title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 13. julija 2011.#Schindler Holding Ltd in drugi proti Evropski komisiji.#Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Trg montaže in vzdrževanja dvigal in tekočih stopnic - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Manipulacije pri javnih razpisih - Razdelitev trgov - Določanje cen.#Zadeva T-138/07.

text:
      Zadeva T-138/07
      Schindler Holding Ltd in drugi
      proti
      Evropski komisiji
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg montaže in vzdrževanja dvigal in tekočih stopnic – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Manipulacije pri razpisih – Razdelitev trgov – Določanje cen“
      Povzetek sodbe
      1.      Konkurenca – Upravni postopek – Pravica do poštenega sojenja – Neuporaba člena 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah
      (člen 81 ES; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47)
      2.      Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve in naložitvi glob – Kazenskopravna narava – Neobstoj
      (člena 81 ES in 229 ES; Uredba št. 1/2003, člena 23(5) in 31)
      3.      Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Uporaba izjav drugih podjetij, ki so sodelovala pri
            kršitvi, kot dokaz – Dopustnost – Pogoji
      (člena 81 ES in 82 ES)
      4.      Akti institucij – Vročitev – Nepravilnosti – Učinki – Prenehanje teka roka za vložitev pravnega sredstva
      (člena 230, peti odstavek, ES, in 254(3) ES)
      5.      Konkurenca – Pravila Unije – Kršitve – Pripis – Matična družba in hčerinske družbe – Gospodarska enota – Merila za presojo
            – Domneva, da ima matična družba odločilen vpliv na hčerinske družbe v njeni stoodstotni lasti
      (člen 81 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))
      6.      Konkurenca – Pravila Unije – Kršitve – Pripis – Matična družba in hčerinske družbe – Domneva, da ima matična družba odločilen
            vpliv na hčerinske družbe v njeni stoodstotni lasti
      (člen 81 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))
      7.      Pravo Unije – Splošna pravna načela – Pravna varnost – Zakonitost kazni – Obseg
      8.      Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima Komisija na podlagi člena
            23(2) Uredbe št. 1/2003 – Kršitev načela zakonitosti kazni – Neobstoj – Predvidljivost sprememb, uvedenih s smernicami
      (člen 229 ES; uredbi Sveta št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člena 23(2) in 31; obvestili Komisije 98/C 9/03 in 2002/C 45/03)
      9.      Konkurenca – Pravila Unije – Kršitve – Globe – Določitev – Merila – Zvišanje splošne ravni glob
      (uredbi št. 17, člen 15(2), in št. 1/2003, člen 23(2))
      10.    Konkurenca – Globe – Pristojnost Komisije na podlagi Pogodbe
      (členi 81 ES, 82 ES, 83(1) in (2)(a) in (d) ES, 202, tretja alinea, ES in 211, prva alinea, ES; uredbi Sveta št. 17 in št.
            1/2003)
      11.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Uporaba smernic pri izračunu glob – Kršitev načela prepovedi retroaktivne veljave
            kazenskih predpisov – Neobstoj
      (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23; Obvestilo Komisije 98/C 9/03)
      12.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Uporaba smernic pri izračunu glob – Dopustnost – Kršitev načel varstva legitimnih
            pričakovanj, transparentnosti in predvidljivosti – Neobstoj
      (Obvestilo Komisije 1998/C 9/03)
      13.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Uporaba obvestila o ugodni obravnavi – Kršitev načel prepovedi retroaktivnosti in
            varstva legitimnih pričakovanj – Neobstoj
      (Obvestilo Komisije 2002/C 45/03)
      14.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Nenaložitev ali znižanje globe v zameno za sodelovanje obdolženega podjetja – Kršitev
            pravice, da ni nihče dolžan izpovedati zoper sebe, in načel domneve nedolžnosti in sorazmernosti – Neobstoj – Prekoračitev
            pooblastila Komisije za odločanje po prostem preudarku pri sprejetju obvestila o ugodni obravnavi – Neobstoj
      (člen 81 ES; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 48; Uredba Sveta št. 1/2003, členi od 18 do 21 in člen 23;
            Obvestilo Komisije 2002/C 45/03, točki 11 in 23)
      15.    Pravo Unije – Načela – Temeljne pravice – Lastninska pravica – Omejitve – Dopustnost
      (členi 81 ES, 82 ES in 295 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))
      16.    Konkurenca – Globe – Smernice o načinu določanja glob – Pravna narava
      (Obvestilo Komisije 98/C 9/03)
      17.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obveznost upoštevanja dejanskega vpliva na trg – Neobstoj
            – Odločilna vloga merila, izhajajočega iz narave kršitve
      (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1(A))
      18.    Konkurenca – Globe – Odločba o naložitvi glob – Obveznost obrazložitve – Obseg
      (člen 253 ES; Obvestilo Komisije 98/C 9/03)
      19.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obveznost upoštevanja velikosti trga – Neobstoj
      (Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1(A), drugi odstavek, tretja alinea)
      20.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Upoštevanje dejanske gospodarske zmožnosti podjetja, da
            povzroči škodo – Obveznost, da se znesek globe določi sorazmerno z velikostjo podjetja – Neobstoj – Določitev zneska globe
            glede na razdelitev udeležencev kartela v kategorije – Pogoji – Sodni nadzor
      (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1(A))
      21.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Olajševalne okoliščine – Prenehanje kršitve pred posredovanjem Komisije
            – Primer hude kršitve – Izključitev
      (člen 81 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3, tretja alinea)
      22.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Olajševalne okoliščine – Obveznost Komisije, da upošteva program zadevnega
            podjetja glede skladnosti s pravili o konkurenci – Neobstoj
      (člen 81 ES; Uredba št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)
      23.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Zmanjšanje globe v zameno za sodelovanje obdolženega podjetja
      (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 2002/C 45/03)
      24.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Odnos podjetja med upravnim postopkom – Ocena stopnje sodelovanja posameznih
            podjetij, udeležencev kartela
      (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 2002/C 45/03)
      25.    Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Pooblastilo Komisije za odločanje po lastnem preudarku – Meje – Spoštovanje načela
            sorazmernosti – Pogoji
      (Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))
      1.      Načelo, po katerem ima vsakdo pravico do poštenega sojenja, je splošno načelo prava Unije, ki je bilo potrjeno s členom 47
         Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in ki ga zagotavlja člen 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah. To načelo
         izhaja iz temeljnih pravic, ki so sestavni del splošnih načel prava Unije, katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče ob navezovanju
         na skupno ustavno tradicijo držav članic in na usmeritve, ki jih posreduje zlasti Evropsko sodišče za človekove pravice.

      Organi Evropske konvencije o človekovih pravicah so s sprejetjem samostojne razlage pojma „kazenska obtožba“ postavili temelje
         za postopno razširitev uporabe kazenskega okvira člena 6 na področja, ki formalno ne spadajo v tradicionalne kategorije kazenskega
         prava, kot so denarne kazni, ki se naložijo zaradi kršitve konkurenčnega prava, vendar v zvezi s kategorijami, ki ne spadajo
         v „trdno jedro“ kazenskega prava, jamstev, ki jih daje kazenski okvir te določbe, ni nujno treba uporabljati strogo dosledno.

      (Glej točki 51 in 52.)
      2.      Odločbe Komisije, ki nalagajo globe zaradi kršitev konkurenčnega prava, niso kazenske. S postopkom, v katerem Komisija sprejme
         odločbo o ugotovitvi kršitve in naložitvi glob, ki jo lahko nato nadzirajo sodišča Unije, so tako izpolnjene zahteve, postavljene
         s členom 6(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah. Drži, da Komisija ni sodišče v smislu člena 6 te konvencije, vendar
         mora Komisija v upravnem postopku upoštevati splošna načela prava Unije.

      Poleg tega sodišče Unije z nadzorom, ki ga izvaja nad odločbami Komisije, zagotavlja upoštevanje zahtev poštenega sojenja,
         kot so določene s členom 6(1) omenjene konvencije. V zvezi s tem mora zadevno podjetje imeti možnost, da odločbo, ki je bila
         tako sprejeta v zvezi z njim, predloži sodnemu organu z neomejeno pristojnostjo, ki lahko v celoti, tako dejansko kot pravno,
         spremeni izpodbijano odločbo. Ko sodišče Unije izvaja nadzor nad zakonitostjo odločbe o ugotovitvi kršitve člena 81 ES, lahko
         na predlog tožečih strank izčrpno preuči stvarno ugotovitev dejstev in pravno presojo, ki jo je v zvezi z njimi podala Komisija.
         Poleg tega ima na podlagi člena 229 ES in člena 31 Uredbe št. 1/2003 neomejeno pristojnost v zvezi z globami.

      (Glej točke od 53 do 56.)
      3.      Nobeno pravilo niti nobeno splošno načelo prava Unije Komisiji ne prepoveduje, da se v razmerju do podjetja opre na izjave
         drugih podjetij. Če to ne bi držalo, bi bilo dokazno breme Komisije za ravnanja, ki so v nasprotju s členoma 81 ES in 82 ES,
         nevzdržno in nezdružljivo z nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb, ki jo Komisiji dodeljuje Pogodba. Vendar pa izjave
         podjetja – obdolženega sodelovanja v kartelu – katere resničnost izpodbija več obdolženih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten
         dokaz zadevnih dejstev, ne da bi bila utemeljena tudi z drugimi dokazi.

      (Glej točko 57.)
      4.      Nepravilnosti pri vročitvi ne zadevajo odločitve in zato ne vplivajo na njeno zakonitost. Take nepravilnosti lahko v nekaterih
         okoliščinah le preprečijo, da začne teči rok, ki je s členom 230, peti odstavek, ES določen za sproženje postopka. Ne gre
         pa za takšen primer, kadar je bila tožeča stranka neizpodbitno seznanjena z vsebino izpodbijane odločbe in je izkoristila
         pravico do pravnega sredstva, ki ji je podeljena s členom 230, peti odstavek, ES.

      (Glej točko 61.)
      5.      Ravnanje hčerinske družbe se lahko pripiše matični družbi, predvsem če zadevna hčerinska družba – čeprav je ločena pravna
         oseba – o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili matične družbe, zlasti ob
         upoštevanju gospodarskih, organizacijskih in pravnih vezi, ki povezujejo pravna subjekta. Matična družba in njena hčerinska
         družba sta namreč del iste gospodarske enote in zato tvorita samo eno podjetje. Dejstvo, da matična družba in njena hčerinska
         družba tvorita samo eno podjetje v smislu člena 81 ES, tako Komisiji omogoča, da odločbo, s katero naloži plačilo glob, naslovi
         na matično družbo, ne da bi bilo treba dokazati njeno osebno vpletenost v kršitev.

      V posebnem primeru, v katerem je matična družba stoodstotna lastnica kapitala hčerinske družbe, ki je kršila konkurenčna pravila
         Unije, ta matična družba po eni strani lahko odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, po drugi strani pa obstaja
         izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na njeno ravnanje.

      V teh okoliščinah za domnevo, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija
         dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija lahko tako matično družbo šteje za solidarno odgovorno
         za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če matična družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži zadostnih
         dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno.

      (Glej točke od 69 do 72 in 82.)
      6.      V posebnem primeru, kadar je matična družba stoodstotna lastnica kapitala hčerinske družbe, ki je kršila pravila o konkurenci
         Unije, pripisovanje odgovornosti za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, njeni matični družbi ne zahteva dokaza, da
         matična družba vpliva na politiko hčerinske družbe na posebnem področju, ki je predmet kršitve. Nasprotno pa lahko organizacijske,
         gospodarske in pravne vezi med matično družbo in njeno hčerinsko družbo dokažejo obstoj vpliva prve na strategijo druge ter
         zato upravičijo, da ju lahko štejemo za samo en gospodarski subjekt. Če torej Komisija dokaže, da je ves kapital hčerinske
         družbe v lasti matične družbe, lahko zadnjenavedeno šteje za solidarno odgovorno za plačilo globe, ki jo naloži hčerinski
         družbi, razen če matična družba dokaže, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno. Dejstvo, da sta matična in hčerinska
         družba eno podjetje v smislu člena 81 ES, ne pa odnos prigovarjanja h kršitvi med matično in hčerinsko družbo ali celo vpletenost
         prve v navedeno kršitev, v bistvu Komisiji omogoča, da naslovi odločbo o naložitvi glob na matično družbo iz skupine družb.

      Okoliščina, da matična družba hčerinskim družbam ni dajala navodil, ki bi omogočila ali spodbudila stike v nasprotju s členom
         81 ES, in da ni bila seznanjena s takimi stiki, ni dokaz za to, da so bile zadevne hčerinske družbe samostojne. Okoliščina,
         da so hčerinske družbe v štirih različnih državah, v katerih so sodelovale pri ločenih in različnih kršitvah, naj ne bi obrnila
         domneve o odgovornosti, saj se namreč Komisija za to, da je matični družbi pripisala odgovornost za ravnanje hčerinskih družb,
         ni oprla na morebitno vzporednost ugotovljenih kršitev. Dejstvo, da je matična družba sprejela kodeks ravnanja, s katerim
         je želela preprečiti, da bi hčerinske družbe kršile pravila o konkurenci in z njimi povezane smernice, po eni strani v ničemer
         ne vpliva na resničnost kršitve, ugotovljene v zvezi z njim, po drugi strani pa z njim ni mogoče dokazati, da so zadevne hčerinske
         družbe samostojno določale svojo poslovno politiko. Nasprotno, izvajanje zadevnega kodeksa ravnanja napeljuje prej na dejanski
         nadzor matične družbe nad poslovno politiko njenih hčerinskih družb.

      (Glej točke 82, 85, 87 in 88.)
      7.      Načelo zakonitosti kazni je korelat načela pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Unije in zlasti zahteva, da je vsak
         predpis Unije, še posebej če predpisuje ali dopušča nalaganje sankcij, jasen in natančen, tako da se lahko zadevne osebe nedvoumno
         seznanijo s svojimi pravicami in dolžnostmi, ki iz njega izhajajo, ter lahko ustrezno ukrepajo.

      Načelo zakonitosti kazni, ki je del splošnih načel prava Unije, na katerih temeljijo skupne ustavne tradicije držav članic,
         je določeno tudi v različnih mednarodnih pogodbah, zlasti v členu 7 Evropske konvencije o človekovih pravicah.

      V skladu s tem načelom je treba z zakonom jasno opredeliti kazniva dejanja in kazni, s katerimi se ta kaznujejo. Ta pogoj
         je izpolnjen, ko lahko naslovnik norme iz besedila zadevne določbe in po potrebi s pomočjo njene razlage s strani sodišč razbere,
         za katera dejanja in opustitve mora kazensko odgovarjati. Poleg tega se v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove
         pravice jasnost zakona ne presoja samo z vidika besedila upoštevne določbe, ampak tudi z vidika pojasnil iz obstoječe in objavljene
         sodne prakse.

      To načelo se upošteva pri kazenskopravnih normah in tudi pri posebnih upravnopravnih instrumentih, ki predpisujejo ali dovoljujejo
         nalaganje upravnopravnih sankcij. Ne velja samo za norme, ki določajo znake kršitve, temveč tudi za norme, ki opredeljujejo
         posledice, ki izhajajo iz kršitve prvonavedenih norm.

      V skladu s členom 7(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah ni treba, da so predpisi, na podlagi katerih so naložene
         sankcije, tako natančno opredeljeni, da so mogoče posledice kršitve predpisov predvidljive z absolutno gotovostjo. Na podlagi
         sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice dejstvo, da zakon podeljuje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku,
         ne pomeni kršitve zahteve po predvidljivosti, če sta obseg in način izvrševanja tega pooblastila, glede na zadevni zakoniti
         cilj, dovolj jasna, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo zoper samovoljo. Pri tem Evropsko sodišče za človekove pravice
         poleg besedila zakona upošteva vprašanje, ali je ustaljena in objavljena sodna praksa pojasnila uporabljene nedoločne pojme.

      (Glej točke od 95 do 97 in 99.)
      8.      Kar zadeva zakonitost člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 glede na načelo zakonitosti kazni, zakonodajalec Unije Komisiji ni podelil
         pretiranega ali samovoljnega pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri določanju glob za kršitev pravil o konkurenci.

      Prvič, s to določbo je izvajanje tega preudarka omejeno z določitvijo objektivnih meril, ki jih je Komisija dolžna upoštevati.
         V zvezi s tem po eni strani za globo, ki se lahko naloži, velja številčno določljiva in absolutna zgornja meja, ki se izračuna
         za vsako podjetje in vsak primer kršitve posebej, tako da je najvišji znesek globe, ki se lahko naloži danemu podjetju, določljiv
         vnaprej. Po drugi strani je Komisiji s to določbo naloženo, da globe določi za vsak posamezen primer ter pri tem upošteva
         težo in trajanje kršitve.

      Drugič, Komisija mora pri izvajanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku v zvezi z globami, naloženimi na podlagi
         člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, spoštovati splošna pravna načela, zlasti načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti.

      Tretjič, Komisija je izvajanje svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku – da bi zagotovila predvidljivost in
         preglednost svojega delovanja – omejila še s pravili ravnanja, ki si jih je določila v Obvestilu o imuniteti pred globami
         in znižanju glob v kartelnih zadevah in Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17
         in členom 65(5) Pogodbe ESPJ. V zvezi s tem so v navedenem obvestilu in navedenih smernicah po eni strani določena pravila
         ravnanja, od katerih se Komisija ne more oddaljiti, ne da bi bila sankcionirana na podlagi kršitve splošnih pravnih načel,
         kot sta enako obravnavanje in varstvo legitimnih pričakovanj, po drugi strani pa je s tema dokumentoma zagotovljena pravna
         varnost zadevnih podjetij s tem, da je v njiju določena metodologija, ki jo je Komisija uporabila za določanje glob, naloženih
         na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003.

      Poleg tega je okoliščina, da je Komisija sprejela navedene smernice, nato pa Smernice o načinu določanja glob, naloženih v
         skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 – kolikor je to sprejetje v zakonskem okviru člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena
         23(2) Uredbe št. 1/2003 – prispevala k natančnejši določitvi meja za izvrševanje pooblastila za odločanje po prostem preudarku,
         ki ga ima Komisija že na podlagi teh določb, ne da bi bilo iz tega mogoče domnevati, da zakonodajalec Unije na začetku ni
         zadostno opredelil meja pristojnosti Komisije na zadevnem področju.

      Četrtič, sodišče Unije na podlagi člena 229 ES in člena 31 Uredbe št. 1/2003 odloča z neomejeno pristojnostjo o tožbah zoper
         odločbe, s katerimi Komisija določa globe, in lahko odločbe Komisije ne le razglasi za nične, temveč tudi razveljavi, zniža
         ali zviša naložene globe. Znana in dostopna upravna praksa Komisije je tako podvržena celovitemu nadzoru sodišča Unije. Zadevni
         nadzor je z ustaljeno in objavljeno sodno prakso omogočil natančno opredelitev morda še nedoločenih izrazov iz člena 15(2)
         Uredbe št. 17 in nato člena 23(2) Uredbe št. 1/2003. Tako lahko obveščen gospodarski subjekt po potrebi s pomočjo pravnega
         svetovalca dovolj natančno predvidi metodo in okvirno višino globe, ki mu grozi za neko ravnanje. Dejstvo, da ta subjekt vnaprej
         ne more poznati natančne višine globe, ki jo Komisija naloži v posameznem primeru, ne pomeni kršitve načela zakonitosti kazni.

      (Glej točke 101, 102 in od 105 do 108.)
      9.      Kar zadeva povišanje ravni glob po sprejetju Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št.
         17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, lahko Komisija raven glob kadar koli prilagodi, če to zahteva učinkovita uporaba pravil Unije
         o konkurenci, tako da se lahko taka sprememba upravne prakse šteje za objektivno utemeljeno s ciljem splošne preprečitve kršitev
         pravil Unije o konkurenci. Zvišanje ravni glob se torej ne more šteti za nezakonito z vidika načela zakonitosti kazni, ker
         ostaja v zakonskem okviru, opredeljenem v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003.

      (Glej točko 112.)
      10.    Pooblastilo za nalaganje glob v primeru kršitev pravil o konkurenci izvirno pripada Svetu, ki naj bi to pooblastilo oziroma
         njegovo izvajanje prenesel na Komisijo v smislu člena 202, tretja alinea, ES. V skladu z določbami členov 81 ES, 82 ES, 83(1)
         in (2)(a) in (d) ES ter 202, tretja alinea, ES je to pooblastilo del vloge Komisije, da skrbi za uporabo prava Unije, pri
         čemer je bila glede uporabe členov 81 ES in 82 ES ta vloga določena, uokvirjena in formalizirana z uredbama št. 17 in št.
         1/2003. Pooblastilo za nalaganje glob, ki ga ima Komisija na podlagi teh uredb, izhaja torej iz določb Pogodbe, njegov namen
         pa je omogočiti učinkovito uporabo prepovedi, predvidenih v navedenih členih.

      (Glej točko 115.)
      11.    Načelo prepovedi retroaktivnosti kazenskih zakonov iz člena 7 Evropske konvencije o človekovih pravicah je splošno načelo
         prava Unije, katerega spoštovanje je obvezno, ko se globe naložijo zaradi kršitve pravil konkurence, in to načelo zahteva,
         da so izrečene sankcije v skladu s tistimi, ki so bile določene, ko je bila kršitev storjena. Sprejetje smernic, ki naj bi
         spremenile splošno politiko konkurence Komisije glede glob, načeloma lahko spada v obseg načela prepovedi retroaktivnosti.

      Glede spoštovanja načela prepovedi retroaktivnosti s Smernicami o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2)
         Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, domnevno povišanje ravni glob ostaja v zakonskem okviru, določenem s členom 15(2)
         Uredbe št. 17 in členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, saj je v točki 5(a) teh smernic izrecno določeno, da naložene globe v nobenem
         primeru ne smejo preseči 10 % prometa, kar je zgornja meja, določena z navedenima določbama.

      Bistvena novost smernic je, da se kot izhodišče za izračun zneska globe upošteva osnovni znesek, ki se določi v okviru za
         to predvidenega razreda, pri čemer razredi ustrezajo različnim stopnjam teže kršitev, kot taki pa nimajo nobene zveze z upoštevnim
         prometom. Ta metoda temelji predvsem na sicer relativni in prilagodljivi določitvi tarif glob.

      Dejstvo, da je Komisija v preteklosti pri globah uporabljala določene višine za določene vrste kršitev, tej ne more odvzeti
         možnosti, da to višino zviša v okviru omejitev, navedenih v uredbah št. 17 in št. 1/2003, če je to potrebno, da se zagotovi
         udejanjenje politike konkurence Unije. Nasprotno, učinkovita uporaba pravil o konkurenci zahteva, da lahko Komisija višino
         glob kadar koli prilagodi potrebam te politike.

      Iz tega izhaja, da podjetja, ki so v upravnem postopku, v katerem je lahko naložena globa, ne morejo pridobiti legitimnih
         pričakovanj, da Komisija ne bo presegla ravni glob, ki jo je prej uporabljala, kot tudi ne, da bo uporabila določeno metodo
         izračuna glob. Torej morajo omenjena podjetja upoštevati možnost, da lahko Komisija v vsakem trenutku zviša raven glob glede
         na raven, ki jo je uporabljala v preteklosti.

      V teh okoliščinah z navedenimi smernicami ni kršeno načelo prepovedi retroaktivnosti, ker naj bi bile zaradi njihovega sprejetja
         naložene večje globe, kot so bile naložene v preteklosti, ali ker naj bi bile v obravnavanem primeru presežene meje predvidljivosti.
         Smernice in predvsem nova metoda izračuna glob, ki jo prinašajo, ob predpostavki, da ta poostri naložene globe, so bile namreč
         razumno predvidljive.

      (Glej točke 118, 119, od 123 do 128 in 133.)
      12.    Komisija je objavila Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe
         ESPJ in v njih opisala metodo izračuna, h katere uporabi se je zavezala v posameznih primerih, da bi zagotovila preglednost
         in povečala pravno varnost zadevnih podjetij. S tem, da sprejme taka pravila ravnanja in da z njihovo objavo razglasi, da
         jih bo v prihodnje uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, se Komisija omejuje pri izvrševanju svojega pooblastila
         za odločanje po prostem preudarku, in od njih ne more odstopiti, ne da bi bila, glede na okoliščine primera, sankcionirana
         na podlagi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo zaupanja v pravo. Smernice na splošno in
         abstraktno določajo metodologijo, ki si jo je Komisija določila za potrebe določitve višine glob, in posledično podjetjem
         zagotavljajo pravno varnost. Po drugi strani lahko obveščen gospodarski subjekt po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca dovolj
         natančno predvidi metodo in okvirno višino globe, ki mu grozi za neko ravnanje. Drži, da gospodarski subjekt na podlagi teh
         smernic ne more predvideti natančne višine globe, ki jo bo Komisija naložila v posameznem primeru. Vendar zaradi teže kršitev,
         ki jih mora sankcionirati Komisija, namen represije in odvračanja upravičuje izognitev temu, da bi podjetja lahko ocenila
         koristi, ki bi jih imela s sodelovanjem pri kršitvi, tako da bi vnaprej upoštevala višino globe, ki bi jim bila naložena zaradi
         tega protipravnega ravnanja.

      (Glej točke 135, 136, 201 in 202.)
      13.    Z upoštevanjem – pri določitvi zneska glob, naloženih zaradi kršitve pravil Unije o konkurenci – Obvestila o imuniteti pred
         globami in znižanju glob v kartelnih zadevah ni kršeno načelo prepovedi retroaktivnosti in načelo varstva legitimnih pričakovanj.
         Prvo od dveh omenjenih načel ne nasprotuje uporabi smernic, na podlagi katerih so lahko hipotetično zvišane ravni glob, če
         je bilo mogoče politiko, ki jo udejanjajo, ustrezno predvideti. Glede drugega omenjenega načela pa gospodarski subjekti ne
         morejo imeti zaupanja v ohranitev obstoječega položaja, saj ga lahko institucije spremenijo na podlagi svojega pooblastila
         za odločanje po prostem preudarku.

      (Glej točki 143 in 144.)
      14.    Podjetja imajo na podlagi splošnih načel prava Unije – med katera spadajo tudi temeljne pravice in ob upoštevanju katerih
         je treba razlagati vsa besedila prava Unije – pravico, da jih Komisija ne sili v priznanje sodelovanja pri kršitvi pravil
         o konkurenci, vendar pa Komisiji to ne preprečuje, da pri določitvi zneska globe upošteva pomoč, ki jo je podjetje po svoji
         volji ponudilo, da bi se ugotovil obstoj kršitve. V zvezi s tem je sodelovanje zadevnega podjetja na podlagi Obvestila o imuniteti
         pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah popolnoma prostovoljno. Podjetje namreč nikakor ni prisiljeno k predložitvi
         dokazov o domnevnem omejevalnem sporazumu. Stopnja sodelovanja, v katero je pripravljeno privoliti podjetje med upravnim postopkom,
         je torej odvisna izključno od njegove volje in ni nikakor določena z obvestilom o ugodni obravnavi. Poleg tega se z nobeno
         določbo tega obvestila ne zahteva, da se zadevno podjetje odpove izpodbijanju ali popravku napačnih dejstev, ki jih predloži
         drugo podjetje.

      S tem obvestilom tudi ni kršeno načelo in dubio pro reo ali načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Evropske konvencije o človekovih pravicah in se ga uvršča
         med temeljne pravice, ki so v skladu s sodno prakso Sodišča, utemeljeno tudi s členom 6(2) EU in členom 48 Listine o temeljnih
         pravicah Evropske unije, priznane kot del pravnega reda Unije. Sodelovanje podjetja na podlagi tega obvestila je po eni strani
         popolnoma prostovoljno in ne zahteva se, da bi podjetje predložilo kakršne koli dokaze, po drugi strani pa to sodelovanje
         ne vpliva na obveznost Komisije, da dokaže kršitve, ki jih je ugotovila, in predloži dokaze, s katerimi je mogoče pravno zadostno
         dokazati obstoj dejstev, ki tvorijo znake kršitve. V ta namen se Komisija pri dokazovanju obstoja kršitve lahko – ne da bi
         kršila načelo domneve nedolžnosti – opre na dokumente, ki jih zbere med pregledi na podlagi uredb št. 17 in št. 1/2003 ali
         jih prejme v odgovor na zahteve po informacijah na podlagi zadevnih uredb, in na dokaze, ki jih podjetje prostovoljno predloži
         na podlagi zadevnega obvestila.

      Z obvestilom o ugodni obravnavi tudi ni kršeno načelo sorazmernosti. To obvestilo se zdi primeren in nepogrešljiv instrument
         pri dokazovanju obstoja tajnih horizontalnih omejevalnih sporazumov in s tem pri usmeritvi ravnanja podjetij v smislu spoštovanja
         pravil o konkurenci. Čeprav so namreč instrumenti iz členov od 18 do 21 Uredbe št. 1/2003, to je zahteve po informacijah in
         pregledi, nujno potrebni za pregon kršitev konkurenčnega prava, je tajne omejevalne sporazume pogosto težko izslediti in preiskati
         brez sodelovanja zadevnih podjetij. Tako lahko tveganje, da mu bo naložena velika globa, udeleženca v kartelu, ki želi svojo
         udeležbo končati, odvrne od tega, da bi o zadevnem kartelu obvestil Komisijo. Da bi bil odvrnjen od tega, da Komisije ne bi
         obvestil o obstoju kartela, je v obvestilu o ugodni obravnavi predvidena možnost priznanja imunitete pred globami ali precejšnjega
         znižanja globe za podjetja, ki Komisiji predložijo dokaze o obstoju horizontalnega omejevalnega sporazuma.

      Komisija s sprejetjem pravil ravnanja v obvestilu o ugodni obravnavi, s katerimi si je postavila smernice, kar zadeva izvajanje
         pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri določanju glob, da bi tako zlasti upoštevala ravnanje podjetij med upravnim
         postopkom in uspešneje zagotavljala enako obravnavanje zadevnih podjetij, ni prekoračila pooblastil, ki jih ima na podlagi
         Uredbe št. 1/2003. Dejansko Komisija podjetju, ki je kršilo člen 81 ES, lahko naloži globo, ni pa je dolžna naložiti. Poleg
         tega v členu 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 niso taksativno našteta merila, ki jih mora Komisija upoštevati pri določanju
         višine globe. Torej je mogoče kot dejavnik v zadevnem postopku določanja upoštevati tudi ravnanje podjetja med upravnim postopkom.

      (Glej točke 149, 150, 153, 155, 160, 162, 163, 168, 169, 171 in od 174 do 176.)
      15.    Pristojnosti Skupnosti je treba izvrševati ob spoštovanju mednarodnega prava. Lastninska pravica ni zavarovana le z mednarodnim
         pravom, ampak se uvršča tudi med splošna načela prava Unije. Vendar nadrejenost mednarodnega prava pravu Unije ne zajema primarnega
         prava in še posebej ne splošnih načel, katerih del so temeljne pravice. V zvezi s tem lastninska pravica ni absolutna prerogativa,
         ampak jo je treba obravnavati glede na vlogo, ki jo ima v družbi. Torej je mogoče izvrševanje lastninske pravice omejiti,
         če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki si jih je zastavila Skupnost, ter glede na zastavljene cilje
         ne pomenijo nesorazmernega in nedopustnega ukrepa, ki bi ogrožal bistvo tako zagotovljene pravice. Glede na to, da je uporaba
         členov 81 ES in 82 ES eden od vidikov javnega interesa Skupnosti, je mogoče na podlagi teh členov omejiti izvrševanje lastninske
         pravice, če zadevne omejitve niso nesorazmerne in ne ogrožajo bistva te pravice.

      (Glej točke od 187 do 190.)
      16.    Čeprav Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ ni mogoče
         opredeliti kot pravno pravilo, ki bi ga uprava v vsakem primeru morala spoštovati, vseeno določajo pravilo ravnanja, ki kaže
         na prakso, ki ji je treba slediti in od katere uprava v konkretnem primeru ne more odstopiti brez navedbe razlogov, ki bi
         bili združljivi z načelom enakega obravnavanja. Komisija se s tem, da sprejme taka pravila ravnanja in da z njihovo objavo
         razglasi, da jih bo v prihodnje uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, sama omejuje pri izvrševanju svojega pooblastila
         za odločanje po prostem preudarku in od teh pravil ne more odstopiti, ne da bi bila glede na okoliščine primera sankcionirana
         na podlagi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo zaupanja v pravo. Poleg tega navedene smernice
         na splošno in abstraktno določajo metodologijo, ki si jo je Komisija določila za potrebe določitve višine glob, in posledično
         podjetjem zagotavljajo pravno varnost.

      (Glej točke od 200 do 202.)
      17.    Težo kršitev konkurenčnega prava Unije je treba ugotoviti ob upoštevanju velikega števila dejavnikov, kot so okoliščine posameznega
         primera, njegov kontekst in odvračilni učinek glob, pri čemer ni obveznega in izčrpnega seznama meril, ki jih je obvezno treba
         upoštevati.

      Na podlagi točke 1(A), prvi pododstavek, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17
         in členom 65(5) Pogodbe ESPJ mora Komisija pri presoji resnosti kršitve oceniti dejanski vpliv le, če se zdi, da ga je mogoče
         meriti. Pri presoji tega vpliva se mora Komisija opirati na konkurenco, ki bi normalno obstajala, če ne bi bilo kršitve. Če
         torej tožeče stranke ne dokažejo, da bi bilo mogoče dejanski vpliv omejevalnih sporazumov izmeriti, Komisija ni dolžna upoštevati
         dejanskega vpliva kršitev, da bi tako presodila njihovo težo. Učinek protikonkurenčnega ravnanja pri presoji teže kršitve
         dejansko ni odločilno merilo. Elementi, ki zadevajo cilj nekega ravnanja, so lahko pomembnejši kot tisti, ki zadevajo njegove
         učinke, predvsem če gre za kršitve, ki so resne že po naravi, kot je razdelitev trgov. Tako ima narava kršitve odločilno vlogo
         zlasti pri opredeljevanju „zelo resnih“ kršitev. Iz opisa zelo resnih kršitev v navedenih smernicah izhaja, da so lahko sporazumi
         ali usklajena ravnanja, katerih namen je zlasti razdelitev trgov, že zaradi svoje narave opredeljeni kot „zelo resni“, ne
         da bi bilo treba taka ravnanja opredeliti na podlagi posebnega vpliva ali posebne geografske razsežnosti in ne da bi bilo
         kršeno načelo domneve nedolžnosti zaradi neupoštevanja dejanskega vpliva kršitev.

      V teh okoliščinah spadajo kršitve pravil o konkurenci, ugotovljene v odločbi Komisije, ne glede na domnevno raznovrstno strukturo
         omejevalnih sporazumov med najresnejše kršitve člena 81 ES, saj vključujejo tajno dogovarjanje med konkurenti o delitvi trgov
         ali zamrznitvi tržnih deležev z delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic ter o nekonkuriranju
         pri vzdrževanju in posodabljanju dvigal in tekočih stopnic. Poleg resnega izkrivljanja konkurence, ki ga povzročajo, ti omejevalni
         sporazumi s tem, da udeležence sporazumov zavezujejo k upoštevanju ločenih trgov, pogosto razmejenih z državnimi mejami, povzročajo
         tudi izolacijo teh trgov, kar je v nasprotju z glavnim ciljem Pogodbe o povezovanju trga Skupnosti. Zato so take kršitve,
         še posebno pri horizontalnih omejevalnih sporazumih, opredeljene kot posebej resne ali očitne kršitve.

      (Glej točke 198, 214, 215, od 221 do 223, 234, 235 in 254.)
      18.    Pri odločbah Komisije, s katerimi se ugotovi kršitev pravil o konkurenci Unije in se naložijo globe, je zahteva po bistveni
         formalnosti, ki jo pomeni dolžnost obrazložitve, izpolnjena, če Komisija v odločbi navede elemente presoje, ki so ji omogočili
         izmeriti težo in trajanje kršitve, ne da bi morala v njej navesti podrobnejšo analizo ali številčne podatke v zvezi z načinom
         izračuna globe. Glede na to, da Komisija v izpodbijani odločbi pojasni, da so bili izhodiščni zneski glob določeni ob upoštevanju
         narave kršitev in velikosti upoštevnega geografskega trga in da je težo kršitev preučila glede na značilnosti udeleženk in
         da je pri tem med zadevnimi podjetji razlikovala glede na njihov promet v zvezi s proizvodi, vključenimi v omejevalni sporazum
         v državi, v kateri se je ta izvajal, so elementi presoje, na katere se je Komisija oprla pri opredelitvi teže ugotovljenih
         kršitev, v izpodbijani odločbi pojasnjeni dovolj in ob upoštevanju člena 253 ES.

      (Glej točke 203, 240 in od 243 do 245.)
      19.    Pri odločbah Komisije, s katerimi se ugotovi kršitev pravil o konkurenci Unije in se naložijo globe, velikost upoštevnega
         trga načeloma ni obvezen element, ampak samo eden od elementov, upoštevnih za presojo teže kršitve, saj Komisiji ni treba
         opredeliti zadevnega trga niti oceniti njegove velikosti, če ima zadevna kršitev protikonkurenčen cilj. Dejansko Smernice
         o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ ne določajo, da se znesek
         glob izračuna glede na celotni promet ali promet, ki so ga ustvarila podjetja na zadevnem trgu. Vendar ne nasprotujejo temu,
         da bi se tak promet zaradi spoštovanja splošnih načel prava Unije, in če okoliščine to zahtevajo, upošteval pri določanju
         globe.

      V teh okoliščinah izhodiščni zneski glob, določeni za kršitev v Luksemburgu, niso previsoki, ker predstavljajo polovico minimalnega
         praga, ki je v smernicah običajno predviden za zelo resne kršitve.

      (Glej točki 247 in 248.)
      20.    V okviru izračuna glob, naloženih na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, različno obravnavanje zadevnih podjetij izhaja
         iz izvajanja pooblastil, ki jih ima Komisija na podlagi te določbe. Komisija mora namreč v okviru svojega polja prostega preudarka
         individualizirati sankcijo glede na ravnanja in značilnosti teh podjetij, da lahko v vsakem primeru zagotovi polno učinkovitost
         konkurenčnih pravil Unije. Tako je v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in
         členom 65(5) Pogodbe ESPJ določeno, da je treba za kršitev neke teže, če vključuje več podjetij, na primer kartele, včasih
         splošne izhodiščne zneske primerno ponderirati, da bi se tako določil poseben izhodiščni znesek, v katerem se upoštevata teža
         in zato dejanski vpliv kršitve vsakega od podjetij na konkurenco, zlasti ob večjem neskladju med velikostjo podjetij, ki storijo
         istovrstne kršitve. Predvsem je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim
         subjektom, zlasti potrošnikom.

      Poleg tega pravo Unije nikakor ne vsebuje splošno veljavnega načela, da mora biti sankcija v sorazmerju s pomenom podjetja
         na trgu proizvodov, ki so predmet kršitve.

      Nazadnje, v zvezi s presojo teže kršitve glede na razvrstitev članic omejevalnega sporazuma v kategorije, mora sodišče Unije,
         da bi preverilo, ali je taka razvrstitev skladna z načeloma enakega obravnavanja in sorazmernosti, pri svojem nadzoru nad
         zakonitostjo izvajanja pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima Komisija na tem področju, preveriti le, ali
         je ta razvrstitev dosledna in objektivno utemeljena. Poleg tega načelo enakega kaznovanja za isto ravnanje v skladu z navedenimi
         smernicami o načinu določanja glob vodi k različnim globam, naloženim udeleženim podjetjem, ne da bi k taki diferenciaciji
         vodilo aritmetično izračunavanje.

      (Glej točke od 255 do 258, 263 in 265.)
      21.    Olajševalne okoliščine ni mogoče priznati na podlagi točke 3, tretja alinea, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v
         skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, če se je kršitev prenehala izvajati pred datumom prvega
         posega Komisije. To je namreč logično lahko olajševalna okoliščina v smislu navedene določbe samo, če so bila s temi posegi
         Komisije zadevna podjetja spodbujena k prenehanju protikonkurenčnih ravnanj. Cilj te določbe je spodbuditi podjetja k prenehanju
         protikonkurenčnih ravnanj takoj, ko Komisija začne preiskavo v zvezi s tem, tako da znižanja globe na podlagi tega ni mogoče
         uporabiti, kadar se je kršitev prenehala, preden je Komisija začela prve posege. Uporaba znižanja v takih okoliščinah in upoštevanje
         trajanja kršitve pri izračunu zneska glob bi namreč pomenila podvojevanje.

      (Glej točko 274.)
      22.    Sprejetje programa usklajevanja s strani podjetja, ki je kršilo pravila Unije o konkurenci, ne zavezuje Komisije, da zaradi
         te okoliščine odobri znižanje globe. Poleg tega je sicer pomembno, da podjetje sprejme ukrepe, da bi preprečilo to, da bi
         njegovi uslužbenci v prihodnosti storili nove kršitve konkurenčnega prava Unije, vendar to dejstvo v ničemer ne spreminja
         resničnosti ugotovljene kršitve. Komisiji torej takega elementa ni treba upoštevati kot olajševalno okoliščino, še zlasti,
         kadar kršitve, ugotovljene v izpodbijani odločbi, pomenijo očitno kršitev člena 81 ES.

      (Glej točko 282.)
      23.    Obvestilo o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah je akt, ki je namenjen pojasnitvi – ob spoštovanju
         hierarhično višjega prava – meril, ki jih Komisija namerava uporabiti v okviru svojega polja prostega preudarka, ki ga ima
         pri določitvi zneska glob, naloženih za kršitev pravil Unije o konkurenci. Iz njega izhaja samoomejevanje tega pooblastila,
         ki pa ni nezdružljivo z ohranitvijo večjega polja prostega preudarka Komisije.

      Zato ima Komisija široko polje prostega preudarka pri presoji, ali dokazi, ki jih predloži podjetje, ki želi, da se zanj uporabijo
         ugodnosti iz obvestila o ugodni obravnavi, pomenijo znatno dodano vrednost v smislu točke 21 zadevnega obvestila.

      Komisija lahko po ugotovitvi, da dokazi pomenijo znatno dodano vrednost v smislu točke 21 obvestila o ugodni obravnavi, po
         prostem preudarku določi tudi natančno raven znižanja globe, ki naj se prizna zadevnemu podjetju. V prvem pododstavku odstavka
         23(b) obvestila o ugodni obravnavi so namreč določeni razredi za znižanje globe za različne kategorije obravnavanih podjetij.
         Glede na navedeno polje prostega preudarka sodišče Unije razveljavi le očitno prekoračitev tega polja.

      V teh okoliščinah Komisija očitno ne prekorači svojega polja prostega preudarka, kadar meni, da izjava, ki v neki meri le
         potrjuje izjavo, ki jo je že imela Komisija, ne pomeni znatne dodane vrednosti, ker znatno ne olajšuje nalog Komisije in zato
         tudi ni dovolj, da bi upravičevala znižanje zneska globe zaradi sodelovanja.

      (Glej točke 295, 296, od 298 do 300, 309 in 311.)
      24.    Pri presoji sodelovanja, ki ga ponudijo članice kartela, Komisija med upravnim postopkom ne sme kršiti načela enakega obravnavanja.
         Kadar položaji različnih podjetij, ki se sankcionirajo za kršitev pravil Unije o konkurenci, niso primerljivi, Komisija ne
         krši načela enakega obravnavanja, če nekaterim podjetjem glede na dodano vrednost njihovega sodelovanja odobri ustrezno znižanje
         glob in če kakšnemu drugemu podjetju ne prizna takega znižanja na podlagi Obvestila o imuniteti pred globami in znižanju glob
         v kartelnih zadevah. Glede tega se dodana vrednost sodelovanja ugotavlja na podlagi dokazov, ki jih Komisija že ima. Kadar
         torej podjetje predloži dokaze, ki niso odločilni pri dokazovanju delovanja kartela, ampak le okrepijo možnost Komisije, da
         dokaže kršitev, ker podprejo dokaze, ki jih že ima, ali kadar takšno podjetje obvesti Komisijo o dokazih z znatno dodano vrednostjo
         šele več mesecev po tem, ko so jo o njih obvestila druga podjetja, in ji kljub temu ne predloži vseh listinskih dokazov iz
         obdobja nastanka dejstev, Komisija za tako podjetje odloči, da se mu globa zniža za zelo nizek odstotek, ne da bi s tem očitno
         prekoračila svoje polje prostega preudarka.

      (Glej točke 313, 315, 319, 335, 336, 344 in 347.)
      25.    Kar zadeva spoštovanje načela sorazmernosti pri določitvi zneska glob za kršitev pravil Unije o konkurenci, take globe ne
         smejo biti čezmerne z vidika zastavljenih ciljev, to je z vidika upoštevanja pravil o konkurenci, in globa, ki je naložena
         podjetju zaradi kršitve predpisov na področju konkurence mora biti sorazmerna s kršitvijo, ki se presodi celostno, zlasti
         ob upoštevanju njene teže. Poleg tega lahko Komisija pri določanju zneska glob utemeljeno upošteva potrebo po tem, da se z
         zadevnimi globami zagotovi dovolj odvračilen učinek.

      V zvezi s tem, prvič, omejevalni sporazumi, ki vključujejo zlasti tajno dogovarjanje med konkurenti o delitvi trgov ali zamrznitvi
         tržnih deležev z delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic ter o nekonkuriranju pri vzdrževanju
         in posodabljanju dvigal in tekočih stopnic, pomenijo kršitve, ki spadajo že po naravi med najhujše kršitve člena 81 ES.

      Drugič, Komisija lahko ob izračunu višine glob upošteva zlasti velikost in gospodarsko moč gospodarske enote, ki deluje kot
         podjetje v smislu člena 81 ES. Vendar upoštevno podjetje niso posamezne hčerinske družbe, ki so sodelovale pri kršitvah, ampak
         matična družba in njene hčerinske družbe. Tretjič, kar zadeva sorazmernost med globami ter velikostjo in gospodarsko močjo
         zadevnih gospodarskih enot, je Komisija omejena z zgornjo mejo v višini 10 %, ki je določena v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003
         in katere namen je preprečiti, da bi bile globe nesorazmerne glede na velikost podjetja. Vendar skupnega zneska glob, ki zajema
         približno 2 % konsolidiranega prometa zadevnega podjetja v poslovnem letu pred sprejetjem zadevne odločbe, ni mogoče šteti
         za nesorazmernega glede na velikost tega podjetja.

      (Glej točke od 367 do 370.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 13. julija 2011(*)

      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg montaže in vzdrževanja dvigal in tekočih stopnic – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Manipulacije pri razpisih – Razdelitev trgov – Določanje cen“
      V zadevi T-138/07,
      Schindler Holding Ltd s sedežem v Hergiswilu (Švica),

      Schindler Management AG s sedežem v Ebikonu (Švica),

      Schindler SA s sedežem v Bruslju (Belgija),

      Schindler Deutschland Holding GmbH s sedežem v Berlinu (Nemčija),

      Schindler Sàrl s sedežem v Luxembourgu (Luksemburg),

      Schindler Liften BV s sedežem v Haagu (Nizozemska),

      ki jih zastopajo R. Bechtold, W. Bosch, U. Soltész in S. Hirsbrunner, odvetniki,
      tožeče stranke,
      proti
      Evropski komisiji, ki jo zastopata K. Mojzesowicz, zastopnica, in R. Sauer, zastopnik,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Sveta Evropske unije, ki ga zastopata M. Simm in G. Kimberley, zastopnici,

      intervenient,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2007) 512 konč. z dne 21. februarja 2007 v zvezi s postopkom po
         členu 81 ES (zadeva COMP/E‑1/38.823 – Dvigala in tekoče stopnice) ali, podredno, predloga za znižanje glob, ki so bile naložene
         tožečim strankam,

      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi M. E. Martins Ribeiro (poročevalka), predsednica, ter N. Wahl in A. Dittrich, sodnika,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. septembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predmet te zadeve je predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2007) 512 konč. z dne 21. februarja 2007 v zvezi s
         postopkom po členu 81 ES (zadeva COMP/E-1/38.823 – Dvigala in tekoče stopnice) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), katere
         povzetek je bil objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 26. marca 2008 (UL C 75, str. 19), ali, podredno, predlog za znižanje glob, ki so bile naložene tožečim strankam.

      2        Komisija Evropskih skupnosti je v izpodbijani odločbi menila, da so spodaj navedene družbe kršile člen 81 ES:

      –        Kone Belgium SA (v nadaljevanju: Kone Belgija), Kone GmbH (v nadaljevanju: Kone Nemčija), Kone Luxembourg Sàrl (v nadaljevanju:
         Kone Luksemburg), Kone BV Liften en Roltrappen (v nadaljevanju: Kone Nizozemska) in Kone Oyj (v nadaljevanju: KC) (v nadaljevanju
         za vse skupaj ali vsako posebej: Kone);

      –        Otis SA (v nadaljevanju: Otis Belgija), Otis GmbH & Co. OHG (v nadaljevanju: Otis Nemčija), General Technic-Otis Sàrl (v nadaljevanju:
         GTO), General Technic Sàrl (v nadaljevanju: GT), Otis BV (v nadaljevanju: Otis Nizozemska), Otis Elevator Company (v nadaljevanju:
         OEC) in United Technologies Corporation (v nadaljevanju: UTC) (v nadaljevanju za vse skupaj ali vsako posebej: Otis);

      –        Schindler SA (v nadaljevanju: Schindler Belgija), Schindler Deutschland Holding GmbH (v nadaljevanju: Schindler Nemčija),
         Schindler Sàrl (v nadaljevanju: Schindler Luksemburg), Schindler Liften BV (v nadaljevanju: Schindler Nizozemska) in Schindler
         Holding Ltd (v nadaljevanju za vse skupaj ali vsako posebej: Schindler);

      –        ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (v nadaljevanju: TKLA), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (v nadaljevanju: TKA), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
         (v nadaljevanju: TKF), ThyssenKrupp Elevator AG (v nadaljevanju: TKE), ThyssenKrupp AG (v nadaljevanju: TKAG), ThyssenKrupp
         Ascenseurs Luxembourg Sàrl (v nadaljevanju: TKAL) in ThyssenKrupp Liften BV (v nadaljevanju: TKL) (v nadaljevanju za vse skupaj
         ali vsako posebej: ThyssenKrupp) ter

      –        Mitsubishi Elevator Europe BV (v nadaljevanju: MEE).
      3        Skupina Schindler je ena največjih dobaviteljic dvigal in tekočih stopnic na svetu. Njena matična družba je družba Schindler
         Holding, ki ima sedež v Švici (točka 27 obrazložitve izpodbijane odločbe). Schindler je dejavna na področju dvigal in tekočih
         stopnic, deluje pa prek nacionalnih hčerinskih družb. To so zlasti družbe Schindler Belgija v Belgiji, Schindler Nemčija v
         Nemčiji, Schindler Luksemburg v Luksemburgu in Schindler Nizozemska na Nizozemskem (točke od 28 do 32 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

       Upravni postopek
      1.     Preiskava Komisije
      4        Komisija je poleti leta 2003 prejela informacije o morebitnem obstoju kartela štirih glavnih evropskih proizvajalcev dvigal
         in tekočih stopnic, ki poslujejo v Uniji, in sicer Kone, Otis, Schindler in ThyssenKrupp (točki 3 in 91 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

       Belgija
      5        Komisija je 28. januarja 2004 in v marcu 2004 začela preiskave na podlagi člena 14(2) in (3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962,
         Prva Uredba o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3), zlasti
         v prostorih hčerinskih družb od Kone, Otis, Schindler in ThyssenKrupp v Belgiji (točke 92, 93, 95 in 97 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      6        Kone, Otis, ThyssenKrupp in Schindler so druga za drugo vložile vloge na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami
         in zniževanju glob v primerih kartelov (2002/C 45/03, UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v
         nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002). Zadevna podjetja so svoje vloge dopolnila (točke 94, 96, 98 in 103
         obrazložitve izpodbijane odločbe).

      7        Kone je bila 29. junija 2004 odobrena pogojna imuniteta na podlagi odstavka 8(b) tega obvestila (točka 99 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      8        Komisija je med septembrom in decembrom 2004 na podlagi člena 18 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju
         pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) poslala še zahteve
         po informacijah podjetjem, ki so sodelovala pri kršitvi v Belgiji, več strankam v tej državi članici in belgijskemu združenju
         Agoria (točki 101 in 102 obrazložitve izpodbijane odločbe).

       Nemčija
      9        Komisija je 28. januarja 2004 in v marcu 2004 na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 17 začela preiskave zlasti v prostorih hčerinskih
         družb od Otis in ThyssenKrupp v Nemčiji (točki 104 in 106 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      10      Kone je vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki jo je vložila 2. februarja 2004 v zvezi z Belgijo,
         12. in 18. februarja 2004 dopolnila s podatki v zvezi z Nemčijo. Tudi Otis je med marcem 2004 in februarjem 2005 vlogo v zvezi
         z Belgijo dopolnila s podatki v zvezi z Nemčijo. Schindler je 25. novembra 2004 na podlagi zadevnega obvestila vložila vlogo,
         ki je vsebovala informacije v zvezi z Nemčijo, ter jo dopolnila med decembrom 2004 in februarjem 2005. Nazadnje je decembra 2005
         prav tako na podlagi tega obvestila vlogo v zvezi z Nemčijo pri Komisiji vložila še ThyssenKrupp (točke 105, 107, 112 in 114
         obrazložitve izpodbijane odločbe).

      11      Komisija je od septembra do novembra 2004 na podlagi člena 18 Uredbe št. 1/2003 poslala še zahteve po informacijah podjetjem,
         ki so sodelovala pri kršitvi v Nemčiji, več strankam v tej državi članici ter združenjem VDMA, VFA in VMA (točke 110, 111
         in 113 obrazložitve izpodbijane odločbe).

       Luksemburg
      12      Kone je vlogo, ki jo je vložila 2. februarja 2004 v zvezi z Belgijo, 5. februarja 2004 dopolnila s podatki v zvezi z Luksemburgom.
         Otis in ThyssenKrupp sta v zvezi z Luksemburgom na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 podali ustno vlogo. Na
         podlagi istega obvestila je vlogo v zvezi z Luksemburgom vložila tudi Schindler (točke 115, 118, 119 in 124 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      13      Komisija je 9. marca 2004 na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 17 začela preiskave zlasti v prostorih hčerinskih družb od Schindler
         in ThyssenKrupp v Luksemburgu (točka 116 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      14      Kone je bila 29. junija 2004 na podlagi odstavka 8(b) obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 odobrena pogojna imuniteta
         za del vloge v zvezi z Luksemburgom (točka 120 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      15      Komisija je septembra in oktobra 2004 na podlagi člena 18 Uredbe št. 1/2003 poslala še zahteve po informacijah podjetjem,
         ki so sodelovala pri kršitvi v Luksemburgu, več strankam v tej državi članici in luksemburškemu združenju vzdrževalcev dvigal
         (točki 122 in 123 obrazložitve izpodbijane odločbe).

       Nizozemska
      16      Otis je marca 2004 vložila vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 v zvezi z Nizozemsko, ki jo je pozneje
         še dopolnila. Aprila 2004 je vlogo na podlagi tega obvestila vložila še ThyssenKrupp in jo v nadaljevanju prav tako večkrat
         dopolnila. Vlogo z dne 2. februarja 2004 v zvezi z Belgijo je 19. julija 2004 dopolnila še Kone, in sicer z informacijami
         v zvezi z Nizozemsko (točke 127, 129 in 130 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      17      Otis je bila 27. julija 2004 na podlagi odstavka 8(a) zadevnega obvestila odobrena pogojna imuniteta (točka 131 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      18      Komisija je 28. aprila 2004 na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 17 začela preiskave zlasti v prostorih hčerinskih družb od Kone,
         Schindler, ThyssenKrupp in MEE na Nizozemskem ter v prostorih združenja Boschduin (točka 128 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      19      Septembra 2004 je na podlagi člena 18 Uredbe št. 1/2003 poslala še zahteve po informacijah podjetjem, ki so sodelovala pri
         kršitvi na Nizozemskem, več strankam v tej državi članici ter združenjema VLR in Boschduin (točki 133 in 134 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      2.     Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
      20      Komisija je 7. oktobra 2005 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga je naslovila zlasti na družbe, navedene
         v točki 2 zgoraj. Vse naslovnice zadevnega obvestila so v odgovor na očitke Komisije predložile pisne pripombe (točki 135
         in 137 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      21      Zaslišanja ni bilo, saj nobena naslovnica obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah tega ni zahtevala (točka 138 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      3.     Izpodbijana odločba
      22      Komisija je 21. februarja 2007 sprejela izpodbijano odločbo, v kateri je ugotovila, da so družbe, naslovnice te odločbe, sodelovale
         pri štirih enotnih, kompleksnih in trajnih kršitvah člena 81(1) ES v štirih državah članicah, in sicer tako, da so si razdelile
         trge z dogovarjanjem ali usklajevanjem glede dodelitve razpisov in pogodb, povezanih s prodajo, z montažo, vzdrževanjem in
         s posodabljanjem dvigal in tekočih stopnic (točka 2 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      23      Komisija je glede naslovnic izpodbijane odločbe menila, da so za kršitve člena 81 ES, ki so jih storile hčerinske družbe zadevnih
         podjetij v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem, solidarno odgovorne tudi njihove matične družbe, ker so v času
         kršitve lahko odločilno vplivale na poslovno politiko hčerinskih družb in je mogoče domnevati, da so to možnost tudi izkoristile
         (točke 608, 615, 622, 627 in od 634 do 641 obrazložitve izpodbijane odločbe). Glede matičnih družb od MEE je bilo odločeno,
         da niso solidarno odgovorne za ravnanje svoje hčerinske družbe, ker ni bilo mogoče dokazati, da so odločilno vplivale na njeno
         ravnanje (točka 643 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      24      Komisija je pri določanju zneskov glob v izpodbijani odločbi uporabila metodo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih
         v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) [PJ] (98/C 9/03, UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1,
         str. 171, v nadaljevanju: smernice iz leta 1998). Preučila je še, ali in koliko zadevna podjetja izpolnjujejo zahteve, določene
         v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002.

      25      Komisija je zadevne kršitve na podlagi njihove narave in dejstva, da je vsaka od njih zajemala celotno ozemlje posamezne države
         članice (Belgije, Nemčije, Luksemburga oziroma Nizozemske), opredelila kot „zelo resne“, čeprav njihovega dejanskega vpliva
         ni bilo mogoče izmeriti (točka 671 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      26      Komisija je zadevna podjetja v posameznih državah članicah – da bi upoštevala njihovo dejansko gospodarsko zmožnost, da povzročijo
         večjo škodo konkurenci – razdelila v več kategorij, in sicer glede na promet, ki so ga imela na trgu dvigal in/ali tekočih
         stopnic, vključno s storitvami vzdrževanja in posodabljanja, če je bilo to primerno (točki 672 in 673 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      27      Kar zadeva kartel v Belgiji, sta bili Kone in Schindler uvrščeni v prvo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 40.000.000 EUR,
         določenim glede na težo kršitve. Otis je bila uvrščena v drugo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 27.000.000 EUR. ThyssenKrupp
         je bila uvrščena v tretjo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 16.500.000 EUR (točki 674 in 675 obrazložitve izpodbijane
         odločbe). Izhodiščni znesek globe, določen za Otis, je bil pomnožen z 1,7, in izhodiščni znesek globe ThyssenKrupp z 2, da
         so se upoštevali njuna velikost in njuni celotni viri; tako sta bila izhodiščna zneska njunih glob 45.900.000 EUR oziroma
         33.000.000 EUR (točki 690 in 691 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ker je kršitev trajala sedem let in osem mesecev (od 9. maja 1996
         do 29. januarja 2004), je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščne zneske glob povišala za 75 %. Tako je bil osnovni znesek
         globe Kone povišan na 70.000.000 EUR, Otis na 80.325.000 EUR, Schindler na 70.000.000 EUR in ThyssenKrupp na 57.750.000 EUR
         (točki 692 in 696 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je menila, da je ThyssenKrupp ponovil kršitev, zato je na podlagi
         te obteževalne okoliščine znesek njene globe povišala za 50 % (točke 697, 698 in od 708 do 710 obrazložitve izpodbijane odločbe).
         Zadevnim podjetjem ni bila priznana nobena olajševalna okoliščina (točke 733, 734, 749, 750 in od 753 do 755 obrazložitve
         izpodbijane odločbe). Kone je bila na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 priznana popolna imuniteta pred globami.
         Otis je bilo po eni strani priznano 40‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b), prvi pododstavek, prva
         alinea, zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev. ThyssenKrupp je
         bilo po eni strani priznano 20‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b), prvi pododstavek, druga alinea,
         zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev. Schindler je bilo priznano
         1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev (točke od 760 do 777 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      28      Kar zadeva kartel v Nemčiji, so bile Kone, Otis in ThyssenKrupp uvrščene v prvo kategorijo, z izhodiščnim zneskom globe 70.000.000 EUR.
         Schindler je bila uvrščena v drugo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 17.000.000 EUR (točke od 676 do 679 obrazložitve
         izpodbijane odločbe). Izhodiščni znesek globe, določen za Otis, je bil pomnožen z 1,7, in izhodiščni znesek globe ThyssenKrupp
         z 2, da so se upoštevali njuna velikost in njuni celotni viri; tako sta bila izhodiščna zneska njunih glob 119.000.000 EUR
         oziroma 140.000.000 EUR (točki 690 in 691 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ker je kršitev, ki so jo storile Kone, Otis in
         ThyssenKrupp, trajala osem let in štiri mesece (od 1. avgusta 1995 do 5. decembra 2003), je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščni
         znesek glob povišala za 80 %. Ker je kršitev, ki jo je storila Schindler, trajala pet let in štiri mesece (od 1. avgusta 1995
         do 6. decembra 2000), je Komisija zadevnemu podjetju izhodiščni znesek globe povišala za 50 %. Tako je bil osnovni znesek
         globe Kone povišan na 126.000.000 EUR, Otis na 214.200.000 EUR, Schindler na 25.500.000 EUR in ThyssenKrupp na 252.000.000 EUR
         (točki 693 in 696 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je menila, da je ThyssenKrupp ponovila kršitev, zato je na podlagi
         te obteževalne okoliščine znesek njene globe povišala za 50 % (točke od 697 do 707 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zadevnim
         podjetjem ni bila priznana nobena olajševalna okoliščina (točke od 727 do 729, 735, 736, od 742 do 744, 749, 750 in od 753
         do 755 obrazložitve izpodbijane odločbe). Kone je bilo po eni strani priznano največje, 50‑odstotno znižanje globe iz odstavka 23(b),
         prvi pododstavek, prva alinea, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe,
         ker ni izpodbijala dejstev. Otis je bilo po eni strani priznano 25‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b),
         prvi pododstavek, druga alinea, zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev.
         Schindler je bilo po eni strani priznano 15‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b), prvi pododstavek,
         tretja alinea, zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev. ThyssenKrupp
         je bilo priznano 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev (točke od 778 do 813 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      29      Kar zadeva kartel v Luksemburgu, sta bili Otis in Schindler uvrščeni v prvo kategorijo, z izhodiščnim zneskom globe 10.000.000 EUR.
         Kone in ThyssenKrupp sta bili uvrščeni v drugo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 2.500.000 EUR (točke od 680 do 683 obrazložitve
         izpodbijane odločbe). Izhodiščni znesek globe, določen za Otis, je bil pomnožen z 1,7, in izhodiščni znesek globe ThyssenKrupp
         z 2, da so se upoštevali njuna velikost in njuni celotni viri; tako sta bila izhodiščna zneska njunih glob 17.000.000 EUR
         oziroma 5.000.000 EUR (točki 690 in 691 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ker je kršitev trajala osem let in tri mesece (od
         7. decembra 1995 do 9. marca 2004), je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščni znesek globe povišala za 80 %. Tako je bil osnovni
         znesek globe Kone povišan na 4.500.000 EUR, Otis na 30.600.000 EUR, Schlindler na 18.000.000 EUR in ThyssenKrupp na 9.000.000 EUR
         (točki 694 in 696 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je menila, da je ThyssenKrupp ponovila kršitev, zato je na podlagi
         te obteževalne okoliščine znesek njene globe povišala za 50 % (točke 697, 698 in od 711 do 714 obrazložitve izpodbijane odločbe).
         Zadevnim podjetjem ni bila priznana nobena olajševalna okoliščina (točke 730, 749, 750 in od 753 do 755 obrazložitve izpodbijane
         odločbe). Kone je bil na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 priznana popolna imuniteta pred globami. Otis je
         bilo po eni strani priznano 40‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b), prvi pododstavek, prva alinea,
         zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev. Schindler in ThyssenKrupp
         je bilo priznano le 1‑odstotno znižanje globe, ker nista izpodbijali dejstev (točke od 814 do 835 obrazložitve izpodbijane
         odločbe).

      30      Kar zadeva kartel na Nizozemskem, je bila Kone uvrščena v prvo kategorijo, z izhodiščnim zneskom globe 55.000.000 EUR. Otis
         je bila uvrščena v drugo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 41.000.000 EUR. Schindler je bila uvrščena v tretjo kategorijo
         z izhodiščnim zneskom globe 24.500.000 EUR. ThyssenKrupp in MEE sta bili uvrščeni v četrto kategorijo z izhodiščnim zneskom
         globe 8.500.000 EUR (točki 684 in 685 obrazložitve izpodbijane odločbe). Izhodiščni znesek globe, določen za Otis, je bil
         pomnožen z 1,7, in izhodiščni znesek globe ThyssenKrupp z 2, da so se upoštevali njuna velikost in njuni celotni viri; tako
         sta bila izhodiščna zneska njunih glob 69.700.000 EUR oziroma 17.000.000 EUR (točki 690 in 691 obrazložitve izpodbijane odločbe).
         Ker je kršitev, ki sta jo storili Otis in ThyssenKrupp, trajala pet let in deset mesecev (od 15. aprila 1998 do 5. marca 2004),
         je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščni znesek globe povišala za 55 %. Ker je kršitev, ki sta jo storili Kone in Schindler,
         trajala štiri leta in devet mesecev (od 1. junija 1999 do 5. marca 2004), je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščni znesek
         globe zvišala za 45 %. Ker je kršitev, ki jo je storila MEE, trajala štiri leta in en mesec (od 11. januarja 2000 do 5. marca 2004),
         je Komisija zadevnemu podjetju izhodiščni znesek globe zvišala za 40 %. Tako je bil osnovni znesek globe Kone zvišan na 79.750.000 EUR,
         Otis na 108.035.000 EUR, Schindler na 35.525.000 EUR, ThyssenKrupp na 26.350.000 EUR in MEE na 11.900.000 EUR (točki 695 in 696
         obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je menila, da je ThyssenKrupp ponovila kršitev, zato je znesek njene globe na
         podlagi te obteževalne okoliščine zvišala za 50 % (točke 697, 698 in od 715 do 720 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zadevnim
         podjetjem ni bila priznana nobena olajševalna okoliščina (točke od 724 do 726, 731, 732, 737, od 739 do 741, od 745 do 748
         in od 751 do 755 obrazložitve izpodbijane odločbe). Otis je bila na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 priznana
         popolna imuniteta pred globami. ThyssenKrupp je bilo po eni strani priznano 40‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem
         v odstavku 23(b), prvi pododstavek, prva alinea, zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker
         ni izpodbijala dejstev. Schindler in MEE je bilo priznano 1‑odstotno znižanje globe, ker nista izpodbijali dejstev (točke
         od 836 do 855 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      31      Izrek izpodbijane odločbe se glasi:

      „Člen 1
      1.      V Belgiji so spodaj navedena podjetja kršila člen 81 [ES], ker so se v navedenih obdobjih na podlagi sporazumov in usklajenih
         ravnanj na nacionalni ravni v zvezi z dvigali in tekočimi stopnicami redno in kolektivno dogovarjala o delitvi trgov, javnih
         in zasebnih razpisov ter drugih pogodb v skladu s predhodno dogovorjenimi deleži za prodajo in montažo ter si hkrati niso
         konkurirala pri pogodbah o vzdrževanju in posodabljanju:

      –        Kone: [KC] in [Kone Belgija]: od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004;
      –        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Belgija]: od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004;
      –        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Belgija]: od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004 ter
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] in [TKLA]: od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004.
      2.      V Nemčiji so spodaj navedena podjetja kršila člen 81 [ES], ker so se v navedenih obdobjih na podlagi sporazumov in usklajenih
         ravnanj na nacionalni ravni v zvezi z dvigali in tekočimi stopnicami redno in kolektivno dogovarjala o delitvi trgov, javnih
         in zasebnih razpisov ter drugih pogodb v skladu s predhodno dogovorjenimi deleži za prodajo in montažo:

      –        Kone: [KC] in [Kone Nemčija]: od 1. avgusta 1995 do 5. decembra 2003;
      –        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Nemčija]: od 1. avgusta 1995 do 5. decembra 2003;
      –        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Nemčija]: od 1. avgusta 1995 do 6. decembra 2000 ter
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] in [TKF]: od 1. avgusta 1995 do 5. decembra 2003.
      3.      V Luksemburgu so spodaj navedena podjetja kršila člen 81 [ES], ker so se v navedenih obdobjih na podlagi sporazumov in usklajenih
         ravnanj na nacionalni ravni v zvezi z dvigali in tekočimi stopnicami redno in kolektivno dogovarjala o delitvi trgov, javnih
         in zasebnih razpisov ter drugih pogodb v skladu s predhodno dogovorjenimi deleži za prodajo in montažo ter si hkrati niso
         konkurirala pri pogodbah o vzdrževanju in posodabljanju:

      –        Kone: [KC] in [Kone Luksemburg]: od 7. decembra 1995 do 29. januarja 2004;
      –        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgija], [GTO] in [GT]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004;
      –        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Luksemburg]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004 ter
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] in [TKAL]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004.
      4.      Na Nizozemskem so spodaj navedena podjetja kršila člen 81 [ES], ker so se v navedenih obdobjih na podlagi sporazumov in usklajenih
         ravnanj na nacionalni ravni v zvezi z dvigali in tekočimi stopnicami redno in kolektivno dogovarjala o delitvi trgov, javnih
         in zasebnih razpisov ter drugih pogodb v skladu s predhodno dogovorjenimi deleži za prodajo in montažo ter si hkrati niso
         konkurirala pri pogodbah o vzdrževanju in posodabljanju:

      –        Kone: [KC] in [Kone Nizozemska]: od 1. junija 1999 do 5. marca 2004;
      –        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Nizozemska]: od 15. aprila 1998 do 5. marca 2004;
      –        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Nizozemska]: od 1. junija 1999 do 5. marca 2004;
      –        ThyssenKrupp: [TKAG] in [TKL]: od 15. aprila 1998 do 5. marca 2004 ter
      –        [MEE]: od 11. januarja 2000 do 5. marca 2004.
      Člen 2
      1.      Za kršitve v Belgiji, navedene v členu 1(1), se podjetjem naložijo te globe:
      –        Kone: [KC] in [Kone Belgija], solidarno: 0 EUR;
      –        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Belgija], solidarno: 47.713.050 EUR;
      –        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Belgija], solidarno: 69.300.000 EUR ter
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] in [TKLA], solidarno: 68.607.000 EUR.
      2.      Za kršitve v Nemčiji, navedene v členu 1(2), se naložijo te globe:
      –        Kone: [KC] in [Kone Nemčija], solidarno: 62.370.000 EUR;
      –        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Nemčija], solidarno: 159.043.500 EUR;
      –        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Nemčija], solidarno: 21.458.250 EUR ter
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] in [TKF], solidarno: 374.220.000 EUR.
      3.      Za kršitve v Luksemburgu, navedene v členu 1(3), se podjetjem naložijo te globe:
      –        Kone: [KC] in [Kone Luksemburg], solidarno: 0 EUR;
      –        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgija], [GTO] in [GT], solidarno: 18.176.400 EUR;
      –        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Luksemburg], solidarno: 17.820.000 EUR ter
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] in [TKAL], solidarno: 13.365.000 EUR.
      4.      Za kršitve na Nizozemskem, navedene v členu 1(4), se podjetjem naložijo te globe:
      –        Kone: [KC] in [Kone Nizozemska], solidarno: 79.750.000 EUR;
      –        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Nizozemska], solidarno: 0 EUR;
      –        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Nizozemska], solidarno: 35.169.750 EUR;
      –        ThyssenKrupp: [TKAG] in [TKL], solidarno: 23.477.850 EUR ter
      –        [MEE]: 1.841.400 EUR
      […]“
       Postopek in predlogi strank
      32      Tožeče stranke, in sicer Schindler Holding, Schindler Management AG, Schindler Belgija, Schindler Nemčija, Schindler Luksemburg
         in Schindler Nizozemska, so 4. maja 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbo.

      33      Z vlogo, ki je bila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložena 25. julija 2007, je Svet Evropske unije predlagal, naj se
         mu dovoli intervencija v podporo predlogom Komisije. Intervencija je bila dovoljena s sklepom predsednika osmega senata Splošnega
         sodišča z dne 8. oktobra 2007.

      34      Svet je 26. novembra 2007 vložil intervencijsko vlogo. Glavne stranke so predložile stališča glede navedene vloge.

      35      Splošno sodišče (osmi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo začeti ustni postopek in je v okviru ukrepov
         procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika Splošnega sodišča, tožečim strankam postavilo pisna vprašanja, od Komisije
         pa zahtevalo, naj predloži en dokument. Stranke so te zahteve izpolnile v predpisanem roku.

      36      Stranke so ustno podale stališča in odgovorile na ustna vprašanja, ki jim jih je na obravnavi 17. septembra 2009 postavilo
         Splošno sodišče.

      37      Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo:

      –        naj izpodbijano odločbo razglasi za nično;
      –        podredno, naj zniža naložene globe;
      –        naj na podlagi člena 113 Poslovnika ugotovi, da je treba postopek v delu, v katerem se nanaša na Schindler Management, ustaviti;
      –        naj Komisiji naloži plačilo stroškov, vključno s stroški ustavitve postopka v delu, v katerem se nanaša na Schindler Management.
      38      Komisija Splošnemu sodišču predlaga:

      –        naj tožbo zavrne;
      –        naj tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
      39      Svet Splošnemu sodišču predlaga:

      –        naj tožbo zavrne;
      –        naj ustrezno odloči o stroških.
       Predlog za ustavitev postopka v zvezi s Schindler Management
      40      V členu 4 izpodbijane odločbe, v različici, izdani pred vložitvijo tožbe, je bila Schindler Management navedena kot ena od
         naslovnic zadevne odločbe.

      41      Komisija je s sklepom z dne 4. septembra 2007, ki je bil Splošnemu sodišču predložen 30. junija 2009, popravila člen 4 izpodbijane
         odločbe ter to spremembo sporočila Schindler Holding in Schindler Management. V popravljenem členu 4 izpodbijane odločbe ni
         več navedena Schindler Management.

      42      Tožeče stranke menijo, da je postala tožba zaradi popravka izpodbijane odločbe v delu, ki se nanaša na Schindler Management,
         brezpredmetna.

      43      V skladu s predlogi tožečih strank je treba ugotoviti, da je postala ta tožba s spremembo izpodbijane odločbe za Schindler
         Management brezpredmetna.

      44      Torej se postopek v delu, v katerem se nanaša na Schindler Management, ustavi.

       Vsebinska preučitev
      1.     Uvodne ugotovitve
      45      Tožeče stranke so v pisanjih v utemeljitev tožbe navedle trditve v okviru trinajstih tožbenih razlogov, predstavljenih, kot
         je navedeno v nadaljevanju. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela zakonitosti kazni, ker naj bi bilo s členom 23(2)
         Uredbe (ES) št. 1/2003 Komisiji pri določanju višine globe podeljeno neomejeno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku.
         Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela prepovedi retroaktivnosti pri uporabi smernic iz leta 1998 in obvestila o
         ugodni obravnavi iz leta 2002. Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela zakonitosti kazni in nepristojnost Komisije
         za sprejetje smernic iz leta 1998. Četrti tožbeni razlog se nanaša na nezakonitost obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
         zaradi kršitve načela nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur se ipsum prodere (v nadaljevanju skupaj: načelo nemo tenetur), načela in dubio pro reo in načela sorazmernosti. Peti tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela delitve oblasti in zahtev v zvezi s postopkom, ki
         ustreza merilom pravne države. Šesti tožbeni razlog se nanaša na konfiskacijsko naravo glob, naloženih tožečim strankam. Sedmi
         in osmi tožbeni razlog se nanašata na kršitev smernic iz leta 1998 pri določitvi izhodiščnih zneskov glob in presoji olajševalnih
         okoliščin. Deveti tožbeni razlog se nanaša na kršitev smernic iz leta 1998 in obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, kar
         zadeva določitev zneskov glob za kršitve v Belgiji, Nemčiji in Luksemburgu. Deseti tožbeni razlog se nanaša na nesorazmerno
         visoke globe. Enajsti tožbeni razlog se nanaša na dejstvo, da izpodbijana odločba ni bila ustrezno vročena Schindler Holding.
         Dvanajsti tožbeni razlog se nanaša na neobstoj odgovornosti Schindler Holding. Nazadnje, trinajsti tožbeni razlog se nanaša
         na kršitev člena 23(2) Uredbe št. 1/2003.

      46      Čeprav ima tožba, ki so jo vložile tožeče stranke, dva predmeta, namreč, primarno, predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane
         odločbe, in podredno, predlog za znižanje glob, so tožeče stranke v svojih pisanjih uveljavljale različne očitke, ne da bi
         natančno opredelile svoje namene. Tožeče stranke so na obravnavi na vprašanje Splošnega sodišča v bistvu odgovorile, da s
         prvimi desetimi tožbenimi razlogi in trinajstim tožbenim razlogom predlagajo razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe,
         z enajstim tožbenim razlogom predlagajo razglasitev ničnosti vseh delov izpodbijane odločbe, ki se nanašajo na Schindler Holding,
         z dvanajstim tožbenim razlogom pa predlagajo razglasitev ničnosti tistih delov členov 1, 2 in 3 izpodbijane odločbe, ki se
         nanašajo na Schindler Holding.

      47      Torej je treba šteti, da se več očitkov tožečih strank nanaša na zakonitost celotne izpodbijane odločbe, zato jih je treba
         obravnavati najprej. To velja za očitek, ki so ga tožeče stranke navedle v okviru petega tožbenega razloga in se v bistvu
         nanaša na kršitev člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950
         (v nadaljevanju: EKČP). V zvezi z zakonitostjo celotne izpodbijane odločbe so še očitki iz enajstega in dvanajstega tožbenega
         razloga, ki se nanašajo na nezakonitost tistih delov izpodbijane odločbe, ki se navezujejo na Schindler Holding, ker naj zadevna
         odločba ne bi bila ustrezno vročena, in na nezakonitost tistih delov izpodbijane odločbe, v katerih je določena solidarna
         odgovornost Schindler Holding.

      48      Na drugem mestu bodo preučeni očitki v zvezi z zakonitostjo člena 2 izpodbijane odločbe, navedeni v preostalih tožbenih razlogih.
         Splošno sodišče v zvezi s tem meni, da je treba očitke tožečih strank preučiti, kot je navedeno v nadaljevanju. Najprej bodo
         preučeni prvi, drugi, tretji in četrti tožbeni razlog, v okviru katerih tožeče stranke navajajo več ugovorov nezakonitosti
         v zvezi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, smernicami iz leta 1998 in z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002. Nato bo
         Splošno sodišče preučilo šesti tožbeni razlog, v skladu s katerim ima izpodbijana odločba konfiskacijsko naravo. Nazadnje
         bo preučilo še sedmi, osmi, deveti, deseti in trinajsti tožbeni razlog, v okviru katerih so tožeče stranke navedle več očitkov
         v zvezi z višino glob, ki so jim bile naložene.

      2.     Predlog za razglasitev ničnosti celotne izpodbijane odločbe
       Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 6(1) EKČP
      49      Tožeče stranke trdijo, da kršitve določb Pogodbe ES s področja konkurenčnega prava spadajo v kazensko pravo, zato mora postopek
         pred Komisijo izpolnjevati zahteve iz člena 6(1) EKČP. Vendar naj bi upravni organi lahko kazenske sankcije naložili le, če
         je mogoč sodni nadzor, kar naj v tem primeru ne bi držalo. Postopek z ničnostno tožbo pred sodiščem Unije naj bi bil namreč
         le upravni kasacijski postopek, omejen na konkretne tožbene razloge tožeče stranke, s čimer naj ne bi bile izpolnjene zahteve,
         kot jih je opredelilo Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) v sodbi z dne 21. februarja 1984 v zadevi
         Öztürk proti Nemčiji (série A št. 73). Poleg tega naj postopka pred Komisijo ne bi bilo mogoče šteti za postopek pred neodvisnim
         in nepristranskim sodiščem, saj naj bi bile z izvajanjem dokazov Komisije v okviru obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
         ki temelji na opisih dejstev, pridobljenih v okviru „samoobtožbe“, kršene zahteve za postopek v pravni državi, ker naj podjetja
         nikakor ne bi mogla preveriti upoštevnosti očitkov, na primer s predložitvijo vprašanj obremenilnim pričam.

      50      Člen 6(1) EKČP določa:

      „Vsakdo ima pravico, da […] o kakršnihkoli kazenskih obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno
         in nepristransko z zakonom ustanovljeno sodišče.“

      51      Treba je opozoriti, da je Sodišče priznalo splošno načelo prava Unije, po katerem ima vsakdo pravico do poštenega sojenja
         (glej sodbo Sodišča z dne 25. januarja 2007 v zadevi Salzgitter Mannesmann proti Komisiji, C‑411/04 P, ZOdl., str. I‑959,
         točka 40 in navedena sodna praksa). To načelo, ki je bilo poleg tega potrjeno s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih
         pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1, v nadaljevanju: Listina), izhaja iz temeljnih pravic, ki so
         sestavni del splošnih načel prava Unije, katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče ob navezovanju na skupno ustavno tradicijo
         držav članic in na usmeritve, ki jih posreduje zlasti EKČP (zgoraj navedena sodba Salzgitter Mannesmann proti Komisiji, točka 41).

      52      Na prvem mestu je treba, kar zadeva trditev, da postopek pred Komisijo ne izpolnjuje zahtev iz člena 6(1) EKČP, ugotoviti,
         da iz sodne prakse ESČP izhaja, da za uporabo člena 6 EKČP zadostuje, da je zadevna kršitev po naravi kazenska ali je bila
         zaradi nje zadevni osebi izrečena sankcija, ki po naravi in teži na splošno spada na kazenskopravno področje (glej sodbo ESČP
         z dne 23. novembra 2006 v zadevi Jussila proti Finski, Recueil des arrêts et décisions 2006‑XIII, točka 31 in navedena sodna
         praksa). Kot v zvezi s tem izhaja iz sodne prakse ESČP, so organi EKČP s sprejetjem samostojne razlage pojma „kazenska obtožba“
         postavili temelje za postopno razširitev uporabe kazenskega okvira člena 6 na področja, ki formalno ne spadajo v tradicionalne
         kategorije kazenskega prava, kot so denarne kazni, ki se naložijo zaradi kršitve konkurenčnega prava. Vendar je ESČP v zvezi
         s kategorijami, ki ne spadajo v »trdno jedro« kazenskega prava, pojasnilo, da jamstev, ki jih daje kazenski okvir člena 6,
         ni nujno treba uporabljati strogo dosledno (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Jussila proti Finski, točka 43 in navedena
         sodna praksa).

      53      Poleg tega iz sodne prakse sodišč Unije izhaja, da odločbe Komisije, ki nalagajo globe zaradi kršitev konkurenčnega prava,
         niso kazenske, kar je bilo izrecno potrjeno tudi s členom 23(5) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbe Splošnega sodišča
         z dne 6. oktobra 1994 v zadevi Tetra Pak proti Komisiji, T‑83/91, Recueil, str. II‑755, točka 235; z dne 15. marca 2000 v
         združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T-25/95, T-26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od T-34/95 do T-39/95,
         od T-42/95 do T-46/95, T-48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 in T‑104/95, Recueil,
         str. II‑491, točka 717, ter z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T‑9/99, Recueil, str. II-1487, točka 390).

      54      V nasprotju s trditvami tožečih strank je treba šteti, da so s postopkom, v katerem Komisija sprejme odločbo o ugotovitvi
         kršitve in naložitvi glob, ki jo lahko nato nadzirajo sodišča Unije, izpolnjene zahteve, postavljene s členom 6(1) EKČP. Drži,
         da Komisija ni sodišče v smislu člena 6 EKČP (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 29. oktobra 1980 v združenih zadevah van
         Landewyck in drugi proti Komisiji, od 209/78 do 215/78 in 218/78, Recueil, str. 3125, točka 81, ter z dne 7. junija 1983 v
         združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 7).
         Vendar mora Komisija v upravnem postopku upoštevati splošna načela prava Unije (sodba Splošnega sodišča z dne 10. marca 1992
         v zadevi Shell proti Komisiji, T‑11/89, Recueil, str. II‑757, točka 39; zgoraj v točki 53 navedena sodba Cimenteries CBR in
         drugi proti Komisiji, točka 718, ter zgoraj v točki 53 navedena sodba HFB in drugi proti Komisiji, točka 391).

      55      Poleg tega sodišče Unije z nadzorom, ki ga izvaja nad odločbami Komisije, zagotavlja upoštevanje zahtev poštenega sojenja,
         kot so določene s členom 6(1) EKČP (glej točko 50 zgoraj).

      56      V zvezi s tem ESČP meni, da mora imeti zadevno podjetje možnost, da odločbo, ki je bila tako sprejeta v zvezi z njim, predloži
         sodnemu organu z neomejeno pristojnostjo, ki lahko v celoti, tako dejansko kot pravno, spremeni izpodbijano odločbo (glej
         po analogiji sodbo ESČP z dne 23. julija 2002 v zadevi Janosevic proti Švedski, Recueil des arrêts et décisions 2002‑VII,
         točka 81 in navedena sodna praksa). Ko Splošno sodišče izvaja nadzor nad zakonitostjo odločbe o ugotovitvi kršitve člena 81 ES,
         lahko na predlog tožečih strank izčrpno preuči stvarno ugotovitev dejstev in pravno presojo, ki jo je v zvezi z njimi podala
         Komisija. Poleg tega ima na podlagi člena 229 ES in člena 31 Uredbe št. 1/2003 neomejeno pristojnost v zvezi z globami (glej
         v tem smislu zgoraj v točki 53 navedeno sodbo Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 719).

      57      Na drugem mestu je treba zavrniti trditev tožečih strank, da zadevna podjetja niso mogla preveriti upoštevnosti očitkov Komisije,
         na primer s postavljanjem vprašanj morebitnim obremenilnim pričam. Iz sodne prakse namreč izhaja, da nobeno pravilo niti nobeno
         splošno načelo prava Unije Komisiji ne prepoveduje, da se v razmerju do podjetja opre na izjave drugih podjetij. Če to ne
         bi držalo, bi bilo dokazno breme Komisije za ravnanja, ki so v nasprotju s členoma 81 ES in 82 ES, nevzdržno in nezdružljivo
         z nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb, ki jo Komisiji dodeljuje Pogodba ES. Vendar pa izjave podjetja – obdolženega
         sodelovanja v kartelu –, katere resničnost izpodbija več obdolženih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz zadevnih dejstev,
         ne da bi bila utemeljena tudi z drugimi dokazi (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone
         proti Komisiji, T‑38/02, ZOdl., str. II‑4407, točka 285 in navedena sodna praksa). Poleg tega je treba vsekakor ugotoviti,
         da so tožeče stranke v obravnavanem primeru izrecno priznale dejstva, kot so navedena v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

      58      Poleg tega se, na tretjem mestu, kar zadeva izvajanje dokazov Komisije v okviru obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
         očitek tožečih strank prepleta z očitkom glede nezakonitosti zadevnega obvestila zaradi kršitve načel nemo tenetur in in dubio pro reo, ki ga je treba zavrniti iz razlogov, navedenih v točkah od 146 do 164 v nadaljevanju.

      59      Zato je treba tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 6(1) EKČP zavrniti.

       Tožbeni razlog nezakonitosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem je naslovljena na Schindler Holding, zaradi neustrezne
            vročitve
      60      Tožeče stranke priznavajo, da je bila izpodbijana odločba vročena Schindler Holding, ki ima sedež v Švici. Vendar naj ne bi
         bila vročena v skladu s členom 254(3) ES. Komisija naj bi s svojim ravnanjem kršila švicarsko kazensko pravo in mednarodno
         pravo. Za vročitev v Švici bi namreč morala veljati mednarodna konvencija s Švico, ki pa je naj ne bi bilo, zato naj izpodbijana
         odločba, ker naj ne bi bila vročena, ne bi bila veljavna v delu, v katerem je naslovljena na Schindler Holding, in naj torej
         pravno ne bi obstajala.

      61      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že odločilo, da nepravilnosti pri vročitvi ne zadevajo odločitve in zato ne
         vplivajo na njeno zakonitost (sodba Sodišča z dne 14. julija 1972 v zadevi Imperial Chemical Industries proti Komisiji, 48/69,
         Recueil, str. 619, točka 39). Take nepravilnosti lahko v nekaterih okoliščinah le preprečijo, da začne teči rok, ki je s členom 230,
         peti odstavek, ES določen za sproženje postopka. V obravnavanem primeru je bila Schindler Holding neizpodbitno seznanjena
         z vsebino izpodbijane odločbe in je izkoristila pravico do pravnega sredstva, ki ji je podeljena s členom 230, peti odstavek,
         ES.

      62      Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

       Tožbeni razlog nezakonitosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem je določena solidarna odgovornost Schindler Holding
      63      Tožeče stranke s tem tožbenim razlogom izpodbijajo solidarno odgovornost Schindler Holding, matične družbe skupine Schindler,
         za protikonkurenčno ravnanje njenih hčerinskih družb v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem.

      64      Kar zadeva solidarno odgovornost matične družbe za ravnanje hčerinske družbe, je treba opozoriti, da to, da je hčerinska družba
         ločena pravna oseba, ne zadostuje za izključitev možnosti, da se njeno ravnanje pripiše matični družbi (zgoraj v točki 61
         navedena sodba Imperial Chemical Industries proti Komisiji, točka 132).

      65      Konkurenčno pravo Unije namreč zadeva dejavnosti podjetij, pojem podjetja pa zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko
         dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in njihov način financiranja (glej sodbo Sodišča z dne 10. septembra 2009 v zadevi
         Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C‑97/08 P, ZOdl., str. I‑8237, točka 54 in navedena sodna praksa).

      66      Poleg tega je sodišče Unije pojasnilo, da je treba pojem podjetja, postavljen v ta kontekst, razumeti tako, da označuje gospodarsko
         enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (glej sodbo Sodišča z dne 12. julija 1984
         v zadevi Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, str. 2999, točka 11, ter zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi
         proti Komisiji, točka 55 in navedena sodna praksa; glej v tem smislu tudi sodbo Splošnega sodišča z dne 29. junija 2000 v
         zadevi DSG proti Komisiji, T‑234/95, Recueil, str. II‑2603, točka 124). Tako je poudarilo, da za uporabo pravil o konkurenci
         formalna ločitev dveh družb, ki izhaja iz njune ločene pravne osebnosti, ni odločilna, saj je odločilno merilo, ali obstaja
         njuno enotno ravnanje na trgu. Torej se lahko izkaže, da je treba ugotoviti, ali družbi z različnima pravnima osebnostma oblikujeta
         ali spadata v samo eno podjetje ali gospodarski subjekt z enotnim ravnanjem na trgu (zgoraj v točki 61 navedena sodba Imperial
         Chemical Industries proti Komisiji, točka 140, in sodba Splošnega sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi DaimlerChrysler
         proti Komisiji, T‑325/01, ZOdl., str. II‑3319, točka 85).

      67      Kadar tak gospodarski subjekt krši pravila o konkurenci, mora v skladu z načelom osebne odgovornosti za to kršitev odgovarjati
         sam (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 56 in navedena sodna praksa).

      68      Kršitev konkurenčnega prava Unije je treba brez nejasnosti pripisati pravni osebi, ki ji je mogoče naložiti plačilo glob in
         na katero je treba nasloviti obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Prav tako je pomembno, da je v obvestilu o ugotovitvah
         o možnih kršitvah navedeno, kot kakšni se pravni osebi očitajo navedena dejstva (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Akzo
         Nobel in drugi proti Komisiji, točka 57 in navedena sodna praksa).

      69      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, predvsem če zadevna hčerinska
         družba – čeprav je ločena pravna oseba – o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili
         matične družbe, zlasti ob upoštevanju gospodarskih, organizacijskih in pravnih vezi, ki povezujejo pravna subjekta (glej zgoraj
         v točki 65 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 58 in navedena sodna praksa).

      70      V takem primeru sta namreč matična družba in njena hčerinska družba del iste gospodarske enote in zato tvorita samo eno podjetje
         v smislu sodne prakse, navedene v točkah 65 in 66 zgoraj. Dejstvo, da matična družba in njena hčerinska družba tvorita samo
         eno podjetje v smislu člena 81 ES, tako Komisiji omogoča, da odločbo, s katero naloži plačilo glob, naslovi na matično družbo,
         ne da bi bilo treba dokazati njeno osebno vpletenost v kršitev (zgoraj v točki 65 sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji,
         točka 59).

      71      V posebnem primeru, v katerem je matična družba stoodstotna lastnica kapitala hčerinske družbe, ki je kršila konkurenčna pravila
         Unije, ta matična družba po eni strani lahko odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, po drugi strani pa obstaja
         izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na njeno ravnanje (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo
         Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60 in navedena sodna praksa).

      72      V teh okoliščinah za domnevo, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija
         dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija lahko tako matično družbo šteje za solidarno odgovorno
         za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če matična družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži zadostnih
         dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti
         Komisiji, točka 61 in navedena sodna praksa).

      73      Poleg tega, čeprav drži, da se Sodišče v točkah 28 in 29 sodbe z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags
         proti Komisiji (C‑286/98 P, Recueil, str. I‑9925) ob stoodstotnem lastništvu kapitala hčerinske družbe sklicuje tudi na druge
         okoliščine, kot sta neprerekanje vpliva, ki ga izvaja matična družba na poslovno politiko hčerinske družbe, in skupno zastopanje
         dveh družb v upravnem postopku, ostane dejstvo, da je Sodišče te okoliščine poudarilo le zato, da bi predstavilo vse elemente,
         s katerimi je Splošno sodišče utemeljilo svoje razlogovanje, in ne zato, da bi bilo treba za uporabo domneve, navedene v točki 71
         zgoraj, predložiti dodatne indice v zvezi z dejanskim vplivanjem matične družbe (zgoraj v točki 65 navedena sodba Akzo Nobel
         in drugi proti Komisiji, točka 62).

      74      Ta tožbeni razlog je treba preučiti na podlagi zgoraj navedenih načel.

      75      Komisija je v točki 627 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da je treba Schindler Holding šteti za solidarno odgovorno
         za kršitev njenih hčerinskih družb Schindler Belgija, Schindler Nemčija, Schindler Luksemburg in Schindler Nizozemska, ker
         je lahko „kot edina lastnica in končna matična družba […] odločilno vplivala na poslovno politiko posameznih hčerinskih družb
         v času trajanja kršitve in je mogoče domnevati, da je to pristojnost tudi izkoristila“.

      76      Komisija je v točkah 628 in 629 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da trditvi Schindler Holding, da zadevne hčerinske
         družbe na trgu poslujejo kot samostojne pravne enote, ki same odločajo o bistvenih vidikih svoje poslovne politike, in da
         ni v ničemer vplivala na tekoče posle zadevnih hčerinskih družb, „ne zadostuje[ta] za to, da bi bilo mogoče [z njima] ovreči
         domnevo, da hčerinske družbe od Schindler Holding niso popolnoma samostojno odločale o svojem ravnanju na trgu“.

      77      Komisija je v točki 630 obrazložitve izpodbijane odločbe še dodala, da bi lahko Schindler Holding „v upravnem postopku predložil[a]
         dokaze o tem, da ni odločilno vplival[a] na svoje hčerinske družbe […]“. V zvezi s tem je menila, da ji „[Schindler Holding]
         in [njene] hčerinske družbe niso predložil[e] […] dokazov, s katerimi bi razjasnil[e] svoje družbene odnose, hierarhično strukturo
         in obveznosti poročanja, da bi tako ovrgl[e] domnevo[, da je] […] [Schindler Holding] kot edin[a] lastni[ca] svojih hčerinskih
         družb, na katere je bila naslovljena [izpodbijana] odločba, izvajal[a] svoje nadzorne pravice in uporabil[a] vsa preostala
         sredstva za izvajanje odločilnega vpliva, do česar je bila upravičen[a]“.

      78      Komisija je v točki 631 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da „le na podlagi programa usklajevanja s pravili konkurence
         v skupini Schindler ni mogoče ugotoviti, ali je [Schindler Holding] izdal[a] navodila v zvezi s kršitvijo ali ne“. Tako je
         treba po mnenju Komisije še naprej domnevati, „da stoodstotna hčerinska družba [Schindler Holding] ni samostojno odločala
         o svoji poslovni politiki na trgu“.

      79      Komisija je ob upoštevanju navedenega v točki 632 obrazložitve izpodbijane odločbe sklenila, da „[Schindler Holding] in nje[ne]
         stoodstotne hčerinske družbe niso ovrgl[e] domneve o odgovornosti za kršitve, storjene v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in
         na Nizozemskem, [in da je zato treba Schindler Holding] skupaj z zadevnimi hčerinskimi družbami šteti za solidarno odgovorne
         za kršitve člena 81 ES, navedene v [izpodbijani] odločbi“.

      80      Na prvem mestu ni sporno, da je imela Schindler Holding v času trajanja kršitve v neposredni lasti 100 % kapitala Schindler
         Belgija, Schindler Nemčija in Schindler Nizozemska, posredno (prek Schindler Belgija) pa tudi 100 % kapitala Schindler Luksemburg.
         Torej je veljala domneva, da je Schindler Holding odločilno vplivala na ravnanje svojih hčerinskih družb (glej točko 72 zgoraj).

      81      Skupina Schindler ne more trditi, da bi morala Komisija dokazati, da je Schindler Holding dejansko vplivala na operativne
         dejavnosti zadevnih hčerinskih družb, vključno z njihovim ravnanjem, s katerim so kršile člen 81 ES, in da je povzročila ali
         podpirala kršitev.

      82      Pripisovanje odgovornosti za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, njeni matični družbi namreč ne zahteva dokaza, da
         matična družba vpliva na politiko hčerinske družbe na posebnem področju, ki je predmet kršitve. Nasprotno pa lahko organizacijske,
         gospodarske in pravne vezi med matično družbo in njeno hčerinsko družbo dokažejo obstoj vpliva prve na strategijo druge ter
         zato upravičijo, da ju lahko štejemo za samo en gospodarski subjekt (sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v zadevi
         Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, T‑112/05, ZOdl., str. II‑5049, točka 83). Če torej Komisija dokaže, da je ves kapital
         hčerinske družbe v lasti matične družbe, lahko zadnjenavedeno šteje za solidarno odgovorno za plačilo globe, ki jo naloži
         hčerinski družbi, razen če matična družba dokaže, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (glej točko 72 zgoraj).
         Treba je še opozoriti, da odnos prigovarjanja h kršitvi med matično in hčerinsko družbo ali celo vpletenost prve v navedeno
         kršitev ne omogoča Komisiji, da naslovi odločbo o naložitvi glob matični družbi iz skupine družb (zgoraj navedena sodba z
         dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 58), temveč to omogoča dejstvo, da obe tvorita samo
         eno podjetje v smislu člena 81 ES.

      83      Tožeče stranke se ne morejo sklicevati niti na domnevno kršitev načela krivdne odgovornosti (Schuldprinzip) niti na načelno
         izključitev uveljavljanja odgovornosti delničarja v družbi z omejeno odgovornostjo ali delniški družbi za dolgove družbe in
         dejanja njenih upravnih organov. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da take trditve temeljijo na napačni premisi, da ni bila
         v zvezi z matično družbo ugotovljena nobena kršitev, kar v obravnavanem primeru ne drži, saj iz točke 632 obrazložitve izpodbijane
         odločbe ter členov 1 in 2 te odločbe izhaja, da je Schindler Holding sama odgovorna za kršitve, za katere se je zaradi tesnih
         ekonomskih in pravnih vezi, ki so jo povezovale s hčerinskimi družbami, štelo, da jih je storila sama (glej v tem smislu sodbo
         Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Metsä-Serla in drugi proti Komisiji, C‑294/98 P, Recueil, str. I‑10065, točki 28
         in 34, in sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, T‑69/04,
         ZOdl., str. II‑2567, točka 74).

      84      Na drugem mestu je treba preučiti trditve, s katerimi želijo tožeče stranke zavrniti domnevo iz točke 71 zgoraj in na podlagi
         katerih naj bi hčerinske družbe od Schindler Holding samostojno določale svojo poslovno politiko.

      85      Prvič, tudi če bi bila trditev tožečih strank, da Schindler Holding hčerinskim družbam v obravnavanem primeru ni dajala navodil,
         ki bi omogočila ali spodbudila stike v nasprotju s členom 81 ES, in da ni bila seznanjena s takimi stiki, dokazana, je ni
         mogoče uporabiti kot dokaz za to, da so bile zadevne hčerinske družbe samostojne. Kot je bilo navedeno v točki 82 zgoraj,
         se za pripisovanje odgovornosti za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, njeni matični družbi ne zahteva, da matična
         družba vpliva na politiko hčerinske družbe na posebnem področju, ki je predmet kršitve.

      86      Drugič, zavrniti je treba tudi trditev, da so hčerinske družbe od Schindler Holding v svojih državah vedno delovale samostojno,
         ne da bi Schindler Holding vplivala na njihove tekoče dejavnosti, „pridobivanje naročil“, sklepanje pogodb ali cenovno politiko,
         pri kateri je bila Schindler Holding obveščena le o naročilih, zaradi katerih bi lahko nastala izguba. Po eni strani zadevne
         tožeče stranke niso predložile dokazov v podporo tem trditvam, po drugi strani pa take trditve – tudi če bi bile dokazane
         – nikakor ne bi zadostovale za zavrnitev domneve iz točke 71 zgoraj, saj iz sodne prakse izhaja, da spadajo z vidika uporabe
         člena 81 ES v zvezi z matično družbo pod pojem poslovne politike hčerinske družbe še drugi elementi, poleg tistih, ki jih
         navajajo tožeče stranke. V zvezi s tem je treba navesti, da je sodišče Unije v okviru analize obstoja enotnega gospodarskega
         subjekta med več družbami, ki so del skupine, zlasti preučilo, ali bi matična družba lahko vplivala na politiko cen, dejavnosti
         proizvodnje in distribucije, cilje prodaje, bruto marže, stroške prodaje, denarni tok, zaloge in trženje. Vendar iz tega ni
         mogoče sklepati, da spadajo pod pojem poslovne politike hčerinske družbe samo ti vidiki, da bi se lahko za matično družbo
         uporabila člena 81 ES in 82 ES (glej zgoraj v točki 82 navedeno sodbo z dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi
         proti Komisiji, točka 64 in navedena sodna praksa).

      87      Tretjič, domneve o odgovornosti ni mogoče ovreči niti z dejstvom, da so hčerinske družbe od Schindler Holding v štirih državah,
         v katerih je bila storjena kršitev, sodelovale pri ločenih in različnih kršitvah, s čimer naj bi bilo mogoče zanikati, da
         je imela dejanski vpliv na operativne dejavnosti hčerinskih družb. Iz točk od 627 do 632 obrazložitve izpodbijane odločbe
         namreč izhaja, da se Komisija za to, da je Schindler Holding pripisala odgovornost za ravnanje hčerinskih družb, ni oprla
         na morebitno vzporednost kršitev, ugotovljenih v štirih zadevnih državah. Poleg tega je napačna tudi trditev tožečih strank,
         da so se kršitve med seboj razlikovale, saj so hčerinske družbe od Schindler Holding v zadevnih štirih državah v obdobjih,
         ki se precej prekrivajo (od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004 v Belgiji, od 1. avgusta 1995 do 6. decembra 2000 v Nemčiji,
         od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004 v Luksemburgu in od 1. junija 1999 do 5. marca 2004 na Nizozemskem), sodelovale pri kršitvah
         s podobnim predmetom, ki je vključeval „tajno dogovarjanje med konkurenti o delitvi trgov ali zamrznitvi tržnih deležev z
         delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic ter o nekonkuriranju pri vzdrževanju in posodabljanju
         dvigal in tekočih stopnic (razen v Nemčiji, kjer dejavnost vzdrževanja in posodabljanja ni bila vključena v razprave med članicami
         kartela)“ (točka 658 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      88      Četrtič, dejstvo, da je Schindler Holding morda res naredila vse, kar je bilo v njeni moči, da bi preprečila, da bi njene
         hčerinske družbe ravnale v nasprotju s členom 81 ES – zlasti s sprejetjem kodeksa ravnanja, s katerim je želela preprečiti,
         da bi te družbe kršile pravila o konkurenci in z njimi povezane smernice –, po eni strani v ničemer ne vpliva na resničnost
         kršitve, ugotovljene v zvezi z njim (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri
         in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točka 373),
         po drugi strani pa z njim ni mogoče dokazati, da so zadevne hčerinske družbe samostojno določale svojo poslovno politiko.
         Nasprotno, to, da je Schindler Holding v svojih hčerinskih družbah izvajala zadevni kodeks ravnanja, napeljuje prej na dejanski
         nadzor matične družbe nad poslovno politiko njenih hčerinskih družb, saj so tudi tožeče stranke navedle, da se je upoštevanje
         kodeksa ravnanja nadziralo z rednimi revizijami in drugimi ukrepi, ki jih je izvajal uslužbenec Schindler Holding, odgovoren
         za skladnost s predpisi („compliance officer“).

      89      Petič, kar zadeva odnose v skupini, upravno strukturo in smernice glede poročanja v Schindler Holding, je Komisija v točki 630
         obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da ji Schindler Holding in njene hčerinske družbe niso predložile informacij, s
         katerimi bi pojasnile svoja družbena razmerja. Iz spisa sicer izhaja, da so tožeče stranke v upravnem postopku Komisiji res
         predložile nekaj informacij v zvezi z razmerji v skupini, upravno strukturo in s smernicami glede poročanja („reporting lines“).

      90      Vendar na podlagi teh informacij ni mogoče domnevati, da so bile hčerinske družbe skupine Schindler samostojne. Predložene
         informacije, ki sploh niso utemeljene z dokazi, so namreč pomanjkljive, saj se večinoma nanašajo na dolžnosti in obveznosti
         v zvezi s poročanjem („reporting obligations“) nekaterih vodilnih uslužbencev Schindler Luksemburg in Schindler Belgija ter
         na dolžnosti uslužbenca Schindler Nemčija, ne da bi bili obširneje pojasnjeni družbeni odnosi med Schindler Holding in njenimi
         hčerinskimi družbami, ki so delovale v zadevnih državah, ali vpliv Schindler Holding na hčerinske družbe.

      91      Ob upoštevanju domneve o odgovornosti, navedene v točki 72 zgoraj, in dejstva – ki izhaja iz točk od 84 do 90 zgoraj –, da
         tožeče stranke te domneve niso ovrgle, je Komisija kršitve, ki so jih storile hčerinske družbe od Schindler Holding, upravičeno
         pripisala zadnjenavedeni.

      92      Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

      3.     Predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe
       Ugovor nezakonitosti v zvezi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, ki se nanaša na kršitev načela zakonitosti kazni
      93      Tožeče stranke trdijo, da ima Komisija na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 skoraj neomejeno polje prostega preudarka
         pri določanju višine glob, kar naj bi bilo v nasprotju z načelom zakonitosti kazni, ki je opredeljeno v členu 7(1) EKČP in
         naj bi izhajalo iz splošnih pravnih načel, na katerih temeljijo skupne ustavne tradicije držav članic.

      94      Treba je spomniti na besedilo člena 7(1) EKČP:

      „Nihče ne sme biti obsojen za katerokoli dejanje, izvršeno s storitvijo ali opustitvijo, ki ni bilo določeno kot kaznivo dejanje
         po domačem ali po mednarodnem pravu v času, ko je bilo storjeno. Prav tako se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo
         je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno.“

      95      Iz sodne prakse izhaja, da je načelo zakonitosti kazni korelat načela pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Unije in
         zlasti zahteva, da je vsak predpis Unije, še posebej če predpisuje ali dopušča nalaganje sankcij, jasen in natančen, tako
         da se lahko zadevne osebe nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in dolžnostmi, ki iz njega izhajajo, ter lahko ustrezno
         ukrepajo (glej sodbi Splošnega sodišča z dne 5. aprila 2006 v zadevi Degussa proti Komisiji, T‑279/02, ZOdl., str. II‑897,
         točka 66, in z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji, T‑43/02, ZOdl., str. II-3435, točka 71 in navedena
         sodna praksa).

      96      Načelo zakonitosti kazni, ki je del splošnih načel prava Unije, na katerih temeljijo skupne ustavne tradicije držav članic,
         je določeno tudi v različnih mednarodnih pogodbah, zlasti v členu 7 EKČP. V skladu s tem načelom je treba z zakonom jasno
         opredeliti kazniva dejanja in kazni, s katerimi se ta kaznujejo. Ta pogoj je izpolnjen, ko lahko naslovnik norme iz besedila
         zadevne določbe in po potrebi s pomočjo njene razlage s strani sodišč razbere, za katera dejanja in opustitve mora kazensko
         odgovarjati. Poleg tega se v skladu s sodno prakso ESČP jasnost zakona ne presoja samo z vidika besedila upoštevne določbe,
         ampak tudi z vidika pojasnil iz obstoječe in objavljene sodne prakse (glej sodbo Sodišča z dne 22. maja 2008 v zadevi Evonik
         Degussa proti Komisiji in Svetu, C‑266/06 P, neobjavljena v ZOdl., točke od 38 do 40 in navedena sodna praksa).

      97      To načelo se upošteva pri kazenskopravnih normah in tudi pri posebnih upravnopravnih instrumentih, ki predpisujejo ali dovoljujejo
         nalaganje upravnopravnih sankcij (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena in drugi, 137/85,
         Recueil, str. 4587, točka 15 in navedena sodna praksa). Načelo ne velja samo za norme, ki določajo znake kršitve, temveč tudi
         za norme, ki opredeljujejo posledice, ki izhajajo iz kršitve prvonavedenih norm (glej zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa
         proti Komisiji, točka 67, ter zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 29
         in navedena sodna praksa).

      98      Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so temeljne pravice del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavljajo
         sodišča Unije (mnenje Sodišča 2/94 z dne 28. marca 1996, Recueil, str. I‑1759, točka 33, in sodba Sodišča z dne 29. maja 1997
         v zadevi Kremzow, C‑299/95, Recueil, str. I‑2629, točka 14). V ta namen se Sodišče in Splošno sodišče zgledujeta po skupnih
         ustavnih tradicijah držav članic in po podatkih iz mednarodnih pogodb o varstvu človekovih pravic, pri katerih so države članice
         sodelovale ali h katerim so pristopile. EKČP ima v zvezi s tem poseben pomen (sodba Sodišča z dne 22. oktobra 2002 v zadevi
         Roquette Frères, C‑94/00, Recueil, str. I‑9011, točka 23, in zgoraj navedena sodba Kremzow, točka 14). Poleg tega člen 6(2) EU
         določa, da „Unija spoštuje temeljne pravice, kakršne zagotavlja [EKČP] […] in ki kot splošna načela prava [Unije] izhajajo
         iz skupnih ustavnih tradicij držav članic“.

      99      Kot je že opozorilo Splošno sodišče (zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 71), v skladu s členom 7(1) EKČP
         ni treba, da so predpisi, na podlagi katerih so naložene sankcije, tako natančno opredeljeni, da so mogoče posledice kršitve
         predpisov predvidljive z absolutno gotovostjo. Na podlagi sodne prakse ESČP dejstvo, da zakon podeljuje pooblastilo za odločanje
         po prostem preudarku, ne pomeni kršitve zahteve po predvidljivosti, če sta obseg in način izvrševanja tega pooblastila, glede
         na zadevni zakoniti cilj, dovolj jasna, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo zoper samovoljo (glej sodbo ESČP z dne
         25. februarja 1992 v zadevi Margareta in Roger Andersson proti Švedski, série A št. 226, točka 75). Pri tem ESČP poleg besedila
         zakona upošteva vprašanje, ali je ustaljena in objavljena sodna praksa pojasnila uporabljene nedoločne pojme (glej sodbo ESČP
         z dne 27. septembra 1995 v zadevi G. proti Franciji, série A št. 325‑B, točka 25).

      100    Upoštevanje skupnih ustavnih tradicij držav članic ne vodi k temu, da se splošno načelo prava Unije, kot je načelo zakonitosti,
         razlaga drugače, kot je bilo navedeno zgoraj (zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 73). Torej je
         treba trditev tožečih strank, da na nacionalni ravni ni primerljivega pooblastila organa, ki bi temu omogočalo „skoraj neomejeno“
         nalaganje glob, zavrniti.

      101    Kar zadeva zakonitost člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 glede na načelo zakonitosti kazni, je treba v obravnavanem primeru najprej
         ugotoviti, da zakonodajalec Unije v nasprotju s trditvami tožečih strank Komisiji ni podelil pretiranega ali samovoljnega
         pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri določanju glob za kršitev pravil o konkurenci (zgoraj v točki 95 navedena
         sodba Degussa proti Komisiji, točka 74).

      102    Treba je namreč poudariti, prvič, da je s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 Komisiji res priznano široko polje prostega preudarka,
         vendar je izvajanje tega preudarka vseeno omejeno z določitvijo objektivnih meril, ki jih je Komisija dolžna upoštevati. V
         zvezi s tem je po eni strani treba opozoriti, da za globo, ki se lahko naloži, velja številčno določljiva in absolutna zgornja
         meja, ki se izračuna za vsako podjetje in vsak primer kršitve posebej, tako da je najvišji znesek globe, ki se lahko naloži
         danemu podjetju, določljiv vnaprej. Po drugi strani je Komisiji s to določbo naloženo, da globe določi za vsak posamezen primer
         ter pri tem upošteva težo in trajanje kršitve (zgoraj v točki 96 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji, točka 50, in
         zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 75).

      103    Tožeče stranke ne morejo trditi, da zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji (točke od 66 do 88) ali zgoraj
         v točki 95 navedena sodba Jungbunzlauer proti Komisiji (točke od 69 do 92), v kateri se sprejeta razlaga načela zakonitosti
         kazni ujema z razlago iz sodbe Degussa proti Komisiji (navedena v točki 95 zgoraj), temelji na „napačnem razumevanju prava“.
         Sodišče je namreč v zgoraj v točki 96 navedeni sodbi Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu (točke od 36 do 63) v pritožbenem
         postopku potrdilo razlago, ki jo je v zvezi z načelom zakonitosti kazni podalo Splošno sodišče v zgoraj v točki 95 navedeni
         sodbi Degussa proti Komisiji.

      104    Drži, da se sodbe iz prejšnje točke nanašajo na člen 15(2) Uredbe št. 17, globe, naložene z izpodbijano odločbo, pa temeljijo
         na členu 23(2) Uredbe št. 1/2003. Ker pa se merila in zgornja meja za naložitev glob v teh dveh določbah ujemajo, je mogoče
         sodno prakso, navedeno v prejšnji točki, prenesti na člen 23(2) Uredbe št. 1/2003.

      105    Drugič, Komisija mora pri izvajanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku v zvezi z globami, naloženimi na podlagi
         člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, spoštovati splošna pravna načela, zlasti načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, kot
         ju je razvila sodna praksa Sodišča in Splošnega sodišča (zgoraj v točki 96 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji in
         Svetu, točka 51, in zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 77).

      106    Tretjič, Komisija je izvajanje svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku – da bi zagotovila predvidljivost in
         preglednost svojega delovanja – omejila še s pravili ravnanja, ki si jih je določila v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002
         in smernicah iz leta 1998. V zvezi s tem je treba opozoriti, da so v navedenem obvestilu in navedenih smernicah po eni strani
         določena pravila ravnanja, od katerih se Komisija ne more oddaljiti, ne da bi bila sankcionirana na podlagi kršitve splošnih
         pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo legitimnih pričakovanj, po drugi strani pa je s tema dokumentoma zagotovljena
         pravna varnost zadevnih podjetij s tem, da je v njiju določena metodologija, ki jo je Komisija uporabila za določanje glob,
         naloženih na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu zgoraj v točki 96 navedeno sodbo Sodišča Evonik Degussa
         proti Komisiji in Svetu, točki 52 in 53; sodbo Sodišča z dne 19. marca 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji,
         C‑510/06 P, ZOdl., str. I‑1843, točka 60, in zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točki 78 in 82). Poleg
         tega je okoliščina, da je Komisija sprejela smernice iz leta 1998, nato pa leta 2006 še Smernice o načinu določanja glob,
         naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (UL C 210, str. 2) – kolikor je to sprejetje v zakonskem okviru člena 15(2)
         Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 –, v nasprotju s trditvami tožečih strank prispevala k natančnejši določitvi
         meja za izvrševanje pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima Komisija že na podlagi teh določb, ne da bi bilo
         iz tega mogoče domnevati, da zakonodajalec Unije na začetku ni zadostno opredelil meja pristojnosti Komisije na zadevnem področju
         (glej v tem smislu zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 44).

      107    Četrtič, treba je dodati, da Sodišče in Splošno sodišče na podlagi člena 229 ES in člena 31 Uredbe št. 1/2003 odločata z neomejeno
         pristojnostjo o tožbah zoper odločbe, s katerimi Komisija določa globe, in lahko odločbe Komisije ne le razglasita za nične,
         temveč tudi razveljavita, znižata ali zvišata naložene globe. Znana in dostopna upravna praksa Komisije je tako podvržena
         celovitemu nadzoru sodišča Unije. Zadevni nadzor je z ustaljeno in objavljeno sodno prakso omogočil natančno opredelitev morda
         še nedoločenih izrazov iz člena 15(2) Uredbe št. 17 in nato člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu zgoraj v točki 96
         navedeno sodbo Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu, točka 54, in zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji,
         točka 79).

      108    Tako lahko obveščen gospodarski subjekt glede na različne zgoraj navedene dejavnike, po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca,
         dovolj natančno predvidi metodo in okvirno višino globe, ki mu grozi za neko ravnanje. Dejstvo, da ta subjekt vnaprej ne more
         poznati natančne višine globe, ki jo Komisija naloži v posameznem primeru, ne pomeni kršitve načela zakonitosti kazni (zgoraj
         v točki 96 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu, točka 55, in zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti
         Komisiji, točka 83).

      109    Tožeče stranke torej ne morejo trditi, da besedilo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 ne zagotavlja stopnje predvidljivosti, ki
         se zahteva na podlagi temeljnih načel kazenskega prava in pravne države. Na podlagi zadevne določbe je namreč mogoče dovolj
         natančno predvideti metodo izračuna in raven naloženih glob (glej v tem smislu zgoraj v točki 96 navedeno sodbo Evonik Degussa
         proti Komisiji in Svetu, točka 58).

      110    Na drugem mestu se v nasprotju s trditvami tožečih strank praksa odločanja Komisije v zvezi z globami ni razvijala nepredvidljivo
         ali naključno.

      111    Prvič, v obdobjih, v katerih so bile v izpodbijani odločbi ugotovljene zadevne štiri kršitve, je bila z objavo smernic iz
         leta 1998 le preurejena metoda določanja glob, za katero je Sodišče menilo, da je razumno predvidljiva (zgoraj v točki 88
         navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 231).

      112    Drugič, kar zadeva povišanje ravni glob po sprejetju smernic iz leta 1998, lahko Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso
         raven glob kadar koli prilagodi, če to zahteva učinkovita uporaba pravil Unije o konkurenci (zgoraj v točki 54 navedena sodba
         Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 109, in sodba Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998
         proti Komisiji, T‑23/99, Recueil, str. II‑1705, točka 237), tako da se lahko taka sprememba upravne prakse šteje za objektivno
         utemeljeno s ciljem splošne preprečitve kršitev pravil Unije o konkurenci. Novejše zvišanje ravni glob, ki ga zatrjujejo in
         izpodbijajo tožeče stranke, se torej ne more šteti za nezakonito z vidika načela zakonitosti kazni, ker ostaja v zakonskem
         okviru, opredeljenem v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, kot ju razlagajo sodišča Unije (glej v
         tem smislu zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 81, ter zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk
         in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 43).

      113    Na tretjem mestu ni utemeljena trditev, da Svet s sprejetjem člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 ni
         izpolnil svoje obveznosti, da jasno navede omejitve pristojnosti, dodeljene Komisiji, in je tako na Komisijo dejansko prenesel
         pristojnost, ki jo ima na podlagi Pogodbe ES, s čimer naj bi kršil člen 83 ES.

      114    Po eni strani, kot je bilo navedeno zgoraj, čeprav ima Komisija na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe
         št. 1/2003 široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, pa je njegovo izvrševanje omejeno z navedbo objektivnih meril,
         ki jih mora Komisija upoštevati. Po drugi strani je treba opozoriti, da sta bili Uredba št. 17 in Uredba št. 1/2003 sprejeti
         na podlagi člena 83(1) ES, ki določa, da „[u]strezne uredbe ali direktive za uveljavitev načel iz členov 81 [ES] in 82 [ES]
         sprejme Svet […] na predlog Komisije in po posvetovanju z Evropskim parlamentom“. V skladu s členom 83(2)(a) in (d) ES je
         namen teh uredb ali direktiv zlasti „zagotovitev upoštevanja prepovedi iz členov 81(1) [ES] in 82 [ES] z določitvijo glob
         in periodičnih denarnih kazni“ ter „opredelitev nalog Komisije in Sodišča pri uporabi predpisov iz tega odstavka“. Poleg tega
         je treba spomniti, da Komisija na podlagi člena 211, prva alinea, ES „skrbi za uporabo določb te pogodbe in ukrepov, ki jih
         institucije sprejemajo v skladu s to pogodbo“, in da ima v skladu s tretjo alineo istega člena „lastno pristojnost odločanja“
         (zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 86, ter zgoraj v točki 83 navedena sodba Schunk in Schunk
         Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 48).

      115    Iz tega izhaja, da ni mogoče šteti, da pooblastilo za nalaganje glob v primeru kršitev členov 81 ES in 82 ES izvirno pripada
         Svetu, ki naj bi to pooblastilo oziroma njegovo izvajanje prenesel na Komisijo v smislu člena 202, tretja alinea, ES. V skladu
         z navedenimi določbami Pogodbe ES je namreč to pooblastilo del vloge Komisije, da skrbi za uporabo prava Unije, pri čemer
         je bila glede uporabe členov 81 ES in 82 ES ta vloga določena, uokvirjena in formalizirana z Uredbo št. 17 in Uredbo št. 1/2003.
         Pooblastilo za nalaganje glob, ki ga ima Komisija na podlagi teh uredb, izhaja torej iz določb Pogodbe ES, njegov namen pa
         je omogočiti učinkovito uporabo prepovedi, predvidenih v navedenih členih (zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti
         Komisiji, točka 87, ter zgoraj v točki 83 navedena sodba Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 49).

      116    Iz navedenega izhaja, da je treba ugovor nezakonitosti v zvezi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, izpeljan iz kršitve načela
         zakonitosti kazni, zavrniti.

       Ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998: kršitev načela prepovedi retroaktivnosti
      117    Tožeče stranke opozarjajo, da se lahko začne akt Unije uporabljati šele po objavi in da člen 49(1), drugi stavek, Listine
         določa, da se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo je bilo mogoče izreči takrat, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno.
         V obravnavanem primeru naj bi bilo s smernicami iz leta 1998 kršeno načelo prepovedi retroaktivnosti, ker naj bi bile presežene
         meje predvidljivosti. Tožeče stranke poudarjajo, da je poostritev politike odločanja v zvezi z globami dejanje Komisije in
         ne zakonodajalca.

      118    Iz sodne prakse izhaja, da je načelo prepovedi retroaktivnosti kazenskih zakonov iz člena 7 EKČP splošno načelo prava Unije,
         katerega spoštovanje je obvezno, ko se globe naložijo zaradi kršitve pravil konkurence, in da to načelo zahteva, da so izrečene
         sankcije v skladu s tistimi, ki so bile določene, ko je bila kršitev storjena (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri
         in drugi proti Komisiji, točka 202; zgoraj v točki 112 navedena sodba LR AF 1998 proti Komisiji, točke od 218 do 221, ter
         sodba Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji,
         T‑224/00, Recueil, str. II‑2597, točke od 39 do 41).

      119    Odločeno je bilo tudi, da sprejetje Smernic, ki naj bi spremenile splošno politiko konkurence Komisije glede glob, načeloma
         lahko spada v obseg načela prepovedi retroaktivnosti (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji,
         točka 222).

      120    Po eni strani namreč smernice iz leta 1998 lahko imajo pravne učinke. Ti pravni učinki niso posledica zavezujoče narave smernic
         iz leta 1998, ampak dejstva, da je te smernice sprejela in objavila Komisija. Sprejetje in objava smernic iz leta 1998 kažeta
         na samoomejevanje pooblastila Komisije za odločanje po prostem preudarku, saj se zadevna institucija ne more oddaljiti od
         njih, ne da bi bilo to glede na okoliščine primera sankcionirano zaradi kršitve splošnih pravnih načel, kot so načela enakega
         obravnavanja, varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti (glej v tem smislu zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri
         in drugi proti Komisiji, točke od 209 do 212).

      121    Po drugi strani iz sodne prakse ESČP v zvezi s členom 7(1) EKČP izhaja, da ta določba nasprotuje retroaktivnosti nove razlage
         standarda, s katerim je določena kršitev, če taka razlaga škoduje obtožencu (glej v tem smislu sodbe ESČP z dne 22. novembra 1995
         v zadevi S. W. proti Združenemu kraljestvu, série A št. 335‑B, točke od 34 do 36; z dne 22. novembra 1995 v zadevi C. R. proti
         Združenemu kraljestvu, série A št. 335‑C, točke od 32 do 34; z dne 15. novembra 1996 v zadevi Cantoni proti Franciji, Recueil
         des arrêts et décisions 1996‑V, točke od 29 do 32, ter z dne 22. junija 2000 v zadevi Coëme in drugi proti Belgiji, Recueil
         des arrêts et décisions 2000‑VII, točka 145). Na podlagi te sodne prakse to še posebej drži, če gre za sodno razlago, katere
         rezultata ni bilo mogoče razumno predvideti takrat, ko je bila kršitev storjena, zlasti glede na razlago, ki je bila takrat
         sprejeta v sodni praksi glede zadevne zakonske določbe. Vendar je treba še dodati, da iz iste sodne prakse izhaja še, da je
         obseg pojma predvidljivosti pretežno odvisen od vsebine zadevnega besedila, področja, ki ga besedilo pokriva, ter od števila
         in statusa njegovih naslovnikov. Predvidljivost zakona ne nasprotuje temu, da bi bila zadevna oseba prisiljena poseči po pojasnjevalnih
         nasvetih, da bi v okoliščinah zadeve razumno ocenila posledice, ki lahko nastanejo zaradi nekega dejanja. Na podlagi zgoraj
         navedene sodbe Cantoni proti Franciji (točka 35) to zlasti velja za strokovnjake, ki so navajeni, da svoje dejavnosti opravljajo
         zelo skrbno. Od njih je mogoče pričakovati, da posebej pazijo na to, da ocenijo tveganja, ki jih prinaša njihovo delo.

      122    Ob upoštevanju navedenega je treba zaradi nadzora nad spoštovanjem načela prepovedi retroaktivnosti preveriti, ali je bila
         obravnavana sprememba, ki jo pomeni sprejetje smernic iz leta 1998, razumno predvidljiva, ko so bile storjene zadevne kršitve
         (glej v tem smislu zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 224).

      123    Glede tega je treba najprej ugotoviti, da domnevno povišanje ravni glob zaradi uporabe smernic iz leta 1998 ostaja v zakonskem
         okviru, določenem s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, saj je v točki 5(a) teh smernic izrecno
         določeno, da naložene globe v nobenem primeru ne smejo preseči 10 % prometa, kar je zgornja meja, določena z navedenima določbama.

      124    Treba je še ugotoviti, da je bistvena novost smernic iz leta 1998, da se kot izhodišče za izračun zneska globe upošteva osnovni
         znesek, ki se določi v okviru za to predvidenega razreda, določenega v navedenih smernicah, pri čemer razredi ustrezajo različnim
         stopnjam teže kršitev, kot taki pa nimajo nobene zveze z upoštevnim prometom. Ta metoda temelji predvsem na sicer relativni
         in prilagodljivi določitvi tarif glob (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 225,
         in zgoraj v točki 106 navedena sodba Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 61).

      125    Nazadnje je treba še opozoriti, da dejstvo, da je Komisija v preteklosti pri globah uporabljala določene višine za določene
         vrste kršitev, tej ne more odvzeti možnosti, da to višino zviša v okviru omejitev, navedenih v Uredbi št. 17 in Uredbi št. 1/2003,
         če je to potrebno, da se zagotovi udejanjenje politike konkurence Unije, temveč nasprotno, učinkovita uporaba pravil Unije
         o konkurenci zahteva, da lahko Komisija višino glob kadar koli prilagodi potrebam te politike (glej v tem smislu zgoraj v
         točki 54 navedeno sodbo Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 109; sodbo Sodišča z dne 2. oktobra 2003
         v zadevi Aristrain proti Komisiji, C‑196/99 P, Recueil, str. I‑11005, točka 81; zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri
         in drugi proti Komisiji, točka 227, ter sodbi Splošnega sodišča z dne 10. marca 1992 v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑12/89,
         Recueil, str. II‑907, točka 309, in z dne 14. maja 1998 v zadevi Europa Carton proti Komisiji, T‑304/94, Recueil, str. II‑869,
         točka 89).

      126    Iz tega izhaja, da podjetja, ki so v upravnem postopku, v katerem je lahko naložena globa, ne morejo pridobiti legitimnih
         pričakovanj, da Komisija ne bo presegla ravni glob, ki jo je prej uporabljala, kot tudi ne, da bo uporabila določeno metodo
         izračuna glob (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 228).

      127    Torej morajo omenjena podjetja upoštevati možnost, da lahko Komisija v vsakem trenutku zviša raven glob glede na raven, ki
         jo je uporabljala v preteklosti. To ne velja samo tedaj, ko Komisija zviša raven glob pri naložitvi glob v posameznih odločbah,
         ampak tudi, če se to zvišanje opravi z uporabo splošnoveljavnih pravil ravnanja, kot so smernice iz leta 1998 (zgoraj v točki 88
         navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točki 229 in 230, ter zgoraj v točki 106 navedena sodba Archer Daniels
         Midland proti Komisiji, točka 59).

      128    Zato tožeče stranke neupravičeno menijo, da je bilo s smernicami iz leta 1998 kršeno načelo prepovedi retroaktivnosti, ker
         naj bi bile zaradi njihovega sprejetja naložene večje globe, kot so bile naložene v preteklosti, ali ker naj bi bile v obravnavanem
         primeru presežene meje predvidljivosti. Smernice in predvsem nova metoda izračuna glob, ki jo prinašajo, ob predpostavki,
         da ta poostri naložene globe, so bile namreč za podjetja, kot so tožeče stranke, razumno predvidljive takrat, ko so bile zadevne
         kršitve storjene (glej v tem smislu zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 231).
         Iz istih razlogov Komisiji v smernicah iz leta 1998 ni bilo treba dodatno pojasnjevati, da je zvišanje ravni glob potrebno
         za zagotovitev izvajanja politike konkurence Skupnosti.

      129    Kar zadeva trditev, da je politika odločanja v zvezi z globami dejanje Komisije in ne zakonodajalca, se ta prepleta s trditvami,
         navedenimi v okviru ugovora nezakonitosti v zvezi z nepristojnostjo Komisije, zato bo preučena v točkah od 131 do 137 v nadaljevanju.

      130    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tudi ta ugovor nezakonitosti zavrniti.

       Ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998: nepristojnost Komisije ter, podredno, nepreglednost in nepredvidljivost
            teh smernic
      131    Tožeče stranke trdijo, da je za pomembno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima Komisija na podlagi člena 23(2)
         Uredbe št. 1/2003, potrebno abstraktno in splošno udejanjenje, in sicer pravilo materialnega prava. Vendar naj Komisija v
         nasprotju s Svetom ne bi bila pristojna za sprejetje takega pravila. Tudi če bi bilo udejanjenje „okvira za globe“, ki ga
         je izvedla Komisija, zakonito, naj bi bile smernice iz leta 1998 vsekakor neučinkovite, ker naj z njimi ne bi bilo mogoče
         zagotoviti minimalne stopnje preglednosti in predvidljivosti, ki sta potrebni pri določanju višine globe.

      132    Na prvem mestu je treba opozoriti, da tožeče stranke v svojih pisanjih niso opredelile določbe, ki naj bi jo Komisija kršila
         pri sprejetju smernic iz leta 1998. Ko jim je bilo to vprašanje postavljeno na obravnavi, so navedle, da bi moral Svet v skladu
         z načelom zakonitosti kazni sprejeti abstraktna pravila za izračun glob.

      133    Vendar je Komisija s sprejetjem smernic iz leta 1998 – kolikor je to sprejetje v zakonskem okviru člena 15(2) Uredbe št. 17
         in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 – le prispevala k natančnejši določitvi meja za izvrševanje pooblastila za odločanje po prostem
         preudarku, ki ga ima Komisija že na podlagi teh določb (glej v tem smislu zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk in Schunk
         Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 44). V takih okoliščinah je treba trditev v zvezi z nepristojnostjo Komisije za
         sprejetje smernic zavrniti.

      134    Na drugem mestu je treba zavrniti tudi trditve v zvezi s pomanjkljivo preglednostjo in predvidljivostjo smernic iz leta 1998.

      135    Po eni strani je namreč Komisija zadevne smernice, v katerih je opisala metodo izračuna, h katere uporabi se je zavezala v
         posameznih primerih, objavila, da bi zagotovila preglednost in povečala pravno varnost zadevnih podjetij. Glede tega je Sodišče
         med drugim menilo, da se Komisija s tem, da sprejme taka pravila ravnanja in da z njihovo objavo razglasi, da jih bo v prihodnje
         uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, omejuje pri izvrševanju svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku,
         in da od teh pravil ne more odstopiti, ne da bi bila, glede na okoliščine primera, sankcionirana na podlagi kršitve splošnih
         pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo zaupanja v pravo. Sodišče je še odločilo, da smernice na splošno in abstraktno
         določajo metodologijo, ki si jo je Komisija določila za potrebe določitve višine glob, in posledično podjetjem zagotavljajo
         pravno varnost (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točki 211 in 213, glej tudi zgoraj
         v točki 106 navedeno sodbo Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 60).

      136    Po drugi strani lahko obveščen gospodarski subjekt po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca dovolj natančno predvidi metodo
         in okvirno višino globe, ki mu grozi za neko ravnanje (zgoraj v točki 96 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu,
         točka 55). Drži, da gospodarski subjekt na podlagi smernic iz leta 1998 ne more predvideti natančne višine globe, ki jo bo
         Komisija naložila v posameznem primeru. Vendar zaradi teže kršitev, ki jih mora sankcionirati Komisija, namen represije in
         odvračanja upravičuje izognitev temu, da bi podjetja lahko ocenila koristi, ki bi jih imela s sodelovanjem pri kršitvi, tako
         da bi vnaprej upoštevala višino globe, ki bi jim bila naložena zaradi tega protipravnega ravnanja (zgoraj v točki 95 navedena
         sodba Degussa proti Komisiji, točka 83).

      137    Iz vsega navedenega izhaja, da ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998, ki se nanaša na nepristojnost Komisije
         ter, podredno, nepreglednost in nepredvidljivost teh smernic, ni utemeljen.

       Ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002: kršitev načela prepovedi retroaktivnosti in načela
            varstva zaupanja v pravo
      138    Tožeče stranke trdijo, da je bilo z uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 v obravnavanem primeru, v katerem so
         se dejstva iz izpodbijane odločbe večinoma zgodila pred začetkom veljavnosti tega obvestila, kršeno načelo prepovedi retroaktivnosti.
         Po mnenju tožečih strank bi morala Komisija upoštevati Obvestilo o nenalaganju ali zniževanju glob v primeru kartelov (UL C 207,
         18.7.1996, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 1996), s čimer bi jim bilo priznano od 10‑ do 50‑odstotno
         znižanje globe zaradi neizpodbijanja dejstev, namesto simboličnega 1‑odstotnega znižanja, ki jim je bilo priznano v izpodbijani
         odločbi (točke 777, 806, 835 in 854 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija naj bi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi
         iz leta 2002 kršila tudi načelo varstva zaupanja v pravo.

      139    Treba je opozoriti, da je bilo v točki D obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996 določeno, da je mogoče podjetju „[…] znesek
         globe, ki bi mu bila naložena, če ne bi sodelovalo, […] znižati za od 10 do 50 %, […] če je po prejemu obvestila o ugotovitvah
         o možnih kršitvah […] Komisijo obvestilo, da ne izpodbija dejanskega stanja, na katero je Komisija opirala svoje obtožbe”.
         Nasprotno pa z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 ni več predvideno znižanje globe iz tega razloga.

      140    Kar zadeva domnevno retroaktivnost obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, je treba ugotoviti, da je v odstavku 28 zadevnega
         obvestila določeno, da to „[s] 14. februarjem 2002 […] nadomesti obvestilo [o ugodni obravnavi] iz [leta] 1996 v vseh zadevah,
         v katerih se nobeno podjetje ni sklicevalo nanj“. Ker je bilo obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 objavljeno 19. februarja 2002,
         je z njim res določena retroaktivna uporaba njegovih določb, ki pa je omejena na obdobje od 14. februarja 2002 do vključno
         18. februarja 2002. Ker nobena od udeleženk kartela ni vložila vloge na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
         pred 2. februarjem 2004 (točke 94, 105, 115 in 127 obrazložitve izpodbijane odločbe), morebitna nezakonitost, ki bi izhajala
         iz zadevne retroaktivnosti obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ne more vplivati na zakonitost izpodbijane odločbe.

      141    Vendar tožeče stranke v obravnavanem primeru izpodbijajo neposredno uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 pri
         izračunu glob za dejstva, ki so se deloma zgodila pred letom 2002.

      142    Prvič, kot izhaja iz spisa, je treba ugotoviti, da so tožeče stranke v upravnem postopku vsaj šestkrat izrecno predlagale
         uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.

      143    Drugič, iz sodne prakse vsekakor izhaja, da načelo prepovedi retroaktivnosti ne nasprotuje uporabi smernic, na podlagi katerih
         so lahko hipotetično zvišane ravni glob, naloženih za kršitve, ki so bile storjene pred njihovim sprejetjem, če je bilo mogoče
         politiko, ki jo udejanjajo, v času storitve zadevnih kršitev ustrezno predvideti (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri
         in drugi proti Komisiji, točke od 202 do 232; sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v združenih zadevah BASF in
         UCB proti Komisiji, T‑101/05 in T‑111/05, ZOdl., str. II‑4949, točka 233; glej tudi zgoraj v točki 106 navedeno sodbo Archer
         Daniels Midland proti Komisiji, točka 66). Vendar tožeče stranke ne trdijo, da sprememba, ki je nastala s sprejetjem obvestila
         o ugodni obravnavi iz leta 2002, ni bila predvidljiva.

      144    Kar zadeva domnevno kršitev varstva zaupanja v pravo tožečih strank, ki naj bi izhajala iz uporabe obvestila o ugodni obravnavi
         iz leta 2002 za kršitve, ki so bile deloma storjene pred začetkom veljavnosti tega obvestila, zadostuje ugotovitev, da na
         podlagi ustaljene sodne prakse gospodarski subjekti ne morejo imeti zaupanja v ohranitev obstoječega položaja, saj ga lahko
         institucije spremenijo na podlagi svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku (glej sodbi Sodišča z dne 5. oktobra 1994
         v zadevi Nemčija proti Svetu, C‑280/93, Recueil, str. I‑4973, točka 80, ter z dne 30. junija 2005 v zadevi Alessandrini in
         drugi proti Komisiji, C‑295/03 P, ZOdl., str. I‑5673, točka 89 in navedena sodna praksa). Poleg tega bi lahko tožeče stranke
         vsekakor kadar koli dosegle uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996, tako da bi pred začetkom veljavnosti obvestila
         o ugodni obravnavi iz leta 2002 vložile vlogo na podlagi prvonavedenega obvestila. Iz tega izhaja, da je treba ta očitek zavrniti.

      145    Zato je treba ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki se nanaša na kršitev načela prepovedi
         retroaktivnosti, in očitek v zvezi s kršitvijo načela varstva zaupanja v pravo zavrniti.

       Ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002: kršitev splošnih pravnih načel (načela nemo tenetur,
            načela in dubio pro reo in načela sorazmernosti) in zloraba pooblastila za odločanje po prostem preudarku
      146    Tožeče stranke trdijo, da je obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 nezakonito, ker so z njim kršena splošna pravna načela
         in ker je prekoračeno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, podeljeno Komisiji. Tako naj bi bila z obvestilom o ugodni
         obravnavi iz leta 2002 kršena načelo nemo tenetur, načelo in dubio pro reo in načelo sorazmernosti. Komisija naj bi z njegovim sprejetjem zlorabila svoje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku,
         zato naj ga ne bi bilo mogoče uporabiti za to zadevo, dokazov, predloženih v okviru obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
         pa naj ne bi bilo mogoče uporabiti, saj je uporaba nezakonito pridobljenih dokazov prepovedana.

      147    Posamezne očitke iz tega ugovora je treba preučiti ločeno.

       Prvi očitek: kršitev načela nemo tenetur
      148    Tožeče stranke opozarjajo, da je z načelom nemo tenetur prepovedano od kogar koli zahtevati, da bi se sam obtožil ali pričal zoper sebe. Z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002
         naj bi bilo kršeno to načelo, ker naj bi bila v praksi z njim podjetja prisiljena v sodelovanje s Komisijo in v priznanje
         kršitev. Po eni strani naj bi imelo namreč le prvo podjetje, ki predloži dokaze v skladu s pogoji iz odstavka 8(a) ali (b)
         obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, možnost pričakovati, da mu ne bo naložena globa, zato naj bi vsa podjetja, ki naj
         bi „tekmovala za prvo mesto“, Komisiji predložila popolna (in včasih pretirana) priznanja, ne da bi imela možnost koristi,
         ki bi jim jih lahko prineslo sodelovanje v obliki pričakovanega znižanja globe, primerjati z neugodnimi posledicami takega
         sodelovanja. Po drugi strani naj bi se podjetje s sodelovanjem na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 prikrajšalo
         za možnost izpodbijanja (tudi napačnih) dejstev, ki jih predložijo druga podjetja, saj naj bi Komisija izpodbijanje dejstev
         obravnavala kot nesodelovanje v smislu odstavkov 11 in 23 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, zato naj bi bilo zadevno
         podjetje izpostavljeno resnemu tveganju, da mu ne bo priznano znižanje globe na podlagi tega obvestila.

      149    Iz sodne prakse po eni strani izhaja, da imajo podjetja na podlagi splošnih načel prava Unije – med katera spadajo tudi temeljne
         pravice in ob upoštevanju katerih je treba razlagati vsa besedila prava Unije – pravico, da jih Komisija ne sili v priznanje
         sodelovanja pri kršitvi (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 18. oktobra 1989 v zadevi Orkem proti Komisiji, 374/87, Recueil,
         str. 3283, točka 35, ter z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji,
         C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil, str. I‑8375, točka 273).

      150    Po drugi strani, čeprav Komisija ne sme prisiliti podjetja, da prizna svoje sodelovanje pri kršitvi, ji to ne preprečuje,
         da pri določitvi zneska globe upošteva pomoč, ki jo je to podjetje po svoji volji ponudilo, da bi se ugotovil obstoj kršitve
         (sodbi Sodišča z dne 14. julija 2005 v zadevi Acerinox proti Komisiji, C‑57/02 P, ZOdl., str. I‑6689, točka 87, in v združenih
         zadevah ThyssenKrupp proti Komisiji, C‑65/02 P in C‑73/02 P, ZOdl., str. I‑6773, točka 50).

      151    Tožeče stranke ne morejo trditi, da je bila sodna praksa, navedena v točkah 149 in 150 zgoraj, „presežena“. Nasprotno, Sodišče
         je to sodno prakso – potem ko se je seznanilo z razvojem v sodni praksi ESČP, zlasti v sodbah z dne 25. februarja 1993 v zadevi
         Funke proti Franciji (série A št. 256 A) in z dne 17. decembra 1996 v zadevi Saunders proti Združenemu kraljestvu (Recueil
         des arrêts et décisions 1996‑VI), na kateri se sklicujeta tožeči stranki – izrecno potrdilo (zgoraj v točki 149 navedena sodba
         Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točke od 273 do 280).

      152    Torej je treba zakonitost obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 z vidika načela nemo tenetur preučiti ob upoštevanju načel, ki izhajajo iz sodne prakse, navedene v točkah 149 in 150 zgoraj.

      153    V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je sodelovanje zadevnega podjetja na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
         popolnoma prostovoljno. Podjetje namreč nikakor ni prisiljeno k predložitvi dokazov o domnevnem omejevalnem sporazumu. Stopnja
         sodelovanja, v katero je pripravljeno privoliti podjetje med upravnim postopkom, je torej odvisna izključno od njegove volje
         in ni nikakor določena z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 (glej v tem smislu zgoraj v točki 150 navedeno sodbo ThyssenKrupp
         proti Komisiji, točka 52, in sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja k tej sodbi, ZOdl., str. I‑6777, točka 140).

      154    Trditev, da se podjetje s sodelovanjem prikrajša za možnost izpodbijanja (tudi napačnih) dejstev, ki jih predložijo druga
         podjetja, temelji na napačni razlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.

      155    Po eni strani se v nasprotju s trditvami tožečih strank niti na podlagi odstavka 11 tega obvestila, v skladu s katerim se
         zahteva, da zadevno podjetje „v celoti sodeluje, na trajni podlagi in hitro, med celotnim upravnim postopkom“, niti na podlagi
         točke 23 tega obvestila, v kateri je določeno, da Komisija „lahko upošteva obseg in trajnost sodelovanja podjetja po datumu
         predložitve“, od zadevnega podjetja ne zahteva, da se odpove izpodbijanju ali popravku napačnih dejstev, ki jih predloži drugo
         podjetje. Poleg tega trditev tožečih strank temelji na napačni premisi, da napačne enostranske izjave samo enega podjetja
         – udeleženega v kartelu –, ki niso utemeljene z dokazi, zadostujejo kot dokaz kršitve.

      156    Po drugi strani v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 v nasprotju z obvestilom iz leta 1996 ni predvideno nobeno znižanje
         globe zaradi neizpodbijanja dejstev. Torej ni mogoče šteti, da podjetja, ki želijo, da bi se zanje upoštevalo obvestilo o
         ugodni obravnavi iz leta 2002, na podlagi tega obvestila „ne smejo“ izpodbijati dejstev, ki jih predložijo druga podjetja.

      157    Vsekakor domnevna obveznost, da podjetje ne izpodbija dejstev, ki jih ni storilo, temelji na popolnoma teoretični predpostavki,
         da se podjetje obtoži kršitve, ki je ni storilo, v upanju, da mu bo priznano znižanje globe, za katero se vseeno boji, da
         mu bo naložena. S takim preračunavanjem ni mogoče utemeljiti trditev v zvezi z neupoštevanjem načela nemo tenetur (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Finnboard proti Komisiji, C‑298/98 P, Recueil, str. I‑10157,
         točka 58).

      158    Iz tega sledi, da je treba prvi očitek, naveden v okviru ugovora nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz
         leta 2002, zavrniti.

       Drugi očitek: kršitev načela in dubio pro reo
      159    Tožeče stranke trdijo, da mora Komisija na podlagi načela in dubio pro reo ali načela domneve nedolžnosti dokazati kršitev in krivdo podjetja. Z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 naj bi bilo
         kršeno načelo domneve nedolžnosti, ker naj bi zadevno obvestilo v praksi privedlo do tega, da morajo podjetja predložiti dokaze
         o svoji kršitvi in krivdi ter kršitvah in krivdi drugih podjetij.

      160    Treba je opozoriti, da se načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) EKČP, uvršča med temeljne pravice, ki
         so v skladu s sodno prakso Sodišča, utemeljeno tudi s členom 6(2) EU in členom 48 Listine, priznane kot del pravnega reda
         Unije. Z vidika narave zadevnih kršitev ter narave in stopnje strogosti sankcij, ki so zanje predpisane, se načelo domneve
         nedolžnosti uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih
         se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (glej zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 115
         in navedena sodna praksa).

      161    V nasprotju s trditvami tožečih strank z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 ni kršeno načelo domneve nedolžnosti.

      162    Prvič, kot je bilo navedeno v točki 153 zgoraj, je sodelovanje podjetja na podlagi tega obvestila popolnoma prostovoljno.
         Ne zahteva se, da bi podjetje predložilo kakršne koli dokaze o kršitvi, pri kateri naj bi sodelovalo.

      163    Drugič, obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 ne vpliva na obveznost Komisije, da dokaže kršitve, ki jih je ugotovila,
         in predloži dokaze, s katerimi je mogoče pravno zadostno dokazati obstoj dejstev, ki tvorijo znake kršitve. Vendar se lahko
         Komisija pri dokazovanju obstoja kršitve opre na vse koristne elemente, ki so ji na voljo. Tako se lahko – ne da bi kršila
         načelo domneve nedolžnosti – opre na dokumente, ki jih zbere med pregledi na podlagi Uredbe št. 17 in Uredbe št. 1/2003 ali
         jih prejme v odgovor na zahteve po informacijah na podlagi zadevnih uredb, in na dokaze, ki jih podjetje prostovoljno predloži
         na podlagi zadevnega obvestila.

      164    Iz vsega navedenega izhaja, da očitka v zvezi z nezakonitostjo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ker naj bi bilo
         z njim kršeno načelo domneve nedolžnosti, prav tako ni mogoče sprejeti.

       Tretji očitek: kršitev načela sorazmernosti
      165    Tožeče stranke trdijo, da obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 ni niti potrebno niti primerno, zato naj bi bilo z njim
         kršeno načelo sorazmernosti. To obvestilo naj ne bi bilo potrebno, ker naj bi bila Komisiji z Uredbo št. 1/2003 in zlasti
         s členi od 18 do 21 te uredbe zagotovljena zadostna sredstva za preiskovanje omejevalnih sporazumov. Poleg tega naj ne bi
         bilo niti primerno niti sorazmerno. Čeprav naj bi namreč zadevno obvestilo omogočalo boljše dokazovanje obstoja omejevalnih
         sporazumov, kar naj bi se skladalo z interesom Skupnosti, naj bi hkrati nagrajevalo podjetja, ki so kršila člen 81 ES, in
         neugodno vplivalo na poštena podjetja, saj naj bi preprečevalo, da se podjetjem, ki so sodelovala v kartelu in imela od njega
         koristi, naloži plačilo globe. Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 naj bi škodljivo vplivalo tudi na interes Skupnosti,
         ki vključuje kaznovanje kršitev konkurenčnega prava.

      166    Treba je opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo sorazmernosti, ki je eno temeljnih načel prava Unije, zahteva,
         naj ravnanje institucij Unije ne prestopi meje tistega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim
         sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, ko je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, uporabiti tistega, ki
         je najmanj omejujoč, povzročene neugodnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (glej sodbo Sodišča z dne
         12. julija 2001 v zadevi Jippes in drugi, C‑189/01, Recueil, str. I‑5689, točka 81 in navedena sodna praksa).

      167    Treba je še opozoriti, da ima Komisija na podlagi Uredbe št. 1/2003 polje prostega preudarka pri določanju zneskov glob, da
         bi usmerila ravnanje podjetij v smislu spoštovanja pravil o konkurenci (glej v tem smislu zgoraj v točki 57 navedeno sodbo
         Groupe Danone proti Komisiji, točka 134 in navedena sodna praksa). Ker spada obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 v politiko
         Komisije glede določanja glob za horizontalne omejevalne sporazume, s katerimi se krši člen 81 ES, je treba pri preučitvi
         očitka v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti upoštevati to polje prostega preudarka.

      168    V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se zdi obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 primeren in nepogrešljiv instrument
         pri dokazovanju obstoja tajnih horizontalnih omejevalnih sporazumov in s tem pri usmeritvi ravnanja podjetij v smislu spoštovanja
         pravil o konkurenci.

      169    Čeprav so namreč instrumenti iz členov od 18 do 21 Uredbe št. 1/2003, to je zahteve po informacijah in pregledi, nujno potrebni
         za pregon kršitev konkurenčnega prava, je treba opozoriti, da je tajne omejevalne sporazume pogosto težko izslediti in preiskati
         brez sodelovanja zadevnih podjetij. Čeprav za udeleženca v kartelu vedno velja tveganje, da bo nekega dne odkrit, še zlasti
         po vložitvi pritožbe pri Komisiji ali nacionalnem organu, lahko takega udeleženca, ki želi svojo udeležbo končati, tveganje,
         da mu bo naložena velika globa, odvrne od tega, da bi o zadevnem kartelu obvestil Komisijo. Da bi ga odvrnili od tega, da
         Komisije ne bi obvestil o obstoju kartela, je v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 predvidena možnost priznanja imunitete
         pred globami ali precejšnjega znižanja globe za podjetja, ki Komisiji predložijo dokaze o obstoju horizontalnega omejevalnega
         sporazuma.

      170    Trditev, po kateri obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 omogoča nagrajevanje nekaterih podjetij, ki so sodelovala v kartelih,
         prepovedanih na podlagi člena 81 ES, je treba zavrniti. Komisija namreč v odstavku 4 zadevnega obvestila poudarja, da „[i]nteresi
         potrošnikov in državljanov pri zagotavljanju, da se tajni karteli odkrijejo in kaznujejo, odtehtajo interes po [denarnem]
         kaznovanju takšnih podjetij, ki Komisiji omogočijo, da takšne prakse odkrije in prepove“.

      171    Torej z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 niso očitno prekoračene meje primernega in potrebnega za uresničitev zastavljenega
         legitimnega cilja.

      172    Iz vsega navedenega izhaja, da očitek v zvezi z nezakonitostjo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 zaradi kršitve načela
         nesorazmernosti ni utemeljen.

       Četrti očitek: zloraba pooblastila za odločanje po prostem preudarku
      173    Po mnenju tožečih strank je Komisija s sprejetjem obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 prekoračila pooblastilo za odločanje
         po prostem preudarku, ki ga ima na podlagi člena 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003. S to določbo naj bi bilo Komisiji naloženo,
         naj pri določanju višine globe upošteva težo in trajanje kršitve, kar naj ob „popolnem odpustu kazni“ ne bi bilo mogoče. Zato
         naj bi bil naslov A obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 nezakonit, kar naj bi povzročilo nezakonitost obvestila v celoti.

      174    Treba je opozoriti, da člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 določa, da „Komisija lahko podjetjem […] z odločbo naloži globe, kadar
         naklepno ali iz malomarnosti […] kršijo člen 81 ali člen 82 [ES]“. Torej iz besedila te določbe izhaja, da Komisija podjetju,
         ki je kršilo člen 81 ES, lahko naloži globo, ne pa, da jo mora naložiti.

      175    Poleg tega v členu 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 niso taksativno našteta merila, ki jih mora Komisija upoštevati pri določanju
         višine globe. Torej je mogoče kot dejavnik v zadevnem postopku določanja upoštevati tudi ravnanje podjetja med upravnim postopkom
         (glej v tem smislu zgoraj v točki 157 navedeno sodbo Finnboard proti Komisiji, točka 56 in navedena sodna praksa).

      176    To pomeni, da Komisija s sprejetjem pravil ravnanja v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002, s katerimi si je postavila
         smernice, kar zadeva izvajanje pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri določanju glob, da bi tako zlasti upoštevala
         ravnanje podjetij med upravnim postopkom in uspešneje zagotavljala enako obravnavanje zadevnih podjetij, ni prekoračila pooblastil,
         ki jih ima na podlagi Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu zgoraj v točki 157 navedeno sodbo Finnboard proti Komisiji, točka 57).

      177    Zato ni utemeljen niti zadnji očitek.

      178    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 v celoti
         zavrniti.

       Tožbeni razlog v zvezi s konfiskacijsko naravo izpodbijane odločbe, kar naj bi bilo v nasprotju z mednarodnim pravom
       Dopustnost
      179    Komisija poudarja, da s tožbenim razlogom v zvezi s konfiskacijsko naravo izpodbijane odločbe, zaradi katere naj bi bilo kršeno
         mednarodno pravo, niso izpolnjene zahteve iz člena 44(1)(c) Poslovnika in je zato nedopusten. Z vidika dejstev naj v tožbi
         ne bi bilo nikjer navedeno, kako so naložene globe dejansko dramatično vplivale na sposobnost gospodarskega preživetja hčerinskih
         družb od Schindler Holding. S pravnega vidika naj tožeče stranke ne bi opredelile pogodb, ki naj bi se uporabljale, ali standardov,
         ki naj bi bili kršeni.

      180    Treba je opozoriti, da mora tožba na podlagi člena 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki se v skladu s členom 53, prvi odstavek,
         tega statuta uporablja za postopke pred Splošnim sodiščem, in na podlagi člena 44(1)(c) Poslovnika vsebovati zlasti kratek
         povzetek tožbenih razlogov. Te navedbe morajo biti dovolj jasne in natančne, da omogočijo toženi stranki pripravo obrambe,
         Splošnemu sodišču pa odločanje o tožbi, če v posameznem primeru ni drugih informacij. Za zagotovitev pravne varnosti in učinkovito
         izvajanje sodne oblasti morajo, da je tožba dopustna, bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih ta temelji, izhajati
         vsaj na kratko, vendar koherentno in razumljivo, iz besedila tožbe (sodbe Splošnega sodišča z dne 6. maja 1997 v zadevi Guérin
         automobiles proti Komisiji, T‑195/95, Recueil, str. II‑679, točka 20; z dne 25. maja 2004 v zadevi Distilleria Palma proti
         Komisiji, T‑154/01, ZOdl., str. II‑1493, točka 58, in z dne 12. marca 2008 v zadevi European Service Network proti Komisiji,
         T‑332/03, neobjavljena v ZOdl., točka 229).

      181    Tožeče stranke so v obravnavanem primeru v tožbi dovolj jasno in natančno navedle, da so globe, ki so bile z izpodbijano odločbo
         naložene Schindler, konfiskacijske, s čimer je kršeno mednarodno pravo.

      182    Komisija ne more grajati dejstva, da v tožbi niso opredeljene pogodbe, ki naj bi se uporabljale. Tožeče stranke se namreč
         v njej niso sklicevale na nobeno kršitev dvostranskega ali večstranskega sporazuma v zvezi z zaščito naložb. Sklicevale so
         se le na veljavo takih sporazumov, da bi tako dokazale veljavo mednarodnega običajnega prava, ki naj bi bilo v obravnavanem
         primeru kršeno. Tako tožeče stranke v tožbi pojasnjujejo, da res ne velja nobena splošna konvencija o zaščiti naložb med Evropsko
         skupnostjo in Švico, vendar kljub temu ni mogoče resno izpodbijati prepovedi razlastitve tujih vlagateljev brez nadomestila,
         ki je uveljavljena v mednarodnem običajnem pravu. Torej je v nasprotju s trditvijo Komisije kršeni standard – to je standard
         mednarodnega običajnega prava – v tožbi jasno naveden.

      183    Tožeče stranke poleg tega pojasnjujejo, da se konfiskacijska narava naloženih glob nanaša na veliko znižanje vrednosti naložb
         Schindler v Belgiji, Luksemburgu in na Nizozemskem. Po mnenju tožečih strank naj bi se to, kako velik je bil vpliv na bilančno
         vsoto Schindler Holding, pokazalo ob primerjavi glob z lastniškim kapitalom, letnim prometom in letnim poslovnim izidom Schindler
         Belgija, Schindler Luksemburg in Schindler Nizozemska.

      184    Iz vsega navedenega izhaja, da so s tem tožbenim razlogom izpolnjene zahteve, postavljene z določbami, navedenimi v točki 180
         zgoraj. Zato je ta tožbeni razlog dopusten.

       Vsebinska preučitev
      185    Tožeče stranke navajajo, da je zaščita tujih vlagateljev uveljavljena v številnih dvostranskih in večstranskih sporazumih
         o zaščiti naložb. Na podlagi teh konvencij spada čezmejno lastništvo deležev v podjetju v drugi državi pod pojem naložb, zato
         naj bi se zanj uporabljala zaščita, v skladu s katero naj bi bila po eni strani razlastitev dovoljena le ob upoštevanju zelo
         strogih pogojev, po drugi strani pa naj bi se zahtevala lojalna in pravična obravnava tujih vlagateljev v državi, v katero
         vlagajo. Tako zaščito naj bi priznavalo tudi mednarodno običajno pravo.

      186    Globe, naložene Schindler Holding, to je družbi po švicarskem pravu, naj bi bile z vidika ekonomskega vpliva enakovredne razlastitvi
         naložb Schindler Holding v Belgiji, Luksemburgu in na Nizozemskem, kar naj bi bilo v nasprotju z mednarodnim pravom. Čeprav
         naj naložitev globe formalno ne bi bila razlastitev, naj bi stvarno vseeno pomenila prav to, saj naj bi se precej znižala
         vrednost naložb Schindler Holding v Belgiji, Luksemburgu in na Nizozemskem. Vpliv na bilančno vsoto Schindler Holding naj
         bi se pokazal zlasti ob primerjavi glob z lastniškim kapitalom, letnim prometom in letnim poslovnim izidom Schindler Belgija,
         Schindler Luksemburg in Schindler Nizozemska.

      187    Treba je opozoriti, da je treba pristojnosti Skupnosti izvrševati ob spoštovanju mednarodnega prava (glej sodbo Sodišča z
         dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, C‑402/05 P
         in C‑415/05 P, ZOdl., str. I‑6351, točka 291 in navedena sodna praksa).

      188    Lastninska pravica ni zavarovana le z mednarodnim pravom, ampak se uvršča tudi med splošna načela prava Unije (glej zgoraj
         v točki 187 navedeno sodbo Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točka 355 in navedena sodna
         praksa). Ker pa nadrejenost mednarodnega prava pravu Unije ne zajema primarnega prava in še posebej ne splošnih načel, katerih
         del so temeljne pravice (zgoraj v točki 187 navedena sodba Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji,
         točka 308), je treba v okviru tega tožbenega razloga preučiti, ali globe, naložene Schindler Holding, vplivajo na temeljno
         pravico do spoštovanja lastnine.

      189    V zvezi s tem je treba opozoriti, da lastninska pravica ni absolutna prerogativa, ampak jo je treba obravnavati glede na vlogo,
         ki jo ima v družbi. Torej je mogoče izvrševanje lastninske pravice omejiti, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem
         interesu, ki si jih je zastavila Skupnost, ter glede na zastavljene cilje ne pomenijo nesorazmernega in nedopustnega ukrepa,
         ki bi ogrožal bistvo tako zagotovljene pravice (sodba Sodišča z dne 11. julija 1989 v zadevi Schräder HS Kraftfutter, 265/87,
         Recueil, str. 2237, točka 15; zgoraj v točki 144 navedena sodba Nemčija proti Svetu, točka 78, ter zgoraj v točki 187 navedena
         sodba Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točka 355).

      190    Člen 3(1)(g) ES določa, da delovanje Skupnosti za uresničitev ciljev, ki si jih je zastavila, vključuje „sistem, ki zagotavlja,
         da na notranjem trgu ni izkrivljanja konkurence“. Iz tega izhaja, da je uporaba členov 81 ES in 82 ES eden od vidikov javnega
         interesa Skupnosti. Zato je mogoče na podlagi teh členov omejiti izvrševanje lastninske pravice, če zadevne omejitve niso
         nesorazmerne in ne ogrožajo bistva te pravice (sodba Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Van den Bergh Foods
         proti Komisiji, T‑65/98, Recueil, str. II‑4653, točka 170).

      191    Torej je treba preučiti, ali so globe, naložene Schindler Holding, nesorazmeren in nedopusten ukrep, ki ogroža bistvo temeljne
         pravice do spoštovanja lastnine.

      192    Prvič, treba je ugotoviti, da sporna odločba ne vpliva na lastniško strukturo v Schindler.

      193    Drugič, čeprav plačilo globe res vpliva na bilančno vsoto družbe dolžnice, še ni mogoče šteti, da so bile v obravnavanem primeru
         zaradi glob, naloženih Schindler Holding in njenim hčerinskim družbam, izčrpana vsa sredstva zadevnih družb. Iz spisa namreč
         izhaja, da vse globe, ki so bile z izpodbijano odločbo naložene družbam skupine Schindler, ne dosegajo zgornje meje v višini
         10 % konsolidiranega prometa Schindler Holding v zadnjem poslovnem letu pred datumom sprejetja izpodbijane odločbe. S členom 23(2)
         Uredbe št. 1/2003 določena 10‑odstotna zgornja meja je namreč namenjena zlasti temu, da se podjetja obvarujejo pred pretiranimi
         globami, ki bi lahko uničile njihovo gospodarsko vsebino (sodba Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v združenih zadevah
         Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T-71/03, T-74/03, T‑87/03 in T‑91/03, neobjavljena v ZOdl., točka 389).

      194    Tretjič, kar zadeva pripombo tožečih strank, da je bila hčerinskim družbam v zadevnih štirih državah naložena previsoka globa,
         je treba opozoriti, da je bilo z izpodbijano odločbo Schindler Holding za vsako od kršitev naloženo solidarno plačilo globe
         z zadevno hčerinsko družbo (glej tudi točke od 63 do 91 zgoraj). Kot poudarja Komisija, posamezne družbe, ki pripadajo isti
         skupini in jim je naloženo solidarno plačilo iste globe, same opredelijo prispevek, ki ga bo plačala vsaka od njih. Torej
         ni nujno, da izpodbijana odločba vpliva na vrednost naložb, ki jih ima Schindler Holding v svojih hčerinskih družbah.

      195    Četrtič, kar zadeva trditev tožečih strank, da so jim bile za kršitve – ob upoštevanju prometa in letnega dobička zadevnih
         hčerinskih družb – naložene previsoke globe, se ta trditev prepleta s tožbenim razlogom v zvezi z nezakonitostjo izpodbijane
         odločbe, ker je bila v njej določena solidarna odgovornost Schindler Holding. Globe, naložene v tem primeru, bi lahko namreč
         vplivale na lastninsko pravico le, če bi se izkazalo, da nacionalne hčerinske družbe s Schindler Holding ne tvorijo enega
         podjetja v smislu gospodarskega subjekta, odgovornega za sankcionirane kršitve. Take globe bi bile vsekakor nezakonite, ker
         bi bil z njimi kršen člen 23(2) Uredbe št. 1/2003. Vendar iz točk od 63 do 91 zgoraj izhaja, da je Komisija kršitve nacionalnih
         hčerinskih družb upravičeno pripisala Schindler Holding.

      196    Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

       Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo smernic iz leta 1998 in z obveznostjo obrazložitve pri določanju izhodiščnega zneska glob

       Uvodne ugotovitve
      197    V uvodu je treba opozoriti, da ima Komisija na podlagi ustaljene sodne prakse pri izbiri metode izračuna globe široko pooblastilo
         za odločanje po prostem preudarku. Ta metoda, ki jo določajo smernice iz leta 1998, Komisiji omogoča veliko fleksibilnost
         pri izvajanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku v skladu z določbami člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem
         smislu sodbo Sodišča z dne 3. septembra 2009 v združenih zadevah Papierfabrik August Koehler in drugi proti Komisiji, C-322/07 P,
         C-327/07 P in C‑338/07 P, ZOdl., str. I‑7191, točka 112 in navedena sodna praksa).

      198    Težo kršitev konkurenčnega prava Unije je treba ugotoviti ob upoštevanju velikega števila dejavnikov, kot so okoliščine posameznega
         primera, njegov kontekst in odvračilni učinek glob, pri čemer ni obveznega in izčrpnega seznama meril, ki jih je obvezno treba
         upoštevati (zgoraj v točki 106 navedena sodba Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 72, ter sodba Sodišča z dne 3. septembra 2009
         v zadevi Prym in Prym Consumer proti Komisiji, C‑534/07 P, ZOdl., str. I‑7415, točka 54).

      199    Kot je bilo navedeno v točki 24 zgoraj, je Komisija v obravnavanem primeru znesek glob določila na podlagi metode, določene
         v smernicah iz leta 1998.

      200    Čeprav smernic iz leta 1998 ni mogoče opredeliti kot pravno pravilo, ki bi ga uprava v vsakem primeru morala spoštovati, vseeno
         določajo pravilo ravnanja, ki kaže na prakso, ki ji je treba slediti in od katere uprava v konkretnem primeru ne more odstopiti
         brez navedbe razlogov, ki bi bili združljivi z načelom enakega obravnavanja (glej zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri
         in drugi proti Komisiji, točka 209 in navedena sodna praksa, in sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Carbone-Lorraine
         proti Komisiji, T‑73/04, ZOdl., str. II‑2661, točka 70).

      201    Kot je bilo navedeno v točki 135 zgoraj, se Komisija s tem, da sprejme taka pravila ravnanja in da z njihovo objavo razglasi,
         da jih bo v prihodnje uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, sama omejuje pri izvrševanju svojega pooblastila za odločanje
         po prostem preudarku in od teh pravil ne more odstopiti, ne da bi bila glede na okoliščine primera sankcionirana na podlagi
         kršitve splošnih pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo zaupanja v pravo (glej zgoraj v točki 88 navedeno sodbo
         Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 211 in navedena sodna praksa, ter zgoraj v točki 200 navedeno sodbo Carbone‑Lorraine
         proti Komisiji, točka 71).

      202    Poleg tega smernice iz leta 1998 na splošno in abstraktno določajo metodologijo, ki si jo je Komisija določila za potrebe
         določitve višine glob, in posledično podjetjem zagotavljajo pravno varnost (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri
         in drugi proti Komisiji, točki 211 in 213).

      203    Nazadnje je treba opozoriti, da je v smernicah iz leta 1998 na prvem mestu določena presoja teže kršitve, na podlagi katere
         se lahko določi splošni izhodiščni znesek (točka 1(A), drugi pododstavek). Na drugem mestu se teža preuči glede na naravo
         storjenih kršitev in značilnosti zadevnega podjetja, zlasti glede na njegovo velikost in položaj na upoštevnem trgu, kar lahko
         povzroči ponderiranje izhodiščnega zneska glede na razvrstitev podjetij v kategorije in glede na določitev posebnega izhodiščnega
         zneska (točka 1(A), tretji, četrti, peti, šesti in sedmi pododstavek).

       Izpodbijana odločba
      204    Na prvem mestu je Komisija v oddelku izpodbijane odločbe, ki se nanaša na težo kršitev (oddelek 13.6.1), vzporedno preučila
         štiri kršitve, ugotovljene v členu 1 te odločbe, ker naj bi imele „nekaj skupnih elementov“ (točka 657 obrazložitve izpodbijane
         odločbe). Ta oddelek je razdeljen na tri pododdelke, med katerimi je prvi naslovljen „Narava kršitev“ (pododdelek 13.6.1.1),
         drugi „Velikost upoštevnega geografskega trga“ (pododdelek 13.6.1.2) in tretji „Sklep o teži kršitve“ (pododdelek 13.6.1.3).

      205    Komisija je v pododdelku, naslovljenem „Narava kršitev“, v točkah 658 in 659 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila:

      „(658)      Kršitve, na katere se nanaša ta odločba, so vključevale zlasti tajno dogovarjanje med konkurenti o delitvi trgov ali zamrznitvi
         tržnih deležev z delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic ter o nekonkuriranju pri vzdrževanju
         in posodabljanju dvigal in tekočih stopnic (razen v Nemčiji, kjer dejavnost vzdrževanja in posodabljanja ni bila vključena
         v razprave med članicami kartela). Take horizontalne omejitve so že po naravi med najhujšimi kršitvami člena 81 [ES]. Zaradi
         kršitev iz te zadeve so bile stranke na trgu umetno prikrajšane za prednosti, ki bi jih lahko pričakovale od konkurenčne ponudbe.
         Zanimiva je tudi ugotovitev, da so bila med goljufivimi projekti tudi javna naročila, ki se financirajo iz davkov in se izvajajo
         prav zato, da bi prejeli konkurenčne ponudbe, za katere je značilno zlasti ugodno razmerje med kakovostjo in ceno.

      (659)      Pri presoji teže kršitve so običajno pomembnejši dejavniki, povezani z njenim predmetom, kot pa dejavniki, povezani z njenimi
         učinki, še zlasti, če se sporazumi, kot je sporazum iz te zadeve, nanašajo na zelo resne kršitve, kot sta določitev cen in
         delitev trga. Učinki sporazuma običajno niso zadostno merilo za presojo teže kršitve.“

      206    Komisija je potrdila, da „ni poskusila dokazati natančnih učinkov kršitve, saj je nemogoče z zadostno gotovostjo opredeliti
         upoštevne konkurenčne parametre (cena, poslovni pogoji, kakovost, inovacije in drugo), če ne bi bilo kršitev“ (točka 660 obrazložitve
         izpodbijane odločbe). Vendar je menila, da je „[o]čitno […], da so imele kršitve dejanski vpliv“, in glede tega pojasnila,
         da „[ž]e samo dejstvo, da so članice kartela uresničile različne protikonkurenčne ureditve, kaže na vpliv na trg, čeprav je
         dejanski vpliv težko izmeriti, saj zlasti ni znano, ali in koliko drugih projektov je bilo še vključenih v goljufanje pri
         ponudbi, niti za koliko projektov se je morda uporabljala razdelitev med članicami kartela, ne da bi bili za to potrebni stiki
         med njimi“ (točka 660 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je v isti točki obrazložitve izpodbijane odločbe še dodala,
         da „[v]eliki skupni tržni deleži konkurentov kažejo na verjetne protikonkurenčne učinke, sorazmerna stabilnost teh tržnih
         deležev med celotnim trajanjem kršitev pa potrjuje te učinke“.

      207    Komisija je v točkah od 661 do 669 obrazložitve izpodbijane odločbe odgovorila na trditve tožečih strank iz upravnega postopka,
         s katerimi so te želele dokazati majhen vpliv kršitev na trg.

      208    Komisija je v pododdelku, naslovljenem „Velikost zadevnega geografskega trga“, v točki 670 obrazložitve izpodbijane odločbe
         navedla, da so „[o]mejevalni sporazumi, na katere se nanaša [izpodbijana] odločba, […] zajemali celotno ozemlje Belgije, Nemčije,
         Luksemburga oziroma Nizozemske“ in da „[i]z sodne prakse jasno izhaja, da se celotno ozemlje države članice že samo po sebi
         šteje za znaten del skupnega trga“.

      209    V pododdelku, naslovljenem „Sklep o teži kršitve“, je Komisija v točki 671 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da je
         vsaka od naslovnic „glede na naravo kršitev in dejstvo, da je vsaka od njih zajemala ozemlje ene od držav članic (Belgije,
         Nemčije, Luksemburga oziroma Nizozemske)“, storila eno ali več zelo resnih kršitev člena 81 ES. Na podlagi tega je sklenila,
         da so ti dejavniki „takšni, da je treba kršitve šteti za zelo resne, čeprav njihovega dejanskega vpliva ni mogoče izmeriti“.

      210    Na drugem mestu je Komisija v oddelku izpodbijane odločbe, naslovljenem „Različno obravnavanje“ (oddelek 13.6.2), določila
         izhodiščni znesek globe za posamezna podjetja, ki so sodelovala v različnih kartelih (glej točke od 27 do 30 zgoraj), pri
         čemer je – kot je navedeno v točki 672 obrazložitve izpodbijane odločbe – upoštevala „dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljic,
         da povzročijo večjo škodo konkurenci“. V točki 673 obrazložitve izpodbijane odločbe je še pojasnila, da so bila podjetja „zato
         razvrščena v več kategorij glede na ustvarjen promet v sektorju dvigal in/ali tekočih stopnic, vključno s storitvami vzdrževanja
         in posodabljanja, če je bilo to primerno“.

       Opredelitev kršitev za „zelo resne“
      211    Na prvem mestu tožeče stranke trdijo, da je Komisija težo kršitev napačno ocenila kot zelo resno. Po njihovem mnenju je kršitve
         opredelila kot „zelo resne“ na podlagi posplošenega pristopa, ne da bi upoštevala dejstvo, da so bili sporazumi v zadevnih
         državah članicah zelo različno strukturirani, in dejanski vpliv kršitev. Ta vpliv naj bi bil namreč minimalen.

      212    Tožeče stranke se v zvezi s tem sklicujejo na znižanje cen na nemškem in luksemburškem trgu, nihanje tržnih deležev na nemškem,
         belgijskem in luksemburškem trgu, neučinkovitost in neupoštevanje sporazumov na nemškem, belgijskem, luksemburškem in nizozemskem
         trgu in dejstvo, da so se omejevalni sporazumi v Luksemburgu in na Nizozemskem nanašali le na nekatere projekte. Poleg tega
         še trdijo, da je bila Schindler v Nemčiji vpletena le na področju tekočih stopnic. Nazadnje bi bilo treba v skladu s prakso
         odločanja Komisije omejevalni sporazum v Luksemburgu zaradi majhnosti te države članice opredeliti kot „resen“.

      213    Treba je opozoriti, da je v smernicah iz leta 1998 v točki 1(A), prvi in drugi pododstavek, navedeno:

      „Pri ocenjevanju teže kršitve je [treba] upoštevati njeno naravo, njen dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost
         upoštevnega geografskega trga.

      Kršitve se bodo torej razdelile v tri kategorije: manjše kršitve, resne kršitve in zelo resne kršitve.“
      214    Na podlagi točke 1(A), prvi pododstavek, smernic iz leta 1998 mora torej Komisija pri presoji resnosti kršitve oceniti dejanski
         vpliv le, če se zdi, da ga je mogoče meriti (glej v tem smislu zgoraj v točki 198 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti
         Komisiji, točka 74 in navedena sodna praksa; zgoraj v točki 118 navedeno sodbo Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland
         Ingredients proti Komisiji, točka 143, in zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 216).

      215    Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se mora Komisija pri presoji dejanskega vpliva kršitve na trg opirati na konkurenco,
         ki bi normalno obstajala, če ne bi bilo kršitve (glej zgoraj v točki 200 navedeno sodbo Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 83
         in navedena sodna praksa).

      216    V obravnavanem primeru je Komisija v točki 660 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da „ni poskusila dokazati natančnih
         učinkov kršitve, saj je nemogoče z zadostno gotovostjo opredeliti upoštevne konkurenčne parametre (cena, poslovni pogoji,
         kakovost, inovacije in drugo), če ne bi bilo kršitev“. Čeprav je Komisija v točki 660 obrazložitve izpodbijane odločbe menila,
         da je očitno, da so imeli omejevalni sporazumi dejanski vpliv že zato, ker so bili uresničeni, kar že samo po sebi pomeni
         vpliv na trg, in čeprav je v točkah od 661 do 669 obrazložitve izpodbijane odločbe zavrnila trditve zadevnih podjetij, ki
         so želela dokazati, da so bili učinki zadevnih sporazumov omejeni, je treba ugotoviti, da v izpodbijani odločbi pri presoji
         resnosti kršitev ni nikjer upoštevan njihov morebitni vpliv na trg.

      217    Tako je Komisija v točki 671 obrazložitve izpodbijane odločbe pri sklepu glede presoje teže kršitev upoštevala le naravo zadevnih
         kršitev in njihov geografski obseg. V zvezi s tem je namreč v zadevni točki navedla, da je treba šteti, da je „glede na naravo
         kršitev in dejstvo, da je vsaka od njih zajemala ozemlje ene od držav članic (Belgije, Nemčije, Luksemburga oziroma Nizozemske)
         […], vsaka od naslovnic storila eno ali več zelo resnih kršitev člena 81 [ES]“.

      218    Treba je ugotoviti, da tožeče stranke niso dokazale, da bi bilo mogoče v obravnavanem primeru dejanski vpliv omejevalnih sporazumov
         izmeriti, saj so v repliki le poudarile, da obstajajo različne znanstvene metode, s katerimi je mogoče izračunati dejanski
         ekonomski vpliv omejevalnega sporazuma, vendar so pri tem le navedle, da so bili učinki nujno omejeni. V zvezi s tem okoliščine,
         na katere se sklicujejo tožeče stranke in ki se nanašajo na znižanje cen, nihanje tržnih deležev ali neučinkovitost sporazumov
         (glej točko 212 zgoraj) – tudi če bi bile dokazane –, ne omogočajo sklepa, da je bilo mogoče učinke omejevalnih sporazumov
         na zadevnih trgih izmeriti, saj tožeče stranke ne izpodbijajo trditev Komisije, da je bilo v obravnavanem primeru nemogoče
         z zadostno gotovostjo opredeliti konkurenčne parametre, ki bi se uporabljali, če kršitev ne bi bilo.

      219    Glede na navedeno tožeče stranke niso dokazale, da bi morala Komisija v obravnavanem primeru v skladu s smernicami iz leta 1998
         in sodno prakso, navedeno v točki 214 zgoraj, upoštevati dejanski vpliv kršitev, da bi tako presodila njihovo težo.

      220    Tudi če bi bilo mogoče poleg tega dejanski vpliv kršitev izmeriti in bi bile trditve tožečih strank, navedene v točkah 211
         in 212 zgoraj, utemeljene, ker bi bilo z njimi dokazano, da je bil vpliv omejevalnih sporazumov na zadevne trge omejen, je
         treba ugotoviti, da je opredelitev obravnavanih kršitev za „zelo resne“ kljub temu primerna.

      221    Prvič, treba je opozoriti, da spadajo kršitve, ugotovljene v izpodbijani odločbi, ne glede na domnevno raznovrstno strukturo
         omejevalnih sporazumov med najresnejše kršitve člena 81 ES, saj so vključevale „tajno dogovarjanje med konkurenti o delitvi
         trgov ali zamrznitvi tržnih deležev z delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic ter o nekonkuriranju
         pri vzdrževanju in posodabljanju dvigal in tekočih stopnic (razen v Nemčiji, kjer dejavnost vzdrževanja in posodabljanja ni
         bila vključena v razprave med članicami kartela)“ (točka 658 obrazložitve izpodbijane odločbe). V zvezi s tem je v smernicah
         iz leta 1998 navedeno, da so „zelo resne“ kršitve navadno horizontalne omejitve, kot so cenovni karteli in kvote o delitvah
         trga ali druga ravnanja, ki ogrožajo pravilno delovanje enotnega trga. Take kršitve so tudi med primeri omejevalnih sporazumov,
         ki so v členu 81(1)(c) ES izrecno navedeni kot nezdružljivi s skupnim trgom. Taki omejevalni sporazumi poleg resnega izkrivljanja
         konkurence, ki ga povzročajo, ker udeležence sporazumov zavezujejo k upoštevanju ločenih trgov, pogosto razmejenih z državnimi
         mejami, povzročajo tudi izolacijo teh trgov, kar je v nasprotju z glavnim ciljem Pogodbe ES o povezovanju trga Skupnosti.
         Zato so v sodni praksi take kršitve, še posebno pri horizontalnih omejevalnih sporazumih, opredeljene kot „posebej resne“
         ali „očitne“ kršitve (glej v tem smislu sodbe Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995 v zadevi Tréfilunion proti Komisiji,
         T-148/89, Recueil, str. II‑1063, točka 109; z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah European Night Services in drugi
         proti Komisiji, T‑374/94, T-375/94, T-384/94 in T‑388/94, Recueil, str. II‑3141, točka 136, in z dne 18. julija 2005 v zadevi
         Scandinavian Airlines System proti Komisiji, T‑241/01, ZOdl., str. II‑2917, točka 85).

      222    Drugič, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da učinek protikonkurenčnega ravnanja pri presoji teže kršitve ni odločilno merilo.
         Elementi, ki zadevajo cilj nekega ravnanja, so lahko pomembnejši kot tisti, ki zadevajo njegove učinke, predvsem če gre za
         kršitve, ki so resne že po naravi, kot je razdelitev trgov (sodba Sodišča z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Thyssen Stahl proti
         Komisiji, C‑194/99 P, Recueil, str. I‑10821, točka 118; zgoraj v točki 198 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti Komisiji,
         točka 96; sodba Splošnega sodišča z dne 13. decembra 2001 v združenih zadevah Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni
         proti Komisiji, T-45/98 in T-47/98, Recueil, str. II‑3757, točka 199, in zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji,
         točka 251).

      223    Tako ima narava kršitve odločilno vlogo zlasti pri opredeljevanju „zelo resnih“ kršitev. Iz opisa zelo resnih kršitev v smernicah
         iz leta 1998 izhaja, da so lahko sporazumi ali usklajena ravnanja, katerih namen je, kot v obravnavanem primeru, zlasti razdelitev
         trgov, že zaradi svoje narave opredeljeni kot „zelo resni“, ne da bi bilo treba taka ravnanja opredeliti na podlagi posebnega
         vpliva ali posebne geografske razsežnosti (glej v tem smislu zgoraj v točki 198 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti
         Komisiji, točka 75). To ugotovitev potrjuje tudi dejstvo, da so v opisu resnih kršitev izrecno navedeni vpliv na trg in učinki
         na obsežna območja skupnega trga, medtem ko v opisu zelo resnih kršitev ni omenjena nobena zahteva niti po dejanskem vplivu
         na trg niti po učinkih na neko geografsko območje (glej v tem smislu zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik
         proti Komisiji, točka 171 in navedena sodna praksa). V tem okviru je treba zavrniti trditev tožečih strank, da v obravnavanem
         primeru ni šlo za razdelitev trgov, ampak „večinoma za sporazume o kvotah“, saj zamrznitev tržnih deležev nujno pomeni predhodno
         razdelitev zadevnih trgov.

      224    Torej so kršitve iz izpodbijane odločbe po naravi zelo resne že ob upoštevanju njihovega predmeta, tudi če bi bilo ugotovljeno,
         da omejevalni sporazumi niso zadevali celotnega trga zadevnih proizvodov in niso dali vseh želenih učinkov.

      225    Ker poleg tega praksa odločanja Komisije ne šteje za pravni okvir za globe na področju konkurence (glej v tem smislu sodbi
         Sodišča z dne 21. septembra 2006 v zadevi JCB Service proti Komisiji, C-167/04 P, ZOdl., str. I‑8935, točki 201 in 205, in
         z dne 7. junija 2007 v zadevi Britannia Alloys & Chemicals proti Komisiji, C‑76/06 P, ZOdl., str. I-4405, točka 60, in zgoraj
         v točki 200 navedena sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 92) – in vsekakor ob upoštevanju preizkusa iz točk od 221
         do 224 zgoraj –, je treba trditev tožečih strank v zvezi s prakso odločanja Komisije, v skladu s katero bi bilo treba kršitev
         v Luksemburgu zaradi majhnosti zadevne države članice opredeliti kot „resno“, zavrniti. V zvezi s tem je treba še opozoriti,
         da je Komisija zlasti zaradi „majhnosti luksemburškega trga v primerjavi z drugimi državami članicami“ (točka 666 obrazložitve
         izpodbijane odločbe) kot splošni izhodiščni znesek za to kršitev določila polovico minimalnega praga v višini 20 milijonov EUR,
         ki je v smernicah običajno predviden za take zelo resne kršitve (glej točko 1(A), drugi pododstavek, tretja alinea, smernic
         iz leta 1998).

      226    Nazadnje, tudi če bi domnevali, da je Komisija želela upoštevati ta neobvezni element – to je vpliv kršitve na trg – in bi
         morala zato v izpodbijani odločbi navesti konkretne, verodostojne in zadostne indice, na podlagi katerih bi lahko presodila,
         kako je lahko kršitev dejansko vplivala na konkurenco na trgu (zgoraj v točki 198 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti
         Komisiji, točka 82), je treba šteti, da je zadevna institucija to obveznost vsekakor izpolnila.

      227    Iz izpodbijane odločbe namreč izhaja, da je Komisija v zvezi s kršitvijo v Belgiji zlasti ugotovila, da so protikonkurenčni
         sporazumi ne glede na znesek projekta zajemali vse segmente trga dvigal in tekočih stopnic ter da je bilo glede na velik skupni
         tržni delež zadevnih podjetij (točka 50 obrazložitve izpodbijane odločbe) le majhno tveganje, da bi se ta podjetja spopadala
         s konkurenčnimi omejitvami manjših podjetij s področja dvigal in tekočih stopnic, ki bi jim lahko preprečila določitev nadkonkurenčnih
         cen z vplivom na trg (točka 662 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega je še navedla, da so se predstavniki zadevnih
         štirih podjetij redno srečevali (točki 153 in 160 obrazložitve izpodbijane odločbe), da so se v zvezi s posebnimi projekti
         prav tako redno pogovarjali po telefonu (točka 153 obrazložitve izpodbijane odločbe) in da so določili mehanizem nadomestil
         za primere razlik med dogovorjenimi in dejanskimi tržnimi deleži (točki 162 in 175 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg
         tega so bili sestavljeni seznami projektov, na podlagi katerih so lahko zadevna podjetja izvajala stalni nadzor in se tako
         prepričala, ali vsako od njih upošteva svoje zaveze, ter izvedla potrebne prilagoditve, če se predhodni dogovori niso v celoti
         upoštevali (točka 166 obrazložitve izpodbijane odločbe). Sprejeti so bili tudi posebej dodelani ukrepi za prikritje sporazumov
         (točka 153 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      228    Kar zadeva kršitev v Nemčiji, je Komisija zlasti navedla, da je udeleženkam v kartelu pripadalo več kot 60 % vrednosti trga
         dvigal in skoraj 100 % vrednosti trga tekočih stopnic (točki 51 in 232 obrazložitve izpodbijane odločbe) ter da je bil cilj
         zadevnega kartela zamrzniti tržne deleže zadevnih podjetij (točka 236 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija
         je opozorila še na pogostnost sestankov (točki 217 in 218 obrazložitve izpodbijane odločbe) in previdnostne ukrepe, ki so
         jih udeleženke sprejele za prikritje medsebojnih stikov (točke od 219 do 221 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      229    Kar zadeva kršitev v Luksemburgu, je Komisija ugotovila, da so zadevna podjetja s sporazumi uresničila skoraj vso skupno prodajo
         dvigal in tekočih stopnic v letu 2003, pri čemer je navedla, da so bile lokalne hčerinske družbe od Kone, Otis, Schindler
         in ThyssenKrupp edine dobaviteljice tekočih stopnic v Luksemburgu (točka 52 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je
         opozorila še na pogostnost srečanj (točka 302 obrazložitve izpodbijane odločbe), previdnostne ukrepe, sprejete za prikritje
         sestankov in stikov (točke od 304 do 307 obrazložitve izpodbijane odločbe), in mehanizem nadomestil (točki 317 in 336 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      230    Nazadnje, v zvezi s kršitvijo na Nizozemskem je Komisija opozorila na zelo velik skupni tržni delež udeleženk v kartelu (točka 53
         obrazložitve izpodbijane odločbe). Opozorila je še na pogostnost sestankov med udeleženkami (točke 383 in od 397 do 401 obrazložitve
         izpodbijane odločbe), dodelan proces razdelitve med udeleženke (točka 411 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe),
         previdnostne ukrepe, ki so bili sprejeti za prikritje stikov med udeleženkami (točka 391 obrazložitve izpodbijane odločbe),
         oziroma obstoj de facto mehanizma nadomestil (točka 434 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      231    Tako je Komisija v točki 660 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da že dejstvo, da so bile uresničene različne protikonkurenčne
         ureditve, potrjuje vpliv na trg, čeprav je dejanski vpliv težko izmeriti, saj zlasti ni mogoče dokazati, ali in koliko drugih
         projektov je bilo še vključenih v goljufanje pri ponudbi, niti za koliko projektov se je morda uporabljala razdelitev med
         članice kartela, ne da bi bili za to potrebni stiki med njimi. V zvezi s tem je še dodala, da veliki skupni tržni deleži konkurentov
         kažejo na verjetne protikonkurenčne učinke, sorazmerna stabilnost teh tržnih deležev med celotnim trajanjem kršitev pa potrjuje
         te učinke.

      232    Iz vsega navedenega izhaja, da trditve tožečih strank, navedene v točkah 211 in 212 zgoraj, ne morejo vplivati na zakonitost
         opredelitve kršitev, ugotovljenih v členu 1 izpodbijane odločbe, za „zelo resne“ in jih je treba zato zavrniti.

      233    Na drugem mestu tožeče stranke menijo, da Komisija ni ravnala v skladu z načelom domneve nedolžnosti, ker naj bi od zadevnih
         podjetij zahtevala, naj dokažejo, da njihov omejevalni sporazum ni imel nobenega vpliva.

      234    Treba je ugotoviti, da mora Komisija na podlagi točke 1(A) smernic iz leta 1998 dokazati dejanski vpliv omejevalnega sporazuma,
         če ga je mogoče izmeriti. Vendar je v obravnavanem primeru Komisija v točki 660 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da
         dejanskega vpliva ni mogoče izmeriti, tožeče stranke pa te ugotovitve niso uspešno ovrgle (glej točke od 211 do 232 zgoraj).

      235    V takih okoliščinah ni moglo biti kršeno načelo domneve nedolžnosti zaradi neupoštevanja dejanskega vpliva kršitev, saj je
         bila v obravnavanem primeru teža kršitev v skladu s točko 1(A) smernic iz leta 1998 določena, ne da bi bilo treba dokazati
         tak vpliv.

      236    Torej ni mogoče sprejeti niti trditve v zvezi s kršitvijo načela domneve nedolžnosti.

      237    Zato je treba vse očitke v zvezi z opredelitvijo kršitev za „zelo resne“ zavrniti.

       Domnevno nezakoniti izhodiščni zneski glob
      238    Tožeče stranke poudarjajo, da je Komisija kršila točko 1(A) smernic iz leta 1998, ker v izpodbijani odločbi ob določanju osnovnih
         zneskov glob ni upoštevala velikosti trga, ki so ga nadzirala zadevna podjetja, vključena v sporazume. Pri tem se poleg tega
         sklicujejo na nesorazmernost in nedoslednost osnovnih zneskov glob glede na velikost zadevnega trga in promet hčerinskih družb
         od Schindler. Tožeče stranke so v repliki še navedle, da je mogoče s trditvami, navedenimi v točkah 211 in 212 zgoraj, ne
         glede na opredelitev kršitev za „zelo resne“ utemeljiti znižanje izhodiščnih zneskov glob. Hkrati so še menile, da Komisija
         zadevnih podjetij ni dovolj različno obravnavala. Med obravnavo so na vprašanje v zvezi z obsegom svojega tožbenega razloga
         pojasnile, da – v nasprotju z navedbami iz njihovih pisanj – zadevni očitki ne zadevajo osnovnih zneskov glob, ampak njihove
         izhodiščne zneske.

      239    Tožeče stranke zlasti v zvezi s kršitvijo v Luksemburgu menijo, da je izhodiščni znesek globe v višini 10 milijonov EUR nesorazmeren,
         saj naj bi se ujemal s skoraj tretjino velikosti luksemburškega trga, vključenega v omejevalni sporazum. V zvezi s tem so
         dodale, da ta znesek [zaupno](1). Kar zadeva omejevalni sporazum v Nemčiji, naj bi poseben izhodiščni znesek znašal [zaupno]. Nazadnje, kar zadeva omejevalni
         sporazum na Nizozemskem, tožeče stranke opozarjajo na previsok poseben izhodiščni znesek globe, ki naj bi znašal [zaupno],
         čeprav naj bi bil tržni delež Schindler na Nizozemskem majhen.

      240    Kot je bilo navedeno v točki 203 zgoraj, je v smernicah iz leta 1998 na prvem mestu določena presoja teže kršitve, na podlagi
         katere se lahko določi splošni izhodiščni znesek (točka 1(A), drugi pododstavek). Na drugem mestu se teža preuči glede na
         značilnosti zadevnega podjetja, zlasti glede na njegovo velikost in položaj na upoštevnem trgu, kar lahko povzroči ponderiranje
         izhodiščnega zneska glede na razvrstitev podjetij v kategorije in glede na določitev posebnega izhodiščnega zneska (točka 1(A),
         tretji, četrti, peti, šesti in sedmi pododstavek) (zgoraj v točki 200 navedena sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 73).

      241    V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da očitki tožečih strank glede kršitve smernic iz leta 1998 ali načela sorazmernosti
         zaradi neupoštevanja velikosti trgov, na katere so se nanašali sporazumi, in nedoslednosti izhodiščnih zneskov glob glede
         na velikost zadevnih trgov zadevajo splošne izhodiščne zneske glob, saj se nanašajo na težo, ki jo imajo kršitve že zaradi
         svoje narave. Enako velja za očitke v zvezi s strukturo sporazumov ali njihovim omejenim vplivom, s katerimi tožeče stranke
         izpodbijajo opredelitev kršitev za „zelo resne“, vendar hkrati trdijo, da je mogoče s temi očitki utemeljiti znižanje izhodiščnih
         zneskov glob. Dalje, očitki tožečih strank v zvezi z nesorazmernostjo izhodiščnih zneskov glob in nedoslednostjo glede na
         promet hčerinskih družb od Schindler ali v zvezi z nezadostnim razlikovanjem med zadevnimi podjetji se navezujejo na opredelitev
         posebnih izhodiščnih zneskov glob, saj zadevajo razvrstitev podjetij v kategorije. Nazadnje, tožeče stranke navajajo še tožbeni
         razlog v zvezi z neobrazložitvijo izpodbijane odločbe, kar zadeva določitev izhodiščnih zneskov glob.

      –       Domnevna neobrazložitev
      242    Tožeče stranke so v pisanjih trdile, da osnovni zneski glob iz izpodbijane odločbe niso obrazloženi. Vendar so, kot je bilo
         navedeno v točki 238 zgoraj, med obravnavo pojasnile, da se njihov očitek nanaša na neobrazložitev izhodiščnih zneskov glob.
         Tožeče stranke naj namreč ne bi mogle preveriti, na podlagi katerih načel in vsebinske podlage so bili ti določeni. Ker so
         izhodiščni zneski izhodišče za nadaljnje izračune, je natančnost, s katero Komisija izračunava zvišanja in znižanja teh zneskov,
         popolnoma nekoristna, če so ti določeni samovoljno.

      243    Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je zahteva po bistveni formalnosti, ki jo pomeni dolžnost obrazložitve, izpolnjena, če
         Komisija v odločbi navede elemente presoje, ki so ji omogočili izmeriti težo in trajanje kršitve, ne da bi morala v njej navesti
         podrobnejšo analizo ali številčne podatke v zvezi z načinom izračuna globe (sodba Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi
         Cascades proti Komisiji, C‑279/98 P, Recueil, str. I‑9693, točka 44; zgoraj v točki 149 navedena sodba Limburgse Vinyl Maatschappij
         in drugi proti Komisiji točki 463 in 464, in sodba Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi BASF proti Komisiji, T‑15/02,
         ZOdl., str. II‑497, točka 131).

      244    Komisija je v točkah od 657 do 671 obrazložitve izpodbijane odločbe najprej pojasnila, da so bili izhodiščni zneski glob določeni
         ob upoštevanju narave kršitev in velikosti upoštevnega geografskega trga. Iz točk od 672 do 685 obrazložitve izpodbijane odločbe
         poleg tega izhaja, da je Komisija težo kršitev preučila glede na značilnosti udeleženk in da je pri tem med zadevnimi podjetji
         razlikovala glede na njihov promet v zvezi s proizvodi, vključenimi v omejevalni sporazum v državi, v kateri se je ta izvajal.

      245    Torej je Komisija v izpodbijani odločbi dovolj pojasnila elemente presoje, na katere se je oprla pri opredelitvi teže ugotovljenih
         kršitev. Glede na navedeno je treba očitek v zvezi s kršitvijo člena 253 ES zavrniti.

      –       Splošni izhodiščni zneski glob
      246    Na prvem mestu je treba poudariti, da tožeče stranke ne izpodbijajo zakonitosti metodologije, opisane v točki 1(A) smernic
         iz leta 1998 v zvezi z določanjem splošnih izhodiščnih zneskov glob. Ta metodologija ustreza pavšalni logiki, na podlagi katere
         se splošni izhodiščni znesek globe, določen glede na težo kršitve, izračuna glede na naravo kršitve in njen geografski obseg
         ter dejanski vpliv zadevne kršitve na trg, če ga je mogoče izmeriti (zgoraj v točki 243 navedena sodba BASF proti Komisiji,
         točka 134, in sodba Splošnega sodišča z dne 6. maja 2009 v zadevi Wieland-Werke proti Komisiji, T‑116/04, ZOdl., str. II‑1087,
         točka 62).

      247    Poleg tega velikost upoštevnega trga načeloma ni obvezen element, ampak le eden od elementov, upoštevnih za presojo teže kršitve,
         saj Komisiji v skladu s sodno prakso ni treba opredeliti zadevnega trga niti oceniti njegove velikosti, če ima zadevna kršitev
         protikonkurenčen cilj (glej v tem smislu zgoraj v točki 198 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti Komisiji, točki 55
         in 64). Tako lahko Komisija za določitev splošnega izhodiščnega zneska globe upošteva vrednost trga, na katerem se je izvajala
         kršitev, ni pa k temu zavezana (glej v tem smislu zgoraj v točki 243 navedeno sodbo BASF proti Komisiji, točka 134, in zgoraj
         v točki 246 navedeno sodbo Wieland‑Werke proti Komisiji, točka 63). Smernice iz leta 1998 namreč ne določajo, da se znesek
         glob izračuna glede na celotni promet ali promet, ki so ga ustvarila podjetja na zadevnem trgu. Vendar ne nasprotujejo temu,
         da bi se tak promet zaradi spoštovanja splošnih načel prava Unije, in če okoliščine to zahtevajo, upošteval pri določanju
         globe (zgoraj v točki 118 navedena sodba Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, točka 187).

      248    Ob upoštevanju navedenega je treba trditve tožečih strank v zvezi s previsokimi izhodiščnimi zneski glob, določenimi za kršitev
         v Luksemburgu, zavrniti. Promet, ustvarjen v tej državi članici, je bil namreč upoštevan pri razvrščanju zadevnih podjetij
         v kategorije in na podlagi tega pri določanju posebnih izhodiščnih zneskov za zadevna podjetja (točki 680 in 684 obrazložitve
         izpodbijane odločbe). Vsekakor pa je Komisija – kot je bilo navedeno v točki 225 zgoraj – zlasti zaradi „majhnosti luksemburškega
         trga v primerjavi z drugimi državami članicami“ (točka 666 obrazložitve izpodbijane odločbe) kot splošni izhodiščni znesek
         za to kršitev določila polovico minimalnega praga v višini 20 milijonov EUR, ki je v smernicah običajno predviden za take
         zelo resne kršitve (glej točko 1(A), drugi pododstavek, tretja alinea, smernic iz leta 1998).

      249    Na drugem mestu tožeče stranke trdijo, da določitev splošnih izhodiščnih zneskov za posamezne omejevalne sporazume ni dosledna,
         in pri tem pojasnjujejo, da je izhodiščni znesek nesorazmeren glede na velikost luksemburškega trga.

      250    V nasprotju s trditvami Komisije so s to trditvijo izpolnjeni pogoji iz člena 44(1)(c) Poslovnika. Tožeče stranke s tem namreč
         poudarjajo, da bi morala Komisija – če je treba šteti, da so posamezne kršitve med seboj podobne – zlasti za kršitev v Luksemburgu
         uporabiti v odstotnem deležu velikosti trga izražen izhodiščni znesek, podoben izhodiščnemu znesku, ki je bil uporabljen za
         preostale kršitve.

      251    Treba je opozoriti, da Komisiji ob upoštevanju pavšalne logike, na kateri temelji metodologija iz točke 1(A) smernic iz leta 1998,
         ob določanju splošnega izhodiščnega zneska globe ni treba upoštevati velikosti zadevnega trga (glej točki 246 in 247 zgoraj).

      252    Tudi če bi morala biti Komisija, kadar v isti odločbi ugotovi več zelo resnih kršitev, v neki meri dosledna, kar zadeva razmerje
         med splošnimi izhodiščnimi zneski in velikostjo posameznih zadevnih trgov, v obravnavanem primeru nič ne kaže na to, da splošni
         izhodiščni zneski, določeni za kršitve v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem, ne bi bili dosledni.

      253    Tako je Komisija določila večje izhodiščne zneske za večje trge, ne da bi pri tem uporabila natančno matematično formulo,
         k čemur pa nikakor ni bila zavezana. Komisija je za največji (nemški) trg, vreden 576 milijonov EUR, določila splošni izhodiščni
         znesek v višini 70 milijonov EUR; za trga, ki mu po pomenu sledita (nizozemski in belgijski) in sta vredna 363 milijonov oziroma
         254 milijonov EUR, je določila splošni izhodiščni znesek v višini 55 milijonov oziroma 40 milijonov EUR, in nazadnje, za izrazito
         manjši luksemburški trg, vreden 32 milijonov EUR, je kljub določbi iz smernic iz leta 1998, da se za zelo resne kršitve na
         podlagi njihove teže določi znesek v višini „nad 20 milijonov EUR“, menila, da je ta znesek primerno omejiti na 10 milijonov EUR.

      254    Na tretjem mestu so tožeče stranke še trdile, da je mogoče zaradi minimalnega vpliva kršitev utemeljiti določitev manjšega
         izhodiščnega zneska. Tudi to trditev je treba zavrniti. Kot je bilo namreč že navedeno v točkah od 213 do 219 zgoraj, mora
         Komisija pri presoji teže kršitve upoštevati dejanski vpliv na trg le, če se zdi, da ga je mogoče izmeriti, kar pa v obravnavanem
         primeru ni bilo mogoče. Poleg tega – kot je bilo navedeno v točkah od 220 do 224 zgoraj – bi bilo treba v obravnavanem primeru
         zadevne kršitve še vedno opredeliti kot „zelo resne“, tudi če bi bilo mogoče njihov dejanski vpliv izmeriti. Tožeče stranke
         niso navedle nobene druge trditve, s katero bi bilo mogoče, čeprav so bile kršitve opredeljene kot „zelo resne“, utemeljiti
         znižanje splošnega izhodiščnega zneska glob, ki jih je naložila Komisija.

      –       Posebni izhodiščni zneski glob
      255    Treba je opozoriti, da v okviru izračuna glob, naloženih na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, različno obravnavanje zadevnih
         podjetij izhaja iz izvajanja pooblastil, ki jih ima Komisija na podlagi te določbe. Komisija mora namreč v okviru svojega
         polja prostega preudarka individualizirati sankcijo glede na ravnanja in značilnosti teh podjetij, da lahko v vsakem primeru
         zagotovi polno učinkovitost konkurenčnih pravil Unije (glej v tem smislu zgoraj v točki 54 navedeno sodbo Musique Diffusion
         française in drugi proti Komisiji, točka 109, ter zgoraj v točki 225 navedeno sodbo Britannia Alloys & Chemicals proti Komisiji,
         točka 44).

      256    Tako je v smernicah iz leta 1998 določeno, da je treba za kršitev neke teže, če vključuje več podjetij (na primer kartele),
         včasih splošne izhodiščne zneske primerno ponderirati, da bi tako določili poseben izhodiščni znesek, v katerem se upoštevata
         teža in zato dejanski vpliv kršitve vsakega od podjetij na konkurenco, zlasti ob večjem neskladju med velikostjo podjetij,
         ki storijo istovrstne kršitve (točka 1(A), šesti pododstavek). Predvsem je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost
         kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom (točka 1(A), četrti pododstavek).

      257    V smernicah iz leta 1998 je še pojasnjeno, da lahko načelo enakega kaznovanja za isto ravnanje, če je zaradi okoliščin upravičeno,
         vodi k različnim globam, naloženim udeleženim podjetjem, ne da bi k taki diferenciaciji vodilo aritmetično izračunavanje (točka 1(A),
         sedmi pododstavek).

      258    Iz sodne prakse izhaja, da smernice iz leta 1998 ne določajo, da se znesek glob izračuna glede na promet, ki so ga ustvarila
         podjetja na zadevnem trgu. Vendar ne nasprotujejo temu, da bi se tak promet zaradi spoštovanja splošnih načel prava Unije,
         in če okoliščine to zahtevajo, upošteval pri določanju globe (zgoraj v točki 112 navedena sodba LR AF 1998 proti Komisiji,
         točka 283; sodba Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Cheil Jedang proti Komisiji, T‑220/00, Recueil, str. II‑2473,
         točka 82, in zgoraj v točki 57 navedena sodba Groupe Danone proti Komisiji, točka 157). Poleg tega je Splošno sodišče že odločilo,
         da ni treba, da obstaja strogo sorazmerje med velikostjo vsakega podjetja in globo, ki mu je naložena (sodba Splošnega sodišča
         z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T-67/00, T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl.,
         str. II-2501, točka 534).

      259    V obravnavanem primeru iz točk od 672 do 685 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija za vsako od kršitev,
         ugotovljenih v členu 1 izpodbijane odločbe, podjetja „različno obravnavala, da bi tako upoštevala dejansko gospodarsko zmožnost
         kršiteljic, da povzročijo večjo škodo konkurenci“ (točka 672 obrazložitve izpodbijane odločbe). Za vsako od kršitev je podjetja
         razvrstila v več kategorij, na podlagi katerih je določila posebne izhodiščne zneske glob glede na promet, ustvarjen na posameznih
         nacionalnih trgih zadevnih proizvodov (točke od 673 do 685 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija se je – razen pri določanju
         posebnega izhodiščnega zneska za Schindler zaradi njenega sodelovanja v kartelu v Nemčiji – pri določanju posebnih izhodiščnih
         zneskov za preostala podjetja oprla na promet v letu 2003, ki je po njenem mnenju zadnje leto, v katerem so bila zadevna podjetja
         dejavni člani obravnavanih kartelov (točke 674, 676, 680 in 684 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      260    Vendar tožeče stranke v zvezi s kršitvami v Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem trdijo, da so bile pri določanju posebnega
         izhodiščnega zneska glob za udeležbo pri zadevni kršitvi napačno uporabljene smernice iz leta 1998 in da je nesorazmeren.
         Poleg tega še trdijo, da zadevna podjetja niso bila dovolj različno obravnavana.

      261    Prvič, tožeče stranke se v zvezi s kršitvami v Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem sklicujejo na kršitev smernic iz leta 1998
         in načela sorazmernosti [zaupno].

      262    Vendar po eni strani iz točke 244 zgoraj izhaja, da je bil splošni znesek glob določen ob upoštevanju narave kršitev in velikosti
         zadevnega geografskega trga. Po drugi strani je Komisija promet, ki so ga zadevna podjetja ustvarila na nemškem trgu, upoštevala
         le v okviru različnega obravnavanja zadevnih podjetij, da bi tako upoštevala njihov sorazmeren pomen na zadevnem trgu in njihovo
         dejansko gospodarsko zmožnost, da povzročijo večjo škodo konkurenci (točka 672 obrazložitve izpodbijane odločbe), kar se poleg
         tega sklada s sodno prakso, navedeno v točkah 255 in 258 zgoraj. Torej ni mogoče sprejeti primerjave, ki so jo izvedle tožeče
         stranke med prometom, ki naj bi ga ustvarile na zadevnih trgih, in izhodiščnim zneskom glob.

      263    Ker torej pravo Unije nikakor ne vsebuje splošno veljavnega načela, da mora biti sankcija v sorazmerju s pomenom podjetja
         na trgu proizvodov, ki so predmet kršitve (zgoraj v točki 118 navedena sodba Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland
         Ingredients proti Komisiji, točka 75), je treba trditev o previsokih posebnih izhodiščnih zneskih glob, naloženih Schindler
         za kršitve v Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem, zavrniti.

      264    Drugič, tožeče stranke v zvezi s kršitvijo v Luksemburgu poudarjajo, da je bila Schindler uvrščena v isto kategorijo kot Otis,
         čeprav je imela ta z od 9 do 13 milijonov EUR ustvarjenega prometa in od 35- do 40‑odstotnim tržnim deležem veliko večjo gospodarsko
         moč.

      265    V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora Splošno sodišče, da bi preverilo, ali je razvrstitev članic omejevalnega sporazuma
         v kategorije skladna z načeloma enakega obravnavanja in sorazmernosti, pri svojem nadzoru nad zakonitostjo izvajanja pooblastila
         za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima Komisija na tem področju, preveriti le, ali je ta razvrstitev dosledna in objektivno
         utemeljena (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA CGM in drugi proti Komisiji, T-213/00,
         Recueil, str. II‑913, točki 406 in 416; zgoraj v točki 243 navedeno sodbo BASF proti Komisiji, točka 157, ter zgoraj v točki 83
         navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 184). Kot je bilo poleg tega navedeno v točki 258
         zgoraj, je v smernicah iz leta 1998 še pojasnjeno, da lahko načelo enakega kaznovanja za isto ravnanje vodi k različnim globam,
         naloženim udeleženim podjetjem, ne da bi k taki diferenciaciji vodilo aritmetično izračunavanje (točka 1(A), sedmi pododstavek).
         Kot v zvezi s tem izhaja iz točke 258 zgoraj, ni potrebno strogo sorazmerje med velikostjo posameznega podjetja in višino
         globe, ki mu je naložena.

      266    V obravnavanem primeru iz točke 680 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je bil leta 2003 promet Schindler in Otis
         na luksemburškem trgu sorazmerno podoben, to je v obeh primerih od trikrat do štirikrat večji od prometa Kone in ThyssenKrupp
         na tem trgu. Torej Komisija s tem, da je Schindler in Otis uvrstila v prvo kategorijo, Kone in ThyssenKrupp pa v drugo kategorijo,
         ni očitno presegla pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki se ji priznava, saj se taka razvrstitev zdi dosledna
         in objektivno utemeljena.

      267    Tretjič, tožeče stranke v zvezi s kršitvijo na Nizozemskem trdijo, da njihov majhen tržni delež v tej državi članici „ni bil
         očitno upoštevan“. Izhodiščni znesek naj bi znašal [zaupno], čeprav je bil tržni delež zadevne skupine [zaupno].

      268    Treba je ugotoviti, da je Komisija za določitev posebnega izhodiščnega zneska glob – ne da bi očitno presegla pooblastilo
         za odločanje po prostem preudarku, ki ji je bilo podeljeno –, ob upoštevanju velike razlike med prometom, ki so ga uresničile
         udeleženke v kartelu na Nizozemskem, zadevne udeleženke razvrstila v štiri kategorije in da je v skladu s tem Schindler kot
         tretji gospodarski subjekt na nizozemskem trgu obravnavanega proizvoda uvrstila v tretjo kategorijo.

      269    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba vse očitke v zvezi z določitvijo posebnih izhodiščnih zneskov glob, naloženih tožečim
         strankam, zavrniti.

      270    Torej je treba ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.

       Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo smernic iz leta 1998, načela sorazmernosti kazni s krivdo, načela sorazmernosti in obveznosti
            obrazložitve pri upoštevanju olajševalnih okoliščin
      271    Tožeče stranke trdijo, da je Komisija kršila smernice iz leta 1998, načelo sorazmernosti kazni s krivdo in načelo sorazmernosti
         ter obveznost obrazložitve, ker je kot olajševalno okoliščino neutemeljeno zavrnila, prvič, prostovoljno vnaprejšnje prenehanje
         kršitve v Nemčiji leta 2000, in drugič, velika prizadevanja Schindler, da bi preprečila kakršno koli kršitev člena 81 ES.

      272    Na prvem mestu, kar zadeva prostovoljno vnaprejšnje prenehanje kršitve, je Komisija v izpodbijani odločbi ugotovila, da je
         „Schindler iz nemškega kartela izstopil[a] leta 2000“, vendar je hkrati menila, da se „[d]ejstvo, da podjetje prostovoljno
         preneha kršitev pred začetkom preiskave Komisije, dovolj upošteva pri izračunu trajanja kršitve in zato ni olajševalna okoliščina“
         (točka 742 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      273    Tožeče stranke opozarjajo, da je v točki 3 smernic iz leta 1998 določeno znižanje osnovnega zneska pri posebnih olajševalnih
         okoliščinah, kot je zlasti prenehanje kršitev takoj, ko poseže Komisija. Ta olajševalna okoliščina bi se a fortiori morala uporabiti, kadar se kršitev preneha pred navedenim posegom, kot se je zgodilo v tem primeru.

      274    Takega razlogovanja ni mogoče sprejeti. Sodišče je v zvezi s tem pred kratkim potrdilo, da olajševalne okoliščine ni mogoče
         priznati na podlagi točke 3, tretja alinea, smernic iz leta 1998, če se je kršitev prenehala izvajati pred datumom prvega
         posega Komisije (zgoraj v točki 198 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti Komisiji, točka 105). To je namreč logično
         lahko olajševalna okoliščina v smislu točke 3 smernic iz leta 1998 samo, če se je s temi posegi zadevna podjetja spodbudilo
         k prenehanju protikonkurenčnih ravnanj. Cilj te določbe je spodbuditi podjetja k prenehanju protikonkurenčnih ravnanj takoj,
         ko Komisija začne preiskavo v zvezi s tem, tako da znižanja globe na podlagi tega ni mogoče uporabiti, kadar se je kršitev
         prenehala, preden je Komisija začela prve posege. Uporaba znižanja v takih okoliščinah in upoštevanje trajanja kršitve pri
         izračunu zneska glob bi namreč pomenila podvojevanje (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Dalmine proti
         Komisiji, T‑50/00, ZOdl., str. II‑2395, točke od 328 do 330, in zgoraj v točki 200 navedena sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji,
         točka 227).

      275    Poleg tega je treba ugotoviti, da je uporaba takega znižanja osnovnega zneska globe nujno povezana z okoliščinami primera,
         ki lahko povzročijo, da Komisija podjetju, udeleženemu pri nedovoljenem sporazumu, zadevnega znižanja ne prizna (sodba Sodišča
         z dne 9. julija 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, C‑511/06 P, ZOdl., str. I-5843, točka 104). V zvezi s
         tem bi bila uporaba te določbe smernic v korist nekega podjetja posebej primerna, kadar protikonkurenčnost zadevnega ravnanja
         ni očitna. Nasprotno pa bo njena uporaba načeloma manj primerna v položaju, v katerem je zadevno ravnanje, ki je domnevno
         dokazano, jasno protikonkurenčno (sodbi Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji,
         T‑44/00, ZOdl., str. II‑2223, točka 281, ter z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Raiffeisen Zentralbank Österreich
         in drugi proti Komisiji, od T-259/02 do T‑264/02 in T‑271/02, ZOdl., str. II‑5169, točka 497, in zgoraj v točki 200 navedena
         sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 228). Priznati upravičenje do olajševalnih okoliščin v položajih, v katerih je
         podjetje udeleženo pri očitno nezakonitem sporazumu, za katerega je vedelo ali ni bilo mogoče, da ne bi vedelo, da je kršitev,
         bi lahko torej podjetja spodbudilo, da nadaljujejo tajni sporazum, kolikor dolgo je mogoče, v upanju, da njihovo ravnanje
         ne bo nikoli odkrito, pri čemer pa vedo, da bo globa – če bo njihovo ravnanje odkrito – lahko znižana, če prenehajo kršitev.
         Tako priznanje bi naloženi globi odvzelo vsak odvračilen učinek in bi škodovalo polnemu učinku člena 81(1) ES (glej zgoraj
         navedeno sodbo z dne 9. julija 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 105 in navedena sodna praksa). V
         obravnavanem primeru ni bilo kot olajševalna okoliščina obravnavano niti to, da je drugo podjetje, in sicer Kone, takoj po
         posegu Komisije prenehalo kršitev, saj je bila kršitev člena 81 ES očitna in namerna (točka 744 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      276    Tudi če bi bilo v smernicah iz leta 1998 prostovoljno prenehanje kršitve pred kakršnim koli posegom Komisije predvideno kot
         olajševalna okoliščina, bi bilo torej mogoče šteti, da znižanje osnovnega zneska na tej podlagi ni sprejemljivo tudi zato,
         ker je bila kršitev očitna in namerna, česar tožeče stranke niso izpodbijale, Schindler pa je – kot izhaja iz spisa – iz kartela
         izstopila izključno zaradi nesporazuma s preostalimi udeleženkami, ki mu niso želele priznati večjega tržnega deleža. Torej
         v nasprotju s trditvami tožečih strank nikakor ni mogoče ovreči sodne prakse, navedene v točki 274 zgoraj.

      277    Nazadnje se tožeče stranke sklicujejo še na predhodno prakso odločanja Komisije, v okviru katere naj bi Komisija prostovoljno
         prenehanje kršitve pred svojim posegom upoštevala kot olajševalno okoliščino.

      278     V zvezi s tem je bilo že v točki 225 zgoraj navedeno, da predhodnih odločb Komisije, na katere se sklicujejo tožeče stranke,
         ni mogoče upoštevati, ker se praksa odločanja Komisije ne šteje za pravni okvir za globe na področju konkurence.

      279    Torej je treba prvi očitek, naveden v okviru tega tožbenega razloga, zavrniti.

      280    Na drugem mestu tožeče stranke trdijo, da Komisija kot olajševalne okoliščine ni upoštevala programa skladnosti s pravili
         o konkurenci Schindler in da tega programa ni niti preučila, kar je treba po njihovem mnenju šteti za neobrazložitev. Poleg
         tega še menijo, da je treba pri izračunu glob upoštevati ukrepe za usklajevanje, saj naj bi po eni strani s sprejetjem internih
         ukrepov naredile vse, kar je bilo v njihovi moči, da bi preprečile kršitve, po drugi strani pa naj bi taki ukrepi sekundarno
         povzročili, da se interno težje razjasnijo kršitve, saj naj bi sodelavci tvegali kazni. Tožeče stranke se sklicujejo še na
         nekatere predhodne odločbe, v katerih je Komisija upoštevala obstoječi program skladnosti s pravili konkurence kot olajševalno
         okoliščino.

      281    Kar zadeva domnevno kršitev obveznosti obrazložitve, je treba ugotoviti, da je v točki 754 obrazložitve izpodbijane odločbe
         navedeno, da je „Komisija sicer naklonjena ukrepom, ki jih podjetja sprejmejo za preprečevanje nadaljnjih kršitev, povezanih
         z omejevalnimi sporazumi, vendar taki ukrepi ne morejo spremeniti dejstva, da so bile kršitve storjene in da jih je treba
         s to odločbo sankcionirati“, in da „[z]golj to, da je Komisija v nekaterih predhodnih odločbah take ukrepe upoštevala kot
         olajševalne okoliščine, še ne pomeni, da mora to storiti v vseh zadevah“. Čeprav je točka 754 obrazložitve izpodbijane odločbe
         odgovor na trditev Otis, navedeno v točki 753 obrazložitve te odločbe, so lahko tudi tožeče stranke iz nje razbrale, zakaj
         programa skladnosti Schindler – po zgledu programa Otis – prav tako ni bilo mogoče obravnavati kot olajševalno okoliščino,
         Splošnemu sodišču pa je bilo tako omogočeno izvajanje nadzora nad zakonitostjo glob, naloženih družbam skupine Schindler.
         Zato je treba trditev v zvezi z neobrazložitvijo zavrniti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija
         proti Sytraval in Brink's France, C‑367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 63).

      282    V zvezi z utemeljenostjo pristopa Komisije je bilo že odločeno, da sprejetje programa usklajevanja s strani zadevnega podjetja
         ne zavezuje Komisije, da zaradi te okoliščine odobri znižanje globe (zgoraj v točki 143 navedena sodba BASF in UCB proti Komisiji,
         točka 52). Poleg tega je sicer pomembno, da podjetje sprejme ukrepe, da bi preprečilo to, da bi njegovi uslužbenci v prihodnosti
         storili nove kršitve konkurenčnega prava Unije, vendar to dejstvo v ničemer ne spreminja resničnosti ugotovljene kršitve.
         Komisiji torej takega elementa ni treba upoštevati kot olajševalno okoliščino, še zlasti, kadar so – kot v obravnavanem primeru
         – kršitve, ugotovljene v izpodbijani odločbi, očitna kršitev člena 81 ES (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri
         in drugi proti Komisiji, točka 373, in zgoraj v točki 200 navedena sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 231). Zato
         trditve tožečih strank, da Komisija ni upoštevala potrebe po posamični določitvi zneska glob, ker Schindler ob upoštevanju
         njenega programa usklajevanja ni priznala znižanja glob, ni mogoče sprejeti.

      283    Nazadnje je treba iz razlogov, navedenih v točki 278 zgoraj, zavrniti tudi trditev v zvezi s predhodno prakso odločanja Komisije.

      284    Torej ni mogoče sprejeti niti drugega očitka, navedenega v okviru tega tožbenega razloga.

      285    Ker so tožeče stranke očitke glede nesorazmernosti kazni s krivdo in kršitve načela sorazmernosti navedle le v zvezi z neupoštevanjem
         vseh olajševalnih okoliščin, je treba te očitke glede na navedeno v točkah od 272 do 284 zgoraj zavrniti.

      286    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.

       Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, načela enakega obravnavanja in obveznosti obrazložitve
            pri priznanju znižanja globe
      287    Tožeče stranke opozarjajo, da so v zvezi z Belgijo, Nemčijo in Luksemburgom vložile vloge za priznanje imunitete pred globami
         oziroma za njihovo znižanje na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Vendar naj bi Komisija ob presoji kakovosti
         in koristnosti njihovega sodelovanja kršila določbe tega obvestila. Tožeče stranke še trdijo, da je Komisija kršila načelo
         enakega obravnavanja pri presoji znižanja globe na podlagi tega obvestila. Sklicujejo se tudi na neobrazložitev izpodbijane
         odločbe.

       Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002
      288    Treba je opozoriti, da je Komisija v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 opredelila pogoje, pod katerimi so lahko podjetja,
         ki sodelujejo z njo med preiskavo, katere namen je dokazati omejevalni sporazum, oproščena globe ali upravičena do znižanja
         zneska globe, ki bi jo sicer morala plačati.

      289    V obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 je v odstavku 8 naslova A najprej določeno:

      „Komisija bo podjetju odobrila imuniteto pred sleherno globo, ki bi mu bila sicer naložena, če:
      (a)      podjetje prvo predloži dokaz, ki po mnenju Komisije lahko omogoči, da Komisija sprejme sklep o izvedbi preiskave v smislu
         člena 14(3) Uredbe št. 17 v zvezi z domnevnim kartelom, ki vpliva na Skupnost; ali

      (b)      podjetje prvo predloži dokaz, ki po mnenju Komisije lahko omogoči, da [ugotovi] kršitev člena 81 ES v zvezi z domnevnim kartelom,
         ki vpliva na Skupnost.“

      290    Nato je v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 v odstavku 20 naslova B določeno, da so lahko „[p]odjetja, ki ne izpolnjujejo
         pogojev [za imuniteto pred globo iz naslova] A zgoraj, […] upravičena do pravice do zmanjšanja [znižanja] sleherne globe,
         ki bi jim bile sicer naložene“, v odstavku 21 pa še, da mora podjetje „[d]a bi bilo […] do tega upravičeno, […] Komisiji zagotoviti
         dokaze o domnevni kršitvi, ki [pomenijo] znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih Komisija že ima, in mora prekiniti
         svoje sodelovanje v kršitvi, na katero se sumi, najkasneje ob času, ko predloži dokaze“.

      291    Pojem dodane vrednosti je pojasnjen v odstavku 22 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002:

      „Koncept [pojem] ,dodane vrednosti‘ se nanaša na obseg, v katerem zagotovljeni dokazi okrepijo, po svoji naravi in/ali stopnji
         podrobnosti, možnost Komisije, da dokaže zadevna dejstva. Pri tej oceni bo Komisija na splošno menila, da imajo pisni dokazi,
         ki izvirajo iz časovnega obdobja, na kater[o] se nanašajo dejstva, večjo vrednost kot naknadno ugotovljeni dokazi. Podobno
         se šteje, da imajo dokazi, ki so neposredno povezani z zadevnimi dejstvi, na splošno večjo vrednost kot tisti, ki so z njimi
         samo posredno povezani.“

      292    V odstavku 23(b), prvi pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 je za znižanje glob določena razvrstitev v tri
         kategorije:

      „–      prvo podjetje, ki izpolni pogoje iz [odstavka] 21: [od] 30[-] [do] 50[‑odstotno] zmanjšanje [znižanje],
      –      drugo podjetje, ki izpolni pogoje iz [odstavka] 21: [od] 20[-] [do] 30[‑odstotno] zmanjšanje [znižanje],
      –      nadaljnja podjetja, ki izpolnijo pogoje iz [odstavka] 21: do 20[‑odstotno] zmanjšanje [znižanje].“
      293    V odstavku 23(b), drugi pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 je določeno:

      „Da bi Komisija določila raven zmanjšanja [znižanja] znotraj vsakega od teh razredov, bo upoštevala čas, ob katerem so bili
         predloženi dokazi, ki izpolnjujejo pogoj iz [odstavka] 21, in stopnjo, do katere ti [pomenijo] dodano vrednost. Prav tako
         lahko upošteva obseg in trajnost sodelovanja podjetja po datumu predložitve.“

      294    Nazadnje je v odstavku 23(b), zadnji pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 še določeno:

      „[Č]e podjetje zagotovi dokaze, ki se nanašajo na dejstva, za katera Komisija prej ni vedela in ki se neposredno nanašajo
         na težo ali trajanje domnevnega kartela, Komisija teh elementov ne bo upoštevala pri določanju globe, ki naj se naloži podjetju,
         ki je te dokaze zagotovilo.“

       Polje prostega preudarka Komisije in nadzor, ki ga izvajajo sodišča Unije
      295    Opozoriti je treba, da člen 23(2) Uredbe št. 1/2003, ki je pravna podlaga za nalaganje glob v primeru kršitev pravil konkurenčnega
         prava Unije, Komisiji omogoča polje prostega preudarka pri določanju glob (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne
         21. oktobra 1997 v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji, T‑229/94, Recueil, str. II‑1689, točka 127), ki je zlasti odvisno
         od njene splošne politike na področju konkurence (zgoraj v točki 54 navedena sodba Musique diffusion française in drugi proti
         Komisiji, točki 105 in 109). V tem okviru je Komisija za zagotovitev preglednosti in objektivnosti odločb na področju glob
         leta 2002 sprejela in objavila obvestilo o ugodni obravnavi. Gre za akt, ki je namenjen pojasnitvi – ob spoštovanju hierarhično
         višjih pravnih aktov – meril, ki jih Komisija namerava uporabiti v okviru svojega polja prostega preudarka. Iz tega izhaja
         samoomejevanje te pravice (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 30. aprila 1998 v zadevi Vlaams Gewest proti Komisiji,
         T‑214/95, Recueil, str. II‑717, točka 89), ker se mora Komisija podrediti pravilom, ki si jih je naložila (glej po analogiji
         sodbo Splošnega sodišča z dne 12. decembra 1996 v zadevi AIUFFASS in AKT proti Komisiji, T‑380/94, Recueil, str. II‑2169,
         točka 57).

      296    Vendar samoomejevanje pooblastila za odločanje po prostem preudarku Komisije, ki izhaja iz sprejetja obvestila o ugodni obravnavi
         iz leta 2002, ni nezdružljivo z ohranitvijo večjega polja prostega preudarka Komisije (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne
         10. maja 2007 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C‑328/05 P, ZOdl., str. I‑3921, točka 81, glej tudi po analogiji zgoraj
         v točki 275 navedeno sodbo Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, točka 224).

      297    Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 namreč vsebuje različne elemente prožnosti, ki Komisiji omogočajo, da svoje pooblastilo
         za odločanje po prostem preudarku izvršuje v skladu z določbami člena 23 Uredbe št. 1/2003, kot jih razlaga Sodišče (glej
         po analogiji zgoraj v točki 275 navedeno sodbo Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, točka 224).

      298    Zato je treba opozoriti, da ima Komisija široko polje prostega preudarka, kadar presoja, ali dokazi, ki jih predloži podjetje,
         ki želi, da se zanj uporabijo ugodnosti iz obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, pomenijo znatno dodano vrednost v smislu
         odstavka 21 zadevnega obvestila (glej v tem smislu zgoraj v točki 296 navedeno sodbo SGL Carbon proti Komisiji, točka 88).
         V zvezi z odstavkom 8(a) in (b) obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 je treba ugotoviti, da široko polje prostega preudarka
         izhaja iz besedila te določbe, ki se izrecno sklicuje na predložitev dokazov, ki „po mnenju Komisije“ lahko omogočijo sprejetje
         sklepa o izvedbi preiskave oziroma ugotovitev kršitve. Za presojo kakovosti in koristnosti sodelovanja, ki ga ponudi podjetje,
         je namreč potrebna celovita presoja dejstev (glej v tem smislu zgoraj v točki 296 navedeno sodbo SGL Carbon proti Komisiji,
         točka 81, in zgoraj v točki 200 navedeno sodbo Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 271).

      299    Komisija lahko po ugotovitvi, da dokazi pomenijo znatno dodano vrednost v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi
         iz leta 2002, po prostem preudarku določi tudi natančno raven znižanja globe, ki naj se prizna zadevnemu podjetju. V prvem
         pododstavku odstavka 23(b) obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 so namreč določeni razredi za znižanje globe za različne
         kategorije obravnavanih podjetij, medtem ko so v drugem pododstavku tega odstavka določena merila, ki jih mora Komisija upoštevati
         pri določanju ravni znižanja v posameznih razredih.

      300    Splošno sodišče lahko glede na polje prostega preudarka, ki se priznava Komisiji pri presoji sodelovanja podjetja na podlagi
         obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, razveljavi le očitno prekoračitev tega polja (glej v tem smislu zgoraj v točki 296
         navedeno sodbo SGL Carbon proti Komisiji, točke 81, 88 in 89).

       Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v Belgiji
      301    Schindler, ki je bila četrto podjetje, ki je vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 v zvezi s
         sodelovanjem pri kršitvi v Belgiji (točka 775 obrazložitve izpodbijane odločbe), v zvezi s to kršitvijo ni bilo priznano znižanje
         globe (točka 776 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je ta vidik pojasnila v točki 776 obrazložitve izpodbijane odločbe:

      „776      Čeprav je Schindler predložil[a] dokaze v obliki seznamov kartela med letoma 2000 in 2003, ki so bili izdelani v obdobju nastanka
         dejstev, z njimi ni mogoče podpreti spisa Komisije, saj je ta že imela sezname kartela iz istega obdobja. Schindler je vlogo
         [na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002] vložil[a] 21. januarja 2005, to je leto dni po prvem pregledu v Belgiji,
         ko je Komisija že izvedla dve seriji pregledov v tej državi in prejela tri podporne vloge [na podlagi zadevnega obvestila].
         Poleg tega se zaradi zelo omejenih informacij, ki jih je predložil[a] Schindler za večino seznamov kartela med letoma 2000
         in 2003, ni bistveno okrepila možnost Komisije, da dokaže zadevna dejstva. Zato pogoji iz odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi
         niso izpolnjeni. Schindler je po vložitvi vloge […] še naprej sodeloval[a] s Komisijo, vendar to sodelovanje ni pomenilo znatne
         dodane vrednosti.“

      302    Na prvem mestu tožeče stranke trdijo, da Komisija v izpodbijani odločbi ni upoštevala dejstva, da so seznami projektov, ki
         jih je predložila Schindler med upravnim postopkom, dejansko pomenili dodano vrednost v smislu obvestila o ugodni obravnavi
         iz leta 2002. Prvič, zadevni seznami naj ne bi vsebovali istih datumov kot seznami, ki sta jih predložili Kone in Otis. Drugič,
         na seznamih Schindler naj bi bilo navedenih več projektov, ki naj jih ne bi bilo na seznamih Kone in Otis. Tretjič, Komisija
         naj bi se v točki 164 (opomba 176) obrazložitve izpodbijane odločbe izrecno sklicevala na sezname projektov, ki so jih predložile
         Kone, Otis in Schindler. Četrtič, Komisija naj bi svoje sklepe izpeljala iz primerjave seznamov projektov, ki so jih predložila
         različna podjetja, kar naj bi po eni strani dokazovalo, da so bili vsi predloženi seznami pomembni dokazi pri dokazovanju
         kršitve, po drugi strani pa, da je lahko le s seznami projektov od Kone, Otis in Schindler dokazala obstoj omejevalnega sporazuma.
         Tako naj bi bila Schindler v skladu z odstavkom 23(b), prvi pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 kot četrto
         podjetje, ki je sodelovalo, upravičena do znižanja globe v višini do 20 %.

      303    Torej je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 300 zgoraj, preučiti, ali je Komisija z ugotovitvijo, da dokazi,
         ki jih je predložila Schindler, ne pomenijo znatne dodane vrednosti v primerjavi z dokazi, ki jih je že imela, ko je zadevno
         podjetje vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, očitno prekoračila svoje polje prostega preudarka.

      304    V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da tožeče stranke, ki ne nasprotujejo temu, da je bila imuniteta pred globami priznana
         Kone, ne izpodbijajo ugotovitve iz točke 761 obrazložitve izpodbijane odločbe, po kateri so „informacije, ki jih je predložil[a]
         Kone, Komisiji omogočile ugotovitev kršitve v Belgiji“. Torej je Komisija takrat, ko je Schindler vložila vlogo na podlagi
         obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, že prejela dovolj dokazov za ugotovitev kršitve v Belgiji.

      305    Treba je še ugotoviti, da se tožeče stranke pri dokazovanju znatne dodane vrednosti sodelovanja Schindler sklicujejo le na
         sezname projektov z datumi med letoma 2000 in 2003, ki jih je to podjetje predložilo Komisiji v okviru vloge na podlagi zadevnega
         obvestila.

      306    Čeprav so seznami, ki jih je predložila Schindler, vsebovali datume, ki so se razlikovali od datumov s seznamov Kone in Otis,
         ter so se nanašali tudi na nekatere projekte, ki niso bili vključeni na sezname Kone in Otis, še ni mogoče šteti, da se je
         zaradi njih bistveno okrepila možnost Komisije, da ugotovi kršitev v Belgiji.

      307    Treba je namreč poudariti, prvič, da Komisija v izpodbijani odločbi izvajanja kartela v zvezi z novimi dvigali in tekočimi
         stopnicami v Belgiji ni dokazala le na podlagi seznamov projektov, ki so jih predložile Kone, Otis in Schindler, temveč tudi
         na podlagi stališč udeležencev v kartelu v Belgiji, ki so bila podana v okviru njihovih vlog na podlagi obvestila o ugodni
         obravnavi iz leta 2002, in odgovorov podjetij na zahteve Komisije po informacijah (glej opombe v zvezi s točkami od 163 do 168
         obrazložitve izpodbijane odločbe). Torej so seznami projektov le eden od dokazov v okviru dokazovanja izvajanja kartela v
         Belgiji.

      308    Drugič, ne izpodbija se dejstvo, da je Komisija takrat, ko ji je Schindler predložila sezname projektov z datumi med letoma
         2000 in 2003, že imela sezname projektov iz istega obdobja, ki sta ji jih predložili Kone in Otis (točki 164 in 776 obrazložitve
         izpodbijane odločbe).

      309    Izjava, ki v neki meri le potrjuje izjavo, ki jo je že imela Komisija, znatno ne olajšuje nalog Komisije in zato tudi ni dovolj,
         da bi upravičevala znižanje zneska globe zaradi sodelovanja (glej v tem smislu zgoraj v točki 57 navedeno sodbo Groupe Danone
         proti Komisiji, točka 455).

      310    Tožeče stranke – ob upoštevanju ugotovitev iz predhodne točke in dejstva, da ne izpodbijajo okoliščine, da je Komisija lahko
         kršitev v Belgiji ugotovila že zaradi sodelovanja Kone – ne morejo trditi, da je le sklop seznamov, ki so bili omenjeni v
         izpodbijani odločbi in med katerimi so bili tudi seznami, ki jih je predložila Schindler, Komisiji omogočil, da je dokazala
         delovanje kartela v Belgiji.

      311    Komisija torej ni očitno prekoračila svojega polja prostega preudarka, ker je menila, da dokazi, ki jih je predložila Schindler,
         ne pomenijo znatne dodane vrednosti v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Torej je treba očitek
         v zvezi z znatno dodano vrednostjo seznamov projektov, ki jih je Komisiji predložila Schindler v okviru svoje vloge na podlagi
         zadevnega obvestila, zavrniti.

      312    Na drugem mestu tožeče stranke trdijo, da je mogoče s primerjavo, kako sta bila obravnavani Otis in ThyssenKrupp, ugotoviti,
         da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, ker Schindler ni priznala znižanja globe na podlagi obvestila o ugodni
         obravnavi iz leta 2002. V zvezi s tem pojasnjujejo, da je Kone predložila dovolj dokazov, ki so Komisiji omogočili ugotovitev
         kršitve člena 81 ES. Otis naj bi predložila le malo novih informacij, vendar ji je bilo kljub temu priznano 40‑odstotno znižanje
         globe. ThyssenKrupp naj bi predložila dodatne informacije le v zvezi z majhnim številom vzdrževalnih projektov, Komisija pa
         naj bi ugotovila, da se nobeden od predloženih dokazov ni nanašal na dejstva, s katerimi ni bila seznanjena že prej, in da
         predložene informacije niso iz časa trajanja sporazuma. Vendar naj bi bilo ThyssenKrupp kljub temu priznano 20‑odstotno znižanje
         globe. Po drugi strani naj bi Schindler predložila sezname, ki so se nanašali na čas med letoma 2000 in 2003, s katerimi naj
         Komisija pred tem ne bi bila seznanjena in naj bi bili iz časa trajanja kršitve. Zato naj bi bila Schindler upravičen do 20‑odstotnega
         znižanja globe.

      313    V zvezi s tem je treba opozoriti, da Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso pri presoji sodelovanja, ki ga ponudijo članice
         kartela, ne sme kršiti načela enakega obravnavanja (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah
         Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T-236/01, T-239/01, od T‑244/01 do T‑246/01, T-251/01 in T-252/01, Recueil, str. II‑1181,
         točka 394 in navedena sodna praksa).

      314    V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se je sodelovanje, ki sta ga ponudili Otis in ThyssenKrupp, zelo jasno razlikovalo
         od sodelovanja Schindler.

      315    Prvič, treba je opozoriti, da se dodana vrednost sodelovanja ugotavlja na podlagi dokazov, ki jih je Komisija že imela. Ker
         sta namreč Otis in ThyssenKrupp sodelovanje ponudili pred Schindler (točke 96, 98 in 103 obrazložitve izpodbijane odločbe),
         je imela Komisija takrat, ko je Schindler vložila vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, več dokazov
         kot takrat, ko sta tako vlogo vložili Otis in ThyssenKrupp.

      316    Drugič, iz izpodbijane odločbe izhaja, da je sodelovanje, ki sta ga ponudili ThyssenKrupp in Otis, pomenilo znatno dodano
         vrednost v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.

      317    Kar namreč zadeva sodelovanje Otis, je to podjetje Komisiji predložilo „listinske dokaze iz obdobja nastanka dejstev“ (točka 766
         obrazložitve izpodbijane odločbe) in ji z njimi zagotovilo sicer omejene informacije „o dejstvih, za katera Komisija prej
         ni vedela“ (točka 766 obrazložitve izpodbijane odločbe). Tudi sodelovanje ThyssenKrupp je pomenilo znatno dodano vrednost,
         „saj je predloži[la] dodatne informacije o projektih vzdrževanja in posodabljanja ter podrobna pojasnila o sistemu, uporabljenem
         za določanje cen v pogodbah o vzdrževanju“ (točka 771 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      318    Nasprotno, kar zadeva sodelovanje Schindler, iz analize v točkah od 303 do 311 zgoraj izhaja, da je Komisija upravičeno menila,
         da to ne izpolnjuje pogojev iz odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.

      319    Komisija v takih okoliščinah – ker položaji posameznih podjetij niso primerljivi – ni kršila načela enakega obravnavanja,
         ker je na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 priznala znižanje globe Otis (za 40 %) in ThyssenKrupp (za 20 %),
         Schindler pa ni znižala globe.

      320    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba vse očitke Schindler v zvezi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
         kar zadeva njeno sodelovanje pri dokazovanju kršitve v Belgiji, zavrniti.

       Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v Nemčiji
      321    Komisija je v točki 805 obrazložitve izpodbijane odločbe odločila, da „Schindler [na podlagi sodelovanja pri dokazovanju kršitve
         v Nemčiji] prizna 15‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v [odstavku] 23, [prvi pododstavek], [točka] b, [tretja
         alinea], obvestila o ugodni obravnavi [iz leta 2002]“.

      322    Komisija je v točki 803 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, da sta imuniteta pred globami na podlagi odstavka 8(b)
         obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 ali stoodstotno znižanje globe na podlagi odstavka 23(b), zadnji pododstavek, zadevnega
         obvestila izključena, ker je Komisija v času vložitve vloge Schindler na podlagi tega obvestila „že imela več dokazov, ki
         so ji omogočali ugotovitev kršitve člena 81 [ES], zlasti med letoma 1995 in 2000“.

      323    V točki 804 obrazložitve izpodbijane odločbe je še dodala:

      „[…] Ker je Schindler pogoj iz točke 21 v celoti izpolnila šele 25. novembra 2004, to je osem mesecev po vložitvi prvih dveh
         vlog [na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002], je treba to zamudo upoštevati pri izračunu znižanja v okviru
         določenega razreda. Izjave Schindler so torej pomenile znatno dodano vrednost, zaradi katere se je okrepila možnost Komisije,
         da dokaže kršitev. Vendar pa je dodana vrednost vloge Schindler [na podlagi zadevnega obvestila] kljub temu omejena, saj so
         v njej večinoma povzete njene izjave ter ne vsebuje nobenega listinskega dokaza in večinoma le potrjuje dokaze, ki jih je
         Komisija že imela.“

      324    Tožeče stranke v uvodu opozarjajo, da je Schindler sodelovala le v kartelih v zvezi z montažo tekočih stopnic med letoma 1995
         in 2000, zato so pri presoji sodelovanja Schindler odločilni le karteli iz zadevnega obdobja. Ta kršitev naj bi bila samostojna
         kršitev, ki bi jo bilo treba obravnavati ločeno od kršitev, povezanih s tekočimi stopnicami in z dvigali, ki so jih storila
         preostala podjetja po letu 2000. Schindler naj pri teh kršitvah ne bi sodelovala in naj ne bi bil seznanjena z njimi.

      325    Prvič, Schindler trdi, da bi jo bilo treba obravnavati kot prvo podjetje, ki je v skladu z odstavkom 8(b) obvestila o ugodni
         obravnavi iz leta 2002 predložilo dokaze, ki so Komisiji omogočili, da ugotovi kršitev, zato bi ji bilo treba priznati popoln
         odpust globe.

      326    Komisija naj bi vlogi na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki sta jih v zvezi z omejevalnimi sporazumi v
         Nemčiji predložili Kone in Otis, res prejela pred vlogo Schindler. Vendar naj s tema vlogama ne bi bilo mogoče dokazati storjene
         kršitve člena 81 ES, pri kateri je sodelovala Schindler, torej sporazumov v zvezi s tekočimi stopnicami, ki so bili sklenjeni
         med letoma 1995 in 2000. Komisija naj brez dokazov, ki ji jih je predložila Schindler, ne bi mogla ugotoviti kršitve člena 81 ES.
         Schindler naj bi v svoji vlogi in njenih dopolnilih dokazala izvedbo 33 sestankov v Nemčiji, ki so potekali med 29. aprilom 1994
         in 6. decembrom 2000. Otis naj bi razkrila le tri sestanke v letu 1999 (20. januarja, 28. oktobra in 22. decembra 1999) in
         pet sestankov v letu 2000 (20. januarja, 18. februarja, 3. aprila, 16. junija in 6. decembra 2000). Prav tako naj z izjavami
         Kone ne bi bilo mogoče dokazati sistematičnih sestankov v zvezi s projekti, povezanimi s tekočimi stopnicami v Nemčiji med
         letoma 1995 in 2000.

      327    Drugič, tožeče stranke podredno trdijo, da Schindler v skladu z odstavkom 23(b), zadnji pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi
         iz leta 2002 nikakor ne bi smela biti naložena globa, ker je le ona predložil dovolj dokazov, s katerimi je bilo mogoče dokazati
         kršitev v Nemčiji med letoma 1995 in 2000. Dokazi, ki sta jih predložili Kone in Otis, naj bi se nanašali na obdobje po letu 2000.
         Ker naj bi poleg tega Komisija v točki 803 obrazložitve izpodbijane odločbe še trdila, da je imela že pred prejetjem vloge
         Schindler dovolj dokazov, ne da bi te dokaze natančno opredelila, se tožeče stranke sklicujejo še na neobrazložitev izpodbijane
         odločbe.

      328    Najprej je treba ugotoviti, da v nasprotju s trditvijo Komisije dejstvo, da tožeče stranke ne izpodbijajo opredelitve omejevalnega
         sporazuma v Nemčiji za enotno kršitev, ne vpliva na dopustnost njihovih trditev.

      329    Tudi Komisija namreč v izpodbijani odločbi razlikuje med dvema sklopoma kršitve v Nemčiji – pri čemer je prvi trajal od avgusta 1995
         do decembra 2000 in se je nanašal le na tekoče stopnice, drugi pa je trajal od decembra 2000 do decembra 2003 ter se je nanašal
         na tekoče stopnice in dvigala (točke 213, 277 in 278 obrazložitve izpodbijane odločbe) –, ne da bi tako razlikovanje vplivalo
         na opredelitev zadevnega omejevalnega sporazuma za enotno kršitev, ker so imele vse ureditve enake cilje in so privedle do
         istega rezultata (točka 568 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega ni sporno, da je Schindler sodelovala le v sklopu
         kršitve v zvezi s tekočimi stopnicami, ki je bila ugotovljena v členu 1(2) izpodbijane odločbe, saj je leta 2000 izstopila
         iz kartela (točka 213 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      330    Če bi bila Schindler – kot trdijo tožeče stranke – prvo podjetje, ki je predložilo odločilne dokaze, na podlagi katerih je
         Komisija lahko ugotovila obstoj kartela v Nemčiji med avgustom 1995 in decembrom 2000, bi bila na podlagi odstavka 23(b),
         zadnji pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in neodvisno od morebitne uporabe odstavka 8(b) zadevnega obvestila
         upravičena do stoodstotnega znižanja globe, saj bi se njeno sodelovanje neposredno nanašalo na trajanje domnevnega kartela,
         ki bi se ujemalo s celotnim trajanjem udeležbe Schindler v njem.

      331    Vendar iz točk 214 in 803 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je imela Komisija 25. novembra 2004, ko je Schindler
         vložila vlogo, dovolj dokazov, da je lahko ugotovila kršitev v Nemčiji med letoma 1995 in 2000.

      332    Tako je Kone v vlogi na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 z dne 12. februarja 2004 predložila konkretne podatke
         o kartelu v Nemčiji za obdobje pred izstopom Schindler iz kartela in po njem. Kar zadeva prvi sklop kršitve, se je Komisija
         že z izjavo Kone seznanila s tem, da je že 1. avgusta 1995 deloval kartel v zvezi z razdelitvijo trga tekočih stopnic, ter
         s seznamom udeležencev v njem, načeli, na podlagi katerih je bilo urejeno dodeljevanje projektov, in z drugimi elementi, povezanimi
         z izvajanjem kartela. Kone je v vlogi tudi jasno navedla, da je Schindler „konec leta 2000“ izstopila iz kartela.

      333    Otis je v stališčih iz aprila 2004, s katerimi je dopolnila vlogo iz marca 2004, potrdila dejstvo, da je v Nemčiji deloval
         kartel v zvezi z razdelitvijo trga tekočih stopnic, seznam udeležencev v njem, načela, na podlagi katerih je bilo urejeno
         dodeljevanje projektov, in druge informacije v zvezi z izvajanjem kartela ter da je Schindler leta 2000 izstopila iz njega.
         Otis je v dopolnjenih stališčih iz aprila 2004 poleg tega še navedla, da je omejevalni sporazum na trgu tekočih stopnic veljal
         že od osemdesetih let.

      334    Torej je imela Komisija 25. novembra 2004, ko je Schindler vložila vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
         že dve skladni izjavi, ki sta ji omogočali ugotovitev sklopa kartela v Nemčiji, v katerem je sodelovala Schindler.

      335    Drži, da je Schindler z vlogo z dne 25. novembra 2004 in njenim dopolnilom z dne 7. decembra 2004 Komisiji predložila informacije,
         s katerimi ta še ni bila seznanjena. Gre zlasti za datume nekaterih sestankov udeležencev v kartelu, ki so potekali med 29. aprilom 1994
         in 6. decembrom 2000. Vendar je lahko Komisija – ob upoštevanju ugotovitev iz točke 334 zgoraj – upravičeno menila, da so
         bili to dokazi, ki so pomenili znatno dodano vrednost v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, na podlagi
         katerih je bilo tožečim strankam priznano znižanje globe, ni pa jim bilo mogoče priznati popolne imunitete pred globo na podlagi
         člena 8(b) ali popolne odprave globe na podlagi odstavka 23(b), zadnji pododstavek, zadevnega obvestila. Zadevni dokazi namreč
         niso bili odločilni pri dokazovanju delovanja kartela v Nemčiji v celotnem obdobju, v katerem je v njem sodelovala Schindler,
         ampak so le okrepili možnost Komisije, da dokaže kršitev, ker so podprli dokaze, ki jih je že imela.

      336    Dalje, ker je bila Schindler tretje podjetje, ki je vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, je
         bila njena globa znižana na podlagi odstavka 23(b), prvi pododstavek, tretja alinea, tega obvestila. Ker so bili torej Komisiji
         predloženi dokazi z znatno dodano vrednostjo šele osem mesecev po prvih dveh vlogah na podlagi zadevnega obvestila in ker
         se ne izpodbija, da Schindler ni predložila listinskih dokazov iz obdobja nastanka dejstev, Komisija z odločitvijo, da se
         globa, naložena tej skupini, zniža za 15 %, ni očitno prekoračila svojega polja prostega preudarka.

      337    Nazadnje, v zvezi z očitkom glede kršitve člena 253 ES je treba ugotoviti, da je Komisija v točki 803 obrazložitve izpodbijane
         odločbe jasno in nedvoumno navedla, zakaj je menila, da Schindler ob upoštevanju dokazov, ki jih je predložila v vlogi na
         podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ni bilo mogoče priznati imunitete pred globo. Komisija se je v zvezi s
         tem sklicevala na dejstvo, da je „imela v času vložitve stališč Schindler že več dokazov, ki so ji omogočali ugotovitev kršitve
         člena 81 [ES]“ (točka 803 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ti razlogi se lahko v zadevnem okviru nanašajo le na več dokazov
         iz vlog Kone in Otis, katerih dodana vrednost je bila opredeljena v točkah 792 in 799 obrazložitve izpodbijane odločbe. Torej
         so se lahko zainteresirani subjekti ob upoštevanju zgoraj navedenega seznanili z utemeljitvami za to, da je Komisija Schindler
         zavrnila priznanje imunitete pred globami za sodelovanje pri dokazovanju kršitve v Nemčiji, Splošnemu sodišču pa je bil omogočen
         nadzor nad zakonitostjo. Zato je treba očitek v zvezi s kršitvijo člena 253 ES zavrniti.

      338    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba vse očitke Schindler v zvezi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
         kar zadeva njegovo sodelovanje pri dokazovanju omejevalnega sporazuma v Nemčiji, zavrniti.

       Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v Luksemburgu
      339    Schindler je bila četrto podjetje, ki je vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 v zvezi s sodelovanjem
         v kartelu v Luksemburgu (točka 830 obrazložitve izpodbijane odločbe), zato ji v zvezi s to kršitvijo ni bilo priznano znižanje
         globe na podlagi zadevnega obvestila (točka 834 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je ta vidik pojasnila v točkah
         od 831 do 833 obrazložitve izpodbijane odločbe:

      „(831)      Vloga Schindler [na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002] je večinoma sestavljena iz pisne izjave podjetja in
         internih dokumentov iz leta 2002, ki so bili na podlagi trditev Schindler izdelani v okviru običajne dejavnosti podjetja.
         Komisija ni z vlogo […]Schindler pridobila nobenega novega elementa z veliko dodano vrednostjo. Nove informacije se namreč
         nanašajo na opise zadevnega sektorja v času kršitve in druge manj pomembne podrobnosti. Če izvzamemo te informacije, vloga
         […] Schindler večinoma potrjuje informacije, s katerimi je bila Komisija že seznanjena.

      (832)      Schindler poleg tega navaja, da so bili sporazumi v zvezi z novimi projekti montaže, posodabljanja, popravila in vzdrževanja
         dvigal in tekočih stopnic sklenjeni že leta 1993 ter da je leta 1994 izstopila iz kartela, v katerega je znova vstopila šele
         leta 1999. Komisija ni našla nobenega indica, ki bi potrjeval to izjavo. V zvezi s temeljnim vprašanjem, ki bi lahko imelo
         resne pravne posledice za preostale udeleženke, se ne more opreti le na enostransko in nedokazano izjavo ene od strani.

      (833)      Komisija na podlagi tega meni, da stališča Schindler ne vsebujejo nobenega novega elementa z znatno dodano vrednostjo, temveč
         večinoma le podpirajo dejstva, s katerimi je bila že seznanjena. Informacije, ki jih je predložila Schindler, v primerjavi
         z dokazi, ki jih je Komisija že imela, ko je […] [Schindler] vložila vlogo, niso bistveno okrepile možnosti Komisije, da dokaže
         zadevna dejstva. Zato pogoji iz [odstavka] 21 obvestila o ugodni obravnavi [iz leta 2002] niso izpolnjeni. Schindler ni po
         vložitvi vloge […] zagotovila nobene dodatne pomoči, temveč je le predložila informacije na zahtevo Komisije.“

      340    Tožeče stranke trdijo, da bi bilo treba Schindler na podlagi odstavkov 21 in 23 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
         priznati od 20- do 30‑odstotno znižanje globe. Schindler naj bi namreč predložila dokaze z znatno dodano vrednostjo v zvezi
         s sporazumi na področju dejavnosti vzdrževanja. Komisija naj brez vloge Schindler z dne 4. novembra 2004 ne bi mogla dokazati
         veljave sporazumov na zadevnem področju, saj naj bi vlogi Kone in ThyssenKrupp v zvezi s tem vsebovali le zelo malo informacij.
         Poleg tega naj Otis ne bi izrecno priznala svojega sodelovanja pri sporazumih na tem področju.

      341    Pomen vloge, ki jo je vložila Schindler na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, za izvajanje dokazov naj bi
         bilo mogoče razbrati tudi iz tega, kako pogosto se je Komisija sklicevala nanjo v izpodbijani odločbi v primerjavi s sklicevanjem
         na vlogi Kone in ThyssenKrupp. Komisija naj bi zavrnila trditve Schindler v točki 831 obrazložitve izpodbijane odločbe, vendar
         naj ne bi odgovorila na njene trditve iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, zato naj obrazložitev ne bi
         bila zadostna v smislu člena 253 ES.

      342    Torej je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 300 zgoraj, preučiti, ali je Komisija z ugotovitvijo, da dokazi,
         ki jih je predložila Schindler, ne pomenijo znatne dodane vrednosti v primerjavi z dokazi, ki jih je že imela, ko je zadevno
         podjetje vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, očitno prekoračila svoje polje prostega preudarka.

      343    V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da tožeče stranke, ki ne nasprotujejo temu, da je bila Kone priznana imuniteta pred
         globami na podlagi odstavka 8(b) obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ne izpodbijajo informacij, ki jih je predložila
         Kone in so Komisiji že omogočile ugotovitev kršitve v Luksemburgu (točka 816 obrazložitve izpodbijane odločbe). Torej je Komisija
         takrat, ko je Schindler vložila vlogo na podlagi zadevnega obvestila, že imela dovolj dokazov za ugotovitev kršitve v Luksemburgu.
         Poleg tega je Komisija pred vložitvijo vloge Schindler marca 2004 prejela že tudi vlogo Otis na podlagi zadevnega obvestila,
         zaradi katere je slednji priznala 40‑odstotno znižanje globe (točki 118 in 823 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      344    Drugič, kar zadeva vprašanje, ali dokazi, ki jih je predložila Schindler, pomenijo znatno dodano vrednost na podlagi odstavkov 21
         in 22 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ker naj bi se z njimi zelo okrepila možnost Komisije, da dokaže kršitev v
         Luksemburgu, je treba ugotoviti, da dokazi, ki po mnenju tožečih strank pomenijo znatno dodano vrednost, zadevajo le enega
         od dveh sklopov kršitve, ugotovljene v členu 1(3) izpodbijane odločbe, to je razdelitev trgov v zvezi s pogodbami o vzdrževanju
         in posodabljanju (glej tudi točki 293 in 830 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      345    Vendar iz vloge Kone z dne 5. februarja 2004, kot je bila dopolnjena z informacijami z dne 19. februarja 2004, izhaja, da
         je ta že vsebovala jasen opis sklopa kartela, na katerega se je pozneje nanašalo sodelovanje Schindler.

      346    Tretjič, tožeče stranke se ne morejo sklicevati na to, kolikokrat se je Komisija v izpodbijani odločbi sklicevala na njihovo
         vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Dejstvo, da je Komisija v izpodbijani odločbi uporabila vse dokaze,
         ki jih je imela – torej tudi informacije, ki jih je predložila Schindler v vlogi z dne 4. novembra 2004 –, ne dokazuje, da
         so te informacije pomenile znatno dodano vrednost v primerjavi z dokazi, ki jih je Komisija na ta datum že imela.

      347    Iz vsega navedenega izhaja, da Komisija ni očitno prekoračila svojega polja prostega preudarka, ker je menila, da dokazi,
         ki jih je predložila Schindler, ne pomenijo znatne dodane vrednosti v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.

      348    Kar zadeva očitek v zvezi s kršitvijo člena 253 ES, je treba ugotoviti, da Komisija ni dolžna zavzeti stališča do vseh trditev,
         ki so jih pred njo navajale zainteresirane strani, temveč zanjo zadošča, da navede dejstva in pravne ugotovitve, ki so pomembne
         za odločbo (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v zadevi Corsica Ferries France proti Komisiji, T‑349/03, ZOdl.,
         str. II‑2197, točka 64 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Komisija v točkah od 831 do 833
         obrazložitve izpodbijane odločbe dovolj obrazložila, zakaj je menila, da dokazi, ki jih je predložila Schindler v vlogi z
         dne 4. novembra 2004, ne pomenijo znatne dodane vrednosti v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
         Zainteresirane strani so se lahko ob upoštevanju zadevnih navedb seznanile z utemeljitvami, zakaj je Komisija Schindler zavrnila
         znižanje globe za sodelovanje pri dokazovanju kršitve v Luksemburgu, Splošnemu sodišču pa je bil omogočen nadzor nad zakonitostjo.
         Zato je treba očitek v zvezi s kršitvijo člena 253 ES zavrniti.

      349    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba vse očitke Schindler v zvezi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
         kar zadeva njegovo sodelovanje pri dokazovanju kršitve v Luksemburgu, zavrniti.

       Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in smernic iz leta 1998 zaradi nezadostnega znižanja
            glob na podlagi neizpodbijanja dejstev
      350    Komisija je v točki 614 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah napovedala, da bo „priznala znižanje [globe] za sodelovanje
         zunaj obvestila o ugodni obravnavi [iz leta 2002], zlasti če podjetje ni izpodbijalo dejstev ali ji je zagotovilo dodatno
         pomoč, zaradi katere je bilo mogoče razjasniti ali dopolniti dejstva, ki jih je ugotovila Komisija“.

      351    Komisija je v točki 758 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, da se je „[v] obsegu, v katerem bi na podlagi točke 614
         obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah nastala pričakovanja v obravnavanem primeru, […] odločila to točko razlagati v korist
         podjetij, ki so na podlagi tega obvestila pripomogla k dokazovanju dejanskega stanja kršitve iz [izpodbijane] odločbe tako,
         da niso izpodbijala dejstev ali so predložila druge dodatne informacije ali pojasnila“.

      352    Tako je Komisija vsem udeležencem v štirih kršitvah – razen, na eni strani, podjetjem, ki jim je priznala imuniteto pred globami
         (točke 762, 817 in 839 obrazložitve izpodbijane odločbe), in, na drugi strani, Kone v okviru omejevalnega sporazuma na Nizozemskem
         (točka 851 obrazložitve izpodbijane odločbe) – priznala 1‑odstotno znižanje globe za sodelovanje zunaj obvestila o ugodni
         obravnavi iz leta 2002, ker niso izpodbijala dejstev, navedenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah (točke 768, 774,
         777, 794, 801, 806, 813, 824, 829, 835, 845, 854, 855 in 856 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      353    Tožeče stranke menijo, prvič, da lahko zahtevajo najmanj 10‑odstotno znižanje globe namesto 1‑odstotnega, ki jim je bilo priznano
         na podlagi sodelovanja zunaj obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, kar naj bi se skladalo s prakso odločanja Komisije
         v drugih zadevah. Drugič, Komisija naj kljub vlogi, ki so jo vložile v zvezi s tem, ne bi upoštevala dejstva, da je bilo sodelovanje
         tožečih strank z njo veliko obsežnejše od preprostega neizpodbijanja dejstev, zato naj bi bile upravičene do vsaj 10‑odstotnega
         znižanja globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 ali do znižanja na podlagi šeste alinee naslova 3 smernic
         iz leta 1998.

      354    V uvodu je treba spomniti, da je znižanje globe zaradi sodelovanja med upravnim postopkom utemeljeno samo, če je ravnanje
         zadevnega podjetja Komisiji omogočilo ugotoviti kršitev z manj težavami in, odvisno od primera, jo odpraviti (sodba Splošnega
         sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi SCA Holding proti Komisiji, T‑327/94, Recueil, str. II‑1373, točka 156; zgoraj v točki 222
         navedena sodba Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji, točka 270, in zgoraj v točki 57 navedena sodba
         Groupe Danone proti Komisiji, točka 449).

      355    Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da je mogoče šteti, da je podjetje, ki izrecno izjavi, da ne izpodbija navedb v zvezi z
         dejstvi, s katerimi je Komisija utemeljila svoje očitke, pripomoglo k poenostavitvi naloge te institucije, da ugotovi in kaznuje
         kršitve pravil Unije o konkurenci (sodba Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Mo och Domsjö proti Komisiji, T‑352/94,
         Recueil, str. II‑1989, točka 395, in zgoraj v točki 354 navedena sodba SCA Holding proti Komisiji, točka 157).

      356    Drži, da v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 v nasprotju z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 1996 ni določeno
         nobeno znižanje globe za podjetja, ki ne izpodbijajo dejanskega stanja, na katero je Komisija oprla svoje obtožbe v obvestilu
         o ugotovitvah o možnih kršitvah. Vendar Komisija v točki 758 obrazložitve izpodbijane odločbe priznava, da so lahko podjetja
         na podlagi točke 614 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah legitimno pričakovala, da jim bo – če ne bodo izpodbijala dejstev
         – znižana globa zunaj obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. V isti točki obrazložitve izpodbijane odločbe je še navedla,
         da bo treba „[p]ri obsegu znižanja […] upoštevati, da lahko sodelovanje, ponujeno po izdaji obvestila o ugotovitvah o možnih
         kršitvah, ko Komisija že dokaže vse elemente kršitve ter je podjetje že seznanjeno z vsemi elementi preiskave in ima dostop
         do preiskovalnega spisa, kvečjemu obrobno pripomore k preiskavi Komisije“. Komisija je še pojasnila, da je „[n]a splošno […]
         priznanje dejstev v teh okoliščinah kvečjemu dokaz v podporo dejstvom, ki bi jih Komisija običajno obravnavala kot dovolj
         dokazana z drugimi dokazi, vključenimi v spis“.

      357    Na prvem mestu je treba zavrniti trditev tožečih strank, da je Komisija odstopila od svoje predhodne prakse, na podlagi katere
         naj bi bilo podjetju, ki ne izpodbija resničnosti dejstev, očitanih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, na podlagi
         obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996 priznano 10‑odstotno znižanje globe, ki bi mu bila sicer naložena.

      358    Čeprav je bilo v točki D(2), druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996 določeno, da je mogoče podjetju znesek
         globe, ki bi mu bila naložena, če ne bi sodelovalo, znižati za od 10 do 50 %, če je po prejemu obvestila o ugotovitvah o možnih
         kršitvah Komisijo obvestilo, da ne izpodbija dejanskega stanja, na katero je Komisija opirala svoje obtožbe, v obvestilu o
         ugodni obravnavi iz leta 2002 ni več določeno znižanje globe iz tega razloga. Že iz točk 142 in 143 zgoraj pa izhaja, da se
         za vloge tožečih strank uporablja le obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002, saj so bile zadevne vloge poleg tega izrecno
         predložene na podlagi tega obvestila.

      359    Vsekakor je treba še dodati – kot je bilo navedeno v točki 225 zgoraj –, da predhodna praksa odločanja Komisije ne more biti
         pravni okvir za globe na področju konkurence.

      360    Na drugem mestu, kar zadeva trditve tožečih strank, da je Schindler Komisiji v celotnem postopku zagotavljala informacije
         v zvezi s kršitvami, ki naj bi bile navedene v osrednjih odlomkih izpodbijane odločbe, zadostuje ugotovitev, da tožeče stranke
         ne trdijo, da bi tako sodelovanje preseglo sodelovanje, ki se zahteva v okviru uporabe obvestila o ugodni obravnavi iz leta
         2002, zato je treba ta očitek zavrniti. Enako velja za tožbeni razlog iz replike, v skladu s katerim naj bi bilo mogoče Schindler
         zaradi zadevnega sodelovanja priznati olajševalno okoliščino na podlagi smernic iz leta 1998.

      361    Iz navedenega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.

       Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003
      362    Tožeče stranke trdijo, da je z globami, naloženimi v členu 2 izpodbijane odločbe za posamezne kršitve, kršen člen 23(2) Uredbe
         št. 1/2003, ker naj bi se Komisija pri opredelitvi zgornje meje v višini 10 % prometa zadevnih podjetij oprla na promet matičnih
         družb zadevnih skupin družb, namesto da bi pri tem upoštevala promet hčerinskih družb, ki so neposredno sodelovale v kršitvah.

      363    Tožeče stranke trdijo, da matičnim družbam ni mogoče pripisati odgovornosti za kršitve, ki so jih storile njihove hčerinske
         družbe, zato bi bilo treba zgornjo mejo v višini 10 % iz člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 izračunati na podlagi prometa zadevnih
         hčerinskih družb.

      364    Ker tožeče stranke ne trdijo, da globe, naložene z izpodbijano odločbo, presegajo zgornjo mejo v višini 10 % prometa Schindler
         Holding v predhodnem poslovnem letu, je treba ugotoviti, da se ta očitek prepleta z očitki, preučenimi v točkah od 63 do 91
         zgoraj, v zvezi s tem, da je bila Schindler Holding pripisana odgovornost za ravnanje njenih hčerinskih družb. Iz ugotovitev,
         povezanih s tem, izhaja, da je Komisija Schindler Holding upravičeno pripisala odgovornost za ravnanje njenih hčerinskih družb,
         s katerimi tvori gospodarsko enoto. Torej je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

       Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti pri izračunu končnega zneska glob
      365    Tožeče stranke trdijo, da končni znesek naloženih glob ni sorazmeren, saj naj ne bi bil niti potreben niti primeren za to,
         da se doseže zastavljeni cilj, to je zatiranje nezakonitih ravnanj in preprečevanje njihove ponovitve. V obravnavanem primeru
         naj bi šlo za štiri ločene kršitve, ki so jih storile različne družbe, zato naložene globe ne bi smele preseči 10 % prometa
         posamezne družbe. Tožeče stranke še menijo, da če bi morala obveljati trditev Komisije, da globa ni nesorazmerna, če ne preseže
         zgornje meje v višini 10 % prometa zadevnega podjetja, bi bila uporaba načela sorazmernosti praktično izključena. V obravnavanem
         primeru naj bi bila Schindler Belgija in Schindler Luksemburg naložena globa v višini [zaupno] % povprečnega konsolidiranega prometa Schindler Belgija in Schindler Luksemburg [zaupno]. Schindler Nizozemska naj bi bila naložena globa v višini [zaupno].

      366    V zvezi s tem je treba v uvodu opozoriti, da načelo sorazmernosti zahteva, da ravnanje institucij Unije ne prestopi meje tistega,
         kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, ko
         je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, uporabiti tistega, ki je najmanj omejujoč, povzročene neugodnosti pa ne smejo
         biti čezmerne glede na zastavljene cilje (sodba Sodišča z dne 5. maja 1998 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, C‑180/96,
         Recueil, str. I-2265, točka 96, ter sodba Splošnega sodišča z dne 12. septembra 2007 v zadevi Prym in Prym Consumer proti
         Komisiji, T‑30/05, neobjavljena v ZOdl., točka 223).

      367    Iz tega izhaja, da globe ne smejo biti čezmerne z vidika zastavljenih ciljev – to je z vidika upoštevanja pravil o konkurenci
         – in da mora biti globa, ki je naložena podjetju zaradi kršitve predpisov na področju konkurence, sorazmerna s kršitvijo,
         ki se presodi celostno, zlasti ob upoštevanju njene teže (zgoraj v točki 366 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti Komisiji
         z dne 12. septembra 2007, točka 224). Poleg tega lahko Komisija pri določanju zneska glob utemeljeno upošteva potrebo po tem,
         da se z zadevnimi globami zagotovi dovolj odvračilen učinek (glej v tem smislu zgoraj v točki 54 navedeno sodbo Musique Diffusion
         française in drugi proti Komisiji, točka 108, in zgoraj v točki 125 navedeno sodbo Europa Carton proti Komisiji, točka 89).

      368    Treba je opozoriti, prvič, da so omejevalni sporazumi iz obravnavanega primera vključevali zlasti tajno dogovarjanje med konkurenti
         o delitvi trgov ali zamrznitvi tržnih deležev z delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic
         ter o nekonkuriranju pri vzdrževanju in posodabljanju dvigal in tekočih stopnic (razen v Nemčiji, kjer dejavnost vzdrževanja
         in posodabljanja ni bila vključena v razprave med članicami kartela). Take kršitve spadajo že po naravi med najhujše kršitve
         člena 81 ES (točka 658 obrazložitve izpodbijane odločbe).

      369    Drugič, Komisija lahko ob izračunu višine glob upošteva zlasti velikost in gospodarsko moč gospodarske enote, ki deluje kot
         podjetje v smislu člena 81 ES. Vendar v obravnavanem primeru v nasprotju s trditvami tožečih strank upoštevno podjetje niso
         posamezne hčerinske družbe, ki so sodelovale pri kršitvah, ugotovljenih v členu 1(1), (3) in (4) izpodbijane odločbe. Nasprotno,
         iz zgornje analize izhaja, da so kršitve, ki se očitajo Schindler, storile Schindler Holding in njene hčerinske družbe. V
         takih okoliščinah je treba trditve tožečih strank, ki so se omejile le na dokazovanje nesorazmerja med višino glob, ki jih
         je naložila Komisija, in prometom, ki so ga ustvarile zadevne hčerinske družbe brez matične družbe, zavrniti.

      370    Tretjič, kar zadeva sorazmernost med globami ter velikostjo in gospodarsko močjo zadevnih gospodarskih enot, je treba opozoriti,
         da iz zgoraj navedenega izhaja, da zadevne globe ne presegajo zgornje meje v višini 10 %, ki je določena v členu 23(2) Uredbe
         št. 1/2003 in katere namen je preprečiti, da bi bile globe nesorazmerne glede na velikost podjetja (glej v tem smislu zgoraj
         v točki 54 navedeno sodbo Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 119, ter zgoraj v točki 366 navedeno
         sodbo Prym in Prym Consumer proti Komisiji z dne 12. septembra 2007, točka 229). V zvezi s tem iz spisa še izhaja, da skupni
         znesek glob, ki so bile Schindler naložene z izpodbijano odločbo, zajema približno 2 % konsolidiranega prometa Schindler Holding
         v poslovnem letu pred sprejetjem zadevne odločbe, česar ni mogoče šteti za nesorazmerno glede na velikost tega podjetja.

      371    Ob upoštevanju navedenega je treba tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti pri izračunu končnega zneska glob
         zavrniti.

      372    Iz navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      373    V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Poleg tega na podlagi
         člena 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika nosijo institucije, ki so se kot intervenientke udeležile postopka, svoje stroške.
         Nazadnje v skladu s členom 87(6) Poslovnika Splošno sodišče odloči o stroških po svoji presoji, če se postopek ustavi.

      374    Treba je ugotoviti, da so postali deli te tožbe, ki se nanašajo na Schindler Management, s spremembo, ki jo je v izpodbijano
         odločbo vnesla Komisija, brezpredmetni. Ker so se vse tožeče stranke brez razlikovanj sklicevale na vse tožbene razloge in
         ker Schindler Holding, Schindler Belgija, Schindler Nemčija, Schindler Luksemburg in Schindler Nizozemska s predlogi niso
         uspele, jim je treba naložiti plačilo stroškov Komisije. Svet nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
      razsodilo:
      1.      Postopek se v delu, v katerem se nanaša na Schindler Management AG, ustavi.
      2.      V preostalem se tožba zavrne.
      3.      Schindler Holding Ltd, Schindler SA, Schindler Deutschland Holding GmbH, Schindler Sàrl in Schindler Liften BV se naloži plačilo
            stroškov.
      4.      Schindler Management nosi svoje stroške.
      5.      Svet Evropske unije nosi svoje stroške.

               Martins Ribeiro

               Wahl

               Dittrich

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 2011.
      Podpisi
      Kazalo
      Upravni postopekII – 3
      1.  Preiskava KomisijeII – 3
      BelgijaII – 3
      NemčijaII – 4
      LuksemburgII – 4
      NizozemskaII – 5
      2.  Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvahII – 5
      3.  Izpodbijana odločbaII – 5
      Postopek in predlogi strankII – 11
      Predlog za ustavitev postopka v zvezi s Schindler ManagementII – 12
      Vsebinska preučitevII – 13
      1.  Uvodne ugotovitveII – 13
      2.  Predlog za razglasitev ničnosti celotne izpodbijane odločbeII – 14
      Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 6(1) EKČPII – 14
      Tožbeni razlog nezakonitosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem je naslovljena na Schindler Holding, zaradi neustrezne
         vročitveII – 17

      Tožbeni razlog nezakonitosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem je določena solidarna odgovornost Schindler HoldingII – 17
      3.  Predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbeII – 23
      Ugovor nezakonitosti v zvezi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, ki se nanaša na kršitev načela zakonitosti kazniII – 23
      Ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998: kršitev načela prepovedi retroaktivnostiII – 28
      Ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998: nepristojnost Komisije ter, podredno, nepreglednost in nepredvidljivost
         teh smernicII – 31

      Ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002: kršitev načela prepovedi retroaktivnosti in načela
         varstva zaupanja v pravoII – 32

      Ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002: kršitev splošnih pravnih načel (načela nemo tenetur,
         načela in dubio pro reo in načela sorazmernosti) in zloraba pooblastila za odločanje po prostem preudarkuII – 34

      Prvi očitek: kršitev načela nemo teneturII – 34
      Drugi očitek: kršitev načela in dubio pro reoII – 36
      Tretji očitek: kršitev načela sorazmernostiII – 37
      Četrti očitek: zloraba pooblastila za odločanje po prostem preudarkuII – 38
      Tožbeni razlog v zvezi s konfiskacijsko naravo izpodbijane odločbe, kar naj bi bilo v nasprotju z mednarodnim pravomII – 39
      DopustnostII – 39
      Vsebinska preučitevII – 40
      Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo smernic iz leta 1998 in z obveznostjo obrazložitve pri določanju izhodiščnega zneska globII – 42
      Uvodne ugotovitveII – 42
      Izpodbijana odločbaII – 44
      Opredelitev kršitev za „zelo resne“II – 45
      Domnevno nezakoniti izhodiščni zneski globII – 50
      –  Domnevna neobrazložitevII – 52
      –  Splošni izhodiščni zneski globII – 52
      –  Posebni izhodiščni zneski globII – 54
      Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo smernic iz leta 1998, načela sorazmernosti kazni s krivdo, načela sorazmernosti in obveznosti
         obrazložitve pri upoštevanju olajševalnih okoliščinII – 57

      Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, načela enakega obravnavanja in obveznosti obrazložitve
         pri priznanju znižanja globeII – 60

      Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002II – 60
      Polje prostega preudarka Komisije in nadzor, ki ga izvajajo sodišča UnijeII – 62
      Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v BelgijiII – 63
      Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v NemčijiII – 66
      Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v LuksemburguII – 70
      Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in smernic iz leta 1998 zaradi nezadostnega znižanja
         glob na podlagi neizpodbijanja dejstevII – 72

      Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003II – 74
      Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti pri izračunu končnega zneska globII – 75
      StroškiII – 76
      * Jezik postopka: nemščina.

      1 –	Prikriti zaupni podatki.