title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. decembra 2010.#Ker-Optika bt proti ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Baranya megyei bíróság - Madžarska.#Prosti pretok blaga - Javno zdravje - Spletna prodaja kontaktnih leč - Nacionalna zakonodaja, ki dovoljuje prodajo kontaktnih leč samo v prodajalnah z medicinskimi pripomočki - Direktiva 2000/31/ES - Informacijska družba - Elektronsko poslovanje.#Zadeva C-108/09.

text:
      Zadeva C-108/09
      Ker-Optika bt
      proti
      ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Baranya megyei bíróság)
      „Prosti pretok blaga – Javno zdravje – Spletna prodaja kontaktnih leč – Nacionalna zakonodaja, ki dovoljuje prodajo kontaktnih leč samo v prodajalnah z medicinskimi pripomočki – Direktiva 2000/31/ES – Informacijska družba – Elektronsko poslovanje“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Elektronsko poslovanje – Direktiva 2000/31
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/31)
      2.        Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom
      (člena 34 PDEU in 36 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/31, člen 3(4))
      1.        Nacionalna pravila o prodaji kontaktnih leč v delu, v katerem se nanašajo na spletno prodajo takih leč, in sicer zlasti na
         spletno ponudbo in na elektronsko sklenitev pogodbe, spadajo na področje uporabe Direktive 2000/31 o nekaterih pravnih vidikih
         storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju). Nasprotno
         pa nacionalna pravila o dobavi takih leč ne spadajo na področje uporabe te direktive.

      (Glej točke 28, 31 in 77 ter izrek.)
      2.        Člena 34 PDEU in 36 PDEU ter Direktivo 2000/31 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega
         poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju), je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi,
         ki dovoljuje prodajo kontaktnih leč le v specializiranih prodajalnah z medicinskimi pripomočki.

      Taka zakonodaja je namreč ukrep z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve, ki so prepovedane s členom 34 PDEU, ker
         se prepoved spletne prodaje kontaktnih leč, ki je del te zakonodaje, nanaša na kontaktne leče, ki izvirajo iz drugih držav
         članic in so predmet prodaje po pošti in dobave na dom potrošnikov, ki živijo na nacionalnem ozemlju, in ker gospodarskim
         subjektom iz drugih držav članic odvzame posebno učinkovit način prodaje teh izdelkov in tako znatno ovira njihov dostop do
         trga zadevne države članice.

      Res je, da je taka zakonodaja, ki dovoljuje prodajo kontaktnih leč samo prodajalnam z optičnimi pripomočki, ki ponujajo storitve
         usposobljenega optika, primerna za uresničitev cilja varovanja zdravja uporabnikov kontaktnih leč. Vendar nacionalni zakonodajalec
         s sprejetjem take zakonodaje prekorači mejo diskrecijske pravice, ki jo ima glede določanja ravni, na kateri želi zagotoviti
         varovanje javnega zdravja, in je treba šteti, da ta zakonodaja presega to, kar je nujno potrebno, da se doseže cilj, ki ga
         uveljavlja, saj bi bilo ta cilj mogoče doseči z manj omejevalnimi ukrepi, kot so ti, ki jih določa navedena zakonodaja, namreč
         z ukrepi, ki bi določili omejitve samo za prvo dobavo leč in bi zahtevali, da zainteresirani gospodarski subjekti dajo stranki
         na razpolago usposobljenega optika.

      Navedene zakonodaje v delu, ki vsebuje prepoved spletne prodaje kontaktnih leč, iz istih razlogov ni mogoče šteti za sorazmerno
         glede cilja varstva javnega zdravja iz člena 3(4) Direktive 2000/31.

      (Glej točke 58, 64, od 74 do 76 in 78 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 2. decembra 2010(*)

      „Prosti pretok blaga – Javno zdravje – Spletna prodaja kontaktnih leč – Nacionalna zakonodaja, ki dovoljuje prodajo kontaktnih leč samo v prodajalnah z medicinskimi pripomočki – Direktiva 2000/31/ES – Informacijska družba – Elektronsko poslovanje“
      V zadevi C‑108/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Baranya megyei bíróság
         (Madžarska) s sklepom z dne 10. februarja 2009, ki je prispel na Sodišče 23. marca 2009, v postopku

      Ker-Optika bt
      proti
      ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, D. Šváby, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in J. Malenovský (poročevalec),
         sodnika,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. aprila 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za madžarsko vlado R. Somssich, K. Szíjjártó, K. Veres in M. Fehér, zastopniki,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za grško vlado E. Skandalou, zastopnica,
      –        za špansko vlado J. M. Rodríguez Cárcamo, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels, M. de Grave in Y. de Vries, zastopniki,
      –        za Evropsko komisijo H. Krämer in A. Sipos, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. junija 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000
         o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o
         elektronskem poslovanju) (UL L 178, str. 1) ter členov 34 PDEU in 36 PDEU.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Ker‑Optika bt (v nadaljevanju: družba Ker‑Optika) in ÀNTSZ Dél-dunántúli
         Regionális Intézete (območna direkcija državnih služb za javno zdravje in sanitarne zadeve za Južno Podonavje, v nadaljevanju:
         ÀNTSZ) v zvezi z upravno odločbo, s katero je ÀNTSZ družbi Ker‑Optika prepovedala spletno prodajo kontaktnih leč.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 1, točka 2, Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje
         informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe (UL L 204, str. 37), kakor
         je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998 (UL L 217, str. 18, v nadaljevanju:
         Direktiva 98/34), določa, da je:

      „‚storitev‘, katera koli storitev informacijske družbe ali katera koli storitev, ki se običajno opravi odplačno, na daljavo,
         elektronsko in na zahtevo prejemnika storitev.

      Za namene te opredelitve pojmov:
      –        ‚na daljavo‘ pomeni, da se storitev opravi, ne da bi bile stranke sočasno navzoče,
      –        ‚elektronsko‘ pomeni, da se storitev pošlje na začetnem kraju in sprejme na cilju z elektronsko opremo za predelavo (skupaj
         z digitalnim zgoščevanjem) in shranjevanje podatkov ter se v celoti prenaša, pošilja in sprejema po žici, radijsko, z optičnimi
         ali drugimi elektromagnetnimi sredstvi,

      –        ‚na zahtevo prejemnika storitev‘ pomeni, da se storitev opravlja s prenosom podatkov na posamezno zahtevo.
      […]“
      4        V uvodnih izjavah 18, 21 in 34 Direktive 2000/31 je navedeno:

      „(18) Storitve informacijske družbe zajemajo široko področje gospodarskih dejavnosti, ki potekajo po internetu; gre predvsem za
         internetno prodajo blaga; dejavnosti, na primer lokalno dobavljanje blaga ali opravljanje storitev izven spleta, niso zajete;
         […] dejavnosti, ki se zaradi svoje narave ne morejo opravljati na daljavo in z uporabo elektronskih sredstev, na primer obvezni
         revizijski pregled računovodstva družb ali zdravniški nasvet z obveznim zdravniškim pregledom pacienta, niso storitve informacijske
         družbe;

      […]
      (21)      […] koordinirano področje zajema le zahteve v zvezi z dejavnostmi v stalnem dostopu do interneta, na primer obveščanje na
         spletu, oglaševanje na spletu, nakupovanje na spletu in sklepanje pogodb na spletu, in se ne nanaša na pravne zahteve držav
         članic glede blaga, na primer na varnostne standarde, obveznosti glede označevanja, neoporečnost blaga ali zahteve držav članic
         glede dobave ali prevoza blaga, vključno z dobavo zdravil; […]

      […]
      (34)      Vsaka država članica mora spremeniti svojo zakonodajo v zvezi z zahtevami, predvsem v zvezi z zahtevami o obliki, ki bi lahko
         vplivale na uporabo elektronsko sklenjenih pogodb; pregled zakonodaje, ki jo je treba uskladiti, bi moral potekati sistematično
         ter zajemati vse potrebne faze in dejanja pogodbenega postopka, vključno z arhiviranjem pogodbe; ta sprememba bi morala omogočiti
         uporabo elektronsko sklenjenih pogodb; […]“

      5        Člen 1, od (1) do (3) in (5), Direktive 2000/31 določa:

      „(1)      Cilj te direktive je prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga z zagotavljanjem prostega pretoka storitev informacijske
         družbe med državami članicami.

      (2)      Ta direktiva usklajuje, kolikor je to potrebno za dosego ciljev iz odstavka 1, nekatere nacionalne določbe o storitvah informacijske
         družbe glede notranjega trga, sedeža ponudnikov storitev, komercialnih sporočil, elektronskih pogodb, odgovornosti posrednikov,
         kodeksov ravnanja, izvensodnih poravnav sporov, sodnega varstva in sodelovanja med državami članicami.

      (3)      Ta direktiva dopolnjuje pravo Skupnosti, ki se uporablja za storitve informacijske družbe, in ne posega v stopnjo zaščite,
         še posebno ne javnega zdravja in varstva interesov potrošnikov, kakor izhaja iz pravnih aktov Skupnosti in nacionalne zakonodaje
         za njihovo izvajanje, če to ne omejuje svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe.

      […]
      (5)      Ta direktiva se ne uporablja za:
      (a)      področje obdavčitve,
      (b)      vprašanja v zvezi s storitvami informacijske družbe, ki jih zajemata Direktivi 95/46/ES in 97/66/ES,
      (c)      vprašanja v zvezi z dogovori ali ravnanjem, ki ga ureja kartelno pravo,
      (d)      naslednje dejavnosti storitev informacijske družbe:
      –        dejavnosti notarjev ali podobnih poklicev, če so v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javnih pooblastil,
      –        zastopanje stranke in varovanje njenih interesov na sodišču,
      –        dejavnosti igralništva, pri katerih gre za vložke denarne vrednosti v igrah na srečo, vključno z loterijami in transakcijami
         v zvezi s stavami.“

      6        Člen 2 Direktive 2000/31 določa:

      „Za namene te direktive imajo posamezni izrazi, uporabljeni v tej direktivi, naslednji pomen:
      (a)      ‚storitve informacijske družbe‘: storitve v smislu člena 1(2) Direktive 98/34/[…];
      […]
      (h)      ‚koordinirano področje‘: zahteve, določene v pravnih sistemih držav članic za ponudnike storitev informacijske družbe ali
         storitve informacijske družbe, ne glede na to, ali so splošne narave ali posebej določene;

      (i)      koordinirano področje se nanaša na zahteve, ki jih mora ponudnik storitev izpolniti za:
      –        začetek opravljanja storitev informacijske družbe, na primer zahteve glede kvalifikacij, dovoljenj in priglasitev,
      –        izvajanje dejavnosti storitev informacijske družbe, na primer zahteve glede obnašanja ponudnika storitev, zahteve glede kakovosti
         ali vsebine storitve, vključno z zahtevami za oglaševanje in pogodbe ali zahtevami glede odgovornosti ponudnika storitve;

      (ii)      koordinirano področje ne zajema zahtev, na primer:
      –        zahtev glede blaga samega,
      –        zahtev glede dobave blaga,
      –        zahtev glede storitev, ki se ne zagotavljajo elektronsko.“
      7        Člen 3 Direktive 2000/31 določa:

      „1.      Vsaka država članica zagotovi, da so storitve informacijske družbe ponudnika, ki posluje na njenem ozemlju, skladne z veljavnimi
         nacionalnimi določbami v zadevni državi članici, ki spadajo na koordinirano področje.

      2.      Države članice ne smejo omejevati svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe iz druge države članice zaradi razlogov,
         ki spadajo na koordinirano področje.

      […]
      4.      Države članice lahko v zvezi z neko storitvijo informacijske družbe sprejmejo ukrepe, ki odstopajo od drugega odstavka, če
         so izpolnjeni naslednji pogoji:

      (a)      ukrepi so:
      (i)      potrebni zaradi enega od naslednjih razlogov:
      –        javnega reda, predvsem preprečevanja, odkrivanja in kazenskega pregona kaznivih dejanj, vključno z varstvom mladoletnikov
         in bojem proti podžiganju sovraštva zaradi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti, ter kršitev človekovega dostojanstva
         v zvezi s posamezniki,

      –        varstva javnega zdravja,
      –        javne varnosti, vključno z varstvom nacionalne varnosti in zaščite,
      –        varstva potrošnikov, vključno z varstvom investitorjev;
      (ii)      in naravnani proti storitvi informacijske družbe, ki posega v cilje iz točke (i) ali predstavlja resno in nevarno tveganje,
         da bo ogrozila te cilje;

      (iii)      sorazmerni s temi cilji;
      (b)      država članica je pred sprejetjem navedenih ukrepov ne glede na sodne postopke, vključno s predhodnimi postopki in dejanji
         v okviru kazenske preiskave,

      –        zahtevala od države članice iz odstavka 1, da sprejme ukrepe, in ta ni sprejela takšnih ukrepov ali pa niso bili ustrezni,
      –        uradno obvestila Komisijo in državo članico iz odstavka 1 o namenu, da sprejme takšne ukrepe.
      5.      Države članice lahko iz nujnih razlogov odstopajo od pogojev iz odstavka 4(b). V tem primeru je treba o ukrepih čim prej uradno
         obvestiti Komisijo in državo članico iz odstavka 1 in navesti razloge, zaradi katerih država članica meni, da gre za nujni
         primer.

      […]“
      8        Člen 4(1) navedene direktive določa:

      „Države članice zagotovijo, da se začetek in izvajanje dejavnosti ponudnika storitev informacijske družbe ne sme pogojevati
         s predhodnim dovoljenjem ali drugo zahtevo enakega učinka.“

      9        Člen 9(1) Direktive 2000/31 določa:

      „Države članice zagotovijo, da njihov pravni sistem dovoljuje sklepanje pogodb z uporabo elektronskih sredstev. Države članice
         posebej zagotovijo, da pravni predpisi, ki se uporabljajo za sklepanje pogodb, ne ovirajo uporabe elektronskih pogodb ter
         da so te pogodbe kljub sklenitvi po elektronskih sredstvih pravno učinkovite in veljavne.“

       Nacionalna ureditev
      10      Člen 3(1) zakona CVIII iz leta 2001 o storitvah elektronskega poslovanja in storitvah informacijske družbe (az elektronikus
         kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefùggő szolgáltatásokról szóló 2001. évi CVIII. Törvény,
         v nadaljevanju: zakon o elektronskem poslovanju) določa:

      „Za začetek opravljanja ali za izvajanje storitev informacijske družbe ni potrebna predhodna odobritev niti upravna odločba
         z enakim učinkom.“

      11      Člen 3(1) uredbe ministra za javno zdravje št. 7/2004 (XI. 23.) o poklicnih zahtevah za prodajo, popravilo in izposojo medicinskih
         pripomočkov (a gyógyászati segédeszközök forgalmazásának, javításának, kölcsönzésének szakmai követelményeiről szóló 7/2004
         (XI. 23.) Egészségügyi Minisztériumi rendelet) določa:

      „Medicinski pripomočki se lahko prodajajo, popravljajo in izposojajo […] v specializiranih prodajalnah, ki imajo dovoljenje
         za obratovanje v skladu s posebno zakonodajo in izpolnjujejo pogoje iz točk I.1 in I.2 priloge 2 k tej uredbi.“

      12      Priloga 1 k tej uredbi določa, da:

      „Naslednji medicinski pripomočki ne spadajo na področje uporabe te uredbe:
      […]
      –        serijsko izdelani optični pripomočki, razen kontaktnih leč;
      […]“.
      13      Točka I.1(d) priloge 2 k navedeni uredbi določa, da je prodaja kontaktnih leč in očal po meri dovoljena samo v prodajalnah,
         ki merijo najmanj 18 m2 ali imajo na voljo prostor, ločen od delavnice. V točki I.2(c) te priloge je med kadrovskimi pogoji določena zahteva, da
         te storitve lahko opravlja samo optometrist ali oftalmolog, usposobljen za kontaktne leče.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Družba Ker-Optika prodaja kontaktne leče prek svoje spletne strani. ÁNTSZ Pécsi, Sellyei, Siklósi Kistérségi Intézete (krajevna
         izpostava ÁNTSZ za okrožja Pécs, Sellye in Siklós) ji je z odločbo z dne 29. avgusta 2008 to dejavnost prepovedala.

      15      ÀNTSZ je po ugovoru, ki ga je vložila družba Ker-Optika zoper to odločbo, z odločbo z dne 14. novembra 2008 potrdila to prepoved.

      16      ÀNTSZ se je oprla predvsem na določbe uredbe ministrstva za zdravje 7/2004 (XI. 23.), ki določajo, da je prodaja kontaktnih
         leč mogoča le v specializiranih prodajalnah z medicinskimi pripomočki ali z dobavo na dom končnemu potrošniku. Dobava na dom
         pa niti po poimenovanju niti po vsebini ne vključuje spletne prodaje.

      17      Družba Ker‑Optika je zoper navedeno odločbo vložila tožbo, v kateri je zlasti trdila, da ob upoštevanju člena 3(1) zakona
         o elektronskem poslovanju spletna prodaja kontaktnih leč ne more biti predmet omejitev, ker ta člen ponudnikom storitev informacijske
         družbe zagotavlja svobodo opravljanja dejavnosti.

      18      Glede tega se je ÀNTSZ sklicevala na uvodno izjavo 18 Direktive 2000/31, iz katere naj bi izhajalo, da zakon o elektronskem
         poslovanju ne more vključevati spletne prodaje kontaktnih leč. V tej uvodni izjavi je namreč navedeno, da dejavnosti, ki se
         zaradi svoje narave ne morejo opravljati na daljavo in z uporabo elektronskih sredstev, na primer zdravniški nasvet z obveznim
         zdravniškim pregledom pacienta, niso storitve informacijske družbe. Prodaja kontaktnih leč pa naj bi zahtevala tak pregled.

      19      V teh okoliščinah je Baranya megyei bíróság prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali pomeni prodaja kontaktnih leč zdravniški nasvet z obveznim zdravniškim pregledom pacienta in tako ne spada v področje
         uporabe Direktive [2000/31]?

      2.      Ali je treba v primeru, da prodaja kontaktnih leč ne pomeni zdravniškega nasveta z obveznim zdravniškim pregledom pacienta,
         člen 30 ES razlagati tako, da nasprotuje določbam države članice, ki določajo, da je mogoče kontaktne leče prodajati le v
         specializiranih prodajalnah z medicinskimi pripomočki?

      3.      Ali je madžarska zakonodaja, ki dovoljuje prodajo kontaktnih leč le v specializiranih prodajalnah z medicinskimi pripomočki,
         v nasprotju z načelom prostega pretoka blaga, določenim v členu 28 ES?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      20      Predložitveno sodišče z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali pravo Unije
         nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki prodajo kontaktnih leč dovoljuje le v prodajalnah,
         specializiranih za prodajo medicinskih pripomočkov, in tako prepoveduje spletno prodajo teh leč.

      21      Da bi lahko odgovorili na predložena vprašanja, je treba opredeliti določbe prava Unije, ki se nanašajo na spletno prodajo
         kontaktnih leč, in nato ugotoviti, ali te določbe nasprotujejo nacionalnim pravilom, kakršna so ta v postopku v glavni stvari.

      22      Najprej je mogoče v okviru spletne prodaje razlikovati med temi elementi. Taka prodaja obsega, prvič, prodajo per se, za katero sta značilni spletna ponudba in sklenitev elektronske pogodbe. Drugič, navedena prodaja vključuje dobavo prodanega
         izdelka, ki se ponavadi opravi na strankin dom. Poleg tega se stranka v nekaterih posebnih primerih pred prodajo ali dobavo
         posvetuje z zdravnikom.

       Direktiva 2000/31
      23      Prvič, glede prodaje je treba najprej navesti, da v skladu s členoma 1(2) in 2(a) Direktive 2000/13 ta direktiva usklajuje
         nekatere nacionalne določbe o storitvah informacijske družbe, z drugimi besedami o storitvah, ki se običajno opravijo odplačno,
         na daljavo, elektronsko in na zahtevo prejemnika storitev.

      24      Med take storitve informacijske družbe, kot izhaja tudi iz uvodne izjave 18 Direktive 2000/31, spada med drugim spletna prodaja
         blaga.

      25      Ta podatek potrjuje obrazložitev predloga te direktive, ki jo je Komisija predstavila 18. novembra 1998 (COM(1998) 586 konč.)
         in ki natančneje določa, da storitve informacijske družbe vključujejo storitve prodaje blaga in storitve, ki omogočajo opravljanje
         spletnih elektronskih transakcij z namenom nakupa blaga, kot so na primer interaktivna televizijska prodaja in spletni nakupovalni
         centri.

      26      Poleg tega je treba navesti, da mora v skladu z uvodno izjavo 34 in členom 9(1) Direktive 2000/31 vsaka država članica sistematično
         prilagoditi svojo zakonodajo v zvezi z zahtevami, ki bi lahko vplivale na uporabo elektronsko sklenjenih pogodb, pri čemer
         mora ta zakonodaja zajeti vse potrebne faze in dejanja pogodbenega postopka spletne prodaje blaga, kot so ponudba, pogajanja
         in elektronska sklenitev pogodbe.

      27      Nazadnje je treba poudariti, da dejavnosti prodaje medicinskih pripomočkov, kot so kontaktne leče, ne spadajo med dejavnosti,
         za katere se Direktiva 2000/31 v skladu z njenim členom 5(1) ne uporablja.

      28      Koordinirano področje Direktive 2000/31 se zato nanaša na nacionalne določbe, ki prepovedujejo pravne akte v zvezi s prodajo
         kontaktnih leč, zlasti spletno ponudbo in elektronsko sklenitev pogodbe.

      29      Drugič, glede dobave je treba navesti, da v skladu s členom 2(h)(ii) Direktive 2000/31 koordinirano področje ne zajema zahtev
         glede dobave blaga, za katere je bila pogodba sklenjena elektronsko.

      30      Nacionalna pravila, ki določajo pogoje, pod katerimi je blago, prodano na spletu, lahko dobavljeno na ozemlju države članice,
         zato ne spadajo na področje uporabe navedene direktive.

      31      Iz tega izhaja, da pogoji dobave kontaktnih leč ne spadajo na področje uporabe Direktive 2000/31.

      32      Tretjič, treba je preučiti, ali na zgornje ugotovitve vpliva dejstvo, da sta prodaja in dobava kontaktnih leč lahko pogojeni
         s tem, da stranka pridobi predhodni zdravniški nasvet.

      33      Glede tega, kot je navedeno v uvodni izjavi 18 Direktive 2000/31, dejavnosti, ki jih zaradi njihove narave ni mogoče opravljati
         na daljavo in z uporabo elektronskih sredstev, na primer zdravniški nasvet z obveznim zdravniškim pregledom pacienta, niso
         storitve informacijske družbe in torej ne spadajo pod to direktivo.

      34      Zato bi bilo, če bi bil zdravniški nasvet z obveznim zdravniškim pregledom pacienta neločljivo povezan s prodajo kontaktnih
         leč, iz zahteve za tak nasvet mogoče sklepati, da ta prodaja ne spada na področje uporabe navedene direktive.

      35      V zvezi s tem je treba poudariti, da so leče v neposrednem stiku z očmi in da so medicinski pripomočki, uporaba katerih lahko
         v nekaterih primerih povzroči vnetje oči in celo trajno okvaro vida, ta bolezenska stanja pa povzroči že samo nošenje takih
         leč. Zahteva za predhoden zdravniški nasvet se torej lahko šteje za upravičeno.

      36      Glede tega se od osebe, ki želi nositi kontaktne leče, lahko zahteva, da se udeleži preventivnega oftalmološkega pregleda,
         na katerem se najprej preveri, ali zdravstveni razlogi dopuščajo nošenje leč, in nato natančno, z dioptrijo, določi potreben
         popravek.

      37      Vendar pa ta pregled ni neločljivo povezan s prodajo kontaktnih leč. Lahko se namreč odpravi neodvisno od prodaje, saj se
         prodaja lahko izvrši, tudi na daljavo, na podlagi recepta, ki ga izda oftalmolog, ki je pregledal stranko.

      38      Zato je treba šteti, da se prodaja kontaktnih leč lahko loči od zdravniškega nasveta z obveznim zdravniškim pregledom pacienta,
         ki je lahko pogoj zanjo.

      39      Poleg tega je sicer res, da zdravstveni razlogi lahko zahtevajo, da pacient pridobi zdravniški nasvet za pravilno vstavljanje
         leč in da se redno udeležuje oftalmoloških pregledov, da bi se ugotovile posledice nošenja leč, pri čemer se ta preverjanja
         in pregledi opravijo med uporabo leč, torej po dobavi. Tako ti zdravniški nasveti ne morejo biti povezani s prodajo leč.

      40      Torej nacionalna določba, ki prepoveduje spletno prodajo takih leč, načeloma spada na področje uporabe Direktive 2000/31.

       Primarno pravo
      41      Ker pravila glede pogojev dobave kontaktnih leč ne spadajo na področje uporabe Direktive 2000/31, jih je treba preučiti ob
         upoštevanju primarnega prava, to je Pogodbe DEU.

      42      Najprej je treba ugotoviti, ali je navedena pravila treba preučiti z vidika svobode opravljanja storitev, kot trdi madžarska
         vlada, ali z vidika prostega pretoka blaga, kot predlaga predložitveno sodišče.

      43      Glede tega je iz sodne prakse Sodišča po eni strani razvidno, da Sodišče, če nacionalni ukrep velja za prosti pretok blaga
         in za drugo temeljno svoboščino, z eno od teh dveh temeljnih svoboščin načeloma preizkusi, ali je katera od njiju drugotnega
         pomena v razmerju do druge in ali se ji lahko pridruži (glej v tem smislu sodbi z dne 24. marca 1994 v zadevi Schindler, C‑275/92,
         Recueil, str. I‑1039, točka 22, in z dne 26. maja 2005 v zadevi Burmanjer in drugi, C‑20/03, ZOdl., str. I‑4133, točka 35).

      44      Poleg tega je iz sodbe z dne 11. decembra 2003 v zadevi Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, Recueil, str. I‑14887, točke 65,
         76 in 124) razvidno, da je nacionalne ukrepe glede načina prodaje, ki ga opredeljujeta spletna prodaja blaga in dobava tega
         blaga na potrošnikov dom, treba preučiti le ob upoštevanju pravil glede prostega pretoka blaga, torej ob upoštevanju členov
         34 PDEU in 36 PDEU.

      45      V obravnavanem primeru se nacionalna zakonodaja, ki prepoveduje spletno prodajo kontaktnih leč, nanaša na način prodaje, za
         katerega je značilna dobava takih leč na potrošnikov dom.

      46      To zakonodajo je treba zato preučiti ob upoštevanju členov 34 PDEU in 36 PDEU.

       Obstoj ovire za prosti pretok blaga
      47      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba vse trgovinske predpise držav članic, ki bi lahko neposredno ali posredno in dejansko
         ali potencialno ovirali trgovino znotraj Unije, šteti za ukrep z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve v smislu
         člena 34 PDEU (glej zlasti sodbi z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837, točka 5, in z dne 10. februarja 2009
         v zadevi Komisija proti Italiji, C‑110/05, ZOdl., str. I‑519, točka 33).

      48      Iz ustaljene sodne prakse tudi izhaja, da člen 34 PDEU določa obveznost, da je treba spoštovati načeli prepovedi diskriminacije
         in medsebojnega priznavanja proizvodov, ki se zakonito proizvajajo in tržijo v drugih državah članicah, in načelo zagotavljanja
         prostega dostopa do nacionalnih trgov za proizvode Unije (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 34 in navedena
         sodna praksa).

      49      Tako je treba ukrepe države članice, katerih cilj ali učinek je manj ugodno obravnavanje proizvodov iz drugih držav članic,
         in pravila o pogojih, ki jih mora izpolnjevati to blago, čeprav se ta pravila brez kakršnega koli razlikovanja uporabljajo
         za vse proizvode, obravnavati kot ukrepe z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Italiji, točki 35 in 37).

      50      Tako je treba obravnavati tudi vse druge ukrepe, ki ovirajo dostop do trga države članice za proizvode druge države članice
         (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji, točka 37).

      51      Zato lahko okoliščina, da se nacionalne določbe, ki omejujejo ali prepovedujejo nekatere načine prodaje, uporabljajo za proizvode
         iz drugih držav, trgovino med državami članicami omejuje neposredno ali posredno in dejansko ali morebitno v smislu sodne
         prakse v zadevi Dassonville, razen če se te določbe nanašajo na vse zadevne gospodarske subjekte, ki opravljajo dejavnost
         na nacionalnem ozemlju, ter pravno in dejansko enako prizadenejo trženje nacionalnih proizvodov in proizvodov iz drugih držav
         članic. Uporaba take zakonodaje za prodajo proizvodov iz druge države članice, ki so v skladu s pravili te države, namreč
         ovira njihov dostop do trga oziroma ga ovira bolj kot dostop nacionalnih proizvodov (glej v tem smislu sodbo z dne 24. novembra 1993
         v združenih zadevah Keck in Mithouard, C‑267/91 in C‑268/91, Recueil, str. I‑6097, točki 16 in 17, ter zgoraj navedeno sodbo
         Komisija proti Italiji, točka 36).

      52      Tako je treba preučiti, ali nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari izpolnjuje pogoja, navedena v prejšnji točki
         te sodbe, ali se torej nanaša na vse zadevne gospodarske subjekte, ki opravljajo dejavnost na nacionalnem ozemlju, ter ali
         pravno in dejansko enako prizadene prodajo nacionalnih proizvodov in proizvodov iz drugih držav članic.

      53      Glede prvega pogoja je treba navesti, da se navedena zakonodaja nanaša na vse gospodarske subjekte, ki jih zadeva prodaja
         kontaktnih leč, torej je ta pogoj izpolnjen.

      54      V zvezi z drugim pogojem ni sporno, da se prepoved spletne prodaje kontaktnih leč nanaša na kontaktne leče, ki izvirajo iz
         drugih držav članic in so predmet prodaje po pošti in dobave na dom potrošnikov, ki živijo na Madžarskem. Vendar je treba
         navesti, da prepoved prodaje kontaktnih leč po pošti gospodarskim subjektom iz drugih držav članic odvzame posebno učinkovit
         način prodaje teh izdelkov in tako znatno ovira njihov dostop do trga zadevne države članice (v zvezi z zdravili glej po analogiji
         zgoraj navedeno sodbo Deutscher Apothekerverband, točka 74).

      55      V takih okoliščinah navedena zakonodaja madžarskih gospodarskih subjektov v zvezi s prodajo kontaktnih leč ne prizadene enako
         kot gospodarskih subjektov iz drugih držav članic.

      56      Lahko torej sklepamo, da je navedena zakonodaja ukrep z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve, ki so prepovedane
         s členom 34 PDEU, razen če jo je mogoče objektivno utemeljiti.

       Upravičenost ovire za prosti pretok blaga
      57      V skladu z ustaljeno sodno prakso je oviro za prosti pretok blaga mogoče upravičiti z razlogi splošnega interesa iz člena
         36 PDEU ali z nujnimi zahtevami. V obeh primerih mora nacionalni ukrep zagotavljati uresničitev cilja, ki se mu sledi, in
         ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno, da se ga doseže (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 59,
         in navedena sodna praksa).

      58      Glede tega je treba upoštevati, če navedeni ukrep spada na področje javnega zdravja, da sta zdravje in življenje ljudi najpomembnejša
         med dobrinami in interesi, varovanimi s Pogodbo, ter da države članice določijo raven, na kateri želijo zagotoviti varovanje
         javnega zdravja, in kako naj se ta raven doseže. Ker se lahko ta raven med državami članicami razlikuje, jim je treba priznati
         diskrecijsko pravico (glej sodbo z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez in Chao Gómez, C‑570/07 in C‑571/07,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 44 in navedena sodna praksa).

      59      V obravnavanem primeru se upravičenost, na katero se sklicuje madžarska vlada, nanaša na nujnost zagotovitve varovanja zdravja
         uporabnikov kontaktnih leč. Ta upravičenost tako ustreza skrbi za javno zdravje iz člena 36 PDEU, ki lahko upraviči oviro
         za prosti pretok blaga.

      60      Tako je treba preučiti, ali je zakonodaja iz postopka v glavni stvari primerna za uresničitev želenega cilja.

      61      Madžarska in španska vlada glede tega trdita, da je treba določiti, da lahko stranke dobavljene kontaktne leče prevzamejo
         v specializiranih prodajalnah, ker morajo imeti stik z optikom, ki opravi potrebne zdravniške preglede in preverjanja ter
         strankam da navodila za nošenje teh leč.

      62      V zvezi s tem je treba ponoviti, kot je bilo navedeno v točki 35 te sodbe, da lahko sámo nošenje kontaktnih leč v nekaterih
         primerih povzroči vnetje oči in celo trajno okvaro vida.

      63      Država članica lahko ob upoštevanju takih tveganj za javno zdravje zahteva, da kontaktne leče dobavi usposobljeno osebje,
         ki stranko opozori na ta tveganja, opravi pregled stranke in ji priporoči ali odsvetuje nošenje leč ter jo, če je potrebno,
         napoti po nasvet k oftalmologu. Država članica lahko zaradi teh tveganj tudi zahteva, da usposobljeno osebje, kadar nošenje
         leč ni odsvetovano, določi najprimernejšo vrsto leč, preveri vstavljanje leč v strankine oči in ji priskrbi vse informacije
         glede pravilne uporabe in vzdrževanja leč (glej v tem smislu sodbo z dne 25. maja 1993 v zadevi LPO, C‑271/92, Recueil, str. I‑2899,
         točka 11).

      64      Vzpostavitev stika z usposobljenim optikom in storitve, ki jih ponuja, zmanjšajo tveganja uporabnikov leč, vendar jih ne izničijo
         popolnoma. Tako je nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, ki dovoljuje prodajo kontaktnih leč samo prodajalnam
         z optičnimi pripomočki, ki ponujajo storitve takega optika, primerna za uresničitev cilja varovanja zdravja uporabnikov leč.

      65      Vendar ta ureditev tudi ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno, da se doseže ta cilj, in sicer ne smejo obstajati ukrepi,
         ki manj omejujejo prosti pretok blaga in s katerimi bi se ta cilj dosegel.

      66      Prvič, glede zahteve, da mora biti stranka fizično prisotna v prodajalni, da ji optik pregleda oči, je treba navesti, po eni
         strani, da lahko informativne preventivne preglede oftalmologi opravijo tudi drugje kot v prodajalnah z optičnimi pripomočki.

      67      V spisu, predloženem Sodišču, po drugi strani ni ničesar, kar bi nakazovalo, da zakonodaja iz postopka v glavni stvari zahteva,
         da lahko optik leče izroči samo po preventivnem pregledu ali po predhodnem nasvetu zdravnika, ali da zakonodaja postavlja
         take pogoje za to izročitev, še posebej pri več zaporednih dobavah isti stranki.

      68      Zato je treba take preglede in nasvete šteti za neobvezne in zato je za udeležbo na pregledu ali za pridobitev nasveta odgovoren
         predvsem posamezen uporabnik kontaktnih leč, naloga optika v zvezi s tem pa je svetovanje uporabnikom.

      69      Vendar bi se strankam lahko na enak način svetovalo pred dobavo kontaktnih leč, in sicer v okviru spletne prodaje, tako da
         bi stranka morala uporabiti interaktivne elemente na zadevni spletni strani, preden bi lahko kupila take leče (glej v tem
         smislu, v zvezi s spletno prodajo zdravil, zgoraj navedeno sodbo Deutscher Apothekerverband, točka 114).

      70      Drugič, res je, da država članica lahko zahteva – kot je bilo navedeno v točki 63 te sodbe – da optik določi najprimernejšo
         vrsto leč, pri čemer mora preveriti vstavljanje leč v strankine oči ter ji svetovati glede pravilne uporabe in vzdrževanja
         leč.

      71      Vendar je treba navesti, da morajo biti načelno te storitve zagotovljene le ob prvi dobavi kontaktnih leč. Pri naslednjih
         dobavah namreč stranki v splošnem ni treba zagotoviti takih storitev. Zadošča, da stranka prodajalcu sporoči vrsto leč, ki
         jih je dobila pri prvi dobavi, kadar pa je potrebno, pa oftalmolog v novem receptu upošteva spremembo strankinega vida in
         prilagodi značilnosti leč.

      72      Tretjič, če je treba ob podaljšani uporabi leč zagotoviti dodatne informacije in nasvete, je te stranki mogoče dati z uporabo
         interaktivnih elementov na spletni strani ponudnika.

      73      Poleg tega lahko država članica od zainteresiranih gospodarskih subjektov zahteva, da dajo strankam na razpolago usposobljenega
         optika, ki jim na daljavo zagotovi posameznikom prilagojene nasvete glede uporabe in vzdrževanja kontaktnih leč. Zagotovitev
         takih informacij in nasvetov na daljavo ima poleg tega to prednost, da omogoči uporabniku leč, da vprašanja zastavi premišljeno
         in natančno ter ne da bi moral od doma (glej v tem smislu, v zvezi s spletno prodajo zdravil, zgoraj navedeno sodbo Deutscher
         Apothekerverband, točka 113).

      74      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da bi bilo cilj varovanja zdravja uporabnikov kontaktnih leč mogoče doseči z manj omejevalnimi
         ukrepi, kot so ti, ki jih določa zakonodaja iz postopka v glavni stvari, namreč z ukrepi, ki bi določili omejitve samo za
         prvo dobavo leč in bi zahtevali, da zainteresirani gospodarski subjekti dajo stranki na razpolago usposobljenega optika.

      75      Če torej država članica sprejme zakonodajo, kot je ta v postopku v glavni stvari, prekorači mejo diskrecijske pravice, navedene
         v točki 58 te sodbe, zato je treba šteti, da ta zakonodaja presega to, kar je nujno potrebno, da se doseže cilj, ki ga uveljavlja.

      76      Navedene zakonodaje v delu, ki vsebuje prepoved spletne prodaje kontaktnih leč, iz istih razlogov ni mogoče šteti za sorazmerno
         glede cilja varstva javnega zdravja iz člena 3(4) Direktive 2000/31.

      77      Glede na navedeno je treba na vprašanja predložitvenega sodišča odgovoriti, da nacionalna pravila o prodaji kontaktnih leč
         v delu, v katerem se nanašajo na spletno prodajo takih leč, spadajo na področje uporabe Direktive 2000/31. Nasprotno pa nacionalna
         pravila o dobavi takih leč ne spadajo na področje uporabe te direktive.

      78      Člena 34 PDEU in 36 PDEU ter Direktivo 2000/31 je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki dovoljuje
         prodajo kontaktnih leč le v specializiranih prodajalnah z medicinskimi pripomočki.

       Stroški
      79      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Nacionalna pravila o prodaji kontaktnih leč v delu, v katerem se nanašajo na spletno prodajo takih leč, spadajo na področje
            uporabe Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske
            družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju). Nasprotno pa nacionalna pravila
            o dobavi takih leč ne spadajo na področje uporabe te direktive.
      Člena 34 PDEU in 36 PDEU ter Direktivo 2000/31 je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki dovoljuje
            prodajo kontaktnih leč le v specializiranih prodajalnah z medicinskimi pripomočki.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 30. novembra 2009. # Carlo De Nicola proti Evropski investicijski banki (EIB). # Javni uslužbenci - Napredovanje - Odškodninska tožba - Dopustnost. # Zadeva F-55/08.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (prvi senat)
      z dne 30. novembra 2009
      Zadeva F-55/08
      Carlo De Nicola
      proti
      Evropski investicijski banki
      „Javni uslužbenci – Osebje Evropske investicijske banke – Ocenjevanje – Napredovanje – Zdravstveno zavarovanje – Kritje stroškov zdravljenja – Psihično nadlegovanje – Dolžnost skrbnega ravnanja – Odškodninska tožba – Pristojnost Sodišča za uslužbence – Dopustnost“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 41 Kadrovskih predpisov Evropske investicijske banke, s katero C. De Nicola med drugim predlaga,
         prvič, razglasitev ničnosti odločbe odbora za pritožbe Evropske investicijske banke z dne 14. decembra 2007 o zavrnitvi njegove
         pritožbe, s katero je predlagal, po eni strani, ponovno preučitev ocene, ki mu je bila dodeljena za leto 2006, in, po drugi
         strani, razglasitev ničnosti odločb Banke z dne 13. julija 2007 o napredovanjih, sprejetih za leto 2006, v delih, v katerih
         ni bilo določeno njegovo napredovanje v kategorijo D, drugič, razglasitev ničnosti njegovega ocenjevalnega poročila za leto
         2006 in odločb z dne 13. julija 2007 v delih, v katerih ni bilo določeno njegovo napredovanje v to kategorijo, tretjič, ugotovitev,
         da je bil žrtev psihičnega nadlegovanja, četrtič, naj se Banki naloži povračilo škode, ki naj bi jo utrpel zaradi tega nadlegovanja,
         in nazadnje, razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi kritja nekaterih stroškov zdravljenja z lasersko terapijo.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Uslužbenci Evropske investicijske banke – Pravno sredstvo – Tožba zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe – Dopustnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      2.      Uradniki – Uslužbenci Evropske investicijske banke – Ocenjevanje
      (Kadrovski predpisi Evropske investicijske banke, člen 22)
      3.      Uradniki – Uslužbenci Evropske investicijske banke – Letno ocenjevalno poročilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)
      4.      Uradniki – Uslužbenci Evropske investicijske banke – Ocenjevanje – Praktični vodnik za ocenjevanje
      5.      Uradniki – Pravno sredstvo – Ugovor nezakonitosti – Dopustnost
      (člen 241 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)
      6.      Uradniki – Uslužbenci Evropske investicijske banke – Ocenjevanje – Odbor za pritožbe
      (Kadrovski predpisi Evropske investicijske banke, člen 22)
      7.      Uradniki – Uslužbenci Evropske investicijske banke – Socialna varnost – Zdravstveno zavarovanje – Stroški zdravljenja – Povrnitev
            stroškov – Zavrnitev – Izpodbijanje mnenja uradnega zdravnika
      (Kadrovski predpisi Evropske investicijske banke, člen 35)
      8.      Uradniki – Uslužbenci Evropske investicijske banke – Pravno sredstvo – Uporaba člena 91(1) Kadrovskih predpisov po analogiji
      (člen 236 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91; Kadrovski predpisi Evropske investicijske banke, člen 41)
      1.      Na podlagi predlogov, usmerjenih zoper stališče odbora za pritožbe, ustanovljenega v okviru Evropske investicijske banke v
         zvezi z ocenjevanjem članov osebja, sodišče Skupnosti odloča o ocenjevalnih poročilih, zoper katera je bila vložena taka upravna
         pritožba.

      (Glej točko 84.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 23. februar 2001, De Nicola proti EIB, T‑7/98, T‑208/98 in T‑109/99, RecFP, str. I‑A‑49 in II‑185, točka 132.
      2.      V skladu s členom 22 Kadrovskih predpisov Evropske investicijske banke se postopek, ki ga je treba izvesti za letno oceno
         vsakega člana osebja, „določi z interno odločbo“ Banke. Ker ni sklicevanja na drugo besedilo kot na obvestilo službe, je treba
         ugotoviti, da je Banka s tem obvestilom določila postopek letnega ocenjevanja, ter da navedeno obvestilo službe in praktični
         vodnik za ocenjevanje, priložen k temu obvestilu, pomenita celoto zavezujočih pravil, od katerih Banka ne more odstopati,
         ne da bi ravnala nepravilno. Tudi ob predpostavki, da navedeno obvestilo službe ni „interna odločba“, na katero se nanašajo
         Kadrovski predpisi, kljub temu ne bi bilo brez zavezujočega učinka, ker ga je treba razlagati najmanj kot interno smernico,
         s katero si je Banka sama določila pravilo ravnanja, ki je sicer res okvirno, vendar od njega ne more odstopati, ne da bi
         pojasnila razloge za to, sicer krši načelo enakega obravnavanja.

      Če torej praktični vodnik za ocenjevanje določa skrajni rok za ocenjevalne razgovore, je treba ta rok upoštevati. Prav tako
         navedeni vodnik določa, da mora zadevni član osebja pred ocenjevalnim razgovorom izpolniti nekatere dele osnutka ocenjevalnega
         poročila, ki mu ga predloži ocenjevalec, pri čemer zadevna oseba za analizo teh rubrik in oblikovanje ustreznih navedb potrebuje
         minimalni čas za razmislek, zato ji je treba odobriti razumen rok od prejetja osnutka ocenjevalnega poročila do razgovora,
         pri čemer se nekaj minut ne more šteti za razumen rok.

      Vendar nepravilnosti v zvezi z datumom ocenjevalnega razgovora in rokom, določenim uradniku, da sporoči svoje pripombe na
         osnutek ocenjevalnega poročila, same po sebi niso take, da bi upravičevale zavrnitev spornega poročila, ker, po eni strani,
         trajanje postopka ocenjevanja in zamude, nastale med tem postopkom, sami po sebi niso taki, da bi vplivali na zakonitost ocenjevalnega
         poročila, in ker je imel, po drugi strani, uradnik možnost uveljavljati svoja stališča, analize in pripombe v zvezi z osnutkom
         spornega poročila med drugim ocenjevalnim razgovorom.

      (Glej točke 105, 106, 109, 112, 113 in od 121 do 124.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 13. december 1984, Lux proti Računskemu sodišču, 129/82 in 274/82, Recueil, str. 4127, točka 20;
      Sodišče prve stopnje: 26. oktober 1994, Marcato proti Komisiji, T‑18/93, RecFP, str. I‑A‑215 in II‑681, točka 36; 10. september 2003,
         McAuley proti Svetu, T‑165/01, RecFP, str. I‑A‑193 in II‑963, točka 44; 25. oktober 2005, Micha proti Komisiji, T‑50/04, ZOdl. JU,
         str. I‑A‑339 in II‑1499, točka 45; 13. december 2005, Cwik proti Komisiji, T‑155/03, T‑157/03 in T‑331/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑411
         in II‑1865, točke od 159 do 161.

      3.      Sodišče skupnosti s svojo presojo ne more nadomestiti presoje oseb, pristojnih za ocenjevanje osebja Evropske investicijske
         banke. Banka ima namreč, tako kot druge institucije in organi Skupnosti, široko diskrecijsko pravico pri ocenjevanju dela
         članov svojega osebja. Nadzor zakonitosti, ki ga sodišče Skupnosti opravi glede ocen v letnem ocenjevalnem poročilu člana
         osebja Banke, se nanaša samo na morebitne postopkovne nepravilnosti, očitno napačna dejstva v teh ocenah in morebitno zlorabo
         pooblastil.

      (Glej točko 126.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 22. oktober 2002, Pflugradt proti ECB, T‑178/00 in T‑341/00, Recueil, str. II‑4035, točka 69.
      4.      Določbe praktičnega vodnika za ocenjevanje, priloženega k obvestilu službe o določitvi postopka ocenjevanja v Evropski investicijski
         banki, v skladu s katero se mora s cilji „strinjati oseba, ki se ocenjuje“, ni mogoče razlagati tako, da v primeru nestrinjanja
         zadevne osebe ocenjevalno poročilo vsebuje nepravilnosti. Če bi sprejeli to razlago, bi bil učinek navedene določbe ta, da
         bi morala uprava v vseh primerih pridobiti soglasje članov osebja o naravi nalog, ki so jim dodeljene, in bi jim omogočila,
         da bi izbirali cilje, ki jih morajo uresničiti, kar bi bilo očitno v nasprotju s pravili dobrega upravljanja in z načelom
         hierarhije.

      (Glej točko 131.)
      5.      Čeprav ima uradnik načeloma pravico, da z ugovorom izpodbija zakonitost splošnih določb, ki jih je sprejela institucija ali
         organ Skupnosti, česar ni mogoče razlagati kot predloga za izdajo začasne odredbe, morata biti izpolnjena dva pogoja, in sicer,
         da je bila individualna odločba, katere razglasitev ničnosti predlaga, sprejeta neposredno na podlagi teh določb in da mu
         lahko izid tega ugovora nezakonitosti prinese koristi.

      (Glej točko 172.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 5. oktober 2000, Svet proti Chvatal in drugim, C‑432/98 P in C‑433/98 P, Recueil, str. I‑8535, točka 33;
      Sodišče prve stopnje: 29. november 2006, Campoli proti Komisiji, T‑135/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑297 in II‑A‑2‑1527, točka 132.
      6.      Odbor za pritožbe, na katerega se lahko član osebja Evropske investicijske banke obrne v okviru svojega letnega ocenjevanja,
         ni nadrejen pristojnim organom Banke. Njegova odločitev ne nadomesti odločitve teh organov. Odbor opravlja kvazisodno nalogo
         nadzora zakonitosti odločb, ki so mu predložene, na podlagi preudarkov, primerljivih s tistimi, ki jih upošteva sodišče Skupnosti.
         Preveri zlasti, ali je bil postopek sestave ocenjevalnih poročil pravilen in ali ni Banka očitno prekoračila meja svoje diskrecijske
         pravice, ki je na področju ocenjevanja in napredovanja še posebej široka.

      Če sodišče Skupnosti, potem ko je preučilo zakonitost istih odločb, kot so bile predložene odboru za pritožbe, ugotovi isto
         kot odbor, to je, da je treba očitke zoper te odločbe zavrniti, sodišče Skupnosti nima več interesa za odločanje o predlogih,
         usmerjenih zoper odločbo odbora. Ti predlogi se prekrivajo s predlogi za razglasitev ničnosti odločb Banke, ki so predmet
         spora.

      Tudi če bi bilo mogoče zakonitost odločbe odbora za pritožbe preučiti samostojno in bi bila ta odločba razglašena za nično,
         bi s tako razglasitvijo ničnosti sporno poročilo še naprej obstajalo, saj ga ta odločba ni nadomestila. Taka razglasitev ničnosti
         ne bi povzročila, da bi bila Banka prisiljena odboru za pritožbe znova predložiti ugovor tožeče stranke zoper sporno poročilo,
         ker je sodišče Skupnosti že odločilo o tem ugovoru.

      (Glej točke 196, 197 in 199.)
      7.      Iz točke III Priloge II k internim določbam na področju zdravstvenega zavarovanja, sprejetim na podlagi člena 35 Kadrovskih
         predpisov Evropske investicijske banke, izhaja, da mora član osebja Banke, ki namerava izpodbijati zavrnitev povrnitve stroškov
         zdravljenja, ki jih je priglasil, uporabiti posebno pravno sredstvo, ki mu je na voljo za ta namen. Bilo bi v nasprotju s
         ciljem teh določb, katerih namen je poveriti neodvisnemu zdravniku skrb, da prispeva k reševanju sporov zdravstvene narave,
         če bi lahko član osebja učinkovito izpodbijal mnenje uradnega zdravnika zunaj postopka, posebej oblikovanega za ta namen.

      (Glej točko 212.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 17. junij 2008, De Fays proti Komisiji, F‑97/07, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 56.
      8.      Banka, ki je na podlagi Protokola o Statutu Evropske investicijske banke pooblaščena za določitev sistema, ki se uporablja
         za njene zaposlene, je pristojna za določitev pogojev, pod katerimi lahko člani njenega osebja zadeve predložijo Sodišču na
         podlagi člena 236 ES.

      Člen 41 Kadrovskih predpisov Banke je v zvezi s pravnimi sredstvi omejen samo na opozorilo na pristojnost Sodišča in uvedbo
         spravnega postopka. Ne vsebuje torej nobenega posebnega pravila, katerega učinek bi bil omejitev ali razširitev pristojnosti
         Sodišča, kakršna za uradnike izhaja iz člena 91 Kadrovskih predpisov in ustaljene sodne prakse.

      Ker navedeni kadrovski predpisi glede tega nič ne določajo ni mogoče neposredno uporabiti pravila Kadrovskih predpisov za
         uradnike, s čimer bi bila prezrta posebna narava sistema, ki se uporablja za člane osebja Evropske investicijske banke, temveč
         je treba izhajati iz teh pravil in jih uporabiti po analogiji, saj so povsem interni spori med Banko in njenimi zaposlenimi
         po naravi podobni sporom med institucijami Skupnosti in njihovimi uradniki ali uslužbenci.

      Zato je treba za tožbe članov osebja Evropske investicijske banke po analogiji uporabiti pravilo, ki izhaja iz člena 91(1)
         Kadrovskih predpisov, v skladu s katerim sodišče Skupnosti nima nikakršne pristojnosti, če tožba, ki mu je predložena, ni
         usmerjena zoper akt, ki ga je uprava sprejela za zavrnitev trditev tožeče stranke.

      (Glej točke od 233 do 236 in 239.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: zgoraj navedena sodba De Nicola proti EIB, točke 100, 101 in 107.