title: Sodba Sodišča z dne 6. maja 2003.#Libertel Groep BV proti Benelux-Merkenbureau.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Približevanje zakonodaje.#Zadeva C-104/01.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 6. maja 2003(*)

      „Znamke – Približevanje zakonodaj – Direktiva 89/104/EGS – Znaki, ki bi lahko bili znamka – Razlikovalni učinek – Barva kot taka – Oranžna barva“
      V zadevi C‑104/01,
      katere predmet je predlog Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 234 ES v sporu
         med

      Libertel Groep BV
      in
      Benelux Merkenbureau
      sprejme predhodno odločbo o razlagi člena 3 Prve direktive Sveta 89/104/EGS  z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonov
         držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1),

      SODIŠČE
      v sestavi J.-P. Puissochet, predsednik šestega senata v funkciji predsednika, M. Wathelet in C. W. A. Timmermans, predsednika
         senatov, C. Gulmann, D. A. O. Edward, P. Jann, sodniki, F. Macken, sodnica, S. von Bahr in J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec),
         sodnika,

      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Libertel Groep BV D. W. F. Verkade in D. J. G. Visser, odvetniki,
      –        za Benelux-Merkenbureau C. J. J. C. van Nispen, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva R. Magrill, zastopnica, skupaj z D. Alexandrom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti N. B. Rasmussen in H. M. H. Speyart, zastopnika,
      ob upoštevanju poročila za obravnavo,
      po predstavitvi ustnih stališč Benelux-Merkenbureau, ki ga zastopa C. J. J. C. van Nispen, nizozemske vlade, ki jo zastopa
         J. van Bakel, vlade Združenega kraljestva, ki jo zastopa M. Tappin, barrister, in Komisije, ki jo zastopa H. M. H. Speyard,
         na obravnavi 30. aprila 2002,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi z dne 12. novembra 2002
      izreka naslednjo
               Sodbo
      1        Hoge Raad der Nederlanden je s sklepom z dne 23. februarja 2001, ki ga je Sodišče prejelo 5. marca 2001, Sodišču na podlagi
         člena 234 ES postavilo štiri vprašanja za predhodno odločanje o razlagi člena 3 Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21.
         decembra 1988 o približevanju zakonov držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta vprašanja so bila postavljena v okviru spora med družbo Libertel Groep BV (v nadaljevanju: Libertel) in Benelux-Merkenbureau
         (Bureau Benelux des Marques, v nadaljevanju: BBM), ker je ta zavrnil registracijo oranžne barve kot znamke za telekomunikacijsko
         blago in storitve, ki jo je zahtevala družba Libertel.

       Pravni okvir
       Pariška konvencija
      3        Pravo znamk je na mednarodnem področju urejeno s Konvencijo za varstvo industrijske lastnine, podpisano v Parizu 20. marca
         1883 in nazadnje revidirano v Stockholmu 14. julija 1967 (United Nations Treaty Series, št. 11851, zvezek 828, str. od 305 do 388, v nadaljevanju: Pariška konvencija). Vse države članice so pogodbenice te konvencije.

      4        V Pariški konvenciji v členu 6 quinquies (B)(2) je določeno, da se registracijo znamke lahko zavrne ali se znamko razveljavi, če nima nobenega razlikovalnega značaja.

      5        Člen 6 quinquies (C)(1) Pariške konvencije se glasi:

      „Pri presoji, ali je znamka primerna za varstvo, se morajo upoštevati vse dejanske okoliščine, zlasti za trajanje njene uporabe.“
       Skupnostna ureditev
      6        V členu 2 Direktive z naslovom „Znaki, ki lahko sestavljajo znamko“ je določeno:

      „Znamka je lahko sestavljena iz kakršnih koli znakov, ki jih je mogoče predstaviti grafično, zlasti iz besed vključno z osebnimi
         imeni, slik, črk, števil, oblike blaga ali njegove embalaže, če se s pomočjo teh znakov blago in storitve nekega podjetja
         lahko razlikuje od blaga in storitev drugih podjetij.“

      7        V členu 3 Direktive z naslovom „Razlogi za zavrnitev in neveljavnost“ je določeno:

      „1.      Kot znamka se ne smejo registrirati ali, če so registrirani, se jih lahko razglasi za neveljavne:
      a)      znaki, ki ne morejo sestavljati znamke;
      b)      znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
      c)      znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali označbe, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino,
         namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitev ali druge lastnosti blaga;

      d)      znamke, ki sestojijo izključno iz znakov in označb, ki so postali običajni v jezikovni rabi ali v dobroverni ustaljeni praksi
         trgovanja;

      e)      znaki, sestavljeni izključno iz:
      –        oblike, ki izhaja iz same narave blaga, ali
      –        oblike blaga, ki je nujna za dosego tehničnega učinka, ali
      –        oblike, ki daje blagu bistveno vrednost;
      […]
      3.      Registracija znamke se ne zavrne, znamka pa se ne razglasi za neveljavno v skladu z odstavkom 1(b), (c) ali (d), če je pred
         datumom prijave za registracijo in z njeno uporabo dobila razlikovalen značaj. Vsaka država članica lahko poleg tega predvidi,
         da ta določba velja tudi, če je znamka dobila razlikovalni učinek po datumu vložitve prijave za registracijo ali po datumu
         registracije.“

      8        V členu 6 Direktive je določeno:

      „1.      Znamka ne daje imetniku pravice, da prepove tretji osebi uporabo v gospodarskem prometu,
      a)      lastnega imena ali naslova;
      b)      označb glede vrste, kakovosti, količine, namena, vrednosti, geografskega izvora, časa proizvodnje blaga ali opravljanja storitve
         ali drugih značilnosti blaga ali storitev;

      c)      znamke, če je potrebno z njo označiti namen proizvoda ali storitve, zlasti za dodatke ali nadomestne dele,
      ob pogoju, da jih uporablja v skladu z dobrimi poslovnimi običaji.
      2.      Znamka ne daje imetniku pravice, da prepove tretji stranki uporabo v gospodarskem prometu prejšnje pravice, ki velja le na
         določenem področju, če je ta pravica priznana v zadevni državi članici in znotraj meja področja, na katerem je priznana.“

       Enotni zakon Beneluxa o znamkah
      9        Kraljevina Belgija, Veliko vojvodstvo Luksemburg in Kraljevina Nizozemska so svoje pravo znamk določili v skupnem zakonu,
         Enotnem zakonu Beneluxa o znamkah (Trb. 1962, 58). Ta zakon je bil spremenjen s Protokolom z dne 2. decembra 1992 o spremembi
         tega zakona (Trb. 1993, 12), ki se uporablja od 1. januarja 1996, zaradi prenosa Direktive v pravne rede teh treh držav članic.

      10      Člen 6a spremenjenega Enotnega zakona Beneluxa o znamkah (v nadaljevanju: LBM) se glasi:

      „1.      Bureau Benelux des Marques zavrne registracijo prijave, če meni, da:
      a)      prijavljeni znak ne sestavlja znamke v smislu člena 1, zlasti če nima nobene razlikovalnega značaja, kot je to določeno v
         členu 6 quinquies (B)(2) Pariške konvencije;

      b)      se prijava nanaša na znamko iz člena 4(1) in (2).
      2.      Zavrnitev registracije mora zadevati vse znake, ki sestavljajo znamko. Lahko pa se omeji na enega ali več izdelkov, ki jim
         je znamka namenjena.

      3.      Bureau Benelux prijavitelja brez odlašanja pisno obvesti o tem, da namerava delno ali v celoti zavrniti registracijo, s tem
         da navede razloge in mu da možnost odgovora v roku, določenem v izvršilnem predpisu.

      4.      Če Bureau Benelux ugovorov zoper registracijo ne sporoči v določenem roku, se registracija delno ali v celoti zavrne. Bureau
         Benelux prijavitelja brez odlašanja o tem pisno obvesti, s tem da navede razloge in pouk o pravnih sredstvih zoper to odločitev
         iz člena 6b.

      5.      Zavrnitev registracije prijave za vse ali za del blaga povzroči delno ali popolno ničnost prijave. Ta ničnost ima učinke šele
         po poteku roka za pravna sredstva po členu 6b, če niso bila uporabljena, ali ko je zahteva za odredbo registracije pravnomočno
         zavrnjena.“

      11      V členu 6b LBM je določeno:

      „Prijavitelj lahko v dveh mesecih po obvestilu iz člena 6a, četrta alinea, na Cour d’appel de Bruxelles, Gerechtshof de la
         Haye ali Cour de Luxembourg vloži tožbo za pridobitev odredbe za registracijo prijave. Krajevno pristojno sodišče se določi
         po naslovu prijavitelja, naslovu zastopnika ali poštnem naslovu, navedenem ob prijavi.“

       Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      Libertel je družba s sedežem na Nizozemskem, katere glavna dejavnost je zagotavljanje mobilnih telekomunikacijskih storitev.

      13      BBM je za Kraljevino Belgijo, Veliko vojvodstvo Luksemburg in Kraljevino Nizozemsko pristojni organ na področju znamk. BBM
         je od 1. januarja 1996 pristojen za presojo, ali vsebujejo prijave znamk absolutne razloge za zavrnitev.

      14      Družba Libertel je 27. avgusta 1996 pri BBM prijavila oranžno barvo kot znamko za določene telekomunikacijsko proizvode in
         storitve, in sicer za proizvode iz razreda 9, to je telekomunikacijske naprave, ter za storitve iz razredov od 35 do 38, to
         je telekomunikacijske storitve ter dejansko, finančno in tehnično upravljanje s telekomunikacijskimi sredstvi.

      15      Obrazec prijave je v polju o navedbi videza znamke vseboval kvadrat oranžne barve, v polju o navedbi opisa znamke pa navedbo
         „oranžno“, ne da bi bila navedena kakršna koli oznaka barve.

      16      BBM je z dopisom z dne 21. februarja 1997 obvestil družbo Libertel o začasni zavrnitvi registracije tega znaka. Ocenil je,
         da ker družba Libertel ni dokazala, da bi prijavljeni znak, ki je sestavljen izključno iz oranžne barve, z uporabo pridobil
         razlikovalni učinek, ta znak nima nobenega razlikovalnega učinka v smislu člena 6a(1)(a) LBM.

      17      Družba Libertel je tej začasni zavrnitvi ugovarjala. BBM ji je, ker je ocenil, da zavrnitve ni treba ponovno obravnavati,
         z dopisom z dne 10. septembra 1997 vročil dokončno zavrnitev.

      18      Družba Libertel je v skladu s členom 6b LBM zoper to zavrnitev vložila tožbo na Gerechthof te ’s-Gravenhage (Nizozemska),
         ki jo je s sodbo z dne 4. junija 1998 zavrnilo.

      19      Družba Libertel je 3. avgusta 1998 na Hoge Raad der Nederlanden vložila kasacijsko pritožbo.

      20      Med obravnavanjem tega spora so se Hoge Raad postavila vprašanja glede pravilne uporabe člena 6a(1)(a) LBM in zato tudi glede
         razlage člena 3(1)(b) Direktive. Zato je Hoge Raad s sklepom z dne 23. februarja 2001 Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno
         odločanje:

      „1.      Ali ima lahko določena enostavna barva kot taka ali označena z mednarodno oznako za določene proizvode in storitve razlikovalen
         učinek v smislu člena 3(1)(b) Direktive?

      2.      V primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje:
      a)      v katerih okoliščinah se lahko določeni enostavni barvi prizna razlikovalni učinek v zgoraj navedenem smislu?
      b)      Ali lahko dejstvo, da se registracija zahteva za večje število proizvodov ali storitev, ali le za en določen proizvod ali
         eno storitev, ali za določeno skupino proizvodov ali storitev, spremeni odgovor na prvo vprašanje?

      3.      Ali je pri presoji razlikovalnega učinka, ki ga lahko ima neka določena barva kot znamka, treba preučiti, ali obstaja splošni
         interes, ki upravičuje, da bi ta barva ostala na voljo vsem, kot je to v primeru geografskih označb?

      4.      Ali se mora Bureau Benelux des Marques pri odgovoru na vprašanje, ali ima neki prijavljen znak razlikovalni učinek v smislu
         člena 3(1)(b) Direktive, omejiti na abstraktno presojo tega razlikovalnega učinka ali pa naj upošteva vse konkretne okoliščine
         zadeve, zlasti primere uporabe tega znaka in način njegove uporabe?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      21      S predhodnimi vprašanji, ki se nanašajo na člen 3 Direktive, se želi izvedeti, ali in, odvisno od primera, pod katerimi pogoji
         ima lahko barva kot taka brez omejitve v prostoru za določene proizvode ali storitve razlikovalni učinek.

      22      Za preučitev teh vprašanj je treba predhodno ugotoviti, ali lahko barva sama po sebi v smislu člena 2 Direktive sestavlja
         znamko.

      23      Zato mora barva kot taka izpolnjevati tri pogoje. Prvič, biti mora znak. Drugič, ta znak mora biti mogoče grafično predstaviti.
         Tretjič, ta znak mora biti tak, da je na njegovi podlagi mogoče razlikovati proizvode ali storitve enega podjetja od proizvodov
         drugih podjetij.

      24      Svet Evropske unije in Komisija sta pri sprejemanju Direktive podala skupno izjavo, vneseno v zapisnik Sveta, iz katere izhaja,
         da „menita, da člen 2 ne izključuje možnosti […] registracije kombinacije barv ali ene same barve kot znamke […], pod pogojem,
         da so ti znaki taki, da je na njihovi podlagi mogoče razlikovati proizvode in storitve nekega podjetja od proizvodov in storitev
         drugih podjetij (UL UUNT št. 5/96, str. 607).

      25      Vendar pa take izjave ni mogoče uporabiti pri razlagi neke določbe sekundarnega prava, ker se njena vsebina, kot je to v tej
         zadevi, ne izraža v nobenem delu besedila zadevne določbe in zato nima pravne veljave (sodbi z dne 26. februarja 1991 v zadevi
         Antonissen, C-292/89, Recueil, str. I-745, točka 18; in z dne 29. maja 1997 v zadevi VAG Sverige, C-329/95, Recueil, str.
         I-2675, točka 23). Svet in Komisija sta poleg tega v preambuli te izjave to omejitev izrecno priznala, ko sta navedla, da
         „ker spodaj navedena izjava Sveta in Komisije ni del zakonodajnega besedila, tudi ne prejudicira njegove razlage s strani
         Sodišča Evropskih skupnosti“.

      26      Zato mora Sodišče ugotoviti, ali je treba člen 2 Direktive razlagati tako, da lahko barva sama po sebi sestavlja znamko.

      27      V zvezi s tem je treba opozoriti, da ni mogoče domnevati, da je barva sama po sebi znak. Običajno je barva preprosto lastnost
         stvari. Vendar pa je lahko tudi znak. To je odvisno od konteksta, v katerem se barva uporablja. Barva sama po sebi je v zvezi
         z nekimi proizvodi ali storitvami vedno lahko znak.

      28      Poleg tega mora, kot je Sodišče že razsodilo, grafična predstavitev v smislu člena 2 Direktive omogočiti, da se lahko znak
         vidno predstavi, zlasti v obliki figur, linij ali znakov, tako da se ga da natančno opredeliti (sodba z dne 12. decembra 2002
         v zadevi Sieckmann, C-273/00, Recueil, str. I-11737, točka 46).

      29      Grafična predstavitev mora biti, da bi izpolnila svojo funkcijo v smislu člena 2 Direktive, jasna, natančna, sama po sebi
         popolna, lahko dostopna, razumljiva, trajna in objektivna (zgoraj navedena sodba Sieckmann, točke od 47 do 55).

      30      V tej zadevi se vprašanja, postavljena Sodišču, nanašajo na zahtevo za registracijo barve kot take, ki je barvni vzorec na
         ploski podlagi, besedni opis barve in/ali mednarodno priznana identifikacijska oznaka barve.

      31      Vendar pa barvni vzorec sam po sebi ne ustreza zahtevam iz točk 28 in 29 te sodbe.

      32      Natančneje, barvni vzorec se lahko sčasoma spremeni. Ne bi pa bilo mogoče izključiti tega, da lahko določeni nosilci omogočijo
         registracijo barve, ki se ne spreminja. Vendar pa drugi nosilci, zlasti papir, ne omogočajo trajne ohranitve barvnega odtenka.
         V takem primeru prijavljeni barvni odtenek ne bi bil trajen, kot se zahteva v skladu s členom 2 Direktive (glej zgoraj navedeno
         sodbo Sieckmann, točka 53).

      33      Iz tega izhaja, da prijava barvnega vzorca kot takega ne pomeni grafične predstavitve v smislu člena 2 Direktive.

      34      Nasprotno pa je besedni opis neke barve, če je oblikovan iz besed, ki so sestavljene iz znakov, njena grafična predstavitev
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Sieckmann, točka 70).

      35      Ni pa nujno, da besedni opis barve v vseh primerih izpolnjuje zahteve iz točk 28 in 29 te sodbe. To vprašanje je treba presoditi
         glede na okoliščine vsakega posamičnega primera.

      36      Povezava barvnega vzorca in njegovega besednega opisa je torej lahko grafična predstavitev v smislu člena 2 Direktive, pod
         pogojem, da je opis jasen, natančen, sam po sebi popoln, lahko dosegljiv, razumljiv in objektiven.

      37      Iz enakih razlogov kot v točki 34 te sodbe se lahko za opis barve z mednarodno priznano identifikacijsko oznako šteje, da
         je grafična predstavitev. Za te oznake je znano, da so natančne in trajne.

      38      Če barvni odtenek skupaj z besednim opisom ne izpolnjuje pogojev za grafično predstavitev iz člena 2 Direktive, zlasti ne
         natančnosti in trajnosti, se lahko taka pomanjkljivost, odvisno od primera, zapolni z dodatkom opisa barve z mednarodno priznano
         identifikacijsko oznako.

      39      Glede vprašanja, ali lahko neka barva kot taka razlikuje blago ali storitve enega podjetja od tistih drugega podjetja v smislu
         člena 2 Direktive, je treba presoditi, ali lahko barve kot take prenašajo natančne informacije, zlasti glede porekla blaga
         ali storitve, ali ne.

      40      V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav lahko barve posredujejo določene miselne povezave in vzbujajo občutke, so po značilnostih
         le malo primerne za sporočanje natančnih informacij. To so še toliko manj, ker se zaradi njihove privlačnosti običajno in
         pogosto uporabljajo v oglasih in pri trženju proizvodov in storitev, ne da bi prenašale kakršnokoli natančno sporočilo.

      41      Vendar ne bi bilo utemeljeno iz te dejanske ugotovitve sklepati, da barve kot take načeloma ne morejo biti take, da je na
         njihovi podlagi mogoče razlikovati proizvode ali storitve enega podjetja od proizvodov ali storitev drugih podjetij. Ni namreč
         izključeno, da obstajajo primeri, v katerih neka barva kot taka lahko služi kot označba porekla blaga ali storitev nekega
         podjetja. Zato bi bilo treba priznati, da so barve same po sebi lahko take, da je na njihovi podlagi mogoče razlikovati blago
         ali storitve enega podjetja od blaga in storitev drugih podjetij v smislu člena 2 Direktive.

      42      Iz zgoraj navedenega izhaja, da barva kot taka pod navedenimi pogoji lahko sestavlja znamko v smislu člena 2 Direktive.

      43      Glede na ugotovitve iz točk od 22 do 42 te sodbe je mogoče obravnavati vprašanja za predhodno odločanje.

       Tretje vprašanje
      44      Najprej je treba preučiti tretje vprašanje, s katerim predložitveno sodišče sprašuje, ali je pri presoji razlikovalnega učinka,
         ki ga lahko ima neka določena barva kot znamka, treba preučiti, ali obstaja splošni interes, ki upravičuje, da bi ta barva
         ostala na voljo vsem, kot je to v primeru geografskih označb.

      45      Na podlagi stališč, predstavljenih Sodišču, je s sodobnimi tehničnimi sredstvi mogoče razlikovati zelo veliko število barvnih
         odtenkov. To je sicer lahko res, vendar pa za obravnavano vprašanje ni upoštevno. Da bi ugotovili, ali se lahko barva kot
         taka registrira kot znamka, se je treba postaviti v položaj upoštevne javnosti.

      46      Ob neobstoju vsakršne nasprotne navedbe v predložitvenem sklepu je treba ugotoviti, da se postopek v glavni stvari nanaša
         na proizvode in storitve, ki so namenjene vsem potrošnikom. Zato je treba ugotoviti, da je v tej zadevi upoštevna javnost
         povprečen potrošnik, ki je običajno obveščen in razumno pozoren ter preudaren (glej sodbo z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd
         Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 26).

      47      Število barv, ki jih ta javnost lahko razlikuje, je majhno, ker ima le redko možnost neposredne primerjave med proizvodi različnih
         barvnih odtenkov. Iz tega izhaja, da je treba število dejansko razpoložljivih različnih barv kot morebitnih znamk, ki lahko
         razlikujejo proizvode ali storitve, šteti za majhno.

      48      V skladu z ustaljeno sodno prakso je pravo znamk bistven element sistema neizkrivljene konkurence, ki ga želi Pogodba ES vzpostaviti
         in ohranjati (glej sodbi z dne 17. oktobra 1990 v zadevi HAG II, C-10/89, Recueil, str. I-3711, točka 13; in z dne 23. februarja
         1999 v zadevi BMW, C-63/97, Recueil, str. I-905, točka 62). Pravice in pooblastila, ki jih znamka omogoča imetniku, je treba
         preučiti glede na ta cilj.

      49      Poleg tega registrirana znamka v skladu s členom 5(1) Direktive imetniku zagotavlja izključno pravico za določene proizvode
         ali storitve monopolizirati registrirani znak kot časovno neomejeno znamko.

      50      Možnost registracije neke znamke je lahko predmet omejitev na podlagi javnega interesa.

      51      Tako je treba različne razloge za zavrnitev registracije, naštete v členu 3 Direktive, razlagati glede na splošni interes,
         ki utemeljuje vsakega od njih (glej sodbo z dne 18. junija 2002 v zadevi Philips, C-299/99, Recueil, str. I-5475, točka 77).

      52      Glede člena 3(1)(c) Direktive je Sodišče priznalo, da je cilj te določbe splošni interes, ki zahteva, da lahko znake ali označbe
         tistih kategorij proizvodov ali storitev, katerih registracija se zahteva, prosto uporabljajo vsi (sodbi z dne 4. maja 1999
         v zadevi Windsurfing Chiemsee, C-108/97 in C-109/97, Recueil, str. I-2779, točka 25; in z dne 8. aprila 2003 v zadevi Linde
         in drugi, od C-53/01 do C-55/01, Recueil, str. 3161, točka 73).

      53      Poleg tega, glede člena 3(1)(e) Direktive je Sodišče že odločilo, da je cilj te določbe splošni interes, ki zahteva, da lahko
         neko obliko, katere bistvene lastnosti ustrezajo tehnični funkciji, za katero je bila izbrana, prosto uporabljajo vsi (zgoraj
         navedeni sodbi Philips, točka 80, ter Linde in drugi, točka 72).

      54      Glede registracije samih barv kot znamk brez omejitve v prostoru, je posledica majhnega števila dejansko razpoložljivih barv
         to, da lahko majhno število registracij kot znamk za storitve ali proizvode izčrpa vso paleto razpoložljivih barv. Tako širok
         monopol ni združljiv s sistemom neizkrivljene konkurence, zlasti ker bi lahko omogočil nezakonito konkurenčno prednost v korist
         enega samega gospodarskega subjekta. Prav tako ne bi bilo skladno z gospodarskim razvojem in spodbujanjem podjetniške pobude,
         če bi že ustanovljeni subjekti lahko v svojo korist in v škodo novih subjektov registrirali vse dejansko razpoložljive barve.

      55      Na področju prava Skupnosti o znamkah je treba torej priznati splošen interes, da se neupravičeno ne omejuje razpoložljivost
         barv drugim subjektom, ki ponujajo take proizvode ali storitve, kot so ti, za katere se zahteva registracija.

      56      Večje kot je število proizvodov ali storitev, za katere se zahteva registracija znamke, več je možnosti, da se izključna pravica,
         ki bi jo podelila znamka, pokaže kot pretirana in tako posega v sistem neizkrivljene konkurence in splošni interes, da se
         neupravičeno ne omejuje razpoložljivost barv drugim subjektom, ki ponujajo take proizvode ali storitve, kot so ti, za katere
         se zahteva registracija.

      57      Komisija je v svojih stališčih navajala, da je ideja, da bi morali določeni znaki ostati dostopni in torej ne bi mogli uživati
         varstva, izražena v členu 6 Direktive, ne pa v njenih členih 2 in 3. Tega argumenta ni mogoče sprejeti.

      58      Člen 6 Direktive se namreč nanaša na omejitve učinkov znamke, ko je ta že registrirana. Argument Komisije izhaja iz tega,
         da je pri presoji zahteve za registracijo nadzor nad razlogi za zavrnitev v skladu s členom 3 Direktive omejen na minimum,
         ker je mogoče tveganje, da bi si lahko subjekti prilastili določene znake, ki naj bi bili ostali dostopni, v fazi začetka
         učinkovanja registrirane znamke nevtralizirati z omejitvami iz člena 6. Ta utemeljitev v bistvu pomeni, da se v trenutku registracije
         znamke pristojnemu organu odvzame pristojnost za presojo razlogov za zavrnitev iz člena 3 Direktive in se prenese na sodišča,
         ki so pristojna za zagotavljanje konkretnega izvrševanja pravic, ki jih znamka zagotavlja.

      59      Ta pristop ni združljiv s sistemom Direktive, ki temelji na predhodnem in ne na naknadnem nadzoru registracije. Nič v Direktivi
         ne daje podlage za tak sklep glede njenega člena 6. Nasprotno, število in podrobnost ovir za registracijo iz členov 2 in 3
         Direktive, kot tudi številne možnosti pravnih sredstev v primeru zavrnitve, kažejo na to, da izvedena presoja ob zahtevi za
         registracijo ne bi smela biti minimalna. Ta presoja mora biti stroga in popolna, da se bi tako izognili neupravičeni registraciji
         znamk. Kot je Sodišče že razsodilo, je treba zaradi pravne varnosti in dobrega upravljanja zagotoviti, da se znamke, katerih
         uporaba bi bila lahko uspešno izpodbijana pred sodišči, ne registrirajo (sodba z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97,
         Recueil, str. I-5507, točka 21).

      60      Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je za presojo razlikovalnega učinka, ki ga ima lahko neka določena barva
         kot znamka, treba upoštevati splošni interes, da se neupravičeno ne omejuje razpoložljivost barv drugim subjektom, ki ponujajo
         take proizvode ali storitve, kot so tisti, za katere se zahteva registracija.

       Prvo vprašanje in drugo vprašanje, točka a
      61      S prvim vprašanjem in drugim vprašanjem, točka a, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali in, odvisno od primera, pod
         katerimi pogoji se lahko neki barvi kot taki prizna razlikovalni učinek v smislu člena 3(1)(b) in (3) Direktive.

      62      V skladu z ustaljeno sodno prakso je temeljna funkcija znamke, da potrošnikom ali končnim uporabnikom zagotovi identifikacijo
         porekla proizvoda ali storitve, zajete z znamko, tako da jim brez možnosti zmede omogoča razlikovati ta proizvod ali storitev
         od tistih, ki imajo drugačen izvor (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Canon, točka 28; in sodbo z dne 4. oktobra 2001 v zadevi
         Merz & Krell, C-517/99, Recueil, str. I-6959, točka 22). Znamka mora označevati, da zadevni proizvodi ali storitve izhajajo
         iz določenega podjetja. V zvezi s tem je treba hkrati upoštevati običajno uporabo znamk kot označbo porekla v zadevnem sektorju
         in zaznavanje upoštevne javnosti.

      63      Upoštevno javnost, kot je opredeljena v točki 46 te sodbe, predstavlja povprečen potrošnik, ki je običajno obveščen in razumno
         pozoren ter preudaren.

      64      Upoštevati je treba, da ima povprečen potrošnik le redko priložnost neposredno primerjati znamke in se mora zanašati na nepopolno
         predstavo, ki jo ima v spominu (glej v različnih kontekstih zgoraj navedeno sodbo Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 26; in sodbo
         z dne 20. marca 2003 v zadevi LTJ Diffusion, C-291/00, str. I-2799, točka 52).

      65      Zaznavanje upoštevne javnosti ni nujno enako v primeru znaka, ki ga sestavlja barva sama po sebi, in v primeru besedne ali
         figurativne znamke, ki jo sestavlja znak, neodvisen od videza proizvoda, ki ga znamka opisuje. Čeprav namreč javnost običajno
         takoj prepozna besedne ali figurativne znamke kot znake, ki opredeljujejo poreklo blaga, pa to ne velja v primeru, v katerem
         se znak pomeša z videzom proizvoda, za katerega se zahteva registracija znaka kot znamke. Potrošniki porekla proizvoda običajno
         ne domnevajo na podlagi njegove barve ali embalaže ob neobstoju kakršnihkoli grafičnih ali besednih elementov, saj se barva
         kot taka v okviru trenutnih trgovinskih običajev načeloma ne uporablja kot sredstvo identifikacije. Barva kot taka običajno
         nima lastnosti, ki bi razlikovale proizvode določenega podjetja od drugih.

      66      V primeru barve kot take se obstoj razlikovalnega učinka, neodvisnega od njene uporabe, lahko doseže le v izjemnih okoliščinah,
         zlasti ko je število proizvodov ali storitev, za katere je prijavljena znamka, zelo omejeno in je upoštevni trg zelo specifičen.

      67      Čeprav pa neka barva kot taka ab initio nima razlikovalnega učinka v smislu člena 3(1)(b) Direktive, lahko tak učinek v zvezi s proizvodi ali storitvami, za katere
         se zahteva registracija znamke, v skladu z odstavkom 3 navedenega člena pridobi z uporabo. Tak razlikovalen učinek se lahko
         pridobi zlasti prek običajnega poteka seznanjanja upoštevne javnosti. V takem primeru mora pristojni organ celovito presoditi
         vse elemente, s katerimi je mogoče dokazati, da je znamka postala taka, da je na njeni podlagi mogoče identificirati zadevni
         proizvod, kot da izhaja iz določenega podjetja, in se zato razlikuje od proizvodov drugih podjetij (zgoraj navedena sodba
         Windsurfing Chiemsee, točka 49).

      68      Na prvo vprašanje za predhodno odločanje je torej treba odgovoriti, da ima lahko barva kot taka in brez omejitve v prostoru
         za določene proizvode in storitve razlikovalni učinek v smislu člena 3(1)(b) in (3) Direktive, pod pogojem, da jo je mogoče
         jasno, natančno, samo po sebi popolno, lahko dostopno, razumljivo, trajno in objektivno grafično predstaviti. Navedenega pogoja
         ni mogoče izpolniti s preprosto reprodukcijo zadevne barve na papirju, ampak tako, da se ta barva označi z mednarodno priznano
         identifikacijsko oznako.

      69      Na drugo vprašanje za predhodno odločanje, točka a, je treba odgovoriti, da se barvi kot taki lahko prizna razlikovalni učinek
         v smislu člena 3(1)(b) in (3) Direktive, pod pogojem, da je v zvezi z zaznavanjem upoštevne javnosti na njeni podlagi mogoče
         identificirati proizvode ali storitve, za katere se registracija zahteva, kot da izhajajo iz določenega podjetja, in se razlikujejo
         od proizvodov ali storitev drugih podjetij.

       Drugo vprašanje, točka b
      70      Z drugim vprašanjem, točka b, predložitveno sodišče sprašuje, ali je dejstvo, da se registracija barve kot take kot znamke
         zahteva za večje število proizvodov ali storitev, ali le za en določen proizvod ali eno storitev, ali za določeno skupino
         proizvodov ali storitev, upoštevno za presojo, ali ima ta barva razlikovalni učinek v smislu člena 3(1)(b) Direktive.

      71      Ob upoštevanju ugotovitev iz točk 56, 66 in 67 te sodbe je treba na drugo vprašanje za predhodno odločanje, točka b, odgovoriti,
         da je dejstvo, da se registracija barve kot take kot znamke zahteva za večje število proizvodov ali storitev, ali le za en
         določen proizvod ali eno storitev, ali za določeno skupino proizvodov ali storitev, skupaj z drugimi okoliščinami te zadeve
         upoštevno za presojo razlikovalnega učinka barve, katere registracija se zahteva, in za presojo, ali bi njena registracija
         nasprotovala splošnemu interesu, da se neupravičeno ne omejuje razpoložljivost barv drugim subjektom, ki ponujajo take proizvode
         ali storitve, kot so tiste, za katere se zahteva registracija.

       Četrto vprašanje
      72      S četrtim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali mora organ, pristojen za registracijo znamk, pri presoji
         vprašanja, ali ima znamka razlikovalni učinek v smislu člena 3(1)(b) in 3 Direktive, opraviti abstraktno ali konkretno presojo
         z upoštevanjem vseh konkretnih okoliščin zadeve, zlasti način, kako se je uporabljala ta znamka.

      73      Prvič, ugotoviti je treba, da je v dvanajsti uvodni izjavi Direktive določeno, da „vse države članice Skupnosti zavezuje Pariška
         konvencija za varstvo industrijske lastnine“ in „da je nujno, da se določbe te direktive popolnoma ujemajo z določbami Pariške
         konvencije“.

      74      V členu 6 quinquies (C)(1) Pariške konvencije pa je določeno, da se morajo „pri presoji, ali je znamka primerna za varstvo, […] upoštevati vse
         dejanske okoliščine, zlasti za trajanje njene uporabe.“

      75      Drugič, registracija nekega znaka kot znamke se vedno zahteva v zvezi s proizvodi ali storitvami, navedenimi v zahtevi za
         registracijo. Tako je razlikovalni učinek znamke treba presoditi, po eni strani, v zvezi s proizvodi ali storitvami, za katere
         se zahteva registracija, po drugi strani pa v zvezi z zaznavanjem upoštevne javnosti.

      76      Kadar se mora organ, pristojen za registracijo znamk, prepričati, da znak ni brez razlikovalnega učinka glede proizvodov ali
         storitev podjetja, ki je zahtevalo njegovo registracijo kot znamko, tega ne bo presojal abstraktno, ampak bo morala biti ta
         presoja nujno konkretna. Pri navedeni presoji je treba upoštevati vse upoštevne okoliščine zadeve, skupaj z, odvisno od primera,
         načinom, kako se je ta znak, za katerega se zahteva registracija kot znamke, uporabljal.

      77      Na četrto vprašanje za predhodno odločanje je treba torej odgovoriti, da mora organ, pristojen za registracijo znamk, vprašanje,
         ali ima neka znamka razlikovalni učinek v smislu člena 3(1)(b) in (3) Direktive, presoditi konkretno, ob upoštevanju vseh
         okoliščin zadeve, zlasti načina, kako se je ta znamka uporabljala.

       Stroški
      78      Stroški nizozemske vlade, vlade Združenega kraljestva in Komisije, ki so Sodišču predložile stališča, se ne morejo povrniti.
         Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred nacionalnim sodiščem, odloči o stroških
         to sodišče.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      pri odločanju o vprašanjih, ki mu jih je predložilo Hoge Raad der Nederlanden s sklepom z dne 23. februarja 2001, razsodilo:
      1)      Barva kot taka in brez omejitve v prostoru ima lahko za določene proizvode in storitve razlikovalni učinek v smislu člena
            3(1)(b) in (3) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonov držav članic v zvezi z blagovnimi
            znamkami pod pogojem, da jo je mogoče jasno, natančno, samo po sebi popolno, lahko dostopno, razumljivo, trajno in objektivno
            grafično predstaviti. Navedenega pogoja ni mogoče izpolniti s preprosto reprodukcijo zadevne barve na papirju, ampak tako,
            da se ta barva označi z mednarodno priznano identifikacijsko oznako.
      2)      Pri presoji razlikovalnega učinka, ki ga ima lahko neka določena barva kot znamka, je treba upoštevati splošni interes, da
            se neupravičeno ne omejuje razpoložljivost barv drugim subjektom, ki ponujajo take proizvode ali storitve, kot so ti, za katere
            se zahteva registracija.
      3)      Barvi kot taki se lahko prizna razlikovalni učinek v smislu člena 3(1)(b) in (3) Direktive 89/104, pod pogojem, da je glede
            na zaznavanje upoštevne javnosti na njeni podlagi mogoče identificirati proizvode ali storitve, za katere se registracija
            zahteva, kot da izhajajo iz nekega določenega podjetja in se razlikujejo od proizvodov ali storitev drugih podjetij.
      4)      Dejstvo, da se registracija barve kot take kot znamke zahteva za večje število proizvodov ali storitev ali le za en določen
            proizvod ali eno storitev ali za določeno skupino proizvodov ali storitev, je skupaj z drugimi okoliščinami te zadeve upoštevno
            za presojo razlikovalnega učinka barve, katere registracija se zahteva, in za presojo, ali bi njena registracija nasprotovala
            splošnemu interesu, da se neupravičeno ne omejuje razpoložljivost barv drugim subjektom, ki ponujajo take proizvode ali storitve,
            kot so ti, za katere se zahteva registracija.
      5)      Vprašanje, ali ima neka znamka razlikovalni učinek v smislu člena 3(1)(b) in (3) Direktive 89/104, mora organ, pristojen za
            registracijo znamk, presoditi konkretno, ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve, zlasti načina, kako se je ta znamka uporabljala.

               Puissochet

               Wathelet

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               Jann

               Macken

               von Bahr

               Cunha Rodrigues

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 6. maja 2003.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. septembra 2007.#Wilhelm Pelle in Ernst-Reinhard Konrad proti Svetu Evropske unije in Komisija Evropskih skupnosti.#Nepogodbena odgovornost - Mleko - Dodatna dajatev - Referenčna količina - Uredba (EGS) št. 2187/93 - Odškodnina za pridelovalce - Zadržanje zastaralnega roka.#Združeni zadevi T-8/95 in T-9/95.

text:
      Združeni zadevi T-8/95 in T-9/95
      Wilhelm Pelle in Ernst-Reinhard Konrad
      proti
      Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti
      „Nepogodbena odgovornost – Mleko – Dodatna dajatev – Referenčna količina – Uredba (EGS) št. 2187/93 – Odškodnina za pridelovalce – Zadržanje zastaralnega roka“
      Povzetek sodbe
      1.      Odškodninska tožba – Zastaralni rok – Izhodišče
      (člena 235 ES in 288, drugi odstavek, ES; Statut Sodišča, člen 43 (postal člen 46 Statuta Sodišča); uredbi Sveta št. 1078/77
            in št. 857/84)
      2.      Odškodninska tožba – Zastaralni rok – Pretrganje
      (člena 230 ES in 232 ES; Statut Sodišča, člen 43 (postal člen 46 Statuta Sodišča); uredbe Sveta št. 1078/77, št. 857/84 in
            št. 2187/93; Obvestilo Sveta in Komisije 92/C 198/04)
      3.      Postopek – Roki za pritožbe – Prekluzija
      1.      Zastaralni rok za tožbe, vložene proti Skupnostim na področju nepogodbene odgovornosti, iz člena 43 Statuta Sodišča (postal
         člen 46 Statuta Sodišča) ne začne teči, dokler niso izpolnjeni vsi pogoji, ki se zahtevajo za obveznost povračila, in zlasti
         v primerih, v katerih odgovornost izhaja iz zakonodajnega akta, dokler ne nastanejo škodljive posledice tega akta, pri čemer
         so ti pogoji povezani z nezakonitim ravnanjem institucij Skupnosti, resničnostjo škode in obstojem vzročne zveze med zatrjevanim
         ravnanjem in utrpelo škodo.

      Škoda zaradi nezmožnosti izkoriščanja s strani pridelovalca mleka referenčne količine nastane na dan, ko naj bi zadevni pridelovalec
         po prenehanju obveznosti netrženja iz Uredbe št. 1078/77 začel ponovno dobavljati mleko, ne da bi moral plačati dodatno dajatev,
         če mu dodelitev referenčne količine ni bila zavrnjena. Pogoji za vložitev odškodninske tožbe proti Skupnostim so bili torej
         izpolnjeni na ta datum.

      (Glej točki 61 in 62.)
      2.      V skladu s členom 43 Statuta Sodišča (postal člen 46 Statuta Sodišča) se zastaranje pretrga z vložitvijo tožbe pri enem od
         sodišč Skupnosti ali s poprejšnjim uveljavljanjem zahtevka proti pristojni instituciji Skupnosti, pri čemer v zadnjem primeru
         pretrganje zastaranja učinkuje le, če se po zahtevku v roku iz člena 230 ES ali člena 232 ES vloži tožba.

      3.      Posledica Obvestila Sveta in Komisije v zvezi s poznejšim sprejetjem Uredbe št. 2187/93, ki določa odškodnino, namenjeno zadevnim
         pridelovalcem, s katero sta se instituciji zavezali odpovedati sklicevanju na ugovor zastaranja proti določenim pridelovalcem
         do določitve podrobnih praktičnih pravil v zvezi z odškodnino zadevnih pridelovalcev, ni, da začne teči novi petletni zastaralni
         rok, izračunan od datuma, ko se ta samoomejitev konča. Vendar ta odpoved in predhodna korespondenca, opravljena po predhodnih
         odškodninskih zahtevkih, vplivata na izračun zastaralnega roka. Zadržanje zastaralnega roka zaradi enostranske odpovedi institucij
         sklicevanju na ugovor zastaranja iz tega obvestila in morda tudi iz predhodnega dopisovanja namreč učinkuje ne glede na to,
         kdaj je tožeča stranka vložila odškodninsko tožbo pri Sodišču prve stopnje.

      Prednost brezpogojnega zadržanja zastaranja na podlagi enostranske odpovedi toženih institucij sklicevanju na ugovor zastaranja
         ni omejena le na pridelovalce, ki niso vložili zahtevka v smislu člena 10(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93. Obstoj
         ali neobstoj takega zahtevka se upošteva le zato, da se določi končni datum zadržanja zastaranja, ki je posledica te odpovedi,
         ki je odvisna od tega, ali je bil vložen zahtevek.

      (Glej točke 67, 69, od 71 do 73 in 76.)
      4.      V okviru ureditve Skupnosti v zvezi z roki za tožbo je treba pojem upravičena zmota razlagati restriktivno in tako, da se
         lahko nanaša le na izredne okoliščine, v katerih je lahko že ravnanje zadevnih institucij ali njihovo ravnanje v določeni
         meri povzročilo dopustno zmedo dobroverne zadevne stranke, ki je izkazala potrebno skrbnost, ki se zahteva od obveščenega
         gospodarskega subjekta. V teh okoliščinah se uprava namreč ne more sklicevati na to, da je kršila načela pravne varnosti in
         zaupanja v pravo, iz česar izhaja strankina zmota.

      (Glej točko 93.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 27. septembra 2007(*)

      „Nepogodbena odgovornost – Mleko – Dodatna dajatev – Referenčna količina – Uredba (EGS) št. 2187/93 – Odškodnina za pridelovalce – Zadržanje zastaralnega roka“
      V združenih zadevah T-8/95 in T-9/95,
      Wilhelm Pelle, stanujoč v Kluse-Ahlenu (Nemčija),

      Ernst-Reinhard Konrad, stanujoč v Löllbachu (Nemčija),

      ki ju zastopajo B. Meisterernst, M. Düsing, D. Manstetten, F. Schulze in W. Haneklaus, odvetniki,
      tožeči stranki,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki so ga najprej zastopali A. Brautigam in A.-M. Colaert, nato A.-M. Colaert, zastopniki,

      in
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki sta jo najprej zastopala D. Booß in M. Niejahr, zastopnika, nato T. van Rijn in M. Niejahr, najprej skupaj s H.-J. Rabe,
         G. Berrisch in M. Núñez-Müller,

      toženi stranki,
      zaradi odškodninskih zahtevkov na podlagi člena 178 Pogodbe ES (sedaj člen 235 ES) in člena 215, drugi odstavek, Pogodbe ES
         (sedaj člen 288, drugi odstavek, ES) za škodo, ki sta jo domnevno utrpeli tožeči stranki zaradi uporabe Uredbe Sveta št. 857/84
         z dne 31. marca 1984 o sprejetju splošnih pravil za uporabo dajatve iz člena 5c Uredbe (EGS) št. 804/68 v sektorju mleka in
         mlečnih proizvodov (UL L 90, str. 13), kot je bila dopolnjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1371/84 z dne 16. maja 1984 o določitvi
         podrobnih pravil za uporabo dodatne dajatve iz člena 5c Uredbe (EGS) št. 804/68 (UL L 132, str. 11),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik senata, M. E. Martins Ribeiro in K. Jürimäe, sodnici,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. januarja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
       Sistem referenčnih količin
      1        Uredba Sveta (EGS) št. 1078/77 z dne 17. maja 1977 o uvedbi sistema premij za netrženje mleka in mlečnih proizvodov in za
         preusmeritev mlečnih čred (UL L 131, str. 1) je določila izplačilo premije za netrženje ali premije za preusmeritev za pridelovalce,
         ki so sprejeli obveznost, da v obdobju netrženja petih let ne bodo prodajali mleka ali mlečnih izdelkov, ali da bodo v štiriletnem
         preusmeritvenem obdobju črede preusmerili iz mlečnih krav v krave za zakol.

      2        Pridelovalci mleka, ki so sprejeli obveznost netrženja na podlagi Uredbe št. 1078/77, se ponavadi imenujejo „pridelovalci
         SLOM“, ta kratica pa izhaja iz nizozemskega izraza „slachten en omschakelen“ (klati in preusmeriti), s katerim so opisane
         njihove obveznosti v okviru sistema netrženja ali preusmeritve.

      3        Z Uredbo Sveta (EGS) št. 856/84 z dne 31. marca 1984 o spremembi Uredbe (EGS) št. 804/68 o skupni organizaciji trgov v sektorju
         mleka in mlečnih izdelkov (UL L 90, str. 10) in Uredbo (EGS) št. 857/84 z dne 31. marca 1984 o splošnih pravilih za uporabo
         dajatve iz člena 5c Uredbe (EGS) št. 804/68 v sektorju mleka in mlečnih izdelkov (UL L 90, str. 13) je bila s 1. aprilom 1984
         uvedena dodatna dajatev na količine dobavljenega mleka, ki so prekoračile referenčno količino, ki jo je bilo treba določiti
         za vsakega odkupovalca v okviru skupne količine, zagotovljene v vsaki državi članici. Referenčna količina, izvzeta iz dodatne
         dajatve, je bila enaka količini mleka ali ekvivalenta mleka, ki jo je dobavil pridelovalec ali jo je na podlagi formule, ki
         jo izbere država, kupila mlekarna med referenčnim letom, ki je bilo za Zvezno republiko Nemčijo leto 1983.

      4        Podrobna pravila za uporabo dodatne dajatve iz člena 5c Uredbe Sveta (EGS) št. 804/68 z dne 27. junija 1968 o organizaciji
         trgov v sektorju mleka in mlečnih izdelkov (UL L 148, str. 13) so bila določena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1371/84 z dne
         16. maja 1984 (UL L 132, str. 11).

      5        Pridelovalci, ki zaradi obveznosti na podlagi Uredbe št. 1078/77 v referenčnem letu, ki ga je določila zadevna država članica,
         niso oddajali mleka, so bili izključeni iz dodelitve referenčne količine.

      6        S sodbama z dne 28. aprila 1988 v zadevi Mulder (120/86, Recueil, str. 2321, v nadaljevanju: sodba Mulder I) in Von Deetzen
         (170/86, Recueil, str. 2355) je Sodišče Uredbo št. 857/84, kot je bila dopolnjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1371/84, razglasilo
         za neveljavno, ker ni določala dodelitve referenčne količine za pridelovalce, ki z izvršitvijo obveznosti, sprejete na podlagi
         Uredbe št. 1078/77, niso dobavili mleka v referenčnem letu, ki ga je določila zadevna država članica.

      7        Na podlagi zgoraj v točki 6 navedenih sodb Mulder I in von Deetzen je Svet 20. marca 1989 sprejel Uredbo (EGS) št. 764/89
         o spremembi Uredbe št. 857/84 (UL L 84, str. 2), ki je začela veljati 29. marca 1989, da bi kategoriji pridelovalcev iz teh
         sodb omogočil dodelitev posebne referenčne količine, ki znaša 60 % njihove pridelave v dvanajstih mesecih pred njihovo zavezo
         na podlagi Uredbe št. 1078/77, da ne bodo prodajali mleka ali da bodo preusmerili vzrejo.

      8        Pridelovalci, ki so sprejeli obveznost netrženja ali preusmeritve in so ob uporabi Uredbe št. 764/89 prejeli „posebno“ referenčno
         količino, se imenujejo „pridelovalci SLOM I“.

       Ureditev odškodnin in zastaranja
      9        Sodišče je z vmesno sodbo z dne 19. maja 1992 v zadevi Mulder in drugi proti Svetu in Komisiji (C-104/89 in C-37/90, Recueil,
         str. I-3061, v nadaljevanju: sodba Mulder II) razsodilo, da je Skupnost odgovorna za škodo, ki so jo utrpeli nekateri pridelovalci
         mleka, ki so sprejeli obveznost na podlagi Uredbe št. 1078/77 in jim je bilo potem onemogočeno prodajati mleko zaradi uporabe
         Uredbe št. 857/84, kot je bila dopolnjena z Uredbo 1371/84. Sodišče je stranki pozvalo k sporazumni določitvi zneskov za plačilo
         škode.

      10      Zaradi te sodbe sta Svet in Komisija v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 5. avgusta 1992 objavila Obvestilo 92/C 198/04
         (UL C 198, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo z dne 5. avgusta 1992). To obvestilo navaja:

      „Zaradi sodbe [Mulder II, navedene zgoraj v točki 9] […] institucije Skupnosti menijo, da je treba zainteresiranim osebam
         nujno sporočiti naslednje:

      1. Sodišče je priznalo, da je Skupnost na podlagi člena [288 ES] nepogodbeno odgovorna glede vsakega pridelovalca, kot je
         opredeljen v členu 12(c) Uredbe (EGS) št. 857/84, ki je utrpel popravljivo škodo v smislu zgoraj navedene sodbe, ker zaradi
         udeležbe v ureditvi, ki jo je vzpostavila Uredba (EGS) št. 1078/77, ni mogel pravočasno prejeti mlečne kvote, ter ki dejansko
         ustreza merilom in pogojem, ki izhajajo iz te sodbe.

      2. Institucije se glede vseh pridelovalcev iz točke 1 do izteka roka iz točke 3 odpovedujejo sklicevanju na ugovor zastaranja
         iz določb člena 43 Statuta Sodišča (sedaj člen 46 Statuta Sodišča), ker pravica do odškodnine na datum objave tega obvestila v Uradnem listu Evropskih skupnosti ali na datum, ko se je pridelovalec že obrnil na eno od institucij, še ni zastarala.

      3. Da bo imela sodba [Mulder II, navedena zgoraj v točki 9] polni učinek, bodo institucije sprejele praktična pravila za izplačilo
         odškodnine zadevnim osebam, skupaj z vprašanjem obresti.

      Institucije bodo določile, pri katerih organih in v kakšnem roku bo treba vložiti zahtevke. Pridelovalcem se zagotovi, da
         možnost uveljavljanja njihovih pravic ne bo v ničemer prizadeta, če pred začetkom tega roka pri institucijah Skupnosti ali
         nacionalnih organih ne vložijo zahtevkov.“

      11      Zaradi obvestila z dne 5. avgusta 1992 je Svet sprejel Uredbo (EGS) št. 2187/93 z dne 22. julija 1993 o ponudbi odškodnine
         določenim pridelovalcem mleka ali mlečnih izdelkov, ki jim je bilo opravljanje dejavnosti začasno preprečeno (UL L 196, str.
         6). Ta Uredba je za pridelovalce, ki so prejeli dokončno posebno referenčno količino, določila ponudbo pavšalne odškodnine
         za škodo, ki so jo utrpeli zaradi uporabe ureditve, na katero se nanaša zgoraj v točki 9 navedena sodba Mulder II.

      12      Člen 10(2) Uredbe št. 2187/93 določa:

      „Pridelovalec naslovi svoj [odškodninski] zahtevek na pristojni [nacionalni] organ. Zahtevek pridelovalca je treba predložiti
         pristojnemu organu najkasneje 30. septembra 1993, sicer se zavrne.

      Zastaralni rok iz člena 43 Statuta Sodišča začne glede vseh pridelovalcev teči od datuma iz prvega pododstavka, če zahtevek
         iz prvega pododstavka ni bil predložen pred tem datumom, razen če tožba, vložena pri Sodišču v skladu s členom 43 Statuta,
         ni pretrgala zastaranja.“

      13      Člen 14, prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 določa:

      „Pristojni organ iz člena 10 ponudi pridelovalcu v imenu in za račun Sveta in Komisije v roku največ štirih mesecev od prejema
         zahtevka odškodnino […]“

      14      Člen 14, tretji pododstavek, Uredbe št. 2187/93 določa:

      „Posledica zavrnitve ponudbe v dveh mesecih od njenega prejema je, da ponudba v prihodnosti zadevnih institucij Skupnosti
         ne zavezuje več.“

      15      Člen 43 Statuta Sodišča (v nadaljevanju: Statut Sodišča) določa:

      „Tožbe proti Skupnosti v zadevah, ki izhajajo iz nepogodbene odgovornosti, zastarajo po petih letih od nastanka dogodka, na
         katerem ta temelji. Zastaranje se pretrga, če se pred Sodiščem vloži tožba ali če je oškodovanec predhodno naslovil svojo
         zahtevo na pristojno institucijo Skupnosti. V tem primeru je treba vložiti tožbo v roku dveh mesecev iz člena 230 [ES] […];
         določbe člena 232, drugi pododstavek, [ES] se uporabljajo glede na posamičen primer.“

       Dejansko stanje
      16      Tožeči stranki sta pridelovalca mleka v Nemčiji. V skladu z Direktivo št. 1078/77 sta sprejeli obveznost netrženja, ki je
         za tožečo stranko v zadevi T-8/95 prenehala 1. marca 1985, za tožečo stranko v zadevi T-9/95 pa 30. junija 1984. Kot pridelovalca
         SLOM sta na podlagi Uredbe št. 764/89 prejela posebno referenčno količino.

      17      Tožeča stranka v zadevi T-8/95 je z dopisom z dne 23. decembra 1991, naslovljenim na toženi instituciji, od Skupnosti zahtevala
         svoje pravice do odškodnine. Tožeča stranka v zadevi T-9/95 je storila enako z dopisom z dne 4. decembra 1990. Svet z dopisoma
         z dne 13. januarja 1992 (zadeva T-8/95) in z dne 20. decembra 1990 (zadeva T-9/95) ter Komisija z dopisoma z dne 16. januarja
         1992 (zadeva T-8/95) in z dne 19. decembra 1990 (zadeva T-9/95) sta tožečima strankama zavrnila plačilo odškodnine. Toženi
         instituciji sta v teh dopisih izjavili, da sta se do izteka trimesečnega roka po objavi zgoraj v točki 9 navedene sodbe Mulder
         II v Uradnem listu Evropskih Skupnosti pripravljeni odpovedati sklicevanju na ugovor zastaranja. Vendar ta časovno omejena
         odpoved velja le za zahtevke, ki na datum zgoraj navedenih dopisov še niso bili zastarani.

      18      Tožeči stranki sta po sprejetju Uredbe št. 2187/93 pri pristojnem nemškem organu vložili odškodninska zahtevka na podlagi
         člena 10(2), prvi pododstavek, navedene uredbe.

      19      Nemški organ je z dopisoma z dne 17. decembra 1993 (zadeva T-8/95) in z dne 2. decembra 1993 (zadeva T-9/95) na podlagi člena
         14, prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 tožečima strankama poslal ponudbi pavšalne odškodnine v imenu in na račun Skupnosti.

      20      Tožeči stranki sta pustili, da se je dvomesečni rok, določen v členu 14, tretji pododstavek, Uredbe št. 2187/93 iztekel. Ponudbi
         odškodnine, navedeni v prejšnji točki, sta bili tako implicitno zavrnjeni.

       Postopek
      21      Tožeči stranki sta 23. januarja 1995 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložili tožbi.

      22      Sodišče prve stopnje je s sklepom prvega senata z dne 3. julija 1995 prekinilo postopka do razglasitve sodbe Sodišča v zadevi
         Mulder in drugi proti Svetu in Komisiji (C-104/89 in C-37/90). S sodbo Sodišča z dne 27. januarja 2000 v zadevi Mulder in
         drugi proti Svetu in Komisiji (C-104/89 in C-37/90, Recueil, str. I-203) se je postopek nadaljeval.

      23      S sklepom predsednika prvega senata z dne 6. julija 1995 so bile zadeve T-366/94, T-3/95, T-7/95, T-8/95, T-9/95, T-14/95,
         T-16/95, T-20/95, T-22/95, T-100/95, T-120/95 in T-124/95 združene. Zadeve T-366/94, T-3/95, T-7/95, T-14/95, T-16/95, T-20/95,
         T-22/95, T-100/95, T-120/95 in T-124/95 so bile medtem izbrisane iz vpisnika Sodišča prve stopnje.

      24      Sodišče prve stopnje je s sklepom četrtega senata z dne 10. aprila 2000 prekinilo postopke do razglasitve sodbe Sodišča prve
         stopnje v zadevi Rudolph proti Svetu in Komisiji (T-187/94). S sodbo Sodišča prve stopnje z dne 7. februarja 2002 v zadevi
         Rudolph proti Svetu in Komisiji (T-187/94, Recueil, str. II-367) se je postopek nadaljeval.

      25      Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne 2. junija 2003 odločilo, da se ti zadevi odstopita v odločanje senatu, sestavljenemu
         iz treh sodnikov, v obravnavani zadevi prvemu senatu.

      26      Po spremembi sestave senata Sodišča prve stopnje je bil sodnik poročevalec razporejen v peti senat. Obravnavani zadevi sta
         bili torej dodeljeni petemu senatu.

      27      Stranki sta bili s pisnim vprašanjem z dne 20. septembra 2006 pozvani, naj se opredelita v zvezi z vplivom sodbe Sodišča z
         dne 28. oktobra 2004 v zadevi van den Berg proti Svetu in Komisiji (C-164/01 P, ZOdl., str. I-10225, v nadaljevanju: sodba
         van den Berg) na izračun zastaralnega roka v obravnavanih zadevah. Stranki sta na to vprašanje odgovorili v določenem roku.

      28      Stranki sta bili na obravnavi 23. januarja 2007 zaslišani in sta odgovarjali na vprašanja, ki jima jih je zastavilo Sodišče
         prve stopnje.

       Predlogi strank
      29      Tožeča stranka v zadevi T-8/95 Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        toženima institucijama solidarno naloži plačilo odškodnine SLOM za obdobje od 2. marca 1985 do 29. marca 1989 v znesku 81.159,764
         nemških mark (DEM), povišanem za zamudne obresti po 8-odstotni letni obrestni meri od 19. maja 1992 naprej;

      –        toženima institucijama solidarno naloži plačilo stroškov.
      30      V isti zadevi tožeča stranka v repliki zahteva odškodnino za obdobje od 31. decembra 1986 do 29. marca 1989.

      31      Tožeča stranka v zadevi T-9/95 Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        toženima institucijama solidarno naloži, naj ji povrneta odškodnino SLOM za obdobje od 1. julija 1984 do 29. marca 1989 v
         znesku 83.670,155 nemških mark (DEM), povišanem za zamudne obresti po 8-odstotni letni obrestni meri od 19. maja 1992 naprej;

      –        toženima institucijama solidarno naloži plačilo stroškov.
      32      V isti zadevi tožeča stranka v repliki zahteva odškodnino za obdobje od 7. decembra 1985 do 29. marca 1989.

      33      V obeh zadevah tožeči stranki poleg tega zahtevata, naj Sodišče prve stopnje obravnavani zadevi združi z zadevo Hülseberg
         in drugi proti Svetu in Komisiji (T-77/93) in naj Sodišče prve stopnje prekine postopek do razglasitve sodbe v tej zadevi.
         Vendar je bila zadnja zadeva s sklepom z dne 4. februarja 1997 izbrisana iz vpisnika Sodišča prve stopnje.

      34      Toženi instituciji v zadevah T-8/95 in T-9/95 Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

      –        tožbo razglasi za nedopustno;
      –        podredno, zavrne tožbo kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Trditve strank
      35      Tožeči stranki se sklicujeta na zgoraj v točki 9 navedeno sodbo Mulder II in zatrjujeta, da sta kot pridelovalca SLOM upravičeni
         do odškodnine za njuno škodo. Dejstvo, da so nacionalni organi predložili ponudbo odškodnine na podlagi člena 14, prvi pododstavek,
         Uredbe št. 2187/93, naj bi potrjevalo odgovornost Skupnosti. Zavrnitev tožečih strank, da bi sprejeli to ponudbo, naj v nobenem
         primeru ne bi vplivala na njune odškodninske pravice.

      36      Tožeči stranki v zvezi z domnevno utrpelo škodo trdita, da zaradi pomanjkanja prostora na njunih posestvih alternativna pridelava
         ni bila mogoča, tako da naj bi bila utrpljena škoda bistveno večja od odškodnine, določene v Uredbi št. 2187/93.

      37      Tožeči stranki menita, da njuna zahtevka nista zastarala. Glede tega najprej zatrjujeta – pri čemer se sklicujeta na zastaralne
         pogoje iz člena 43 Statuta Sodišča –, da ni mogoče šteti, da bi kot navadna državljana morala pred razglasitvijo zgoraj v
         točki 9 navedene sodbe Mulder II vedeti, da so bili izpolnjeni pogoji za vložitev odškodninske tožbe.

      38      Drugič, tožeči stranki trdita, da iz člena 10(2) Uredbe št. 2187/93 izhaja, da je začel petletni zastaralni rok iz člena 43
         Statuta Sodišča ponovno teči 30. septembra 1993 za vse pridelovalce mleka, ki pred tem datumom niso vložili svojega zahtevka
         ali tožbe. Zastaralni rok naj bi zato iztekel šele leta 1998, tako da tožbi, vloženi 23. januarja 1995, naj ne bi bili prepozni.

      39      Tretjič, tožeči stranki zatrjujeta, da dvomesečni rok iz člena 43, tretji stavek, Statuta Sodišča velja le pri odločbi institucije
         o zavrnitvi prvega zahtevka. Tožeči stranki menita, da ponudba odškodnine, ki sta jo prejeli na podlagi člena 14, prvi pododstavek,
         Uredbe št. 2187/93, ne pomeni zavrnitve. Njuna prva zahtevka z dne 23. decembra 1991 (zadeva T-8/95) in z dne 4. decembra
         1990 (zadeva T-9/95) naj torej še ne bi bila predmet odločbe o zavrnitvi, ki sta jo sprejeli toženi instituciji. Poleg tega
         zahtevek na podlagi člena 10(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 naj ne bi bil prvi zahtevek v smislu člena 43 Statuta
         Sodišča, zato niti ponudba na podlagi člena 14, prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 niti iztek dvomesečnega roka, določenega
         v tretjem pododstavku te določbe, naj ne bi pomenila odločbe o zavrnitvi, kot je določena v členu 43 Statuta Sodišča. Dvomesečni
         rok iz člena 43 Statuta Sodišča za vložitev tožbe naj torej ne bi veljal.

      40      Četrtič, podredno, tožeči stranki trdita, da sta se pri izračunu roka za vložitev tožbe upravičeno zmotili. Toženi instituciji
         naj bi namreč ravnali tako, da je lahko že samo njuno ravnanje ali njuno ravnanje v določeni meri povzročilo dopustno zmedo
         pri tožečih strankah, ki naj bi bili v dobri veri in naj bi izkazali potrebno skrbnost, ki se zahteva od običajno obveščenega
         gospodarskega subjekta (sodba Sodišča prve stopnje z dne 29. maja 1991 v zadevi Bayer proti Komisiji, T-12/90, Recueil, str.
         II-219, točka 29, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 29. septembra 1999 v zadevi Evans in drugi proti Komisiji, T-148/98
         in T-162/98, Recueil, str. II-2837, točka 31).

      41      Zatrjujeta, da sta toženi instituciji od pridelovalcev mleka, ki so utrpeli škodo, zahtevali, naj ne vložijo niti odškodninskega
         zahtevka niti odškodninske tožbe, pri čemer sta izpostavili sprejetje sistema pavšalne odškodnine. To naj bi storili s sprejetjem
         obvestila z dne 5. avgusta 1992 in Uredbe št. 2187/93. Toženi instituciji naj bi vedeli, da je med letoma 1984 in 1985 pogosto
         nastala škoda, vendar naj bi večkrat izjavili, da sta se pripravljeni odpovedati sklicevanju na ugovor zastaranja. Tožeči
         stranki menita, da bi običajno obveščeni gospodarski subjekt torej lahko verjel in pričakoval, da naj bi odlog uveljavljanja
         njegove pravice do odškodnine ne povzročil ugasnitve njegove pravice do pravnega sredstva.

      42      Poleg tega, ker je v členu 10(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 določeno, da začne novi rok teči 30. septembra 1993,
         naj običajno obveščeni gospodarski subjekt ne bi mogel predvideti razvoja sodne prakse iz sodbe Sodišča prve stopnje z dne
         25. novembra 1998 v zadevi Steffens proti Svetu in Komisiji (T-222/97, Recueil, str. II-4175).

      43      Petič, v skladu z načeli evropskega pogodbenega prava (Principles of European Contract Law, Parts 1 and 2, O. Lando in H. Beale (izd.), 2000; ZEuP 1995, str. 8644, in ZEuP 2000, str. 675) se Skupnost naj ne bi več utemeljeno sklicevala
         na zastaranje, ker je s sprejetjem Uredbe št. 2187/93 priznala, da so pridelovalci mleka, ki so utrpeli škodo, upravičeni
         do odškodnine.

      44      Tožeči stranki sta v odgovor na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje (glej zgoraj navedeno točko 27) v dopisih z dne 5. oktobra
         2006 zatrjevali, da bi bilo treba zgoraj v točki 27 navedeno sodbo van den Berg razlagati tako, da časa, ki je pretekel od
         pretrganja zastaranja do 30. septembra 1993, pri izračunu petletnega zastaralnega roka ni bilo mogoče upoštevati. Uporaba
         načel, določenih v tej sodbi, bi privedla do ugotovitve, da naj bi bila pravica tožečih strank do odškodnine le delno zastarana.

      45      Toženi instituciji ne izpodbijata tega, da tožeči stranki pripadata skupini pridelovalcev, ki imajo načeloma, glede na zgoraj
         v točki 9 navedeno sodbo Mulder II, pravico do odškodnine zaradi začasne izključitve iz mlečne pridelave. Menita torej, da
         iz zgoraj v točki 42 navedene sodbe Steffens proti Svetu in Komisiji, zgoraj v točki 24 navedene sodbe Rudolph proti Svetu
         in Komisiji in sodbe Sodišča prve stopnje z dne 7. februarja 2002 v zadevi Kustermann proti Svetu in Komisiji (T-201/94, Recueil,
         str. II-415) jasno izhaja, da so pravice tožečih strank do odškodnine v celoti zastarale. Ti tožbi naj zato ne bi bili dopustni.

      46      Toženi instituciji opozarjata, da začne petletni zastaralni rok iz člena 43 Statuta Sodišča teči, ko so izpolnjeni vsi pogoji,
         od katerih je odvisna obveznost povračila Skupnosti. V primeru, kot je v obravnavani zadevi in v katerem odgovornost izhaja
         iz zakonodajnega akta, bi morale nastati škodljive posledice tega akta (zgoraj v točki 42 navedena sodba Steffens proti Svetu
         in Komisiji, točka 31). V zvezi s tem trdita, da so bili navedeni pogoji glede pridelovalcev SLOM I izpolnjeni, ko jim je
         Uredba št. 857/84 prvič preprečila nadaljevanje mlečne pridelave, in sicer dan po prenehanju njihove obveznosti netrženja
         oziroma preusmeritve, vendar najprej 1. aprila 1984 (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 16. aprila 1997 v zadevi Saint et Murray
         proti Svetu in Komisiji, T-554/93, Recueil, str. II-563, točka 87, ter Hartmann proti Svetu in Komisiji, T-20/94, Recueil,
         str. II-595, točki 2 in 130). Ker naj bi obveznost netrženja ali preusmeritve tožečih strank v zadevah T-8/95 in T-9/95 prenehala
         1. marca 1985 oziroma 30. junija 1984, naj bi začel zastaralni rok v zadevi T-8/95 teči 2. marca 1985 in v zadevi T-9/95 1.
         julija 1984.

      47      Vendar naj bi se škoda, ki jo je Skupnost povzročila pridelovalcem mleka, dnevno ponavljala, dokler pridelovalcem niso bile
         dodeljene referenčne količine. V obravnavani zadevi naj bi bilo pridelovalcem SLOM I, kot sta tožeči stranki, preprečeno pridelovanje
         mleka do začetka veljavnosti Uredbe št. 764/89, in sicer 29. marca 1989.

      48      Za oceno, glede katere škode, utrpljene med 2. marcem 1985 in 29. marcem 1989 (zadeva T-8/95) oziroma 1. julijem 1984 in 29.
         marcem 1989 (zadeva T-9/95), naj bi odškodninski zahtevki zastarali, toženi instituciji opozarjata, da sta se v njunih odgovorih
         na odškodninska zahtevka tožečih strank v zadevah T-8/95 in T-9/95 z dne 23. decembra 1991 oziroma 4. novembra 1990 odpovedali
         sklicevanju na ugovor zastaranja do izteka trimesečnega roka po objavi zgoraj v točki 9 navedene sodbe Mulder II v Uradnem
         listu. Ker je bila sodba v Uradnem listu objavljena 17. junija 1992, naj bi ta odpoved prenehala veljati 17. septembra 1992.
         Vendar naj bi se toženi instituciji v obvestilu z dne 5. avgusta 1992 v zvezi z vsemi pridelovalci SLOM, na katere se nanaša
         zgoraj v točki 9 navedena sodba Mulder II, odpovedali sklicevanju na ugovor zastaranja do sprejetja podrobnih pravil v zvezi
         z njihovo odškodnino. Za pridelovalce, kot sta tožeči stranki, glede katerih sta toženi instituciji izrazili pripravljenost,
         da se odpovesta sklicevanju na ugovor zastaranja do 17. septembra 1992, naj bi se veljavnost te odpovedi podaljšala do sprejetja
         podrobnih pravil v zvezi z njihovimi odškodninami. Podrobna pravila, določena v obvestilu z dne 5. avgusta 1992, naj bi bila
         sprejeta z Uredbo št. 2187/93.

      49      Toženi instituciji poleg tega poudarjata dejstvo, da tožeči stranki nista niti sprejeli ponudbe odškodnine, ki jima je bila
         dana na podlagi člena 14, prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93, v roku dveh mesecev, določenem v tretjem pododstavku navedene
         določbe, niti vložili odškodninske tožbe v dveh mesecih po izteku tega roka. Ob upoštevanju teh okoliščin obvestilo z dne
         5. avgusta 1992 ter tudi zahtevek tožečih strank v dopisih z dne 23. decembra 1991 (zadeva T-8/95) in z dne 4. decembra 1990
         (zadeva T-9/95) naj ne bi pretrgali zastaralnega roka iz člena 43 Statuta Sodišča (zgoraj v točki 46 navedena sodba Hartmann
         proti Svetu in Komisiji, točka 137, zgoraj v točki 42 navedena sodba Steffens proti Svetu in Komisiji, točke od 37 do 40,
         zgoraj v točki 24 navedena sodba Rudolph proti Svetu in Komisiji, točke od 60 do 64, in zgoraj v točki 45 navedena sodba Kustermann
         proti Svetu in Komisiji, točke od 72 do 76). Zastaralni rok naj bi se pretrgal šele z vložitvijo tožbe, in sicer 23. januarja
         1995.

      50      Toženi instituciji menita, da iz tega izhaja, da so pravice tožečih strank do odškodnine, ki so nastale več kot pet let pred
         pretrganjem zastaranja, zastarale. Ker naj bi se zastaranje pretrgalo šele z vložitvijo tožbe 23. januarja 1995, naj bi vse
         pravice, nastale pred 23. januarjem 1990, zastarale. Ker bi tožeči stranki lahko uveljavljali odškodnino le za obdobje od
         2. marca 1985 (zadeva T-8/95) oziroma 1. julija 1984 (zadeva T-9/95) do 29. marca 1989, naj bi zato njune pravice v celoti
         zastarale. Tožbi bi bilo treba torej v celoti zavreči kot nedopustni.

      51      Toženi instituciji sta v dupliki najprej dodali, da razlaga člena 10(2) Uredbe št. 2187/93, v skladu s katero naj bi 30. septembra
         1993 začel teči novi petletni zastaralni rok, ni združljiva s členom 43 Statuta Sodišča.

      52      Drugič, tožeči stranki s trditvijo, ki temelji na dvomesečnem roku iz člena 43, tretji stavek, Statuta Sodišča, naj ne bi
         obrazložili, zakaj naj bi bili pri zavrnitvi ponudbe odškodnine upravičeni do novega zastaralnega roka. V zvezi s tem Komisija
         opozarja, da iz zgoraj v točki 42 navedene sodbe Steffens proti Svetu in Komisiji (točka 40) izhaja, da je odpoved toženih
         institucij, da bi se sklicevali na ugovor zastaranja, enostranski akt, ki je prenehal veljati ob preteku obdobja za sprejetje
         ponudbe odškodnine.

      53      Tretjič, toženi instituciji menita, da napaka tožečih strank v zvezi z začetkom zastaranja ni upravičena. Tožeči stranki naj
         bi bili namreč malomarni.

      54      Četrtič, toženi instituciji menita, da se v obravnavani zadevi ne bi smela uporabiti načela evropskega pogodbenega prava.
         Komisija v zvezi s tem poudarja, da med toženima institucijama in tožečima strankama ne obstaja nobena pogodbena vez.

      55      Toženi instituciji v odgovor na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje (glej zgoraj navedeno točko 27) v svojih dopisih z dne
         5. oktobra 2006 ugovarjata upoštevnosti zgoraj v točki 27 navedene sodbe van den Berg za izračun zastaralnega roka v tej zadevi.
         Komisija v zvezi s tem trdi, da se navedena sodba van den Berg (točka 100) izrecno nanaša na primer, v katerem ni bilo zahtevka
         v smislu člena 10(2) Uredbe št. 2187/93. Pridelovalca v obravnavanih zadevah naj bi vložila takšen zahtevek, zato rešitev,
         sprejeta v navedeni sodbi van den Berg, naj ne bi bila prenesena nanju in bi bilo treba zastaralni rok izračunati le ob upoštevanju
         sodne prakse Sodišča prve stopnje, navedene zgoraj v točki 49.

      56      Komisija dodaja, da če bi bilo treba uporabiti pristop iz navedene sodbe van den Berg bi bilo treba pri izračunu zastaralnega
         roka upoštevati zadržanje zastaralnega roka, ki naj bi se začelo na dan, ko je Komisija poslala odgovor na prvi zahtevek tožečih
         strank z dne 23. decembra 1991 v zadevi T-8/95 in z dne 4. decembra 1990 v zadevi T-9/95. Datum, na kateri je bil zastaralni
         rok zadržan, bi bil v zadevi T-8/95 torej 16. januar 1992 in v zadevi T-9/95 19. december 1990. Vendar je Komisija na obravnavi
         priznala, da bi se lahko zadržanje zastaranja začelo tudi na dan, ko sta toženi instituciji prejeli prvi zahtevek tožečih
         strank, in sicer 31. decembra 1991 v zadevi T-8/95 in 7. decembra 1990 v zadevi T-9/95. Zadnji dan zadržanja zastaranja v
         smislu navedene sodbe van den Berg bi bil 30. september 1993 v obeh zadevah ali dan izteka roka za sprejetje ponudbe odškodnine
         na podlagi člena 14, prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93. Vse odškodninske pravice, nastale pred 5. majem 1988 ali pred 18.
         decembrom 1987, naj bi zastarale na podlagi zadnjih dveh predpostavk in ob upoštevanju datuma prejema odgovora Komisije na
         prvi zahtevek kot začetka zadržanja zastaranja v zadevi T-8/95. Enako naj bi v zadevi T-9/95 veljalo za odškodninske pravice,
         nastale pred 12. aprilom 1987 ali pred 8. decembrom 1986.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      57      Iz zgoraj v točki 9 navedene sodbe Mulder II izhaja, da je Skupnost odgovorna glede vsakega pridelovalca, ki je utrpel škodo,
         ker se mu je zaradi uporabe Uredbe št. 857/84 preprečilo oddajanje mleka (zgoraj v točki 46 navedena sodba Hartmann proti
         Svetu in Komisiji, točka 71, in zgoraj v točki 24 navedena sodba Rudolph proti Svetu in Komisiji, točka 45).

      58      Ni sporno, da sta tožeči stranki v položaju pridelovalcev, na katere se nanaša zgoraj v točki 9 navedena sodba Mulder II.

      59      Iz tega izhaja, da imata tožeči stranki pravico, da jima toženi instituciji povrneta škodo, razen če njuna zahtevka nista
         zastarala.

      60      Preizkusiti je torej treba, ali in v kolikšni meri sta ta zahtevka zastarala.

      61      Poudariti je treba, da zastaralni rok iz člena 43 Statuta Sodišča ne začne teči, preden so izpolnjeni vsi pogoji, ki se zahtevajo
         za obveznost povračila, in zlasti v primerih, v katerih odgovornost izhaja iz zakonodajnega akta, preden nastanejo škodljive
         posledice tega akta. Ti pogoji so povezani z nezakonitim ravnanjem institucij Skupnosti, resničnostjo škode in obstojem vzročne
         zveze med zatrjevanim ravnanjem in utrpelo škodo (zgoraj v točki 46 navedena sodba Hartmann proti Svetu in Komisiji, točka
         107).

      62      Poleg tega je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso škoda zaradi nezmožnosti izkoriščanja referenčne količine
         nastane na dan, ko naj bi zadevni pridelovalec po prenehanju obveznosti netrženja začel ponovno dobavljati mleko, ne da bi
         moral plačati dodatno dajatev, če mu dodelitev referenčne količine ni bila zavrnjena. Pogoji za vložitev odškodninske tožbe
         proti Skupnosti so bili torej izpolnjeni na ta datum (sklep Sodišča prve stopnje z dne 19. septembra 2001 v zadevi Jestädt
         proti Svetu in Komisiji, T-332/99, Recueil, str. II-2561, točka 41, glej v tem smislu tudi zgoraj v točki 46 navedeni sodbi
         Saint et Murray proti Svetu in Komisiji, točka 87, ter Hartmann proti Svetu in Komisiji, točka 130).

      63      Zato je v obravnavani zadevi zastaralni rok začel teči 2. marca 1985 v zadevi T-8/95 in 1. julija 1984 v zadevi T-9/95, kar
         je dan po prenehanju obveznosti netrženja tožečih strank. Uredba št. 857/84, kot je dopolnjena z Uredbo št. 1371/84, je namreč
         na ta dneva začela povzročati škodljive posledice za tožeči stranki, s tem da jima je preprečevala trženje mleka (glej v tem
         smislu zgoraj v točki 46 navedeno sodbo Hartmann proti Svetu in Komisiji, točka 130, in zgoraj v točki 24 navedeno sodbo Rudolph
         proti Svetu in Komisiji, točka 50, ter zgoraj v točki 62 navedeni sklep Jestädt proti Svetu in Komisiji, točka 42).

      64      Dejstvo, da tožeči stranki pred razglasitvijo zgoraj v točki 9 navedene sodbe Mulder II nista vedeli, da so bili pogoji za
         vložitev odškodninske tožbe proti Skupnosti izpolnjeni, nikakor ne vpliva na začetni datum za izračun zastaralnega roka, ker
         v obravnavani zadevi tožeči stranki v zadevah T-8/95 in T-9/95 nista mogli dvomiti, da je bila preprečitev dobave mleka od
         2. marca 1985 oziroma 1. julija 1984 posledica veljavnosti Uredbe št. 857/84, kot je bila dopolnjena z Uredbo št. 1371/84
         (glej v tem smislu zgoraj v točki 46 navedeni sodbi Saint et Murray proti Svetu in Komisiji, točka 85, ter Hartmann proti
         Svetu in Komisiji, točka 112).

      65      Da bi določili obdobje, v katerem je nastala škoda, je treba ugotoviti, da škoda ni nastala takoj. Škoda je nastajala v določenem
         obdobju, dokler tožeči stranki nista mogli prejeti referenčne količine, in sicer v obravnavani zadevi do 28. marca 1989, torej
         en dan pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 764/89, s katero se je pridelovalcem SLOM I omogočila dodelitev posebnih referenčnih
         količin, s čimer je tožečima strankama prenehala škoda, ki sta jo utrpeli. Gre za škodo, ki je nastajala dnevno in se neprekinjeno
         ponavljala (glej v tem smislu zgoraj v točki 46 navedeno sodbo Hartmann proti Svetu in Komisiji, točki 132 in 140, zgoraj
         v točki 45 navedeno sodbo Kustermann proti Svetu in Komisiji, točki 63 in 77, ter zgoraj v točki 24 navedeno sodbo Rudolph
         proti Svetu in Komisiji, točka 65).

      66      Obdobje, v katerem sta tožeči stranki utrpeli škodo zaradi veljavnosti Uredbe št. 857/84, kot je bila dopolnjena z Uredbo
         št. 1371/84, je za tožečo stranko v zadevi T-8/95 obdobje med 2. marcem 1985 in 28. marcem 1989, za tožečo stranko v zadevi
         T-9/95 pa obdobje med 1. julijem 1984 in 28. marcem 1989.

      67      Da bi ocenili, za katero škodo, utrpelo v obdobjih iz prejšnje točke, sta zastarala odškodninska zahtevka, je treba poudariti,
         da se v skladu s členom 43 Statuta Sodišča zastaranje pretrga z vložitvijo tožbe pri enem od sodišč Skupnosti ali s poprejšnjim
         uveljavljanjem zahtevka proti pristojni instituciji Skupnosti, pri čemer v zadnjem primeru pretrganje zastaranja učinkuje
         le, če se po zahtevku v roku iz člena 230 ES ali člena 232 ES vloži tožba (sodba Sodišča z dne 5. aprila 1973 v zadevi Giordano
         proti Komisiji, 11/72, Recueil, str. 417, točka 6, zgoraj v točki 42 navedena sodba Steffens proti Svetu in Komisiji, točki
         35 in 42, ter zgoraj v točki 45 navedena sodba Kustermann proti Svetu in Komisiji, točka 67).

      68      V obravnavani zadevi je treba najprej ugotoviti, da sta tožeči stranki vložili prvi zahtevek v smislu člena 43 Statuta Sodišča
         z dopisoma z dne 23. decembra 1991 (zadeva T-8/95) in z dne 4. decembra 1990 (zadeva T-9/95) ter da je Svet ta zahtevek zavrnil
         z dopisoma z dne 13. januarja 1992 (zadeva T-8/95) in z dne 20. decembra 1990 (zadeva T-9/95). Komisija je storila enako z
         dopisoma z dne 16. januarja 1992 (zadeva T-8/95) in z dne 19. decembra 1990 (zadeva T-9/95).

      69      Nadalje je treba ugotoviti, da sta toženi instituciji v dopisih iz prejšnje točke izjavili, da sta se pripravljeni odpovedati
         sklicevanju na ugovor zastaranja proti tožečima strankama do izteka trimesečnega roka po objavi zgoraj v točki 9 navedene
         sodbe Mulder II v Uradnem listu. Vendar je bila odpoved pred prenehanjem njene veljavnosti podaljšana z obvestilom z dne 5.
         avgusta 1992. Toženi instituciji sta se namreč v navedenem obvestilu zavezali, da se proti pridelovalcem mleka, ki izpolnjujejo
         pogoje, določene v navedeni sodbi Mulder II, in katerih odškodninska pravica pred 5. avgustom 1992 še ni bila zastarana, odpovedujeta
         sklicevanju na ugovor zastaranja iz člena 43 Statuta Sodišča do določitve podrobnih praktičnih pravil v zvezi z odškodnino
         zadevnih pridelovalcev (zgoraj v točki 46 navedena sodba Saint et Murray proti Svetu in Komisiji, točka 90).

      70      Ta podrobna pravila so bila sprejeta z Uredbo št. 2187/93. Na podlagi člena 10(2), drugi pododstavek, te uredbe je samoomejitev
         pravice do sklicevanja na ugovor zastaranja, ki sta si jo instituciji naložili, prenehala 30. septembra 1993 glede vseh pridelovalcev,
         ki niso vložili odškodninskega zahtevka v okviru te uredbe (zgoraj v točki 46 navedeni sodbi Hartmann proti Svetu in Komisiji,
         točka 137, in Saint et Murray proti Svetu in Komisiji, točka 91). Nasprotno pa je glede pridelovalcev, ki so vložili zahtevek
         na podlagi člena 10(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93, ta samoomejitev prenehala po izteku roka za sprejetje ponudbe
         odškodnine na podlagi člena 14, prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 (zgoraj v točki 46 navedeni sodbi Hartmann proti Svetu
         in Komisiji, točka 137, in Saint et Murray proti Svetu in Komisiji, točka 91, ter zgoraj v točki 42 navedena sodba Steffens
         proti Svetu in Komisiji, točka 40, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 7. februarja 2002 v zadevi Schulte proti Svetu in Komisiji,
         T-261/94, Recueil, str. II-441, točka 67). Ta rok naj bi se v skladu s členom 14, tretji pododstavek, Uredbe št. 2187/93 iztekel
         dva meseca po sprejetju ponudbe odškodnine, kar bi v skladu s členom 14, prvi pododstavek, navedene uredbe moralo biti v štirih
         mesecih po prejemu zahtevka.

      71      V nasprotju s trditvami tožečih strank zaradi obvestila z dne 5. avgusta 1992 od 30. septembra 1993 naprej ne začne teči novi
         petletni zastaralni rok (zgoraj v točki 27 navedena sodba van den Berg, točka 100, in glej v tem smislu tudi zgoraj v točki
         42 navedeno sodbo Steffens proti Svetu in Komisiji, točka 36).

      72      Kljub temu odpoved toženih institucij pravici do sklicevanja na ugovor zastaranja, določena v obvestilu z dne 5. avgusta 1992
         in predhodnem dopisovanju na podlagi predhodnih odškodninskih zahtevkov, vpliva na izračun zastaralnega roka.

      73      V zvezi s tem iz zgoraj v točki 27 navedene sodbe van den Berg izhaja, da zadržanje zastaralnega roka zaradi enostranske odpovedi
         institucij sklicevanju na ugovor zastaranja, določene v obvestilu z dne 5. avgusta 1992 in morda tudi v predhodnem dopisovanju,
         učinkuje ne glede na to, kdaj je tožeča stranka vložila odškodninsko tožbo pri Sodišču prve stopnje (zgoraj v točki 27 navedena
         sodba van den Berg, točki 100 in 101).

      74      V tej zadevi sta toženi instituciji v zvezi z vprašanjem, ali se rešitev iz zgoraj v točki 27 navedene sodbe van den Berg
         uporabi, poudarili, da sta tožeči stranki v obravnavanih zadevah v nasprotju s tožečo stranko v zadevi, ki je bila povod za
         navedeno sodbo, vložili zahtevek v smislu člena 10(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93. Toženi instituciji menita, da
         iz tega izhaja, da pristopa, ki ga je Sodišče izbralo v zgoraj v točki 27 navedeni sodbi van den Berg, ni mogoče preprosto
         prenesti na obravnavani zadevi.

      75      V zvezi s tem je treba poudariti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je posledica tega, da je bil na institucijo Skupnosti
         naslovljen odškodninski zahtevek, le odlog izteka petletnega roka, ne pa skrajšanje petletnega zastaranja iz člena 43 Statuta
         Sodišča (zgoraj v točki 67 navedena sodba Giordano proti Komisiji, točki 6 in 7, ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 18.
         septembra 1995 v zadevi Nölle proti Svetu in Komisiji, T-167/94, Recueil, str. II-2589, točka 30). Iz tega sledi, da pridelovalca
         mleka, kot sta tožeči stranki v obravnavani zadevi, ki sta vložila odškodninski zahtevek na podlagi člena 10(2), prvi pododstavek,
         Uredbe št. 2187/93, pri izračunu zastaranja nista v manj ugodnem položaju, kot je položaj pridelovalca, ki takega odškodninskega
         zahtevka ni vložil.

      76      V teh okoliščinah je treba šteti, da Sodišče v zgoraj v točki 27 navedeni sodbi van den Berg ni želelo omejiti prednosti brezpogojnega
         zadržanja zastaranja na podlagi enostranske odpovedi toženih institucij le na pridelovalce, ki niso vložili zahtevka v smislu
         člena 10(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93. Šteti je namreč treba, da se je v točki 100 te sodbe sklicevalo na neobstoj
         tega zahtevka le zato, da bi določilo končni datum zadržanja zastaranja, ki je posledica te odpovedi, ki je odvisna od tega,
         ali je bil vložen zahtevek na podlagi člena 10(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 (glej zgoraj navedeno točko 70).

      77      Toženi instituciji sta na obravnavi tudi poudarili, da tožeča stranka v zadevi, ki je bila povod za zgoraj v točki 27 navedeno
         sodbo van den Berg ni mogla vložiti zahtevka na podlagi člena 10(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93, ker se navedena
         uredba ni nanašala na njen položaj. Toženi instituciji torej menita, da je Sodišče v navedeni sodbi van den Berg odločilo,
         da bi lahko bila tožeča stranka v navedeni zadevi upravičena do zadržanja zastaranja do 30. septembra 1993, ker ni bila v
         položaju, v katerem bi lahko predvidela, da se Uredba št. 2187/93 ne bo nanašala na njen položaj.

      78      Vendar ta okoliščina ne upraviči neuporabe rešitve iz navedene sodbe van den Berg za položaj tožečih strank v obravnavani
         zadevi. Tako kot tožeča stranka v zadevi, ki je bila povod za zgoraj v točki 27 navedeno sodbo van den Berg, tudi tožeči stranki
         v obravnavani zadevi nista mogli predvideti področja uporabe Uredbe št. 2187/93 pred njenim sprejetjem.

      79      Ob upoštevanju navedene sodbe van den Berg je treba določiti, za katero škodo, nastalo med 2. marcem 1985 in 28. marcem 1989
         (zadeva T-8/95) oziroma med 1. julijem 1984 in 28. marcem 1989 (zadeva T-9/95), so zastarali odškodninski zahtevki v času,
         ko sta bili vloženi tožbi, in sicer 23. januarja 1995.

      80      Prvič, v ta namen je treba ugotoviti, da sta tožeči stranki na toženi instituciji naslovili prvi zahtevek, s katerim je bilo
         petletno zastaranje pretrgano, ko je ena izmed teh institucij ta zahtevek prejela. Iz člena 43 Statuta Sodišča in sodne prakse
         namreč izhaja, da je za pretrganje zastaranja odločilen datum prejema zahtevka, ne pa datum, ko sta toženi instituciji odgovorili
         na ta zahtevek, kot sta zatrjevali ti instituciji (glej v tem smislu sodbi van den Berg, točka 27 zgoraj, točka 101, ter Hartmann
         proti Svetu in Komisiji, točka 46 zgoraj, točka 139).

      81      Tožeča stranka v zadevi T-8/95 je ta zahtevek vložila z dopisom z dne 23. decembra 1991, naslovljenim na toženi instituciji.
         Svet je ta dopis prejel 31. decembra 1991. Datuma, ko je dopis prejela Komisija, ni mogoče določiti z gotovostjo. Vendar so
         se stranke na obravnavi strinjale, da je mogoče šteti, da je tudi Komisija prejela dopis 31. decembra 1991. V teh okoliščinah
         je ob prejemu predhodnega zahtevka pravica do odškodnine za obdobje pred 31. decembrom 1986 zastarala (glej v tem smislu zgoraj
         v točki 46 navedeno sodbo Hartmann proti Svetu in Komisiji, točki 139 in 140). Ugotoviti je tudi treba, da je tožeča stranka
         v zadevi T-8/95 v repliki izjavila, da je uveljavljala pravico do odškodnine za obdobje od 31. decembra 1986 do 29. marca
         1989.

      82      V zadevi T-9/95 je tožeča stranka predhodni zahtevek naslovila na toženi instituciji z dopisom z dne 4. decembra 1990. Svet
         je ta dopis prejel 7. decembra 1990. Datuma, na kateri je prejela dopis Komisija, ni mogoče določiti z gotovostjo. Vendar
         so se stranke na obravnavi strinjale, da je mogoče šteti, da je tudi Komisija prejela dopis 7. decembra 1990. V teh okoliščinah
         je ob prejemu predhodnega zahtevka pravica do odškodnine za obdobje pred 7. decembrom 1985 zastarala (glej v tem smislu zgoraj
         v točki 46 navedeno sodbo Hartmann proti Svetu in Komisiji, točki 139 in 140). Ugotoviti je tudi treba, da je tožeča stranka
         v zadevi T-9/95 v repliki izjavila, da je uveljavljala pravico do odškodnine za obdobje od 7. decembra 1985 do 29. marca 1989.

      83      Drugič, v skladu z rešitvijo iz zgoraj v točki 27 navedene sodbe van den Berg (točki 100 in 101) se pri izračunu zastaralnega
         roka ne bi smelo upoštevati obdobje med 31. decembrom 1991 (zadeva T-8/95) oziroma 7. decembrom 1990 (zadeva T-9/95) in med
         datumom prenehanja obveznosti toženih institucij, da se odpovedujeta sklicevanju na ugovor zastaranja.

      84      Vendar sta tožeči stranki v nasprotju z zadevo, ki je bila povod za zgoraj v točki 27 navedeno sodbo van den Berg, zahtevek
         vložili na podlagi člena 10(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 in prejeli ponudbo odškodnine na podlagi člena 14, prvi
         pododstavek, navedene uredbe, ki sta jo implicitno zavrnili s tem, da sta pustili, da se je rok za sprejetje ponudbe iztekel.
         V teh okoliščinah je treba pri preteku obdobja zadržanja zastaranja upoštevati iztek roka za sprejetje odškodnine, ki je bila
         ponujena na podlagi člena 14, prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 (zgoraj v točki 46 navedeni sodbi Hartmann proti Svetu
         in Komisiji, točka 137, ter Saint et Murray proti Svetu in Komisiji, točka 91, zgoraj v točki 42 navedena sodba Steffens proti
         Svetu in Komisiji, točka 40, in zgoraj v točki 70 navedena sodba Schulte proti Svetu in Komisiji, točka 67).

      85      Ugotoviti je treba, da je bila odškodnina na podlagi člena 14, prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93 ponujena tožeči stranki
         v zadevi T-8/95 z dopisom z dne 17. decembra 1993, ki ga je prejela 18. decembra 1993. Datuma, na kateri je tožeča stranka
         v zadevi T-9/95 z dopisom z dne 2. decembra 1993 prejela ponudbo odškodnine, ni mogoče določiti z gotovostjo. Vendar so se
         stranke na obravnavi strinjale, da je mogoče šteti, da je tožeča stranka v zadevi T-9/95 to ponudbo odškodnine prejela 3.
         decembra 1993.

      86      Ker je bil v skladu s členom 14, tretji pododstavek, Uredbe št. 2187/93 rok za sprejetje ponudbe odškodnine na podlagi člena
         14, prvi pododstavek, navedene uredbe dva meseca po prejemu ponudbe, je treba šteti, da za izračun petletnega zastaralnega
         roka v zadevi T-8/95 ni mogoče upoštevati obdobja med 31. decembrom 1991 in 18. februarjem 1994, v zadevi T-9/95 pa obdobja
         med 7. decembrom 1990 in 3. februarjem 1994.

      87      Tožeči stranki sta na obravnavi v odgovor na vprašanje Sodišča prve stopnje trdili, da je treba obdobje zadržanja zastaranja
         na podlagi načel iz zgoraj v točki 24 navedene sodbe Rudolph proti Svetu in Komisiji ter zgoraj v točki 45 navedene sodbe
         Kustermann proti Svetu in Komisiji podaljšati za dodatna dva meseca.

      88      Vendar je treba poudariti, da je Sodišče prve stopnje v teh sodbah želelo olajšati posledice pristopa, tako da je treba šteti,
         da zadržanje zastaranja ne učinkuje, če odškodninska tožba pri Sodišču ni bila vložena v obdobju, v katerem sta se toženi
         instituciji lahko odpovedali sklicevanju na ugovor zastaranja. Sodišče prve stopnje je tako v teh sodbah odločilo, da za pridelovalce,
         ki so zaradi zaveze institucij, da jim dasta ponudbo odškodnine, čakali, nato pa so pri Sodišču prve stopnje vložili odškodninsko
         tožbo v dveh mesecih po izteku roka za sprejetje ponudbe iz člena 14, tretji pododstavek, Uredbe št. 2187/93, še naprej velja
         zaveza institucij, da se odpovedujeta sklicevanju na ugovor zastaranja (zgoraj v točki 45 navedena sodba Kustermann proti
         Svetu in Komisiji, točka 76, ter zgoraj v točki 24 navedena sodba Rudolph proti Svetu in Komisiji, točka 64).

      89      Vendar ob upoštevanju dejstva, da v skladu z zgoraj v točki 27 navedeno sodbo van den Berg zadržanje zastaranja – zaradi enostranske
         odpovedi institucij sklicevanju na ugovor zastaranja – učinkuje ne glede na to, kdaj je tožeča stranka vložila tožbo, v obravnavanih
         zadevah ni treba uporabiti sodne prakse, navedene v prejšnji točki.

      90      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je v zvezi z zadevo T-8/95 obdobje zadržanja zastaralnega roka obdobje med
         31. decembrom 1991 in 18. februarjem 1994. Gre za obdobje dveh let, enega meseca in osemnajstih dni. S tem da to obdobje prištejemo
         obdobju petih let pred vložitvijo tožbe 23. januarja 1995, je treba ugotoviti, da so pravice tožeče stranke v zadevi T-8/95
         do odškodnine za obdobje pred 5. decembrom 1987 zastarale. Ker je tožeči stranki škoda prenehala nastajati 28. marca 1989
         (glej zgoraj navedeno točko 65), mora tožeča stranka v zadevi T-8/95 prejeti odškodnino za škodo, nastalo zaradi uporabe Uredbe
         št. 857/84, kot je bila dopolnjena z Uredbo št. 1371/84, v obdobju med 5. decembrom 1987 in 28. marcem 1989.

      91      V zadevi T-9/95 se za izračun zastaralnega roka ne sme upoštevati obdobje med 7. decembrom 1990 in 3. februarjem 1994. Gre
         za obdobje treh let, enega meseca in šestindvajsetih dni. S tem da temu obdobju prištejemo obdobje petih let pred vložitvijo
         tožbe 23. januarja 1995, je treba ugotoviti, da so pravice tožeče stranke v zadevi T-9/95 do odškodnine za obdobje pred 27.
         novembrom 1987 zastarale. Ker je tožeči stranki škoda prenehala nastajati 28. marca 1989 (glej zgoraj navedeno točko 65),
         mora tožeča stranka v zadevi T-9/95 prejeti odškodnino za škodo, nastalo zaradi uporabe Uredbe št. 857/84, kot je bila dopolnjena
         z Uredbo št. 1371/84, za obdobje med 27. novembrom in 28. marcem 1989.

      92      Ker sta odškodninska zahtevka delno zastarala, je treba preizkusiti tudi podredno trditev tožečih strank, da sta se pri izračunu
         zastaralnega roka upravičeno zmotili.

      93      Opozoriti je treba, kot izhaja iz sodne prakse, da je treba pojem upravičena zmota razlagati restriktivno in da se lahko nanaša
         le na izredne okoliščine, v katerih je lahko že ravnanje zadevnih institucij ali njihovo ravnanje v določeni meri povzročilo
         dopustno zmedo dobroverne zadevne stranke, ki je izkazala potrebno skrbnost, ki se zahteva od obveščenega gospodarskega subjekta.
         V teh okoliščinah se uprava namreč ne more sklicevati na to, da je kršila načela pravne varnosti in zaupanja v pravo, iz česar
         izhaja strankina zmota (zgoraj v točki 40 navedena sodba Bayer proti Komisiji, točka 29, potrjena s sodbo Sodišča 15. decembra
         1994 v zadevi Bayer proti Komisiji, C-195/91 P, Recueil, str. I-5619, točka 26, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 19. septembra
         2005 v zadevi Air Bourbon proti Komisiji, T-321/04, ZOdl., str. II-3469, točka 38).

      94      Čeprav sta v obravnavani zadevi toženi instituciji želeli omejiti število sodnih sporov s tem, da sta v obvestilu z dne 5.
         avgusta 1992 navedli, da se začasno odpovedujeta sklicevanju na ugovor zastaranja, nista nikdar prizadeli pravice zadevnih
         gospodarskih subjektov, da pri sodiščih Skupnosti vložijo odškodninsko tožbo. Trditev tožečih strank, da naj bi toženi instituciji
         zahtevali, naj pridelovalci mleka, ki so utrpeli škodo, ne vložijo tožbe, je treba zavrniti.

      95      Poleg tega toženi instituciji nista nikoli prispevali k zmedi v zvezi s trajanjem njune zaveze, da se ne bosta sklicevali
         na ugovor zastaranja iz člena 43 Statuta Sodišča. V obvestilu z dne 5. avgusta 1992 sta namreč izjavili, da naj bi odpoved
         veljala do določitve podrobnih pravil v zvezi z odškodnino zadevnih pridelovalcev.

      96      Podredne trditve torej ni mogoče sprejeti.

      97      Nazadnje trditve v zvezi z načeli evropskega pogodbenega prava ni mogoče upoštevati, ker se tožba nanaša na nepogodbeno škodo.

      98      V zvezi z zneskom odškodnine, ki jo morata plačati toženi instituciji, je treba poudariti, da ti nista menili, da je treba
         to vprašanje preučiti med pisnim postopkom, ker sta šteli, da sta tožbi v celoti zastarali in da sta v vsakem primeru tožeči
         stranki izjavili, da sta pripravljeni sprejeti sporazum na podlagi načel iz Uredbe št. 2187/93. Na obravnavi sta Sodišče prve
         stopnje pozvali, naj pri odločitvi, da tožbi nista v celoti zastarali, z vmesno sodbo določi obdobja nezastaranja, da bi stranke
         lahko dosegle sporazumno rešitev glede zneska odškodnine.

      99      Ob upoštevanju tega je Sodišče prve stopnje stranke pozvalo, naj v šestih mesecih dosežejo sporazum glede odškodnine, ki jo
         morata toženi instituciji plačati tožečima strankama. Če sporazum ne bo dosežen, bodo stranke v tem roku Sodišču prve stopnje
         predložile predloge glede zneskov.

       Stroški
      100    Glede na navedeno v točki 99 te sodbe se odločitev o stroških pridrži.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Svet in Komisija morata povrniti škodo, ki sta jo utrpela Wilhelm Pelle in Ernst-Reinhard Konrad zaradi uporabe Uredbe Sveta
            (EGS) št. 857/84 z dne 31. marca 1984 o sprejetju splošnih pravil za uporabo dajatve iz člena 5c Uredbe (EGS) št. 804/68 v
            sektorju mleka in mlečnih proizvodov, kot je bila dopolnjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1371/84 z dne 16. maja 1984 o določitvi
            podrobnih pravil za uporabo dodatne dajatve iz člena 5c Uredbe (EGS) št. 804/68, ker ti uredbi nista določali dodelitve referenčne
            količine za pridelovalce, ki z izvršitvijo zaveze, sprejete na podlagi Uredbe (EGS) št. 1078/77 z dne 17. maja 1977 o uvedbi
            sistema premij za netrženje mleka in mlečnih proizvodov in za preusmeritev mlečnih kravjih čred, v referenčnem letu, ki ga
            je določila zadevna država članica, niso dobavili mleka.
      2)      W. Pelle, tožeča stranka v zadevi T-8/95, prejme odškodnino za škodo, nastalo v obdobju, ki se začne 5. decembra in konča
            28. marca 1989, zaradi uporabe Uredbe št. 857/84.
      3)      E.-R. Konrad, tožeča stranka v zadevi T-9/95, prejme odškodnino za škodo, nastalo v obdobju, ki se začne 27. novembra in konča
            28. marca 1989, zaradi uporabe Uredbe št. 857/84.
      4)      Stranke v šestih mesecih od razglasitve te sodbe Sodišču prve stopnje posredujejo zneske, ki jih je treba plačati in so jih
            sporazumno določile.
      5)      Če ta sporazum ne bo dosežen, bodo stranke Sodišču prve stopnje v tem roku predložile predloge glede zneskov.
      6)      Odločitev o stroških se pridrži.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Jürimäe

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 27. septembra 2007.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: nemščina.