title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 21. februarja 2006.#BUPA Hospitals Ltd in Goldsborough Developments Ltd proti Commissioners of Customs & Excise.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Združeno kraljestvo.#Šesta direktiva o DDV - Člen 10(2) - Obveznost obračuna DDV - Izvršitev plačila - Predčasna plačila za prihodnje dobave farmacevtskih izdelkov in protez.#Zadeva C-419/02.

text:
      Zadeva C-419/02
      BUPA Hospitals Ltd
      in
      Goldsborough Developments Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 10(2) – Obveznost obračuna DDV – Plačilo – Predčasna plačila za prihodnje dobave farmacevtskih izdelkov in protez“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Obdavčljivi dogodek in
            obveznost obračuna davka
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 10(2), drugi pododstavek)
      Člen 10(2), drugi pododstavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila
         spremenjena z Direktivo 95/7, kot odstopanje od pravila iz prvega pododstavka navedenega odstavka določa, da nastane obveznost
         obračuna davka, kadar se plačilo izvrši, preden je blago dobavljeno ali storitev opravljena, ob prejemu plačila in od prejetega
         zneska. Predčasna plačila v obliki pavšalnih vsot, plačana za blago, določeno na splošno na seznamu, ki se lahko spremeni
         vsak trenutek s sporazumom med kupcem in prodajalcem in s katerega lahko kupec morda izbere izdelke na podlagi sporazuma,
         ki se mu lahko v vsakem trenutku enostransko odpove in tako dobi nazaj celotno neuporabljeno predplačilo, ne sodijo na področje
         uporabe te določbe.

      Da bi pri izplačilu predplačila, ne da bi bila dobava blaga ali storitev že opravljena, nastala obveznost obračuna davka,
         morajo biti namreč vse upoštevne informacije, ki se nanašajo na obdavčljivi dogodek, in sicer prihodnje dobave ali prihodnje
         storitve, že znane, pri čemer morajo ob izplačilu predplačila zlasti biti blago in storitve natančno določeni.

      (Glej točke 45, 48 in 51 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 21. februarja 2006(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 10(2) – Obveznost obračuna DDV – Plačilo – Predčasna plačila za prihodnje dobave farmacevtskih izdelkov in protez“
      V zadevi C-419/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Chancery Division (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 8. novembra 2002, ki je na Sodišče prispela 20. novembra
         2002, v postopku:

      BUPA Hospitals Ltd,

      Goldsborough Developments Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, predsedniki senatov,
         S. von Bahr (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász
         in G. Arestis, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. novembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za BUPA Hospitals Ltd in Goldsborough Developments Ltd R. Venables, QC, skupaj s T. Lyonsom, barrister, po pooblastilu D. Garcie,
         solicitor,

      –        za vlado Združenega kraljestva R. Caudwell, zastopnica, skupaj s C. Vajdo, QC,
      –        za Irsko D. J. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. M. Collinsom, SC,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. aprila 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1), člena 10(2) in
         člena 17 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih –
         Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta
         95/7/ES z dne 10. aprila 1995 (UL L 102, str. 18, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med BUPA Hospitals Ltd (v nadaljevanju: BUPA Hospitals) in Goldsborough Developments
         Ltd (v nadaljevanju: Goldsborough Developments), družbama skupine BUPA, in Commissioners of Customs & Excise (v nadaljevanju:
         Commissioners), ker so ti zavrnili pravico do odbitka družbama BUPA Hospitals in Goldsborough Developments v višini 17,5 milijona
         GBP (približno 26,2 milijona eurov) na podlagi vstopnega davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), plačanega na izvršitev
         plačila za prihodnje dobave, ki naj bi jih opravili dve drugi družbi skupine BUPA.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 2, točka 1, Šeste direktive določa, da je predmet DDV dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot
         tak, opravi na ozemlju države za plačilo.

      4        Na podlagi člena 4(1) te direktive se kot davčni zavezanec šteje vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli
         gospodarsko dejavnost iz odstavka 2 tega člena. Pojem „gospodarska dejavnost“ je v navedenem odstavku 2 opredeljen kot obsegajoč
         vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, zlasti transakcije, ki pomenijo izkoriščanje premoženja
         v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

      5        Člen 4(4), drugi pododstavek, Šeste direktive določa:

      „S pogojem posvetovanj iz člena 29 lahko vsaka država članica obravnava kot enega davčnega zavezanca osebe s sedežem na ozemlju
         države, ki so kljub temu, da so pravno neodvisne, med seboj finančno, gospodarsko in organizacijsko tesno povezane.“

      6        V skladu s členom 5(1) te direktive „[p]omeni ‚dobava blaga‘ prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik“.

      7        Člen 10(1) in (2) Šeste direktive določa:

      „1.      (a)   ‚Obdavčljivi dogodek‘ je dogodek, s katerim so izpolnjeni pravni pogoji, potrebni za nastanek obveznosti obračuna davka.
      (b)      ‚Obveznost obračuna‘ davka nastane v trenutku, ko ima davčni organ po zakonu pravico zahtevati davek od osebe, ki ga je dolžna
         plačati, četudi se plačilo odloži.

      2.      Obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna davka nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene. Dobave blaga,
         razen dobav iz člena 5(4)(b), in opravljanje storitev, pri katerih se izdajajo zaporedni obračuni ali se izvršijo zaporedna
         plačila, se štejejo za zaključene v trenutku, ko poteče obdobje, na katerega se taki obračuni ali plačila nanašajo.

      Če je plačilo izvršeno pred opravljeno dobavo blaga ali preden so storitve opravljene, nastane obveznost obračuna davka ob
         prejemu plačila in od prejetega zneska.

      Z odstopanjem od zgornjih določb lahko države članice določijo, da obveznost obračuna davka za določene transakcije ali za
         določene kategorije davčnih zavezancev nastane:

      –        najkasneje ob izdaji računa ali dokumenta, ki se priznava kot račun, ali
      –        najkasneje ob prejemu plačila ali
      –        če račun ali dokument, ki se priznava kot račun, ni izdan ali je izdan kasneje, v določenem obdobju od datuma obdavčljivega
         dogodka.“

      8        Člen 13(A)(1) od (b) do (e) te direktive določa, da države članice oprostijo določene dejavnosti iz sektorja zdravniških storitev.

      9        Člen 17(1) te direktive določa, da „[p]ravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka“.

      10      Odstavek 2(a) istega člena določa:

      „2. Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti
         davek, ki ga je dolžan plačati:

      (a)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih
         bo dobavil drug davčni zavezanec.“

      11      V smislu člena 28(2)(a), prvi pododstavek, Šeste direktive se v prehodnem obdobju, določenem v členu 28l, „še naprej […] lahko
         uporabljajo oprostitve z vračilom davka, plačanega v predhodni fazi, in nižje stopnje, ki so nižje od najnižjih stopenj, določenih
         v členu 12(3), ki so veljale 1. januarja 1991 in so v skladu s pravom Skupnosti ter izpolnjujejo pogoje iz zadnje alinee člena
         17 Druge direktive Sveta z dne 11. aprila 1967.“

       Nacionalna ureditev
      12      Člen 6(4) zakona 1994 o DDV (Value Added Tax Act 1994) določa:

      „Če oseba, ki izvrši dobavo, pred datumom, določenim na podlagi zgornjih odstavkov 2 in 3, izstavi račun z DDV za navedeno
         dobavo ali če pred datumom, določenim na podlagi zgornjih odstavkov 2(a) ali (b) ali 3, prejme plačilo za to dobavo, se šteje
         – do obsega, ki ga račun ali plačilo zajema –, da je bila opravljena, ko je bil račun izdan ali plačilo prejeto.“

      13      V skladu s členom 30(1) tega zakona, v različici, ki je veljala pred 1. januarjem 1998:

      „Kadar davčni zavezanec dobavi blago ali storitve in je stopnja DDV za to dobavo nič, potem velja, ne glede na to, ali je
         ta dobava predmet DDV na podlagi drugih določb, da:

      ta dobava ne sme biti predmet DDV; ampak
      se mora obravnavati kot obdavčljiva dobava v vseh drugih pogledih;
      in bi morala biti stopnja DDV, za katerega se šteje, da je bil obračunan za to dobavo, torej nič“.
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      Iz predložitvene odločbe izhaja, da sta BUPA Hospitals in BUPA Gatwick Park Hospital Ltd (v nadaljevanju: BUPA Gatwick Park)
         del skupine BUPA in za namene člena 4(4), drugi pododstavek, Šeste direktive del skupine DDV BUPA.

      15      Več let, do vključno leta 1997, je BUPA Hospitals med drugim upravljala veliko zasebnih bolnišnic. V skladu z odločbo Court
         of Appeal v okviru spora med BUPA Hospitals in Commissioners, ki se je začel leta 1993, so bile dobave zdravil in protez bolnikom
         v njenih bolnišnicah, ki jih je opravljala BUPA Hospitals, obdavčene z DDV po stopnji nič, kar je omogočilo BUPA Hospitals,
         da je dobila nazaj vstopni DDV, plačan za nakup teh izdelkov, ki jih je prejela od svojih dobaviteljev.

      16      Ker je House of Lords 24. julija 1997 zavrnila pritožbo Commissioners, je vlada Združenega kraljestva 13. avgusta 1997 najavila
         svoj namen, da bo hitro sprejela zakonodajo, da bi odstranila učinke odločbe Court of Appeal.

      17      Predložitveno sodišče poudarja, da se je zaradi najave te prihajajoče zakonodaje skupina BUPA odločila, da se zateče k dogovorom
         o predčasnem plačilu. Ideja je bila, da trgovec, katerega dobave so obdavčene po stopnji nič in ki torej lahko zahteva nazaj
         vstopni davek, plačan na dobave zdravil in protez, ker so ali bodo predmet obdavčljivih dobav, sklene kupne pogodbe za blago
         in storitve ob pričakovanju zakonodajne spremembe. Trgovec nato zahteva oprostitev plačanega vstopnega DDV za obdobje, ko
         je bilo plačilo prejeto ali ko je bil izdan račun, čeprav bi bila dobava lahko opravljena v prihodnjem obračunskem obdobju.

      18      Za namene teh dogovorov je bilo odločeno, da se kot dobavitelja uporabi družbo skupine BUPA, da bi obdržala predčasno plačilo
         znotraj skupine. Družba, ki je bila izbrana, je bila BUPA Medical Supplies Ltd (v tistem trenutku še imenovana Goldsborough
         Retirement Property Services Ltd, v nadaljevanju: BUPA Medical), družbo skupine Goldsborough, ki jo je v začetku avgusta 1997
         kupila skupina BUPA in je pozneje ostala samo družba na papirju. Ta družba, čeprav je bila del družbe BUPA, ni pripadala isti
         skupini DDV kot BUPA Hospitals.

      19      Odločba predložitvenega sodišča navaja, da je bilo z namenom izogniti se tveganju, da bi Commissioners našli razlog, na podlagi
         katerega bi lahko odlašali z vračilom DDV, odločeno, da druga družba skupine Goldsborough, namreč Goldsborough Developments,
         družba, ki upravlja štiri zasebne bolnišnice in je prav tako del druge skupine DDV kot BUPA Hospitals, sklene dogovor o predčasnem
         plačilu za enak znesek in med istim obračunskim obdobjem kot zadnjeomenjena z dobaviteljem, ki pripada skupini DDV BUPA. Družba
         BUPA Gatwick Park, ki je bila takrat druga družba na papirju, je bila izbrana kot drugi dobavitelj v okviru dogovorov o predčasnem
         plačilu.

      20      5. septembra 1997 so bila srečanja upravnih odborov štirih zadevnih družb. Upravna odbora BUPA Hospitals in BUPA Medical sta
         se odločila, da skleneta dve pogodbi o nakupih oziroma dobavah zdravil oziroma protez.

      21      Na srečanju upravnega odbora BUPA Hospitals je bilo odločeno, da se izvrši predčasno plačilo v višini 60 milijonov GBP plus
         DDV za nakup zdravil in 40 milijonov GBP plus DDV za nakup protez od družbe BUPA Medical.

      22      Istega dne je bila sprejeta posebna odločitev, s katero je bilo odločeno, da se spremeni ime Goldsborough Retirement Property
         Services Ltd v BUPA Medical in da se spremeni njena dejavnost, tako da se je vključila dejavnost trgovine s farmacevtskimi
         izdelki in protezami.

      23      Prav tako 5. septembra 1997 je BUPA Medical družbi BUPA Hospitals izstavila račune za dobavo zdravil v višini 60 milijonov
         GBP plus 10,5 milijona GBP na podlagi DDV in za dobavo protez v znesku 40 milijonov GBP plus 7 milijonov GBP na podlagi DDV.

      24      Istega dne sta upravna odbora Goldsborough Developments in BUPA Gatwick Park odločila, da skleneta dve pogodbi v zvezi z nakupi
         oziroma dobavami zdravil oziroma protez.

      25      Upravni odbor Goldsborough Developments je odločil, da družbi BUPA Gatwick Park takoj plača 50 milijonov GBP plus DDV za nakup
         zdravil in 50 milijonov GBP plus DDV za nakup protez.

      26      Istega dne je BUPA Gatwick Park izstavila računa Goldsborough Developments za dobavo zdravil v znesku 50 milijonov GBP plus
         8,75 milijona GBP na podlagi DDV in za dobavo protez v znesku 50 milijonov GBP plus 8,75 milijona GBP na podlagi DDV.

      27      Iz predložitvene odločbe izhaja, da so si bile pogodbe, na podlagi katerih so bila izvršena predčasna plačila, podobne. Te
         pogodbe so natančno določale, da:

      –        mora kupec plačati pogodbeno ceno prodajalcu na dan sklenitve pogodbe,
      –        so izdelki, ki jih pogodba zajema, opisani v prilogi, ki jo stranke lahko spremenijo sporazumno,
      –        prodajalec dobavi navedene izdelke ali en del izdelkov v skladu z naknadnimi navodili kupca, dokler vrednost celotne dobave
         ni enaka pogodbeni ceni,

      –        lahko vsaka stranka odpove pogodbo z odpovednim rokom sedmih dni in
      –        lahko kupec v tem primeru zahteva nazaj pogodbeni znesek, zmanjšan za vrednost tistega, kar je bilo že dobavljeno na dan odpovedi
         pogodbe.

      Po ugotovitvi predložitvenega sodišča je bila priloga enaka za vse pogodbe in je vsebovala raznovrsten seznam več sto zdravil,
         protez in drugih izdelkov. Predložitveno sodišče opaža, da je bilo očitno, da nobeden od direktorjev štirih družb ni bil pozoren
         na vsebino tega dokumenta.

      28      V skladu s predložitveno odločbo bi ti dogovori, če bi uspeli, omogočali skupini BUPA, da se izogne izgubi plačilne sposobnosti
         in da se v tem okviru izogne plačilu DDV Commissioners. Dejansko je skupina DDV BUPA lahko v obračunu DDV za obdobje, ki se
         je končalo novembra 1997, obračunala vstopni DDV v znesku 17,5 milijona GBP v zvezi z nakupi družbe BUPA Hospitals od BUPA
         Medical, ki mu je ustrezal izstopni DDV v višini 17,5 milijona GBP v zvezi s prodajami družbe BUPA Gatwick Park družbi Goldsborough
         Developments. Skupina Goldsborough, ločena od skupine DDV BUPA, je lahko postopala enako: njen obračun DDV je vključeval vstopni
         DDV v znesku 17,5 milijona GBP v zvezi z nakupi družbe Goldsborough Developments od BUPA Gatwick Park in izstopni DDV v višini
         17,5 milijona GBP v zvezi s prodajami družbe BUPA Medical družbi BUPA Hospitals.

      29      8. septembra 1997 je bilo Midland Bank naročeno, naj z računa druge družbe skupine BUPA, BUPA Investments Ltd (v nadaljevanju:
         BIL), prenese skupni znesek v višini 235,5 milijona GBP, in sicer na račun družbe BUPA Hospitals 118 milijonov GBP in na račun
         družbe Goldsborough Developments 117,5 milijona GBP. Mesečne obresti so se zaračunale vsak mesec po povprečni obrestni meri
         za depozite čez noč.

      30      Istega dne je bilo Midland Bank naročeno, naj prenese 117,5 milijona GBP, najprej od BUPA Hospitals na BUPA Medical, nato
         od Goldsborough Developments na BUPA Gatwick Park, potem pa ponovno nazaj na BIL. BUPA Medical in BUPA Gatwick Park sta pridobili
         obresti od zneskov njunih depozitov pri BIL.

      31      18. novembra 1997 je bila parlamentu predložena uredba o DDV za zdravila, farmacevtske izdelke in pripomočke za invalide (VAT
         (Drugs, Medicines and Aids for the Handicapped) Order (SI 1997/2744)). Veljati je začela 1. januarja 1998. Spremenila je Prilogo
         8, razred 12, k zakonu iz leta 1994 o DDV, tako da je s seznama izdelkov, obdavčljivih po stopnji nič, izključila dobave medicinskih
         izdelkov, ki jih opravijo zasebni dobavitelji v Združenem kraljestvu. Te dobave so postale oproščene dobave. Iz tega izhaja,
         da plačanega vstopnega davka za te izdelke načeloma ni mogoče več odbiti.

      32      Dogovori za izvajanje določb sporazumov o predčasnem plačilu, sklenjenih med BUPA Hospitals in BUPA Medical, so bili izvršeni
         septembra 1998. Predložitvena odločba navaja, da je bilo dovoljenje za prodajo medicinskih izdelkov na debelo podeljeno družbi
         BUPA Medical 19. avgusta 1998 in da so proti začetku decembra 1998 vse bolnišnice, ki jih je upravljala BUPA Hospitals, naročale
         pri BUPA Medical. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je BUPA Hospitals uporabila ta predčasna plačila na način, ki ji je
         omogočal, da je ohranila ničelno stopnjo šest do sedem let po septembru 1998.

      33      Pri sporazumih o predčasnem plačilu med Goldsborough Developments in BUPA Gatwick Park so bili dogovori o dobavah protez izvršeni
         sredi leta 2001, dogovori o zdravilih pa novembra 2001. Iz predložitvene odločbe izhaja, da se zdi, da so se resni problemi
         pojavili po nakupu skupine Goldsborough in treba jih je bilo rešiti pred izvedbo postopka naročanja. Zato je BUPA Gatwick
         Park dobila dovoljenje za prodajo zdravil šele 8. junija 2001.

      34      Predložitvena odločba navaja tudi, da je moral Goldsborough Developments zato, da je lahko sodeloval pri dogovorih o predhodnem
         nakupu, vzeti posojilo 117,5 milijona GBP pri BIL, kar znaša približno 7-krat njegov promet v letu 1997, kar je povzročilo
         povečanje njegove zadolženosti za približno 270 %. Commissioners so menili, da bi Goldsborough Developments potreboval od
         50 do 100 let, da bi v celoti uporabil svoje predplačilo.

      35      Commissioners so z odločbo z dne 14. septembra 2000 družbama BUPA Hospitals in Goldsborough Developments zavrnili pravico
         do odbitka plačanega vstopnega davka, ki ga je plačala vsaka izmed njiju na podlagi predčasnih plačil septembra 1997 na dobave,
         ki sta jih opravili BUPA Medical in BUPA Gatwick Park.

      36      VAT and Duties Tribunal, London, je 25. februarja 2002 zavrnilo tožbo, ki je bila vložena zoper odločbo Commissioners z obrazložitvijo,
         da BUPA Medical in BUPA Gatwick Park nista izvrševali gospodarske dejavnosti in nista opravljali dobav v smislu skupnega sistema
         DDV. Menilo je, da so bili vsi ukrepi, ki so bili sprejeti v okviru dogovorov o predhodnem nakupu septembra 1997, namenjeni
         izključno temu, da se izogne plačilu DDV. Vloga družb BUPA Medical in BUPA Gatwick Park v teh dogovorih je bila samo to, da
         omogočita izvršitev tega cilja.

      37      VAT and Duties Tribunal je kljub temu zavrnilo trditev Commissioners, v skladu s katero doktrina zlorabe pravic odvzame družbama
         BUPA Hospitals in Goldsborough Developments pravico do odbitka plačanega vstopnega DDV.

      38      BUPA Hospitals in Goldsborough Developments sta se pritožila na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division,
         in Commissioners so vložili nasprotno pritožbo.

      39      Ob upoštevanju tega, da tako odločba VAT and Duties Tribunal kot pritožba pred High Court sprožita nekatera vprašanja glede
         prava Skupnosti, je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Kako je treba razlagati izraz ‚gospodarska dejavnost‘ v členu 4(1) in (2) [Šeste direktive] ob upoštevanju zadevnih okoliščin,
         zadevnih transakcij in položaja družb prodajalcev?

      2.      Kako je treba razlagati izraz ‚dobava blaga‘ v členu 5(1) [Šeste] direktive ob upoštevanju zadevnih okoliščin, zadevnih transakcij
         in položaja družb prodajalcev?

      3.      a)     Ali obstaja načelo zlorabe pravic in/ali zlorabe prava, ki bi lahko (neodvisno od razlage, ki je dana v [Šesti] direktivi)
         izključilo pravico do odbitka plačanega vstopnega davka?

               b)     Če to načelo obstaja, v kakšnih okoliščinah se ga lahko uporabi?
               c)     Ali bi se ga lahko uporabilo v okoliščinah, kot so te, ki jih je ugotovilo VAT and Duties Tribunal?
      4.      Ali je odgovor na zgornja vprašanja od 1 do 3 drugačen, če se plačilo v zvezi z zadevnimi transakcijami izvede v obdobju,
         v katerem bi bila vsaka nadaljnja dobava blaga oproščena dobava z vračilom DDV, plačanega v predhodni fazi, kot dovoljuje
         člen 28(2)(a) [Šeste] direktive?

      5.      Kako je treba razlagati [Šesto] direktivo glede na naslednja vprašanja? Ali je treba v okoliščinah, kot so te v tem primeru,
         in če gre za transakcije, kot so zadevne transakcije, dobave obravnavati,

      a)      kot da so jih opravili zunanji dobavitelji družbam kupcem, pri čemer dobave niso bile opravljene družbam prodajalkam ali da
         bi jih opravile družbe prodajalke

      ali
      b)      kot da so jih opravili zunanji dobavitelji družbam prodajalkam, pri čemer dobav niso opravile družbe prodajalke družbam kupcem?
      6.      Kako je treba razlagati člen 17 [Šeste] direktive in pravila, ki se nanašajo na odbitek, če vsaka družba prodajalka pri opravljanju
         gospodarske dejavnosti opravi dobave družbi kupcu in če

      a)      so družbe kupci sklenile z družbami prodajalkami sporazum o dobavi blaga;
      b)      je bil za to blago račun izdan in plačan pred dobavo;
      c)      je bil DDV obračunan na predčasno plačilo v skladu z drugim pododstavkom člena 10(2) [Šeste] direktive;
      d)      bi moralo blago služiti družbam kupcem za opravljanje dobav, ki bi morale biti oproščene dobave s pravico do vračila davka,
         plačanega v predhodni fazi, če so nastopile ob plačilu, ampak

      e)      ima vsaka družba kupec namen, da prevzame blago, določeno v sporazumih, samo če bi se med tem spremenil zakon, zaradi katerega
         bi družba kupec lahko uporabljala blago samo še za opravljanje oproščenih dobav brez pravice do vračila?

      [Glede točke (e) je treba pripomniti, da bi imele družbe kupci, če opisane zakonodajne spremembe ne bi bilo, pravico odpovedati
         pogodbe, ki so jih sklenile z družbami prodajalkami in zahtevati vračilo plačanih zneskov, saj pogodbe, sklenjene med družbami
         kupci in družbami prodajalkami v okviru zadevnih transakcij, vsebujejo klavzule, ki tako odpoved dovoljujejo.]

      7.      VAT and Duties Tribunal je ugotovilo (v točki 89 svoje odločbe), da ‚nihče od odločujočih [družb BUPA Medical in BUPA Gatwick
         Park] [...] ni imel nobenega drugega razloga ali dejanskega namena kot izpeljati do konca načrt davčnega izogibanja‘. Pritožbeni
         stranki sta v pritožbi pred High Court izpodbijali to ugotovitev dejstva. Ali bi bil odgovor na vprašanja od 1 do 6 drugačen
         in kako, če bi bila ta ugotovitev dejstva razveljavljena v pritožbenem postopku?“

       Uvodne ugotovitve
      40      Predložitveno sodišče s predhodnimi vprašanji v bistvu sprašuje, prvič, ali so transakcije, kot so te, sporne v postopku v
         glavni stvari, katerih cilj je pridobitev davčne ugodnosti, dobave blaga in gospodarska dejavnost v smislu člena 2, točka
         1, člena 4(1) in (2) ter člena 5(1) Šeste direktive in, drugič, ali bi bilo treba to direktivo razlagati tako, da davčni zavezanec
         nima pravice odbiti plačanega vstopnega DDV, kadar so transakcije, na katerih temelji ta pravica, zloraba.

      41      Vendar iz predhodne odločbe in predvsem iz dejanskih okoliščin, opisanih v četrtem in šestem vprašanju za predhodno odločanje,
         izhaja, da je temelj dogovorov, ki ga je postavila skupina BUPA, obračunavanje DDV na predčasna plačila v skladu s členom
         10(2), drugi pododstavek, Šeste direktive.

      42      Sodišče pa lahko upošteva pravila prava Skupnosti, na katera se nacionalno sodišče v svojih vprašanjih za predhodno odločanje
         ni sklicevalo, da bi sodišču, ki je izdalo predložitveno odločbo, posredovalo uporaben odgovor (glej v tem smislu zlasti sodbo
         z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Wolff & Müller, C-60/03, ZOdl., str. I-9553, točka 24, in z dne 7. julija 2005 v zadevi Weide,
         C-153/03, ZOdl.,str. I-6017, točka 25).

      43      Zato je treba v okviru četrtega in šestega vprašanja, ki ju je treba obravnavati skupaj in najprej, preučiti, ali predčasna
         plačila, kot so ta, sporna v postopku v glavni stvari, sodijo na področje uporabe člena 10(2), drugi pododstavek, Šeste direktive.

       Četrto in šesto vprašanje
      44      Najprej je treba opozoriti, da člen 10(2), prvi pododstavek, Šeste direktive določa, da obdavčljivi dogodek in s tem obveznost
         obračuna DDV nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene.

      45      Člen 10(2), drugi pododstavek, Šeste direktive, v skladu s katerim nastane obveznost obračuna davka, kadar se plačilo izvrši,
         preden je blago dobavljeno ali storitev opravljena, ob prejemu plačila in od prejetega zneska, pomeni izjemo od pravila, določenega
         v prvem pododstavku te določbe, in ga je kot takega treba razlagati ozko.

      46      Nato je treba opozoriti, da člen 10(1)(a) Šeste direktive opredeljuje „obdavčljivi dogodek“ kot dogodek, s katerim so izpolnjeni
         pravni pogoji, potrebni za nastanek obveznosti obračuna davka. Iz tega izhaja, da lahko nastane obveznost obračuna davka hkrati
         ali po nastanku obdavčljivega dogodka, vendar ne pred njim, razen če obstaja določba, ki bi določala nasprotno.

      47      Tako člen 10(2), tretji pododstavek, Šeste direktive dovoljuje državam članicam, da določijo, da obveznost obračuna davka
         nastane kasneje, kot je nastal obdavčljivi dogodek v treh primerih: najkasneje ob izdaji računa, najkasneje ob prejemu plačila
         ali če račun ni izdan ali je izdan kasneje, v določenem obdobju od datuma obdavčljivega dogodka.

      48      Drugi pododstavek navedenega odstavka 2 se odmakne od tega kronološkega vrstnega reda s tem, da predvideva, da kadar je treba
         izvršiti plačilo na račun, nastane obveznost obračuna DDV, ne da bi bila dobava blaga ali storitev že opravljena. Da bi lahko
         nastala obveznost obračuna davka v takem primeru, morajo biti vse upoštevne informacije, ki se nanašajo na obdavčljivi dogodek,
         namreč prihodnje dobave ali prihodnje storitve, že znane in zlasti morajo biti, kot je generalni pravobranilec ugotovil v
         točki 100 sklepnih predlogov, blago in storitve natančno določeni, ko se plačilo izvrši na račun.

      49      Ta ugotovitev je poleg tega podkrepljena z obrazložitvenim memorandumom predloga Šeste direktive (Bilten Evropskih skupnosti, dodatek 11/73, str. 13), v katerem Komisija poudarja, da „kadar so plačila na račun izvršena pred obdavčljivim dogodkom,
         nastane obveznost obračuna davka ob izvršitvi plačila, ker sopogodbeniki tako prikažejo svoj namen, da vnaprej prevzemajo
         vse finančne posledice obdavčljivega dogodka“.

      50      Glede tega je treba tudi opozoriti, da so dobave blaga in storitve tiste, ki so predmet DDV, in ne plačila, izvršena kot nasprotna
         dajatev zanje (glej sodbo z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Cantor Fitzgerald International, C-108/99, Recueil, str. I‑7257,
         točka 17). A fortiori, plačila na račun, izvršena za dobave blaga ali za storitve, ki še niso jasno opredeljene, ne morejo biti predmet DDV.

      51      Zato je treba na četrto in šesto vprašanje odgovoriti, da predčasna plačila v obliki pavšalnih vsot, kot so ta v postopku
         v glavni stvari, plačana za blago, določeno na splošno na seznamu, ki se lahko spremeni vsak trenutek s sporazumom med kupcem
         in prodajalcem in s katerega lahko kupec morda izbere izdelke na podlagi sporazuma, kateremu se lahko v vsakem trenutku enostransko
         odpove in tako dobi nazaj celotno neuporabljeno predplačilo, ne sodijo na področje uporabe člena 10(2), drugi pododstavek,
         Šeste direktive.

       Prvo, drugo, tretje, peto in sedmo vprašanje
      52      Glede na odgovor na četrto in šesto vprašanje ni treba odgovoriti na prvo, drugo, tretje, peto in sedmo vprašanje.

       Stroški
      53      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Predčasna plačila v obliki pavšalnih vsot, kot so ta v postopku v glavni stvari, plačana za blago, določeno na splošno na
            seznamu, ki se lahko spremeni vsak trenutek s sporazumom med kupcem in prodajalcem in s katerega lahko kupec morda izbere
            izdelke na podlagi sporazuma, kateremu se lahko v vsakem trenutku enostransko odpove in tako dobi nazaj celotno neuporabljeno
            predplačilo, ne sodijo na področje uporabe člena 10(2), drugi pododstavek, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja
            1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za
            odmero, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 16. decembra 2008. # Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti DEITECH - Prejšnja nacionalna in prejšnja mednarodna figurativna znamka DEI-tex - Relativni razlog za zavrnitev - Resna uporaba prejšnje znamke - Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-86/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 16. decembra 2008 – Deichmann‑Schuhe proti UUNT – Design for Woman (DEITECH)
      (Zadeva T-86/07)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti DEITECH – Prejšnja nacionalna in prejšnja mednarodna figurativna znamka DEI‑tex – Relativni razlog za zavrnitev – Resna uporaba prejšnje znamke – Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke (Uredba Sveta (ES) št. 40/94, člen 43(2) in (3)) (Glej točki 36 in 37.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 22. januarja 2007 (zadeva R 791/2006‑2) glede postopka z ugovorom
                  med Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG in Design for Woman SA.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Design for Woman SA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka DEITECH za proizvode iz razredov 18 in 25 – prijava št. 3378643

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Heinrich Deichmann Schuhe GmbH & Co. KG

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               nemška in mednarodna figurativna znamka DEI-tex za proizvode iz razreda 25, pri čemer je ugovor usmerjen zoper prijavo za
                  razred 25

               Odločba oddelka za ugovore:

               Ugovor se zavrne.

               Odločba odbora za pritožbe:

               Pritožba se zavrne.

      Izrek

                  1)

                  	Odločba drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 22. januarja 2007
                     (zadeva R 791/2006‑2) se razglasi za delno nično, in sicer v delu, v katerem je navedeno, da resen način uporabe prejšnjih
                     znamk ni bil dokazan za obuvala iz razreda 25, na katera se nanaša prijava znamke Skupnosti.

                  2)

                  	V preostalem delu se tožba zavrne.

                  3)

                  	UUNT se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 7. februarja 1979. # Francoska vlada proti Komisiji Evropskih skupnosti. # EKUJS. # Združeni zadevi 15 in 16/76.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 26. februarja 2002. # Esedra SPRL proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-169/00.


Sodba Sodišča z dne 28. januarja 2003. # Zvezna republika Nemčija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-334/99.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 29. januarja 2014.#European Dynamics Belgium SA in drugi proti Evropski agencija za zdravila.#Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa – Zagotovitev zunanjih storitev na področju programskih aplikacij – Odločba o uvrstitvi ponudbe ponudnika na drugo mesto za namene kaskadne pogodbe – Merila za dodelitev – Dodatno merilo za dodelitev, ki ni bilo določeno v razpisni dokumentaciji – Presoja merila za izbiro med fazo dodelitve – Preglednost.#Zadeva T‑158/12.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 17. novembra 2011.#Petar Aladzhov proti Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Administrativen sad Sofia-grad - Bolgarija.#Prosto gibanje državljana Unije - Direktiva 2004/38/ES - Prepoved zapustitve nacionalnega ozemlja zaradi neplačila davčnega dolga - Ukrep, ki ga je mogoče upravičiti z razlogi javnega reda.#Zadeva C-434/10.

text:
      Zadeva C-434/10
      Petar Aladzhov
      proti
      Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Administrativen sad Sofia-grad)
      „Prosto gibanje državljana Unije – Direktiva 2004/38/ES – Prepoved zapustitve nacionalnega ozemlja zaradi neplačila davčnega dolga – Ukrep, ki ga je mogoče upravičiti z razlogi javnega reda“
      Povzetek sodbe
      1.        Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38 – Pravica
            do izstopa in vstopa – Področje uporabe
      (člena 20 PDEU in 21 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 4(1))
      2.        Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38 – Omejitev
            pravice do vstopa in prebivanja zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja – Splošna načela – Neposredni učinek
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 27)
      3.        Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38 – Omejitev
            pravice do vstopa in prebivanja zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja – Obseg
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 27)
      4.        Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38 – Omejitev
            pravice do vstopa in prebivanja zaradi javnega reda ali javne varnosti
      (člen 21 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 27)
      5.        Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38 – Omejitev
            pravice do vstopa in prebivanja zaradi javnega reda ali javne varnosti
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 27(1) in (2))
      1.        Oseba, ki ima državljanstvo države članice, ima v skladu s členom 20 PDEU status državljana Unije in torej lahko, tudi proti
         svoji državi članici izvora, uveljavlja pravice, ki so povezane s tem statusom, predvsem pravico do prostega gibanja in prebivanja
         na ozemlju držav članic, kot je podeljena s členom 21 PDEU. Pravica do prostega gibanja vključuje tako pravico, da državljani
         Evropske unije vstopajo v drugo državo članico, kot je njihova država članica izvora, kot tudi soodnosno pravico slednjo zapustiti.
         Temeljnim svoboščinam, zagotovljenim s to pogodbo, bi bila odvzeta vsebina, če bi država članica izvora lahko brez tehtne
         utemeljitve prepovedala svojim državljanom zapustiti svoje ozemlje zaradi vstopa na ozemlje druge države članice.

      Ker člen 4(1) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja
         na ozemlju držav članic izrecno določa, da imajo vsi državljani Unije z veljavno osebno izkaznico ali potnim listom pravico,
         da zapustijo ozemlje države članice zaradi potovanja v drugo državo članico, se torej položaj, v katerem je oseba, ki namerava
         potovati z ozemlja države, katere državljan je, na ozemlje druge države članice, navezuje na pravico do prostega gibanja in
         prebivanja državljanov Unije v državah članicah.

      (Glej točke od 24 do 27.)
      2.        Dejstvo, da nacionalni zakon za prenos Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega
         gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ne velja za državljane zadevne države članice, ne sme ovirati nacionalnega sodišča
         pri zagotavljanju polnega učinka upoštevnih določb prava Unije in natančneje člena 27 navedene direktive. Sodišče, ki mu je
         zadeva predložena v odločanje, mora zato po potrebi odločiti, da ne bo uporabilo določbe nacionalne zakonodaje, ki ni skladna
         s pravom Unije, in tako zlasti razveljaviti posamično upravno odločbo, sprejeto na podlagi take določbe. Poleg tega se lahko
         posameznik sklicuje na določbe tega člena, ki so brezpogojne in dovolj natančne, proti državi članici, katere državljan je.

      (Glej točki 31 in 32.)
      3.        Čeprav lahko države članice prosto določajo zahteve javnega reda in javne varnosti v skladu s svojimi nacionalnimi potrebami,
         ki so lahko različne glede na državo članico in glede na obdobje, je treba te zahteve, v okviru Unije in predvsem kot utemeljitev
         za odstopanje od temeljnega načela prostega gibanja oseb, razlagati ozko, tako da njihovega obsega ne more enostransko določiti
         vsaka od držav članic brez nadzora institucij Unije.

      (Glej točko 34.)
      4.        Pravo Unije ne nasprotuje zakonski določbi države članice, ki omogoča upravnemu organu, da prepove državljanu te države, da
         jo zapusti zaradi davčnega dolga družbe, katere eden od poslovodij je, vendar pod dvojnim pogojem, da je cilj zadevnega ukrepa
         odziv na – v nekaterih izrednih okoliščinah, ki lahko izhajajo zlasti iz vrste ali pomena tega dolga – resnično, sedanjo in
         dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe, in da zastavljeni cilj ni zgolj ekonomski. Nacionalno sodišče
         mora preveriti, ali je ta dvojni pogoj izpolnjen.

      Po eni strani načeloma ni izključeno, da lahko neizterjava davčnih terjatev spada med zahteve javnega reda. Po drugi strani,
         ker je namen izterjave javnih terjatev, zlasti davkov, zagotovitev financiranja intervencij zadevne države članice glede na
         odločitve, ki so zlasti izraz njene splošne gospodarske in socialne politike, se za ukrepe, ki jih sprejmejo javni organi,
         da bi zagotovili to izterjavo, načeloma ne more šteti, da so bili sprejeti izključno iz ekonomskih ciljev v smislu določb
         člena 27(1) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja
         na ozemlju držav članic.

      (Glej točke 37, 38 in 40 ter točko 1 izreka.)
      5.        Čeprav bi bil ukrep prepovedi zapustitve ozemlja sprejet pod pogoji, določenimi v členu 27(1) Direktive 2004/38 o pravici
         državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, pogoji, ki so določeni
         v odstavku 2 tega člena, nasprotujejo takemu ukrepu, če temelji izključno na obstoju davčnega dolga družbe, katere eden od
         poslovodij je zadevna stranka, in samo zaradi te lastnosti, brez posebne presoje osebnega obnašanja zadevne osebe in brez
         omembe, da bi ta kakor koli predstavljala grožnjo za javni red, in če prepoved zapustitve ozemlja ni primerna za zagotovitev
         uresničitve zastavljenega cilja in gre prek tega, kar je potrebno za izpolnitev tega cilja. Predložitveno sodišče mora preveriti,
         ali gre za tak primer v zadevi, ki mu je predložena v odločanje.

      (Glej točko 49 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 17. novembra 2011(*)

      „Prosto gibanje državljana Unije – Direktiva 2004/38/ES – Prepoved zapustitve nacionalnega ozemlja zaradi neplačila davčnega dolga – Ukrep, ki ga je mogoče upravičiti z razlogi javnega reda“
      V zadevi C-434/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofia-grad
         (Bolgarija) z odločbo z dne 24. avgusta 2010, ki je prispela na Sodišče 6. septembra 2010, v postopku

      Petar Aladzhov
      proti
      Zamestnik direktor na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.-C. Bonichot (poročevalec), predsednik senata, A. Prechal, sodnica, K. Schiemann, sodnik, C. Toader, sodnica,
         in E. Jarašiūnas sodnik,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za P. Aladzhova M. Hristov, odvetnik,
      –        za Evropsko komisijo D. Maidani in V. Savov, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. septembra 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 27(1) in (2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES
         z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju
         držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS,
         75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med P. Aladzhovom, bolgarskim državljanom, enim od poslovodij družbe Yu.B.N. Kargo,
         in Zamestnik direktor na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti (namestnik direktorja
         direkcije za zadeve Sofije pri ministrstvu za notranje zadeve, v nadaljevanju: namestnik direktorja) v zvezi z odločbo zadnjenavedenega
         o prepovedi P. Aladzhovu, da do plačila davčne terjatve, ki jo ima država Bolgarija do te družbe, ali do predložitve zavarovanja
         za kritje celotnega plačila te terjatve zapusti nacionalno ozemlje.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
       Direktiva 2004/38
      3        Direktiva 2004/38 se na podlagi člena 3(1) uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici,
         razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane.

      4        Člen 4(1) te direktive določa:

      „Brez vpliva na določbe o potnih listinah, ki se uporabljajo pri nadzorih državne meje, imajo vsi državljani Unije z veljavno
         osebno izkaznico ali potnim listom in njihovi družinski člani, ki niso državljani države članice in ki imajo veljavni potni
         list, pravico, da zapustijo ozemlje države članice zaradi potovanja v drugo državo članico.“

      5        Člen 27(1) in (2) navedene direktive določa:

      „1.      Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko države članice omejijo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije in njihovih
         družinskih članov ne glede na državljanstvo, in sicer zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na te razloge
         se ne da sklicevati iz ekonomskih ciljev.

      2.      Ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda ali javne varnosti, so v skladu z načelom sorazmernosti in temeljijo izključno na osebnem
         obnašanju zadevnega posameznika. Predhodne kazenske obsodbe same po sebi še ne predstavljajo razlogov za sprejetje takšnih
         ukrepov.

      Osebno obnašanje zadevnega posameznika mora predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne
         interese družbe. Utemeljitve, ki niso neposredno povezane s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno
         preventivo, niso dovoljene.“

       Nacionalno pravo
       Bolgarska ustava
      6        Člen 35(1) bolgarske ustave določa:

      „Vsakdo ima pravico, da svobodno izbere svoje prebivališče, da se giba na ozemlju države in ga zapusti. To pravico je mogoče
         omejiti le z zakonom zaradi varstva nacionalne varnosti, zdravja ljudi kot tudi pravic in svoboščin drugih državljanov.“

       Zakon o bolgarskih osebnih dokumentih
      7        Člen 23(2) in (3) zakona o bolgarskih osebnih dokumentih (Zakon za balgarskite litschni dokumenti, DV št. 93 z dne 11. avgusta
         1998), kakor je bil spremenjen leta 2006 (DV št. 105, v nadaljevanju: ZBLD), določa:

      „2. Vsak bolgarski državljan ima pravico, da zapusti državo in se vanjo vrne tudi z osebno izkaznico prek notranjih mej Republike
         Bolgarije z državami članicami Evropske unije kot tudi v primerih, predvidenih z mednarodnimi pogodbami.

      3. Za pravico iz odstavka 2 se lahko uporabljajo omejitve le, če je to predvideno z zakonom in če je njihov namen varstvo
         nacionalne varnosti, javnega reda, zdravja državljanov ali pravic in svoboščin drugih državljanov.“

      8        Člen 75 ZBLD določa:

      „Države ne smejo zapustiti:
      […]
      5. osebe, zoper katere je bila predlagana prepoved iz členov 182(2), točka 2(a), in 221(6), točka 1(a) in (b), zakonika o
         davčnem postopku in socialnem zavarovanju.“

       Zakonik o davčnem postopku in socialnem zavarovanju
      9        Člen 182 zakonika o davčnem postopku in socialnem zavarovanju (Danachno-osiguritelen protsesualen kodeks, DV št. 105 z dne
         29. decembra 2005), kakor je bil spremenjen leta 2010 (DV št. 15 z dne 23. februarja 2010), določa:

      „1. Če dolg ni plačan v zakonskem roku, organ, ki je ugotovil terjatev, pred sprejetjem ukrepov prisilne izterjave omogoči
         dolžniku, da plača svoj dolg v roku sedmih dni. Za vročitev pisnega opomina s strani organa, ki je ugotovil terjatev, se uporabljajo
         upoštevne določbe poglavja 6. Pisni opomin glede terjatev, ki jih je ugotovila nacionalna agencija za davčne prihodke, pošlje
         izvršitelj.

      2. (a) Organ iz odstavka 1 lahko, kadar dolg presega 5000 BGN in ni zavarovanja, ki bi ustrezalo znesku glavnice z obrestmi
         […], ob izdaji pisnega opomina iz odstavka 1 ali pozneje predlaga organom ministrstva za notranje zadeve, naj dolžniku ali
         članom nadzornih ali upravnih teles družbe dolžnice ne dovolijo zapustiti države in naj jim poleg tega odvzamejo potne liste
         ali druge podobne dokumente, ki omogočajo prečkanje nacionalnih meja, oziroma jim teh dokumentov ne izdajo.

      […]
      4. Ukrepi iz odstavka 2 se lahko glede na presojo pristojnega organa sprejmejo hkrati ali posamično ob upoštevanju višine
         dolga ali obnašanja dolžnika, in sicer dokler niso obveznosti v celoti poravnane.“

      10      Člen 221(6) tega zakonika določa:

      „Če pristojni organ ne sprejme ukrepov iz členov 182(2), točka 2, ali 182(4), lahko izvršitelj, kadar dolg presega 5000 BGN
         in ni zavarovanja, ki bi ustrezalo znesku glavnice z obrestmi ali presegalo ta znesek:

      1. predlaga organom ministrstva za notranje zadeve, naj:
      (a)      dolžniku ali članom nadzornih ali upravnih teles družbe dolžnice prepovejo zapustiti državo;
      (b)      zadevnim osebam odvzamejo potne liste ali druge podobne dokumente, ki omogočajo prečkanje nacionalnih meja, oziroma jim teh
         dokumentov ne izdajo.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      11      P. Aladzhov, bolgarski državljan, je eden od treh poslovodij družbe Yu.B.N. Kargo.

      12      Država Bolgarija je z odločbo o odmeri davka z dne 10. oktobra 1995, odredbo o izterjavi z dne 20. avgusta 1999, opominom
         z dne 10. aprila 2000 in dopisom z dne 26. septembra 2001 neuspešno poskusila pridobiti plačilo davčne terjatve zoper to družbo
         v skupnem znesku 44.449 BGN (približno 22.000 EUR), ki ustreza davku na dodano vrednost in carinam, ki jih ta družba dolguje,
         ter pripadajočim obrestim.

      13      Predložitveno sodišče pojasnjuje, da ta terjatev ni zastarala in da rubež sredstev na bančnih računih družbe in motornih vozil,
         ki so v njeni lasti, opravljen 19. junija 2009, ni omogočil plačila zahtevanega zneska, ker na računih ni bilo sredstev in
         vozil ni bilo mogoče najti.

      14      Zato je namestnik direktorja na predlog nacionalne agencije za javne prihodke z dne 30. julija 2009 v skladu s členom 221(6),
         točka 1(a) in (b), zakonika o davčnem postopku in socialnem zavarovanju 25. novembra 2009 zoper P. Aladzhova na podlagi člena
         75, točka 5, ZBLD sprejel ukrep prepovedi zapustitve države do plačila terjatve države ali do predložitve zavarovanja za kritje
         njenega celotnega plačila. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je bil namestnik direktorja pristojen za sprejetje tega ukrepa.

      15      P. Aladzhov je pri predložitvenem sodišču zahteval razveljavitev te odločbe in trdil, da ker je tudi direktor prodaje v drugi
         družbi, Bultrako AD, ki je uradna uvoznica znamke Honda v Bolgariji, ta prepoved zapustiti državo resno ovira opravljanje
         njegove poklicne dejavnosti, ki zahteva številna potovanja v tujino.

      16      Predložitveno sodišče je poudarilo, da se je lahko P. Aladzhov kot državljan Unije skliceval, tudi nasproti organom države,
         katere državljan je, na pravice, povezane s tem statusom in zlasti na pravico do prostega gibanja na podlagi členov 20 PDEU
         in 21 PDEU ter člena 45(1) Listine Unije o temeljnih pravicah. Pripomnilo je, da pa ta pravica ni brezpogojna in je lahko
         podrejena omejitvam ali pogojem, določenim s Pogodbo DEU ali z določbami, ki so bile sprejete za njeno uporabo.

      17      Predložitveno sodišče je tudi poudarilo, da čeprav člen 27(1) Direktive 2004/38 določa, da je mogoče prosto gibanje državljanov
         Unije omejiti zaradi javnega reda, bolgarska ustava takega razloga za omejitev prostega gibanja bolgarskih državljanov ne
         določa. Nasprotno pa ta ustava vsebuje razlog, ki temelji na varstvu pravic in svoboščin drugih državljanov, ki ga Direktiva
         2004/38 ne vsebuje.

      18      Predložitveno sodišče je poleg tega navedlo, da sporna odločba ni bila sprejeta na podlagi zakona, ki je v bolgarsko pravo
         prenesel Direktivo 2004/38, temveč na podlagi druge zakonodaje.

      19      Poleg tega je predložitveno sodišče ugotovilo, da morajo biti v skladu s sodno prakso Sodišča ukrepi, ki omejujejo prosto
         gibanje državljanov Unije, upravičeni z resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe, ter
         morajo biti potrebni in sorazmerni. V zvezi s tem je tudi pripomnilo, da je Evropsko sodišče za človekove pravice že odločilo,
         da je lahko cilj učinkovite izterjave davčnih terjatev upravičen razlog za omejitev prostega gibanja, ki je zagotovljeno v
         členu 2 Protokola št. 4 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisani v Rimu 4. novembra 1950
         (glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 23. maja 2006 v zadevi Riener proti Bolgariji).

      20      Predložitveno sodišče je tudi ugotovilo, da čeprav Direktiva Sveta 2008/55/ES z dne 26. maja 2008 o vzajemni pomoči pri izterjavi
         terjatev za določene prelevmane, carine, davke in druge ukrepe (UL L 150, str. 28) in Uredba Komisije (ES) št. 1179/2008 z
         dne 28. novembra 2008 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje nekaterih določb Direktive 2008/55 (UL L 319, str. 21) določata
         mehanizem medsebojne pomoči med državami članicami na področju izterjave terjatev, iz spisa naj ne bi bilo razvidno, da so
         bili ukrepi za izterjavo zadevne terjatve sprejeti v okviru tega mehanizma.

      21      Nazadnje je poudarilo, da nacionalne določbe v zvezi s sprejetjem takega ukrepa prepovedi zapustitve ozemlja ne zahtevajo,
         da upravni organ preizkusi učinek ukrepa niti na poklicni položaj zadevne osebe niti na poslovno dejavnost družbe dolžnice
         in torej na njeno sposobnost plačila dolga.

      22      V takih okoliščinah je Administrativen sad Sofia-grad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali mora prepoved zapustitve ozemlja države članice Evropske unije, ki je bila izrečena državljanu te države kot poslovodji
         gospodarske družbe, ki je registrirana v skladu s pravom te države, zaradi neplačanih javnopravnih dolgov te družbe, ustrezati
         razlogu varstva ‚javnega reda‘, ki je določen v členu 27(1) Direktive 2004/38 […], če je v postopku v glavni stvari tako dejansko
         stanje in sočasno obstajajo te okoliščine:

      –        v ustavi te države članice ni določena omejitev prostega gibanja fizičnih oseb zaradi varstva ‚javnega reda‘;
      –        razlog ‚javni red‘ kot podlaga sprejetja navedene prepovedi je vsebovan v nacionalnem zakonu, ki je bil sprejet za prenos
         drugega akta Evropske unije;

      –        razlog ‚javni red‘ v smislu navedene določbe Direktive zajema tudi razlog ‚varstvo pravic drugih državljanov‘, če je ukrep
         sprejet za zavarovanje proračunskih prejemkov države članice na podlagi plačila javnopravnih dolgov?

      2.      Ali v okoliščinah postopka v glavni stvari iz omejitev in pogojev, ki so predvideni za izvrševanje prostega gibanja državljanov
         Unije, kot tudi iz ukrepov, ki so bili v skladu s pravom Unije sprejeti za njihovo izvajanje, izhaja, da je dopustna nacionalna
         pravna ureditev, ki določa, da država članica zaradi neplačanih javnopravnih dolgov v razmerju do te države, ki so v skladu
         z njenim pravom opredeljeni kot ‚znatni‘ dolgovi, sprejme prisilni upravni ukrep ‚prepoved zapustiti državo‘ zoper svojega
         državljana kot poslovodjo gospodarske družbe, ki je registrirana v skladu s pravom zadevne države, če je za plačilo tega dolga
         dopustna uporaba postopka vzajemne pomoči med državami članicami v skladu z Direktivo 2008/55 […] ter Uredbo […] št. 1179/2008
         […]?

      3.      Ali je treba načelo sorazmernosti, omejitve in pogoje, ki so predvideni za izvrševanje prostega gibanja državljanov Unije,
         kot tudi ukrepe, ki so bili v skladu s pravom Unije sprejeti za njihovo izvajanje, oziroma merila iz člena 27(1) in (2) Direktive
         2004/38 […] v okoliščinah postopka v glavni stvari razlagati tako, da dovoljujejo – če obstaja javnopravni dolg gospodarske
         družbe, ki je registrirana v skladu s pravom države članice, in je v skladu s pravom te države opredeljen kot ‚znaten dolg‘
         – da se fizični osebi, ki je poslovodja zadevne družbe, prepove zapustiti to državo članico, če so sočasno izpolnjene te okoliščine:

      –        obstoj ‚znatnega‘ javnopravnega dolga se obravnava kot resnična, sedanja in dovolj resna grožnja, ki prizadene osnovni interes
         družbe; gre za presojo, ki jo je zakonodajalec opravil z uvedbo konkretnega upravnega ukrepa ‚prepoved zapustiti državo‘;

      –        ni predvidena presoja okoliščin, ki so povezane z osebnim obnašanjem poslovodje in s posegom v njegove temeljne pravice, kot
         je njegova pravica do opravljanja poklicne dejavnosti, ki je povezana s potovanji v tujino v drugem delovnem razmerju;

      –        po sprejetju prepovedi se ne presojajo posledice za poslovno dejavnost družbe dolžnice in možnosti plačila javnopravnega dolga;
      –        prepoved je izrečena na podlagi predloga, ki je zavezujoč, če je v njem potrjeno, da obstaja ‚znaten‘ javnopravni dolg konkretne
         gospodarske družbe, ki ni zavarovala dolga v obsegu glavnice in obresti, in da je oseba, zoper katero se predlaga naložitev
         prepovedi, poslovodni organ te gospodarske družbe;

      –        prepoved je izrečena do popolnega plačila ali zavarovanja javnopravnega dolga, ne da bi bil predviden preizkus prepovedi na
         predlog naslovnika pred organom, ki je naložil prepoved, in ne da bi se upošteval rok za zastaranje dolga?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      23      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali pravo Unije nasprotuje zakonski določbi države članice, ki
         omogoča upravnemu organu, da prepove državljanu te države, da jo zapusti, ker davčni dolg družbe, katere poslovodja je, ni
         bil plačan.

      24      Da bi se koristno odgovorilo na to vprašanje, je treba poudariti, da ima P. Aladzhov kot bolgarski državljan v skladu s členom
         20 PDEU status državljana Unije in torej lahko, tudi proti svoji državi članici izvora, uveljavlja pravice, ki so povezane
         s tem statusom, predvsem pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, kot je podeljena s členom 21 PDEU
         (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 10. julija 2008 v zadevi Jipa, C-33/07, ZOdl., str. I-5157, točka 17, in z dne 5. maja
         2011 v zadevi McCarthy, C-434/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 48).

      25      Pravica do prostega gibanja vključuje tako pravico, da državljani Evropske unije vstopajo v drugo državo članico, kot je njihova
         država članica izvora, kot tudi soodnosno pravico slednjo zapustiti. Kot je imelo Sodišče že priložnost opozoriti, bi bila
         temeljnim svoboščinam, zagotovljenim s Pogodbo, odvzeta vsebina, če bi država članica izvora lahko brez tehtne utemeljitve
         prepovedala svojim državljanom zapustiti svoje ozemlje zaradi vstopa na ozemlje druge države članice (glej zgoraj navedeno
         sodbo Jipa, točka 18).

      26      Sicer pa člen 4(1) Direktive 2004/38 izrecno določa, da imajo vsi državljani Unije z veljavno osebno izkaznico ali potnim
         listom pravico, da zapustijo ozemlje države članice zaradi potovanja v drugo državo članico.

      27      Iz tega je razvidno, da se položaj, kakršen je položaj P. Aladzhova, ki namerava potovati z ozemlja države, katere državljan
         je, na ozemlje druge države članice, navezuje na pravico do prostega gibanja in prebivanja državljanov Unije v državah članicah.

      28      Vendar pravica do prostega gibanja državljanov Unije ni brezpogojna, temveč je lahko podrejena omejitvam in pogojem, določenim
         s Pogodbo in določbami, ki so bile sprejete za njeno uporabo (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Jipa, točka 21 in navedena
         sodna praksa).

      29      Te omejitve in pogoji izhajajo predvsem iz člena 27(1) Direktive 2004/38, ki državam članicam dopušča, da svobodo gibanja
         državljanov Unije ali njihovih družinskih članov omejijo le zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na podlagi
         istega člena pa se na te razloge ni mogoče sklicevati iz „ekonomskih ciljev“.

      30      Torej, da pravo Unije ne bi nasprotovalo nacionalnemu ukrepu, kot je ukrep, ki je P. Aladzhovu onemogočil zapustitev nacionalnega
         ozemlja, pri katerem ni sporno, da ni bil sprejet iz razlogov javne varnosti ali javnega zdravja, je treba dokazati, da je
         bil ta ukrep sprejet iz razlogov javnega reda in da se poleg tega na te razloge ni sklicevalo zaradi ekonomskih ciljev.

      31      V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja, da se nacionalni zakon, s katerim se prenaša Direktiva 2004/38, ne uporablja
         za državljane Republike Bolgarije.

      32      Ta okoliščina pa vseeno ne sme ovirati nacionalnega sodišča pri zagotavljanju polnega učinka določb prava Unije, ki se uporabljajo
         v zadevi v postopku v glavni stvari, kot je navedeno v točki 27 te sodbe, in natančneje člena 27 Direktive 2004/38. Zato mora
         sodišče, ki mu je zadeva predložena v odločanje, po potrebi odločiti, da ne bo uporabilo določbe nacionalne zakonodaje, ki
         ni skladna s pravom Unije, in tako zlasti razveljaviti posamično upravno odločbo, sprejeto na podlagi take določbe (glej v
         tem smislu zlasti sodbo z dne 5. oktobra 2010 v zadevi Elchinov, C-173/09, ZOdl., str. I-8889, točka 31 in navedena sodna
         praksa). Poleg tega se lahko posameznik sklicuje na določbe tega člena, ki so brezpogojne in dovolj natančne, proti državi
         članici, katere državljan je (glej po analogiji sodbo z dne 4. decembra 1974 v zadevi van Duyn, 41/74, Recueil, str. 1337,
         točke od 9 do 15).

      33      Poleg tega nima vpliva niti to, da – kot poudarja predložitveno sodišče – bolgarska ustava pri utemeljitvi omejitve svobode
         gibanja bolgarskih državljanov ne izhaja iz razlogov javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja, temveč napotuje zlasti
         na razlog v zvezi z varstvom pravic in svoboščin drugih državljanov, na podlagi katerega je bil sprejet ZBLD. Gre namreč le
         za vprašanje, ali omejitev svobode gibanja domačega državljana, ki je naložena, da bi se omogočila izterjava davčne terjatve,
         kot v zadevi v postopku v glavni stvari, in ki je na podlagi nacionalnega prava upravičena z varstvom pravic drugih državljanov,
         temelji na razlogu, ki se lahko šteje za razlog javnega reda v smislu prava Unije.

      34      Sodišče je vedno poudarjalo, da čeprav lahko države članice v glavnem prosto določajo zahteve javnega reda in javne varnosti
         v skladu s svojimi nacionalnimi potrebami, ki so lahko različne glede na državo članico in glede na obdobje, je treba te zahteve,
         v okviru Unije in predvsem kot utemeljitev za odstopanje od temeljnega načela prostega gibanja oseb, razlagati ozko, tako
         da njihovega obsega ne more enostransko določiti vsaka od držav članic brez nadzora institucij Unije (glej zlasti zgoraj navedeno
         sodbo Jipa, točka 23).

      35      Sodišče je tako pojasnilo, da pojem javnega reda vsekakor predpostavlja – razen socialne motnje, ki jo pomeni vsaka pravna
         kršitev – resnično, sedanjo in dovolj resno nevarnost, ki ogroža temeljni interes družbe (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo
         Jipa, točka 23 in navedena sodna praksa).

      36      Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sklicuje na to, da je opravljanje naloge javne uprave zagotoviti plačilo proračunskih
         prejemkov v splošnem interesu, in na cilj varstva pravic drugih državljanov, ki se uresničuje z izterjavo javnih terjatev.
         To sodišče je neplačilo davčnega dolga družbe dolžnice v zadevi v postopku v glavni stvari predstavilo tudi kot grožnjo, ki
         prizadene osnovni interes družbe.

      37      Seveda načeloma ni izključeno, da lahko, kot je poleg tega priznalo Evropsko sodišče za človekove pravice (glej zgoraj navedeno
         sodbo Riener proti Bolgariji, točke od 114 do 117), neizterjava davčnih terjatev spada med zahteve javnega reda. Vendar se
         lahko glede na pravila prava Unije v zvezi s prostim gibanjem državljanov Unije to zgodi le ob resnični, sedanji in dovolj
         resni grožnji, ki prizadene osnovne interese družbe, in ob upoštevanju na primer pomena zadevnih zneskov ali potrebe po boju
         proti davčnim utajam.

      38      Poleg tega ker je namen izterjave javnih terjatev, zlasti davkov, zagotovitev financiranja intervencij zadevne države članice
         glede na odločitve, ki so zlasti izraz njene splošne gospodarske in socialne politike (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra
         2011 v zadevi Lady & Kid in drugi, C-398/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 24), se za ukrepe, ki jih sprejmejo javni organi,
         da bi zagotovili to izterjavo, načeloma ne more šteti, da so bili sprejeti izključno iz ekonomskih ciljev v smislu določb
         člena 27(1) Direktive 2004/38.

      39      Vendar zgolj na podlagi podatkov iz predložitvene odločbe, kot so navedeni v točki 36 te sodbe, ni mogoče preveriti, ali so
         bili ukrepi, kot so ukrepi v zadevi v postopku v glavni stvari, sprejeti na podlagi takih preudarkov, in zlasti v tem smislu
         ni mogoče ugotoviti, ali so bili sprejeti izključno iz ekonomskih ciljev. Nacionalno sodišče mora opraviti potrebne preiskave
         v zvezi s tem.

      40      Glede na navedene ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da pravo Unije ne nasprotuje zakonski določbi države članice,
         ki omogoča upravnemu organu, da prepove državljanu te države, da jo zapusti, zaradi davčnega dolga družbe, katere eden od
         poslovodij je, vendar pod dvojnim pogojem, da je cilj zadevnega ukrepa odziv na – v nekaterih izrednih okoliščinah, ki lahko
         izhajajo zlasti iz vrste ali pomena tega dolga – resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese
         družbe, in da zastavljeni cilj ni zgolj ekonomski. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je ta dvojni pogoj izpolnjen.

       Drugo in tretje vprašanje
      41      Predložitveno sodišče želi z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, izvedeti, pod katerimi pogoji
         je mogoče za zakonodajo, kot je zakonodaja v postopku v glavni stvari, šteti, da je sorazmerna in da spoštuje pravilo, v skladu
         s katerim morajo omejitve prostega gibanja temeljiti na osebnem obnašanju zadevne osebe, če po eni strani obstajajo instrumenti
         Skupnosti za pomoč v davčnih zadevah, po drugi strani pa sta za zadevno zakonodajo značilna strogost in avtomatizem.

      42      V zvezi s tem je treba spomniti, da morajo biti v skladu s členom 27(2) Direktive 2004/38 ukrepi, sprejeti zaradi javnega
         reda ali javne varnosti, v skladu z načelom sorazmernosti in morajo temeljiti izključno na osebnem obnašanju zadevnega posameznika.
         Poleg tega, kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 35 te sodbe, mora osebno obnašanje zadevnega posameznika predstavljati
         resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe. Utemeljitve, ki niso neposredno povezane
         s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno preventivo, niso dovoljene.

      43      V teh okoliščinah nacionalna določba zakona ali predpisa, ki bi avtomatično vodila v odločitev o prepovedi zapustitve ozemlja,
         le zaradi obstoja davčnega dolga, brez upoštevanja osebnega obnašanja zadevnega posameznika, ne bi izpolnjevala zahtev prava
         Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 19. januarja 1999 v zadevi Calfa, C-348/96, Recueil, str. I‑11, točki 27 in 28).

      44      V zadevi v postopku v glavni stvari se na podlagi predložitvene odločbe zdi, da niti določbe zakonika o davčnem postopku in
         socialnem zavarovanju niti določbe ZBLD, na podlagi katerih je bila sprejeta odločba uprave o prepovedi P. Aladzhovu, da zapusti
         bolgarsko ozemlje, ne nalagajo pristojnim upravnim organom obveznosti, da upoštevajo osebno obnašanje zadevne osebe. Sicer
         je res, da se zdi, da določbe zakonika o davčnem postopku in socialnem zavarovanju ne izključujejo takega upoštevanja, ker
         organom, na katere se nanašajo, puščajo prosto presojo, s tem da določajo, da „lahko“ zahtevajo, da se taka prepoved naloži
         na podlagi ZBLD. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da čeprav navedenim organom ni odvzeta možnost upoštevati to obnašanje,
         zakonske določbe, kot so tiste v postopku v glavni stvari, ne vsebujejo nobene tovrstne obveznosti, ki je edina v skladu z
         zahtevami prava Unije.

      45      Poleg tega je iz spisa, ki ga je Sodišču posredovalo predložitveno sodišče, razvidno, da se zdi, da ukrep, ki je bil sprejet
         zoper tožečo stranko, temelji le na obstoju davčnega dolga družbe, katere eden od poslovodij je tožeča stranka, in samo zaradi
         te lastnosti, brez posebne presoje osebnega obnašanja zadevne osebe ter brez omembe, da bi ta kakorkoli predstavljala grožnjo
         za javni red.

      46      Vendar ni Sodišče tisto, ki mora odločiti o skladnosti nacionalnih ukrepov s pravom Unije, ampak je predložitveno sodišče
         tisto, ki mora priti do potrebnih ugotovitev za presojo te skladnosti (zgoraj navedena sodba Jipa, točka 28).

      47      Pri preverjanju spoštovanja načela sorazmernosti bo moralo prav tako ugotoviti, ali je prepoved zapustitve ozemlja primerna
         za zagotovitev uresničitve zastavljenega cilja in ne gre prek tega, kar je potrebno za doseženje tega cilja (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Jipa, točka 29). Glede tega mora predložitveno sodišče – čeprav nemožnost izterjave zadevnega dolga
         pomeni resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe – preveriti zlasti, ali je zadevni
         ukrep prepovedi, s tem da je P. Aladzhovu odvzel možnost opravljati del njegove poslovne dejavnosti v tujini in mu je tako
         odvzel del dohodkov, po eni strani primeren in potreben za zagotovitev izterjave davka ter po drugi strani, ali je nujen za
         to. Prav tako mora preveriti, ali obstajajo drugi alternativni ukrepi prepovedi zapustitve ozemlja, ki bi bili prav tako učinkoviti
         za to izterjavo, ne da bi posegali v prosto gibanje.

      48      Med temi alternativnimi ukrepi bi lahko morebiti bili ukrepi, ki jih lahko nacionalni organi sprejmejo med drugim na podlagi
         Direktive 2008/55, ki jo je navedlo nacionalno sodišče. Vendar mora nacionalno sodišče vsekakor preveriti, ali terjatev zadevne
         države članice spada na področje uporabe navedene direktive.

      49      Glede na navedeno je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da čeprav bi bil ukrep prepovedi zapustitve ozemlja, kot
         je ukrep, ki se nanaša na P. Aladzhova v zadevi v postopku v glavni stvari, sprejet pod pogoji, določenimi v členu 27(1) Direktive
         2004/38, pogoji, ki so določeni v odstavku 2 tega člena, nasprotujejo takemu ukrepu,

      –        če temelji izključno na obstoju davčnega dolga družbe, katere eden od poslovodij je tožeča stranka, in samo zaradi te lastnosti,
         brez posebne presoje osebnega obnašanja zadevne osebe in brez omembe, da bi ta kakorkoli predstavljala grožnjo za javni red,
         in

      –        če prepoved zapustitve ozemlja ni primerna za zagotovitev uresničitve zastavljenega cilja in gre prek tega, kar je potrebno
         za doseženje tega cilja.

      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali gre za tak primer v zadevi, ki mu je predložena v odločanje.
       Stroški
      50      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1.      Pravo Unije ne nasprotuje zakonski določbi države članice, ki omogoča upravnemu organu, da prepove državljanu te države, da
            jo zapusti zaradi davčnega dolga družbe, katere eden od poslovodij je, vendar pod dvojnim pogojem, da je cilj zadevnega ukrepa
            odziv na – v nekaterih izrednih okoliščinah, ki lahko izhajajo zlasti iz vrste ali pomena tega dolga – resnično, sedanjo in
            dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe, in da zastavljeni cilj ni zgolj ekonomski. Nacionalno sodišče
            mora preveriti, ali je ta dvojni pogoj izpolnjen.
      2.      Čeprav bi bil ukrep prepovedi zapustitve ozemlja, kot je ukrep, ki se nanaša na P. Aladzhova v zadevi v postopku v glavni
            stvari, sprejet pod pogoji, določenimi v členu 27(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila
            2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic,
            ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS,
            75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS, pogoji, ki so določeni v odstavku 2 tega člena, nasprotujejo takemu ukrepu,
      –        če temelji izključno na obstoju davčnega dolga družbe, katere eden od poslovodij je tožeča stranka, in samo zaradi te lastnosti,
            brez posebne presoje osebnega obnašanja zadevne osebe in brez omembe, da bi ta kakorkoli predstavljala grožnjo za javni red,

      –        in če prepoved zapustitve ozemlja ni primerna za zagotovitev uresničitve zastavljenega cilja in gre prek tega, kar je potrebno
            za doseženje tega cilja.
      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali gre za tak primer v zadevi, ki mu je predložena v odločanje.
      Podpisi
      * Jezik postopka: bolgarščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 29. septembra 2009.#Petrus Kerstens proti Evropska komisija.#Zadeva F-102/07.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (drugi senat)
      z dne 29. septembra 2009
      Zadeva F-102/07
      Petrus Kerstens
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalna obdobja 2004, 2005 in 2006 – Dodelitev prednostnih točk – Prednostne točke, ki jih dodelijo generalni direktorji – Prednostne točke za delo, opravljeno v interesu institucije – Načelo prepovedi diskriminacije – Obveznost obrazložitve“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero P. Kerstens predlaga razglasitev ničnosti: odločbe organa, pristojnega
         za imenovanja (OPI) z dne 23. novembra 2005 o dodelitvi 3 prednostnih točk, ki so na voljo vsakemu generalnemu direktoratu
         (PTGD), v obravnavanem primeru Uradu za upravljanje in izplačevanje posameznih dajatev, v napredovalnem obdobju 2004 (Informations administratives št. 85-2005 z dne 23. novembra 2005); odločbe OPI z dne 23. novembra 2005 o dodelitvi 0 PTGD v napredovalnem obdobju 2005
         (Informations administratives št. 85-2005); odločbe OPI z dne 17. novembra 2006 o dodelitvi 0 PTGD v napredovalnem obdobju 2006 (Informations administratives št. 55-2006 z dne 17. novembra 2006); odločbe OPI z dne 17. novembra 2006 o dodelitvi 0 prednostnih točk za delo, opravljeno
         v interesu institucije, v napredovalnem obdobju 2006 (Informations administratives št. 55-2006); odločbe OPI z dne 15. junija 2007 o zavrnitvi pritožb z dne 16. in 22. februarja 2007.

      Odločitev:      Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna preučitev delovne uspešnosti – Podrobna pravila – Sistem, ki ga je vzpostavila Komisija
            – Razdelitev prednostnih točk v generalnih direktoratih
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      2.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna preučitev delovne uspešnosti – Podrobna pravila – Sistem, ki ga je vzpostavila Komisija
            – Razdelitev prednostnih točk – Merila
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      1.      Namen splošnih določb za izvajanje člena 45 Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejela Komisija, je, kot je razvidno iz njihovega
         člena 5(1), nagraditi uradnike, ki veljajo za najzaslužnejše, zlasti ker so prispevali k doseganju rezultatov, ki presegajo
         njihove osebne cilje, ali so izkazali poseben trud in dosegli izjemne rezultate pri izpolnjevanju svojih nalog, kot o tem
         pričajo njihova karierna ocenjevalna poročila. „Velike“ prednostne točke, ki so na voljo vsakemu generalnemu direktoratu,
         to je od 6 do 10 prednostnih točk, so skladu s členom 5(2) namenjene najuspešnejšim uradnikom, ki so dokazali izjemno delovno
         uspešnost, „majhne“ prednostne točke, in sicer od 0 do 4 prednostnih točk, pa se v skladu z isto določbo razdelijo med druge
         uradnike, ki veljajo za zaslužne na podlagi meril iz splošnih določb za izvajanje.

      Dodelitev prednostnih točk mora torej temeljiti na ugotovitvah, povezanih s posebno delovno uspešnostjo zadevnih uradnikov,
         ker so „velike“ prednostne točke namenjene uradnikom, ki so dokazali izjemno delovno uspešnost.

      Iz navedenega sledi, da generalni direktor pri dodelitvi „velikih“ prednostnih točk ne more biti zavezan porabi kvote, ki
         mu je na voljo.

      Vendar člen 5(3) splošnih določb za izvajanje, ki določa, da načeloma vsak generalni direktorat porabi kvoto prednostnih točk,
         ki jih ima na voljo, v opombi na dnu strani določa, da z navedeno določbo ni mogoče izpodbiti načela ocenjevanja delovne uspešnosti
         v daljšem obdobju, zlasti v skupinah z majhnim številom zaposlenih, v katerih so lahko neporabljene prednostne točke upravičene.

      (Glej točke od 65 do 68.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 19. oktober 2006, Buendía Sierra proti Komisiji, T-311/04, ZOdl., str. II-4137, točka 290; 3. maj 2007,
         Crespinet proti Komisiji, T-261/04, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 57; 1. april 2009, Valero Jordana proti Komisiji, T-385/04,
         še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 130.

      2.      Čeprav ima lahko delovna doba v nazivu, podredno, vlogo pri dodelitvi prednostnih točk, ki so na voljo vsakemu generalnemu
         direktoratu za uradnike z enako delovno uspešnostjo, je pri nezadostnem številu točk prevladujoče merilo še naprej delovna
         uspešnost. Če bi bila pri odločitvi o dodelitvi prednostnih točk odločilna delovna doba, bi to nasprotovalo členu 45 Kadrovskih
         predpisov in členu 5 splošnih določb za izvajanje navedenega člena 45, ki jih je sprejela Komisija, ker člen 5 poleg tega
         nikjer ne napotuje na delovno dobo v nazivu kot merilo za dodelitev prednostnih točk.

      (Glej točko 140.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 4. julij 2007, Lopparelli proti Komisiji, T-502/04, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 89; zgoraj navedena
         zadeva Valero Jordana proti Komisiji, točka 145.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 7. januarja 2004. # Aalborg Portland A/S (C-204/00 P), Irish Cement Ltd (C-205/00 P), Ciments français SA (C-211/00 P), Italcementi - Fabbriche Riunite Cemento SpA (C-213/00 P), Buzzi Unicem SpA (C-217/00 P) in Cementir - Cementerie del Tirreno SpA (C-219/00 P) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Konkurenca - Globa. # Združene zadeve C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 30. junija 2015. # Gambling Commission proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-404/10 RENV.