jo zastopajo S. Lejeune in D. Calciu, agentki, skupaj z E. Bouttierom, odvetnikom, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, E. Levits, sodnik, M. Berger, sodnica, S. Rodin in F. Biltgen (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 27. februarja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Commune de Millau in Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi Komisija/SEMEA in Commune de Millau (T‑168/10 in T‑572/10, EU:T:2012:435, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to družbi SEMEA in Commune de Millau naložilo, da Evropski komisiji solidarno plačata glavnico v višini 41.012 EUR, ki jo je ta na podlagi poroštva v okviru odobrenih plačil izplačala družbi SEMEA, skupaj z zamudnimi obrestmi ter kapitalizacijo teh obresti v določenih rokih.

         Dejansko stanje

               2

               Dejansko stanje, ki je bilo navedeno v točkah od 1 do 31 izpodbijane sodbe, je bilo opisano tako:

                        „1

                        Evropska gospodarska skupnost, ki jo je zastopala Komisija Evropskih skupnosti, je 6. julija 1990 z [družbo SEMEA], v kateri je imela Commune de Millau (Francija) 50 % osnovnega kapitala, sklenila pogodbo o subvenciji.

                        2

                        Ta pogodba se je nanašala na lokalni razvojni projekt, pri katerem je šlo za izvršitev pripravljalnih del in vzpostavitev Centre européen d’entreprise locale v Millau [v nadaljevanju: pogodba].

                        3

                        Člen 2 te pogodbe je določal:
                        ‚Dela morajo biti zaključena v 18 mesecih od datuma podpisa te pogodbe.‘

                        4

                        S členom 4 pogodbe se je družba SEMEA zavezala opraviti različne storitve in zanje Komisiji izstaviti račun na podlagi obdobnih poročil, medtem ko se je Komisija zavezala, da bo njen finančni prispevek k izvršitvi del znašal največ 135.000 ekujev, do višine 50 % upravičenih stroškov del.

                        5

                        Člen 6 pogodbe je določal:
                        ‚Za to pogodbo velja francosko pravo.‘

                        6

                        Člen 10 pogodbe je določal tako:
                        ‚Ob morebitni nerazpoložljivosti ali nezadostni razpoložljivosti sredstev za izvršitev predmetne pogodbe si Komisija pridržuje pravico odpovedati to pogodbo brez sodnega postopka ali jo prilagoditi novi proračunski razpoložljivosti.‘

                        7

                        Člen 9(1) splošnih pogojev pogodbe je določal:
                        ‚Če pogodbena stranka ne izvrši kakšne od obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe in neodvisno od posledic, ki jih določa pravo, ki se uporablja glede pogodbe, lahko Komisija po samem zakonu odpove ali prekliče pogodbo, ne da bi bila potrebna kakšna sodna formalnost, potem ko sopogodbenici s priporočeno pošiljko pošlje opomin, ta pa v roku enega meseca ne izvrši obveznosti.‘

                        8

                        Člen 10 splošnih pogojev pogodbe je določal:
                        ‚Če poravnava ni mogoča, je Sodišče Evropskih skupnosti edino pristojno za reševanje vseh sporov glede pogodbe in sporov, ki nastanejo med pogodbenima strankama.‘

                        9

                        Družba SEMEA je z dopisom Komisiji dne 16. maja 1991 svetovala, da bi pogodbo izvedel drugi nosilec, Evropski center za podjetništvo in inovacije (v nadaljevanju: združenje CEI 12), kar je Komisija sprejela z dopisom dne 2. julija 1991 in poudarila, da ta sporazum družbe SEMEA ne odvezuje njenih obveznosti. Družba SEMEA je 22. oktobra 1991 z dopisom potrdila, da zagotavlja dobro izvedbo storitev, ki so določene s pogodbo.

                        10

                        Junija in julija 1992 so službe Komisije izvajale nadzor nad napredovanjem del, med katerim je bilo ugotovljeno, da so se celotni upravičeni stroški povzpeli na 187.977 ekujev in da je prispevek Komisije tako treba določiti na 50 % tega zneska, torej na 93.988 ekujev.

                        11

                        Družba SEMEA je na podlagi pogodbe prejela že 135.000 ekujev, zato je Komisija od nje 27. aprila 1993 z dopisom zahtevala vračilo 41.012 ekujev [v nadaljevanju: sporna terjatev]. Družba SEMEA tej zahtevi ni ugodila.

                        12

                        Izredna skupščina delničarjev družbe SEMEA se je 17. februarja 1997 odločila za predčasno prenehanje družbe z 31. marcem 1997 in določila likvidacijskega upravitelja.

                        13

                        Komisija je 18. novembra 2005 s priporočeno pošiljko s povratnico od družbe SEMEA spet zahtevala plačilo sporne terjatve.

                        14

                        Komisija je 11. januarja 2006 družbi SEMEA poslala opomin v znesku 41.012 EUR.

                        15

                        Likvidacijski upravitelj družbe SEMEA je v dopisu v odgovor z dne 31. januarja 2006 navedel, da njegovi računi ne dopuščajo plačila takšne vsote, da mora odobriti začetek stečaja in da je treba sporno terjatev po francoskem pravu šteti za zastarano, ker to ne dovoljuje vračila zneskov, ki niso bili terjani več kot štiri leta, in ker ima zadnja zahteva Komisije datum 27. april 1993, kar je več kot dvanajst let.

                        16

                        Komisija je s priporočeno pošiljko s povratnico 16. februarja 2006 uradno predlagala upoštevanje sporne terjatve pri likvidacijskih opravilih in tudi uvrstitev terjatve med obveznosti.

                        17

                        Družba SEMEA je 20. septembra 2006 z dopisom Komisijo obvestila, da se je izredna skupščina delničarjev družbe odločila za začetek stečaja in se seznanila z zapisnikom združenja CEI 12, iz katerega izhaja, da se je Komisija dokončno odpovedala uveljavitvi izterjave sporne terjatve.

                        18

                        Komisija je z dopisom z dne 29. novembra 2006 družbi SEMEA po svojem odvetniku poslala opomin glede plačila sporne terjatve. V tem dopisu je natančno pojasnila, da se ni nikoli odpovedala tej terjatvi.

                        19

                        Odvetnik Komisije je 30. januarja 2007 družbi SEMEA poslal nov opomin glede ureditve sporne terjatve in iz njene nedejavnosti sklepal o plačilni nesposobnosti.

                        20

                        Družba SEMEA je 5. februarja 2007 z dopisom sporočila, da ni plačilno nesposobna.

                        21

                        Družba SEMEA je z dopisom z dne 12. februarja 2007 poslala kopijo razprave druženja CEI 12, iz katere je razvidno, da se je Komisija odrekla uveljavljanju izterjave sporne terjatve.

                        22

                        Komisija je 26. oktobra 2007 po sodnem izvršitelju poslala opozorilo glede plačila na sedež likvidacijskega upravitelja družbe SEMEA.

                        23

                        Komisija je 10. decembra 2007 likvidacijskemu upravitelju po sodnem izvršitelju poslala opozorilo glede plačila na sedež družbe v prostovoljni likvidaciji.

                        24

                        Likvidacijski upravitelj družbe SEMEA je v dopisu z dne 14. decembra 2007, ki je bil naslovljen na sodnega izvršitelja, ki je poslal poziv za plačilo, ponovil zahtevo za podatke glede odločitve Komisije, da opusti izterjavo sporne terjatve. V dopisu je trdil, da novi delničarji in likvidacijski upravitelj niso bili seznanjeni z dogovori, ki povezujejo družbo SEMEA in združenje CEI 12.

                        25

                        Odvetnik Komisije je v dopisu z dne 7. januarja 2008 ugovarjal navedbam likvidacijskega upravitelja družbe SEMEA, ji ponovno poslal opomin glede plačila sporne terjatve in poslal kopijo tega dopisa državnemu tožilcu, ki naj bi presodil ravnanje likvidacijskega upravitelja družbe SEMEA, zlasti z vidika kaznivega dejanja goljufije.

                        26

                        V odgovoru na zadnji opomin je likvidacijski upravitelj družbe SEMEA zatrdil, da bi bila sporna terjatev lahko zastarana. V tem dopisu je spomnil, da se je v začetku leta 2007 pogovarjal z odvetnikom Komisije glede vračila sporne terjatve in da je odgovoril na vprašanja glede dopustnosti sporne terjatve.

                        27

                        Odvetnik Komisije je 21. februarja 2008 družbi SEMEA poslal še zadnji opomin glede plačila sporne terjatve.

                        28

                        Izredna skupščina družbe SEMEA se je 21. novembra 2008 seznanila z odločitvijo Commune de Millau kot glavnega delničarja, da prevzame njeno celotno aktivo in pasivo, ter sklenila na Commune de Millau prenesti znesek 82719,76 EUR, kar je bila razpoložljiva gotovina družbe SEMEA. Glede na likvidacijsko poročilo, ki ga je predstavil likvidacijski upravitelj, ki je presodil stanje sporne terjatve, so bile vse njemu zaupane transakcije likvidirane.

                        29

                        Likvidacijski upravitelj družbe SEMEA je 9. decembra 2008 končal postopek likvidacije in družbo SEMEA izbrisal iz registra gospodarskih družb.

                        30

                        Mestni svet Commune de Millau je 18. decembra 2008 potrdil prevzem premoženja družbe SEMEA. Med obveznostmi te družbe je bil le spor proti Evropski komisiji.

                        31

                        Trgovinsko sodišče v Rodezu (tribunal de commerce de Rodez) je na zahtevo Komisije 12. februarja 2010 družbi SEMEA postavilo ad hoc zastopnika.“

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               3

               Komisija je s tožbo, ki je prispela v sodno tajništvo Splošnega sodišča 15. aprila 2010, začela postopek, katerega namen je zlasti, da se družbi SEMEA naloži plačilo v znesku 41.012 EUR za povračilo jamstva, ki izhaja iz kapitaliziranih obresti, ter plačilo zneska 5000 EUR za povrnitev utrpele škode.

               4

               Ker je Commune de Millau prevzela celotno aktivo in pasivo družbe SEMEA, je Komisija v sodno tajništvo Splošnega sodišča 21. decembra 2010 vložila tudi tožbo zoper to lokalno skupnost in v bistvu navedla enake tožbene predloge.

               5

               Zaradi njune medsebojne povezanosti sta bili obe zadevi združeni.

               6

               Splošno sodišče je v prvem delu izpodbijane sodbe preizkusilo tožbo, ki jo je Komisija vložila zoper družbo SEMEA.

               7

               Splošno sodišče se je glede dopustnosti te tožbe v točkah od 47 do 49 izpodbijane sodbe razglasilo za pristojno za odločanje o predlogu Komisije na podlagi členov 272 PDEU in 256(1), prvi pododstavek, PDEU v povezavi s členom 10 splošnih pogojev pogodbe. Zavrnilo je ugovor nedopustnosti, na katerega se je sklicevala družba SEMEA, saj ta družba, zaradi njenega izbrisa iz registra gospodarskih družb, na dan vložitve tožbe ni imela pravne niti procesne sposobnosti nastopanja v postopkih pred sodiščem.

               8

               Splošno sodišče je glede utemeljenosti tožbe v točkah od 61 do 68 izpodbijane sodbe zadevno pogodbo najprej opredelilo za pogodbo upravnega prava.

               9

               Dalje je Splošno sodišče v točkah od 69 do 74 navedene sodbe presodilo, da je bila družba SEMEA dolžna na podlagi vračila neupravičeno plačanih zneskov po francoskem pravu Evropski uniji vrniti neupravičeno prejeti znesek 41.012 EUR.

               10

               Splošno sodišče je v točkah od 75 do 88 izpodbijane sodbe zavrnilo ugovore družbe SEMEA, ki so se nanašali, prvič, na to, da naj bi se Komisija odpovedala zahtevku po vračilu dolgovanega zneska, drugič, na dejstvo, da naj bi se družba SEMEA rešila svojega dolga, ker ga je prevzela Commune de Millau, tretjič, na zastaranje sporne terjatve ter četrtič na ugasnitev te terjatve.

               11

               Poleg tega je Splošno sodišče družbi SEMEA naložilo plačilo zamudnih obresti od 27. aprila 1993 po v Franciji veljavni zakonski obrestni meri, saj se navedene kapitalizirane obresti obrestujejo od 15. aprila 2010 ter od vsake zapadlosti letne anuitete.

               12

               Nazadnje, Splošno sodišče je zavrnilo predlog za plačilo odškodnine, ki ga je sestavila Komisija.

               13

               Splošno sodišče je zavrnilo nasprotni zahtevek družbe SEMEA, potem ko je v točkah 108 in 109 izpodbijane sodbe ugotovilo neobstoj neposredne vzročne zveze med ravnanjem Komisije in škodo, ki sta jo zatrjevali pritožnici.

               14

               Splošno sodišče je v drugem delu izpodbijane sodbe preizkusilo tožbo Komisije zoper Commune de Millau. Po mnenju te bi bilo treba to tožbo zavrniti, ker je bila vložena pred sodiščem, ki ni pristojno za njeno obravnavo.

               15

               V zvezi z vprašanjem, ali je mogoče pristojnost Splošnega sodišča opreti na arbitražno klavzulo, sklenjeno z družbo SEMEA, je Splošno sodišče v točkah od 114 do 119 izpodbijane sodbe opozorilo, da je treba člen 272 PDEU razlagati ozko in da se njegova pristojnost za odločanje o sporu, ki se nanaša na pogodbo na podlagi arbitražne klavzule, vsebovane v tej pogodbi, načeloma presoja le na podlagi člena 272 PDEU in določb arbitražne klavzule.

               16

               Splošno sodišče je, potem ko je zavrnilo stališče Komisije, da je bila arbitražna klavzula, ki jo je sklenila družba SEMEA, prenesena na Commune de Millau kot sestavni del sporne terjatve, v točkah od 132 do 149 iste sodbe preučilo, ali za Commune de Millau lahko velja arbitražna klavzula s pogodbo v korist tretjega, sklenjeno z družbo SEMEA.

               17

               V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 134 navedene sodbe najprej ugotovilo, da je treba obstoj arbitražne klavzule preizkusiti na podlagi splošnih pogodbenih načel, ki so skupna pravnim redom držav članic. Tako je pojasnilo, da „čeprav eno od teh načel določa, da pogodba zavezuje le pogodbene stranke, to načelo ne nasprotuje, da bi ti pogodbeni stranki s pogodbo v korist tretjega prenesli pravice na tretjega“.

               18

               Dalje, Splošno sodišče je v točki 135 izpodbijane sodbe presodilo, da arbitražna klavzula iz člena 10 splošnih pogojev pogodbe lahko izhaja iz pogodbe, sklenjene med družbo SEMEA in Commune de Millau. Prvič, člen 272 PDEU namreč določa, da mora biti arbitražna klavzula vključena v pogodbo, ki jo sklene Unija ali je sklenjena za njen račun. Vendar Commune de Millau in Komisija nista sklenili pogodbe, zato tudi ne arbitražne klavzule. Da bi ugotovilo, ali se je Komisija nasproti Commune de Millau lahko sklicevala na to arbitražno klavzulo, je Splošno sodišče menilo, da je pogodbo v korist tretjega, sklenjeno med družbo SEMEA in Commune de Millau, mogoče šteti za pogodbo, sklenjeno v imenu Unije. Drugič, presodilo je, da pristojnost Splošnega sodišča za odločanje o sporih o pogodbi ne bi mogla biti določena proti volji Unije, kar pa ne bi bilo tako, če bi bila arbitražna klavzula sklenjena le v korist Unije.

               19

               Nazadnje je Splošno sodišče v točki 136 izpodbijane sodbe dodalo, da procesna narava arbitražne klavzule ne nasprotuje temu, da bi bila takšna klavzula sklenjena v korist tretjega.

               20

               Potem ko je v točki 138 te sodbe pojasnilo, da je pogodba v korist tretjega lahko sklenjena z izrecnim dogovorom med odstopnikom in pridobiteljem glede podelitve pravice tretji osebi, vendar lahko ta enako izhaja iz cilja pogodbe in okoliščin primera, je Splošno sodišče v točkah od 139 do 141 navedene sodbe, zlasti iz dejstev in pravne podlage, kot so bili ugotovljeni v zapisniku mestnega sveta Commune de Millau z dne 18. decembra 2010, presodilo, da sta pritožnici želeli ustvariti terjatev Unije proti Commune de Millau in da je slednja želela, da bi zanjo veljala arbitražna klavzula iz člena 10 splošnih pogojev pogodbe.

               21

               Tako je Splošno sodišče v točki 142 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev, ki jo navajata pritožnici, da naj bi bil učinek prenosa dolga družbe SEMEA na Commune de Millau ta, da bi se družba SEMEA rešila dolga, saj naj bi tak prenos dolga nujno zahteval soglasje Unije, ki v tem primeru ni bilo podano.

               22

               Poleg tega je Splošno sodišče v točki 148 te sodbe pojasnilo, da če bi obstajalo nasprotje med določbami francoskega prava, in sicer med členom 2060 civilnega zakonika in členom 48 zakonika o civilnem postopku, ter členom 272 PDEU, bi moral imeti slednji prednost pred vsemi nacionalnimi določbami, ki so z njim v nasprotju.

               23

               Splošno sodišče je v točki 149 navedene sodbe ugotovilo, da je v skladu z arbitražno klavzulo pristojno za odločanje o tožbi Komisije zoper Commune de Millau.

               24

               Glede utemeljenosti tožbe je Splošno sodišče glede Commune de Millau razglasilo za utemeljena tako predlog za vračilo zneska 41.012 EUR kot tudi predlog za plačilo obresti od 15. aprila 2010, datuma zapadlosti prve letne anuitete.

               25

               Ker je Komisija upravičena le do enega plačila, je Splošno sodišče družbi SEMEA in Commune de Millau naložilo skupno in solidarno plačilo.

               26

               Nasprotno, zavrnilo je predlog za plačilo odškodnine, ki ga je vložila Komisija, ter nasprotni zahtevek Commune de Millau.

         Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

               27

               Pritožnici s pritožbo Sodišču predlagata, naj:

                        —

                        izpodbijano sodbo razveljavi;

                        —

                        Splošno sodišče razglasi za nepristojno za odločanje o tožbi, vloženi zoper Commune de Millau, in tožbo, vloženo zoper družbo SEMEA, razglasi za nedopustno;

                        —

                        podredno, predlog Komisije zavrne;

                        —

                        Komisiji odredi, naj Commune de Millau in družbi SEMEA plača znesek 41.012 EUR, skupaj z obrestmi, in

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               28

               Komisija Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in pritožnicama naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

         Formalna pravilnost pritožbe

               29

               V tej pritožbi se, kot navaja generalna pravobranilka v točki 32 sklepnih predlogov, postavlja vprašanje, ali je bila ta veljavno vložena v imenu družbe SEMEA.

               30

               Iz dokumentov iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da odvetnika, ki sta zastopala Commune de Millau na dan vložitve pritožbe, in sicer 19. novembra 2012, v nasprotju s tem, kar je določeno v členih 119(2) in 168(2) Poslovnika Sodišča, nista predložila dokazila, da ju je pravilno pooblastila pooblaščena oseba družbe SEMEA.

               31

               Namreč, čeprav je M. Blanc, kot ad hoc pooblaščenec družbe SEMEA, v dopisu z dne 12. novembra 2012, naslovljenem na F. Bleykastena, ocenil za primerno, da se ta družba pridruži pritožbi, ki jo je vložila Commune de Millau, pa je pojasnil, da je njegova vloga ad hoc pooblaščenca družbe SEMEA prenehala 12. avgusta 2012.

               32

               Sodno tajništvo Sodišča je v skladu s členoma 119(4) in 168(4) Poslovnika oktobra 2013 od odvetnikov družbe SEMEA zahtevalo, naj predložita pooblastilo, iz katerega je razvidno, da jima je dovoljeno delovati za račun družbe SEMEA. Slednja sta z dopisom z dne 25. novembra 2013 v sodnem tajništvu Sodišča vložila sklep pristojnega gospodarskega sodišča z dne 5. novembra 2013 o imenovanju M. Blanca za ad hoc pooblaščenca te družbe za namene pritožbenega postopka, ki poteka pred Sodiščem.

               33

               Kot je generalna pravobranilka poudarila v točkah od 40 do 44 sklepnih predlogov, je treba člena 119(4) in 168(4) Poslovnika razlagati tako, da je mogoče pomanjkljivost, da pooblastilo ni bilo predloženo ob vložitvi pritožbe, odpraviti z naknadno predložitvijo vseh dokumentov, ki potrjujejo obstoj tega pooblastila.

               34

               Zato, čeprav odvetnika družbe SEMEA na dan vložitve te pritožbe nista imela pooblastila te družbe, ostaja dejstvo, da je lahko na podlagi imenovanja ad hoc pooblaščenca, M. Blanca, ta veljavno potrdil namen, da se družba SEMEA pridruži pritožbi, ki jo je vložila Commune de Millau (glej v tem smislu sodbo Maurissen in Union syndicale/Računsko sodišče, 193/87 in 194/87, EU:C:1989:185, točka 33).

               35

               Iz zgoraj navedenega sledi, da je bila pritožba za račun družbe SEMEA vložena pravilno.

         Vsebinska presoja

               36

               Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata štiri razloge.

         Prvi pritožbeni razlog
      – Trditve strank

               37

               Pritožnici s prvim razlogom trdita, da je Splošno sodišče s tem, da se je razglasilo za pristojno za odločanje o tožbi zoper Commune de Millau, napačno uporabilo pravo. Splošno sodišče naj bi napačno presodilo, da zaradi pogodbe v korist tretjega, sklenjene med družbo SEMEA in Commune de Millau, za slednjo velja arbitražna klavzula iz člena 10 splošnih pogojev pogodbe, sklenjene med družbo SEMEA in Komisijo.

               38

               Pritožnici trdita, prvič, da nacionalno pravo, ki se uporablja, v tem primeru člen 2060 civilnega zakonika, pravnim osebam javnega prava prepoveduje predložitev spora arbitražnemu sodišču. Pritožnici menita, da pravna oseba javnega prava, ki ne more dogovoriti arbitražne klavzule, a fortiori ne more določiti take klavzule v korist tretjega; to velja toliko bolj, ker člen 272 PDEU ne določa možnosti za tako pogodbo.

               39

               Pritožnici v zvezi s tem dodajata, da sklicevanje Splošnega sodišča v točki 136 izpodbijane sodbe na sodbo Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung in drugi (201/82, EU:C:1983:217, točke od 10 do 20) za ta primer ni upoštevno, saj je bila ta sodba izrečena v posebnem okviru zavarovalne pogodbe. Pritožnici poleg tega z opiranjem na načelo avtonomije volje trdita, da ker Komisija ni nikoli izrecno soglašala s prenosom terjatve, ki jo ima do družbe SEMEA, med sredstva Commune de Millau, ni prišlo niti do prenosa te terjatve niti do prenosa arbitražne klavzule.

               40

               Drugič, natančneje, pritožnici grajata točke od 137 do 140 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče ugotovilo, da obveznost plačila, ki jo ima Commune de Millau, temelji na sporazumu, ki ga je ta sklenila z družbo SEMEA, pri čemer je mogoče pogodbo v korist tretjega, in sicer v imenu Unije, izpeljati iz tega sporazuma. Pritožnici pa prerekata, da je bil tak sporazum sklenjen glede zatrjevanega dolga do Komisije, saj je odločba Commune de Millau o poravnavi dolgov družbe SEMEA enostranska odločba te občine.

               41

               Tretjič, pritožnici menita, da Splošno sodišče v točki 140 izpodbijane sodbe ni pravilno razlagalo posvetovanja z dne 18. decembra 2010 s tem, da je ugotovilo, da je Commune de Millau „ob popolnem poznavanju zadeve“ želela prevzeti dolg, katerega višina in vsebina sta ustrezali višini in vsebini dolga družbe SEMEA. Vendar naj bi odločba mestnega sveta Commune de Millau o prevzemu aktive in pasive družbe SEMEA, „kakor je opisano zgoraj“, vsebovala podrobni opis, ki naj se nikakor ne bi skliceval na obstoj arbitražne klavzule.

               42

               Komisija najprej trdi, da je treba člen 10 splošnih pogojev pogodbe v smislu francoskega prava opredeliti za klavzulo o sodni pristojnosti, in ne za arbitražno klavzulo. Vendar naj bi bila le arbitražna klavzula prepovedana s členom 2060 civilnega zakonika.

               43

               Dalje, Komisija meni, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da so bili v tem primeru izpolnjeni elementi, ki opredeljujejo pogodbo v korist tretjega. Komisija dodaja, da obseg sodbe Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung in drugi (EU:C:1983:217) ni omejen zgolj na pogodbe o zavarovanju.

               44

               Komisija na koncu meni, da je treba trditev glede posvetovanja z dne 18. decembra 2010 zavrniti kot nedopustno v delu, v katerem se nanaša zgolj na vprašanje dejanskega stanja.

         – Presoja Sodišča

               45

               V prvem delu prvega pritožbenega razloga pritožnici skušata grajati samo dejstvo, da je lahko arbitražna klavzula v smislu člena 272 PDEU predmet pogodbe v korist tretjega. V zvezi s tem opozarjata na trditve, ki sta jih navajali na prvi stopnji in oprli na prepoved, ki za pravne osebe francoskega javnega prava velja glede dogovora arbitražne klavzule, in poudarjata, da mora ta prepoved a fortiori veljati za določitev take klavzule v korist tretjega.

               46

               Iz zgoraj navedenega sledi, da pritožnici navajata le utemeljitev, na katero sta se že sklicevali pred Splošnim sodiščem, ne da bi zavzeli stališče o njegovi obrazložitvi, na podlagi katere jo je zavrnilo.

               47

               Iz člena 256 PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije in člena 112(1)(c) Poslovnika pa izhaja, da je treba v pritožbi natančno navesti oporekane dele sodbe, katerih razveljavitev se predlaga, kot tudi pravne trditve, ki ta predlog na poseben način podpirajo (glej zlasti sodbe Bergaderm in Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, točka 34; Interporc/Komisija, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, točka 15, in Reynolds Tobacco in drugi/Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, točka 49).

               48

               Zahtev glede obrazložitve, ki izhajajo iz teh določb, tako ne izpolnjuje pritožba, v kateri so samo ponovljeni ali dobesedno navedeni razlogi in trditve, ki so bili predloženi Splošnemu sodišču, skupaj s tistimi, ki so temeljili na dejstvih, ki jih je to sodišče izrecno zavrnilo (glej zlasti sodbo Interporc/Komisija, EU:C:2003:125, točka 16). Taka pritožba namreč dejansko pomeni predlog za ponovni preizkus tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, za kar pa Sodišče ni pristojno (glej zlasti sodbo Reynolds Tobacco in drugi/Komisija, EU:C:2006:541, točka 50).

               49

               Zato je treba to trditev zavrniti kot nedopustno.

               50

               Glede sklicevanja na sodbo Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung in drugi (EU:C:1983:217) v točki 136 izpodbijane sodbe je treba navesti, da je Splošno sodišče to sodbo navedlo, da bi poudarilo, da „procesna narava arbitražne klavzule ne nasprotuje temu, da bi bila takšna klavzula sklenjena v korist tretjega“.

               51

               Zadostuje pa ugotovitev, da točka 136 izpodbijane sodbe vsebuje dodaten razlog, ki podpira ugotovitev, do katere je Splošno sodišče prišlo v točkah 134 in 135 te sodbe, in sicer da je lahko klavzula o sodni pristojnosti vključena v pogodbo v korist tretjega.

               52

               Ker utemeljitev pritožnic glede sodbe Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung in drugi (EU:C:1983:217) torej ne more vplivati na to ugotovitev Splošnega sodišča, jo je treba zavrniti kot brezpredmetno.

               53

               Trditev v zvezi z načelom avtonomije volje, da ob neobstoju izrecnega soglasja Komisije ne pride do prenosa niti sporne terjatve niti z njo povezane arbitražne klavzule, je treba prav tako zavrniti. Pritožnici sta namreč le povzeli utemeljitev, ki sta jo navajali na prvi stopnji, ne da bi pojasnili, zakaj sta oporekali razlogovanju Splošnega sodišča, ko je v točkah 142 in 143 izpodbijane sodbe odločilo, da izrecno soglasje Komisije ni nujno, ker je bila arbitražna klavzula določena v korist Unije.

               54

               V zvezi z drugim delom prvega pritožbenega razloga zadostuje ugotovitev, da pritožnici, ob opozarjanju na nekatera dejstva, v bistvu nasprotujeta presoji – ki jo je Splošno sodišče opravilo v točkah od 137 do 140 izpodbijane sodbe – okoliščin obravnavane zadeve za ugotovitev, ali bi bilo obstoj določbe v korist tretjega mogoče izpeljati iz cilja zadevne pogodbe.

               55

               V skladu s členom 256 PDEU in členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča pa je pritožba omejena na pravna vprašanja in mora temeljiti na razlogih glede nepristojnosti Splošnega sodišča, na kršitvi postopka pred Splošnim sodiščem, ki škoduje interesom pritožnika, ali na kršitvi prava Unije, ki jo je zagrešilo Splošno sodišče (glej v tem smislu sodbo Komisija/Brazzelli Lualdi in drugi, C‑136/92 P, EU:C:1994:211, točka 47).

               56

               Zato je le Splošno sodišče pristojno za ugotavljanje dejanskega stanja – razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene – in presojo predloženih dokazov. Ugotavljanje tega dejanskega stanja in presoja teh dokazov torej nista, razen pri njunem izkrivljanju, pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča (glej v tem smislu zlasti sodbi EIB/Hautem, C‑449/99 P, EU:C:2001:502, točka 44, in Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, točki 69 in 70).

               57

               Presoja dejanskega stanja, ki jo je opravilo Splošno sodišče in je privedla do ugotovitve, da je obstajala obveznost plačila v breme Commune de Millau, torej ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča, razen v primeru njegovega izkrivljanja, ki pa ga pritožnici nista zatrjevali.

               58

               Zato je treba drugi del prvega pritožbenega razloga razglasiti za nedopusten.

               59

               V zvezi s tretjim delom prvega pritožbenega razloga pritožnici trdita, da je Splošno sodišče v točki 141 izpodbijane sodbe napačno razlagalo zapisnik z dne 18. decembra 2010, da bi določilo obseg prevzema dolga družbe SEMEA do Komisije s strani Commune de Millau.

               60

               Vendar je treba ugotoviti, da pritožnici nasprotujeta le presoji kot taki, ki jo je Splošno sodišče podalo o obsegu pasive družbe SEMEA, ki jo je prevzela Commune de Millau. Tako se njuna trditev ne nanaša niti na vsebinsko nepravilnost ugotovitev Splošnega sodišča niti na izkrivljanje dokazov, ki so mu bili predloženi.

               61

               V skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 55 in 56 te sodbe, je treba tudi tretji del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot nedopusten.

               62

               Iz vsega zgoraj navedenega sledi, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot deloma brezpredmeten in zavrniti kot deloma nedopusten.

         Drugi pritožbeni razlog
      – Trditve strank

               63

               Pritožnici z drugim razlogom trdita, da je Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da je tožba, ki jo je Komisija vložila zoper družbo SEMEA, dopustna, napačno uporabilo pravo. Splošno sodišče naj bi napačno ugotovilo, prvič, da pravice in obveznosti družbe SEMEA niso bile poravnane, in drugič, da se družba SEMEA ni rešila svojih dolgov do Komisije po prenosu njenega premoženja na Commune de Millau, saj se Komisija ni strinjala s prevzemom sporne terjatve s strani te lokalne skupnosti.

               64

               Pritožnici menita, da ker je Commune de Millau popolnoma nadomestila družbo SEMEA, je lahko ta končala likvidacijski postopek. Družba SEMEA naj bi se veljavno rešila svojih obveznosti do Komisije, katere soglasje ni bilo nujno, ker ji je nadomestitev s solventno pravno osebo koristila.

               65

               Komisija trdi, da je razlog nedopusten, saj je nejasen. Podredno Komisija meni, da bi bilo treba pritožbeni razlog zavrniti kot očitno neutemeljen.

         – Presoja Sodišča

               66

               Navesti je treba, da pritožnici z drugim razlogom trdita, da je Commune de Millau nadomestila družbo SEMEA. S tem se dejansko strinjata z obrazložitvijo Splošnega sodišča iz točk od 138 do 140 izpodbijane sodbe, na podlagi katerih je iz okoliščin primera razvidno, da so s pogodbo v korist tretjega dejanski ali morebitni upniki družbe SEMEA, med katerimi je med drugim Komisija, dobili novega dolžnika, Commune de Millau.

               67

               Ugotoviti pa je treba, da se očitki pritožnic glede izpodbijane sodbe omejujejo na dejansko presojo, ki jo je opravilo Splošno sodišče, ne da bi natančno navedli pravne napake, ki naj bi jih v zvezi s tem storilo Splošno sodišče, niti pravne argumente, navedene v podporo temu drugemu razlogu. Na podlagi sodne prakse, navedene v točkah 47 in 48 te sodbe, je treba ta drugi razlog razglasiti za nedopusten.

               68

               Poleg tega je treba ugotoviti, da ta drugi razlog v bistvu povzema navedbe, ki sta jih pritožnici podali v okviru prvega razloga, na podlagi katerega je bil zanikan obstoj kakršnega koli sporazuma med družbo SEMEA in Commune de Millau glede zatrjevanega dolga do Komisije.

               69

               Zato je mogoče v delu, v katerem pritožnici nasprotujeta svoji lastni pravni utemeljitvi, drugi razlog zavrniti kot nedopusten (glej v tem smislu sklep Nijs/Računsko sodišče, C‑495/06 P, EU:C:2007:644, točke od 52 do 56).

         Tretji pritožbeni razlog
      – Trditve strank

               70

               Pritožnici s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očitata, da je napačno uporabilo pravo s tem, da je presodilo, da je veljal splošni tridesetletni zastaralni rok in da torej sporna terjatev ni zastarala.

               71

               Pritožnici opozarjata, prvič, da se je Commune de Millau, ki je prevzela premoženje družbe SEMEA, nasproti Komisiji utemeljeno sklicevala na enake pravne trditve, kot bi jih lahko zatrjevala družba SEMEA, vključno s trditvijo glede desetletnega zastaralnega roka obveznosti, ki izhajajo iz trgovinskega zakonika v različici, ki je veljala v času spora (v nadaljevanju: trgovinski zakonik). Drugič, ker je bila družba SEMEA mešana komercialna gospodarska družba, naj bi sporna terjatev nastala v okviru poslovnega razmerja med družbo SEMEA, trgovsko družbo, in Komisijo, ki ni trgovski subjekt.

               72

               Prvič, pritožnici trdita, da zastaranje obveznosti ni odvisno od upravne narave pogodbe. Namreč, ob neobstoju posebnih pravil upravnega prava naj bi bilo treba uporabiti splošna pravila o zastaranju. Ker je desetletni zastaralni rok določen v trgovinskem zakoniku, ki je poseben zakon, ki se nanaša na civilnopravna pravila, bi ga bilo treba uporabiti v tem primeru za zadevno poslovno razmerje.

               73

               Glede sodbe Conseil d’État z dne 31. julija 1992 (št. 69661) pritožnici navajata, da upravno sodišče ni zavrnilo uporabe desetletnega zastaralnega roka iz trgovinskega zakonika zato, ker se ta ne uporablja med osebo javnega prava in trgovcem, ampak ker sporne obveznosti niso nastale v trgovanju med zadevnimi osebami. Zato narava zadevne pogodbe ne bi mogla ovirati uporabe desetletnega zastaralnega roka iz trgovinskega zakonika.

               74

               Drugič, pritožnici Splošnemu sodišču očitata, da je nepravilno presodilo pogodbene določbe in okoliščine primera s tem, da je presodilo, da za sporno terjatev ne bi bilo mogoče šteti, da je nastala v času poslovnega razmerja med družbo SEMEA in Komisijo.

               75

               V zvezi s tem poudarjata, da je bila sodba Conseil d’État z dne 31. julija 1992 izrečena v popolnoma drugačnem okviru kmetijskih nadomestil, določenih v okviru skupne kmetijske politike, in je ni mogoče prenesti na ta primer. V zvezi s pogodbenimi določbami naj bi bila namreč Komisija neposredno vključena v zadevni projekt in naj bi imela nadzor nad njim, tako da bi bilo mogoče sklepati o obstoju poslovnega razmerja med družbo SEMEA in Komisijo.

               76

               Komisija trdi, da je treba prvi del tretjega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten ali vsaj kot neutemeljen v delu, v katerem izhaja iz napačne razlage izpodbijane sodbe. Splošno sodišče naj svoje obrazložitve glede zastaranja sporne terjatve nikakor ne bi oprlo na upravno naravo zadevne pogodbe.

               77

               Glede drugega dela tega pritožbenega razloga Komisija trdi, da se je Splošno sodišče pravilno sklicevalo na sodbo Conseil d’État z dne 31. julija 1992, da bi ponazorilo načelo, v skladu s katerim pogodbe o plačilu javne finančne pomoči v okviru izvajanja javne službe, brez dobička ali nadomestila, ni mogoče šteti za trgovinski akt in se tako ne more uporabiti desetletni zastaralni rok iz člena 110‑4 trgovinskega zakonika.

         – Presoja Sodišča

               78

               Prvič, glede trditve pritožnic, da upravna narava pogodbe ne vpliva na določitev zastaralnega roka, ki se uporablja za sporno terjatev, je treba navesti, da je Splošno sodišče v točkah od 61 do 68 izpodbijane sodbe analiziralo pravno ureditev, ki se uporablja za navedeno pogodbo, in ugotovilo njeno upravno naravo.

               79

               Splošno sodišče pa se v okviru preučitve zastaranja, ki se uporablja za sporno terjatev, v točkah od 82 do 88 izpodbijane sodbe nikakor ni sklicevalo na upravno naravo zadevne pogodbe.

               80

               Ker upravna narava te pogodbe ni vplivala na določitev zastaralnega roka, ki se uporablja za sporno terjatev, je treba trditev v zvezi s tem zavrniti kot brezpredmetno.

               81

               Drugič, glede očitka, da naj bi Splošno sodišče opravilo nepravilno presojo določb navedene pogodbe in okoliščin tega primera, je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v točki 83 izpodbijane sodbe opozorilo, da je bil namen zadevne pogodbe izplačilo subvencije Komisije z namenom izvrševanja pogodbe, sklenjene v okviru regionalne politike Unije.

               82

               Iz tega je sklepalo, pri čemer se je oprlo na sodbo Conseil d’État z dne 31. julija 1992, da „obveznosti, ki iz nje izhajajo, med katerimi se pojavlja tudi sporna terjatev, ni mogoče šteti za obveznosti, ki so nastale v trgovanju med Komisijo in družbo SEMEA“.

               83

               Iz zgoraj navedenega sledi, da se Splošno sodišče za zavrnitev uporabe zastaralnega roka, določenega v trgovinskem zakoniku, ni oprlo na dejstvo, da je bila pogodba sklenjena med osebo javnega prava in trgovcem, v nasprotju s tem, kar trdita pritožnici, ampak na dejstvo, da je bil namen zadevne pogodbe izplačilo subvencije Komisije z namenom izvrševanja pogodbe, sklenjene v okviru regionalne politike Unije.

               84

               Poleg tega, trditve pritožnic, da je bil okvir obravnavanega primera popolnoma drugačen od zadevnega okvira v sodbi Conseil d’État z dne 31. julija 1992, ni mogoče sprejeti. Zahtevek za sporno povračilo se je namreč nanašal na zneske, ki jih je Komisija izplačala v okviru regionalne politike in ki jih ni mogoče šteti, kot da izhajajo iz obveznosti, nastalih v trgovanju med pritožnicama in Komisijo.

               85

               Iz vsega zgoraj navedenega sledi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti kot deloma brezpredmeten in deloma neutemeljen.

         Četrti pritožbeni razlog
      – Trditve strank

               86

               Pritožnici s četrtim razlogom Splošnemu sodišču očitata, da je zavrnilo njun nasprotni zahtevek s tem, da je presodilo, da ne obstaja neposredna vzročna zveza med ravnanjem Komisije in škodo, ki jo zatrjujeta.

               87

               Opozarjata, da Komisija med 27. aprilom 1993 in 18. novembrom 2005 ni storila ničesar, da bi izterjala zneske, za katere je menila, da so dolgovani. Če pa bi se Komisija družbi SEMEA oglasila prej, bi lahko ta opravila preverjanja in po potrebi sprejela ustrezne ukrepe v zvezi z zahtevkom za vračilo.

               88

               Zatrjujeta, da bi lahko družba SEMEA zaradi dvanajstletnega nedelovanja Komisije menila, da se je Komisija vračilu izplačanih zneskov odpovedala.

               89

               Pritožnici menita, da tako nedelovanje Komisije pomeni kršitev njene obveznosti dobrega upravljanja v smislu člena 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki bi jo moralo sankcionirati Splošno sodišče.

               90

               Komisija trdi, da je četrti pritožbeni razlog nedopusten, ker se nanaša na prerekanje presoje dejanskega stanja, kot jo je opravilo Splošno sodišče.

         – Presoja Sodišča

               91

               V zvezi s trditvijo pritožnic in glede domnevne odpovedi Komisije do vračila izplačanih zneskov je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v točki 77 izpodbijane sodbe presodilo, da podatki iz spisa ne dopuščajo ugotovitve obstoja take odpovedi.

               92

               Zato pritožnici s to trditvijo dejansko nasprotujeta presoji podatkov iz spisa, ki jo je opravilo Splošno sodišče. Tako jo je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 55 in 56 te sodbe, zavrniti kot nedopustno.

               93

               V delu, v katerem pritožnici Komisiji očitata kršitev njene obveznosti dobrega upravljanja, ni sporno, da čeprav je Komisija zahtevala vračilo sporne terjatve z dopisom z dne 27. aprila 1993, pa družba SEMEA tega zahtevka ni upoštevala, se je ta institucija družbi SEMEA ponovno oglasila šele s priporočenim dopisom z dne 18. novembra 2005, opomin o izterjavi pa je bil poslan šele z dopisom z dne 11. januarja 2006.

               94

               Ta okoliščina pa ni taka, da bi lahko postavila pod vprašaj presojo iz točk 108 in 109 izpodbijane sodbe, v skladu s katero ni obstajala neposredna vzročna zveza med ravnanjem Komisije in škodo, ki jo zatrjujeta pritožnici v zvezi z zneskom 41.012 EUR.

               95

               Zato je Splošno sodišče pravilno presodilo, da se je zahtevek za plačilo terjatve v višini 41.012 EUR nanašal na izterjavo neupravičeno izplačanih zneskov in da je družba SEMEA, ker ta terjatev ni zastarala, vsekakor še naprej zavezana za njeno plačilo. Če namreč dve tožbi temeljita na različnih pravnih podlagah, je sporna terjatev dolgovana tudi ob predpostavki, da se uveljavlja nepogodbena odgovornost Komisije zaradi kršitve njene obveznosti dobrega upravljanja.

               96

               Nasprotno, glede zamudnih obresti je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije in pravice do povračila utrpljene škode na podlagi člena 340 PDEU odvisno od izpolnitve vseh pogojev glede nezakonitosti ravnanja, ki se očita institucijam, dejanske škode in obstoja vzročne zveze med tem ravnanjem in navedeno škodo (glej zlasti sodbe Oleifici Mediterranei/EGS, 26/81, EU:C:1982:318, točka 16; Birra Wührer in drugi/Svet in Komisija, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81 in 282/82, EU:C:1984:341, točka 9, in Inalca in Cremonini/Komisija, C‑460/09 P, EU:C:2013:111, točka 46).

               97

               Glede nezakonitega ravnanja, ki se očita zadevni instituciji, je treba opozoriti, da v skladu z načelom dobrega upravljanja, ki je eno od jamstev, ki jih zagotavlja pravni red Unije v upravnih postopkih in je dejansko določeno v členu 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, morajo institucije Unije skrbno voditi postopke izterjave in delovati tako, da vsako dejanje v postopku izvedejo v razumnem roku glede na prejšnji ukrep.

               98

               Ni pa sporno, da je bila Komisija po tem, ko je z dopisom z dne 27. aprila 1993 zahtevala plačilo sporne terjatve, več kot dvanajst let nedejavna in se je odzvala šele s priporočenim dopisom z dne 18. novembra 2005.

               99

               Poleg tega tako nedelovanje ne more biti upravičeno niti z zapletenostjo spora niti z drugo posebno okoliščino, ki bi lahko upravičila ugotovljeno zamudo.

               100

               V teh okoliščinah je Splošno sodišče v točki 108 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da ni bilo neposredne vzročne zveze med ravnanjem Komisije in zatrjevano škodo.

               101

               Glede obstoja škode je res, da so obresti začele teči zato, ker družba SEMEA ni takoj ugodila zahtevku Komisije za vračilo z dne 27. aprila 1993.

               102

               Vendar je bila posledica več kot dvanajstletnega nedelovanja Komisije, kot izhaja iz točke 89 sklepnih predlogov generalne pravobranilke, to, da so zahtevane zamudne obresti odslej presegale znesek sporne terjatve.

               103

               V skladu s točko 90 sklepnih predlogov je treba ugotoviti, da je treba znesek zamudnih obresti, zapadlih v obdobju več kot dvanajstletnega nedelovanja Komisije, neposredno pripisati ravnanju te institucije.

               104

               Iz zgoraj navedenega sledi, da je treba izpodbijano sodbo razveljaviti, ker je bilo v njej v okviru analize nasprotnega zahtevka, ki sta ga vložili pritožnici, ugotovljeno, da med ravnanjem Komisije in domnevno škodo, ki naj bi nastala z naložitvijo plačila zamudnih obresti, ni bilo neposredne vzročne zveze.

         Tožba pred Splošnim sodiščem

               105

               V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča lahko Sodišče v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje. To velja tudi za ta primer.

               106

               V tem primeru je glede na posebnosti zadeve treba odločiti o nasprotnem zahtevku, ki sta ga pritožnici vložili zaradi naložitve plačila zamudnih obresti.

               107

               Iz točk od 97 do 104 te sodbe je razvidno, da je treba škodo, ki jo pomenijo zamudne obresti, nastale v obdobju več kot dvanajstletnega nedelovanja Komisije, neposredno pripisati nepravilnemu ravnanju te institucije.

               108

               Vendar je treba glede na to ugotoviti, da terjatev v višini 41.012 EUR, ki bi jo morala družba SEMEA poplačati Komisiji, ni zastarala 18. novembra 2005, torej tistega dne, ko je ta institucija zahtevala povračilo.

               109

               Zato je treba nasprotnemu zahtevku pritožnic deloma ugoditi in Komisiji naložiti plačilo treh četrtin zneska, ki ustreza zamudnim obrestim po letni zakonski obrestni meri, veljavni v Franciji, ki so zapadle med 27. aprilom 1993 in 18. novembrom 2005.

         Stroški

               110

               Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika, če je pritožba utemeljena in če Sodišče samo odloči o sporu, s končno odločbo vedno odloči tudi o stroških.

               111

               V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi njegovega člena 184(1), se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili predlagani. Člen 138(3) navedenega poslovnika določa, da če vsaka stranka uspe samo deloma, nosi vsaka svoje stroške. Vendar lahko v skladu s to določbo Sodišče, če se zdi to glede na okoliščine v zadevi upravičeno, odloči, da ena stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.

               112

               V tem primeru je Sodišče menilo, da je treba Komisiji naložiti, da poleg svojih stroškov na obeh stopnjah postopka nosi še četrtino stroškov Commune de Millau in družbe SEMEA na navedenih stopnjah postopka. Zadnjenavedeni nosita tri četrtine svojih stroškov, nastalih na obeh stopnjah postopka.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Sodba Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi Komisija proti družbi SEMEA in Commune de Millau (T‑168/10 in T‑572/10) se razveljavi, ker je bilo na podlagi nasprotnega zahtevka Commune de Millau in Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) ugotovljeno, da med ravnanjem Evropske komisije in domnevno škodo, nastalo z naložitvijo plačila zamudnih obresti, ni bilo neposredne vzročne zveze.

                           2.

                           Nasprotnemu zahtevku Commune de Millau in Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) se deloma ugodi in Evropski komisiji se naloži plačilo treh četrtin zneska, ki ustreza zamudnim obrestim po letni zakonski obrestni meri, veljavni v Franciji, ki so zapadle med 27. aprilom 1993 in 18. novembrom 2005.

                           3.

                           Pritožba se v preostalem zavrne.

                           4.

                           Evropski komisiji se naloži, da poleg svojih stroškov, nastalih v postopku na prvi stopnji in v postopku s pritožbo, nosi četrtino stroškov, ki sta jih priglasili Commune de Millau in Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) v obeh postopkih.

                           5.

                           Commune de Millau in Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) nosita tri četrtine svojih stroškov, nastalih v postopku na prvi stopnji in v postopku s pritožbo.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 20. oktobra 1977. # SA Roquette Frères proti Francoski državi - Administration des douanes. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal d'instance de Lille - Francija. # Zneski denarnega nadomestila. # Zadeva 29-77.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 9. junija 1998. # Unifrigo Gadus Srl in CPL Imperial 2 SpA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi T-10/97 in T-11/97.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. januarja 2012.#ADV Allround Vermittlungs AG v postopku likvidacije proti Finanzamt Hamburg-Bergedorf.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg.#DDV – Šesta direktiva – Členi 9, 17 in 18 – Določitev kraja opravljanja storitev – Pojem ‚posredovanje osebja‘ – Samozaposleni delavci – Nujnost zagotovitve enake presoje opravljanja storitev glede ponudnika in prejemnika storitev.#Zadeva C-218/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 26. januarja 2012 (
            *1
         )
      „DDV — Šesta direktiva — Členi 9, 17 in 18 — Določitev kraja opravljanja storitev — Pojem ‚posredovanje osebja‘ — Samozaposleni delavci — Nujnost zagotovitve enake presoje opravljanja storitev glede ponudnika in prejemnika storitev“
      V zadevi C-218/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg (Nemčija) z odločbo z dne 20. aprila 2010, ki je prispela na Sodišče 6. maja 2010, v postopku

         ADV Allround Vermittlungs AG v postopku likvidacije
      proti

         Finanzamt Hamburg-Bergedorf,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (poročevalec), sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. marca 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za ADV Allround Vermittlungs AG, v postopku likvidacije, S. Heinrichshofen in B. Burgmaier, odvetnika,

               —

               za nemško vlado T. Henze, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo D. Triantafyllou, zastopnik,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. junija 2011
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 9(2)(e), 17(1), (2)(a) in (3)(a) ter 18(1)(a) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo ADV Allround Vermittlungs AG (v nadaljevanju: ADV), v postopku likvidacije, in Finanzamt Hamburg-Bergedorf (v nadaljevanju: Finanzamt) glede določitve kraja opravljanja storitev za potrebe obračunavanja davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V sedmi uvodni izjavi Šeste direktive je navedeno:
               „ker je pri določanju kraja opravljenih obdavčljivih transakcij med državami članicami prihajalo do sporov glede pristojnosti, zlasti pri dobavah blaga za sestavljanje in pri opravljanju storitev; ker pa je treba kljub temu, da naj bi se načeloma kot kraj opravljenih storitev štel kraj, kjer ima oseba, ki opravi storitev, sedež dejavnosti, ta kraj opredeliti, kot da je v državi osebe, za katero so storitve opravljene, zlasti v primeru določenih storitev, opravljenih med davčnimi zavezanci, pri katerih so stroški storitev vključeni v ceno blaga“.

               4

               Člen 9(1) Šeste direktive določa:
               „Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno poslovno enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče ali običajno prebiva.“

               5

               Člen 9(2)(e) te direktive določa:
               „Vendar pa:
               […]

                        (e)

                        je kraj, kjer so navedene storitve opravljene, če se opravijo za naročnike s sedežem izven Skupnosti ali za davčne zavezance s sedežem v Skupnosti, vendar ne v isti državi, kjer ima izvajalec sedež, kraj, kjer ima naročnik sedež svoje dejavnosti ali ima stalno poslovno enoto, za katero se opravi storitev, ali, če takšen kraj ne obstaja, kraj, kjer ima naročnik stalno prebivališče ali začasno prebivališče:
                        […]

                                 —

                                 posredovanje osebja;

                           […]“

               6

               Člen 17(1) Šeste direktive določa:
               „Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.“

               7

               Člen 17(2)(a) te direktive določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek, ki ga je dolžan plačati:

                        (a)

                        [DDV], ki ga je dolžan ali ga je plačal na ozemlju države za blago ali storitve, ki mu jih je, ali mu jih bo opravil drug davčni zavezanec“.

               8

               Člen 17(3)(a) te direktive določa:
               „Države članice vsakemu davčnemu zavezancu tudi odobrijo pravico do odbitka ali vračila [DDV] iz odstavka 2, če se blago in storitve uporabljajo za namene:

                        (a)

                        transakcij v zvezi z gospodarskimi dejavnostmi iz člena 4(2), opravljenih v drugi državi, ki bi bile upravičene do odbitka davka, če bi bile opravljene na ozemlju države“.

               9

               Člen 18(1)(a) Šeste direktive določa:
               „Za uveljavljanje svoje pravice do odbitka mora davčni zavezanec:

                        (a)

                        za odbitke po členu 17(2)(a) imeti račun, sestavljen v skladu s členom 22(3)“.

         Nacionalno pravo

               10

               Člen 3a(1), prvi stavek, zakona o prometnem davku iz leta 1999 (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, str. 1270) v različici iz obvestila z dne 21. februarja 2005 (v nadaljevanju: UStG) določa:
               „Razen členov 3b in 3f je druga storitev opravljena v kraju, kjer podjetnik izvaja svojo dejavnost.“

               11

               Člen 3a(3), prvi stavek, UStG določa:
               „Če je naročnik ene od drugih storitev iz odstavka 4 podjetnik, se z odstopanjem od odstavka 1 šteje, da je storitev opravljena v kraju, kjer prejemnik izvaja svojo dejavnost.“

               12

               Člen 3a(4) UStG določa:
               „Za druge storitve v smislu odstavka 3 se štejejo: […]
               7.   posredovanje osebja […]“.

               13

               Člen 15(1), prvi stavek, točka 1, UStG določa:
               „Podjetnik lahko odbije te zneske vstopnega davka:

                        1.

                        Zakonsko dolgovani znesek davka za dobave in druge storitve, ki jih opravi drug podjetnik za njegovo podjetje. Za izvrševanje odbitka vstopnega davka je potrebno, da ima podjetnik račun, ki je izstavljen na podlagi členov 14 in 14a.“

               14

               Člen 18(9), tretji stavek, UStG določa:
               „Predlog za povračilo vstopnega davka je treba vložiti v roku šestih mesecev od konca koledarskega leta, v katerem je nastala pravica do povračila vstopnega davka.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               15

               Družba nemškega prava ADV je leta 2005 samozaposlene voznike tovornih vozil posredovala prevoznim družbam s sedežem v Nemčiji in zunaj te države članice, zlasti v Italiji. Pogodbe, ki so bile sklenjene med družbo ADV in vozniki, so bile naslovljene „pogodba o trgovskem zastopanju“ in so določale, da morajo ti vozniki svoje storitve zaračunavati družbi ADV. Ta družba je različnim prevoznim podjetjem, ki so bila njene stranke, zaračunavala strošek, določen v navedenih pogodbah o trgovskem zastopanju in povečan za spremenljivo maržo med 8 % in 20 %.

               16

               Najprej je družba ADV italijanskim strankam predložila račune, ki niso vključevali DDV. Menila je namreč, da je treba njeno opravljanje storitev opredeliti kot „posredovanje osebja“ v smislu člena 3a(4), točka 7, UStG in da je zato kraj opravljanja storitev v Italiji, kjer imajo prejemniki teh storitev sedež.

               17

               Finanzamt je menil, da zadevnega opravljanja storitev ni mogoče opredeliti kot „posredovanje osebja“ in da je zato v skladu s členom 3a(1) UStG kraj opravljanja storitev v kraju sedeža ponudnika storitev. DDV naj bi bilo torej treba obračunati v Nemčiji.

               18

               Toda Bundeszentralamt für Steuern, institucija, pristojna za odločanje o zahtevkih za vračilo DDV, ki so jih v postopku v glavni stvari vložili italijanski prejemniki storitev, je menila, da so storitve, ki jih je opravljala družba ADV, storitve „posredovanja osebja“, za katere se DDV ne obračuna v Nemčiji. Ker je ta institucija menila, da bi moralo biti to opravljanje storitev na podlagi člena 3a(3), prvi stavek, UStG obdavčeno v kraju sedeža prejemnikov, to je v Italiji, je zavrnila vračilo nemškega DDV italijanskim podjetjem.

               19

               Finanzgericht Hamburg, ki odloča o tem sporu, najprej, meni, da bi bilo sedmo uvodno izjavo Šeste direktive v delu, v katerem je navedeno, da naštevanje iz člena 9(2) te direktive zajema „zlasti […] določen[e] storit[ve], opravljen[e] med davčnimi zavezanci, pri katerih so stroški storitev vključeni v ceno blaga“, mogoče uporabiti tudi za posredovanje samozaposlenih delavcev, vendar naj bi bilo to vprašljivo.

               20

               Dalje, Finanzgericht Hamburg se sprašuje, prvič, ali nista dolg ponudnika storitev iz naslova DDV in pravica prejemnika do povračila vstopnega DDV nujno povezana, zlasti na podlagi načela davčne nevtralnosti, in drugič, ali ta povezava pristojne nacionalne organe zavezuje, da ne sprejemajo odločb, ki si med seboj nasprotujejo.

               21

               Nazadnje, Finanzgericht Hamburg se sprašuje, ali je treba šestmesečni rok, v katerem lahko prejemnik vloži zahtevek za vračilo in ki začne v skladu z nacionalnim pravom teči s koncem koledarskega leta, v katerem je nastala pravica do vračila, zadržati ali prekiniti, če ni sprejeta odločba o davčnem položaju ponudnika storitev.

               22

               V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 9(2)(e), šesta alinea, Šeste direktive […] razlagati tako, da ‚posredovanje osebja‘ obsega tudi posredovanje samozaposlenih oseb, ki niso kot odvisne zaposlene pri podjetniku, ki opravlja storitve?

                        2.

                        Ali je treba člen 17(1), (2)(a) in (3)(a) ter člen 18(1)(a) [Šeste direktive] razlagati tako, da morajo biti v nacionalnem postopkovnem pravu sprejeti ukrepi za to, da se enako presojata obdavčljivost in davčna obveznost v zvezi z isto storitvijo pri podjetniku, ki izvaja storitev, in pri podjetniku, ki sprejme storitev, čeprav sta za podjetnika pristojna različna finančna organa?
                        Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen:

                        3.

                        Ali je treba člen 17(1), (2)(a) in (3)(a) ter člen 18(1)(a) [Šeste direktive] razlagati tako, da rok, v katerem lahko prejemnik storitev uveljavlja odbitek vstopnega davka na prejeto storitev, ne sme poteči, preden je pravnomočno odločeno o obdavčljivosti in davčni obveznosti podjetnika, ki je izvedel storitev?“

         Predhodna vprašanja

         Prvo vprašanje

               23

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(2)(e), šesta alinea, Šeste direktive razlagati tako, da pojem „posredovanje osebja“ zajema tudi posredovanje samozaposlenih oseb, ki niso v delovnem razmerju s podjetnikom, ki opravlja storitve.

               24

               Najprej je treba poudariti, kot so storili tako predložitveno sodišče kot stranke, ki so Sodišču predložile stališča, da niti na podlagi besedila člena 9(2)(e), šesta alinea, Šeste direktive niti na podlagi primerjalnega branja različnih jezikovnih različic te določbe ni mogoče ugotoviti, ali je mogoče samozaposlene delavce šteti za „osebje“ v smislu navedene določbe.

               25

               Vendar je treba ugotoviti, da iz razlogov, ki jih je generalni pravobranilec navedel v točkah 26 in 27 sklepnih predlogov, ni mogoče vnaprej izključiti, da bi se člen 9(2)(e), šesta alinea, Šeste direktive glede na svoje besedilo uporabljal tudi za posredovanje „samozaposlenih“ oseb.

               26

               Kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse, pa je pri razlagi določbe prava Unije treba upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilj, ki ga uresničuje ureditev, katere del je (glej zlasti sodbo z dne 9. marca 2006 v zadevi Gillan Beach, C-114/05, ZOdl., str. I-2427, točka 21 in navedena sodna praksa).

               27

               Glede tega je treba opozoriti, da člen 9 Šeste direktive vsebuje pravila, ki določajo kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina za opravljanje storitev. Medtem ko je v odstavku 1 te določbe glede tega predmeta podano splošno pravilo, pa je v njenem odstavku 2 navedena vrsta posebnih naveznih okoliščin. V skladu z ustaljeno sodno prakso je cilj teh določb izogibanje, prvič, sporom glede pristojnosti, ki lahko pripeljejo do dvojnega obdavčevanja, in drugič, neobdavčenju prihodkov (glej zlasti sodbo z dne 26. septembra 1996 v zadevi Dudda, C-327/94, Recueil, str. I-4595, točka 20; zgoraj navedeno sodbo Gillan Beach, točka 14, in sodbo z dne 6. novembra 2008 v zadevi Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet, C-291/07, ZOdl., str. I-8255, točka 24).

               28

               Razlaga člena 9(2)(e), šesta alinea, Šeste direktive, v skladu s katero izraz „osebje“ iz tega člena ne zajema le zaposlenih delavcev, temveč tudi samozaposlene delavce, pa je skladnejša s ciljem kolizijske norme, kakršna je uvedena s členom 9 te direktive, ki je namenjen preprečevanju dvojnega obdavčenja in neobdavčenja.

               29

               Ker namreč ta razlaga davčno upoštevno navezno okoliščino za zadevno opravljanje storitev omejuje na en kraj, omogoča prav preprečevanje dvojne obdavčitve navedenega opravljanja storitev ali preprečevanje tega, da to opravljanje storitev nikakor ne bi bilo obdavčeno z DDV.

               30

               Taka razlaga lahko tudi olajšuje izvajanje navedene kolizijske norme, saj omogoča lažje izvajanje predpisov o pobiranju davkov in preprečevanju davčnega izogibanja v zvezi s krajem opravljanja storitev, saj se prejemniku storitev ni treba spraševati o pravni naravi razmerij med ponudnikom storitev in „osebjem“, ki je posredovano.

               31

               Poleg tega je ta razlaga skladna z načelom pravne varnosti, saj z omogočanjem večje predvidljivosti določitve kraja, v katerem se za namene obdavčitve storitve štejejo za opravljene, poenostavlja uporabo določb Šeste direktive in prispeva k zagotavljanju zanesljivega in pravilnega obračunavanja DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2011 v zadevi Stoppelkamp, C-421/10, ZOdl., str. I-9309, točka 34).

               32

               Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(2)(e), šesta alinea, Šeste direktive razlagati tako, da pojem „posredovanje osebja“ iz te določbe zajema tudi posredovanje samozaposlenih oseb, ki niso v delovnem razmerju s podjetnikom, ki opravlja storitve.

         Drugo vprašanje

               33

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 17(1), (2)(a) in (3)(a) ter 18(1)(a) Šeste direktive razlagati tako, da državam članicam nalagata, naj svoja notranja postopkovna pravila uredijo tako, da se zagotovi, da se obdavčljivost opravljanja storitev in DDV, ki ga je treba za to opravljanje storitev plačati, usklajeno presojata glede ponudnika in glede prejemnika teh storitev, čeprav sta zanju pristojna različna finančna organa.

               34

               V zvezi s tem je treba ugotoviti – kot je to storilo predložitveno sodišče – da Šesta direktiva ne vsebuje nobene določbe, ki bi izrecno določala, da morajo države članice sprejeti ukrep, kakršen je opisan v vprašanju za predhodno odločanje.

               35

               V skladu z ustaljeno sodno prakso pa morajo biti v pravnem redu vsake države članice – če v zvezi s tem ni predpisov Unije – med drugim določeni pristojni organi in podrobneje urejena postopkovna pravila, katerih namen je varstvo pravic, ki za posameznike izhajajo iz prava Unije, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej zlasti sodbi z dne 17. novembra 1998 v zadevi Aprile, C-228/96, Recueil, str. I-7141, točka 18, in z dne 21. januarja 2010 v zadevi Alstom Power Hydro, C-472/08, ZOdl., str. I-623, točka 17).

               36

               Glede načela enakovrednosti je treba v obravnavanem primeru poudariti, da Sodišče na podlagi ničesar ne more dvomiti o skladnosti predpisov, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, s tem načelom.

               37

               Predložitveno sodišče pa je med drugim izrazilo dvome o tem, ali tak položaj izpolnjuje zahteve načela učinkovitosti. Če namreč v nacionalnem procesnem pravu ni posebnih pravil, naj bi bil pravici ponudnika storitev in pravici prejemnika storitev, ki ju je Sodišče priznalo v sodbi z dne 13. decembra 1989 v zadevi Genius (C-342/87, Recueil, str. I-4227) – in sicer da sta obravnavana enako glede obdavčljivosti istega opravljanja storitev in DDV, ki ga je treba plačati zanj – v praksi odvzet polni učinek.

               38

               Glede tega je treba opozoriti, da je treba šteti, da je načelo učinkovitosti kršeno, če se izkaže, da je onemogočeno ali čezmerno oteženo uveljavljanje pravice, določene s pravnim redom Unije.

               39

               Vendar v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, očitno ni tako.

               40

               Prvič, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 70 sklepnih predlogov, se zgoraj navedena sodba Genius nanaša zgolj na obseg pravice do odbitka. V sodbi ni odločeno o morebitni pravici ponudnika ali prejemnika storitev, da bi se to opravljanje storitev – v postopku, ki ga je druga stranka transakcije, obdavčene z DDV, uvedla pred organom, ki zanjo ni pristojen – zlasti glede na kraj storitve opredelilo enako, kot ga je opredelil pristojni organ ali sodišče.

               41

               Drugič, ugotoviti je treba, da lahko tako ponudnik kot prejemnik storitev uveljavljata svoje pravice, in sicer ne samo pred upravnimi organi, temveč tudi pred sodišči, pristojnimi na področju DDV, po postopkih, ki lahko nesporno zagotavljajo, da se določbe Šeste direktive načeloma pravilno in enotno razlagajo in uporabljajo.

               42

               Enotni razlago in uporabo prava Unije namreč nazadnje zagotavlja postopek predhodnega odločanja v zvezi z razlago ali presojo veljavnosti prava Unije na podlagi člena 267 PDEU, ki vzpostavlja sistem sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem. Iz spisa, predloženega Sodišču, pa ni razvidno, da nacionalni predpisi, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ne bi omogočali dobrega poteka navedenega sodelovanja med sodišči.

               43

               Če bi se vseeno izkazalo, da različni organi in/ali sodišča države članice – tudi če ne bi bilo vprašanj v zvezi z razlago ali veljavnostjo ali če pristojna sodišča Sodišču v predhodno odločanje ne bi predložila vprašanj v zvezi z razlago ali presojo veljavnosti prava Unije – sistematično zavzemajo različna stališča v zvezi s povezavo istega opravljanja storitev, na eni strani s ponudnikom in na drugi strani s prejemnikom storitev, kar bi bilo med drugim v nasprotju z načelom davčne nevtralnosti, bi bilo mogoče šteti, da so kršene obveznosti navedene države članice na podlagi Šeste direktive.

               44

               Čeprav namreč člena 17(1), (2)(a) in (3)(a) ter 18(1)(a) Šeste direktive ne določata konkretne vsebine postopkovnih ali drugačnih ukrepov, ki jih je treba sprejeti za zagotovitev natančnega obračunavanja DDV in spoštovanje načela davčne nevtralnosti, države članice vseeno zavezujeta glede cilja, ki ga je treba doseči, pri čemer jim puščata polje proste presoje pri oceni nujnosti sprejetja takih ukrepov.

               45

               V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 17(1), (2)(a) in (3)(a) ter 18(1)(a) Šeste direktive razlagati tako, da državam članicam ne nalagata, naj notranja postopkovna pravila uredijo tako, da se zagotovi usklajena presoja obdavčljivosti opravljanja storitev in DDV, ki ga je treba plačati za to opravljanje storitev, glede ponudnika in glede prejemnika teh storitev, čeprav sta zanju pristojna različna finančna organa. Vendar ti določbi države članice zavezujeta, da sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev natančnega obračunavanja DDV in spoštovanje načela davčne nevtralnosti.

         Tretje vprašanje

               46

               Glede na odgovor na drugo vprašanje na tretje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               47

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 9(2)(e), šesta alinea, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da pojem „posredovanje osebja“ iz te določbe zajema tudi posredovanje samozaposlenih oseb, ki niso v delovnem razmerju s podjetnikom, ki opravlja storitve.

                           2.

                           Člena 17(1), (2)(a) in (3)(a) ter 18(1)(a) Šeste direktive 77/388 je treba razlagati tako, da državam članicam ne nalagata, naj notranja postopkovna pravila uredijo tako, da se zagotovi usklajena presoja obdavčljivosti opravljanja storitev in davka na dodano vrednost, ki ga je treba plačati za to opravljanje storitev, glede ponudnika in glede prejemnika teh storitev, čeprav sta zanju pristojna različna finančna organa. Vendar ti določbi države članice zavezujeta, da sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev natančnega obračunavanja davka na dodano vrednost in spoštovanje načela davčne nevtralnosti.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 19. septembra 2012. # TeamBank AG Nürnberg proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti f@ir Credit - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti FERCREDIT - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-220/11.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 19. septembra 2012 – TeamBank proti UUNT – Fercredit Servizi Finanziari (f@ir Credit)
      (Zadeva T-220/11)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti f@ir Credit – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti FERCREDIT – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke –
            Presoja verjetnosti zmede – Merila (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 17 do 19, 24, 42 in 45.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke –
            Figurativni znamki f@ir Credit in FERCREDIT (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 21, 23 in 43.)
      3.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost med zadevnima znamkama – Merila
            presoje – Sestavljena znamka – Šibek razlikovalni učinek prevladujočega elementa (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b))
            (Glej točko 26.)
      4.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke –
            Podobnost med zadevnima znamkama – Razstavitev besednega znaka na besedne elemente s konkretnim pomenom (Uredba Sveta št. 207/2009,
            člen 8(1)(b)) (Glej točko 38.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. februarja 2011 (zadeva R 719/2010-1), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med Fercredit Servizi Finanziari SpA in TeamBank AG Nürnberg.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	TeamBank AG Nürnberg se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 12. julija 1979. # Vlada Italijanske republike proti Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva 166/78. #


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 6. marca 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države - Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-478/01.